ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 155/19

Euroopa Komisjoni 24 märtsil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 20. jaanuari 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-111/12: Hispaania versus komisjon

(Kohtuasi C-140/15 P)

(2015/C 155/21)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Recchia ja S. Pardo Quintillán)

Teine menetlusosaline: Hispaania Kuningriik

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 20. jaanuari 2015. aasta otsus kohtuasjas T-111/12: Hispaania versus komisjon;

— saata kohtuasi Üldkohtule uueks arutamiseks tagasi;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni esitatud apellatsioonkaebus puudutab Üldkohtu 20. jaanuari 2015. aasta otsust kohtuasjas T-111/12. Oma otsusega tühistas Üldkohus komisjoni 22. detsembri 2011. aasta otsuse K(2011) 9990, millega vähendati Ühtekuuluvusfondist teatud projektidele antavat abi.

Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega. Esimese võimalusena leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon pidi finantskorrektsiooni otsuse vastu võtma tähtaja jooksul, mis on kindlaks määratud komisjoni ja liikmesriigi vahel toimunud ärakuulamise kuupäeval kehtinud alusaktiga. Teise võimalusena väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tähtaeg, mis komisjonile on antud finantskorrektsiooni otsuse tegemiseks, on kohustuslik tähtaeg, mille järgimata jätmine kujutab endast menetlusnormide olulist rikkumist, muutes pärast tähtaja möödumist vastu võetud otsuse õigusvastaseks.
ET Euroopa Liidu Teataja C 155/18

Euroopa Komisjoni 24. märtsil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 20. jaanuari 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-109/12: Hispaania Kuningriik versus komisjon

(Kohtuasi C-139/15 P)

(2015/C 155/20)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Recchia ja S. Pardo Quintillán)

Teine menetlusosaline: Hispaania Kuningriik

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 20. jaanuari 2015. aasta otsus kohtuasjas T-109/12: Hispaania versus komisjon;

— saata kohtuasi Üldkohtule uueks arutamiseks tagasi;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni esitatud apellatsioonkaebus puudutab Üldkohtu 20. jaanuari 2015. aasta otsust kohtuasjas T-109/12. Oma otsusega tühistas Üldkohus komisjoni 22. detsembri 2011. aasta otsuse K(2011) 9992, millega vähendati Ühtekuuluvusfondist teatud projektidele antavat abi.

Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega. Esimese võimalusena leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon pidi finantskorrektsiooni otsuse vastu võtma tähtaja jooksul, mis on kindlaks määratud komisjoni ja liikmesriigi vahel toimunud ärakuulamise kuupäeval kehtinud alusaktiga. Teise võimalusena väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tähtaeg, mis komisjonile on antud finantskorrektsiooni otsuse tegemiseks, on kohustuslik tähtaeg, mille järgimata jätmine kujutab endast menetlusnormide olulist rikkumist, muutes pärast tähtaja möödumist vastu võetud otsuse õigusvastaseks.
ET Euroopa Liidu Teataja C 146/29

3. märtsil 2015 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Rumeenia

(Kohtuasi C-104/15)

(2015/C 146/35)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Nicolae, D. Loma-Osorio Lerena)

Kostja: Rumeenia

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Rumeenia ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et vältida tolmuosakeste tekitatavat keskkonnasaastet, mida tekitab Bosneagi veehoidla laiendus, mis kuulub vase ja tsingi kaevandusettevõtjale Moldomin Moldova Nouă’s, on ta rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta direktiivi 2006/21/EÜ, kaevandustööstuse jäätmete käitlemise ja direktiivi 2004/35/EÜ muutmise kohta (1), artiklit 4 ja artikli 13 lõiget 2;

— mõista kohtukulud välja Rumeenialt.

Väited ja peamised argumendid

Hagi, mille Euroopa Komisjon on Rumeenia vastu esitanud, puudutab Rumeenia ametiasutuste tegevusetust meetmete võtmisel selleks, et vältida tolmuosakeste tekitatavat keskkonnasaastet, mida tekitab vasekaevanduse veehoidla.

Komisjon on seisukohal, et Rumeenia ei ole täitnud direktiivi 2006/21/EÜ artiklit 4 ja artikli 13 lõiget 2, kuna ta ei ole võtnud vajalikke meetmeid Bosneagi veehoidla laienduse kohal tekkivate tolmuosakeste leviku tõkestamiseks ja nii kahjustatakse inimtervist ja keskkonda. Komisjon leiab, et Rumeenia peab direktiivi 2006/21/EÜ artikli 4 nõuete täitmiseks tagama, et inimtervis ja keskkond oleks kaitstud mis tahes negatiivsete mõjude eest, isegi kui tal on teatud kaalutlusruum konkreetsete meetmete osas, mida ta on kohustatud võtma. Komisjon märgib ka, et nimetatud direktiivi artikli 13 lõige 2 sätestab pädeva asutuse konkreetse kohustuse — st see asutus on kohustatud tagama, et ettevõtja võtab sobivad meetmed selle tolmu elimineerimiseks või vähendamiseks.

Komisjon tugineb käesolevas asjas Rumeenia pädeva keskkonnakaitseasutuse aruandele, pressis avaldatud teabele ja kohtueelses menetluses Rumeenia esitatud vastustele, mis kogumis tõendavad, et Moldova Nouă piirkonnas esineb märkimisväärne keskkonnakahjustus, mida tekitab Boşneag’i veehoidla laiendusest tekkiv tolm, mis eriti tugeva tuule korral kahjustab kohalike inimeste tervist ja keskkonda.

Komisjon väidab ka, et Rumeenia ei saa direktiivi nõuete täitmata jätmise põhjendamiseks tugineda ainult riigisisestele olukordadele, nagu Moldomini erastamine ja ostja tulevikus tekkivad keskkonnalased kohustused.

(1) ELT L 102, lk 15.
3.

Kas direktiivi 2011/96 artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega maksustatakse väljamakstud dividendid, kui selle korra tagajärjel peab äriühing maksma maksu direktiivi artikli 4 lõikes 3 sätestatud künnisega võrreldes suurema osa dividendide pealt, kui ta maksab saadud dividendid välja mõnel hilisemal aastal kui see aasta, mil ta need dividendid ise sai, samas kui see ei oleks nii, kui see äriühing maksaks dividendid uuesti välja nende saamise aastal?
ET Euroopa Liidu Teataja C 178/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Hispaania) 20. märtsil 2015 – María Pilar Plaza Bravo versus Servicio Público de Empleo Estatal. Dirección Provincial de Álava

(Kohtuasi C-137/15)

(2015/C 178/11)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: María Pilar Plaza Bravo

Vastustaja apellatsioonimenetluses: Servicio Público de Empleo Estatal. Dirección Provincial de Álava

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivi 79/7/EÜ (1) (meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas) artikli 4 lõikega 1 on põhikohtuasja asjaoludel vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille alusel kohaldatakse osalise tööajaga ainsa töö kaotusest tingitud täieliku töötuse hüvitise summa arvutamiseks üldkehtestatud maksimumsumma suhtes osalise tööaja koefitsienti, mis vastab protsendile, mille moodustab osaline tööaeg võrreldava täistööajaga töötava töötaja tööajast, võttes arvesse, et selles liikmesriigis on osalise tööajaga töötajad valdavalt naised?

(1) EÜT L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215.
2.

Kas sellele küsimusele vastamisel on oluline, et see vanem ei hoolitse lapse eest õiguslikust, rahalisest ja emotsionaalsest aspektist üksinda, ja et ei ole välistatud, et teisel vanemal, kes on selle liikmesriigi kodanik, võib olla reaalne võimalus lapse eest hoolt kanda? Kas sellisel juhul peab kolmanda riigi kodanikust vanem tõendama, et teine vanem ei saa vanemlikku hoolitsust üle võtta, mistõttu on laps sunnitud liidu territooriumilt lahkuma, kui kolmanda riigi kodanikust vanemale elamisõigust ei anta?
1.

Kas ühenduse õiguskorraga – eriti direktiivi 2001/29/EÜ (1) põhjendusega 31 ning artikli 5 lõike 2 punktiga b – on vastuolus liikmesriigi õigusnormid (täpsemalt: LDA [Legge sul diritto d’autore; autoriõigusseadus] artikliga 71-sexies koosmõjus 30. detsembri 2009. aasta [dekreedi] artikliga 4), milles on sätestatud, et andmekandjate ja seadmete puhul, mis omandatakse ilmselgelt muul eesmärgil kui isiklikuks tarbeks kopeerimine, st puhtalt kutsealaseks kasutamiseks, määratakse tasust ex ante vabastamise kriteeriumid kindlaks eraõigusliku kokkuleppe või „vabade läbirääkimiste” teel, eriti mis puudutab eelviidatud artiklis 4 käsitletavaid „rakendusprotokolle”, kuna puuduvad üldnormid ja igasugused tagatised, et SIAE-d ja tasu maksmise kohustusega isikuid või nende kutseliite koheldakse võrdselt?
—

tühistada Üldkohtu järeldus, et vastuvõetamatuse vastuväitega tuleb nõustuda, ja eriti järeldus, et „Eurorühma avaldusi ei saa käsitada aktidena, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele” ja seega ka apellandile, ning et vaidlustatud avaldusega Eurorühm „andis väga üldsõnaliselt aru teatud meetmetest, milles lepiti poliitilisel tasandil kokku Küprose Vabariigiga”;
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/20

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Ühendkuningriik) 6. märtsil 2015 – Secretary of State for the Home Department versus NA

(Kohtuasi C-115/15)

(2015/C 171/24)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Secretary of State for the Home Department

Vastustaja: NA

Eelotsuse küsimused

1) Kas liidu kodaniku endine abikaasa, kes on kolmanda riigi kodanik, peab direktiivi 2004/38/EÜ (1) artikli 13 lõike 2 alusel elamisõiguse säilitamiseks tõendama, et tema endine abikaasa kasutas vastuvõtvas liikmesriigis nende abielulahutuse ajal aluslepingust tulenevaid õigusi?

2) Kas liidu kodanikul on liidu õigusnormidest tulenev õigus elada vastuvõtvas liikmesriigis ELTL artiklite 20 ja 21 alusel, kui ainus liidu liikmesriik, kus sellel kodanikul on õigus elada, on tema kodakondsusriik, kuid pädev kohus on tuvastanud, et kodaniku väljasaatmine vastuvõtvast liikmesriigist tema kodakondsusriiki rikuks tema õigusi, mis tulenevad Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklist 8 või Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 7?

3) Kas juhul, kui (eespool) teises küsimuses viidatud liidu kodanik on laps, on teda ainsana hooldaval vanemal tuletatud õigus elada vastuvõtvas liikmesriigis, kui tema väljasaatmisel vastuvõtvast liikmesriigist peaks laps temaga kaasa minema?

4) Kas lapsel on õigus elada vastuvõtvas liikmesriigis vastavalt määruse (EMÜ) nr 1612/68 (2) artiklile 12 (nüüd määruse (EL) nr 492/2011 (3) artikkel 10), kui tema liidu kodakondsusega lapsevanem, kes on töötanud vastuvõtvas liikmesriigis, on lakanud elamast vastuvõtvas liikmesriigis enne, kui laps selles riigis haridusteed alustab?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb liidu kodanike ja nende perekonnaliikmete õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, millega parandatakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).

(2) Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15).

(3) Nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EMÜ) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (ELT L 141, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Hispaania) 9. märtsil 2015 – Confederación Sindical ELA ja Juan Manuel Martínez Sánchez versus Aquarbe S.A.U. ja Consorcio de Aguas de Busturialdea

(Kohtuasi C-118/15)

(2015/C 171/25)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Confederación Sindical ELA ja Juan Manuel Martínez Sánchez

Vastustajad: Aquarbe S.A.U. ja Consorcio de Aguas de Busturialdea

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ (1) artikli 1 punktiga b koostoimes selle artikli 4 lõikega 1 on vastuolus seda direktiivi ellu viivatest Hispaania õigusnormidest tulenev tõlgendus, mis välistab (töölepingute) ülevõtmise, kui avaliku sektori ettevõtja – kes vastutab (avaliku) teenuse eest, mis on tema enda tegevusega kaasnev ja mis nõuab konkreetsete materiaalsete vahendite kasutamist ja mille osutamise ta korraldas lepingu alusel, kohustades teist lepingupoolt kasutama temale kuuluvaid vahendeid – otsustab jätta lepingu pikendamata ja hakata ise vahetult teenust osutama, kasutades oma personali, mitte aga teise lepingupoole personali, nii et teenust osutatakse edasi üksnes selle muudatusega, et tegevust läbi viivad töötajad on vahetunud ja nad alluvad erinevale tööandjale?

(1) Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiiv 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98).
2.

Kas määrus (EÜ) nr 1223/2009 võib olla kohaldatav ka seetõttu, et toode, mis ei vasta määruse artikli 2 lõike 1 punkti a tingimustele, kujutab endast selle peamise kasutuseesmärgi kohaselt keskmise tarbija jaoks, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, kosmeetikatoodet, kuna näiteks pakendil on sellised viited nagu „Cosmetic eye accessories are governed by the EU Cosmetics Directive” või „Colour eye accessories are governed by the EU Cosmetics Directive”?
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 2 punkti b tuleb mõiste „tarbija” määratluse osas tõlgendada nii, et see hõlmab füüsilisi isikuid, kes on käendajana alla kirjutanud sellise krediidilepingu lepingulisadele ja lisalepingutele (käenduslepingud ja kinnisvaratagatise lepingud), mille on sõlminud äriühing oma majandustegevuses, tingimustes, kus neil füüsilistel isikutel ei olnud mingit seost äriühingu tegevusega ja nad tegutsesid väljaspool oma kutsealase tegevuse eesmärke, või vastupidi, sellega on välistatud nende füüsiliste isikute kuulumine selle mõiste alla?
1.

Kas liikmesriigi õigusnormid, millega on veterinaarravimite paralleelimportimise võimalus ette nähtud üksnes hulgimüüjatele, kellele on väljastatud direktiivi 2001/82/EÜ artiklis 65 (1) ette nähtud luba, välistades jaemüügiõigust omavad isikud ning loomakasvatajad, on kooskõlas ELTL artiklite 34–36 sätetega?
b)

nendega on vastuolus see, et liikmesriik teeb üksusele, kellel on kohustus osaliselt tagada selles direktiivis nimetatud hoiuseid, ülesandeks tagada ka kuni 1 00 000 euro ulatuses nende füüsiliste isikute osade väärtus, kes on finantssektoris tegutseva tegevusloaga ühistu osanikud?
1.

Kas Euroopa Kohtu 10. juuni 2010. aasta otsusest kohtuasjas C-395/08: Bruno-Pettini tuleneva lähenemisviisi alusel tuleb direktiivile 97/81/EÜ (1) (osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta) lisatud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klauslit 4 tõlgendada nii, et see on kohaldatav sellise sissemakselise töötushüvitise suhtes, nagu on ette nähtud Hispaania sotsiaalkindlustuse üldseaduse artiklis 210, mida rahastatakse ainuüksi töötaja ja tema tööandjate tehtud sissemaksetest ja mida makstakse töötushüvitisele õigust andva olukorra tekkimisele eelneva kuue aasta jooksul töötatud selliste päevade arvu alusel, mille eest tehti sissemakseid?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (1) artikli 1 lõiget 9 tuleb mõista nii, et asutus/äriühing on „avalik-õiguslik isik” ainuüksi seetõttu, et üle 30 % tema eelmise aasta tegevuse tuludest moodustavad Natsionalna zdravnoosiguritelna kasa (riiklik haigekassa) makstud tasud meditsiiniteenuste eest, mida asutus/äriühing osutas teiste meditsiiniasutustega tegeliku konkureerimise tingimustes?
1)

Kas direktiivi 2000/78/EÜ (1) artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu penisoni lisamaksu puudutavad tulumaksuseaduse § 124 esimene ja neljas lõik kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse ja sellest tulenevalt on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud vanuse alusel diskrimineerimise keeld käesolevas asjas kohaldatav? Küsimused 2 ja 3 on esitatud vaid selleks puhuks, kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele nii, et asi kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse:
1.

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 34 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et selles nimetatud võimalus otsust vaidlustada hõlmab nii olukorda, kus asjaomase edasikaebuse saab esitada liikmesriigi õiguses määratud tähtaja jooksul, kui ka olukorda, kus see tähtaeg on juba möödunud, kuid esitada saab taotluse otsuse edasikaebamise tähtaja ennistamiseks ja seejärel – pärast viidatud taotluse rahuldamist – otsuse tegelikult edasi kaevata?
2.

Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et on võimalik vaidlustada määruse III peatükis sätestatud kriteeriume, palutakse vastust ka järgmisele küsimusele. Kas määruse nr 604/2013 artikli 19 lõige 2 tähendab, et seda määrust ei või kohaldada olukorras, kus varjupaigataotleja tõendab, et ta on viibinud vähemalt kolm kuud väljaspool liikmesriikide territooriumi?
ET Euroopa Liidu Teataja C 198/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad) 26. märtsil 2015 – K. Ruijssenaars, A. Jansen versus Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, Royal Air Maroc

(Kohtuasi C-145/15)

(2015/C 198/29)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitajad: K. Ruijssenaars, A. Jansen

Teised menetlusosalised: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, Royal Air Maroc

Eelotsuse küsimus

Kas siseriiklikud ametiasutused on vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08), artiklile 16, arvestades seda, et Madalmaade õiguse kohaselt on liidu õiguse alusel lennureisijatele kuuluvate ja määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis c ja artiklis 7 sätestatud õiguste kaitseks võimalik pöörduda tsiviilkohtusse, kohustatud võtma rakendusmeetmeid, mis annavad artiklis 16 nimetatud asutusele igal konkreetsel juhul, kui rikutakse määruse artikli 5 lõike 1 punkti c ja artiklit 7, aluse õiguse maksmapanekuks haldusmenetluses, et tagada igal konkreetsel juhul lennureisija õigus hüvitisele?
3.

Apellandid esitasid oma apellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse peale kolm väidet: a) on rikutud ELTL artikli 108 lõiget 3 ning määruse nr 659/1999 (1) artikli 4 lõiget 4, artikli 7 lõikeid 2 ja 3 ning artikli 13 lõiget 1, kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–64, et komisjon ei olnud kohustatud algatama ametlikku uurimismenetlust ja on esialgses menetluses uurimise õiguspäraselt lõpule viinud; b) on rikutud ELTL artiklit 296 ning harta artikleid 41 ja 47, kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65–78, et komisjoni otsus on piisavalt põhistatud, vaatamata sellele, et majandusandmed puuduvad, mistõttu ei ole võimalik kontrollida, kas komisjoni arvutused on õiged; c) on rikutud ELTL artikli 107 lõiget 1, kuna Üldkohus leidis, et see, et komisjon hindas teatatud meetmeid koos, oli õiguspärane, kuigi turgu ei määratletud ning mõisteid „sarnasus” ja „majanduskeskkond” kohaldati vääralt.
1.

Kas küsimust üldsusele edastamise toimumise kohta direktiivi 2001/29 (1) artikli 3 lõike 1 ja/või direktiivi 2006/115 (2) artikli 8 lõike 2 tähenduses tuleb alati hinnata samade kriteeriumide alusel, nimelt et — kasutaja tegutseb oma tegevuse tagajärgedest täielikult teadlikuna, eesmärgiga teha kaitstud teos kättesaadavaks kolmandatele isikutele, kellel tema tegevuseta ligipääs asjaomasele teosele puuduks; — „üldsus” koosneb määratlemata arvust potentsiaalsetest adressaatidest ning piisavalt suurest arvust isikutest, kusjuures määratlematus esineb juhul, kui tegemist on „isikutega üldiselt”, erinevalt teatavasse üksikusse rühma kuuluvatest konkreetsetest inimestest, ja „piisavalt suure arvu isikute” kriteerium viitab sellele, et üldsuse mõiste eeldab teatavat miinimumarvu, mistõttu on selle mõiste puhul välistatud asjaomaste isikute liiga väike või tähtsusetu hulk; selles suhtes on eriti asjakohane nii küsimus, mitmele isikule on sama teos samal ajal kättesaadav, kui ka küsimus, kui paljudele neist on see järjest kättesaadav; — teost esitatakse uuele kuulajas- või vaatajaskonnale, see tähendab kuulajas- või vaatajaskonnale, keda teose autor ei võtnud arvesse, kui ta lubas oma teost kasutada üldsusele edastamiseks, välja arvatud juhul, kui kasutatakse spetsiifilist tehnilist lahendust, mis erineb algsel edastamisel kasutatust, ja — asjakohane on ka küsimus, kas asjaomane kasutamine toimub kaubanduslikel eesmärkidel, lisaks sellele, et sihtrühm on edastatu suhtes vastuvõtlik, mitte edastamine ei „taba” teda juhuslikult, kusjuures see ei ole üldsusele edastamise eeltingimus?
ET Euroopa Liidu Teataja C 198/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad) 26. märtsil 2015 – J. H. Dees-Erf versus Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

(Kohtuasi C-146/15)

(2015/C 198/30)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: J. H. Dees-Erf

Vastustajad apellatsioonimenetluses: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

Eelotsuse küsimus

Kas siseriiklikud ametiasutused on vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08), artiklile 16, arvestades seda, et Madalmaade õiguse kohaselt on liidu õiguse alusel lennureisijatele kuuluvate ja määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis c ja artiklis 7 sätestatud õiguste kaitseks võimalik pöörduda tsiviilkohtusse, kohustatud võtma rakendusmeetmeid, mis annavad artiklis 16 nimetatud asutusele igal konkreetsel juhul, kui rikutakse määruse artikli 5 lõike 1 punkti c ja artiklit 7, aluse õiguse maksmapanekuks haldusmenetluses, et tagada igal konkreetsel juhul lennureisija õigus hüvitisele?