ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12.

Kohtuasja menetlev Administratīvā apgabaltiesa (teise astme halduskohus, Läti) esitas 1. juulil 2015 Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel järgmised küsimused: „1. Kas võib eksisteerida käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti f tähenduses sõltumatu isikute rühm, kui selle liikmed on asutatud Euroopa Liidu eri liikmesriikides, kus viidatud direktiivi säte on üle võetud erinevate nõuetega, mis ei ole ühilduvad? 2. Kas liikmesriik võib piirata maksukohustuslase õigust kohaldada käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punktis f ette nähtud maksuvabastust, kui maksukohustuslane on täitnud kõik nõuded maksuvabastuse kohaldamiseks oma liikmesriigis, kuid teiste rühma liikmete liikmesriikide siseriiklikus õiguses on viidatud säte üle võetud piirangutega, mis piiravad teiste liikmesriikide maksukohustuslaste võimalust kohaldada vastavat käibemaksuvabastust oma liikmesriigis? 3. Kas on lubatav kohaldada käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti f maksuvabastust teenuste suhtes nende saaja liikmesriigis, kes on käibemaksukohustuslane, kui käibemaksukohustuslasest teenuste osutaja on kohaldanud teises liikmesriigis nende teenuste suhtes käibemaksu vastavalt üldskeemile, see tähendab, arvestades, et käibemaks nende teenuste eest kuulus vastavalt käibemaksudirektiivi artiklile 196 tasumisele nende saaja liikmesriigis? 4. Kas mõiste „sõltumatu isikute rühm“ all käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti f tähenduses tuleb mõista eraldi juriidilist isikut, kelle olemasolu tuleb tõendada sõltumatu isikute rühma asutamise spetsiaalse lepinguga? Kui vastus sellele küsimusele on, et sõltumatu isikute rühm ei pea olema eraldi juriidiline isik, kas siis tuleb seda mõista nii, et sõltumatu isikute rühm on ka seotud ettevõtjate rühm, milles osutatakse selle tavapärase majandustegevuse raames vastastikku tugiteenuseid ettevõtjate äritegevuse teostamiseks, ja sellise rühma olemasolu võib tõendada sõlmitud teenuslepingute abil või siirdehindu käsitlevate dokumentide abil? 5. Kas liikmesriik tohib piirata maksukohustuslase õigust käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punktis f ette nähtud käibemaksuvabastusele, kui maksukohustuslane on kohaldanud tehingute suhtes lisatasu vastavalt oma asukohaliikmesriigi otsese maksustamise õigusnormi nõuetele? 6. Kas käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti f maksuvabastus on kohaldatav kolmandatest riikidest saadud teenuste suhtes? Teisisõnu, kas viidatud direktiivi sätte tähenduses sõltumatu isikute rühma liige, kes osutab rühma sees teenuseid teistele rühma liikmetele, võib olla kolmanda riigi maksukohustuslane?“
71.

Kaudne tõend selle kohta, et käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punktis f sätestatud maksuvabastuse kohaldamine on vastuolus selle eesmärgiga, võib olla asjaolu, et rühm osutab neidsamu teenuseid tasu eest isikutele, kes ei ole rühma liikmed, ning tegutseb selles mõttes – sünergiaefekte ära kasutades – turul. Selles võib seisneda tegelik konkurentsimoonutuse oht. Veel üks kaudne tõend võib olla, et esiplaanil on üksnes sisendkäibemaksu optimeerimine (konkurentsieelise loomine seeläbi, et kolmandate isikute poolt pakutavad mis tahes teenused kantakse üle rühmale) ja mitte vastastikune koopereerumine ebasoodsama konkurentsiolukorra vältimiseks. Samuti võib kaudseks tõendiks olla see, et rühm ei osuta teenuseid, mis täpselt vastavad just tema liikmete vajadustele, mistõttu võiksid neid teenuseid ilma pikemata pakkuda ka muud isikud.
86.

Kolmas kaalutlus on seotud aluslepingutele lisatud protokollis (nr 36) üleminekusätete kohta ette nähtud üleminekuperioodi lõpul kujuneva õigusliku raamistiku arenguga. Selle protokolli artikli 10 lõike 3 kohaselt kaotab artikli 10 lõikes 1 sisalduv üleminekusäte kehtivuse viie aasta pärast alates Lissaboni lepingu jõustumisest, see on 30. novembril 2014. Kolmanda samba lõpliku sulandumise tõttu EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotisse, mis käsitleb vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, on vajalik „ühenduse tõlgendamine“. ( 45 ) Selles küsimuses tuleb eelkõige märkida, et kui Euroopa Kohtu pädevus vastavalt EL artiklile 35 peegeldas seda, et kolmanda samba raames tehtav koostöö on valitsustevaheline, on Euroopa Kohtul alates sellest kuupäevast automaatne ja kohustuslik eelotsuse tegemise pädevus, sest see ei sõltu enam avaldusest, mille kohaselt tunnustas iga liikmesriik seda pädevust ja näitas ära siseriiklikud kohtud, mis võivad Euroopa Kohtu poole pöörduda. Selles küsimuses tuleb märkida, et 16. juuni 2005. aasta kohtuotsuses Pupino ( 46 ) tugines Euroopa Kohus sellele, et „Euroopa Kohtu pädevus teha eelotsuseid EL artikli 35 alusel evib olulist tähtsust“, õigustamaks seda, et eraõiguslikel isikutel on õigus tugineda raamotsustele, et saavutada liikmesriigi kohtus siseriikliku õiguse kooskõlaline tõlgendamine. ( 47 ) Samasuguse pädevuse tunnustamine, nagu Euroopa Kohtul oli esimese samba raames, näitab tugevat konvergentsi nende kahe samba vahel, mis õigustab seda, et raamotsuste antakse sama mõju nagu direktiividele, välja arvatud muidugi vahetu õigusmõju, mis on sõnaselgelt välistatud.
52.

Juhin muide tähelepanu, et nagu komisjon märkis oma ettepanekus võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks ette nähtud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike tüübikinnituse ja turujärelevalve kohta ( 12 ), on õigus kõiki uusi sõidukeid, mis on toodetud vastavalt ühe liikmesriigi poolt tüübikinnituse saanud sõidukitüübile, vabalt turustada ja registreerida teistes liikmesriikides „tagatud kõigile sellistele sõidukitele sõltumata tootmiskohast. See tähendab, et ka väljaspool [liitu] toodetud sõidukeid võib vabalt importida [l]iitu, kui nende tootja on tõestanud, et need on toodetud vastavalt ühes [liidu] liikmesriigis tüübikinnituse saanud sõidukitüübile“. ( 13 )
97.

Seda argumenti analüüsides otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–79 järgmist: „77 Igal juhul tuleb […] juhul, kui disainilahendus koosneb mitmest koostisosast, leida, et see on tehtud määruse nr 6/2002 artikli 5 lõike 1 tähenduses avalikkusele kättesaadavaks, kui kõik koostisosad on tehtud avalikkusele kättesaadavaks ning on selgesti märgitud, et need koostisosad on mõeldud olema omavahel kombinatsioonis, et moodustada teatav toode, mis võimaldab nii selle disainilahenduse kuju ja omadusi kindlaks teha. 78 Teisisõnu ei saa väita, et disainilahendus on määruse nr 6/2002 artikli 5 tähenduses uudne, kui see koosneb üksnes juba avalikkusele kättesaadavaks tehtud disainilahenduste kombinatsioonist ning nende kohta on juba märgitud, et need on mõeldud koos kasutamiseks. 79 Käesoleval juhul tähendab see, et kuna […] nimetatud põhjustel nähtub Blücheri kataloogidest selgesti, et […] illustratsiooni keskel kujutatud katte[plaat] on mõeldud selleks, et seda kombineerida äriühingu Blücher pakutavate ja samuti neis kataloogides esitatud äravooluavade ja sifoonidega selleks, et need moodustaksid tervikliku vedelike äravooluseadme, siis pidi [EUIPO] vaidlus[aluse] disainilahenduse uudsuse hindamiseks seda [võrdlema] eelkõige kõnealusest katte[plaadist] koosneva vedelike äravoolusüsteemiga, kombineerituna muude äriühingu Blücher pakutavate vedelike äravooluseadme osadega, seda hoolimata asjaolust, et sellise kombinatsiooni kohta kõnealustes kataloogides kujutis puudus“.
3.

Direktiiv 2003/8 sätestab: „Artikkel 3 Õigus tasuta õigusabile 1. Käesoleva direktiivi kohaldamisalasse kuuluva vaidlusega seotud füüsilistel isikutel on õigus saada asjakohast tasuta õigusabi, et tagada neile õiguskaitse reaalne kättesaadavus käesolevas direktiivis sätestatud tingimustel. 2. Tasuta õigusabi peetakse asjakohaseks, kui see tagab: a) kohtumenetluse eelse nõustamise eesmärgiga saavutada lahendus kohtumenetlust algatamata; b) õigusabi ja kohtus esindamise ning tasuta õigusabi saaja vabastamise menetluskuludest, sealhulgas artiklis 7 osutatud kuludest ja kohtu poolt menetluse ajal toiminguid sooritama määratud isikute tasudest, või nende katmisel abistamist. […] Artikkel 7 Vaidluste piiriülesusega seotud kulud Kohtu asukoha liikmesriigis antav tasuta õigusabi katab järgmisi vaidluste piiriülesusega otseselt seotud kulusid: […] b) kohtu või pädeva asutuse poolt nõutavate ja tasuta õigusabi saaja poolt esitatavate dokumentide tõlkimine, mida on vaja asja lahendamiseks; ja […] Artikkel 8 Alalise asu- või elukoha liikmesriigi kantavad kulud Liikmesriik, kus on tasuta õigusabi taotleja alaline asu- või elukoht, annab artikli 3 lõikes 2 osutatud tasuta õigusabi, et katta: a) kulusid, mis on seotud kohaliku juristi või muu seadusega juriidilist nõustamist pakkuma volitatud isiku abiga ja mis on selles liikmesriigis tekkinud ajani, mil tasuta õigusabi taotlus jõuab kooskõlas käesoleva direktiiviga kohtu asukoha liikmesriiki; b) taotluse ja vajalike tõendavate dokumentide tõlkimist, kui taotlus esitatakse selle liikmesriigi ametiasutustele. […] Artikkel 13 Tasuta õigusabi taotluste esitamine ja edastamine 1. Tasuta õigusabi taotlusi võib esitada kas: a) taotluse esitaja alalise asu- või elukoha liikmesriigi pädevale asutusele (edastavale asutusele) või b) kohtu asukoha liikmesriigi või selle liikmesriigi pädevale asutusele, kus otsus täitmisele kuulub (saavale asutusele). 2. Tasuta õigusabi taotlused esitatakse ja tõendavad dokumendid tõlgitakse: a) pädeva saava asutuse liikmesriigi ametlikku keelde või ühte liikmesriigi keeltest, mis vastab ühele Ühenduse institutsioonide keeltest, või b) mõnesse teise keelde, mille kohta on see liikmesriik teatanud, et ta aktsepteerib seda vastavalt artikli 14 lõikele 3. […] 4. Pädev edastav asutus aitab taotluse esitajal tagada, et taotlusega on kaasas kõik tõendavad dokumendid, mille kohta on teada, et need on vajalikud taotluse läbivaatamiseks. Samuti aitab ta taotluse esitajal hankida vastavalt artikli 8 punktile b tõendavatele dokumentidele mis tahes vajalikke tõlkeid. Pädev edastav asutus edastab taotluse teise liikmesriigi pädevale saavale asutusele 15 päeva jooksul pärast taotluse saamist, kusjuures taotlus peab olema nõuetekohaselt vormistatud ühes lõikes 2 osutatud keeltest ning tõendavad dokumendid peavad vajaduse korral olema tõlgitud ühte nendest keeltest. […] 6. Liikmesriigid ei tohi nõuda lõike 4 järgi osutatud teenuste eest tasu. […]“.
68.

Sellegipoolest ei muuda see asjaolu, et TV2 A/S ei täpsustanud, milliseid tõendeid on Üldkohus moonutanud, ega näidanud milliseid vigu on Üldkohus oma analüüsis teinud, mis oleksid võinud viia toimikus sisalduvate tõendite moonutamiseni. Selle asemel kasutab ta neid argumente ettekäändena, et apellatsioonistaadiumis viidaks läbi Taani õiguse üksikasjalikum analüüs (vt apellatsioonkaebuse punktid 85–111) ja selleks, et vaidlustada Taani õiguse asjaomastele sätetele kui tõenditele Üldkohtu poolt antud hinnang, olgugi et neid tõendeid on juba põhjalikult analüüsitud vaidlustatud kohtuotsuses.
5.

Kaubamärgimääruse artikli 42 lõikes 2 käsitletakse vastulausete menetlemist. See näeb ette järgmist: „Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks.“
104.

Väite see osa näib mulle põhjendamatu. ELTL artikli 340 teises lõigus on sätestatud, et Euroopa Liit heastab kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud. Seda vastutust ei mõjuta see, et määruse nr 207/2009 artikli 118 lõikes 3 on ette nähtud, et EUIPO peab hüvitama kõik oma talituste või oma teenistujate poolt ametiülesannete täitmisel tekitatud kahjud. Viimati nimetatud säte peegeldab minu meelest asjaolu, et liidu institutsioonid ja organid nagu EUIPO esindavad liitu oma pädevusega seotud küsimustes ( 44 ). Seega võivad nii EUIPO kui ka Euroopa Liit, mis on mõlemad juriidilised isikud, ( 45 ) kanda vastutust EUIPO ülesannete täitmisel tekitatud kahju eest. Seega ei ole Üldkohus õigusnormi rikkunud, pannes vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 asjassepuutuva kahju hüvitamise kohustuse Euroopa Liidule.
61.

Malpensa Logistica väidab siiski, et direktiiv 2004/17 on tema arvates kohaldatav, kuna see on direktiivist 96/67 hilisem. Kuid ajalise järjestuse analüüs viib pigem vastupidisele järeldusele, sest direktiivi 2004/17 tekst on selles punktis kokkulangev oma eelkäija tekstiga, see tähendab direktiiviga 90/531/EMÜ ( 22 ), mille kohaldamisalasse kuulusid juba lennujaamad (artikli 2 lõike 2 punkti b alapunkt ii) samas sõnastuses nagu direktiivi 2004/17 artikli 7 punktis b. Nii et kui ühenduse seadusandja võttis vastu direktiivi 96/67, oli ta täielikult teadlik erinormist, mille ta kehtestas ja mis erines erisektorite hangete direktiivis sätestatud normist.
Põhjenduses 10 on sätestatud:

„Euroopa Liidu Kohtu praktikas on korduvalt analüüsitud mõistet „avaliku sektori hankija“ ja eelkõige mõistet „avalik-õiguslik isik“. Selleks et selgitada, et käesoleva direktiivi isikuline kohaldamisala (ratione personae) peaks jääma muutumatuks, on asjakohane järgida määratlust, millest lähtus kohus, ja lisada teatavad kõnealusest kohtupraktikast tulenevad täpsustused, mis on olulised selle mõiste mõistmiseks, kavatsuseta muuta kohtupraktikas täpsustatud mõiste mõistmist. Selleks tuleks selgelt sätestada, et asutust, mis tegutseb tavapärastes turutingimustes, püüab teenida kasumit ja kannab oma tegevusega seotud kahju, ei tuleks käsitada avalik-õigusliku isikuna, sest üldist huvi pakkuvaid vajadusi, mille rahuldamiseks see isik on loodud või mille rahuldamine on tehtud talle ülesandeks, võib pidada olemuselt tööstuslikuks või äriliseks.

Samamoodi on kohtupraktikas käsitletud asjaomase asutuse rahastamisallikaga seotud asjaolusid ning on muu hulgas selgitatud, et rahastamine „suuremas osas“ osutab suuremale osale kui pool ning et selline rahastamine võib hõlmata kasutajate tehtavaid makseid, mis kehtestatakse, mille suurus arvutatakse ja mis kogutakse vastavalt avaliku õiguse normidele.“
Elda Otero Ramose kaebus jäeti 24. oktoobril 2013 rahuldamata. Esimese astme kohus otsustas, et siseriikliku kohtupraktika kohaselt tuleb kohaldada ranget kriteeriumi selle hindamisel, kas asjaomase riski esinemine on hüvitise määramiseks tõendatud. Elda Otero Ramos kaebas selle otsuse edasi eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, mis soovib kindlaks teha, kas Elda Otero Ramose olukord kuulub direktiivi 2006/54 kohaldamisalasse. Kui see on nii, siis palub nimetatud kohus juhiseid selle kohta, kuidas tuleks nimetatud direktiivi artiklit 19 tõlgendada direktiivi 92/85 sätete valguses. Sellest tulenevalt palub eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsust järgmiste küsimuste kohta:

„1. Kas [direktiivi 2006/54] artiklis 19 ette nähtud tõendamiskoormist käsitlevad eeskirjad on kohaldatavad riskiolukorra suhtes rinnaga toitmise vältel, mida on silmas peetud [seaduse 31/1995] artikli 26 lõikes 4 koostoimes lõikega 3, kusjuures viimati nimetatud Hispaania õiguse norm on kehtestatud [direktiivi 92/85] artikli 5 lõike 3 ülevõtmiseks?

2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas riski esinemist rinnaga toitmisele haigla kiirabiosakonnas meditsiiniõena töötamisel, mida tõendab põhjendatud aruanne, mille on väljastanud arst, kes on ka haigla kiirabiosakonna juhataja, kus naistöötaja töötab, võib käsitada asjaoluna, mille põhjal võib eeldada, et aset on leidnud otsene või kaudne diskrimineerimine direktiivi 2006/54 artikli 19 tähenduses?

3. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas asjaolu, et töökohta, kus naistöötaja töötab, on nimetatud riskivabade töökohtade loetelus, mille tööandja on koostanud pärast töötajate esindajatega konsulteerimist, ning asjaolu, et kõnealuse haigla ennetava meditsiini ja tööalaste riskide ennetamise teenistus on väljastanud töövõimelisuse tunnistuse – ilma et kumbki sisaldaks ulatuslikumaid selgitusi selle kohta, kuidas dokumentides esitatud järeldustele jõuti – tõendavad igal juhul ja ilma vaidlustamise võimaluseta, et eespool nimetatud artikli 19 tähenduses ei esine võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist?

4. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav ja vastus kolmandale küsimusele eitav, siis kumb pool – apellandist naistöötaja või vastustajast tööandja – on vastavalt direktiivi 2006/54 artiklile 19 kohustatud pärast seda, kui on tõendatud, et esineb töö tegemisest tulenev risk ema või imetatava lapse jaoks, tõendama, et töötingimuste või tööaja kohandamine ei ole võimalik või vaatamata nende kohandamisele võivad töötingimused kahjustada raseda naistöötaja või imiku tervist ([LPRL] artikli 26 lõige 2, millega võetakse üle direktiivi 92/85 artikli 5 lõige 2, koostoimes lõikega 4) ning et töökohta ei ole tehniliselt või objektiivselt võimalik vahetada või seda ei saa mõistlikult nõuda mõjuvatel põhjustel ([LPRL] artikli 26 lõige 3, millega võetakse üle direktiivi 92/85 artikli 5 lõige 3, koostoimes lõikega 4)?
29.

Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeim halduskohus) peatas 11. juuni 2015. aasta kohtumäärusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 30. oktoobril 2015, menetluse ja esitas Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas vaidlustatud dekreetseaduse ja selle alusel vastu võetud rakendusaktidega on rikutud reegleid, mille kohaselt täidab televisioonituru reguleerimise ülesandeid sõltumatu haldusasutus (direktiivi 2002/21 (muudetud direktiiviga 2009/140) artiklid 3 ja 8)? 2. Kas vaidlustatud dekreetseaduse ja selle alusel vastu võetud rakendusaktidega on rikutud õigusnorme (direktiivi 2002/20 artikkel 7 ja direktiivi 2002/21 artikkel 6), milles on nähtud ette, et riigi sektorit reguleeriv sõltumatu asutus konsulteerib avalikkusega? 3. Kas liidu õigusega – eelkõige ELTL artikliga 56, direktiivi 2002/21 artikliga 9, direktiivi 2002/20 artiklitega 3, 5 ja 7 ning direktiivi 2002/77 artiklitega 2 ja 4 ning diskrimineerimiskeelu, läbipaistvuse, konkurentsivabaduse, proportsionaalsuse, tõhususe ja teabe pluralismi põhimõttega – on vastuolus see, kui tühistatakse beauty‑contest‑menetlus, mis algatati selleks, et heastada digitaalsete televisioonisageduste jaotamise süsteemis ettevõtjate õigusvastane kõrvaldamine turult ja tagada ligipääs väiksematele ettevõtjatele, ning see asendatakse teise tasulise hankemenetlusega, milles on osalejatele ette nähtud nõuded ja kohustused, mida ei olnud varem ette nähtud turul juba tegutsevate ettevõtjate suhtes, muutes konkureerimise tasuliseks ja ebamajanduslikuks? 4. Kas liidu õigusega – eelkõige ELTL artikliga 56, direktiivi 2002/21 artikliga 9, direktiivi 2002/20 artiklitega 3, 5 ja 7, direktiivi 2002/77 artiklitega 2 ja 4, ELTL artikliga 258 ning diskrimineerimiskeelu, läbipaistvuse, konkurentsivabaduse, proportsionaalsuse, tõhususe ja teabe pluralismi põhimõttega – on vastuolus see, kui sageduste jaotamise kava korraldatakse ümber, vähendades siseriiklikke võrke 25‑lt 22‑le (ja säilitades turul juba tegutsevatele ettevõtjatele sama multiplekside kättesaadavuse), vähendades hankeosasid maksimaalselt 3‑le ja andes sagedusi suurte häirete ohuga ribas VHF‑III? 5. Kas õiguspärase ootuse põhimõttega niisugusena, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud, on kooskõlas see, kui tühistatakse beauty‑contest‑menetlus, mis ei võimaldanud apellantidel, kes olid juba lubatud tasuta menetlusse, saada kindlasti pakkujaks, kellega sõlmitakse leping mõne hankeosa puhul? 6. Kas liidu sageduste kasutamise õiguste andmist käsitlevate õigusnormidega (direktiivi 2002/21 artiklid 8 ja 9, direktiivi 2002/20 artiklid 5 ja 7, direktiivi 2002/77 artiklid 2 ja 4) on kooskõlas niisugune õigusnorm nagu dekreetseaduse nr 16/2012 artikkel 3quinquies, mis on vastuolus raadio- ja televisioonituru spetsiifiliste tunnustega?“
22.

Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 32–34, mida käsitlen põhjalikumalt allpool, märkis Üldkohus järgmist: „32. [... Ei] komisjon ega ECHA ei suutnud [aga] Üldkohtule tõendada, et komisjon on seejuures, kui ta CTPHTd veekeskkonda ohustava ägeda mürgisuse 1. kategooriasse (H400) ja veekeskkonda ohustava kroonilise mürgisuse 1. kategooriasse (H410) klassifitseerides lähtus eeldusest, et kõik CTPHTs sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja seega veeorganismidele ohtlikud, arvesse võtnud asjaolu, et taustdokumendi „Füüsikalis-keemilised omadused“ punkti 1.3 kohaselt eraldusid CTPHT koostisosad väga piiratud ulatuses ja et see aine on väga stabiilne. 33 Esiteks ei ole riskihindamise komitee arvamuses CTPHT kohta ega taustdokumendis ühtki põhjendust, mis tõendaks, et eelduse puhul, et kõik selles aines sisalduvad PAHid on vees lahustuvad ja veeorganismidele ohtlikud, on arvesse võetud CTPHT vähest vees lahustuvust. Lisaks suutsid komisjon ja ECHA Üldkohtu kirjaliku järelepärimise peale tõendada ainult seda, et CTPHT klassifitseerimisel oli arvesse võetud ainult kõigi selles aines sisalduva 16 PAHi vees lahustuvust eraldi. Peale selle vastasid komisjon ja ECHA kohtuistungil Üldkohtu küsimusele kõigest märkusega, et kõigi CTPHTs sisalduvate PAHde puhul oli eeldatud, et need on vees lahustuvad, kuivõrd aine mürgisust veekeskkonnale oli analüüsitud selle koostisosade põhjal. See põhjendus aga ei tõenda, et aine vähest vees lahustuvust on arvesse võetud. 34 Teiseks tuleb märkida, et vastavalt taustdokumendi punktile 1.3 oli CTPHT suurim vees lahustuvus ühes katses maksimaalselt 0,0014%. Arvestades CTPHT vähest vees lahustuvust, ei ole komisjon suutnud kuidagi tõendada, et ta võib kõnealuse aine klassifitseerimisel lähtuda eeldusest, et kõik CTPHTs sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja veeorganismidele ohtlikud. Taustdokumendi tabelist 7.6.2 nähtub, et CTPHT kõik 16 PAHd moodustavad ainest 9,2%. Eeldusega, et kõik need PAHid on vees lahustuvad, lähtus komisjon seega kõnealuse aine klassifitseerimisel sisuliselt eeldusest, et 9,2% CTPHTst võib olla vees lahustuv. Nagu aga näha taustdokumendi punktist 1.3 ja arvestades, et aine maksimaalne vees lahustuvus on 0,0014%, ei ole see realistlik.“
86.

Lisaks olgu märgitud, et ma ei nõustu nõukogu argumendiga, mille kohaselt ELTL artikli 114 mainimine materiaalõigusliku alusena – isegi kui eeldada, et see oli ekslik – rikub ainult vorminõudeid ja sellega ei saa kaasneda vaidlustatud otsuse tühistamist. Kui liidu akti õiguslikuks aluseks valitakse ELTL artikkel 207, on sellel nimelt konkreetsed menetlusalased tagajärjed ühe või mitme kolmanda riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga lepingute üle läbirääkimiste pidamise või nende sõlmimise korral. ELTL artikli 207 lõikes 3 on nimelt täpsustatud, et selles olukorras kohaldatakse ELTL artiklit 218, „kui […] artikli [207] erisätted ei näe ette teisiti“. Seega tuleb näiteks läbirääkimisi pidada ELTL artikli 207 lõikes 3 ette nähtud erikomiteega konsulteerides, nagu on ka sõnaselgelt komisjoni soovituse artiklis 3 ette nähtud. Üksi niisuguste erisätete olemasolu tõttu, mis eristavad ühise kaubanduspoliitika valdkonda kuuluvate lepingute üle läbirääkimiste pidamise ja nimetatud lepingute sõlmimise menetlust menetlusest, mida ELTL artikli 218 alusel kohaldatakse muud liiki rahvusvaheliste lepingute suhtes, on oluline viidata õigele õiguslikule alusele, milleks on käesolevas asjas ELTL artikkel 207.