ET Euroopa Liidu Teataja C 294/47

National Iranian Gas Company 13. juulil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 29. aprilli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-9/13: National Iranian Gas Company versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-359/15 P)

(2015/C 294/58)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: National Iranian Gas Company (esindajad: advokaadid E. Rosenfeld ja S. Perrotet)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi (Apellantide) nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu esimese koja otsus kohtuasjas T-9/13, millest hagejale teatati 5. mail 2015 ja millega Üldkohus jättis rahuldamata äriühingu National Iranian Gas Company tühistamishagi nimetatud kohtuasjas ja mõistis temalt välja kohtukulud;

— rahuldada esimeses kohtuastmes hageja esitatud nõuded;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma kaebuse põhjenduseks kaheksa väidet.

Esiteks leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, järeldades oma otsuse punktis 82, et otsus 2012/635 (1) oli nõukogus vastu võetud ELL artikli 29 alusel ning tehes sellest oma otsuse punktis 84 järelduse, et see otsus ei vasta ELTLÖ artikli 215 lõikes 2 esitatud nõuetele. Lisaks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta sedastas oma otsuse punktis 90, et nõukogul oli õigus sätestada rakenduspädevust vastavalt ELTL artikli 291 lõikele 2. Lisaks rikkus nõukogu veel ühte õigusnormi, järeldades, et ELTL artikli 291 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud. ELTL artikkel 215 on nimelt ainus kohaldatav menetlus piiravate meetmete valdkonnas. ELTL artikli 291 lõiget 2 ei saa seega kohaldada, kuna see artikkel on kohaldatav üksnes rakendusmeetmeid vajavatele meetmetele. Rahaliste vahendite külmutamise meetmed on oma olemuselt rakendusmeetmed. Need ei saa seega sisuliselt jääda ELTL artikli 291 lõike 2 kohaldamisalasse. Lisaks ei saa ELTL artikli 291 lõikes 2 ette nähtud tingimused olla täidetud, sest nõukogu ei ole vaidlustatud otsustes nõuetekohaselt põhjendanud selle menetluse käiku.

Teiseks heidab apellant Üldkohtule ette selle järelduse tegemist, et otsuse 2010/413 (2), muudetud otsusega 2012/35 (3) ja otsusega 2012/635, artikli 20 lõike 1 punkt c ja määruse nr 267/2012 (4) artikli 23 lõike 2 punkt d ei riku õiguskindluse, etteaimatavuse ja proportsionaalsuse põhimõtet ning õigust eraomandile. Kvantitatiivse ja kvalitatiivse olulisuse kriteeriumi Üldkohtu otsuse punktis 61 vaidlustatud aktides ei esine. Üldkohus on loonud seega kõik vahendid vaidlustatud aktide kehtivuse tunnustamiseks. Pealegi on see kriteerium iseenesest ebamäärane, ebatäpne ja ebaproportsionaalne. Üldkohus tegi seega õigusnormi rikkumise hinnaga järelduse, et asjaolu, et apellant maksab tagasi Iraani riigi toetuse, on toetav asjaolu vaidlustatud aktide mõttes.

Kolmandaks heidab apellant Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist oma otsuse punktides 116 ja 117, kui ta sedastas, et vaidlustatud aktid on piisavalt põhjendatud, samas kui Üldkohus oli ise oma otsuse punktis 115 tunnistanud, et vaidlustatud aktid ei olnud sihipärased ja toetavad meetmed, mida talle ette heideti. Lisaks ei ole apellant võimeline vaidlustatud aktide ettelugemisel aru saama põhjustest, miks tema suhtes sanktsioone rakendati, mis näitab põhjenduste ebapiisavust.

Neljandaks rikkus Üldkohus õigusnormi, järeldades oma otsuse punktis 141, et see, et apellandi olukorda ei hinnatud uuesti üle ettenähtud aja jooksul, ei muuda ebaseaduslikuks tema hoidmise nende üksuste nimekirjas, kelle suhtes sanktsioone rakendati, samas kui see kohustus on rangelt objektiivne.

Viiendaks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et vaidlustatud otsused ei kahjusta apellandi põhiõiguseid ega ole ebaproportsionaalsed, samas kui vaidlustatud otsused olid ebamäärased ja ebatäpsed. Sarnaselt on Üldkohtu esitatud kvantitatiivse ja kvalitatiivse olulisuse kriteerium loomupäraselt omavoliline.

Kuuendaks rikkus Üldkohus õigusnormi oma otsuse punktides 163 ja 164, kui ta järeldas, et apellant toetas Iraani valitsust põhjusel, et ta kohustuslikus korras tagastas toetuse, samas kui see toetus oli vaid maksunõue ja apellant tavalise maksumaksja olukorras.

Seitsmendaks jättis Üldkohus tunnistamata, et nõukogu rikkus diskrimineerimiskeelu põhimõtet ja rakendas apellandi suhtes sanktsioone, kuna ta tagastas Iraani riigile toetuse, mitte nagu kõik seda toetust saanud ettevõtjad.

Viimaseks rikkus Üldkohus õigusnormi, jätkates oma otsuse punktis 159 esitatud põhjendustega.

(1) Nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta otsus 2012/635/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 282, lk 58).

(2) Nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsus 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (ELT L 195, lk 39).

(3) Nõukogu 23. jaanuari 2012. aasta otsus 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 19, lk 22).

(4) Nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määrus (EL) nro267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (ELT L 88, lk 1).