Tema ülesanne on üksnes poole taotlusel otsustada, kas on seaduslik nimetatud määruse artikli 20 lõike 1 punkti a alusel tehtud sordiameti otsus mitte tunnistada ühenduse sordikaitse õigustühiseks põhjusel, et asjaomane pool ei ole „kindlaks teinud”, et artiklites 7 või 10 sätestatud tingimused ei olnud sordi ühenduse kaitse alla võtmise ajal täidetud.

Määruse nr 2100/94 ühestki eespool viidatud sättest ei tulene, et menetlus sordiametis on puhtalt inkvisitsiooniline menetlus. Omal algatusel uurimise põhimõte, millele artikli 76 esimeses lauses seoses registreerimiskatsetega viidatakse, tuleb ühitada sama artikli teises lauses sätestatud põhimõttega, mille kohaselt jätab sordiamet tähelepanuta faktid või tõendid, mis ei ole esitatud tema poolt kindlaksmääratud tähtaja jooksul. Niivõrd kui osutatud sätted on kohaldatavad menetluses, mille esemeks on kaebus sordiameti poolt määruse artikli 20 alusel tehtud otsuse peale mitte tunnistada taimesordi ühenduse kaitse alla võtmist õigustühiseks, peab õigustühisusele tuginev pool esitama faktid ja tõendid, mis lubavad tema arvates tõendada, et määruse artikli 20 kohaldamise tingimused on täidetud. Kui sordiamet tema analüüsiga ei nõustu, tuleb asjaomasel poolel esitada oma väidete toetuseks vähemalt konkreetsed ja põhistatud andmed. Faktilised asjaolud ja tõendid, millele pool tugineb, võivad kohustada teist poolt esitama selgitust või põhjendust, ilma milleta võib apellatsiooninõukogu järeldada, et tõendamisnormid on täidetud. Lisaks on apellatsiooninõukogu kohustatud hoolikalt ja erapooletult kontrollima kõiki antud asjas tähtsust omavaid asjaolusid, tagades õiguse üldpõhimõtete ning tõendamiskoormise ja tõendite kogumise suhtes kohaldatavate menetlusnormide järgimise.

Kuna Ühenduse Sordiamet (sordiamet) ei alustanud sordikaitse tühiseks tunnistamise menetlust omal algatusel, vaid asjast huvitatud poole taotlusel, panevad määruse nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artiklid 76 ja 81 koostoimes artikliga 20 nimetatud poolele kohustuse tõendada, et tühiseks tunnistamise tingimused on täidetud.

Kui see on nii, on Üldkohtu pädevuses selliste järelduste ja faktiliste hinnangute puhul kontrollida ilmselgete vigade tegemist. Eelöeldu kehtib näiteks sordi eristatavuse hindamisel määruse nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artikli 7 lõikes 1 sätestatud nõudeid arvestades.

Vastavalt määruse nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artiklile 75 on Ühenduse Sordiameti (sordiamet) otsused motiveeritud ja need võivad põhineda üksnes sellistel kaalutlustel või tõenditel, mille kohta menetlusosalistel on olnud võimalus esitada suulisi või kirjalikke märkusi.

Liidu üldpõhimõtteks olev kaitseõiguste tagamine, mille rakendamist soovitakse eespool viidatud määruse artiklis 75 sordiameti poolt tagada, tähendab üldjuhul, et menetlusosalisel on võimalik võtta seisukoht kõigi asjaolude ja dokumentide suhtes, millel kohtuotsus põhineb, vaielda kohtus esitatud tõendite ja märkuste ning nende väidete üle, millele kohus kavatseb oma otsuses tugineda. Et täita nõudeid, mis on seotud õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele, on nimelt oluline, et pooled saaksid võistlevalt vaielda nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude üle, mis on menetluse tulemuse suhtes määravad.

Teisisõnu tuleb seda õigust mõista nii, et sellega tagatakse, et pooled ei seisaks silmitsi täiesti ootamatu kohtulahendiga. See ei tähenda siiski seda, et kohus peaks andma pooltele õiguse olla ära kuulatud kõikides tema õiguslikus hinnangus olevates küsimustes enne, kui ta teeb oma otsuse.

(vt punktid 179–181)