ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas artikli 3 punkti e, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiivis 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (1), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/29/EÜ (2) muudetud redaktsioonis, tuleb tõlgendada nii, et mõiste „käitis“ hõlmab ka sellist juhtu nagu käsitletavas kohtuasjas, kus koostootmisjaam, mille kaebaja oli oma tööstusalale rajanud oma tootmisüksuse energiavarustuse tagamiseks, anti seejärel tegevusüksuse ülemineku korras üle teisele, energeetikale spetsialiseerunud äriühingule lepingu alusel, milles on ühest küljest ette nähtud, et elektri- ja soojusenergia koostootmisjaam ning jaama käitamiseks ja selles valdkonnas tegutsemiseks nõutavad sertifikaadid, dokumendid, vastavustunnistused, litsentsid, kontsessioonid, volitused ja load lähevad üle omandajale, sellel maa-alal seatakse tema kasuks hoonestusõigus, et rajada jaama käitamiseks ja hooldamiseks piisavad ja funktsionaalsed rajatised, ning seatakse servituudid koostootmisrajatiste kasuks, mille juurde kuulub ainuvalduses oleva ümbritsev maa-ala, ning teisest küljest ette nähtud, et omandaja tarnib üleandjale 12 aasta jooksul selle käitise toodetud energiat lepingus sätestatud hindadega?
C 399/30

ET

NRW.Banki 29. jaanuaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda laiendatud koosseisus) 26. juuni 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-466/16: NRW.Bank versus Ühtne Kriisilahendusnõukogu

(kohtuasi C-662/19 P)

(2019/C 399/35)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: NRW.Bank (esindajad: advokaadid J. Seitz, J. Witte ja D. Flore)

Teised menetlusosalised: Ühtne Kriisilahendusnõukogu, Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

1. tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuni 2019. aasta otsus kohtuasjas T-466/16 ning tühistada kostja ja vastustaja otsus hageja aastase sissemakse kohta ümberkorraldusfondi sissemakseaastal 2016;

2. teise võimalusena tühistada kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1 ja saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

3. mõista kohtukulud välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab kaks väidet.

Esiteks, vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, ei ole ületatud tühistamishagi esitamise tähtaega ELTL artikli 263 kuuenda lõigu tähenduses. Vastustaja otsus apellandi aastase sissemakse kohta ümberkorraldusfondi sissemakseaastal 2016 põhineb nimelt kahel järjestikusel vastustaja otsusel, st „esimesel kriisilahendusnõukogu otsusel“ ja „teisel kriisilahendusnõukogu otsusel“. Mõlemad kriisilahendusnõukogu otsused on adresseeritud üksnes riiklikule kriisilahendusasutusele (Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung, edaspidi „FMSA“) ning nendest ei informeeritud apellanti otse ja talle ei edastatud neid. Võimalikest kriisilahendusnõukogu otsustest (kuid mitte nende sisust) sai apellant teada vaid FMSA maksuteadete – FMSA esimese teate ja FMSA teise teate kaudu.

Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, on tühistamishagi esitamise tähtaja arvutamisel otsustava tähtsusega kuupäev, mil apellant sai kätte FMSA teise teate. Nimelt asendas teine kriisilahendusnõukogu otsus esimese kriisilahendusnõukogu otsuse.

Ent isegi kui eeldada, et teine kriisilahendusnõukogu otsus ei asendanud täielikult esimest kriisilahendusnõukogu otsust, vaid kõigest muutis seda, hakkab hagi esitamise tähtaeg kohtupraktika kohaselt samuti kulgema alles kuupäevast, mil apellant sai kätte FMSA teise teate.

Veel väidab apellant, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, ei olnud ta käesoleva asja eripära arvestades kohustatud nõudma esimest kriisilahendusnõukogu otsust ning saama niiviisi teada selle sisust ja põhjendustest. Niisugune kohustus puudub, kui – nagu käesoleval juhul – ei ole selge ei puudutatud isik ega sellise nõude esitamist puudutava nõudmise ese.

Hagi tuleb lugeda tähtaegselt esitatuks juba õiguspärase ootuse tõttu, aga igal juhul ka vabandatava vea tõttu.

Teiseks on Üldkohus rikkunud õigusnormi, kui ta järeldas, et apellant ei ole esitanud väiteid ega argumente teise kriisilahendusnõukogu otsuse kohta. See järeldus rikub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklil 47 põhinevat apellandi õigust olla ära kuulatud. Üldkohus jättis tähelepanuta mitu apellandi seisukohta ega võtnud neid oma otsuses arvesse, jättes apellandi ilma õiglasest menetlusest.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Central Administrativo Norte (Portugal) 30. augustil 2019 – RESOPRE - Sociedade Revendedora de Aparelhos de Precisão, SA versus Município de Peso da Régua

(kohtuasi C-643/19)

(2019/C 399/31)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Central Administrativo Norte

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: RESOPRE - Sociedade Revendedora de Aparelhos de Precisão, SA

Vastustaja: Município de Peso da Régua

teised osalised: DATAREDE – Sistemas de Dados e Comunicações, SA, Alexandre Barbosa Borgesm, SA, Fernando L. Gaspar – Sinalização e Equipamentos Rodoviários, SA

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigusega (konkreetselt direktiivi 2014/24/[EL] (1) artikli 56 lõikega 1 ja artikli 60 lõikega 4 ning konkurentsivabaduse põhimõttega) on lubatud, et omavalitsusüksuses kehtiva piiratud kestusega tasulise parkimise alade rajamiseks ja käitamiseks maatükkide kasutusõiguse andmise ning [nende alade] kohta kohaliku omavalitsuse määruses ette nähtud õigusnormide täitmise kontrollimiseks riigihanke lepingueelse menetluse kohta pakkujatele antud juhistes on kindlaks määratud, et pakkujad peavad tutvustama tarkvara ja tehnikat (parkimisautomaat), mis neil tuleb tarnida, et tõendada nii hankedokumentide eritingimustes ja tehnospetsifikaatides sätestatud nõuete ja tingimuste täitmist kui ka pakkumuste tehnilisi omadusi, ning on ette nähtud „lahenduse tehnilise ja funktsionaalse sobivuse“ teguriga seonduv lepingu sõlmimise kriteerium, mida tuleb hinnata olenevalt selle tõendatusest (vt pakkumisjuhiste punktid 16 ja 17)?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2014, L 94, lk 65).
C 383/40

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht für Strafsachen Wien (Austria) 2. augustil 2019 – Kriminaalasi järgmiste isikute suhtes: A***** ja muud tuvastamata isikud

(kohtuasi C-584/19)

(2019/C 383/48)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesgericht für Strafsachen Wien

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

Taotleja: Staatsanwaltschaft Wien

Kahtlustatav: A***** ja muud tuvastamata isikud

Teine menetluspool: Staatsanwaltschaft Hamburg

Eelotsuse küsimus

Kas mõisteid „õigusasutus“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/41/EL, mis käsitleb Euroopa uurimismäärust kriminaalasjades (1), artikli 1 lõike 1 tähenduses ning „prokurör“ sama direktiivi artikli 2 punkti c alapunkti (i) tähenduses tuleb tõlgendada nii, et nende alla kuuluvad ka liikmesriigi prokuratuurid, mille puhul esineb oht, et Euroopa vahistamismääruse tegemist puudutava otsuse raames saavad nad otseselt või kaudselt selliselt täitevvõimult nagu Hamburgi justiitsminister individuaalseid korraldusi või juhiseid?

(1) ELT 2014, L 130, lk 1.
b)

teeb oma klientidele kättesaadavaks kavad, mis hõlmavad ainult treeninguteenuseid, ja kavad, mis hõlmavad lisaks treeninguteenustele toitumisnõustamisteenuseid, siis kas 28. [novembri 2006. aasta] direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 2 lõike 1 [punkti] c alusel tuleb asuda seisukohale, et tervishoiutegevus, konkreetselt toitumisnõustamisteenus, on füüsilise treeningu ja heaolu tegevuse kõrvaltegevus, nii et kõrvaltegevust tuleb maksustada samamoodi nagu põhitegevust, või tuleb, vastupidi, asuda seisukohale, et tervishoiutegevus, konkreetselt toitumisnõustamisteenus, ja füüsilise treeningu ja heaolu tegevus on eraldi ja sõltumatud, nii et neile kohaldatakse vastavat iga konkreetse tegevusala puhul ette nähtud maksustamist?
2.

Kas seejuures on oluline, et andmete kõnealuse piiriülese töötlemise raames vastutava töötleja peamine tegevuskoht ei ole asjaomases liikmesriigis, küll aga on selles liikmesriigis vastutava töötleja muu tegevuskoht?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1223/2009 kosmeetikatoodete kohta (1) artikli 19 lõike 1 punkti f, milles on sätestatud, et kosmeetikatoodete mahutitel ja pakenditel peab olema kustutamatu, selgesti loetav ja hästi nähtav teave kosmeetikatoote otstarbe kohta, kui see ei selgu selle esitlusest, tuleb mõista nii, et selles viidatakse kosmeetikatoote põhiotstarbele kõnealuse määruse artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses, st puhastamine (puhtana hoidmine), hooldamine ja kaitsmine (heas seisundis hoidmine), lõhnastamine, kaunimaks muutmine (välimuse muutmine), või peab see sisaldama üksikasjalikumaid otstarbeid, mis võimaldavad tuvastada konkreetse kosmeetikatoote omadusi?
Pilatus Bank plc 20. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 10. juuli 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-687/18: Pilatus Bank versus Euroopa Keskpank (EKP)

(kohtuasi C-701/19 P)

(2019/C 406/24)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Pilatus Bank plc (esindajad: advokaadid O. H. Behrends ja M. Kirchner)

Teine menetlusosaline: Euroopa Keskpank (EKP)

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu otsus;

— tunnistada tühistamishagi vastuvõetavaks;

— saata kohtuasi tühistamishagi läbivaatamiseks tagasi Üldkohtusse ning

— mõista EKP-lt välja apellandi apellatsiooniga seotud kulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant järgmised väited.

Esimene väide, et Üldkohus on moonutanud Malta õigust, leides, et hageja ja tema juhatuse kogu pädevus on üle antud pädevale isikule.

Teine väide, et vaidlustatud kohtumäärusega on rikutud liidu õigusega tagatud tõhusa õiguskaitse põhimõtet.

Kolmas väide, et Üldkohus on ekslikult leidnud, et vaidlustatud otsus on vaid pelk ettevalmistav meede.

Neljas väide, et Üldkohus moonutas vaidlustatud otsuse sisu ja üldisemalt kohtuasja asjaolusid.

Viies väide, et vaidlustatud kohtumäärust ei saa jätta jõusse teise võimalusena esitatud argumendi alusel, et pädeva isiku ja direktorite vaheline koostöö oli võimalik.

Kuues väide, et vaidlustatud kohtumäärust ei saa jätta jõusse teise võimalusena esitatud argumendi alusel, et advokaat oli juhtumiga seotud.

Seitsmes väide, et vaidlustatud kohtumäärust ei saa jätta jõusse teise võimalusena esitatud argumendi alusel, et vaidlustatud otsus sisaldus pelgalt e-kirjas.

Kaheksas väide, et hagiavaldus ei ole muutunud esemetuks.
Quanta Storage, Inc. 20. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 12. juuli 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-772/15: Quanta Storage, Inc. versus Euroopa Komisjon

(kohtuasi C-699/19 P)

(2019/C 406/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Quanta Storage, Inc. (esindajad: barrister B. Hartnett, Rechtsanwalt O. Geiss, advocaat W. Sparks, dikogoros T. Siakka)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

a) tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles jäetakse rahuldamata hagi ja jäetakse Quanta Storage’i kohtukulud tema enda kanda ning mõistetakse temalt välja neli viiendikku komisjoni kohtukuludest;

b) tühistada komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsus (asi AT39639 – optilised kettaseadmed) apellanti puudutavas osas;

c) teise võimalusena vähendada apellandile määratud trahvi;

d) kolmanda võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse; ja

e) mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant viis väidet.

Esimene väide, et Üldkohus ei kohaldanud õiget õiguslikku kriteeriumi ja moonutas tõendeid seoses sellega, et komisjoni järeldus mitme rikkumise kohta rikkus kaitseõigusi.

Teine väide, et Üldkohus on tõendeid moonutanud seoses kaitseõiguste ja õigusega heale haldusele.

Kolmas väide, et Üldkohus ei ole käsitlenud ühte olulist küsimust või mõistnud seda õigesti ja/või ei kohaldanud õiget õiguslikku kriteeriumi seoses rikkumise ulatust puudutavate vastuoludega.

Neljas väide, et tõendeid on moonutatud, ei ole kohaldatud õiget õigusnormi ja/või ei käsitlenud asjaomase ühte olulist küsimust või mõistnud seda õigesti seoses hageja vastutusega ELTL artikli 101 alusel.

Viies väide, et on rikutud täielikku pädevust, tõendeid moonutatud ja et põhjendused on väärad seoses trahvi määramisega.
3.

Juhul kui esimesele ja teisele küsimusele antud vastustes sisalduva tõlgendusega välistatakse, et liikmesriigid võivad riigisisesel tasandil ette näha, et direktiivi 2003/88/EÜ artikli 3 ja artikli 6 punkti b sätted kuuluvad kohaldamisele iga töölepingu suhtes olukorras, kus puuduvad liikmesriigi õigusnormid, mis reguleeriksid asjaolu, et päevane miinimumpuhkus ja maksimaalne töötundide arv nädalas on seotud töötajaga (olenemata sellest, mitu töölepingut ta sama tööandja või erinevate tööandjatega sõlmib), saab liikmesriigi avalik-õiguslik asutus, kes tegutseb riigi nimel, tugineda direktiivi 2003/88/EÜ artikli 3 ja artikli 6 punkti b sätete otsekohaldatavusele ja ette näha sanktsiooni tööandjale, kes ei järgi direktiivis ettenähtud minimaalset igapäevast puhkeaega ja/või maksimaalse nädalase tööaja piirmäära?
1.

Kas direktiivi 2000/78 (1) artiklit 1, artikli 2 lõike 2 punkti b, artiklit 3 [ning] nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiviga 1999/70/EÜ (2) rakendatud Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletava meetme taoline meede – mis võimaldab tööandjal ette näha, et 65-aastaseks saanud isikud võib koosseisulise töötajana endiselt tööle jätta samade õigustega, mis olid neil enne pensioniikka jõudmist, ainult juhul, kui neil on doktorantide juhendaja staatus, seades halvemasse olukorda teised samas olukorras olevad isikud, kellel oleks see võimalus juhul, kui leiduks vabu kohti ning nad vastaksid kutsealaseid tulemusi puudutavatele nõuetele, ning mis võimaldab sundida isikuid, kellel ei ole doktorantide juhendaja staatust, sõlmima sama akadeemilise tegevuse kohta järjestikusi tähtajalisi töölepinguid, mille kohaselt makstakse „tunnipõhist“ töötasu, mis on madalam kui koosseisulisel ülikooli õppejõul, – kujutab endast nende sätete tähenduses diskrimineerimist?
2.

Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: a) Kas selleks, et pidada ettevõtjat heategevana tunnustatud organisatsiooniks direktiivi 2006/112/EÜ artikli 132 lõike 1 punkti g tähenduses, on piisav, et ettevõtja osutab alltöövõtjana teenuseid sellise organisatsiooni ülesandel, kes on riigisisese õiguse alusel heategevana tunnustatud organisatsioon direktiivi 2006/112/EÜ artikli 132 lõike 1 punkti g tähenduses? b) Juhul kui vastus teise küsimuse punktile a on eitav: Kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas võimaldab asjaolu, et haige- ja hoolduskassad kannavad direktiivi 2006/112/EÜ artikli 132 lõike 1 punkti g tähenduses heategevana tunnustatud organisatsiooni kõik kulud, käsitada ka kõnealuse organisatsiooni alltöövõtjat heategevana tunnustatud organisatsioonina? c) Juhul kui vastus teise küsimuse punktidele a ja b on eitav: Kas liikmesriik võib seada organisatsiooni heategevana tunnustamise tingimuseks, et maksukohustuslane on tegelikult sõlminud lepingu sotsiaalkindlustus- või sotsiaalabiasutusega, või on tunnustamiseks piisav, et riigisisene õigus võimaldab lepingut sõlmida?
—

tuvastada, et kuna Bulgaaria Vabariik ei ole alates 11. juunist 2010 täitnud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2008/50/EÜ artikli 23 lõikest 1 koostoimes selle XV lisa A jaotisega, ning eelkõige oma artikli 23 lõike 1 teisest lõigust tulenevat kohustust tagada, et eespool nimetatud vääveldioksiidi piirtasemete saavutamata jätmise ajavahemik piirkonnas BG0006 (Kagu-Bulgaaria) jääks võimalikult lühikeseks, siis on ta nimetatud kohustusi rikkunud;
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgaaria) 4. septembril 2019 – kriminaalasjas järgmise isiku suhtes: DK

(kohtuasi C-653/19)

(2019/C 399/34)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Spetsializiran nakazatelen sad

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pool

DK

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on kriminaalasja kohtuliku arutamise staadiumis selleks, et saaks rahuldada kaitse taotlust süüdistatava vahi all pidamise lõpetamiseks, nõutav tingimus see, et faktilised asjaolud oleks muutunud, on kooskõlas direktiivi 2016/343 (1) artikli 6 ja põhjendusega 22 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 6 ja 47?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1).
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 45 tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et vastuvõtval liikmesriigil on kohustus esiteks tagada tööotsijale mõistlik tähtaeg, et viimane saaks tutvuda tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed, teiseks nõustuda sellega, et töö otsimise tähtaeg ei tohi ühelgi juhul olla alla kuue kuu, ning kolmandaks lubada tööotsijal viibida enda territooriumil kogu selle tähtaja jooksul, nõudmata, et viimane tõendaks, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle?
9. oktoobril 2019 esitatud hagi – Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(kohtuasi C-743/19)

(2019/C 399/41)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: L. Visaggio, I. Anagnostopoulou, C. Biz)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada 13. juuni 2019. aasta otsus (EL) 2019/1199 (1);

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Esimeses väites osutab parlament, et vaidlustatud otsuse vastuvõtjal – olgu selleks nõukogu või kõik liikmesriigid – puudus pädevus määrata Euroopa Tööjõuameti asukoht.

Nimelt leiab parlament, et ELTL artikkel 341 ei ole sobiv õiguslik alus liidu asutuse, sealhulgas detsentraliseeritud asutuse asukoha määramiseks. Käesoleval juhul asutas liidu seadusandja Euroopa Tööjõuameti määrusega (EL) 2019/1149 (2), mis võeti vastu ELTL artiklite 46 ja 48 alusel seadusandlikus tavamenetluses. Parlament väidab, et ELTL 341 ei võta liidu seadusandjalt, kes asutas Euroopa Tööjõuameti, pädevust otsustada asjaomase asutuse asukoha üle, andes selle pädevuse liikmesriikidele, ning seetõttu ei saa asjaomane säte olla vaidlustatud otsuse õiguslikuks aluseks.

Teises väites, mis on esitatud teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et ELTL artikkel 341 on vaidlustatud otsuse puhul sobiv õiguslik alus, tugineb parlament vaidlustatud otsuse põhjenduste täielikule puudumisele. Parlament väidab, et kuna tegemist on liidu õigusaktiga, kehtib vaidlustatud otsuse puhul ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustus, kuid mida ei ole vähimalgi määral järgitud, kuivõrd täielikult on jäetud esitamata põhjused, miks otsustati Euroopa Tööjõuameti asukohaks valida Bratislava linn.

(1) Liikmesriikide valitsuste esindajate ühisel kokkuleppel tehtud 13. juuni 2019. aasta otsus (EL) 2019/1199 Euroopa Tööjõuameti asukoha kohta (ELT 2019, L 189, lk 68).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2019. aasta määrus (EL) 2019/1149, millega asutatakse Euroopa Tööjõuamet, muudetakse määrusi (EÜ) nr 883/2004, (EL) nr 492/2011 ja (EL) 2016/589 ning tunnistatakse kehtetuks otsus (EL) 2016/344 (ELT 2019, L 186, lk 21).
1.

Kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1), ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas: asjaolu, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on oma 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsustes 44–49 määranud üheseks kriteeriumiks, et tarbijatega sõlmitud hüpoteeklaenulepingutes on ebaõiglane niisugune lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja milles on sätestatud, et kõik hüpoteeklaenu tehingukulud jäetakse laenuvõtja kanda, ja ette nähtud selles ebaõiglases ja tühiseks tunnistatud lepingutingimuses sätestatud eri kuluartiklite jaotus tingimused kehtestanud panga ja laenuvõtjast kliendi vahel eesmärgiga piirata riigisiseste õigusaktide kohaselt alusetult tasutud summade tagastamist? Ja kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) ebaõigluse tõttu tühise lepingutingimuse tõlgendamisel seda lepingutingimust täiendab, kui selle lepingutingimuse väljajätmine ja sellest tulenevad tagajärjed ei mõjuta hüpoteegiga tagatud laenulepingu ülejäänud osas kehtima jäämist?
Euroopa Komisjoni 1. augustil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 11. juuni 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-138/18: De Esteban Alonso versus komisjon

(kohtuasi C-591/19 P)

(2019/C 413/26)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjoni (esindajad: B. Mongin ja J. Baquero Cruz)

Teine menetlusosaline: Fernando De Esteban Alonso

Apellandi nõuded

— tühistada 11. juuni 2019. aasta otsus kohtuasjas T-138/18;

— jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata;

— mõista kõik kohtukulud mõlemas kohtuastmes välja Fernando De Estebanilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimese apellatsioonkaebuse väitega, mis puudutab faktiliste asjaolude õiguslikul hindamisel vea tegemist arvestades komisjoni otsuse nr 1999/396 artiklit 4, väidab komisjon, et Üldkohus ei oleks pidanud leidma, et F. De Estebani tuleb „käsitada“ isikuna, kellele on nimeliselt osutatud OLAFi poolt Prantsuse asutustele 16. märtsil 2003 saadetud teatises, või vähemalt ei oleks pidanud asuma seisukohale, et ta on asjaolude tõttu isiklikult kahtluse alla sattunud, kuigi asjaomane isik ei kuulu ühtegi nendest kategooriatest.

Teise väite kohaselt on õiguslikult vääralt tõlgendatud määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõiget 4, mille kohaselt peavad institutsioonid võtma OLAFi esitatud aruande „tulemustest tingitud meetmed, eelkõige distsiplinaar- ja õiguslikud meetmed“. Komisjon on seisukohal, et seda sätet ei saa tõlgendada vastupidi nii, et sellega on piiratud tema kaalutlusõigust, mis tal on liidu huvide kaitsmisel, ja ennekõike nii, et sellega on keelatud tsiviilhagi ja kaebuse esitamine liikmesriigi asutustele, kui komisjon peab tema kasutuses olevat teavet arvestades seda vajalikuks, sealhulgas ka OLAFI võimaliku aruande vastuvõtmisele eelnevas etapis.

Kolmanda väitega, mis on esitatud täiendavalt, väidab komisjon, et Üldkohus ei saa rahuldada kahju hüvitamise nõuet, kuna puudub põhjuslik seos. Üldkohus ei saa põhjendamatult jätta kõrvale oma kohtupraktikat, mille kohaselt ei ole piisavalt otsest põhjuslikku seost OLAFi poolt liikmesriikide asutustele teabe edastamise ja väidetavalt tekitatud kahju vahel.