KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PHILIPPE LÉGER

esitatud 13. juulil 2004( )

Kohtuasi C-39/02

Mærsk Olie & Gas A/S

versus

Firma M. de Haan en W. de Boer

(Højesteret’i (Taani) esitatud eelotsusetaotlus)

Brüsseli konventsioon – Laeva kasutamisest tekkinud vastutuse piiramise fondi moodustamise menetlus – Kahju hüvitamise hagi – Artikkel 21 – Pooleliolevad kohtuasjad – Poolte samasus – Kohus, mille poole on esimesena pöördutud – Aluse ja eseme samasus – Puudumine – Artikkel 25 – Otsuse mõiste – Artikli 27 punkt 2 – Tunnustamisest keeldumine





1. Kooskõlas 10. oktoobril 1957 Brüsselis sõlmitud konventsiooniga merelaevaomanike vastutuse piiramise kohta( ) võib reederi vastutust teatavate merekahjude eest piirata konventsioonis kindlaks määratud summaga. Käesolev kohtuasi puudutab olukorda, kus reederid algatasid menetluse vastutuse piiramiseks nende laeva registreerimiskohas Madalmaades, samas aga esitas sellele laevale süüks arvatud kahju kannataja kahju hüvitamise hagi Taani kohtusse.

2. Selles kontekstis esitab Højesteret (ülemkohus) (Taani) Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades( ) tõlgendamiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas Brüsseli konventsiooni artikli 21 sätteid pooleliolevate kohtuasjade kohta saab käesolevas asjas kohaldada. Ta küsib ühtlasi, kas Madalmaade kohtu määrus, millega antakse luba vastutust piirava fondi loomiseks, kujutab Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses otsust ja millises ulatuses võib seda Taanis tunnustada.

I. Õiguslik raamistik

A. 1957. aasta konventsioon

3. Pikka aega on mitme riigi siseriiklikes õigusnormides lubatud mereõiguses vastutuse piiramist, kuna see vastab olulisele vajadusele, mille kohaselt meresõiduga olemuslikult seotud riskid võivad olla nii laiaulatuslikud, et neid ei saa täielikult kindlustada.( ) Selles valdkonnas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide mitmekesisus ja meretranspordi rahvusvaheline laad viisid selleni, et riigid kehtestasid ühtsed normid esimese rahvusvahelise konventsiooni näol 1924. aastal ja seejärel 1957. aasta konventsiooni näol.( )

4. 1957. aasta konventsioonis on sätestatud, et reeder võib piirata oma vastutust nõuete osas, mis tulenevad ühest konventsioonis loetletud põhjusest, välja arvatud juhul, kui ta oma süül põhjustas nõude tekkimise põhjustanud sündmuse. Nende nõuete hulgas on iga laeval asuva ja selle navigeerimisega seotud isiku tegevuse, hooletuse või süü tõttu tekkinud varaline kahju. 1957. aasta konventsiooni artikli 1 lõike 7 kohaselt ei tähenda vastutuse piiramisele viitamine veel selle vastutuse omaksvõttu. Reeder võib oma vastutust piirata summas, mis on proportsionaalne laeva kogumahutavusega. See vastab nimetatud kogumahutavuse ja tekitatud kahju laadist sõltuvalt konventsioonis kindlaks määratud summa korrutisele. Seega kui kahjustav sündmus tekitas vaid varalist kahju, võib omaniku või reederi vastutust piirata 1000 Poincaré frangile laeva kogumahutavuse tonnilt.( )

5. Kui sama sündmuse tagajärjel esitatud nõuded ületavad sel viisil määratletud vastutuse, võib luua selle piirmäära suuruse fondi üksnes nende nõuete jaoks, mille kohta vastutuse piiramine kehtib. See fond jagatakse võlausaldajate vahel proportsionaalselt nende tunnustatud nõuete summaga. Fondi moodustamist ja võimalikku rahajagamist puudutavad normid ning kõik menetlusnormid kehtestatakse selle riigi siseriikliku seadusega, kus fond moodustatakse.( )

6. 1957. aasta konventsioon asendati 19. novembril 1976 Londonis sõlmitud merinõuete korral vastutuse piiramise konventsiooniga.( )

B. Madalmaade õigusnormid

7. Asjaolude toimumise ajal kehtinud õigusnormide kohaselt nähti Madalmaade õiguses ette vastutuse piiramise menetlus kolmes etapis. Esimeses etapis esitab laevaomanik või reeder laeva registreerimiskoha kohtule avalduse, milles ta märgib summa, milleni ta soovib oma vastutust piirata, ning võimalike võlausaldajate nime ja elu- või asukoha. Kui kohus avalduse rahuldab, kehtestab ta määrusega ajutiselt summa, milleni avaldaja vastutust piiratakse, ning kohustab avaldajat maksma selle summa, millele on lisatud menetluskulud, või esitama nende summade suuruse tagatise. Kohus määrab ühtlasi ka erikohtuniku ja fondihalduri. Määrus koos avaldusega tuleb tähitud kirjaga nõudjale ning avalduses märgitud võlausaldajatele kätte toimetada. See tuleb avaldada ametlikus teatajas ja teistes ajalehtedes. Määruse peale võivad nõudja ja võlausaldajad esitada apellatsioonkaebuse, kui nad soovivad selles staadiumis, et avaldus jäetaks rahuldamata või tunnistataks vastuvõetamatuks.( ) Apellatsiooniastmes tehtud otsuse peale võib esitada kassatsioonkaebuse.

8. Teises etapis palutakse võlausaldajatel esitada oma nõuded. Nad võivad ühtlasi esitada vastuväiteid laevaomaniku õigusele oma vastutust piirata ning summale, milleni kohtunik ajutiselt selle vastutuse piiras. Samuti võib laevaomanik vastu vaielda nõuetele. Need vastuväited ja vaidlustamised saadetakse kohtusse lahendamiseks kas otse või pärast erikohtuniku edutut lepitamiskatset.( ) Selle etapi lõpus koostab fondihaldur nimekirja fondis oleva vara jagamisest nende võlausaldajate vahel, kelle nõuet tunnustati. Võlausaldajad võivad selle nimekirja kohtus vaidlustada. Kui ühtegi nõuet ei esitata, tehakse laevaomaniku kasuks otsus, mis võimaldab tal tulevikus vastu vaielda igale nimetatud sündmusega seotud hagile. Selle otsuse võib edasi kaevata.

9. Kolmandas etapis saadetakse võlausaldajatele tähitud kirjaga pakkumine nõustuda neile määratud summaga. Nad peavad oma osa välja nõudma ühe aasta jooksul. Pärast vastutust piirava fondi jagamist on omanik või reeder vabastatud igasugusest vastutusest seoses kahju tekitanud sündmusega.

C. Brüsseli konventsioon

10. Brüsseli konventsiooni preambuli kohaselt on selle konventsiooni eesmärk soodustada kohtuotsuste vastastikust tunnustamist ja täitmist kooskõlas EÜ artikliga 293 ja tugevdada ühenduses elavate isikute õiguslikku kaitset. Preambuli kohaselt on selleks tarvis kindlaks määrata nende kohtute rahvusvaheline pädevus.

11. Brüsseli konventsiooni artiklis 2 kehtestatud üldreegli kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline asukoht on osalisriigis, selle riigi kohtutesse. Selle konventsiooni artikkel 5 sätestab sellegipoolest, et „lepinguvälise kahju puhul” võib isiku kaevata „selle paiga kohtusse, kus kahjustav sündmus on toimunud”.

12. Brüsseli konventsiooni artiklis 6a on lisatud:

„Kui osalisriigi kohus on käesoleva konventsiooni kohaselt pädev asjades, mis seonduvad laeva kasutamisest või ekspluateerimisest tuleneva vastutusega, on see kohus või mõni asjaomase riigi siseriiklike õigusaktide alusel selleks määratud teine kohus pädev ka vastutuse piiramise nõuete puhul.”

13. Nimetatud konventsiooniga soovitakse ära hoida ka kohtuotsuste vastuolu. Pooleliolevaid kohtuasju puudutav artikkel 21 sätestab:

„Kui erinevate osalisriikide kohtutes algatavad ühe ja sama [eseme ja] alusega hagide põhjal menetlusi ühed ja samad asjaosalised, peatavad kohtud, kellele hagi on esitatud hiljem, oma menetlused omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena.

Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena, loobuvad kohtud, kellele hagi esitati hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.” [täpsustatud tõlge]

14. Seevastu on selle konventsiooni artiklis 22 sätestatud, et kui eri osalisriikide kohtutes algatatakse seotud menetlused, võivad kohtud, kellele hagi esitati hiljem, peatada oma menetluse seni, kuni menetlus on esimeses kohtus pooleli. See kohus võib teatavatel tingimustel ka pädevusest loobuda. Selle artikli kohaselt loetakse menetlused seotuks, kui nad on sedavõrd tihedalt seotud, et eraldi menetlustest tulenevate vastuoluliste otsuste ohu vältimiseks on otstarbekas nad lahendada koos.

15. Lõpuks on Brüsseli konventsiooni III jaotises ette nähtud kohtuotsuste lihtsustatud tunnustamis- ning täitmismehhanism. Konventsiooni artiklis 25 on otsuse mõiste määratletud järgmiselt:

„Konventsiooni tähenduses on otsus igasugune osalisriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta.”

16. Brüsseli konventsiooni artiklis 26 on sätestatud:

„Osalisriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes osalisriikides, nõudmata ühegi erimenetluse järgimist […]”.

17. Sama konventsiooni artiklis 27 on loetletud tingimused, mille esinemisel neid otsuseid ei tunnustata. Selles on sätestatud:

„Otsust ei tunnustata:

[…]

2) kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta;

[…]”.

II. Asjaolud ja menetlus põhikohtuasjas

18. Mærsk Olie and Gas A/S (edaspidi „Mærsk”) paigaldas 1985. aasta mais Põhjamerre naftajuhtme ja maagaasijuhtme. Äriühingule M. de Haan ja W. de Boer, mida esindasid osanikud Martinus de Haan ja Willem de Boer (edaspidi „reederid”), kuuluv traaler kalastas 1985. aasta juunis nende juhtmete piirkonnas. Mærsk täheldas, et juhtmeid oli kahjustatud. Mærsk teatas 3. juuli 1985. aasta kirjas reederitele, et ta pidas neid vastutavaks selle kahju eest, mille hüvitise suuruseks hinnati 1 700 019 USA dollarit ja 51 961,58 Inglise naela.

19. Reederid esitasid 23. aprillil 1987 avalduse Arrondissementsrechtbank Groningen’i (Madalmaad) – esimese astme kohus nende laeva registreerimiskohas – vastutuse piiramiseks. See kohus tegi 27. mail 1987 määruse, millega ajutiselt kinnitati piiranguks 52 417,40 Hollandi kuldnat, kohustades reedereid deponeerima selle summa, millele olid liidetud kohtukulude katteks 10 000 Hollandi kuldnat. Reederite advokaadid teavitasid 5. juuni 1987. aasta faksiga Mærski sellest otsusest.

20. Mærsk esitas reederite vastu 20. juunil 1987. aastal hagi Vestre Landsret’ile (Taani) juhtmetele tekitatud kahju hüvitamiseks.

21. Mærsk esitas 24. juunil 1987 apellatsioonkaebuse määruse peale, millega Madalmaade kohus 27. mail 1987 rahuldas reederite vastutuse piiramise avalduse, viitega nimetatud kohtu pädevuse puudumisele. Apellatsioonikohus jättis 6. jaanuaril 1988 eespool viidatud määruse jõusse.

22. Selle kohtu määratud fondihaldur esitas 1. veebruari 1988. aasta tähitud kirjaga Mærski advokaadile täpsustusi nimetatud määruse kohta. Fondihaldur kutsus 25. aprilli 1988. aasta kirjaga Mærski oma nõuet esitama. Kuna Mærsk nõuet ei esitanud ja ühtegi teist nõuet samuti ei esitatud, siis tagastati 1988. aasta detsembris reederitele summa, mille nad olid deponeerinud.

23. Vestre Landsret leidis 27. aprilli 1988. aasta otsuses, et Brüsseli konventsiooni artikli 21 teise lõigu sätete kohaselt peab ta pädevusest loobuma Madalmaade kohtu kasuks. Esiteks leidis see kohus, et Madalmaade kohtute 27. mai 1987. aasta ja 6. jaanuari 1988. aasta otsust tuleb pidada otsusteks Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses, kuna Mærskil oli võimalus end sealse menetluse käigus kaitsta. Seejärel leidis see kohus, et Madalmaades ja Taanis toimusid menetlused samade poolte vahel, olid sama hagi eseme ja alusega. Ta rõhutas sellega seoses, et need kaks asja põhinevad samadel asjaoludel ja et Mærsk oleks saanud Madalmaades toimunud menetluse käigus esitada samad argumendid, mis esitati Taani kohtus. Lõpuks meenutas see kohus, et Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses hagide esitamise hetke peab kindlaks määrama igas asjaomases siseriiklikus kohtus kohaldatavate menetlusnormide alusel. Nende sätete kohaselt pöörduti Madalmaade kohtu poole reederite avalduse esitamise kuupäeval 23. aprillil 1987, Taanis algatati menetlus aga alles 20. juunil 1987.

24. Mærsk esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtusse. Esiteks väitis ta, et Vestre Landsret’ile esitatud hagi tuleb lugeda Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses esimesena esitatuks. Ta väitis, et vastutuse piiramise avaldus ei kujuta endast hagi selle sätte tähenduses ja lisaks sellele sai ta selle menetluse pooleks alles 24. juunil 1987, kui ta esitas apellatsioonkaebuse 27. mai 1987. aasta määruse peale. Seega ei saa olla tegu poolte samasusega nimetatud sätte tähenduses ajal, kui ta esitas oma hagi Vestre Landsret’ile 20. juunil 1987. Mærsk märkis lõpuks, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktis 2 nõutud tingimused Madalmaade kohtu 27. mai 1987. aasta määruse tunnustamiseks Taanis ei ole täidetud, kuna see otsus tehti võistlevuse üldpõhimõtet rikkudes.

25. Seevastu väitsid reederid, et Vestre Landsret’il oli kohustus loobuda oma pädevusest Mærski taotluse läbivaatamiseks kooskõlas Brüsseli konventsiooni artikliga 21. Nad väitsid, et nii Madalmaade õigusnormid kui ka Brüsseli konventsiooni artikkel 6a annavad Arrondissementsrechtbank Groningen’ile pädevuse vastutuse piiramise fondi küsimustes, et Mærsk oli selles kohtus toimuvas menetluses võlausaldaja ja et ta esitas selle kohtu määruse peale apellatsioonkaebuse. Lisaks väitsid reederid, et Arrondissementsrechtbank Groningen’is menetlust lõpetav otsus kujutab endast Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses kohtuotsust, mida Taani peab tunnustama. Kuna selle otsuse puhul on tegu jõustunud kohtuotsusega, tuleb Taanis esitatud hagi kuulutada vastuvõetamatuks.

26. Lõpuks märkisid reederid, et Mærskil pole alust tugineda kohtusse kutsumise puudumisele, kuna ta esitas Madalmaades apellatsioonkaebuse ilma seda asjaolu vaidlustamata. Nad väidavad, et menetluse seaduslikkust tuleb hinnata sel ajal kehtinud Madalmaade õigusnormide kohaselt ja et neid õigusnorme järgiti, kuna Mærski on tegelikult ja pidevalt teavitatud Madalmaades esitatud hagidest.

III. Eelotsuse küsimused

27. Højesteret otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 21 alla kuulub menetlus, mille eesmärk on reederi taotlusel moodustada vastutuse piiramise fond 10. oktoobri 1957. aasta Brüsseli konventsiooni kohaselt, kui see taotlus peab silmas isikut, kes võib olla teatava kahju potentsiaalne kannataja?

2. Kas eelmainitud konventsiooni artikli 25 tähenduses võib otsuseks pidada otsust, millega määratakse Madalmaades 1986. aastal kehtinud menetlusnormide kohaselt vastutuse piiramise fondi moodustamine?

3. Kas Madalmaade kohtu poolt 27. mail 1987 selle ajal kehtinud õigusnormide alusel moodustatud vastutuse piiramise fondi, ilma et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, võib praegu mõnes teises liikmesriigis mainitud konventsiooni artikli 27 lõike 2 alusel tunnustamast keelduda?

4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas võlausaldaja suhtes võib jätta artikli 27 lõike 2 kohaldamata seetõttu, et ta pöördus hiljem fondi moodustamise riigis kõrgema kohtu poole pädevuse küsimuses, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et teda ei teavitatud asjast?”

IV. Hinnang

A. Esimene eelotsuse küsimus

28. Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas reederi avaldusega algatatud vastutust piirava fondi loomise menetlus kuulub Brüsseli konventsiooni artikli 21 alla, kui avalduses peetakse eelkõige silmas isikut, kes võib olla teatava potentsiaalne kahjukannataja.

29. Selle küsimusega soovib siseriiklik kohus teada, kas Vestre Landsret’il oli alust loobuda pädevusest Madalmaade kohtu kasuks kooskõlas Brüsseli konventsiooni artikliga 21. Nimetatud kohus soovib seega kindlaks määrata, kas reederite poolt Madalmaade kohtus algatatud vastutuse piiramise menetluse ning Mærski poolt Taani kohtus algatatud kahju hüvitamise hagi vahel olid nimetatud artiklis esitatud tingimused täidetud. Seega tuleb esimest eelotsuse küsimust mõista nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas ühest küljest menetlus vastutuse piiramise fondi loomiseks, nagu algatasid käesolevas asjas reederid Madalmaade õigusnormide alusel hagiga, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja teisest küljest selle kahjukannataja esitatud kahju hüvitamise hagi nimetatud reederite vastu kujutavad endast Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses samade poolte vahel esitatud ning sama eseme ja alusega hagisid.

30. Kõigepealt tundub mulle, et vaidlust ei ole selle üle, et vastutuse piiramise fondi loomise menetlus, nagu asjaolude toimumise ajal kehtinud Madalmaade õigusnormides ette nähti, kuulub artikli 21 kohaldamisalasse. Viimati nimetatud ega ka ükski teine Brüsseli konventsiooni säte ei määratle asjade või vaidluste tüüpe, mis selle kohaldamisalasse kuuluvad. Prantsuskeelse versiooni kohaselt kohaldatakse seda kohtutes algatatud hagidele („demande”). Selle mõiste prantsuskeelne tähendus on väga üldine ja annab alust arvata, et konventsiooni autorid ei soovinud piirata pooleliolevaid kohtuasju puudutavate sätete kohaldamist teatavat konkreetset liiki hagidega, vaid et nad pidasid vastupidi silmas laialt kõiki menetluse liike, mis võidakse siseriiklikus kohtus algatada, sõltumata nende vormist või liigitamisest siseriiklikus õiguses. See analüüs kehtib ka teistes keeleversioonides, milles vastaval terminil on sama üldine tähendus.( ) Lisaks on teada, et Brüsseli konventsiooni eesmärk on tagada kohtuotsuste vaba liikumine osalisriikide vahel ja, nagu Euroopa Kohus on pidevalt meenutanud,( ) on nii artikli 21 kui ka nimetatud konventsiooni teiste pooleliolevaid ning seotud kohtuasju puudutavate artiklite eesmärk vältida nii palju kui võimalik erinevates riikides sama vaidluse kohta vastuoluliste kohtuotsuste tegemist. Selle eesmärk on algusest peale välistada olukorrad, mille puhul ühes osalisriigis tehtud otsust ei saa teises liikmesriigis tunnustada, kuna see on vastuolus selles teises liikmesriigis samade poolte vahel tehtud otsusega. Seda eesmärki silmas pidades leidis Euroopa Kohus, et nimetatud artiklit 21 tuleb laialt tõlgendada, et hõlmata kõiki pooleliolevate kohtuasjade olukordi,( ) ja et selle olukorra olemasoluks piisab, kui on täidetud kolmekordse samasuse – poolte, aluse ja eseme – nõue, ilma et oleks vajalik täita ühtegi teist tingimust.( )

31. Võin seega nimetatud artikli 21 sõnastusest ja eesmärgist järeldada, et selleks, et Brüsseli konventsioonile täielikku mõju anda ja vältida nii palju kui võimalik olukorda, kus erinevates riikides tehakse vastuolulisi otsuseid, piisab selle artikli kohaldamiseks sellest, kui kohtu poole pöördutakse hagiga, et saada kohtuotsus, millel võivad olla mõjud või tagajärjed nimetatud hagis mainitud kolmandatele isikutele. Vastutuse piiramise fondi loomise menetlus, nagu on Madalmaade õigusnormides ette nähtud, täidab minu arvates need tingimused. Sellise menetluse eesmärk on võimaldada laevaomanikul või reederil piirata oma vastutust kahju eest, mida ühele või enamale võlausaldajale võimalikult on põhjustanud see laev, kohtuotsusega kuni summani, mis on arvutatud kooskõlas 1957. aasta konventsiooni sätetega, nii et võlausaldajad ei saaks enam sama kahju tekitava sündmuse alusel nõuda teisi summasid peale nende, mis neile võidakse selle menetluse raames määrata. Seetõttu on sellise menetluse eesmärk kohtuotsus, millel võivad olla õiguslikud tagajärjed selle või nende võlausaldajate suhtes. Vastutuse piiramise fondi loomise menetlus, nagu põhikohtuasjas käsitlusel, võib seega sellisena kuuluda Brüsseli konventsiooni artikli 21 kohaldamisalasse.( )

32. Seega tuleb uurida, kas sellisel menetlusel, mille käesolevas asjas algatasid reederid hagiga, milles märgiti kahju võimalik kannataja, ja nimetatud kannataja poolt nende reederite vastu algatatud kahju hüvitamise hagil on samad pooled, alus ja ese.

33. Brüsseli konventsiooni artikli 21 sõnastusest ilmneb, et need kolm tingimust on kumulatiivsed. Seega piisab, kui üks nende hulgast ei ole täidetud, et kahe asja vahel ei esineks poolelioleva kohtuasja olukorda. Nagu järgnevalt on näha,( ) leian, et kahes kõnealuses asjas ei ole alus ja ese samased. Arvestades siiski eelotsuse küsimuse sõnastust ja Vestre Landsret’i pädevusest loobumise otsuse põhjendusi, leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu jaoks võib olla kasulik uurida ühtlasi ka poolte samasuse mõistet, nagu seda tegid ka kõik menetlusse astujad.

1. Mõiste „poolte samasus”

34. Käesolevas vaidluses esitatud küsimusega soovitakse teada, kas selles asjas tuleb Maerski lugeda vastutuse piiramise menetluse pooleks ainuüksi seetõttu, et ta märgiti ära nimetatud hagis, kuigi talle toimetati hagi kätte alles pärast Madalmaade kohtu 27. mai 1987. aasta määruse tegemist. Nagu ilmnes, ei ole kooskõlas Madalmaade õigusnormidega menetlus esimeses faasis võistlev ning muutub võistlevaks alles teises faasis pärast vastutuse piiramise avalduse peale tehtud määruse tegemist, kui see määrus toimetatakse koos hagiga kätte hagis märgitud võlausaldajatele. Seega tuleb kindlaks määrata, kas kooskõlas sellega, mida väidavad reederid, Madalmaade valitsus ja Ühendkuningriigi valitsus, võimaldab asjaolu, et Mærski mainiti vastutuse piiramise hagis, teda lugeda vastutuse piiramise menetluse pooleks alates selle menetluse mittevõistlevast faasist või kas kooskõlas sellega, mida väidavad Mærsk ja Euroopa Ühenduste Komisjon, oli see äriühing menetluse pool alles hetkest, kui talle edastati määrus ja hagi, või alles hetkest, kui ta esitas selle määruse peale apellatsioonkaebuse. Teisisõnu on tegu küsimusega, kas sellise hagi puhul, mille reederid esitasid Madalmaade kohtule, on tegu Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses hagiga, mis on esitatud kohtule ühe või enama võlausaldaja vastu, keda hagis mainitakse. Selle küsimuse vastusest sõltub see, kas käesolevas asjas pöörduti esimesena Madalmaade kohtu või Taani kohtu poole. Tuleb meenutada, et Brüsseli konventsiooni artikli 21 sõnastuse kohaselt võib poolelioleva kohtuasja vastuväite esitada üksnes kohtus, mille poole on teisena pöördutud.( )

35. Vastupidi Vestre Landsret’i järeldustele ja seisukohale, mida kaitseb Ühendkuningriik, ei arva ma, et küsimus, kas Mærski võib lugeda vastutuse piiramise menetluse pooleks ainuüksi seetõttu, et teda vastutuse piiramise hagis mainiti, tuleb lahendada lähtuvalt siseriiklikes õigusnormides sätestatust vastavalt Euroopa Kohtu seisukohale eespool viidatud kohtuasjas Zelger.( ) Eespool viidatud kohtuotsustes Gubisch Maschinenfabrik( ) ja Tatry( ) märkis Euroopa Kohus, et Brüsseli konventsiooni eesmärke silmas pidades tuleb mõistet „poolte samasus”, nagu ka mõistet „aluse” ja „eseme samasus” lugeda autonoomseks. Ma kaldun arvama, et see reegel ei kehti mitte üksnes samasuse mõiste hindamisel, vaid et seda tuleb kohaldada ka küsimusele, millisest hetkest on huvitatud isikud pooled kummaski nimetatud asjas. Need kaks külge on minu arvates tihedalt seotud, kuna poolte samasuse hindamine kahes vaidlusaluses menetluses sõltub sellest, kas huvitatud isikuid tuleb neis menetlustes lugeda poolteks. Seetõttu peab Euroopa Kohus määratlema kriteeriumid, mille põhjal asjaomased siseriiklikud kohtud peavad viimast küsimust hindama.

36. Mis puudutab nende kriteeriumide määratlemist, siis arvan, et see ei peaks viima menetluse poole sellise määratluseni, mis võiks näida vastuolus olevat Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 6 ja 7. detsembril 2000 Nizzas välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT 2000, C 364, lk 1) artiklis 47 esitatud tagatistega, mille kohaselt on igal isikul õigus sellele, et tema (kohtu)asi ära kuulatakse. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab iga isiku õigus õiglasele õigusemõistmisele, mis tuleneb nendest põhiõigustest, ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise Euroopa Kohus tagab.( ) Euroopa Kohus leidis, et Brüsseli konventsiooni eesmärgiks olevat kohtuotsuste vaba liikumist ei tule saavutada nii, et kahjustatakse neid põhiõigusi, mis on ühenduse õiguse lahutamatu osa, nagu õigust end kaitsta.( ) Nimetatud konventsiooni artikli 27, mis puudutab tingimusi, millal riik võib keelduda teise lepinguosalise riigi territooriumil tehtud otsuse tunnustamisest oma territooriumil, tõlgendamisest tuleneva kohtupraktika võib üle võtta ka artikli 21 raames. Esimesena hagi saanud kohtu määratlusel on tagajärjed kummagi poole olukorrale, kuna teisena hagi saanud kohtul lasub kohustus pädevusest loobuda. Sellega seoses tuleb meenutada, et Brüsseli konventsiooni artiklis 2 sätestatud kostja elukohajärgse riigi kohtu pädevuse põhimõte tugineb kaalutlusele, et üldiselt on keerulisem end kaitsta välisriigi kohtus kui elukohajärgse riigi teise linna kohtus.( ) See kaalutlus on enamiku Brüsseli konventsioonis sätestatud otsese kohtualluvuse eeskirjade aluseks. Võib järeldada, et poole mõiste artikli 21 tähenduses on allutatud tingimusele, et huvitatud isikul on õigus end kaitsta, st et ta kutsutakse võistlevasse menetlusse. Nimetatud artikli eesmärkides ja ülesehituses ei ole ülekaalukaid põhjusi, mis lubaksid sellest nõudest loobuda. Vajadus suuta täpselt määrata, millisel hetkel kummalegi kohtule hagi esitati, et kehtestada selles artiklis ette nähtud automaatse objektiivse tagasisaatmise kord,( ) ei näi olevat kahjustatud põhimõttest, et kohtule loetakse hagi esitatuks ühe poole vastu artikli 21 tähenduses üksnes siis, kui see hagi peaks avama võistleva menetluse.( )

37. Sellest võib järeldada, et sellises menetluses nagu 1986. aastal kehtinud Madalmaade õigusnormide alusel ette nähtud vastutuse piiramise menetlus peab esimesele ühepoolsele faasile järgnema võistlev faas ning alles pärast nende formaalsuste täitmist, mille eesmärk on hageja poolt hagis märgitud isik või isikud menetlusse kutsuda, võib seda isikut või neid isikuid lugeda menetluse poolteks.

38. Niisugusel analüüsil on ka see eelis, et see on kooskõlas määratlusega, mille Euroopa Kohus andis Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 mõistele „menetluse algatamist käsitlev dokument”( ) seoses Saksa ja Itaalia õiguse kohaste maksekäsumenetlustega. Nii nagu Madalmaade vastutuse piiramise menetluses on ka nendes maksekäsumenetlustes mittevõistlev faas, millele järgneb võistlev faas. Nende kahe menetluse kohaselt võib võlausaldaja saada võlgniku suhtes makseettepaneku, mis tehakse sellise avalduse põhjal, millest vastaspoolt ei teavitata. Makseettepanek ja avaldus toimetatakse seejärel võlgnikule kätte, kellel on tähtaeg vastuväite esitamiseks. Euroopa Kohus leidis 16. juuni 1981. aasta kohtuasjas Klomps( ) ja 13. juuli 1995. aasta kohtuasjas Hengst Import,( ) et „menetluse algatamist käsitleva dokumendi” mõiste Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 tähenduses peab silmas dokumenti või dokumente, mille kättetoimetamine kostjale võimaldab tal kaitsta oma õigusi enne täidetava otsuse tegemist. Ta järeldas sellest, et Saksa õiguse kohane makseettepanek „Zahlungsbefehl” ja Itaalia õiguse kohane makseettepanek „decreto ingiuntivo” koos avaldusega kujutavad menetluse algatamist käsitlevat dokumenti artikli 27 punkt 2 tähenduses. Seega võib neid asjaolusid silmas pidades sedastada, et selline hagi, mille esitasid reederid Madalmaade kohtule, ei ole kohtusse pöördumine selles märgitud võlausaldaja või võlausaldajate vastu Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses ja et selline kohtusse pöördumine toimub alles võlausaldajale mittevõistleva faasi lõpus tehtud määruse kättetoimetamise kaudu.

39. See analüüs toob käesoleval juhul kaasa järgmised tagajärjed. Mærski ei saa lugeda vastutuse piiramise menetluse pooleks pärast Madalmaade kohtus hagi esitamist 23. aprillil 1987. Seevastu toimetati talle Madalmaade kohtu 27. mai 1987. aasta määrus kätte 1. veebruari 1988. aasta tähitud kirjaga.( ) Lisaks esitas Mærsk selle määruse peale 24. juunil 1987 apellatsioonkaebuse. Seetõttu võib lugeda Mærski selle menetluse pooleks alates sellest kuupäevast või hiljemalt 1. veebruarist 1988. Kuna Mærsk esitas kahju hüvitamise hagi Taani kohtule 20. juunil 1987, on seega võimalik, et Taani õigusnormide kohaselt, mida kohaldatakse kuupäevale, mida tuleb arvesse võtta, et kohtu poole oleks tegelikult pöördutud, siis tuleb hagi lugeda esimesena Vestre Landsret’ile esitatuks.

2. Aluse ja eseme samasus

40. Nagu juba eespool märgitud, ei ole kahel asjaomasel menetlusel sama alus ja ese Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ja vaatamata teatavatele erinevustele artikli 21 erinevates keeleversioonides( ) on alus ja ese kaks erinevat mõistet.( ) Nagu ma juba ütlesin, on tegu autonoomsete mõistetega, mille sisu on Euroopa Kohus määratlenud. Seega on Euroopa Kohus täpsustanud, et mõiste „alus” hõlmab faktilised asjaolud ja hagi põhjendamiseks esitatud õigusnormi.( ) Eseme puhul on tegu taotluse eesmärgiga.( ) Euroopa Kohus märkis siiski, et mõistet „ese” ei tuleks piirata formaalselt olemasolevate nõuete samasusega. Seega leidis Euroopa Kohus, et müügilepingu täitmise taotlusel ja selle lepingu lõpetamise hagil on sama ese, kuna mõlema vaidluse keskmes oli nimetatud lepingu siduvus, ühes menetluses sooviti lepingut tõhusaks muuta ja teises võtta sellelt lepingult igasugune tõhusus.( ) Seda kohtupraktikat on vastutuse valdkonnas laialt kohaldatud, leides, et sama ese on ka hagil, millega palutakse kohtul tuvastada, et hageja ei ole vastutav kostjatele väidetavalt tekkinud kahju eest, ja viimaste esitatud hagil, milles taotletakse vastupidi, et esimese menetluse hageja loetaks vastutavaks kahju eest ja temalt mõistetaks välja kahju hüvitamine.( )

41. Sarnaselt Mærski, komisjoni ja eelotsusetaotluse esitanud kohtuga( ) leian, et kaks käesoleva asja menetlust ei kujuta sama kohtuasja Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses. Isegi kui nende kohtuasjade aluse osas on kahe menetluse aluseks olevad faktilised asjaolud põhimõtteliselt identsed,( ) siis on kummagi hagi aluseks olev õigusnorm vastupidi erinev, kuna kahju hüvitamise hagi põhineb kas lepinguvälisel – nagu käesolevas asjas – või lepingulisel vastutusel, samas on vastutuse piiramise hagi aluseks 1957. aasta rahvusvaheline konventsioon ja seda siseriiklikku õiguskorda üle võtvad siseriiklikud õigusnormid.

42. Eseme osas on kahju hüvitamise hagi eesmärk tunnistada kostja vastutavaks väidetud kahju eest ja kohustada teda see hüvitama. Selle hagi peamine ese on seega kostja vastutuse tunnustamine. Tegu on sellega, et kohus tunnistaks selle vastutuse olemasolu. Vastutuse piiramise hagi eesmärk on aga see, et laevaomaniku või reederi vastutust, mis võib tekkida merealase tegevuse tõttu, piirataks kindla summani 1957. aasta konventsiooni kohaselt. Sellise menetluse peamine ese on seega vastutuse piiramine. Hageja põhiline eesmärk on kasu saada selles konventsioonis märgitud piirmääradest. Menetluse eesmärk ei ole seega eitada vastutuse olemasolu. Ka ei ole tegu selle vastutuse tunnustamisega.( ) Seetõttu ei ole selle vastutuse olemasolu sugugi nimetatud menetluse keskseks küsimuseks.

43. Seda analüüsi ei muuda asjaolud, millele Madalmaade valitsus on viidanud ja mille kohaselt selle menetluse raames tuleb nõudeid kontrollida ning võlgnik võib neid vaidlustada. Mulle näib, et fondihalduri-poolset nõuete kontrollimist saaks võrdsustada võlausaldaja ja võlgniku vahelise menetlusega. Euroopa Kohtu praktikast lähtuvalt ei näi olevat asjakohane ka see, et võlgnik võib menetluse teises faasis vaidlustada nõude olemasolu ja suuruse. Euroopa Kohus leidis, et selleks, et hinnata, kas samade poolte vahel erinevates osalisriikides esitatud hagidel on sama ese, tuleb arvesse võtta üksnes vastavate hagejate nõudeid, mitte aga ühe kostja poolt esitatud kaitseväiteid.( ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud märkustes ega poolte märkustes ei ole esitatud ühtegi tõendit, mis võimaldaks arvata, et sel ajal, kui võimalikku võlausaldajat teavitatakse vastutuse piiramise fondi loomiseks luba andvast määrusest ja hagist, teavitatakse teda ka sellest, kas laevaomanik või reeder kavatsevad vaidlustada oma vastutuse tema suhtes. Seetõttu ei näi mulle, et vastutuse piiramise menetlusele ei ole võimalik üle kanda Euroopa Kohtu põhjendusi eespool viidatud kohtuasjas Tatry seoses vastutuse tuvastamise ja eitamise hagidega, mille kohaselt vastutuse eitamise hagi hõlmab kaudselt ka nõudeid, millega vaieldakse vastu kahju hüvitamise kohustuse olemasolule.

44. Nende asjaolude põhjal leian, et käesolevas asjas Madalmaade õiguse alusel algatatud vastutuse piiramise menetluse ja kahju hüvitamise menetluse vahel ei esine poolelioleva kohtuasja olukorda.

45. On kindlasti vaieldamatu, et vastutuse piiramise menetlus võib lõppeda otsusega, mis võib teatavas osas olla vastuolus teises osalisriigis tehtud otsusega, kuna sellise menetluse eesmärk on takistada võlausaldajat oma nõuet sisse nõuda suuremas summas, kui talle 1957. aasta konventsiooni kohaselt saab määrata. Selle menetluse lõppedes tehtud otsus võib osutuda vastuolus olevaks teises osalisriigis tehtud lõpliku kohtuotsusega, milles kahju tekitanud laevaomanikult või reederilt mõistetakse välja selle kahju hüvitamine suuremas summas kui nimetatud konventsiooni alusel vastutusele ette nähtud piirmäärad. Siiski ei piisa sellest asjaolust, et esineks poolelioleva kohtuasja olukord, kuna kõik Brüsseli konventsiooni artikli 21 tingimused ei ole täidetud. Lisaks võib sellist vastuoluliste otsuste riski suures osas takistada, kohaldades Brüsseli konventsiooni artikli 22 sätteid seotud menetluse kohta, mille kohaselt juhul, kui eri osalisriikide kohtutes algatatakse seotud menetlused, võib kohus, kellele hagi esitati hiljem, peatada oma menetluse või pädevusest loobuda kohtu kasuks, kellele hagi esimesena esitati. Seda analüüsi kinnitab ka Schlosseri ettekanne,( ) milles märgitakse, et Brüsseli konventsiooni artiklit 22 kohaldatakse olukorras, kui vastutuse piiramise menetlus algatati ühes riigis ja nõude tunnustamise hagi esitati teises riigis.( ) Kohus, kellele hiljem esitati kahju hüvitamise hagi, võib seega sellises olukorras loobuda menetlusest kohtu kasuks, kellele esimesena esitati vastutuse piiramise hagi. Isegi sellises olukorras, nagu käesolevas asjas näib esinevat,( ) kus kahju hüvitamise hagi esitati esimesena, võib kohus, kellele esitati vastutuse piiramise hagi, menetluse peatada, kuni tehakse kahju hüvitamise nõude osas otsus. Seega võib seotuse mehhanism võimaldada nendes kahes olukorras vastutuse piiramise menetlusega tegeleval kohtul, kus vastutuse piiramise fond loodi, hinnata või kontrollida, kas sellele piiramisele võidakse viidata nimetatud nõuete vastu, ja jagada see fond. Igal juhul, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on rõhutanud,( ) ei ole sellise vastutuse piiramise süsteemiga, nagu Madalmaade õiguses on ette nähtud, vastuolus olukord, et teise liikmesriigi kohtus on nõuded varem juba kindlaks määratud.

46. Kõiki neid asjaolusid arvestades soovitan Euroopa Kohtul vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et vastutuse piiramise fondi loomise menetlus, nagu see, mille käesolevas asjas algatasid reederid Madalmaade õigusnormide alusel hagiga, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja selle kahjukannataja esitatud kahju hüvitamise hagi nimetatud reederite vastu ei kujuta endast sama eseme ja alusega hagisid Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses.

B. Teine eelotsuse küsimus

47. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas otsuseks Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses võib pidada otsust, millega määratakse Madalmaades 1986. aastal kehtinud menetlusnormide kohaselt vastutuse piiramise fondi moodustamine. Mulle tundub, et nimetatud kohus soovib selle küsimusega teada, kas Arrondissementsrechtbank Groningen’i 27. mai 1987. aasta määrust tuleb lugeda otsuseks selle artikli tähenduses.

48. Nagu ma juba märkisin, määratletakse Brüsseli konventsiooni artiklis 25 mõiste „otsus” selle konventsiooni tähenduses kui „igasugune osalisriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus”. Selle artikli sisust võib tuletada kaks kriteeriumi, mis on uuritavale küsimusele vastamiseks asjakohased. Esiteks võib see artikkel 25 hõlmata kõiki Brüsseli konventsiooni sisulises kohaldamisalas olevaid otsuseid, sõltumata nende nimetustest siseriiklikus õiguskorras. Nagu ilmneb ka eespool viidatud Schlosseri ettekandest,( ) ei ole see piiratud otsustega, mis täielikult või osaliselt vaidluse lõpetavad. Sellega peetakse ühtlasi silmas ka vaheotsuseid või otsuseid, millega määratakse ajutisi või hagi tagamise meetmeid. Määrus, millega, nagu käesolevas asjas, ajutiselt kehtestatakse summa, milleni reederi vastutus on piiratud, kuulub seega artikli 25 kohaldamisalasse.

49. Seejärel peab asjaomane akt pärinema osalisriigi kohtust. Ühest küljest tähendab see tingimus, et organ, kes selle akti on andnud, tegutses teiste riigiorganitega võrreldes iseseisvalt. Selles küsimuses on vaieldamatu ja seda ei ole ka vaidlustatud, et Arrondissementsrechtbank Groningen võttis asjaomase otsuse vastu oma kohtutegevuse raames. Teisest küljest nõutakse, et akti vastuvõtmiseni viinud menetlus oleks toimunud kaitseõigusi järgides. See nõue kujutab vastukaalu ühes osalisriigis tehtud otsuste teises osalisriigis tunnustamise menetluse lihtsustatud mehhanismile. Euroopa Kohus leidis kohtuasjas Denilauler,( ) et „kostjale esialgses menetluses antud tagatiste tõttu on [Brüsseli] konventsioon III jaotises tunnustamise ja täitmise osas väga liberaalne”. Euroopa Kohus tuletas sellest, et nimetatud konventsiooniga peetakse silmas põhiliselt kohtuotsuseid, mis enne hetke, kui nende tunnustamist või täitmist mõnes teises riigis taotletakse, olid või võisid olla erinevate reeglite alusel võistleva kohtumenetluse esemeks.( )

50. Käesolevas asjas on vaidluse all see teine tingimus. Mærski sõnul ei kujuta 27. mai 1987. aasta määrus Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses otsust, kuna see on tehtud mittevõistleva menetluse lõpus, ilma et talle oleks reederite hagi eelnevalt kätte toimetatud. Kaldun arvama nagu ka teised menetlusse astujad, et see analüüs ei vasta Euroopa Kohtu praktikale. Eespool viidatud kohtuotsuse Denilauler põhjendustest ilmneb, et oluline on, et asjaomase akti osas toimus või oleks võinud toimuda võistlev menetlus enne seda, kui muus riigis kui päritoluriigis taotletakse selle akti tunnustamist või täitmist. Seda analüüsi kinnitab ka Euroopa Kohtu seisukoht eespool viidatud kohtuotsuses Hengst Import, milles Euroopa Kohus oli silmitsi Itaalia õiguse kohase makseettepanekuga, mis võimaldas võlausaldajal saada maksettepaneku – „decreto ingiuntivo” – hagi alusel, millest võlgnikku ei olnud algselt teavitatud.( ) Euroopa Kohus leidis, et tegu on otsusega, mida võib Brüsseli konventsiooni III jaotise alusel tunnustada ja täita, tingimusel et päritoluriigis toimus võistlev menetlus enne kui selle tunnustamist ja täitmist taotlevas riigis.( ) Sellest tuleneb, et isegi kui asjaomase akti vastuvõtmiseni viinud esialgne menetlus oli ühepoolne, piisab sellest, kui see oleks võinud otsuse tegemise riigis muutuda võistlevaks enne selle akti täitmise taotlemist teises riigis, et seda akti võidaks lugeda Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses otsuseks ning seda võidaks tunnustada ja täita lihtsustatud mehhanismi alusel.

51. Selle kohtupraktika võib üle kanda Madalmaade õiguses 1986. aastal kehtinud vastutuse piiramise menetlusele. Nagu eespool kirjeldatud maksekäsumenetlusega, ei ole esimese mittevõistleva faasi lõpus tehtud määrusel tagajärgi enne võlausaldajatele kättetoimetamist ning viimased võivad esitada vastuväiteid, et määruse teinud kohtus vaidlustada selle määruse osasid, mis võivad nende huvisid kahjustada, näiteks nii võlgniku õigust vastutuse piiramisele kui ka selle piiramise summat. Lisaks võivad võlausaldajad esitada apellatsioonkaebuse selle määruse peale kohe pärast selle tegemist ja vaidlustada selle määruse teinud kohtu pädevuse. Üksnes pärast seda, kui nende vastuväidete üle otsustanud kohtu otsused on jõustunud, koostab fondihaldur jagamisprotokolli, mis pärast jõustumist kuulutab kustutatuks nõuded nendelt võlausaldajatelt, kes vaatamata nõuetekohasele kohtusse kutsumisele ei esitanud neid, ja takistab jagamisnimekirja kantud võlausaldajatel teisi menetlusi algatamast.

52. Seega alles pärast seda, kui vastutuse piiramise avalduse rahuldanud määrus toimetatakse kätte hagis nimetatud võlausaldajatele, kui neil on olnud võimalus seda määrust põhimõtteliselt ja summa osas vaidlustada ning kui neil on palutud esitada oma nõue, võib selle piiramisega takistada ja vastu väita nendepoolsetele kohtumenetlustele võlgniku vastu sama kahju tekitava sündmuse tõttu. Seega võib järeldada, et Madalmaade kohtuniku poolt määratud vastutuse piiramine saab takistada võlausaldajate poolt algatatud teisi menetlusi üksnes pärast seda, kui selle sisu üle on toimunud võistlev menetlus (vaidlus).

53. Neid kaalutlusi silmas pidades soovitan teisele eelotsuse küsimusele vastata, et otsust, millega määratakse Madalmaades 1986. aastal kehtinud menetlusnormide kohaselt vastutuse piiramise fondi moodustamine, võib pidada otsuseks Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses.

C. Kolmas ja neljas eelotsuse küsimus

54. Uurin neid kahte küsimust koos. Kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas vastutuse piiramise fondi moodustamise otsuse tunnustamisest, ilma et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, võib mõnes teises osalisriigis mainitud konventsiooni artikli 27 lõike 2 alusel keelduda. Neljanda küsimusega soovib siseriiklik kohus teada, kas jaatava vastuse korral eelmisele küsimusele võib võlausaldaja suhtes jätta artikli 27 lõike 2 kohaldamata seetõttu, et ta pöördus hiljem fondi moodustamise riigis kõrgema kohtu poole pädevuse küsimuses, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et talle asja kätte ei toimetatud.

55. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühest küljest teada, kas 27. mai 1987. aasta määruse tunnustamisest võidakse teises osalisriigis keelduda Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 alusel seetõttu, et see tehti ilma, et reederite hagi oleks eelnevalt Mærskile kätte toimetatud. Teisest küljest küsib see kohus, kas eelnevale küsimusele jaatava vastuse korral tuleb artikli 27 punkt 2 jätta kohaldamata seetõttu, et Mærsk esitas apellatsioonkaebuse selle määruse vastu, vaidlustades määruse teinud kohtuniku pädevuse, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et talle asja kätte ei toimetatud.

56. Tuleb meenutada, et artikli 27 punkti 2 kohaselt ei tunnustata otsust, kui see on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta. Selle osalisriikides tehtud otsuste vastastikusest tunnustamisest erandit tegeva sätte eesmärk on kaitseõiguste kaitsmine. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt soovitakse sellega tagada, et otsust Brüsseli konventsiooni alusel ei tunnustataks või täidetaks, kui kostjal ei olnud võimalust end otsuse teinud kohtuniku ees kaitsta.( ) Selle sättega kaasnevad Brüsseli konventsiooni artikli 20 sätted, millega kohustatakse kohtunikku olukorras, kui kostja, kelle alaline asukoht on ühes osalisriigis, kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerima omal algatusel, et ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva konventsiooni sätetest, ning peatama menetluse niikauaks, kuni on tõestatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta.

57. Eelmise küsimuse uurimise raames oli näha, et asjaolude toimumise hetkel kehtinud Madalmaade menetluse alusel tehtud määrus, millega rahuldatakse vastutuse piiramise avaldus, kujutab otsust Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses, kuna see määrus võib algatada võistleva menetluse. Selle määruse kättetoimetamine võimaldab võlausaldajatel vaidlustada määruse teinud kohtus võlgniku õigust vastutuse piiramisele ja selle vastutuse piiramise summat. Ma järeldasin ühtlasi Euroopa Kohtu praktikast, et Madalmaade vastutuse piiramise menetluse raames tuleb artikli 27 punkti 2 tähenduses menetlust algatavaks dokumendiks lugeda määrust koos hagiga.

58. Minu arvates viivad need asjaolud loogiliselt järelduseni, et asjaomastele võlausaldajatele vastutuse piiramise hagi kättetoimetamata jätmine ei õigusta vastutuse piiramise fondi loomise määruse tunnustamisest keeldumist, kui selle määruse kohta toimus või oleks võinud toimuda sisu osas võistlev menetlus eespool esitatud tingimustel. Teisisõnu ei tule Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 sätteid kohaldada, kui see määrus toimetati asjaomasele võlausaldajale nõuetekohaselt kätte piisavalt aegsasti, et ta saaks end tõhusalt kaitsta. Seega sai kättetoimetamise adressaadiks olev võlausaldaja selle määruse kättetoimetamise tõttu vastutuse piiramise menetluse pooleks esimese astme kohtuniku ees ning oli võimeline end kaitsma, esitades vastuväiteid, et vaidlustada võlgniku õigust vastutust piirata ning selle piiramise summat.

59. Nendest asjaoludest võib ühtlasi järeldada, et apellatsioonkaebus selle määruse peale kõrgema astme kohtus, millega üksnes vaidlustatakse esimese astme kohtu pädevust, ei peaks vabastama nimetatud määruse nõuetekohasest kättetoimetamisest. Sellist apellatsiooni ei saa minu arvates võrdsustada kostja ilmumisega selle otsuse tegemise riigi kohtuniku ette Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkt 2 tähenduses. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkt 2 tähenduses ei tule mõistet „tagaseljaotsus” tõlgendada siseriiklikke menetlusnorme silmas pidades, vaid sellele tuleb anda ühenduse määratlus.( ) Eespool viidatud kohtuotsuses Sonntag täpsustas Euroopa Kohus, mida mõiste „ilmumine” tähendab. Selles kohtuasjas oli küsimus selles, kas kostjat, kes oli end kaitsnud kriminaalmenetluses, mille eesmärk oli samuti otsustada kannatanu tsiviilhuvide üle, tuleb lugeda ilmunuks ka selle tsiviilhuvide protsessi raames, mille kohta toimusid kohtuvaidlused, millest ta osa võttis, ent oma seisukohta ei esitanud. Euroopa Kohus leidis, et kostja seisukohavõtt kohtuistungil, millel arutatakse talle tehtud etteheiteid, olles teadlik tema suhtes kriminaalasja raames esitatud tsiviilõiguslikust nõudest, tuleb põhimõtteliselt lugeda ilmumiseks terves menetluses. Siiski täpsustas Euroopa Kohus, et see ei välista võimalust, et kostja keeldub ilmumast tsiviilasjas. Ta märkis siiski, et kostja valitud kaitsja ei esitanud vastuväiteid tsiviilhagi vastu, sh tsiviilhagi puudutava kohtuvaidluse ajal.( ) Kuna kaitsja vastutas kostja kaitse eest kriminaalasjas ning osales tsiviilhagi puudutavates kohtuvaidlustes ilma, et ta oleks sellele vastuväiteid esitanud, järeldas Euroopa Kohus, et huvitatud isik ilmus ka tsiviilasjas.

60. Käesolevas asjas on olukord väga erinev. Erinevalt eespool viidatud kohtuasja Sonntag kostjast ei osalenud Mærsk kohtuvaidlustes, mis käsitlesid reederite õigust oma vastutust piirata ja selle vastutuse piiramise summat. Need kohtuvaidlused ei saanud toimuda, kuna nagu eelnevast on näha, pidid need toimuma pärast määruse tegemist, kui huvitatud isik esitas nendes küsimustes vaidlustuse. Seetõttu ei saa minu arvates asjaolu, et Mærsk sai 27. mai 1987. aasta määrusest teada siis, kui ta esitas selle peale apellatsioonkaebuse, võrdsustada kohtusse ilmumisega, mille käigus neid küsimusi oleks tema või ta esindaja kuuldes võinud tõstatada, ilma et ta esitaks vastuväiteid. Ma ei soovi vaidluse alla seada analüüsi, mille kohaselt hagi kohta pärast mittevõistlevat menetlust tehtud määrust võib lugeda kohtuotsuseks, kuna selle kohta võib toimuda võistlev menetlus pärast selle tegemist. See õiguslik konstruktsioon, mis võimaldab arvesse võtta mitmes osalisriigis kehtivaid maksekäsumenetlusi, vastab reaalsele vajadusele lahendada kohtuvaidlusi hulgi. Siiski peab see õiguslik konstruktsioon säilitama tasakaalu võlausaldajate õiguste ja kaitseõiguste vahel. Seega kaldun arvama, et apellatsioonkaebuse esitamine eelneva võistleva kohtuvaidluseta tehtud määruse peale, mida ei ole veel seaduslikult kätte toimetatud, ei vabasta sellisest kättetoimetamisest, kuna apellatsioonkaebus puudutab üksnes määruse teinud kohtu pädevust ning teisi kostja huvisid rikkuvaid asjaolusid ei arutata apellatsioonkaebuse uurimise käigus võistlevas kohtuvaidluses. Võin seega järeldada, et Mærski apellatsioonkaebus 27. mai 1987. aasta määruse peale seoses määruse teinud kohtu pädevusega ei saa viia järelduseni, et ta ilmus kohale vastutuse piiramise menetluses, nii et Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 sätteid enam ei kohaldataks. Selline apellatsioonkaebus ei saa seega vabastada kohustusest Mærskile menetlust algatavat dokumenti, st 27. mai 1987. aasta määrust nõuetekohaselt kätte toimetada.

61. Sellega seoses tuleneb siseriikliku kohtu esitatud asjaoludest, et Arrondissementsrechtbank Groningen’i määratud fondihalduri 1. veebruari 1988. aasta tähitud kirjas Mærski advokaadile „esitati täpsustusi” 27. mai 1987. aasta määruse kohta. Tunnustamise taotluse riigi kohus peab hindama, kas seda tähitud kirja võib lugeda nimetatud määruse nõuetekohaseks kättetoimetamiseks. Tuleb meenutada, et seda nõuetekohasust peab tunnustamise taotluse liikmesriigi kohus hindama lähtuvalt otsuse tegemise riigi õigusest ja konventsioonidest, mis mõlemat asjaomast riiki seovad.( ) Seega tuleb hinnang anda niisuguseid Madalmaade õigusnorme silmas pidades, mis puudutavad vastutuse piiramist. Nagu Madalmaade valitsus rõhutab, nägi tollel ajal Madalmaade Kuningriiki ja Taani Kuningriiki sidunud Haagi konventsiooni( ) artikkel 10 ette võimaluse saata välisriigis asuvatele isikutele kohtudokumente otse posti teel. Tunnustamise taotluse riigi kohus peab ühtlasi hindama, kas see kättetoimetamine toimus piisavalt aegsasti, et kostja saaks ennast kaitsta. Tuleb samuti meenutada, et selle hinnangu raames võib kohus arvesse võtta nii kõiki faktilisi asjaolusid kui ka poolte käitumist.( )

62. Arvestades neid asjaolusid ning seda, et Mærskil paluti oma nõue Madalmaade menetluses esitada 25. aprilli 1998. aasta kirjas, ei näi olevat välistatud, et Madalmaade vastutuse piiramise menetlus mitte üksnes ei takista Mærski menetlusi Madalmaades, vaid seda tuleb ka Taanis tunnustada, ja et sellega on vastuolus see, kui Taanis täidetaks kohtuotsus, mis kohustaks reedereid Mærskile hüvitama kahju tekitanud sündmusest tekkinud kahju.

63. Kõiki neid kaalutlusi silmas pidades leian, et vastutuse piiramise fondi moodustamise otsuse, mis tehti Madalmaades kehtiva menetluse alusel ilma, et asjaomasele võlausaldajale oleks vastutuse piiramise hagi kätte toimetatud, tunnustamisest ei või mõnes teises osalisriigis Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 alusel keelduda, kui määrus toimetati sellele võlausaldajale kätte nõuetekohaselt ja aegsasti, nii et viimane sai tagada oma kaitseõigused ja eelkõige vaidlustada võlgniku õiguse vastutust piirata ja selle vastutuse piiramise summa. Kohustust võlausaldajale määrus nõuetekohaselt ja aegsasti kätte toimetada ei kaota asjaolu, et võlausaldaja pöördus kõrgema kohtu poole, et vaidlustada vastutuse piiramise fondi loomist lubava otsuse teinud kohtu pädevus, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et talle vastutuse piiramise hagi eelnevalt kätte ei toimetatud.

V. Ettepanek

64. Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades soovitan Euroopa Kohtul vastata Højestereti eelotsuse küsimustele järgmiselt:

1. Vastutuse piiramise fondi loomise menetlus nagu see, mille käesolevas asjas reederid algatasid Madalmaade õigusnormide alusel hagiga, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja selle kahjukannataja esitatud kahju hüvitamise hagi nimetatud reederite vastu ei kujuta endast sama eseme ja alusega hagisid 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga seoses Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemisega, artikli 21 tähenduses.

2. Otsust, millega määratakse Madalmaades 1986. aastal kehtinud menetlusnormide kohaselt vastutuse piiramise fondi moodustamine, võib pidada otsuseks Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses.

3. Vastutuse piiramise fondi moodustamise otsuse, mis tehti Madalmaade kehtiva menetluse alusel ilma, et asjaomasele võlausaldajale oleks vastutuse piiramise hagi kätte toimetatud, tunnustamisest ei või mõnes teises osalisriigis Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 alusel keelduda, kui määrus toimetati sellele võlausaldajale kätte nõuetekohaselt ja aegsasti, nii et viimane sai tagada oma kaitseõigused ja eelkõige vaidlustada võlgniku õiguse vastutust piirata ja selle vastutuse piiramise summa. Kohustust võlausaldajale määrus nõuetekohaselt ja aegsasti kätte toimetada ei kaota asjaolu, et võlausaldaja pöördus kõrgema kohtu poole, et vaidlustada vastutuse piiramise fondi loomist lubava otsuse teinud kohtu pädevuse, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et talle vastutuse piiramise hagi eelnevalt kätte ei toimetatud.