KOHTUJURISTI ETTEPANEK

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

esitatud 9. veebruaril 20061( )

Liidetud kohtuasjad C-7/05–C-9/05

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

versus

Dieter Deppe pärijad

(Ulrich Deppe, Hanne-Rose Deppe,

Thomas Deppe, Matthias Deppe,

Christine Urban (sünd. Deppe));

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

versus

Siegfried Hennings

ja

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

versus

Hartmut Lübbe

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa))

Taimesordid – Ühenduse kaitse alla võetud sordi omanikule makstava õiglase tasu määr

I. Sissejuhatus

1. Euroopa Kohus on teinud mitmeid otsuseid( ) taimesorte käsitlevate ühenduse õigusnormide kohta,( ) kuigi seni algatatud kohtuasjades on käsitletud teavet, mis tuleb esitada, või omaniku õigust saada seda teavet, et niinimetatud põllumajandusliku erandi või põllumajandustootjate eelise kasutamise eest makstavat tasu arvutada.

2. Viis eelotsuse küsimust, mille Bundesgerichtshof (Saksamaa ülemkohus) EÜ artikli 234 alusel esitas, ei puuduta rabavaid kompositsioone, mida üks maneristlik kunstnik oma lõuenditel kujundas, luues erinevate lillede, puu- ja aedviljade esitlemisega optilise illusiooni portreest,( ) vaid õiglast tasu, mida ühenduse õigusega kaitstud sordi aretaja nimetatud eelise kasutamise eest saab.

3. Saksamaa ülemkohtu viisid eelotsusetaotluse esitamiseni Saksamaa madalama astme kohtute lahkarvamused selleteemaliste vaidluste lahendamisel.

II. Õiguslik raamistik

4. „Põllumajandustootjate eelis” kehtestati nõukogu 27. juuli 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta (edaspidi „algmäärus”).( )

5. Artikli 14 pealkirjaga „Ühenduse sordikaitse erandid” lõige 1 sätestab:

„1. Olenemata artikli 13 lõikest 2 ning põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks on põllumajandustootjatel lubatud kasutada paljundamise eesmärgil põllul oma põllumajandusettevõttes koristatud tooteid, mille nad on saanud, kasutades oma põllumajandusettevõttes muude ühenduse kaitse alla võetud sortide kui hübriidsortide või sünteetiliste sortide paljundusmaterjali.”

6. Lõikes 2 piiritletakse selle reegli kohaldamisala teatavate söödakultuuridega, nagu harilik kikkhernes, kollane lupiin või lutsern, mõned teraviljad, kartulid ja teatavad õlitaimed nagu raps, rüps või linaseemned.( )

7. Selle erandi kasutamist reguleerib sama artikli lõige 3, mis sätestab:

„Lõikes 1 sätestatud erandi jõustamise ning aretaja ja põllumajandustootja õiguspäraste huvide kaitsmise tingimused kehtestatakse enne käesoleva määruse jõustumist artikli 114 kohastes rakenduseeskirjades järgmiste kriteeriumide põhjal:

[…]

– põllumajandustootja võib ise või talle pakutud teenuste abil koristatud toodet istutamise jaoks töödelda, ilma et see piiraks teatavate piirangute kohaldamist, mille liikmesriigid võivad kõnealuse koristatud toote töötlemise korraldamise osas kehtestada eelkõige selleks, et tagada töötlemisse suunatava toote identsus töötlemise tulemusel saadud tootega;

– väiketootjad ei pea maksma omanikule mingit tasu; […]

– teised põllumajandustootjad peavad maksma omanikule õiglase tasu, mis on märgatavalt väiksem kui samal maa-alal sama sordi paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise puhul nõutav summa; kõnealuse õiglase tasu tegelik tase võib aja jooksul muutuda, võttes arvesse seda, mil määral kasutatakse asjaomase sordi puhul lõikega 1 ettenähtud erandit;

– […]”

8. Selle õiguse tingimusi muudeti komisjoni 24. juuli 1995. aasta määrusega (EÜ) nr 1768/95 ühenduse sordikaitset käsitleva nõukogu määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta (edaspidi „rakendusmäärus”).( ) Selle III peatükis sisalduv artikkel 5 käsitleb seda tasu järgmiselt:

„1. Algmääruse artikli 14 lõike 3 neljanda taande kohaselt sordi omanikule makstava õiglase tasu määra kohta võivad omanik ja asjaomane põllumajandustootja sõlmida lepingu.

2. Kui sellist lepingut ei ole sõlmitud või seda ei kohaldata, peab õiglase tasu määr olema märgatavalt väiksem kui summa, mida nõutakse samal maa-alal sama sordi ametlikuks sertifitseerimiseks sobiva madalaima kategooria paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise puhul.

Kui põllumajandustootja ettevõtte piirkonnas ei ole kõnealuse sordi paljundusmaterjali litsentseeritult toodetud ning kui ühenduses puudub ühtselt kehtestatud tasumäär, peab tasu määr olema märgatavalt madalam kui summa, mida tavaliselt võetakse eespool nimetatud eesmärgil arvesse kõnealuse sordi madalaima ametlikuks sertifitseerimiseks sobiva kategooria paljundusmaterjali müügihinna puhul kõnealuses piirkonnas, tingimusel et see määr ei ületa eespool nimetatud summat, mis tuleb tasuda paljundusmaterjali tootmispiirkonnas.

3. Tasu määr loetakse algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes määratletud ning eespool lõikes 2 täpsustatud tähenduses märgatavalt madalamaks, kui see ei ületa määra, mida erandi kasutamise ulatust määrava majandustegurina kasutatakse ühenduse sordikaitsega hõlmatud sortide litsentseeritud paljundusmaterjali ja saagist saadud toote istutamise vahel mõistliku tasakaalu loomiseks või säilitamiseks. See suhe on mõistlikult tasakaalus, kui see tagab omanikule tema sordi kasutamise eest õiguspärase hüvitise maksmise.”

9. Määrusega (EÜ) nr 2605/98 (edaspidi „kolmas määrus”)( ) lisati sellele artiklile neli lõiget, millest on siinkohal olulised ainult 4 ja 5, mis sätestavad:

„4. Kui lõikes 2 osutatud juhul on sõlmitud tasu käsitlevad kokkulepped ühenduses asuvate ühenduse, riiklikul või piirkondlikul tasandil asutatud sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahel kas töötlejate organisatsioonide osalusel või ilma selleta, kasutatakse kokkulepitud määrasid suunistena asjaomasel alal ja asjaomase liigi puhul makstava tasu kindlaksmääramisel, juhul kui asjaomaste organisatsioonide volitatud esindajad on komisjonile kirjalikult teatanud kõnealused määrad ja sellekohased tingimused ning kui selle teatamise alusel on kokkulepitud määrad ja sellekohased tingimused avaldatud ühenduse sordiameti ametlikus väljaandes.

5. Kui lõikes 2 osutatud juhul ei kohaldata lõikes 4 osutatud lepinguid, on makstav tasu lõike 2 kohaselt 50% paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise eest makstavast tasust.

Kui liikmesriik on komisjonile enne 1. jaanuari 1999 teatanud lõikes 4 osutatud lepingu peatsest sõlmimisest asjakohaste riikliku või piirkondliku tasandi organisatsioonide vahel, on kõnealusel alal kõnealuste liikide puhul makstav tasu eespool märgitud 50% asemel 40%, kuid üksnes sellise põllumajandusliku erandi kasutamise korral, mis on kehtestatud enne kõnealuse lepingu rakendamist ja mitte hiljem kui 1. aprillil 1999.”

10. Bundesgerichtshofi küsimustele vastamiseks tuleb arvesse võtta ka kolmanda määruse põhjendusi 5 ja 6, mis sätestavad:

„[…]

tuleks tagada lepingute kasutamine ühenduse suunistena tasu määra kindlaksmääramisel vastavate alade ja liikide puhul;” ja

„sellistel aladel või selliste liikide puhul, mille suhtes kõnealuseid lepinguid ei kohaldata, on makstav tasu põhimõtteliselt 50% paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise eest makstavatest tasudest, mida kohandatakse sobiva liugskaala alusel, kui selline skaala on vastava riigi sordikaitse jaoks kehtestatud;

[…]”

III. Asjaolud ja eelotsuse küsimused

11. Bundesgerichtshofis on arutamisel neli kohtuasja, mis puudutavad sordikaitset käsitlevate ühenduse õigusnormidega kaitstud seemnete istutamise eest makstava tasu õiglast määra.

12. Nendest menetlustest kolmes on hagejaks osaühinguna tegutsev taimesortide omanike organisatsioon, kelle ülesandeks on nende kaitseõiguste kaitse, tagades eelkõige teabe ja tasu saamise õiguste kasutamise.

13. Kõnealune organisatsioon nõuab tasu järgmiste ühenduse õigusega kaitstud taimesortide kasvatamise eest:

– „Theresa” sordi talioder, „Bandit”, „Contur” ja „Titmo” sordi talinisu, mida kasvatas 1998/1999. turustusaastal D. Deppe, kes oli esialgne kostja kohtuasjas C‑7/05 ja kes kohtuasja käigus suri ning kelle pärijad astusid menetluses tema asemele;

– „Solara” sordi kartul, mida kasvatas ajavahemikul 1999–2000 S. Hennings, kes on kostja kohtuasjas C‑8/05;

– sama sordi kartul, „Theresa” ja „Duet” sordi talioder ning „Ritmo” sordi nisu, mida kasvatas 1998/1999. hooajal oma põldudel H. Lübbe, kostja kohtuasjas C‑9/05.

14. Need kolm põllumajandustootjat teatasid põhikohtuasjade hagejale nende seemnete kasutamisest ja keeldusid ühinemast põllumajanduse ja sordiaretuse koostöökokkuleppega (Kooperationsabkommen Landwirtschaft und Pflanzenzüchtung; edaspidi „1996. aasta koostöökokkulepe”), mille 3. juunil 1996 sõlmisid Deutscher Bauernverband e.V. (Saksa põllumajandustootjate liit) ja Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter e.V. (Saksa sordiaretajate föderatsioon) ja mis avaldati 16. augustil 1999 ühenduse sordiameti ametlikus väljaandes. 2000. aastal sõlmisid need kutseorganisatsioonid uue kokkuleppe, mis pidi jõustuma alates 2001. aasta lõikusest ja mis nägi ette, et tasu on kuni 60% sertifitseeritud paljundusmaterjali tootmiseks kehtestatud litsentsitasust (edaspidi „C‑õigused”). Järgnevalt pikendatud lepingutes on nõutav tasu teatavatel juhtudel vaid 45%.

15. Vastavad sordiomanikud volitasid hagejat tegema vastavaid toiminguid tasude sissenõudmiseks, mis 1998/1999. majandusaastal moodustasid arvestuslikult 80% C‑õigustest, mida neile võlgnesid põllumajandustootjad, kes ei olnud lepinguid sõlminud.

16. Kui need kolm talunikku keeldusid sellel alusel sisse nõutud summasid maksmast, esitas Saatgut-Treuhandverwaltung hagi Landgericht Braunschweigile (esimese astme kohus), kes tema nõudmised suures osas rahuldas.

17. Oberlandesgericht Braunschweig seevastu jättis rahuldamata hageja apellatsioonkaebused,( ) milles viimane nõudis eespool nimetatud C‑õigustest 80% määra alusel arvutatud summade maksmist.( )

18. Leides, et vaidluse lahendamine sõltub ühenduse õiguse ja eelkõige rakendusmääruse artikli 5 lõigete 2, 4 ja 5 tõlgendamisest, otsustas kassatsioonkaebust menetlev Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada EÜ artikli 234 alusel Euroopa Ühenduste Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas [rakendus]määruse artikli 5 lõikes 2 sätestatud nõue, et kasvatamisel makstava tasu määr peab olema „märgatavalt väiksem” kui summa, mida nõutakse samal maa-alal sama sordi paljundusmaterjali litsentseeritud tootmiseks, on täidetud ka siis, kui makstav kogutasu moodustab sellest summast arvestuslikult 80%?

2. Kas nimetatud määruse artikli 5 lõiked 4 ja 5 sisaldavad saagist saadud toote kasvatamisel makstava tasu suuruse arvutamise kriteeriume ka siis, kui tasu määratletakse seadusjärgselt?

Kui vastus on jaatav, siis kas neid kriteeriume kohaldatakse üldpõhimõttena ka enne [kolmanda] määruse jõustumist teostatud külvide puhul?

3. Kas sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahelise kokkuleppe suunisfunktsioon rakendusmääruse artikli 5 lõike 4 tähenduses hõlmab ka seda, et selle kokkuleppe põhielemente (arvestusparameetreid) tuleb tasu määra seadusjärgse määratlemise korral kohaldada ka juhul, kui omanikule ei ole kõik kokkuleppest tulenevad arvestusparameetrid teada ja põllumajandustootjalt ei ole võimalik vastava teabe esitamist nõuda?

Juhul kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas sellise suunisfunktsiooni täitva kokkuleppe kehtivus eeldab kõnealuse artikli 5 lõike 4 tingimuste täitmist ka juhul, kui kokkulepe sõlmiti enne [kolmanda] määruse jõustumist?

4. Kas rakendusmääruse artikli 5 lõige 5 kehtestab tasu kokkuleppelisel ja/või seadusjärgsel määratlemisel sellele ülempiiri?

5. Kas kutseorganisatsioonide vahelist kokkulepet võib kasutada suunisena selle määruse artikli 5 lõike 4 tähenduses, kui selle kohaselt ületab tasu nimetatud määruse artikli 5 lõikes 5 sätestatud 50%?”

IV. Menetlus Euroopa Kohus

19. Bundesgerichtshofi 11. oktoobril 2004 koostatud kolm eelotsusetaotlust registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 14. jaanuaril 2005 ning 26. jaanuari 2005. aasta määrusega need liideti, arvestades nende sisulist seost.

20. Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, D. Deppe pärijad, S. Hennings, H. Lübbe, Saksamaa valitsus ja komisjon esitasid kirjalikud märkused Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 20 sätestatud tähtajaks.

21. 12. jaanuaril 2005 toimunud kohtuistungil osalesid põhikohtuasjade poolte ja komisjoni esindajad.

V. Eelotsuse küsimuste õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

22. Põllumajandustootjate eelist reguleerivad eeskirjad kajastavad suurepäraselt tasakaalu vastandlike seisukohtade elavas arutelus. Ühel pool on nägemus ühenduse põllumajanduspoliitikast, milles oli ikka veel valdav arusaam, et esmane eesmärk on põllumajanduse viljakuse suurendamine,( ) nagu ilmneb algmääruse artikli 14 lõikest 1, milles lubatakse põllumajandustootjatel kasutada seda ainuõigust „[…] põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks […]”.

23. Teisel pool on aretajad, keda suunab tööstus-, teadus- ja arenduspoliitika ja kes püüavad saavutada sobiva õigusliku raamistiku oma tegevuse stimuleerimiseks Euroopa Liidus. Seda silmas pidades ei ole imestada, et vaidlus on olnud elav ja et saavutatud kokkulepet on peetud vastuvõetavaks.( )

24. Tekib küsimus, kas põllumajandusturgude korralduse edasise rohkem vabale konkursile orienteeritud arenguga( ) oleks sellist eelist kehtestatud; igal juhul tuleb kolmandat määrust võtta väikese sammuna selles suunas, kuivõrd selles omistatakse tootjate ja leiutajate ühenduste vahelistele lepingutele suuremat tähtsust.

B. Õiglane tasu (esimene küsimus)

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas tasu, mis moodustab 80% C‑õigustest, võib lugeda vastavaks nõudele, et nimetatud tasu peab vastavalt rakendusmääruse artikli 5 lõikele 2 olema paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise puhul nõutavast summast „märgatavalt väiksem”.

26. Kõigepealt tuleks lühidalt tutvustada nende kolme määrusega kehtestatud süsteemi. Nendes on aretaja tasude süsteem üles ehitatud kolmele võimalusele: taimesordi õiguste omaniku ja põllumajandustootja vaheline kokkulepe,( ) sordiomanike organisatsioonide ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahelised kokkulepped( ) ning nimetatud lahenduste alternatiivina nendes määrustes ette nähtud teatavate suuniste alusel kindlaks määratud tasu.( ) Kuna D. Deppe, S. Hennings ja H. Lübbe ei ole sõlminud aretajaga eraldi lepinguid ning nad ei ole ühinenud ühegi kokkuleppega, tuleb kasutada kolmandat võimalust.

27. Algmääruse artikli 14 lõike 3 neljas taane kohustab ühenduse seadusandjat võtma õiglase tasu hindamise kriteeriumiks summa, mis on „märgatavalt väiksem” kui C‑õiguste litsentseeritud tootmise puhul, mida rõhutatakse rakendusmääruses, mille artikli 5 lõikes 2 täiendatakse seda sätet, märkides, et tasu peab olema sellest summast „märgatavalt väiksem”; lisaks kehtestatakse kolmandas määruses kaitstud seemnete litsentsi alusel kasutamise eest makstava tasu määraks 50%.( )

28. Tuleks samuti märkida, et tasu määra kohaldatakse „samal maa-alal sama sordi ametlikuks sertifitseerimiseks sobiva madalaima kategooria” suhtes vastavalt rakendusmääruse artikli 5 lõikele 2, millele viidatakse sama artikli lõikes 5. Selleks kategooriaks võib olla ainult põllumajandusettevõtja jaoks madalaima maksumusega kategooria.

29. Nendest eeldustest tuleneb, et kaitstud sordi omanikule erandi kasutamise eest makstav tasu peab olema tingimata madalam kui C‑õigused.

30. Seega ei näi 80% määraga tasu sobiv, kuigi – nagu täheldab komisjon oma märkustes – juhtusid tuleb eristada selle järgi, kas need leidsid aset enne või pärast kolmanda määruse jõustumist. Kuna viimaste kohta on olemas konkreetne õigusnorm, on kohane kontrollida neid esimesena.

31. Rakendusmääruse artikli 5 lõikega 5 kehtestati C‑õigustest 40%-lise tasu kehtivuse ajaline piirang teatavatel tingimustel. Lühikese tähtaja lõpul( ) kehtib uuesti lõikes 4 sätestatud 50%. Kõnesoleva määruse põhjenduses 9 seletatakse seda sätet sooviga stimuleerida aretajate ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahelisi kokkuleppeid tavapärasest veelgi madalama määra kehtestamisega.

32. Sellest võib teha kaks järeldust: ühelt poolt eelistatakse lepingulisi lahendusi ja nende saavutamiseks avaldatakse survet ühele poolele, teiselt poolt on tasu, mille näol sordiomanik saab kokkuleppe puudumisel õiguspärase hüvitise, 50% ringis, kuigi see võib ühe poole huvides läbirääkimiste raames veidi tõusta. Nimelt selles tähenduses tuleb võtta 2000. aastal põllumajandustootjate ja aretajate kutseorganisatsioonide vahel sõlmitud kokkulepet, mis nägi tasu maksimaalseks suuruseks ette 60% C‑õigustest.

33. Erandi kasutamise korda enne kolmanda määruse jõustumist piiritletakse algmääruse artiklis 14 ja rakendusmääruse artikli 5 lõigetes 1–3. Nendest viimase õigusnormi kohaselt hinnatakse tasu märgatavalt madalamaks üksnes juhul, kui see ei ületa kaitstavate sortide litsentseeritud paljundusmaterjali ja saagist saadud toote kasvatamise vahel mõistliku tasakaalu loomiseks või säilitamiseks vajalikku väärtust ja see tagab omanikule tema sordi kasutamise eest õiguspärase hüvitise.

34. Minu arvates tuleb kaaluda teisi asjaolusid. Nii võib 20% allahindlus ärimaailmas küll helde näida, kuid põllumajandustootja erandi raames on see üsna tähtsusetu, sest tema kasvatab vilja tõepoolest oma enda töö ja vaevaga, rikastades seda oma haritud maa omadustega.( ) Lisaks ei ole külvajal mingit mõju lõpphinna, st C‑õiguste arvestamise teistele elementidele, sest teda ei kaasata paljundusmaterjali tootmiseks sõlmitavatesse litsentsilepingutesse ning lõpuks sõltub aretajale – kellel vastupidi on suur mõju – makstav summa välistest teguritest.

35. Kostjad põhikohtuasjades väitsid, et Saatgut-Treuhandverwaltung GmbH monopolistlik positsioon moonutab konkurentsi turul ning et pealegi kohustavad määrustes õiglase tasu hindamiseks sätestatud parameetrid kaaluma kohaliku, piirkondliku või riikliku tasandi üksikasju.

36. Kõik need tegurid, mis kajastuvad „märgatavalt väiksemas” õiglases tasus põllumajandustootjate eelise kasutamise eest, sõltuvad seega iga eraldi juhu eripärast ja neid peab hindama pädev kohus.( )

37. Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et algmääruse artikli 14 lõikes 3 sätestatud põllumajandusliku erandi kasutamise eest makstav 80% tasu ei vasta nõudele, et see tasu peab olema paljundusmaterjali litsentseeritud tootmiseks nõutavast summast „märgatavalt väiksem” rakendusmääruse artikli 5 lõike 2 tähenduses, mõjutamata seejuures siseriikliku kohtu hinnangut muude selle tasu arvutamiseks asjassepuutuvate asjaolude suhtes igal konkreetsel juhul.

C. Tasu summa kindlaksmääramise kriteeriumid (teine küsimus)

38. Teise küsimuse esimeses osas küsitakse, kas rakendusmääruse artikli 5 lõiked 4 ja 5 sisaldavad kriteeriume aretaja õiguste eest tasutava summa kindlaksmääramiseks.

39. Nendest sätetest, eriti lõike 4 sõnastusest tuleneb selgesti, et need kriteeriumid peavad olema kirja pandud sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahel sõlmitud kokkulepetes, mida kasutatakse suunistena, kui on täidetud nimetatud lõike ja selle artikli lõigetes 2 ja 3 sätestatud ülejäänud tingimused.

40. Seevastu kehtestatakse lõikes 5 põllumajandustootjate eelise kasutamise eest võetava tasu määraks 50%, välja arvatud üksnes juhul, kui seda kohandatakse siseriikliku liugskaala alusel vastavalt kolmanda määruse põhjendusele 7.

41. Küsimuse teises osas vihjatakse võimalusele kohaldada seda väärtust kui üldreegli väljendust tagasiulatuvalt enne kõnesoleva määruse jõustumist tehtud külvidele.

42. Rakendusmääruse artikli 5 lõiked 4 ja 5 täiendavad enne nende vastuvõtmist kehtinud korda, lisades sellesse uued elemendid, nimelt asjaomaste organisatsioonide vaheliste kokkulepete suunisfunktsiooni ja nendes märgitud protsendimäära. Komisjoni arvates oleks kolmanda määruse põhimõtete tagasiulatuv kohaldamine enne nende sätete jõustumist sõlmitud tehingutele vastuolus õiguskindluse põhimõttega. Sellel institutsioonil ei ole siiski õigus, kui ta leiab, et rakendusmääruse artikli 5 lõikega 5 kehtestatakse esialgsest versioonist täiesti erinev kord.

43. Seega näitavad selles õigusnormis sisalduvad kaks viidet kõnesoleva artikli lõikele 2, et eesmärk on seda korda parandada ja täpsustada. Järelikult, kuigi neid sätteid ei saa kohaldada varasematele olukordadele, võetakse need suuniseks tasu summa kindlaksmääramisel.

44. Neid selgitusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et aretajale makstava tasu suuruse arvutamise kriteeriumid on sätestatud rakendusmääruse artikli 5 lõikes 5 ning need ei ole tagasiulatuva jõuga, kuigi neid võib kasutada suunisena enne kõnesoleva lõike jõustumist teostatud külvide eest makstava tasu arvutamisel.

D. Aretajate ja põllumajandustootjate organisatsioonide vaheliste kokkulepete suunisfunktsioon (kolmas ja viies küsimus)

45. Kolmanda küsimuse esimeses osas soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sordiomanike organisatsioonide ja selle ala kutseorganisatsioonide vahel sõlmitud kokkulepete ulatust, kui kõiki erandi kasutamise korral tasumisele kuuluva õiglase tasu summa arvutamiseks vajalikke andmeid ei ole esitatud või need ei ole kättesaadavad, samas kui selle küsimuse teises osas küsitakse nende kokkulepete vorminõuete kohta. Kõigepealt tuleb käsitleda neid vormilisi aspekte.

46. Rakendusmääruse artikli 5 lõikest 4 tuleneb, et nende kokkulepete suunistena kasutamiseks peavad tasu määrad ja tingimused olema komisjonile teatavaks tehtud ja avaldatud ühenduse sordiameti ametlikus väljaandes.

47. Arvestades, et need nõuded on sine qua non kohustuslikud ja mingit vahet ei tehta enne ja pärast kolmanda määruse jõustumist sõlmitud kokkulepetel, tuleb järeldada, et see ajaline tegur ei oma tähtsust, kuna piisab, kui täidetud on need kaks nõuet.

48. Seetõttu kuuluvad rakendusmääruse kohaldamisalasse kõik põllumajandustootjad, kellele laieneb nimetatud kokkulepete territoriaalsel kohaldamisalal kehtiv süsteem. Vastus kolmanda küsimuse esimesele osale tuleneb sellest põhieeldusest.

49. Ma juba märkisin, et põhjuseks, miks nimetatud organisatsioonide vahelistele kokkulepetele on antud selline jõud, on soov neid soodustada ja sellest johtuv eesmärk vältida vaevalisi tehinguid. Ühtlasi tuleb märkida, et see suunisfunktsioon peabki olema teenäitajaks taimekasvatajatele, kes ei ole organisatsioonide kokkulepetega ühinenud, sest sellega püütakse innustada kokkulepetega ühinema kangekaelseid talunikke, kes tahavad tasu ametlikku arvutamist lootuses, et nii tuleb hind madalam, oletades, et ametiühingul, kuhu nad kuuluvad, on õnnestunud kokkuleppe teksti panna ka teisi eeliseid lisaks nende huvidele kohandatud protsendimäärale.

50. Sellepärast võetakse sellise tasu kindlaksmääramisel, mida võetakse põllumajandustootjatelt, kes ei ole kokkulepetega ühinenud, arvesse iga arvutuselementi. Ent just sellepärast, et need elemendid on suunised, ei ole need muus osas kohustuslikud, ning seetõttu on ka siin olulised esimese küsimuse suhtes esitatud põhjendused, kui vaidlustatakse protsendi soovituslikku väärtust, sest see näib liiga kõrge.

51. Viimaseks tuleb viienda küsimuse suhtes selgitada, et rakendusmääruse artikli 5 lõikes 5 kehtestatakse aretajale makstava sobiva tasu määraks 50% juhul, kui ei kohaldata lõikes 4 kirjeldatud liiki tehingut. Mõlema sätte ülesehitusest tuleneb, et lõiget 5 kasutatakse teise võimalusena. Tahtevabaduse põhimõttest tulenevalt on kokkulepitud protsendimäär kokkuleppega ühinenutele siduv ja täidab sellega nende jaoks, kes ei ole ühinenud, suunisfunktsiooni. Kokkuleppe puudumisel kohaldatakse lõiget 5, mis – nagu ma märkisin – on suuniseks õiglase tasu vaidlustamise korral, mida võib aga teha ainult talupidaja, kes ei ole ühinenud ühegi kokkuleppega.

52. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale ja viiendale küsimusele, et sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahel sõlmitud kokkuleppeid saab rakendusmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud suunisena kasutada õiglase tasu summa arvutamisel kõigis nende parameetrites ainult juhul, kui nimetatud kokkulepped on komisjonile teatavaks tehtud ja avaldatud ühenduse sordiameti ametlikus väljaandes, võttes arvesse, et kokkulepetele saab tugineda ainult nimetatud lõike raames, kuid mitte lõike 5 raames.

E. Rakendusmääruse artikli 5 lõikes 5 sätestatud 50% määra ulatus (neljas küsimus)

53. Bundesgerichtshof palub täpsustada, kas nimetatud protsent on kokkuleppeliselt või rakendusmääruses sätestatud korras kehtestatava tasu ülempiir.

54. Esiteks, vaidlusalune säte ei reguleeri kokkulepetes sätestatud olukordi, mistõttu ei ole küsimus selles osas asjassepuutuv.

55. Teiseks tuleb selle sätte sõnastusest järeldada, et nimetatud tasu suurus on kohustuslik ega tähenda üksnes ülem- või alampiiri. Asjaolu, et ühenduse seadusandja on nimetatud sätte teises lauses sätestanud erandi, ei lükka seda märkust ümber, sest – nagu ta arutab kolmanda määruse seletuskirjas – see erand kuulus kohaldamisele ainult teatud piiratud aja jooksul ning selle eesmärk oli soodustada sordiomanike ja põllumajandustootjate vaheliste uute kokkulepete kiiret sõlmimist enne konkreetset kuupäeva.

56. Nendest kaalutlustest lähtuvalt soovitan neljandale küsimusele vastata, et sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahelise kokkuleppe puudumise korral tuleb omanikule makstava tasu suurus arvutada vastavalt rakendusmääruse artikli 5 lõikele 5 muutumatu summana, mis ei ole ülempiir.

VI. Ettepanek

57. Kõikidest argumentidest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi eelotsuse küsimustele, et:

1. Nõukogu 27. juuli 1994. aasta määruse (EÜ) nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artikli 14 lõikes 3 sätestatud põllumajandusliku erandi kasutamise eest makstava tasu 80% määr ei vasta tingimusele, mille kohaselt peab see tasu olema paljundusmaterjali litsentseeritud tootmiseks nõutavast summast „märgatavalt väiksem” komisjoni 24. juuli 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1768/95 (ühenduse sordikaitset käsitleva nõukogu määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta) artikli 5 lõike 2 tähenduses, mõjutamata seejuures siseriikliku kohtu hinnangut muude selle tasu arvutamiseks asjassepuutuvate asjaolude suhtes igal konkreetsel juhul.

2. Aretajale makstava tasu suuruse arvutamise kriteeriumid on sätestatud määruse nr 1768/95 artikli 5 lõikes 5, mida on muudetud komisjoni 3. detsembri 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 2605/98, ning neil ei ole tagasiulatuvat jõudu, kuigi neid võib kasutada suunisena enne määruse nr 2605/98 jõustumist teostatud külvide eest makstava tasu arvutamisel.

3. Sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahel sõlmitud kokkuleppeid saab rakendusmääruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud suunisena kasutada õiglase tasu summa arvutamisel kõigis nende parameetrites ainult juhul, kui nimetatud kokkulepped on komisjonile teatavaks tehtud ja avaldatud ühenduse sordiameti ametlikus väljaandes, võttes arvesse, et kokkulepetele saab tugineda ainult nimetatud lõike raames, kuid mitte lõike 5 raames.

4. Määrusega nr 2605/98 muudetud määruse nr 1768/95 artikli 5 lõige 5 näeb sordiomanike ja põllumajandustootjate organisatsioonide vahelise kokkuleppe puudumise korral ette omanikule makstava tasu suuruse muutumatu summana, mis ei ole ülempiir.