ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2005/29, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul, tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus kaubandustava vastab juba kõigile selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 esitatud tingimustele, et see tarbijat eksitavaks kaubandustavaks kvalifitseerida, ei pea enne kõnealuse kaubandustava ebaausaks liigitamist ja sellest tulenevalt selle kaubandustava nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 1 alusel keelamist kontrollima, kas selline kaubandustava on sama direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti a kohaselt vastuolus ka ametialase hoolsuse nõuetega.

Eksitava kaubandustava peamised tunnused – nagu need esinevad direktiivi 2005/29 artikli 6 lõikes 1 – on nimelt kavandatud põhiliselt lähtuvalt tarbija seisukohast, kellele ebaausad kaubandustavad on suunatud, ja vastavad sisuliselt seda liiki kaubandustava iseloomustavale teisele tingimusele, nagu see on sätestatud selle direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis b. Seevastu ei ole artikli 6 lõikes 1 mainitud tingimust, mis esineb nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis a ja mis puudutab kaubandustava vastuolu ametialase hoolsuse nõuetega, mis on seotud ettevõtja tegevussfääriga.

Niisugune tõlgendus kehtib seetõttu nii nimetatud direktiivi artikli 5 ja artikli 6 lõike 1 sõnastust ja struktuuri kui ka direktiivi üldist ülesehitust arvestades ning on ainus, mis säilitab ebaausate kaubandustavade direktiivi artiklites 6–9 ette nähtud erinormide kasuliku mõju.

(vt punktid 43, 45, 46, 48 ja resolutsioon)
Esimese direktiivi 89/104 kaubamärgi kohta artikliga 5 on vastuolus see, kui kaubamärkide omanik, kes kolmanda isikuga ühise kasutamise raames on sellele kolmandale isikule andnud nõusoleku oma kaubamärkidega identsete tähiste kasutamiseks teatavate kaupade puhul, mis kuuluvad klassidesse, mille jaoks asjaomased kaubamärgid on registreeritud, ja kes sellise kasutamisega enam nõus ei ole, jäetakse täielikult ilma võimalusest tugineda talle neist kaubamärkidest tulenevale ainuõigusele selle kolmanda isiku vastu ja võimalusest teostada ise seda ainuõigust kolmanda isiku omadega identsete kaupade puhul.

Mis puutub nii käsitletava direktiivi 89/104 artiklist 5 olemuslikult tulenevatesse ainuõiguse piirangutesse, siis selles sättes ette nähtud piirang kehtestati, võimaldamaks kaubamärgi omanikul kaitsta oma konkreetseid huve selle kaubamärgi omanikuna, see tähendab tagada, et kaubamärk saab täita oma ülesandeid. Seega peab selle õiguse teostamine piirduma juhtudega, kui tähise kasutamine kolmanda isiku poolt kahjustab või võib kahjustada mõnda kaubamärgi ülesannet. Kaubamärgi selliste ülesannete hulka ei kuulu mitte ainult kaubamärgi peamine ülesanne tagada tarbijatele kauba või teenuse päritolu, vaid ka muud ülesanded, nagu asjaomase kauba või teenuse kvaliteedi tagamine või teabe, investeeringute ja reklaamiga seotud ülesanded.

Nagu kinnitab ka direktiivi 89/104 põhjenduses 6 olev viide liikmesriikide tsiviilvastutust käsitlevatele õigusnormidele, võib liikmesriigi kohus tõepoolest mõista kaubamärgi omanikule karistuse või kohustada teda hüvitama kahju, kui tuvastatakse, et asjaomane kaubamärgi omanik on õigusvastaselt tagasi võtnud nõusoleku, mille ta oma kaubamärkidega identsete tähiste kasutamiseks kolmandale isikule andis. Siiski ei saa sellise käitumise tuvastamise järelmiks olla kohtuotsusega määramatuks ajaks ühise kasutamise säilitamine, kui puudub asjaomaste äriühingute ühine tahe selliseks kasutamiseks.

(vt punktid 58, 61 ja 62 ning resolutsioon)
Määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 69, mis annab liikmesriikidele võimaluse pidada kinni maksimaalselt 10% siseriiklike ülemmäärade igale sektorile vastavast osast, et maksta lisatoetust teatavate põllumajanduslike tootmisviiside eest, mis on olulised keskkonna kaitsmisel või parandamisel või kvaliteedi parandamisel ning põllumajandustoodete turustamisel, analüüsi tulemusel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada selle sätte kehtivust EÜ artikli 34 seisukohast.

Nimelt tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 artikkel 69 ei näe liikmesriikide ega tootjate osas ise ette erinevaid tingimusi, vaid jätab üksnes kõigile liikmesriikidele samadel tingimustel kehtiva kaalutlusruumi lisatoetuste maksmiseks ühise põllumajanduspoliitika reformi raames. See liikmesriikidele antud pädevus on ühest küljest täpselt reguleeritud ning selle suhtes kehtib terve rida materiaal- ja menetlusõiguslikke tingimusi ning teisest küljest on tegemist ajutise meetmega, kergendamaks üleminekut ühtsele otsemaksete kavale. Asjaolu, et ühise turukorralduse raames võetud meede võib avaldada mõningatele tootjatele nende tootmise eripära või kohalike olude tõttu erinevat mõju, ei põhjusta diskrimineerimist, kui selle meetme aluseks on objektiivsed kriteeriumid, mida on vastavalt ühise turukorralduse üldistele toimimise vajadustele kohandatud. Pealegi ei puuduta diskrimineerimise keeld võimalikke erinevusi kohtlemises, mis tulenevad liikmesriikide õigusaktide vahelistest erinevustest, kui need õigusaktid puudutavad kõiki nende kohaldamisalasse kuuluvaid isikuid ühtemoodi.

(vt punktid 20, 23, 29, 34, 35, 44 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõikeid 2 ja 5 ning artikli 19 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et talle kohaldatava mahaarvatava osa kindlakstegemiseks ei või äriühing, mille asukoht on teises liikmesriigis, võtta arvesse käivet, mis tekkis teistes liikmesriikides asuvates filiaalides.

See, kui maksukohustuslasel lubataks arvutada teatavas liikmesriigis asuva peamisele tegevuskohale kohaldatav mahaarvatav osa, võttes arvesse tema teistes liikmesriikides asuvate tegevuskohtade käivet, ei pruugi igal juhtumil tagada, et käibemaksu neutraalsuse põhimõtet paremini järgitakse, võrreldes süsteemiga, mis näeb ette, et maksukohustuslane peab igas liikmesriigis, kus teda võib pidada asukohta omavaks kuuenda direktiivi tähenduses, arvutama mahaarvatava osa eraldi.

Lisaks oleks maksukohustuslase asukohale kohaldatava mahaarvatava osa niisuguse arvutamise tulemus see, et kõigi ostutehingute puhul, mida see maksukohustuslane oma asukohaliikmesriigis teeb, suureneks käibemaksu see osa, mille nimetatud asukoht võib maha arvata, kuigi osal nendest ostutehingutest puudub igasugune seos väljaspool seda liikmeriiki asuvate tegevuskohtadega. Nii oleks mahaarvatava osa suurus moonutatud.

Seetõttu võib selline mahaarvatava osa arvutamine kahjustada kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 7 punkti a ja artikli 6 lõike 3 kasulikku mõju, mis annavad liikmesriikidele teatava kaalutlusõiguse, leevendades nende poolt maksupoliitika elluviimisel tehtud valikute mõju.

(vt punktid 37–40 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artikli 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et teenus, mis seisneb kaabellevi kaudu baasvaliku edastamises ning mille eest makstav tasu sisaldab edastustasu ning tasu ringhäälinguorganisatsioonidele ja autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioonidele nende materjali avaldamise eest, on hõlmatud mõistega „elektrooniline sideteenus” ning kuulub seega nii selle direktiivi kui direktiivi 97/66, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset telekommunikatsioonisektoris, direktiivi 2002/19 elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta, direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta ning direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul – mis moodustavad elektroonilistele sideteenustele kohaldatava uue reguleeriva raamistiku – esemelisse kohaldamisalasse, sest see teenus hõlmab põhiliselt teleprogrammide edastamist kaabellevivõrgu kaudu kuni lõpptarbija vastuvõtuseadmeni.

(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 1)
Kui institutsioon kohaldab ühte määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artiklis 4 sätestatud erandit, peab ta kaaluma ühelt poolt konkreetset huvi, mida dokumendi avalikustamata jätmisega tuleb kaitsta, ning teiselt poolt eeskätt üldist huvi dokumendi kättesaadavaks tegemise vastu, pidades silmas eeliseid, mis tulenevad, nagu on märgitud määruse nr 1049/2001 põhjenduses 2, suuremast läbipaistvusest, nimelt kodanike suuremast osalemisest otsustamisprotsessis ja haldusasutuste suuremast legitiimsusest, tulemuslikkusest ja vastutusest kodanike ees demokraatlikus süsteemis.

Sellega seoses, kuigi dokumendile juurdepääsu keelamise põhjendamiseks ei piisa põhimõtteliselt sellest, et dokument puudutab mõnda määruse nr 1049/2001 artiklis 4 nimetatud tegevust või huvi, kuna asjaomane institutsioon on kohustatud ka selgitama, kuidas juurdepääs sellele dokumendile võib konkreetselt ja tegelikult kahjustada huve, mida kaitseb mõni selles artiklis ette nähtud erand, võib asjaomane institutsioon siiski võtta selles osas aluseks teatud liiki dokumentidele kohaldatavad üldised eeldused, kuna ühesuguste dokumentide avalikustamise taotluste suhtes saab kohaldada sarnaseid üldist laadi kaalutlusi. Sellisel juhul on siiski asjaomase institutsiooni ülesanne täpsustada, millistest üldist laadi kaalutlustest lähtudes saab järeldada, et asjassepuutuvate dokumentide avalikustamine kahjustab üht määruse nr 1049/2001 artikli 4 kohase erandiga kaitstud huvi, ilma, et tal tuleks iga dokumendi sisu konkreetselt hinnata.

(vt punktid 32, 72 ja 73)
Direktiivi 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ, artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et see ei takista selliste siseriiklike seadusandlike meetmete kohaldamist, mille eesmärk ja tagajärg on vähendada elektrienergia tootmise eest makstavat tasu selle summa võrra, mille võrra on kõnealune tasu tõusnud põhjusel, et elektrienergia hulgimüügituru pakkumiste hinnas on võetud arvesse tasuta eraldatud saastekvootide väärtust.

Liikmesriigid võivad põhimõtteliselt võtta vastu selliseid majanduspoliitilisi meetmeid – nagu teatavate oluliste kaupade või ressursside turul kasutatavate hindade kontroll –, mis reguleerivad viisi, mil moel suunatakse tootjatele tasuta eraldatud saastekvootide väärtus edasi tarbijatele, eeldusel, et ei neutraliseerita saastekvootide tasuta eraldamise põhimõtet ega kahjustata direktiivi 2003/87 eesmärke.

Mis puutub saastekvootide tasuta eraldamise põhimõttesse, siis direktiivi 2003/87 artiklis 10 ette nähtud saastekvootide tasuta eraldamise mõiste ei keela mitte ainult saastekvootide eraldamisele otsese hinna kehtestamise, vaid ka nende kvootide eraldamisele tagantjärele maksu kehtestamise.

Siiski ei ole saastekvootide tasuta eraldamise eesmärk anda asjaomastele tootjatele toetusi, vaid leevendada Euroopa Liidu poolt koheselt ja ühepoolselt saastekvootide turu sisseviimisest tulenevat majanduslikku mõju, vältides konkurentsivõime kadu teatavates selle direktiiviga hõlmatud tootmissektorites. Saastekvootide tasuta eraldamise mehhanism ei nõua seega, et elektrienergia tootjad võiksid suunata nende kvootide väärtust edasi elektri hinda ning saada sel moel juhuslikku kasumit.

Mis puutub direktiivi 2003/87 eesmärkide mitte kahjustamisesse, siis kompenseerides kvootide tasuta eraldamisest tulenevat juhuslikku kasumit, ei kahjusta siseriiklikud õigusnormid direktiiviga 2003/87 kehtestatud korra – mis põhineb keskkonnakulude arvessevõtmisel toodete hinna arvestamise juures – eesmärki vähendada heitkoguseid, kuivõrd esiteks oli saastekvootide tasuta eraldamine üleminekumeede, mille eesmärk oli vältida ettevõtjate konkurentsivõime kaotust saastekvootidega kauplemise süsteemi kehtestamise tõttu ja seega ei puuduta see otseselt keskkonnaalast eesmärki vähendada heitkoguseid; teiseks ei mõjuta kõne all olevad õigusnormid mitte saastekvootide turgu, vaid juhuslikku kasumit, mida said kõik elektrienergia tootjad seetõttu, et kõnealuste kvootide väärtus võeti arvesse edukate pakkumiste hinnas, mis oli aluseks hindade kindlaksmääramisel elektrienergia hulgimüügiturul, arvestades selle turu hetkelist laadi; kolmandaks võivad kõnealused õigusnormid küll nõrgendada kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise ajendit, kuid ei kõrvalda seda täielikult ja ei kahjusta seega direktiivi 2003/87 keskkonnaalast eesmärki, mis seisneb heitkoguste vähendamise soodustamises.

(vt punktid 29–31, 39, 41, 44–46, 48, 58, 59 ja resolutsioon)
Selle hindamisel, kas tegemist on liikmesriigi kohustuste rikkumisega ELTL artikli 260 lõike 1 tähenduses, tuleb võtta lähtekuupäevaks sama sätte alusel esitatud märgukirjas ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev. Kui aga liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi algatatakse EÜ artikli 228 lõike 2 alusel, tuleb rikkumise tuvastamisel võtta lähtekuupäevaks enne Lissaboni lepingu jõustumist.

ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi rikkunud liikmesriigile karistusmakse määramine on üldjuhul õigustatud vaid siis, kui eelneva kohtuotsuse täitmata jätmises seisnev rikkumine vältab seni, kuni Euroopa Kohus uurib asjaolusid. Kui kohtuistungi kuupäevaks ei ole kõiki eelneva kohtuotsuse täitmiseks vajalikke meetmeid veel võetud, siis on sellelt liikmesriigilt karistusmakse väljamõistmine sobiv rahaline meede, et tagada selle kohtuotsuse täielik täitmine.

Võttes aga arvesse jätkuvat arengut eelneva kohtuotsuse täielikuks täitmiseks, ei ole välistatud, et rikkumist tuvastava kohtuotsuse kuulutamise päevaks on eelnev kohtuotsus täielikult täidetud. Seega kohaldatakse karistusmakset vaid juhul, kui nimetatud rikkumist tuvastava kohtuotsuse kuulutamise päeval liikmesriigi kohustuste rikkumine jätkub.

(vt punktid 64–67)
Direktiivi 2002/92/EÜ kindlustusvahenduse kohta artikli 2 punkti 3 teise lõigu ja artikli 4 lõike 1 sätteid nende koostoimes tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus see, kui kindlustusseltsi töötaja, kellel puudub viimati nimetatud sättes ettenähtud kvalifikatsioon, tegeleb kindlustusvahendusega juhutegevusalana, mitte oma põhikutsetegevuse raames, ja kui see töötaja tegutseb väljaspool tema ja selle ettevõtja vahelist alluvussuhet, kuid see ettevõtja teostab siiski järelevalvet tema tegevuse üle.

Nimelt, kui kindlustusseltsi töötaja tegeleb kindlustusvahendusega väljaspool alluvussuhet selle ettevõtjaga, tuleb teda üldjuhul käsitada mitte selle ettevõtja vastutusel tegutsevana ja sellest tulenevalt asuda seisukohale, et ta tegutseb ise kindlustusvahendajana direktiivi 2002/92 artikli 2 punkti 5 tähenduses, mis tähendab, et ta peab vastama selle direktiivi artiklis 4 sätestatud nõuetele. Asjaolu, et kindlustusselts teostab teatavat järelevalvet oma töötaja tegevuse üle, ei ole piisav, et vabastada kõnealune kindlustusvahendaja direktiivis sätestatud kutsesobivusnõuete täitmise kohustusest.

(vt punktid 24, 32 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 95/7) tuleb tõlgendada nii, et nimetatud direktiiviga on vastuolus see, kui pärast käibemaksu mahaarvamist tasumisele kuuluvad summad nõutakse sisse muult maksukohustuslaselt kui see, kes maksu maha arvas.

Nimelt ei ole käibemaksu mahaarvamise korrigeerimise tagajärjel tasumisele kuuluvate summasid maksma kohustatud isiku kindlaksmääramine „meede” kuuenda direktiivi artikli 13 C osa teise lõigu ja artikli 20 lõike 1 tähenduses, vaid, nagu tuleneb selle direktiivi artiklist 21, selle direktiiviga kehtestatud ühise käibemaksusüsteemi põhireegel.

Selles osas tuleb kuuenda direktiivi artikli 20 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et maksukohustuslase tehtud käibemaksu mahaarvamise korrigeerimisel tuleb selle korrigeerimisega seotud käibemaks tasuda kõnealusel maksukohustuslasel. Vastupidine tõlgendus oleks vastuolus kuuenda direktiiviga korrigeerimise vallas ette nähtud eesmärkidega.

Neil asjaoludel ei või kuuenda direktiivi artikli 21 lõike 1 punktis a liikmeriikidele antud õigust näha ette, et maksu on solidaarselt kohustatud tasuma ka muu isik kui asjaomane maksukohustuslane, tõlgendada nii, et see lubab sellele isikule panna eraldiseisva maksukohustuse.

Lisaks ei saa kinnisasja järjestikuse võõrandamise korral olla asjaolu, et ühe asjaomase maksukohustuslase puhul ei olnud selle võõrandamistehingu tegemise hetkel, milles ta osales, täidetud kuuenda direktiivi artikli 13 C osa teises lõigus sätestatud valikuõiguse teostamiseks vajalikud tingimused, tagajärg olla selline, et seda maksukohustuslast kohustatakse tasuma maksuvõlga, mis tekkis teise maksukohustuslase poolt selliste kaubatarnetega seoses, mis esimest maksukohustuslast ei puuduta, tehtud käibemaksu mahaarvamise korrigeerimise tulemusel. Nimelt, kuigi liikmesriikidel on selle sätte kohaselt õigus piirata valikuõigust ja määrata kindlaks selle teostamise tingimused, ei või nad selle õiguse teostamisel panna maksukohustuslasele kohustusi, mis lähevad kaugemale kui see, liidu käibemaksualaste õigusnormidega lubatud.

Kui esiteks vabastati võõrandaja ja omandaja vaheline kinnisasja võõrandamise tehing käibemaksust tagasiulatuvalt ja teiseks selle võõrandamisega seotud käibemaks, mille tasus ja arvas maha omandaja, tühistati, ei teki viimasel „põhjendamatut soodustust” kuuenda direktiivi artikli 20 lõike 4 tähenduses. Seega ei saa see omandaja olla kohustatud tasuma käibemaksu, mida tuleb tasuda võõrandaja poolt muu sellise tehingu, millega see äriühing ei olnud seotud, ehk võõrandaja poolt selle kinnisaja esialgse omandamisega seotud käibemaksu korrigeerimise tulemusel.

Otsus 88/498 näeb ette, et kinnisasja võõrandamisel tasub ja arvab maha viimatinimetatud tehinguga seotud käibemaksu üks ja seesama maksukohustuslane, ehk asjaomase kinnisasja omandaja.

(vt punktid 32, 36, 37, 39, 40, 42, 44, 45, 47 ja resolutsioon)
Komisjon on esitatud siseriikliku saastekvootide eraldamise kava (jaotuskava) tagasi lükkamisel seotud kolmekuulise tähtajaga. Vajadus tähtaja järele tuleneb direktiivi 2003/87, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse direktiivi 96/61, artikli 9 lõikes 1 ja artikli 11 lõikes 2 kindlaks määratud ajakavast. Selle ajakava kohaselt esitatakse jaotuskavad komisjonile vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ja kavasid rakendatakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust saastekvootide eraldamisega. Kui muudetud jaotuskava esitatakse pärast seda, kui komisjon on algselt esitatud versiooni tagasi lükanud, on kolmekuulise tähtaja järgmine veelgi põhjendatum, kuna kava rakendamiseni jääv aeg on veel palju lühem kui jaotuskava esimesel esitamisel.

Kui liidu seadusandja on selles kontekstis leidnud, et kolmekuuline tähtaeg on piisav selleks, et komisjon saaks teostada oma kontrollipädevust ja lükata esitatud jaotuskava tagasi, juhul kui see ei ole direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumidega kooskõlas, peab nimetatud tähtaega seda enam pidama piisavaks selleks, et kontrollida jaotuskava muudetud versiooni, sest komisjon on juba saanud esimest korda kontrollida jaotuskavas olevaid andmeid vastava siseriikliku tööstuse kohta.

Üldkohus ei rikkunud seega õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et komisjoni võimalus lükata jaotuskava muudetud versioon tagasi pärast seda, kui ta oli teinud esimese otsuse esialgselt esitatud jaotuskava tagasilükkamise kohta, peab olema piiratud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud kolmekuulise tähtajaga.

(vt punktid 52, 55 ja 58)
1.

Kuna Belgia Kuningriik ei koostanud ettenähtud tähtajaks kõiki vesikonna majandamiskavasid nii tervikuna tema territooriumil paiknevate valgalapiirkondade osas kui ka rahvusvaheliste valgalapiirkondade osas, ja kuna ei olnud komisjonile ettenähtud tähtajal saatnud koopiat nendest kavadest, siis on Belgia Kuningriik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 13 lõigetest 2, 3 ja 6 ning artikli 15 lõikest 1 tulenevaid kohustusi; ja kuna see riik ei algatanud ettenähtud tähtajaks kõiki avalikkuse teavitamise ja konsulteerimise menetlusi seoses vesikonna majandamiskavade eelnõudega, siis on Belgia Kuningriik rikkunud selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Belgia Kuningriik on jõus hoidnud õigusnormid, mille kohaselt on nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/611/EMÜ (avatud investeerimisfonde (UCITS) käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) kohaselt luba mitteomavate avatud investeerimisfondide, mille varast enam kui 40% on investeeritud võlakohustustesse, aktsiate tagasiostmisel teenitud kapitalikasum maksust vabastatud siis, kui nende fondide asukoht on Belgias, samal ajal kui Norras või Islandil asuvate selliste fondide aktsiate tagasiostmisel teenitud kasumit maksustatakse, siis on Belgia Kuningriik rikkunud 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 40 tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 96/34 Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu see on ette nähtud kollektiivlepingus ja mille kohaselt rasedale töötajale, kes katkestab tasustamata lapsehoolduspuhkuse selle direktiivi tähenduses, et kasutada koheselt rasedus- ja sünnituspuhkust direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta tähenduses, ei säilitata töötasu, millele tal oleks õigus juhul, kui ta oleks enne rasedus- ja sünnituspuhkust asunud ette nähtud minimaalseks ajavahemikuks tööle.

Nimelt, ehkki direktiivi 92/85 artikli 11 punktid 2 ja 3 ei sisalda esiteks kohustust säilitada rasedus‑ ja sünnituspuhkuse ajal töötasu täies ulatuses, ei takista ükski selle direktiivi säte liikmesriikidel – või asjakohastel juhtudel tööturu osapooltel – kehtestada kord, millega oleks ette nähtud, et rasedale töötajale makstakse edasi kõiki neid töötasu komponente, mida tal oli õigus saada enne rasedust ning rasedus- ja sünnituspuhkuse algust. Sellise korra, mis puudutab töötaja töötasustamist rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal, kohaldamise tingimused peavad olema kooskõlas liidu õiguse sätetega, sealhulgas lapsehoolduspuhkust puudutavate sätetega.

Teiseks ei tohiks töötaja valik kasutada õigust lapsehoolduspuhkusele mõjutada neid tingimusi, mis kehtivad tema õigusele kasutada teist puhkust – käesolevates asjades rasedus- ja sünnituspuhkust. Minimaalseks ajavahemikuks tööleasumise tingimus võib kahjustada direktiivi 96/34 kasulikku mõju, kuna pärsib töötajat lapsehoolduspuhkuse kasutamise otsuse tegemisel, kuna see otsus võib mõjutada lapsehoolduspuhkuse ajal algavat rasedus- ja sünnituspuhkust, näiteks osa töötasu kaotuse läbi.

(vt punktid 36, 37, 47, 48, 51 ja 52 ning resolutsioon)