ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kas direktiiviga 93/13 ja selle tõhususe põhimõttega koostoimes harta artiklis 47 sätestatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile on kooskõlas, et [lepingutingimuse] võimaliku ebaõigluse kontroll, mida kohus teeb omal algatusel või poole nõudmisel, seda tüüpi menetluses, mis on olemuselt lihtmenetlus, niisuguse organi nagu kohtusekretär – mis ei ole kohus – tehtud otsuse peale esitatud määruskaebuse raames, peab põhimõtteliselt piirduma ainult sellega, mille kohta on otsus tehtud, ning et selles ei ole lubatud esitada muid tõendeid kui poolte poolt juba esitatud dokumendid?
2.

Kas liikmesriigi kohtu pädevus hinnata kahjusummat võimaldab kahju suuruse täiendavalt ja iseseisvalt kindlaks määrata, kuna tuvastatakse, et tegemist on teabe asümmeetriaga või et kahju suuruse kindlaksmääramisel esineb ületamatuid raskusi, mis ei tohi takistada ELTL artiklis 101 osutatud konkurentsivastase tegevuse tõttu kahju kannatanu õigust täielikule hüvitisele koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47, ka juhul, kui konkurentsiõiguse rikkumise tõttu, mis seisneb kartellis, mis tekitab ülemäärase hinna, kahju kannatanul on menetluse ajal olnud võimalus tutvuda andmetega, millel põhineb kostja enda eksperdiarvamus, mis tehakse selleks, et välistada, et on tekkinud hüvitamisele kuuluv kahju?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 7 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „lepinguid puudutavad asjad“ (1) selle sätte tähenduses hõlmab kahju hüvitamise hagi, mille on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (2), alusel esitanud inkassoäriühing, kes on lennuveolepingu suhtes kolmas isik ja kes tugineb sellele, et reisija on loovutanud oma nõude talle, kui see äriühing samas ei tõenda, et esialgse lepingupartneri kõik õigused ja kohustused läksid talle üle?
b)

vastavalt nimetatud Euroopa Liidu õiguse esimuslikkusele ja ühtlustamisulatusele tarbijakrediidi ja selle kohta tarbijalepingute sõlmimise reguleerimises, arvestades, et Hispaania Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) kohtupraktikas endas on arvukates kohtuotsustes üle korratud, et direktiivi 93/13/EÜ (1) kui ühtlustatud normi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud „välistamine“ on Hispaania õiguskorda täielikult üle võetud, mistõttu ei ole liikmesriigi kohtul vaja teha kohtulikku hindade kontrolli, arvestades et Hispaania õiguskorras ei ole õigusnormi, mis lubaks või kataks üldiselt sellist kohtulikku hindade kontrolli, kaasa arvatud 1908. aasta liigkasuvõtmise seadus ise; arvestades lisaks, et ei ole asutud hindama, kas lepingutingimus, milles on kindlaks määratud tarbijakrediidi hind, võib olla läbipaistmatu, tekib küsimus, kas direktiivi 93/13/EMÜ artikli 4 lõikega 2 on vastuolus see, et liikmesriigi kohus teostab riigisisese õigusnormi, nimetatud 1908. aasta liigkasuvõtmise tõkestamise seaduse kohaldamisel, väljaspool oma loomulikku tegevusulatust sõlmitud lepingu tühiseks tunnistamise raames, „ex nov[o]“ võimuna „kohtulikku kontrolli“ selle lepingu põhiobjekti üle, mis määrab üldiselt kindlaks kas tarbijakrediidi hinna, mida mõistetakse tagasimakseintressi (nominaalintressimäär) järgi, või siis tarbijakrediidi kulu, mida mõistetakse aastase krediidi kulukuse määra järgi?
1.

Kas direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikleid 30 ja 60 tuleb tõlgendada nii, et sellise kolmandas riigis registreeritud transpordivahendi puhul, mille toomisel liitu on rikutud tollieeskirju, on impordi koht käibemaksuga maksustamise seisukohast liikmesriigis, kus tollieeskirjade rikkumine toime pandi ja transpordivahendit esimest korda liidus transpordivahendina kasutati, või liikmesriigis, kus on tollieeskirjadest tulenevad kohustused täitmata jätnud isiku elukoht ja kus isik sõidukit kasutab?
—

Esimene väide: Üldkohus rikkus õigusnormi, kui eeldas, et Deutsche Lufthansa AG-l (edaspidi „DLH“) on õigus ELTL artikli 263 lõike 4 alusel hagi esitada. Kohus leidis ebaõigesti, et DLH on huvitatud pool määruse (EL) 2015/1589 (1) artikli 1 punkti h ja artikli 24 tähenduses ning saab hagis tugineda enda menetlusõiguste rikkumisele. Lisaks ei ole Üldkohus hagi esitamise õiguse osas enda otsust olulistes aspektides piisavalt põhjendanud.
Health Information Managementi 13. augustil 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kümnes koda) 9. juuni 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-235/19: Health Information Management (HIM) versus komisjon

(Kohtuasi C-500/21 P)

(2021/C 391/24)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Health Information Management (HIM) (esindaja: avocat P. Zeegers)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks ning seetõttu

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 9. juuni 2021. aasta otsus Health Information Management vs. komisjon (T-235/19) punktid 93–97 ja 117–185;

— tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutiivosa punktid 1, 2, 3 ja 5;

— saata asi tagasi Üldkohtule otsuse tegemiseks apellandi 4. aprillil 2019 esitatud hagiavalduses sisalduva taotluse osas;

— mõista kõik kohtukulud, sealhulgas tema esindaja kulud ja tasu, mille esialgne suurus on 15 000 eurot ilma käibemaksuta, välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Health Information Management esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet: esiteks on tema hinnangul rikutud kaitseõigusi ja põhiõiguste harta artiklis 41 sätestatud õigust heale haldusele; teiseks on rikutud ELTL artikli 296 teise lõigu kohast põhjendamiskohustust, ja kolmandaks on rikutud ning vääralt kohaldatud ELTL artiklit 272 ja seetõttu on rikutud erapooletuse ning proportsionaalsuse põhimõtteid.
C 391/4

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Frankfurt am Main (Saksamaa) 31. mail 2021 – FH versus SunExpress Günes Ekspres Havacilik A.S.

(Kohtuasi C-337/21)

(2021/C 391/07)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Frankfurt am Main

Põhikohtuasja pooled

Hageja: FH

Kostja: SunExpress Günes Ekspres Havacilik A.S.

Eelotsuse küsimused

Kas määruse (EÜ) nr 261/2004 (1) artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et digivahendaja kaudu erinevate lennuettevõtjate juures ühtselt broneeritud lendude puhul esineb hüvitisnõue esimest lendu teostava lennuettevõtja vastu, kui esimene lend hilines saabumisel alla kolme tunni, kuid selle tagajärjel jäädi maha jätkulennust, mistõttu saabus lennureisija oma lõppsihtkohta üle kolmetunnise hilinemisega, ning kui esimese lennu teostanud lennuettevõtja ei olnud teise lennu teostamisel lepingupartner ega polnud teadlik asjaolust, et samal ajal oli broneeritud jätkulend ka teise lennuettevõtja juures?

Kohtuasi kustutati Euroopa Kohtu presidendi 28. juuni 2021. aasta määrusega Euroopa Kohtu registrist.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10).
4.

Kas nõukogu direktiivi 90/270/EMÜ artikliga 9 on kooskõlas see, et tööandja katab need kulud üldise palgatõusu vormis, mida tasutakse alaliselt nimetuse all „palgalisa koormavate töötingimuste eest“?
C 391/11

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 16. juulil 2021 – Liberty Lines SpA versus Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti

(Kohtuasi C-437/21)

(2021/C 391/17)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Liberty Lines SpA

Vastustaja: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti

Eelotsuse küsimused

Kas selline õigusnorm nagu 24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50 (kinnitati 21. juuni 2017. aasta seadusena nr 96) artikli 47 lõige 11-bis on vastuolus [liidu] õigusega, täpsemalt teenuste osutamise vabaduse põhimõtte ning põhimõttega, et teenuste riigihangete turg peab olema konkurentsile maksimaalselt avatud, kui see õigusnorm

— võrdsustab seaduslikult või vähemalt võimaldab võrdsustada Messina ja Reggio Calabria sadama vahelise kiirreisilaevanduse ning Apenniini poolsaare ja Sitsiilia vahelised merd ületavad rongiveod, mida on nimetatud transpordi- ja laevandusministeeriumi (Ministero dei trasporti e della navigazione) 31. oktoobri 2000. aasta dekreedi nr 138 T artikli 2 punktis e;
2.

Kas ELTL artikleid 34, 35 ja 36 tuleb tõlgendada nii, et need välistavad ühenduse (praegu ELi) registreeritud kaubamärgi omaniku jaoks võimaluse tugineda kaitsele, mis on ette nähtud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 artiklites 9 ja 102 (praegu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artiklid 9 ja 130), olukorras, kus: — ühenduse (ELi) kaubamärgi registreeringu omanik tegeleb Euroopa Majanduspiirkonnas ja sellest väljaspool kõnealuse kaubamärgiga tähistatud kaupade turustamisega nii, et see tegevus toimub volitatud turustajate kaudu, kes võivad müüa kaubamärgiga tähistatud kaupu edasi isikutele, kes ei ole nende kaupade lõpptarbijad, eranditult vaid siis, kui need kuuluvad ametlikku edasimüügivõrku, samal ajal kui volitatud turustajad on kohustatud ostma kaupu eranditult vaid teistelt volitatud turustajatelt või kaubamärgi omanikult; — kaubamärgiga tähistatud kaupadel ei ole mingit märgistust ega muid eritunnuseid, mis võimaldaksid teha kindaks koha, kus need kaubad on turule lasknud hageja või kus need on turule lastud hageja loal; — kostja omandas kaubamärgiga tähistatud kaubad Euroopa Majanduspiirkonnas; — kaubamärgiga tähistatud kaupade müüjad teatasid kostjale, et need kaubad võivad olla õigusnormide kohaselt mõeldud müügiks Euroopa Majanduspiirkonnas; — ELi kaubamärgi registreeringu omanik ei ole teinud kättesaadavaks mingit infotehnoloogilist vahendit (ega muud vahendit) ega kasuta märgistussüsteemi, mis võimaldaks kaubamärgiga tähistatud kauba võimalikul ostjal enne kauba ostmist iseseisvalt kindlaks teha, kas nende kaupadega kauplemine Euroopa Majanduspiirkonnas on seaduslik, ja keeldub seda kontrollimast ostja taotlusel?
3.

Kas uut piirangut, mille kohaselt võib Türgi kodanikult elamisõiguse ära võtta ka 20 aasta möödumisel avaliku korra huvides, saab põhjendada muutunud ühiskondlike vaadetega, mis on viinud uue piirangu kehtestamiseni? Kas selles osas piisab sellest, et uus piirang teenib avaliku korra eesmärki, või on vaja ka seda, et piirang oleks selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale sellest, mis on selle saavutamiseks vajalik?
3)

nendega on vastuolus riigisisese õigusnormi tõlgendamine nii, et vastutus korrektse raamatupidamiskande tegemise ning majandus- ja finantstehingute täpse esitamise eest vastavalt tegelikule majanduslikule olukorrale lasub karistatud ettevõtjal ja liikmesriigi konkurentsiasutus on seotud sellega, kuidas karistatud ettevõtja seda kohustust täidab?
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt: Kas määruse 2018/1046 artikli 160 lõikes 1 ja määruse nr 966/2012 artikli 102 lõikes 1 sätestatud läbipaistvuse, proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus täielik konkurentsipiirang hankelepingu sõlmimisel väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluses, kuigi hankelepingu ese ei ole eripärane, mille tõttu oleks objektiivselt möödapääsmatu, et lepingu täidab just ettevõtja, kellele hankija tegi ettepaneku pidada läbirääkimisi hankelepingu sõlmimiseks? Täpsemalt, kas määruse 2018/1046 artikli 160 lõikeid 1 ja 2 koostoimes artikli 164 lõike 1 punktiga d ning määruse nr 966/2012 artikli 102 lõikeid 1 ja 2 koostoimes artikli 104 lõike 1 punktiga d tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt võib avaliku sektori hankija olukorras, kus eelmine hankemenetlus lõppes põhjusel, et ainus esitatud pakkumus ei vastanud tingimustele, teha ainult ühele ettevõtjale ettepaneku osaleda väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluses, kuigi hankelepingu ese ei ole eripärane, mille tõttu oleks objektiivselt möödapääsmatu, et lepingu täidab just ettevõtja, kellele hankija tegi ettepaneku pidada läbirääkimisi hankelepingu sõlmimiseks?
3.

Kas see, et Poolas puudub tõhus õiguskaitsevahend kohtunike ametisse nimetamise õiguspärasuse vaidlustamiseks olukorras, kus on ilmne, et edasikaebajad ei saa sel ajal tõendada, et nende asja menetlevad kohtukolleegiumid koosnevad kohtunikest, kes ei ole ametisse nimetatud õiguspäraselt, kujutab endast olukorda, kus sisuliselt rikutakse õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, millest piisab, et kohustada vahistamismäärust täitvat riiki keelduma edasikaebajate üleandmisest?
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (2) artikli 13 lõike 1 punkti b alapunkti i, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1071/2009, millega kehtestatakse ühiseeskirjad autoveo-ettevõtja tegevusalal tegutsemise tingimuste kohta ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 96/26/EÜ (3), artikli 3 lõike 1 punkti a ja artikli 11 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1072/2009 rahvusvahelisele autoveoturule juurdepääsu käsitlevate ühiseeskirjade kohta (4) artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et asjaolust, et ettevõtja on saanud Euroopa Liidu liikmesriigis vastavalt määrusele (EÜ) nr 1071/2009 ja määrusele (EÜ) nr 1072/2009 autoveo-ettevõtja tegevusalal tegutsemise loa ja järelikult peab tal selles liikmesriigis olema tegelik ja püsiv tegevuskoht, paratamatult tuleneb, et sellega on ümberlükkamatult tõendatud, et kohaldatava sotsiaalkindlustussüsteemi kindlaksmääramise seisukohast on ettevõtja asukoht määruse (EÜ) nr 883/2004 artikli 13 lõike 1 tähenduses selles liikmesriigis, ja et töökohaliikmeriigi asutused peavad seda järeldust aktsepteerima?
1.

Kas kohtute sõltumatuse põhimõttega, mis on sätestatud ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus, koostoimes ELL artikliga 2 ja Euroopa liidu põhiõiguste harta artikliga 47, on vastuolus selline riigisisene säte nagu Rumeenia põhiseaduse artikli 148 lõige 2, tõlgenduses, mille andis sättele Curtea Constituțională (Rumeenia konstitutsioonikohus) oma otsuses nr 390/2021, mille kohaselt riigisisestel kohtutel ei ole õigust kontrollida, kas riigisisene säte, mis on Curtea Constituțională (Rumeenia konstitutsioonikohus) kohtuotsusega põhiseadusele vastavaks tunnistatud, on kooskõlas Euroopa liidu õiguse sätetega?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Poola) 7. juunil 2021 – J.K. versus TP S.A.

(Kohtuasi C-356/21)

(2021/C 391/08)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie

Põhikohtuasja pooled

Hageja: J.K.

Kostja: TP S.A.

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö (1) saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT L 303, lk 16), artikli 3 lõike 1 punkte a ja c tuleb tõlgendada nii, et need võimaldavad jätta nõukogu direktiivi 2000/78/EÜ kohaldamisalast välja lepingupoolte valikuvabaduse ja selle tulemusena välistada ka riigisiseses õiguses nõukogu direktiivi 2000/78/EÜ artikli 17 alusel kehtestatud sanktsioonide kohaldamise seoses lepingupoolte valikuvabadusega, kui see ei ole seotud soo, rassi, etnilise päritolu või rahvusega olukorras, kus diskrimineerimise ilminguks oleks keeldumine sellise tsiviilõigusliku lepingu sõlmimisest, mille alusel füüsilisest isikust ettevõtja kohustub osutama teenuseid, kui sellise keeldumise aluseks on potentsiaalse lepingupartneri seksuaalne sättumus?

(1) EÜT 2000, L 303, lk 16.
4.

Kas direktiivi 1999/70 rakendamisel tuleb selliseid [Euroopa Liidu] kehtiva õiguse üldpõhimõtteid nagu võrdsus, võrdne kohtlemine ja diskrimineerimiskeeld töö valdkonnas, mis on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 20 ja 21, direktiivides 2000/43 (2) ja 2000/78 (3) ning Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta (mis jõustati direktiiviga 1999/70) klauslis 4, tõlgendada nii, et selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on sätestatud seaduse nr 107/2015 artikli 1 lõikes 121, mis lubab kohelda õpetajaid, kes on tähtajatult töötavate õpetajatega töö tüübi ja töötingimuste poolest sarnases olukorras – kuna nad on täitnud samu ülesandeid ja neil on sama ainealane, pedagoogiline, metoodilis-didaktiline, korraldus- ja suhtlemisalane ning teaduspädevus, mis on saadud samade riigisiseste õigusnormide kohaselt samaväärseks tunnistatud õpetamiskogemuse raames –, töötingimuste ning koolituse saamise osas vähem soodsalt ning neid selles valdkonnas diskrimineerida, on nende põhimõtetega vastuolus?
2.

Kas direktiiviga 2004/38/EÜ on vastuvõtval liikmesriigil keelatud piirata liidu kodanikust töötaja niisuguse pereliikme õigust saada sotsiaaltoetust, kellel on tuletatud elamisõigus põhjusel, et ta on nimetatud töötaja ülalpeetav, kui sedalaadi toetuse saamine tähendaks, et see pereliige ei ole enam kõnealuse töötaja ülalpeetav?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 30. juulil 2021 – Comune di Venezia versus Telecom Italia SpA, Infrastrutture Wireless Italiane SpA – Inwit SpA

(Kohtuasi C-467/21)

(2021/C 422/10)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Comune di Venezia

Vastustajad: Telecom Italia SpA, Infrastrutture Wireless Italiane SpA – Inwit SpA

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigi õigusnormid (nagu need, mis on sätestatud 22. veebruari 2001. aasta seaduse nr 36 artikli 8 lõikes 6), mida tõlgendatakse ja kohaldatakse nii, et konkreetsetel kohalikel asutustel on lubatud kehtestada mobiiltelefonside seadmete paigutuskriteeriume, sealhulgas keelu vormis, näiteks keeluna paigutada antenne teatud piirkondadesse või teatud kaugusele kindlat tüüpi ehitistest, on Euroopa Liidu õigusega vastuolus?
3.

Kas õigusnormid, mis lubavad kaasomandis oleva korterelamu korteriomanikke kohelda (seoses „tarbija“ staatusega) erinevalt, olenevalt sellest, kas nad on või ei ole sõlminud enda nimel ühiskasutuses olevate ruumide haldamise ja korrashoiu lepingu (viimati nimetatud juhul on valitsemisorgan kaasomanike üldkoosolek), on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL?
5.

Mida tuleb juhul, kui elamukinnisvara ostmiseks sõlmitud krediidilepingu puhul võib tegemist olla tarbijalepinguga sama määruse artikli 17 lõike 1 punkti c tähenduses, mõista mõiste „peamine elukoht“ all, nagu seda on kasutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 19 punktis 3, ja kas eelkõige on võimalik, et see on seotud tarbija põhihuvide keskmega?
2.

Kas Dublini III määruse artikli 27 lõiget 3 – vajaduse korral koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 – tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et taotleja rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks pädevaks tunnistatud riigile üleandmise otsuse peale esitatud peatamistaotlus lükkab üleandmise täideviimise kuni kõnealuse peatamistaotluse lahendamiseni edasi üksnes tingimusel, et peatamistaotlus on esitatud kiireloomulisena, kui taotleja suhtes kohaldatakse viivitamatult kohaldatavat väljasaatmis- või tagasisaatmismeedet, eelkõige juhul, kui teda hoitakse kinnipidamisasutuses või ta on antud valitsuse järelevalve alla ja ta ei ole veel üldises korras esitanud selle meetme peatamise taotlust koos tühistamistaotlusega?
3.

Kas direktiivi artikliga 63 ja proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus see, kui [hanke]menetlusest jäetakse välja pakkuja, kes ei ole nimeliselt määranud ettevõtjat alltöövõtjaks, et tõendada vastavust teatavatele tehnilise ja kutsealase pädevuse ning kutsetööga tegelemise sobivusega seotud kriteeriumidele, mis tulenevad eriseaduste sätetest, mida ei ole hankedokumentides ette nähtud, kui asjaomane pakkuja on valinud mõne muu lepinguvormi spetsialistide osalemiseks lepingus, see tähendab hankelepingu/teenuste osutamise lepingu, või on esitanud kinnituse nende kättesaadavuse kohta? Kas ettevõtjal on õigus määratleda oma korraldus ja lepingulised suhted kontsernisiseselt ja kas mõned teenuseosutajad/tarnijad võivad samuti osaleda hankes, arvestades, et see teenuseosutaja ei kuulu üksuste hulka, kelle suutlikkusele pakkuja kavatseb tugineda asjakohaste kriteeriumide täitmise tõendamisel?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Bremen (Saksamaa) 15. juulil 2021 – X GmbH & Co. KG versus Finanzamt Bremen

(Kohtuasi C-431/21)

(2021/C 401/06)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Bremen

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: X GmbH & Co. KG

Vastustaja: Finanzamt Bremen

Eelotsuse küsimus

Kas EÜ artiklit 43 ja ELTL artiklit 49, mis sätestavad asutamisvabaduse, (või EÜ artiklit 49 ja ELTL artiklit 56, mis sätestavad teenuste osutamise vabaduse) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on maksukohustuslane välismaise elemendiga tehinguid puudutavatel asjaoludel kohustatud pidama seotud isikutega ärisuhete liigi ja sisu kohta raamatupidamisarvestust, mis hõlmab ka seotud isikutega sõlmitud reaalturuväärtuse põhimõtet järgiva hinna- ja muu kokkuleppe majanduslikku ja õiguslikku alust, ning mille kohaselt juhul, kui maksukohustuslane ei esita maksuhalduri nõutud raamatupidamisarvestust või esitatud raamatupidamisarvestus on olulises osas kasutu, kehtib ümberlükatav eeldus, et tema Saksamaal maksustatav tulu, mille suuruse väljaselgitamist peaks võimaldama raamatupidamisarvestus, on deklareeritust suurem, ja kui maksuhaldur peab sellisel juhul tulu hindama ja tulu saab eelkõige hinnavahemike alusel kindlaks määrata üksnes teatavates piirides, siis võib neid piire rakendada maksukohustuslasele kõige ebasoodsamalt, ning määratakse ka lisamaks, mille suurus on mitte vähem kui 5 % ja mitte rohkem kui 10 % tuvastatud korrigeeritud tulust, aga vähemalt 5 000 eurot, ja hilinemisega esitatud kasutatava raamatupidamisarvestuse korral kuni 1 000 000 eurot, kuid vähemalt 100 eurot iga tähtaega ületanud ööpäeva kohta, kusjuures lisamaksu võib määramata jätta ainult juhul, kui maksukohustuslane ei ole raamatupidamisarvestuse pidamise kohustuse rikkumises süüdi või tema süü on väike?
1.

Kas määruse nr 1305/2013 (1) artikliga 17 on kooskõlas, et selline riigisisene õigusnorm nagu määruse nr 9/2015 artikkel 26, mis seab taotlejate puhul, kes taotlevad ajavahemikul 2014–2020 rahastatud maaelu arengu programmi meetme 4 „Investeeringud materiaalsesse varasse“ alameetme 4.1 „Investeeringud põllumajandusettevõtetesse“ raames toetust, tingimuseks, et toetuse saamiseks peab taotleja esitama tõendi selle kohta, et loomakasvatusettevõte on registreeritud taotleja nimele, nii et see tõendaks, et taotleja on enne toetuse taotlemist tegelenud loomakasvatusega tema poolt juhitavas põllumajanduslikus majapidamises määruse nr 1307/2013 (2) artikli 4 tähenduses, või on määruse eesmärke piisavalt järgitud, kui põllumajandustootja tõendab, et ta tegeleb loomakasvatusettevõtte nõuetekohaselt enda nimele registreerimisega?
1.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 lõiget 1, mis puudutab süütuse presumptsiooni põhimõtet, võib koostoimes direktiivi 2008/118/EÜ (1) artikli 16 lõikega 1 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline õiguslik olukord, nagu käesolevas kohtuasjas käsitletav, kus alkoholi tootmise tegevusloa peatava haldusmeetme võib võtta üksnes oletuste alusel, mille suhtes on eeluurimine pooleli, ilma, et kriminaalasjas oleks tehtud lõplikku süüdimõistvat kohtuotsust?