ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS

29. aprill 2004( )

Konkurents – Kartell – Grafiitelektroodide turg – Hindade kindlaksmääramine ja turgude jagamine – Trahvisumma arvutamine – Karistuste kumuleerimine – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Kohaldatavus – Rikkumise raskus ja kestus – Raskendavad asjaolud – Kergendavad asjaolud – Maksevõime – Koostöö haldusmenetluses – Makseviisid

Liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01,

Tokai Carbon Co. Ltd, asukoht Tokyo (Jaapan), esindajad: advokaadid G. Van Gerven, T. Franchoo ja M. De Grave, hiljem advokaadid G. Van Gerven ja T. Franchoo, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

SGL Carbon AG, asukoht Wiesbaden (Saksamaa), esindajad: advokaadid M. Klusmann, F. Wiemer ja C. Canenbley,

Nippon Carbon Co. Ltd, asukoht Tokyo (Jaapan), esindaja: advokaat H. Gilliams,

Showa Denko KK, asukoht Tokyo (Jaapan), esindajad: advokaadid M. Dolmans ja P. Werdmuller ning solicitor J. Temple-Lang,

GrafTech International Ltd, varem UCAR International Inc., asukoht Wilmington, Delaware (Ühendriigid), esindajad: K. Lasok, QC, ja barrister B. Hartnett, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

SEC Corp., asukoht Amagasaki, Hyogo (Jaapan), esindaja: advokaat K. Platteau,

The Carbide/Graphite Group Inc., asukoht Pittsburgh (Ühendriigid), esindajad: advokaadid M. Seimetz ja J. Brücher, hiljem advokaat P. Grund, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

hagejad,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: W. Mölls ja P. Hellström ning kohtuasjas T‑246/01 W. Wils, keda abistasid kohtuasjas T‑239/01 advokaat H.‑J. Freund ning kohtuasjades T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01 barrister J. Flynn ja barrister C. Kilroy, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja,

mille ese on nõue tühistada täielikult või osaliselt komisjoni 18. juuli 2001. aasta otsus 2002/271/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses – juhtum COMP/E-1/36.490 – grafiitelektroodid (EÜT 2002, L 100, lk 1),

EUROOPA ÜHENDUSTE ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda),

koosseisus: koja esimees N. J. Forwood, kohtunikud J. Pirrung ja A. W. H. Meij,

kohtusekretär: ametnik J. Plingers,

arvestades kirjalikus menetluses ja 3. juuli 2003. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluste aluseks olevad asjaolud ja menetlus

1 Komisjon on 18. juuli 2001. aasta otsuses 2002/271/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses – juhtum COMP/E-1/36.490 – grafiitelektroodid (EÜT 2002, L 100, lk 1; edaspidi „otsus”) tuvastanud grafiitelektroodide sektoris mitme ettevõtja osalemise reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes EÜ artikli 81 lõike 1 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (edaspidi „EMP leping”) artikli 53 lõike 1 tähenduses.

2 Grafiitelektroode kasutatakse põhiliselt terase tootmiseks elektrilistes kaarahjudes. Terase tootmine nendes ahjudes toimub peamiselt taaskasutuse teel, mille käigus toodetakse uut terast terase jäätmetest ning mis erineb klassikalisest kõrgahjudes hapniku abil toimuvast terasetootmisest, kus kasutatakse toorainena rauamaaki. Üheksat elektroodi, mis on kolmekaupa ühendatud varrasteks, kasutatakse elektriahjus, kus sulatatakse vanarauda. Arvestades sulamisprotsessi intensiivsust, tarbitakse iga kaheksa tunni kohta ligikaudu üks elektrood. Elektroodi valmistamise aeg on umbes kaks kuud. Grafiitelektroodid on selles tootmisprotsessis asendamatud.

3 Grafiitelektroodide nõudlus on otseselt seotud terase tootmisega elektrilistes kaarahjudes. Peamised kliendid on terasetootjad, kes esindavad 85% nõudlusest. 1998. aastal toodeti maailmas toorterast kokku 800 miljonit tonni, millest 280 miljonit tonni toodeti elektrilistes kaarahjudes. Viimase 20 aasta jooksul on elektrilistes kaarahjudes tootmise tähtsus suurenenud (35% ülemaailmsest tootmisest 1998. aastal võrreldes 18%‑ga 20 aastat tagasi).

4 Grafiitelektroodide hind on kindlaks määratud siseriiklikus vääringus tonni kohta. 1998. aastal oli hind 5600 Saksa marka (ligikaudu 2863 eurot) tonni kohta. Suuremõõtmeliste elektroodide hind on 15–30% kõrgem.

5 1980. aastate tehnoloogilised uuendused võimaldasid elektroodide tarbimist tonni toodetud terase kohta oluliselt vähendada. Sel perioodil toimusid terasetööstuses ka olulised ümberkorraldused. Elektroodide nõudluse vähenemise tõttu toimusid ümberkorraldused ülemaailmses elektroodide tööstuses. Mitu tehast suleti.

6 2001. aastal varustasid Euroopa turgu üheksa Lääne grafiitelektroodide tootjat: SGL Carbon AG (edaspidi „SGL”), asukoht Saksamaa, ja UCAR International Inc. (edaspidi „UCAR”), asukoht Ühendriigid, kes koos rahuldasid nõudlusest üle […]( ), samas kui Euroopa kahele kõige väiksemale tootjale VAW Aluminium AG‑le (edaspidi „VAW”) ja Conradty’le, asukoht Saksamaa, kuulus turust kokku ligikaudu […]%. Carbide/Graphite Group Inc. (edaspidi „C/G”), kelle turuosa oli ligikaudu 7%, varustas Euroopa turgu Ühendriikidest. Jaapani tootjatele Showa Denko KK‑le (edaspidi „SDK”), Tokai Carbon Co. Ltd‑le (edaspidi „Tokai”), Nippon Carbon Co. Ltd‑le (edaspidi „Nippon”) ja SEC Corp.‑ile (edaspidi „SEC”) koos kuulus Euroopa turust 3–4% suurune osa.

7 Kohaldades nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõiget 3, viisid komisjoni ametnikud 5. juunil 1997 SGL‑i, Conradty ja VAW ruumides Saksamaal ning UCAR‑i ruumides Prantsusmaal läbi üheaegsed etteteatamata uurimised.

8 Samal päeval korraldasid Federal Bureau of Investigation’i (FBI) ametnikud Ühendriikides läbiotsimise mitme tootja ruumides. Nende läbiotsimiste tulemusena alustati SGL‑i, SDK, Tokai ja UCAR‑i suhtes kriminaalmenetlust ebaseaduslikus kartellis osalemise alusel. Kõik süüdistatavad tunnistasid ennast neile etteheidetavate faktide osas süüdi ja nõustusid tasuma trahvi, mis SGL‑i puhul oli määratud summas 135 miljonit Ameerika Ühendriikide dollarit, UCAR‑i puhul 110 miljonit dollarit, SDK puhul 32,5 miljonit dollarit ning Tokai puhul 6 miljonit dollarit, samas kui C/G vabastati karistusest. Hiljem tunnistasid ka SEC ja Nippon ennast süüdi ja nõustusid tasuma trahvi, mis oli määratud vastavalt summas 4,8 miljonit ja 2,5 miljonit dollarit.

9 Jaanuaris 2000 esitati ka Jaapani äriühingule Mitsubishi Corp., kellele kuulus 50% suurune osalus UCAR‑is aastatel 1991–1995, Ühendriikides süüdistus kriminaalasjas. Veebruaris 2001 mõisteti Mitshubishi kriminaalkorras süüdi grafiitelektroodide tootjate vahelise ebaseadusliku kartellikokkuleppe soodustamise ja toetamise eest. Talle määrati trahv 134 miljonit dollarit.

10 Teatud hulk ostjaid esitas Ühendriikides SGL‑i, UCAR‑i, C/G ja SDK vastu hagi kahju hüvitamiseks kolmekordses määras (triple damages).

11 Kanadas määrati UCAR‑ile märtsis 1999 trahv 11 miljonit Kanada dollarit Kanada konkurentsiseaduse sätete rikkumise eest. Juulis 2000 tunnistas SGL ennast süüdi ja nõustus tasuma trahvi summas 12,5 miljonit dollarit sama rikkumise eest. Ebaseaduslikus kartellis osalemise eest esitasid Kanada terasetootjad juunis 1998 SGL‑i, UCAR‑i, C/G ja SDK vastu hagid tsiviilasjades.

12 Komisjon saatis 24. jaanuaril 2000 süüdistatavatele ettevõtjatele vastuväiteteatise. Haldusmenetluse tulemusena võeti 18. juulil 2001 vastu otsus, milles süüdistatakse hagejaks olevaid ettevõtjaid ja VAW‑d selles, et nad osalesid ülemaailmses hindade kindlaksmääramise ning asjaomase toote siseriiklike ja piirkondlike turgude jagamise kokkuleppes „kodumaise tootja” põhimõtte alusel: UCAR‑i ja SGL‑i puhul vastutas esimene Ühendriikide ja teatavate Euroopa osade eest, teine aga ülejäänud Euroopa eest; SDK, Tokai, Nippon ja SEC vastutasid Jaapani ning Kaug‑Ida teatavate osade eest, samas kui C/G tegutses Ameerika ja Euroopa turul, piirdudes peamiselt sellega, et järgis UCAR‑i ja SGL‑i kindlaksmääratud hindu.

13 Otsuse kohaselt olid kartelli juhtpõhimõtted järgmised:

– grafiitelektroodide hinnad tuli kindlaks määrata ülemaailmselt;

– hinnaga seotud otsuseid võis iga äriühing vastu võtta ainult presidendi või juhatuse liikmete tasandil;

– „kodumaine tootja” pidi määrama turuhinna oma „territooriumil” ja teised tootjad pidid seda „järgima”;

– „välismaa” turgudel, see tähendab turgudel, mis ei olnud ühegi tootja „kodumaa”, määrati hind kindlaks kokkuleppel;

– „välismaa” tootjad ei tohtinud osutada mingit agressiivset konkurentsi ja pidid teiste tootjate „kodumaa” turgudelt tagasi tõmbuma;

– tootmismahtu suurendada ei olnud lubatud (Jaapani tootjad pidid mahte vähendama);

– tootmistehnoloogiaid ei tohtinud võõrandada kartellis osalevate tootjate ringist väljapoole.

14 Otsuses on veel märgitud, et kartelli juhtpõhimõtteid rakendati kartelli koosolekutel, mida organiseeriti mitmel tasandil: „tippjuhtide” koosolekud, „töötaseme” koosolekud, Euroopa tootjate koosolekud (ilma Jaapani ettevõtjateta), siseriiklikud või piirkondlikud koosolekud konkreetsete turgude suhtes ning ettevõtjatevahelised kahepoolsed kontaktid.

15 Mis puudutab kartelli kestust, siis on otsuse resolutsiooni artiklis 1 rikkumise alguseks loetud mai 1992 kõigi süüdistatavate ettevõtjate puhul, välja arvatud C/G, kelle puhul oli selleks jaanuar 1993. Rikkumise lõpp määrati kindlaks järgnevalt: märts 1998 SGL‑i ja UCAR‑i puhul, veebruar 1998 Tokai, Nipponi ja SEC puhul, aprill 1997 SDK puhul, 1996. aasta lõpp VAW puhul ning november 1996 C/G puhul.

16 Otsuses tuvastatud faktide ja selles antud õiguslike hinnangute alusel määras komisjon süüdistatavatele ettevõtjatele trahvid, mille summad arvutati vastavalt meetodile, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) ning komisjoni teatises trahvide määramata jätmise või nende summa vähendamise kohta kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).

17 Otsuse resolutsiooni artiklis 3 on määratud järgmised trahvid:

SGL: 80,2 miljonit eurot;

UCAR: 50,4 miljonit eurot;

VAW: 11,6 miljonit eurot;

SDK: 17,4 miljonit eurot;

Tokai: 24,5 miljonit eurot;

Nippon: 12,2 miljonit eurot;

SEC: 12,2 miljonit eurot;

C/G: 10,3 miljonit eurot.

18 Resolutsiooni artiklis 4 kohustatakse asjaomaseid ettevõtjaid tasuma trahvi kolme kuu jooksul alates otsuse teatavakstegemisest ja määratakse tasumisega hilinemise eest viivis 8,04%.

19 Otsus tehti erinevatele hagejatele teatavaks ajavahemikus 24.–30. juulini 2001.

20 Otsus edastati 23. juuli 2001. aasta kaaskirjaga, milles olid märgitud määratud trahvisumma ning tasumise tingimused (edaspidi „juuli kiri”). Kirjas täpsustati, et otsuses märgitud maksetähtaja lõppedes nõuab komisjon kõnealuse summa sisse; kui aga esitatakse hagi Esimese Astme Kohtule, ei võta komisjon ühtegi täitmismeedet, tingimusel et makstakse viivist 6,04% ning antakse pangagarantii.

21 Juuli kiri tehti SGL‑ile teatavaks 24. juulil ning UCAR‑ile 26. juulil 2001. UCAR‑i esitatud märkustele tasumise tingimuste kohta vastas komisjon 9. augusti 2001. aasta kirjaga (edaspidi „augusti kiri”), keeldudes nõustumast esiteks tasumise ettepanekuga, mis ei hõlma kogu trahvi ning ei võta arvesse võlgnetavaid viiviseid, ning teiseks UCAR‑i varale seatava pandiga, mis tagaks trahvi tasumise. Augusti kiri tehti UCAR‑ile teatavaks 10. augustil 2001.

22 Neil asjaoludel esitasid otsuse adressaatideks olevad ettevõtjad, välja arvatud VAW, eraldi hagiavaldused, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse ajavahemikus 1.–9. oktoobrini 2001.

23 Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda) alustada suulist menetlust ning esitada pooltele teatavad küsimused. Pooled vastasid küsimustele määratud tähtaja jooksul. Pärast selles küsimuses poolte ärakuulamist liitis teise koja esimees seitse kohtuasja 5. juuni 2003. aasta määrusega suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 50. Lisaks rahuldas ta teatavate toimikus sisalduvate dokumentide konfidentsiaalsena käsitlemise taotluse. Poolte – välja arvatud C/G, kes ei osalenud kohtuistungil – kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 3. juuli 2003. aasta kohtuistungil.

24 Taotluses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 26. septembril 2003, palus GrafTech International Ltd (varem UCAR) peatada otsuse täitmise ning võtta ajutised meetmed seoses tema trahvi tasumise viisidega, mis olid ette nähtud juuli ja augusti kirjades (kohtuasi T‑246/01 R). Pärast seda, kui GrafTech loobus ajutiste meetmete kohaldamise taotlusest, otsustas Esimese Astme Kohtu esimees 24. märtsi 2004. aasta määrusega kustutada kohtuasja T‑246/01 R Esimese Astme Kohtu registrist ning mõistis GrafTechilt välja selle kohtuasjaga seotud kulud.

Poolte nõuded

25 Tokai (T‑236/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsuse artikkel 3 (vajaduse korral ka artikkel 4) osas, milles määrati talle trahv 24,5 miljonit eurot, või teise võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

26 SGL (T‑239/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsus teda puudutavas osas;

– teise võimalusena vähendada määratud trahvi mõistliku summani;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

27 Nippon (T‑244/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsuse artikkel 1 osas, milles tuvastatakse, et ta osales EÜ artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumises ajavahemikus maist 1992 kuni märtsini 1993;

– tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv 12,2 miljonit eurot;

– teise võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

28 SDK (T‑245/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsuse artikli 3 punkt d;

– teise võimalusena vähendada trahvisummat 2,95 miljoni euroni või mõne muu summani, mida Esimese Astme Kohus peab mõistlikuks;

– kohustada komisjoni kodukorra artikli 65 punkti b alusel esitama kõik dokumendid määratud trahvi arvutamise kohta;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

29 UCAR (T‑246/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– määrata vajalikud uurimistoimingud;

– tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv, või teise võimalusena vähendada trahvi suurust;

– tühistada otsuse artikkel 4 teda puudutavas osas või teise võimalusena muuta võlgnetava trahvi tasumise tingimusi vastavalt hagiavalduse lisas 50 nimetatud tingimustele;

– tühistada juuli kiri või teise võimalusena muuta selles esitatud tingimusi vastavalt hagiavalduse lisas 50 toodule;

– tühistada augusti kiri või teise võimalusena muuta selles esitatud tingimusi vastavalt hagiavalduse lisas 50 toodule;

– võtta muud meetmed, mis võivad osutuda õiglaseks;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

30 SEC (T‑251/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles määrati talle trahv 12,2 miljonit eurot;

– teise võimalusena vähendada oluliselt trahvisummat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

31 C/G (T‑252/01) palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsus osas, milles määrati talle trahv;

– teise võimalusena vähendada tema trahvi summat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

32 Kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑245/01, T‑251/01 ja T‑252/01 palub komisjon Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

33 Kohtuasjades T‑244/01 ja T‑246/01 palub komisjon Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

– suurendada trahvi;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus

34 Enamikus kohtuasjades paluvad hagejad sisuliselt vaid tühistada määratud trahvi või vähendada selle suurust, heites komisjonile ette, et viimane ei ole arvesse võtnud teistes riikides juba määratud trahve ning on valesti kohaldanud oma suuniseid ja koostööteatist; seejuures ei vaidlusta hagejad otsuses tuvastatud asjaolude sisulist õigsust. Osas hagides paluvad hagejad tühistada ka otsuse tervikuna, väites, et kogu otsus on õigusvastane ja/või et komisjon on teinud vigu rikkumise esemeks olevate asjaolude tuvastamisel. Kahes kohtuasjas vaidlustatakse aga määratud trahvide tasumise viisid.

35 Seega tuleb kõigepealt kontrollida nõudeid, milles palutakse tühistada otsus tervikuna või selles sisalduvad teatud faktilised järeldused. Edasi tuleb kontrollida nõudeid, milles palutakse tühistada otsuse artikkel 3 või vähendada suuniste ja koostööteatise alusel kindlaks määratud trahve. Viimaks tuleb kontrollida etteheiteid trahvide tasumise viiside kohta.

A. Nõuded tühistada otsus tervikuna või teatud faktilised järeldused





1. Nõuded tühistada otsus tervikuna

a) Kohtuasi T‑239/01

36 SGL on ainus hageja, kes formaalselt palub esiteks tühistada kogu otsuse teda puudutavas osas. Tema nõuete põhjendamiseks esitatud väited puudutavad erinevaid menetlusnormide rikkumisi.

Väidetav keeldumine kogu toimikule juurdepääsu andmisest

37 SGL heidab komisjonile ette, et viimane ei võimaldanud tal tutvuda komisjoni sisedokumentidega ega esitanud talle ühtegi nimekirja ega mittekonfidentsiaalset kokkuvõtet neist dokumentidest või sellistest dokumentidest, mis sisaldavad ärisaladust või konfidentsiaalset teavet. Tema kaitseõiguste niisuguse rikkumise tõttu ei olnud tal võimalik saada ülevaadet kõigist kontaktidest, mis leidsid aset komisjoni ja teiste asjaomaste ettevõtjate vahel nende koostöö raames. Järelikult tuleb otsus tühistada.

38 Selles osas meenutab Esimese Astme Kohus, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjon kohustatud selleks, et anda asjaomastele ettevõtjatele võimalus ennast tõhusalt kaitsta vastuväiteteatises nende kohta esitatud väidete vastu, võimaldama neil tutvuda kogu uurimistoimikuga, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladusi või muud konfidentsiaalset teavet sisaldavad dokumendid ning komisjoni sisedokumendid (vt Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 170 ja seal viidatud kohtupraktika).

39 Mis puudutab SGL‑i Esimese Astme Kohtus esitatud väidet, et komisjon pidi talle esitama vähemalt nimekirja või mittekonfidentsiaalse kokkuvõtte neist dokumentidest, mis sisaldavad salajasi või konfidentsiaalseid andmeid, siis tuleb tõdeda, et haldusmenetluses ei esitanud hageja sellist taotlust. Nimelt on tema 9. märtsi 2000. aasta kirjas ja tema 4. aprilli 2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele viidatud üksnes komisjoni sisedokumentidele; oma 9. märtsi kirjas SGL isegi möönis, et komisjon esitas talle nimekirja dokumentidest, millega saab tutvuda. Neil asjaoludel ei olnud komisjon kohustatud omal algatusel kõnealuseid nimekirju ja kokkuvõtteid kättesaadavaks tegema (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, edaspidi „tsemendi kohtuotsus”, punkt 383).

40 Mis puudutab taotlust tutvuda sisedokumentidega, millele juurdepääsu ei ole komisjon kohustatud andma (eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998 vs. komisjon, punkt 170), siis tuleb meenutada, et kõnealune juurdepääsupiirang on põhjendatud vajadusega tagada komisjoni tõrgeteta toimimine asutamislepingu konkurentsinormide rikkumiste eest karistuste määramisel; sisedokumentidega tutvumist võib lubada üksnes siis, kui seda nõuavad juhtumi erandlikud asjaolud, mille kohta peab huvitatud isik nii ühenduste kohtus kui ka komisjoni läbiviidavas haldusmenetluses esitama kaalukad tõendid (vt eespool punktis 39 viidatud tsemendi kohtuotsus, punkt 420 ja seal viidatud kohtupraktika). Väites vaid üldiselt, et komisjoni sisedokumentidest võib ilmneda, et tema koostöö hindamisel asetati ta võrreldes teiste ettevõtjatega halvemasse olukorda, ei ole SGL esitanud kaalukaid tõendeid asjaolude kohta, mis nõuaksid talle kõnealuste dokumentidega tutvumise õiguse andmist.

41 Lisaks rõhutas komisjon, ilma et SGL oleks sellele vastu vaielnud, et ettevõtjate koostööd kajastavad dokumendid ei kuulu tema sisetoimikusse, vaid sisalduvad uurimistoimikus, millega ettevõtjad said tutvuda. Viimaks ilmneb mitmest SGL‑i etteheitest tema trahvi arvutamise kohta (vt allpool punkt 384 jj), et SGL tõepoolest võrdles enda koostööd teiste kartelliosaliste omaga, mis kinnitab komisjoni väidet.

42 Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta ei avaldanud oma sisedokumente SGL‑ile ning keeldus talle edastamast nende dokumentide nimekirja või mittekonfidentsiaalseid kokkuvõtteid.

43 Järelikult tuleb väide tagasi lükata.

Väide, et vastuväiteteatis ei olnud lõplik

44 SGL väidab, et 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatis ei olnud lõplik. Kuigi komisjon tõdes 4. mai 2000. aasta kirjas, et sellele teatisele konkreetsete ettevõtjate antud vastused sisaldasid ebatäpsusi ja vastuolusid, jättis komisjon enne otsuse tegemist vastuväiteteatise asendamata. SGL ei saanud seega teostada oma õigust olla uurimise lõpptulemuse osas ära kuulatud.

45 Siinkohal meenutab Esimese Astme Kohus, et ükski säte ei keela komisjonil edastada asjaomastele pooltele pärast vastuväiteteatise saatmist uusi tõendeid, mille kohta ta arvab, et need toetavad tema seisukohti, eeldusel et ettevõtjatele jäetakse piisavalt aega nende kohta oma arvamus esitada (vt eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus LR AF 1998 vs. komisjon, punkt 190 ja seal viidatud kohtupraktika).

46 Käesolevas asjas möönab komisjon, et teatavad vastused vastuväiteteatisele sisaldavad vastuolusid ja teisi ettevõtjaid süüstavaid asjaolusid. Sel põhjusel lubas ta tutvuda nende vastuste mittekonfidentsiaalse versiooniga ning andis ettevõtjatele võimaluse esitada selles osas oma märkused 25. mai 2000. aasta ärakuulamisel. Nendest märkustest ei teinud ta siiski ühtegi süüstavat järeldust.

47 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab vastuväiteteatis võimaldama huvitatud isikutel saada tegelikult teada, millist tegevust komisjon neile ette heidab, ning see nõue on täidetud, kui lõppotsuses ei panda huvitatud isikutele süüks muid rikkumisi kui need, mis on toodud vastuväiteteatises, ja kui tuginetakse vaid asjaoludele, mille kohta huvitatud isikud on saanud oma selgituse esitada (Esimese Astme Kohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM jt vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑913, edaspidi „kohtuotsus FETTCSA”, punkt 109). Käesolevas asjas ei takistanud miski SGL‑i võrdlemast vastuväiteteatist otsuse tekstiga, et kontrollida, kas komisjon tugines uutele etteheidetele, mida ei ole vastuväiteteatises esitatud ning mille kohta ei saanud SGL enne otsuse tegemist oma seisukohta esitada. SGL ei ole siiski sellist erinevust vastuväiteteatise ja otsuse vahel välja toonud.

48 Igal juhul piisab, kui komisjon võimaldab ettevõtjatel esitada konkreetselt oma seisukoht vastuväiteteatise suhtes esitatud märkuste kohta. Käesolevas asjas ei heida SGL komisjonile ette, et viimane rikkus tema õigust olla konkreetselt selles küsimuses ära kuulatud. SGL heidab üksnes ette seda, et komisjon nõustus puhtalt suuliste märkustega, ilma et ta oleks siiski tõendanud, et vaid kirjalikud märkused oleksid võimaldanud tal oma seisukohta tõhusalt kaitsta.

49 Järelikult tuleb see väide tagasi lükata.

Ärakuulamise eest vastutava ametniku aruande väidetav õigusvastasus

50 Esimese Astme Kohus tõdeb, et 28. mail 2001 esitas ärakuulamise eest vastutav ametnik komisjoni 23. mai 2001. aasta otsuse 2001/462/EÜ, ESTÜ ärakuulamise eest vastutavate ametnike pädevuse kohta teatavates konkurentsimenetlustes (EÜT L 162, lk 21) alusel lõpparuande, mis on sõnastatud järgmiselt:

„Otsuse eelnõu kohta puuduvad erilised märkused seoses õigusega olla ära kuulatud. Asjaomased ettevõtjad ei ole tõstatanud ühtegi menetluslikku probleemi. Otsuse eelnõu ei sisalda ühtegi etteheidet, mille kohta ei oleks asjaomased ettevõtjad saanud eelnevalt seisukohta avaldada.”

51 Selles kontekstis väidab SGL, et ärakuulamise eest vastutav ametnik tuvastas valesti, et ta ei ole tõstatanud ühtegi menetluslikku probleemi. Otsuses endas on kinnitatud, et SGL kaebas toimikule ebapiisava juurdepääsu üle. Vastuolus otsuse 2001/462 artikliga 8 ei ole ärakuulamise eest vastutav ametnik lahendanud vastuväiteteatisele SGL‑i vastuses esitatud taotlust tutvuda toimikuga. Tema lõpparuanne sisaldas seega vigu, mis võisid SGL‑i kahjuks mõjutada komisjoni volinike kolleegiumi arutelu tulemust. Ärakuulamise eest vastutav ametnik ei tegelenud ka probleemiga, mis puudutab vastuväiteteatisele teatavate ettevõtjate esitatud vastuseid, mis sisaldasid vastuolusid ning süüstavaid asjaolusid, mille kohta sai SGL avaldada oma seisukoha üksnes suuliselt ärakuulamise käigus. Kuigi SGL esitas sellise tegevuse peale kaebuse, ei viidata ärakuulamise eest vastutava ametniku aruandes sellele menetlusnormi rikkumisele.

52 Esimese Astme Kohus meenutab, et otsuse 2001/462 põhjenduste 2, 3 ja 8 kohaselt peab komisjon kindlustama, et konkurentsimenetlusega seotud isikute õigus olla ära kuulatud oleks kogu selle menetluse jooksul tagatud; komisjon peab usaldama sellel alal haldusmenetluste läbiviimise sõltumatule isikule, kes on piisavalt usaldusväärne nende menetluste objektiivsuse, läbipaistvuse ja tulemuslikkuse tagamiseks. Selle otsuse artikli 15 ja artikli 16 lõike 1 kohaselt koostab ärakuulamise eest vastutav ametnik õigust olla ära kuulatud järgides lõpparuande, milles analüüsitakse ka küsimust, kas otsuse eelnõu puudutab üksnes väiteid, mille kohta pooltel oli võimalik avaldada oma seisukohta, ning mis lisatakse komisjonile esitatava otsuse eelnõu juurde, nii et kui komisjon teeb otsuse, siis on tal täielikult olemas „kogu asjakohane teave” menetluse käigu ja õiguse olla ära kuulatud järgimise kohta.

53 Nagu ilmneb eespool toodud sätetest, ei ole ärakuulamise eest vastutava ametniku ülesanne koguda kõiki menetlust puudutavaid etteheiteid, mis huvitatud isikud haldusmenetluses esitavad. Ta peab komisjoni volinike kolleegiumile avaldama üksnes need etteheited, mis on olulised haldusmenetluse käigu seaduslikkuse hindamiseks. Nagu eespool märgitud, ei ole põhjendatud kaks SGL‑i esitatud väidet komisjoni sisedokumentidega tutvumise ja vastuväiteteatisele esitatud vastustega seotud probleemide kohta. Seega ei olnud ärakuulamise eest vastutav ametnik kui objektiivne ja sõltumatu nõustaja kohustatud teatama komisjoni volinike kolleegiumile nendest kahest asjassepuutumatust etteheitest.

54 Järelikult ei saa ka selle väitega nõustuda.

55 Seega ei saa nõustuda mitte ühegi väitega, milles SGL leiab, et otsuses on rikutud vorminõudeid.

b) Kohtuasi T‑246/01

56 Ilma et UCAR oleks esitanud formaalse nõude tühistada otsus tervikuna, väidab ta hagiavalduses, et otsus tuleb „tühistada tervikuna või osaliselt”. Jättes uurimata rolli, mis oli Mitsubishil ja Union Carbide’il kui UCAR‑i emaettevõtjatel ajavahemikus 1992–1995 kartelli loomisel ja kartelli toimimise algusperioodil, rikkus komisjon oma kohustust viia läbi erapooletu uurimine ning kahjustas tema kaitseõigusi. Repliigis täpsustas UCAR siiski, et ta soovib mitte kogu otsuse tühistamist olulise menetlusnormi rikkumise tõttu, vaid otsuse artiklis 3 talle määratud trahvisumma tühistamist või vähendamist. UCAR‑i sõnul tuleb eespool nimetatud lõiku tema hagiavalduses vaadelda üksnes selles kontekstis.

57 Esimese Astme Kohus järeldab sellest, et UCAR‑i esitatud hagis ei paluta tühistada otsust tervikuna. Etteheidet, et komisjon jättis tähelepanuta Mitsubishi ja Union Carbide’i rolli UCAR‑i osalemisel süükspandavas kartellis, kontrollib kohus seega UCAR‑i väidete raames, mis on suunatud tema trahvi arvutamise vastu.

2. Nõuded tühistada osaliselt otsuse artikkel 1 ning selles sisalduvad teatud faktilised järeldused

a) Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on valesti tuvastatud keskjälgimissüsteemi rakendamine

58 Rühmas väidetes, mis puudutavad tema trahvi valesti arvutamist, heidab SGL komisjonile ette tema diskrimineerimist võrreldes SDK‑ga, kuna sellele ettevõtjale määratud trahvi vähendati põhjusel, et ta avaldas kartellikokkuleppe raames rakendatud keskjälgimissüsteemi (Central Monitoring System, edaspidi „CMS”) olemasolu ja toimimise. SGL väidab, et seda süsteemi ei ole kunagi ellu viidud. Ta teavitas sellest komisjoni oma vastuses vastuväiteteatisele.

59 Selles osas tõdeb Esimese Astme Kohus, et SGL märgib hagiavalduses, et oma vastuses vastuväiteteatisele hoidus ta komisjoni esitatud asjaolusid otseselt vaidlustamast. Selles vastuses korrigeeris SGL siiski teatavaid faktilisi järeldusi; CMS‑i osas selgitas ta, et „keskjälgimissüsteemi ei viidud […] kunagi ellu”.

60 Esimese Astme Kohus meenutab, et otsuses tõdes komisjon vaatamata SGL‑i vastusele selles küsimuses, et vaadeldav rikkumine seisnes nimelt kontrollmehhanismi loomises ning kartellikokkulepete rakendamises (põhjendus 2). Ta kirjeldas CMS‑i üksikasju (põhjendused 72, 73, 91 ja 92), märkides, et SGL‑i väide on vastuolus dokumentaalsete tõenditega ning teiste tootjate, nagu Tokai ja UCAR‑i avaldustega. Komisjon viitab kostja vastuses otsuse nendele lõikudele, samas kui SGL piirdub repliigis selle kinnitamisega, et CMS‑i ei rakendatud.

61 Käesoleva juhtumi asjaoludel ei piisa sellest, et SGL üksnes kordab üldises sõnastuses mitte millegagi tõendatud pelka väidet, et CMS‑i ei rakendatud, selleks et tulemuslikult nõrgestada otsuses sisalduvaid vastupidiseid faktilisi järeldusi.

62 Seega tuleb tagasi lükata väide CMS‑i rakendamist puudutavate faktiliste järelduste kohta.

b) Väide, et kohtuasjas T‑236/01 on valesti tuvastatud, et kartell oli ülemaailmne

63 Väite raames, et komisjon tugines valesti tema ülemaailmsele käibele, leiab Tokai, et grafiitelektroodide geograafiline turg ei ole ülemaailmne. Igal juhul ei ole komisjon asjaomast geograafilist turgu kohaselt analüüsinud. Nimelt oma 4. jaanuari 1991. aasta otsuses (Mitsubishi/UCAR, IVM024), mis on tehtud juhinduvalt määrusest ettevõtjate vaheliste koondumiste kontrolli kohta, jõudis komisjon järeldusele, et grafiitelektroodide turg oli ühendust hõlmav turg.

64 Selles suhtes meenutab Esimese Astme Kohus sõnaselget avaldust, mille Tokai ise hagiavalduses tegi ja mille kohaselt ei vaidlusta ta oma hagiga otsuses nimetatud asjaolude sisulist õigsust. Faktilised järeldused, mille kohaselt kokkuleppega loodi grafiitelektroodide ülemaailmsel turul kartell, sisalduvad nii otsuses (vt näiteks põhjendused 14–18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 ja 73) kui ka vastuväiteteatises (punktid 33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 ja 61). Sellest ilmneb, et kartellikokkuleppe põhieesmärk oli komisjoni järelduste kohaselt maailmas grafiitelektroodide sektori struktureerimine vastavalt kolme „samba” süsteemile: SGL Euroopa esindajana, UCAR Ühendriikide esindajana ning SDK, Tokai, Nippon ja SEC Jaapani esindajatena (otsuse põhjendus 47). Lisaks oli komisjoni tuvastatud kartelli juhtpõhimõtete hulgas põhimõte, mille kohaselt „kodumaine tootja” pidi määrama hinnad oma territooriumil, samas kui teised tootjad seda järgisid (vt eespool punktid 12 ja 13), kusjuures „välismaa” tootjad pidid teiste tootjate „kodumaa” turgudelt tagasi tõmbuma (otsuse põhjendus 50). Lõpuks tõi komisjon näiteks Ameerika äriühingu C/G, kellel hoolimata sellest, et tal ei olnud väljaspool Ühendriike ühtegi tootmisüksust, õnnestus saada Euroopas ligi 7‑protsendiline turuosa ja realiseerida peaaegu kolmandik oma toodangust EMP‑s (otsuse põhjendused 16, 30 ja 85), mis komisjoni hinnangul andis tunnistust ülemaailmse turu olemasolust ja sellest, et isegi „välismaa” tootja oli võimeline kartelli toimimist häirima.

65 Käesolev väide on aga ilmselgelt vastuolus sellega, et Tokai nõustus eespool esitatud faktiliste täpsustustega, mida Tokai haldusmenetluses ega Esimese Astme Kohtus ei ole nõuetekohaselt vaidlustanud. Kui asetada väide trahvide valesti arvutamist puudutavate muude väidete konteksti, on see väide suunatud pigem hinnangu vastu, mille komisjon andis Tokai tegevuse tegelikult mõjule EMP‑s toimuvale konkurentsile. Tokai rõhutab nendes väidetes iseäranis oma passiivset käitumist ning seda, et tal puudus majanduslik huvi müüa asjaomast toodet Euroopa turul. Väide seisneb tegelikult komisjonile selle etteheitmises, et ta jättis Tokaile määratud trahvi suuruse kinnitamisel tähelepanuta viimase täiesti passiivse rolli.

66 Sellele järeldusele ei räägi vastu Tokai viide 4. jaanuari 1991. aasta otsusele (Mitsubishi/UCAR, IVM024), milles komisjon leidis ettevõtjate koondumise valdkonnas, et grafiitelektroodide turg oli kogu ühendust hõlmav turg. Selles suhtes piisab, kui märkida, et see otsus võeti vastu teistsuguses kontekstis kui käesolevas kohtusjas käsitletav otsus ning et see pärineb varasemast ajast kui käesolevas asjas komisjoni läbi viidud uurimine kui ka otsuses aluseks võetud rikkumisperiood. Aga just alates 1997. aastast selle kartelli avastamine, milles Tokai osales, võimaldas komisjonil tuvastada, et kartelliosalised olid grafiitelektroodide turu jaganud ülemaailmsel tasandil. Viide 1991. aasta otsusele on seega tulemusetu.

67 Sellest lähtuvalt tuleb väide tagasi lükata osas, milles vaidlustatakse grafiitelektroodide turu ülemaailmset ulatust puudutatavad faktilised järeldused.

c) Väide, et kohtuasjas T‑239/01 on rikkumise kestust valesti hinnatud

68 Rühmas väidetes, mis puudutavad tema trahvi valesti arvutamist, heidab SGL komisjonile esiteks ette, et ta lähtus ilma ühegi tõendita SGL‑i rikkumises osalemise liiga pikast kestusest: komisjon tuvastas valesti, et SGL jätkas pärast juunis 1997 läbi viidud uurimisi rikkumist kuni 1998. aasta veebruari/märtsini. Järelikult on tema trahv valesti kindlaks määratud, kuivõrd see sisaldab suurendust kõnealuse ajavahemiku eest. Lisaks leidis komisjon valesti, et pärast uurimisi rikkumise väidetav jätkamine on SGL‑i puhul raskendav asjaolu. Selles kontekstis väidab SGL, et vaidlusalusel ajavahemikul kartelli raames toimunud koosolekud ei käsitlenud Euroopa turgu, vaid üksnes Aasia turge, millest ta komisjoni haldusmenetluses juba teavitas. Komisjoni poolt oma seisukoha põhjendamiseks esitatud tõendid ei ole usaldusväärsed.

69 SGL toob teiseks esile otsuse põhjenduses 57 sisalduva järelduse, et kartelli Euroopa rühm käis veel koos alates „1999”. aastast. Ta leiab, et ei saa välistada, et sellel veal olid negatiivsed tagajärjed tema trahvisumma kindlaksmääramisele. Pealegi kinnitab komisjon otsuse põhjenduses 124, et on olemas kaudseid tõendeid, mis võimaldavad järeldada, et rikkumine ei olnud 2001. aastaks veel lõppenud. SGL palub Esimese Astme Kohtul menetlust korraldava meetme abil kontrollida, kas 1999. aastat puudutav vale arv edastati komisjoni volinike kolleegiumile otsuse vastuvõtmise tarbeks.

70 Seoses SGL‑i esitatud väite esimese osaga tuleb meenutada nende märkuste ajalist järjestust ja täpset sisu, mis SGL esitas vastuseks komisjoni järeldustele.

71 Esiteks avaldas SGL vastuseks komisjoni informatsiooninõudele 8. juuni 1999. aasta memorandumis, et suurimad grafiitelektroodide tootjad, sealhulgas SGL ja UCAR, kooskõlastasid oma konkurentsialast tegevust aastatel 1992 „kuni 1998”. Seejärel loetles SGL kartelli raames toimunud koosolekud. 1997. aasta juunist hilisemate koosolekute kohta mainis ta iga kord üheainsa lausega juulis 1997 Malaisias, novembris 1997 Hongkongis ning veebruaris 1998 Bangkokis toimunud koosolekut, märkides, et nendel koosolekutel arutati Aasiale omaseid teemasid.

72 Teiseks leiti 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatises, et SGL‑ile etteheidetav rikkumine vältas kuni märtsini 1998, täpsustades esiteks, et Hongkongi ja Bangkoki koosolekutel käsitleti kõikide piirkondade ja kõikide turgude müügimahte puudutavate CMS‑i tabelite ajakohastamist, ning teiseks, et SGL ja UCAR teavitasid Jaapani kartelliosalisi Euroopas kasutatavatest uutest hindadest (punktid 78 ja 79). Vastuväiteteatise kohaselt leidsid SGL‑i ja UCAR‑i vahelised kahepoolsed kontaktid lisaks aset vähemalt kuni märtsini 1998 (punkt 80). Enamik nendest järeldustest põhinesid UCAR‑i endise Euroopa müügidirektori hr […] avaldusel. Lõpuks sisaldab vastuväiteteatis mahukat loetelu lisatud dokumentidest, mida kasutatakse tõenditena ja mille hulka kuulub hr […] avaldus.

73 Kolmandaks kinnitati SGL‑i 4. aprilli 2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele, et vastuväiteteatise aluseks olevaid asjaolusid põhimõtteliselt (grundsätzlich) ei vaidlustata, ning piirduti seejärel viitamisega 8. juuni 1999. aasta memorandumile, vaikides vastuväiteteatises sisalduvatest uutest järeldustest ja dokumentaalsetest tõenditest, mis puudutavad rikkumise vaidlusalust ajavahemikku. Eelkõige ei vaielnud SGL vastu hr […] avaldusele, kuigi tal oli võimalik selle avaldusega tutvuda.

74 Esimese Astme Kohtus ei lisanud SGL midagi olulist oma kohtueelses menetluses esitatud argumentidele. Ta piirdus väitmisega, et hr […] avalduse väärtust tuleb märgatavalt relativeerida, võttes arvesse selle tegemisele eelnenud asjaolusid. Selle märkusega peetakse silmas komisjoni esile toodud asjaolu, et pärast seda, kui UCAR oli hr […] vallandanud, seadis ta viimase algatatud töövaidluse sõbraliku lahendamise eeltingimuseks selle, et hr […] nõustub uurimismenetluses komisjoniga koostööd tegema.

75 Hr […] täiendava avalduse (supplemental statement) tekst, millele komisjon iseäranis tugines, ei sisalda siiski midagi, mis võiks õigustada SGL‑i väljendatud kahtlusi: tema nimetatud asjaolud on konkreetsed ja ei sisalda vasturääkivusi; hr […] mainib teiste kartelliosaliste paljude esindajate nimesid, sealhulgas hr […] SGL‑ist ja hr […] UCAR‑ist, mistõttu tema avalduste tõelevastavust oleks saanud kontrollida nende isikute tunnistajatena ülekuulamise teel. SGL ei taotlenud siiski nende kohtusse kutsumist; ta ei pöördunud ka haldusmenetluses komisjoni poole selleks, et edastada vastuavaldused, mis pärinevad näiteks tema endiselt müügidirektorilt hr […]‑lt. Viimaks ilmneb hr […] avaldusest, mis samuti edastati komisjonile UCAR‑i nõudmisel, et tema avalduste eesmärk ei olnud kuidagi UCAR‑i teiste kartelliosaliste arvel süüst vabastada, selleks et saavutada soodne lahendus oma vaidlusele UCAR‑iga. Hr […] märgib nimelt, et tema rikkumised olid äriühingus tema ülemustele teada ja nende poolt heaks kiidetud.

76 Sellest järeldub, et SGL‑il ei õnnestunud õiguslikult piisavalt tõendada, et komisjoni faktilised järeldused tema rikkumises osalemise kohta ajavahemikul juunist 1997 märtsini 1998 (otsuse põhjendused 91–93) on väärad. Seega tuleb väite esimene osa tagasi lükata.

77 Mis puudutab teist osa, mis on suunatud otsuse põhjenduse 57 vastu, siis komisjon möönis, et otsuse saksakeelses teatavaks tehtud versioonis sisalduvas lauses, mille kohaselt toimusid kartellisisese Euroopa rühma koosolekud „alates 1999. aastast”, on tegemist trükiveaga. Selle vea ilmselgus nähtub esiteks võrdlusest otsuse ingliskeelse versiooniga, mis on teine autentne versioon (lisaks saksakeelsele versioonile) ja milles on õigesti märgitud „1992”. Teiseks on põhjenduse 57 saksakeelne versioon (milles on ekslikult aasta 1999) iseenesest arusaamatu: UCAR‑i sõnul lõppesid kõnealused koosolekud „ligikaudu ühe aasta pärast” (see tähendab 2000. aastal, kui lähtuda vale teksti loogikast), kuna jätkuvalt UCAR‑i sõnul leidsid Euroopa tootjad, et aastal „1993” ei olnud enam vaja kokku tulla. Sellel lausel on ilmselgelt mõte üksnes juhul, kui viidatud aasta on 1992.

78 Lõpuks ja eelkõige on otsuse artiklis 1 ning põhjendustes 3, 114 ja 155 SGL‑i toime pandud rikkumise lõpu ajana selgelt nimetatud märts 1998. Sellele järeldusele ei räägi vastu otsuse põhjendus 124, mille kohaselt ei lõppenud rikkumine isegi võib-olla 2001. aastaks. Selle lõiguga ei muudeta kaugeltki faktilisi järeldusi rikkumise kestuse kohta, vaid üksnes põhjendatakse otsuse resolutsiooni artiklit 2, mis – ettevaatuse mõttes – kohustab asjaomaseid ettevõtjaid kõnealuseid rikkumisi viivitamata lõpetama, kui nad ei ole seda juba teinud.

79 Kuna trükiviga on ilmne, ei saanud see kahjustada SGL‑i huve talle trahvi määramisel: otsuse osas, mis on pühendatud trahvide kindlaksmääramisele, sisalduvas peatükis „Rikkumise kestus” on SGL‑i, UCAR‑i, Tokai, Nipponi ja SEC toime pandud rikkumise lõpu ajana märgitud „veebruar/märts 1998” (põhjendus 155).

80 Järelikult ei saa niisugune viga õigustada nende faktiliste järelduste tühistamist, mis puudutavad SGL‑i toime pandud rikkumise kestust. Neil asjaoludel ei ole alust võtta SGL‑i välja pakutud menetlust korraldavat meedet.

81 SGL‑i esitatud väite mõlemad osad tuleb seega tagasi lükata.

d) Väide, et kohtuasjas T‑244/01 on rikutud olulisi menetlusnorme, kuna puuduvad piisavad tõendid Nipponi rikkumises osalemise kohta ajavahemikul maist 1992 kuni märtsini 1993, ning väide, et põhjendused on selles küsimuses puudulikud





Poolte argumendid

82 Nippon väidab otsuse artikli 1 osalise tühistamise nõuete põhjendamiseks, et tõendamiskohustus lasub komisjonil, kui viimane võtab vastu otsuse, milles ta süüdistab ettevõtjat ühenduse õigusnormide rikkumises. Käesoleval juhul ei kinnita piisavad ja määrava tähtsusega tõendid otsuses sisalduvat järeldust, et Nippon osales rikkumises maist 1992 märtsini 1993. Osas, milles komisjon väidab, et Nippon osales sel ajavahemikul peetud koosolekutel, ei ole tema väide tõendatud. Komisjoni esitatud süüdistus põhineb täielikult Nipponi mõningate konkurentide (SDK, UCAR ja SGL) tehtud avaldustel, mille ainus eesmärk on saavutada see, et nende suhtes kohaldataks koostööteatist. Neil asjaoludel ei ole komisjonil õigust omistada nendele vähese usaldusväärsusega avaldustele mingitki tõenduslikku väärtust.

83 Mis puudutab 21. mail 1992 Londonis peetud esimest „tippjuhtide” koosolekut, siis väidab Nippon, et otsuses sisalduvat järeldust, et Tokai esindas hageja huve, ei kinnita ükski tõend. Tsemendi kohtuotsuses (eespool punktis 39 viidatud, punktid 2773–2782) leidis Esimese Astme Kohus aga, et kui ei ole tõendatud, et pool andis korralduse selleks, et teda koosolekul esindataks, ei ole komisjonil alust järeldada, et see pool või tema esindaja oli tõepoolest kohal ning et ta nõustus sellel koosolekul sõlmitud kokkuleppega. Hageja sõnul tuleb ka käesolevas kohtuasjas lähtuda sellisest arutluskäigust. Eelkõige ei esita komisjon tõendeid selle kohta, et hageja tõepoolest andis Tokaile korralduse teda sellel koosolekul esindada.

84 Mis puudutab komisjoni viidet SDK avaldusele koosoleku kohta, mis ilmselt toimus sissejuhatavate kontaktide raames enne 21. mai 1992. aasta koosolekut, siis ei mõista Nippon, kuidas viide enne kartelli loomist toimunud koosolekule saaks komisjoni väidet tõendada. Mis puudutab SGL‑i avaldust, siis see on üldsõnaline, ilma igasuguste detailideta ning sellega tunnistab SGL üldistatult, et ta ise osales väidetavas rikkumises aastatel 1992–1998. Seda avaldust ei saa tõlgendada nii, nagu puudutaks see Nipponi osalemist erinevatel koosolekutel, mis toimusid vaidlusalusel ajavahemikul. Avalduses ei ole ka mainitud, et hageja huve esindas Tokai.

85 Nippon lisab, et UCAR‑i ebatäpsed avaldused, mille kohaselt osalesid kõnealusel koosolekul „teatavad Jaapani konkurendid” ja „mitu Jaapani konkurenti”, ei saa põhjendada komisjoni väidet, mille kohaselt oli see just Nippon, keda esindas sellel koosolekul osalenud konkreetne ettevõtja.

86 Mis puudutab 25. mai ja 19. septembri 1992. aasta „töötaseme” koosolekuid, siis kinnitab Nippon, et komisjoni järeldused Nipponi viibimise kohta nendel koosolekutel põhinevad täielikult hageja konkurentide ebatäpsetel ja ebajärjekindlatel avaldustel. Komisjon ei esita otsuses selle kohta ühtegi asitõendit ega dokumentaalset tõendit.

87 Mis puudutab täpsemalt 25. mail 1992 Zürichis peetud koosolekut, siis põhineb Nipponi väidetav kohalviibimine SDK ühelainsal avaldusel, et „Nipponi esindajad” osalesid koosolekul, ilma et avalduses mainitaks, kes teda tegelikult seal esindas. Seevastu teisi äriühinguid puudutavates avaldustes esitab SDK vastava teabe üksikasjalikult. UCAR‑i avalduses ei ole Zürichis toimunud koosolekut üldse nimetatud. SGL‑i avalduses ei ole mainitud Nipponi viibimist sellel koosolekul.

88 Mis puudutab 19. septembril 1992 Luganos peetud koosolekut, siis Nipponi väidetav kohalviibimine põhineb jällegi täielikult ainult ühel avaldusel, mille tegi SGL. See avaldus on vastuolus SDK ja UCAR‑i avaldustega, milles ei ole Lugano koosolekut mainitud.

89 Osas, milles otsuses on väidetud, et Nipponi esitatud reisikulude aruanded tõendavad tema viibimist asjaomastel koosolekutel (põhjendus 48), meenutab viimane, et ta edastas need aruanded komisjonile määruse nr 17 artikli 11 kohase ametliku informatsiooninõude alusel. Siiski ei ole komisjonil pädevust koguda teavet väljaspool ühenduse territooriumi. Seetõttu on kõnealune teave kogutud ebaseaduslikult ning selle põhjal ei saa tõendada, et Nippon osales väidetavas rikkumises. Igal juhul ei vasta käesoleval juhul Nipponile saadetud nõue määruses nr 17 kehtestatud nõuetele, kuna komisjon ei maininud artikli 15 lõike 1 punktis b ette nähtud sanktsioone, nagu nõuab määruse nr 17 artikli 11 lõige 3. Lõpuks ei tõenda kõnealused reisikulude aruanded, et Nippon osales maist 1992 märtsini 1993 peetud koosolekutel.

90 Nippon väidab, et ta ei ole komisjoniga peetud kirjavahetuses kunagi möönnud, et ta osales ajavahemikul maist 1992 märtsini 1993 korraldatud ühel või teisel koosolekul. Selles suhtes rõhutab ta, et tema 30. märtsi ja 17. mai 2000. aasta kirju, mis on koostatud vastuseks vastuväiteteatisele, tuleb lugeda tema 18. detsembri 1998. aasta kirja kontekstis.

91 Viimati nimetatud kirjaga vastas Nippon nõudele, mille komisjon esitas selleks, et saada teada, kas Nippon oli osalenud kartelli korraldatud koosolekutel. Vastus oli kõikide komisjoni nimetatud ajavahemike osas selge ja üksikasjalik. Nippon ei maininud aga ühtegi koosolekut ajavahemikul maist 1992 märtsini 1993, kuigi komisjon otseselt uuris seda perioodi.

92 Nippon möönab, et ta tunnistas oma 30. märtsi 2000. aasta kirjas, et tema haldajad või juhid osalesid „korduvalt” konkurentide rahvusvahelistel koosolekutel, ning avaldas, et ta ei kavatse oma koosolekutel osalemist eitada. Seda üldist avaldust ei saa siiski tõlgendada ülestunnistusena, et Nippon osales kõigil koosolekutel, sealhulgas nendel, mis toimusid just ajavahemikul maist 1992 märtsini 1993.

93 Hilisemas, 17. mai 2000. aasta kirjas selgitas Nippon, et „enamjaolt” ei eita ta vastuväiteteatises esitatud fakte. See kiri ei tähenda, et Nippon osales kõigil koosolekutel. Vastupidi, selles meenutati sõnaselgelt tema 18. detsembri 1998. aasta kirja ja korrati seega, et Nippon osales ainult teatud arvul koosolekutel.

94 Nippon lisab, et otsus ei ole selles küsimuses kohaselt põhjendatud. Isegi kui eeldada, et tema osalemine sellel ajavahemikul on tõendatud, ei ole komisjon esitanud põhjust, miks trahvi põhisumma suurendamine on õigustatud, võttes arvesse asjaolu, et hagejale määratud trahvi oli samuti suurendatud selle eest, et ta väidetavalt jätkas rikkumist pärast komisjoni uurimist. Otsuses ei ole sellist kaks korda toimunud suurendamist selgitatud.

95 Mis puudutab komisjoni nõuet, et Esimese Astme Kohus suurendaks hagejale määratud trahvi summat, siis leiab hageja, et tegemist on kohatu ja põhjendamatu nõudega.

96 Komisjon rõhutab, et enne Esimese Astme Kohtule hagi esitamist ei vaidlustanud Nippon kordagi oma osalemist maist 1992 märtsini 1993 korraldatud koosolekutel. Vastupidi, ta tugines sellele, et ta ei vaidlustanud komisjoni väidete aluseks olevaid asjaolusid, et saavutada koostööteatise alusel oma trahvi vähendamine. Igal juhul on Nipponi osalemine kõnealustel koosolekutel tõendatud SDK ja SGL‑i avaldustega.

97 Komisjon tunnistab, et tal ei ole Nipponi reisikulude aruandeid, mis hõlmaksid vaidlusalust ajavahemikku. Võttes arvesse eespool nimetatud tõendeid, ei olnud siiski vaja neid aruandeid kasutada.

98 Lõpuks palub komisjon Esimese Astme Kohtul oma täielikku pädevust teostades suurendada Nipponile määratud trahvi. Vastupidi vastuväiteteatisele saadetud vastusele vaidlustab Nippon praegu tema osalemise kestust puudutavad järeldused. Komisjoni sõnul peaks trahvi suurendamine olema vähemalt võrdne Nipponi trahvile koostööteatise alusel kohaldatud 10‑protsendilise vähendusega.

Esimese Astme Kohtu hinnang

99 Kõigepealt tuleb meenutada, et otsuses (põhjendus 113) piiras komisjon konkurentsinormide alusel antud hinnangut ja trahvide arvutamisel arvesse võetud kestust ajavahemikuga, mis algas mais 1992, see tähendab kuupäeval, mil Londonis toimus esimene „tippjuhtide” koosolek, kus võeti vastu turul kartelli loomise aluspõhimõtted. Komisjoni sõnul on asjaolu, et Nippon ei osalenud sellel koosolekul, ebaoluline, kuna teda esindas Tokai ja ta oli ise kohal esimesel „töötaseme” koosolekul, mis toimus neli päeva hiljem.

100 Selleks et hinnata käesoleva väite ulatust seda järeldust silmas pidades, tuleb taas meenutada haldusmenetluse erinevate staadiumide ajalist järjestust ning analüüsida esiteks komisjoni esitatud dokumentide ja teiseks Nipponi tehtud avalduste sisu.

101 Selles suhtes tuleb esiteks meenutada, et vastuseks komisjoni informatsiooninõudele edastas Nippon 18. detsembri 1998. aasta kirjaga teabe oma peadirektori […] ja teatud teiste juhtide reiside kohta. On tõsi, et selles kirjas ei ole mainitud ühtegi reisi vaidlusalusel ajavahemikul.

102 Teiseks on 24. jaanuari 2000. aasta vastuväiteteatise punktides 36, 37, 39, 40 ja 101 viitega SGL‑i, SDK ja UCAR‑i avaldustele märgitud, et:

– 21. mail 1992 Londonis toimunud esimesest „tippjuhtide” koosolekust osavõtjad olid SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK ja Tokai, kusjuures „viimane esindas ka Nipponi ja SEC huve” ning sellel koosolekul pandi paika kartelli alusreeglid;

– sellele koosolekule järgnes peaaegu kohe „töötaseme” koosolek, mis toimus 25. mail 1992 Zürichis ja kus osalesid kõikide vastuväiteteatise adressaatideks olevate ettevõtjate, sealhulgas Nipponi esindajad ning kus analüüsiti grafiitelektroodide maailmaturgu piirkondade kaupa (Kaug-Ida, Kesk-Ida ja Aafrika, Lääne-Euroopa, Ida-Euroopa, Ladina-Ameerika ja Põhja-Ameerika) ja jagati turuosad;

– Nippon ja SEC ei saa väita, et nad puudusid 21. mai 1992. aasta koosolekult, võttes arvesse, et neid mõlemat esindas Tokai ja et nad osalesid ise esimesel „töötaseme” koosolekul, mis toimus neli päeva hiljem;

– teine „töötaseme” koosolek toimus 19. septembril 1992 Luganos „Jaapani tootjate kohalviibimisel” ning sellel koosolekul esiteks teatati neile tootjatele Euroopa turu miinimumhinnad ja teiseks määrati iga piirkonna kohta kindlaks mahud ja kvoodid.

103 Kolmandaks koostati Nipponi vastus vastuväiteteatisele 30. märtsil 2000, ilma et Nippon oleks tutvunud komisjoni uurimistoimikuga, kuigi viimane oli taganud 14.–23. veebruaril 2000 juurdepääsu sellele toimikule (otsuse põhjendus 38); Nippon ei osalenud ka 25. mail 2000 komisjoni korraldatud ärakuulamisel (otsuse põhjendus 40). Kõnealuses vastuses möönab Nippon, et tema esindajad osalesid „korduvalt” konkurentide rahvusvahelistel koosolekutel, ning avaldab, et „[kartelli] algusjärgus” ei osalenud ta igal üritusel, kuigi teda kutsuti üles seda tegema. Seejärel rõhutab ta „seoses vastuväiteteatisega”, et „ta ei vaidlusta faktilisest aspektist oma osalemist koosolekutel” ning et ta pakub komisjonile võimalikult laiaulatuslikku koostööd.

104 Neljandaks on hilisemas, 17. mai 2000. aasta kirjas, milles Nippon taotleb koostööteatise kohaldamist, viitega 30. märtsi 2000. aasta vastuse punktile 6 meenutatud, et Nippon „ei vaidlusta enamjaolt vastuväiteteatises tuvastatud asjaolude sisulist õigsust”. Näitena oma täielikust koostööst komisjoniga viitab ta eelkõige oma 18. detsembri 1998. aasta kirjale, märkides, et selles on nimetatud kõik koosolekud, kus tema esindajad osalesid. Lõpuks märgib ta sõnaselgelt, et ta lõpetas rikkumise pärast veebruari 1998.

105 Eespool kokku võetud dokumentaalsed tõendid ei saa kinnitada Nipponi kaitstavat seisukohta. Kuigi on tõsi, et Nippon ei tunnistanud omal algatusel (18. detsembri 1998. aasta kiri), et ta osales asjakohasel ajavahemikul korraldatud koosolekutel, sisaldas hilisem vastuväiteteatis väga konkreetseid andmeid selle kohta, et ta kas osales nendel koosolekutel või esindas teda seal Tokai, kusjuures lisaks on täpsustatud, et neil üritustel arutati kartelli toimimise jaoks olemusliku tähtsusega küsimusi. Need andmed põhinesid muude ettevõtjate kui Nipponi avaldustel. Nippon pidi seega vastuväiteteatist lugedes mõistlikult järeldama, et komisjon peab neid avaldusi tähtsamaks ja usaldusväärsemaks kui Nipponi 18. detsembri 1998. aasta kirja.

106 Neil asjaoludel tuleb märkida, et kui Nippon ei nõustunud väidetega, et ta osales või teda esindati asjakohasel ajavahemikul korraldatud koosolekutel, nii nagu need väited sisalduvad vastuväiteteatises, ega SGL‑i, SDK ja UCAR‑i nende avalduste tähenduse ja tõendusliku väärtusega, millele komisjon rajas oma väited, oleks ta pidanud vastuväiteteatisele esitatud vastuses neile vastu vaidlema. Ainult sellised konkreetsed, haldusmenetluse staadiumis esitatud vastuväited oleksid andnud komisjonile võimaluse viia läbi põhjalikum uurimine ja püüda esitada täiendavaid tõendeid.

107 Nipponi 30. märtsi ja 17. mai 2000. aasta kirjad ei sisalda aga mingeid vastuväiteid eespool viidatud väidetele ja avaldustele. Vastupidi, trahvi vähendamise lootuses rõhutab Nippon oma koostöötahet ja avaldab, et ta ei vaidlusta vastuväiteteatises tuvastatud asjaolude sisulist õigsust. Ainus konkreetne märkus rikkumise kestuse kohta puudutab lõppjärku, see tähendab igasuguse rikkumise lõppemist pärast veebruari 1998. Sellesse konteksti asetatuna võib komisjon rikkumise esimese kuue kuu osas vastuväidete puudumist – koostoimes asjaoluga, et Nippon ei tutvunud komisjoni uurimistoimikuga ega osalenud komisjoni korraldatud ärakuulamisel – mõistlikult tõlgendada nii, et Nippon soovis komisjonile pakutud koostöö raames hõlbustada viimase ülesannet, mis seisneb rikkumise kestuse kindlakstegemises, ning nõustus seetõttu rikkumise algust puudutavate järeldustega ja tegi täpsustuse üksnes rikkumise lõpu kohta.

108 Küsimuses, kas Nippon võib koostööst taganeda ja väita Esimese Astme Kohtus, et ta ei osalenud rikkumises maist 1992 märtsini 1993, tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et kui süüdistatav ettevõtja ei ole otseselt rikkumist üles tunnistanud, peab komisjon asjaolud kindlaks tegema ning ettevõtjal on vabadus esitada kohtumenetluses kõik talle kasulikuna tunduvad kaitseargumendid (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑297/98 P: SCA Holding vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑10101, punkt 37). Sellest on vastupidi lubatud järeldada, et sellise olukorraga ei saa tegemist olla juhul, kui kõnealune ettevõtja otseselt, selgelt ja täpselt on asjaolusid möönnud: kui ta on haldusmenetluses sõnaselgelt tunnistanud nende asjaolude sisulist õigsust, mida komisjon vastuväiteteatises talle süüks pani, tuleb neid asjaolusid käsitada tõendatuna, kuna ettevõtjal ei ole üldjuhul enam võimalik neid Esimese Astme Kohtu menetluses vaidlustada.

109 Järelduse, et Nippon osales süükspandavas kartellis maist 1992 märtsini 1993, tegi komisjon käesolevas asjas mitte Nipponi konkreetselt seda ajavahemikku puudutava selge ja täpse avalduse põhjal, vaid niisuguste asjaolude kogumi põhjal, nagu tema objektiivne käitumine komisjoni suhtes haldusmenetluses ja tema pigem üldised avaldused vaidlustamata jätmise kohta. Neil asjaoludel ei saa Nipponit takistada Esimese Astme Kohtus väitmast, et seda asjaolude kogumit tõlgendati valesti kui tõendit selle kohta, et ta osales kartellis eespool nimetatud ajavahemikul.

110 See hiline vastuväide ei saa siiski olla sisuliselt tulemuslik. Nagu eespool tõdetud, leidis komisjon põhjendatult, et olles tutvunud vastuväiteteatises esitatud tõenditega, ei vaidlustanud Nippon asjakohasel ajavahemikul kartellis osalemist. Järelikult võis komisjon Esimese Astme Kohtus piirduda sellega, et ta meenutas esiteks Nipponi käitumist haldusmenetluses ja teiseks kõnealuseid tõendeid, mis seisnesid eelkõige SGL‑i, SDK ja UCAR‑i avaldustes. Need avaldused – mille komisjon esitas kokkuvõtlikult vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele – võimaldavad aga õiguslikult piisavalt tõendada, et Nippon osales asjakohasel ajavahemikul kartellis.

111 Sellest järeldub, et komisjon oli vabastatud kohustusest esitada Esimese Astme Kohtus uusi tõendeid ja võtta seisukoht argumentide suhtes, mis Nippon esitas esimest korda Esimese Astme Kohtus, selleks et lükata ümber eespool nimetatud tõendid. Täpsemalt võis Nipponi argumente tema reisikulude aruannete kohta pidada asjakohatuks. Komisjoni ülesannet, mis seisneb rikkumise asjaolude kindlakstegemises ja mida Nipponi käitumine ja avaldused haldusmenetluses hõlbustasid, ei muutnud Nipponi hilisemad vastuväited Esimese Astme Kohtus objektiivselt keerulisemaks.

112 Siiski ei tohi unustada, et kõikide ootuste vastaselt, mis komisjonil võisid mõistlikult tekkida Nipponi haldusmenetluses tehtud objektiivse koostöö põhjal, oli komisjon sunnitud ette valmistama ja esitama Esimese Astme Kohtus kaitse, mis on suunatud rikkumise nende asjaolude vaidlustamise vastu, mille suhtes ta õigusega eeldas, et Nippon ei sea neid enam kahtluse alla. Neil asjaoludel leiab Esimese Astme Kohus, et tuleb teostada talle määruse nr 17 artikli 17 alusel antud täielikku pädevust ning suurendada Nipponile määratud trahvi 2 protsendipunkti võrra (vt allpool punkt 457).

113 See järeldus ei lähe vastuollu Esimese Astme Kohtu 28. veebruari 2002. aasta otsusega kohtuasjas T‑354/94: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (EKL 2002, lk II‑843, punkt 85). Selles kohtuotsuses leidis Esimese Astme Kohus Euroopa Kohtu poolt apellatsioonkaebuse alusel talle tagasi saadetud asjas, et oht, et ettevõtja, kelle trahvisummat on vastutasuks koostöö eest vähendatud, esitab hiljem tühistamishagi otsuse peale, millega teda karistatakse konkurentsinormide rikkumise eest, ning Esimese Astme Kohus või Euroopa Kohus rahuldab tema hagi, on asutamislepinguga ette nähtud õiguskaitsevahendite kasutamise normaalne tagajärg; seega ainuüksi asjaolu, et kõnealune ettevõtja kohtus võitis, ei saa õigustada tema trahvi vähendamise ulatuse uuesti hindamist. Selles suhtes tuleb rõhutada, et Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑354/94: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (EKL 1998, lk II‑2111), mille peale esitati apellatsioonkaebus, ei puudutanud ettevõtja tehtud koostöö eest trahvi vähendamise või vähendamata jätmise sobivust ning et peale selle ei käsitlenud ka Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (EKL 2000, lk I‑9925), millega see kohtuotsus osaliselt tühistati, trahvi niisuguse vähendamise küsimust. Võttes arvesse seda erilist menetlusolukorda, ei tohi asjaolu, et Esimese Astme Kohus keeldus eespool viidatud 28. veebruari 2002. aasta otsuses „tehtud vähenduse ulatust uuesti hindama”, tõlgendada nii, et Esimese Astme Kohus ei või oma täieliku pädevuse teostamisel mingil juhul suurendada sellisele ettevõtjale määratud trahvi suurust, kes pärast seda, kui tema trahvi on vähendatud selle eest, et ta ei vaidlustanud komisjoni poolt haldusmenetluses tuvastatud asjaolude sisulist õigsust, seab nende samade asjaolude tõelevastavuse esimest korda kahtluse alla Esimese Astme Kohtus.

114 Osas, milles Nippon väidab veel, et otsuse põhjenduses 48 on valesti väidetud, et tema reisikulude aruanded tõendavad tema viibimist „tippjuhtide” ja „töötaseme” koosolekutel, piisab sellest, kui meenutada kõnealuse põhjenduse sõnastust, mille kohaselt Tokai, Nipponi ja SEC esindajate osalemist kõnealustel koosolekutel „tunnistavad asjaomased isikud või tõendavad nende kuluaruanded”. Võttes arvesse asjaolu, et Nippon tunnistas objektiivselt, et ta osales kartellis kogu selle kestuse vältel, ei saa seda lõiku tõlgendada nii, et komisjon soovis ainult äriühingu Nippon osalemist rikkumises just maist 1992 märtsini 1993 tõendada üksnes nimetatud ettevõtja reisikulude aruannetega.

115 Lõpuks tuleb märkida, et põhjenduste puudulikkuse etteheide ei ole suunatud terve otsuse ega selle faktilise järelduse vastu, mis puudutab eespool nimetatud osalemisperioodi. Etteheide puudutab ainult Nipponile määratud trahvi põhisumma suurendamist 55% võrra. Järelikult, isegi kui eeldada, et see etteheide on põhjendatud, tooks see kaasa mitte kogu otsuse ega asjaomase faktilise järelduse tühistamise, vaid üksnes otsuse muutmise osas, milles see näeb ette trahvi suurendamise 55% võrra.

116 Eespool toodust tuleneb, et tagasi tuleb lükata väide, et olulisi menetlusnorme on rikutud seeläbi, et puuduvad piisavad tõendid Nipponi rikkumises osalemise kohta ajavahemikul maist 1992 kuni märtsini 1993, ning väide, et põhjendused on puudulikud.

117 Esimese väidete rühma läbivaatamisel ilmnes, et ükski hagejate esile toodud asjaolu ei õigusta kogu otsuse ega selles sisalduvate faktiliste järelduste tühistamist. Sellest lähtuvalt tuleb kõik otsuse täieliku tühistamise või selle artikli 1 osalise tühistamise nõuded jätta rahuldamata.

118 Nende nõuete ja väidete edasisel läbivaatamisel, mis on suunatud trahvide kindlaksmääramise vastu, võetakse seega arvesse kõiki kõnealuseid faktilisi järeldusi.

B. Nõue tühistada otsuse artikkel 3 või vähendada määratud trahve





1. Väited, et on rikutud mitmekordse karistamise keelu põhimõtet ja komisjoni kohustust võtta arvesse varem määratud karistusi ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud

a) Poolte argumendid

119 Kõik hagejad peale C/G väidavad, et kuna komisjon keeldus otsusega kindlaks määratud trahvisummast maha arvamast Ühendriikides ja Kanadas juba määratud trahvide summat ning nendes riikides juba tasutud karistuslike kahjuhüvitiste summat, rikkus komisjon reeglit, mis keelab ühe ja sama rikkumise eest mitu korda karistada. See reegel rajaneb ühenduse konstitutsiooniõiguses kinnitunud õigluse ja proportsionaalsuse põhimõttel; seda on kinnitatud ka 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT 2000, C 364, lk 1) artiklis 50 ning 14. juunil 1985 Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta sõlmitud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (EÜT 2000, L 239, lk 19), mis on allkirjastatud 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg), artiklites 54–58. Ne bis in idem põhimõte on sätestatud ka 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) protokolli nr 7 artiklis 4, nii nagu seda on tõlgendatud eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu 29. mai 2001. aasta otsuses kohtuasjas Fischer vs. Austria.

120 Nagu tuleneb Euroopa Kohtu 14. detsembri 1972. aasta otsusest kohtuasjas 7/72: Boehringer vs. komisjon (EKL 1972, lk 1281), on komisjon kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, kui hagejaks olevale ettevõtjale esiteks komisjoni poolt ja teiseks nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed. Just selline on olukord ka käesoleval juhul, sest vastupidi kohtuasjale, milles tehti kõnealune 14. detsembri 1972. aasta otsus, on kartell, mille eest Ühendriikide ja Kanada ametivõimud karistuse määrasid, oma eesmärgi, asukoha ja kestuse poolest sama kui see, mille eest määras karistuse komisjon.

121 Karistuse mahaarvamise põhimõtte arvesse võtmata jätmisega eiratakse lisaks Euroopa Kohtu 13. veebruari 1969. aasta otsust kohtuasjas 14/68: Walt Wilhelm jt (EKL 1969, lk 1, punkt 11), samuti Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsust kohtuasjas T‑149/89: Sotralentz vs. komisjon (EKL 1995, lk II‑1127, punkt 29) ja 20. aprilli 1999. aasta otsust liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (EKL 1999, lk II‑931, punkt 96), mille kohaselt eeldab üldine õigluse nõue, et trahvisumma kindlaksmääramisel on komisjon kohustatud arvesse võtma samale ettevõtjale sama teo eest juba määratud karistusi.

122 Selles kontekstis vaidlustab SGL otsuses sisalduva hinnangu, mille kohaselt võeti Ühendriikides ja Kanadas määratud trahvidega arvesse üksnes kartelli selliseid konkurentsivastaseid tagajärgi, mis kuulusid nende kohtute kohtualluvuse piirkonda (otsuse põhjendused 179 ja 180). Tõendamaks, et karistus määrati Ühendriikides ja Euroopas samade tegude eest, viitab SGL otsuses tehtud järeldustele. Otsuse põhjendustest 14, 17, 18, 71–73, 106 ja 149 nähtub, et komisjon on üldiselt möönnud, et rikkumised seisnesid ülemaailmsetes kokkulepetes, mille aluseks oli koondkava, milles asjaomased ettevõtjad osalesid. Komisjon ei väitnud, et teod, mille eest ta määras trahvi, olid eraldatavad nendest tegudest, mille eest oli juba Ühendriikides karistatud. Mis puudutab teokoosseisu, millele hagejale Ühendriikides määratud trahv viitab, siis kohtulikust kokkuleppest (plea agreement) nähtub, et asjaomased kokkulepped hindade ja kvootide kohta leidsid aset „Ühendriikides ja mujal” ajavahemikus 1992 kuni juuni 1997.

123 SGL lisab, et talle Ühendriikides määratud kriminaalkaristus summas 135 miljonit USA dollarit ületab juba määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ette nähtud karistuste ülempiiri (10% ülemaailmsest käibest). Seetõttu ei saanud komisjon talle määrata täiendavat karistust summas 80,2 miljonit eurot.

124 SGL rõhutab lisaks, et kuna komisjon ei arvanud maha teistes riikides juba määratud karistusi, eiras ta konkurentsi peadirektoraadi endise peadirektori Alexander Schaubi 1. detsembri 1998. aasta vestluses väljaöeldut, milles viimane lubas, et trahvi arvutamisel võtab komisjon arvesse Ühendriikides määratud karistusi.

125 Hagejad leiavad lisaks, et komisjon rikkus mitmekordse karistamise keelu põhimõtet, kui ta võttis arvesse nende ülemaailmset käivet, mis sisaldab Ühendriikides ja Kanadas saadud käivet. Seda käivet võtsid ju juba arvesse Ühendriikide ja Kanada ametivõimud oma trahvide kindlaksmääramisel. Kahekordse karistuse vältimiseks peab komisjon hagejate sõnul seega arvesse võtma üksnes käivet, mis saadakse grafiitelektroodide müügist Euroopas.

126 Nad lisavad, et komisjon eiras juba määratud trahvide hoiatavat mõju. Ta jättis trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtmata asjaolu, et hagejatelt olid kolmandates riikides trahvid ja kahjuhüvitised juba välja mõistetud summas, mis on piisav, et pärssida nende soovi igasugust uut konkurentsiõiguse rikkumist toime panna. Hagejaid oli seega juba piisavalt karistatud.

127 Viimaks heidavad Tokai ja Nippon komisjonile ette, et ta ei varustanud otsust selles küsimuses piisavate põhjendustega. Esiteks jättis ta vastamata ne bis in idem põhimõtet puudutavale argumendile, mille Tokai esitas vastuses vastuväiteteatisele ja millega rõhutati trahvi arvutamisel õige „geograafilise asukoha kindlaksmääramise” vajadust. Teiseks oli põhjendamiskohustus Nipponi sõnul käesoleval juhul eriti oluline, arvestades, et komisjon määras ülemaailmse käibe põhjal arvutatud trahvid, kuivõrd see meetod kujutab endast komisjoni otsuste tegemise praktikas uut etappi.

128 Komisjon märgib sisuliselt, et kolmandate riikide ametivõimude määratud trahvidega karistatakse ainult nende siseriikliku konkurentsiõiguse rikkumiste eest ning et kõnealustel ametivõimudel puudub pädevus karistuste määramiseks ühenduse konkurentsiõiguse rikkumiste eest. Asjaolu, et erinevad ametivõimud pidid uurima samu tegusid, ei ole asjakohane, kuna sama tegu võib olla rikkumine mitmes õiguskorras.

129 Trahvide hoiatava mõju kohta meenutab komisjon, et trahvi arvutamisel on põhikriteeriumiks rikkumise raskus. Miski ei võimalda järeldada, et trahve tuleb vähendada seetõttu, et hagejaid on teistes riikides määratud karistustega juba piisavalt hoiatatud. Hagejaid karistati sellepärast, et nad ei järginud ühenduse konkurentsinorme, kui nad panid Euroopas toime rikkumise. Neid konkurentsinorme tuleb võtta sama tõsiselt kui teiste riikide omi, selleks et saavutada soovitud hoiatav mõju.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

130 Kohtupraktikast tuleneb, et ne bis in idem põhimõte, mis on sätestatud ka EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4, kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise peab kohus tagama (Euroopa Kohtu 5. mai 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 18/65 ja 35/65: Gutmann vs. komisjon, EKL 1966, lk 149, 172, ja 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, edaspidi „kohtuotsus LVM”, punkt 59, ning eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus Boehringer vs. komisjon, punkt 3).

131 See põhimõte keelab ühenduse konkurentsiõiguse valdkonnas komisjonil ettevõtjat teist korda karistada või tema suhtes uuesti menetlust läbi viia konkurentsivastase tegevuse eest, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega ta on õigeks mõistetud komisjoni varasema otsusega, mida ei saa enam vaidlustada.

132 Kohtupraktikas on siiski tunnistanud karistuste – ühenduse ja siseriikliku karistuse – kumuleerimise võimalust kahe paralleelse menetluse tulemusel, millega taotletakse erinevaid eesmärke; selle kumuleerimise lubatavus tuleneb ühenduse ja liikmesriikide erilisest pädevuste jaotusest kartellide valdkonnas. Samas eeldab üldine õigluse nõue, et komisjon on trahvisumma kindlaksmääramisel kohustatud arvesse võtma samale ettevõtjale sama teo eest juba määratud karistusi, kui on tegemist karistustega, mis on määratud liikmesriigi konkurentsiõiguse rikkumise eest, mis seega on toime pandud ühenduse territooriumil (eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11, ja eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus Boehringer vs. komisjon, punkt 3; Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑141/89: Tréfileurope vs. komisjon, EKL 1995, lk II‑791, punkt 191, ja eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Sotralentz vs. komisjon, punkt 29).

133 Mis puudutab hagejate väidet, et neile trahvi määramisega sellises kartellis osalemise eest, mille eest Ühendriikide ja Kanada ametivõimud olid neid juba karistanud, rikkus komisjon ne bis in idem põhimõtet, mille kohaselt ei või samale isikule sama rikkumise eest teist korda karistust määrata, siis tuleb meenutada, et ühenduste kohus on tunnistanud, et ettevõtja suhtes võidakse ühe ja sama rikkumise eest õiguspäraselt läbi viia kaks paralleelset menetlust ja määrata kaks karistust, millest ühe määrab asjaomase liikmesriigi ja teise ühenduse pädev ametiasutus. Selline mitmekordse karistamise võimalus on põhjendatud asjaoluga, et kõnealuste menetlustega taotletakse erinevaid eesmärke (eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11; eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Tréfileurope vs. komisjon, punkt 191, ja eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Sotralentz vs. komisjon, punkt 29).

134 Neil asjaoludel ei saa ne bis in idem põhimõtet ammugi kohaldada käesolevas asjas, kus ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt Ühendriikide ja Kanada ametivõimude läbi viidud menetlustel ja määratud karistustel ei ole ilmselgelt samad eesmärgid. Kui esimesel juhul on eesmärk säilitada moonutamata konkurents Euroopa Liidu või EMP territooriumil, siis teisel juhul kaitstakse Ühendriikide või Kanada turgu (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 44/69: Buchler vs. komisjon, EKL 1970, lk 733, punktid 52 ja 53). Ne bis in idem põhimõtte kohaldamise eeldus on ju mitte ainult rikkumise asjaolude ja karistatud isikute identsus, vaid ka kaitstava õigushüve kattumine (kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri 11. veebruari 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C‑213/00 P: Italcementi vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 89).

135 Seda järeldust kinnitab mitmekordse karistamise keelu põhimõtte ulatus, nagu see keeld on sätestatud EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4. Nimetatud artikli sõnastusest nähtub, et selle põhimõttega keelatakse ainult ühe riigi kohtul menetleda rikkumist või karistada rikkumise eest, mille osas asjaomane isik on juba samas riigis õigeks või süüdi mõistetud. Seevastu ei keela ne bis in idem põhimõte isiku üle õigust mõista või teda karistada rohkem kui ühe korra sama teo eest kahes või enamas erinevas riigis. Järelikult ei ole SGL‑i viidatud kohtuotsus Fischer vs. Austria käesoleval juhul asjakohane, kuna see tehti EIÕK protokolli nr 7 artikli 4 alusel ja see puudutab kahekordset süüdimõistmist samas riigis.

136 Samuti tuleb rõhutada, et hagejad ei ole tuginenud ühelegi sellisele konventsioonile ega rahvusvahelise avaliku õiguse sättele, mis keelab eri riikide ametiasutustel või kohtutel süüdistada või mõista süüdi sama isikut samade tegude eest. Selline keeld võiks käesoleval hetkel tuleneda vaid väga tihedast rahvusvahelisest koostööst, mis põhjustaks selliste ühiste eeskirjade vastuvõtmise nagu eespool nimetatud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni sätted. Hagejad ei ole selles suhtes viidanud ühelegi sellist keeldu sätestavale siduvale lepingule ühenduse ja niisuguste kolmandate riikide vahel nagu Ameerika Ühendriigid või Kanada.

137 On tõsi, et eespool viidatud põhiõiguste harta artiklis 50 on sätestatud, et kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud. Tuleb siiski tõdeda, et see õigusakt kehtib ainult liidu territooriumil ja piiritleb selle artiklis 50 määratletud õiguse ulatuse sõnaselgelt juhtudega, kui asjaomane õigeks- või süüdimõistev otsus on tehtud sellel territooriumil.

138 Sellest järeldub, et tuleb tagasi lükata hagejate etteheide, milles nad väidavad, et ne bis in idem põhimõtet on rikutud seeläbi, et kõnealuse kartelli eest on juba karistatud väljaspool ühenduse territooriumi, või seeläbi, et komisjon võttis otsuses arvesse nende kogukäibe, mis sisaldab Ühendriikides ja Kanadas saadud käivet, mida Ühendriikide ja Kanada ametiasutused olid trahvide kindlaksmääramisel juba arvesse võtnud.

139 Seoses hagejate väitega, et komisjon jättis tähelepanuta eespool punktis 120 viitatud kohtuotsuse Boehringer vs. komisjon, mille kohaselt on komisjon kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, kui hagejaks olevale ettevõtjale esiteks komisjoni poolt ja teiseks nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed, tuleb meenutada, et selles kohtuotsuses märkis Euroopa Kohus (punkt 3):

„[…] mis puudutab küsimust, kas komisjon võib olla ka kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, siis seda on vaja käsitleda vaid juhul, kui kõnealuses asjas esiteks komisjoni poolt ja teiseks Ühendriikide ametivõimude poolt hagejale süüks pandavad teod on identsed.”

140 Sellest lõigust ilmneb selgelt, et lahendamata veel kaugeltki küsimust, kas komisjon on kohustatud maha arvama kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse, kui komisjoni ning kõnealuste ametivõimude poolt ettevõtjale süüks pandavad teod on identsed, seadis Euroopa Kohus komisjoni ja kolmanda riigi ametivõimude poolt ettevõtjale süüks pandavate tegude identsuse eespool nimetatud küsimuse eeltingimuseks.

141 Erilise olukorra tõttu, mis tuleneb esiteks liikmesriikide siseturgude ja ühisturu tihedast vastastikusest sõltuvusest ning teiseks ühenduse ja liikmesriikide vahel samal territooriumil – see tähendab ühisturul – kartellialase pädevuse jaotamise erilisest süsteemist, pidas Euroopa Kohus, olles tunnistanud kahe menetluse võimalikkust ja arvestades sellest tulenevat võimalikku kahekordset karistust, lisaks vajalikuks võtta õigluse nõude kohaselt arvesse esimest karistamise otsust (eespool punktis 121 viidatud kohtuotsus Walt Wilhelm jt, punkt 11, ning kohtujurist Mayras’ ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus Boehringer vs. komisjon, EKL 1972, lk 1293 ja 1301–1303).

142 Käesolevas asjas sellist olukorda ei ole. Seega, kuna puudub väide niisuguse sõnaselge lepingulise normi olemasolu kohta, mis näeks komisjonile ette kohustuse võtta trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse samale ettevõtjale sama teo eest sellise kolmanda riigi nagu Ühendriigid või Kanada ametivõimude või kohtute poolt juba määratud karistused, siis ei ole hagejatel alust komisjonile ette heita, et ta jättis käesoleval juhul selle väidetava kohustuse täitmata.

143 Igal juhul, isegi kui oletada, et eespool punktis 120 viidatud kohtuotsusest Boehringer vs. komisjon oleks võimalik teha vastupidine järeldus, et komisjon on kohustatud kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse maha arvama, kui ettevõtjale selle institutsiooni ja nimetatud ametivõimude poolt süüks pandavad teod on identsed, tuleb rõhutada, et kuigi Ühendriikides SGL‑i suhtes tehtud kohtuotsuses viidatakse sellele, et grafiitelektroodidega seotud kartellikokkuleppe eesmärk oli piirata tootmist ja tõsta toote hindu „Ühendriikides ja mujal”, ei ole kuidagi tõendatud, et Ühendriikides tehtud süüdimõistev kohtuotsus oli seotud muude kartellikokkuleppe rakenduste või tagajärgedega kui need, mis leidsid aset selles riigis (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Boehringer vs. komisjon, punkt 6), ja iseäranis nendega, mis esinesid EMP‑s, mis pealegi oleks tähendanud selget sekkumist komisjoni ruumilisse pädevusse. See märkus kehtib ka Kanadas tehtud süüdimõistva otsuse kohta.

144 Seoses juba määratud trahvide hoiatava mõjuga tuleb rõhutada, et vastavalt kohtupraktikale on komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või EÜ artikli 82 rikkumise, üks komisjonile antud vahenditest talle ühenduse õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab kohustust järgida üldist poliitikat asutamislepingus kehtestatud põhimõtete kohaldamiseks konkurentsiõiguses ning suunata vastavalt ettevõtjate käitumist (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique diffusion française jt vs. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 105).

145 Sellest tuleneb, et komisjonil on pädevus otsustada trahvisummade taseme suurus nende hoiatava mõju tugevdamiseks, kui teatavat tüüpi rikkumised on vaatamata asjaolule, et ühenduse konkurentsipoliitika on need algusest peale ebaseaduslikuks tunnistanud, suhteliselt sagedased kasu tõttu, mida huvitatud ettevõtjad võivad nendest saada (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt vs. komisjon, punkt 108).

146 Hagejad ei saa tulemuslikult väita, et nende hoiatamine ei ole vajalik, kuna kolmandate riikide kohtud on nad juba samade tegude eest süüdi mõistnud. Need hagejate argumendid kattuvad tegelikult mitmekordse karistamise keelu põhimõtte rikkumist puudutavate argumentidega, mis eespool tagasi lükati.

147 Lisaks, nagu ilmneb eespool viidatud kohtupraktikast, tagab hoiatamise eesmärk, millest komisjonil on õigus trahvisumma kindlaksmääramisel juhinduda, asutamislepinguga kehtestatud konkurentsinormide järgimise ettevõtja poolt tema tegevuses ühenduses või EMP‑s. Järelikult ei tehta ühenduse konkurentsinormide rikkumise eest määratud trahvi hoiatavat iseloomu kindlaks ainult süüdimõistetud ettevõtja eripärase olukorra alusel ega selle alusel, kas nimetatud ettevõtja järgis kolmandates riikides väljaspool EMP‑d kehtestatud konkurentsinorme.

148 Komisjonil oli seega õigus määrata SGL‑ile määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 kehtestatud piirides trahv piisavalt hoiataval tasemel, ilma et ta oleks pidanud nende piiride kindlaksmääramisel arvesse võtma Ühendriikide ja Kanada karistusi.

149 Põhjenduste puudulikkuse kohta esitatud väite osas piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab õigusakti põhjendustest selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel oma õiguste kaitsmiseks mõista võetud meetme põhjuseid ning ühenduste kohtul teostada kontrolli (vt Esimese Astme Kohtu 20. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑171/97: Swedish Match Philippines vs. nõukogu, EKL 1999, lk II‑3241, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑12/99 ja T‑63/99: UK Coal vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑2153, punkt 196).

150 Käesolevas asjas lükati otsuse põhjendustes 179–183 sõnaselgelt tagasi argumendid, mis SGL esitas haldusmenetluses selleks, et saavutada ne bis in idem põhimõtte kohaldamine. Nii märkis komisjon, et tema hinnangul ei tule seda põhimõtet Ühendriikide ja Kanada ametivõimude määratud karistuste suhtes kohaldada. Isegi kui eeldada, et nendes põhjendustes ei oleks võetud seisukohta Tokai esitatud konkreetse argumendi suhtes (vt eespool punkt 127) ja et komisjoni lähenemisviis oleks tõepoolest kujutanud endast uut etappi tema otsuste tegemise praktikas, ei takistanud miski hagejatel tagada tõhusalt oma huvide kaitset Esimese Astme Kohtus kõikide selliste väidete ja argumentide esitamisega, mis tundusid neile komisjoni seisukoha vaidlustamiseks asjakohased. Lisaks oli Esimese Astme Kohtul võimalik teostada kohtulikku kontrolli, tehes otsuse ne bis in idem põhimõtte erinevate aspektide kohta.

151 Eespool toodust tuleneb, et väited, et on rikutud mitmekordse karistamise keelu põhimõtet ja komisjoni kohustust võtta arvesse varem määratud karistusi ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud, tuleb tagasi lükata.

152 Mis puudutab SGL‑i esitatud erilist etteheidet, et komisjoni pädev peadirektor lubas talle, et Ühendriikide karistused arvatakse komisjoni määratavast trahvist maha, siis tugineb hageja õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. See põhimõte laieneb igale eraõiguslikule isikule, kes on olukorras, kus ilmneb, et ühenduse asutus on tekitanud temal põhjendatud lootusi (Euroopa Kohtu 11. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 265/85: Van den Bergh en Jurgens vs. komisjon, EKL 1987, lk 1155, punkt 44, ja 26. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑152/88: Sofrimport vs. komisjon, EKL 1990, lk I‑2477, punkt 26), kusjuures selle põhimõtte rikkumisele ei saa viidata, kui puuduvad volitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpsed, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised, mille haldusasutus on talle andnud (Esimese Astme Kohtu 6. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑203/97: Forvass vs. komisjon, AT 1999, lk I‑A‑129, II‑705, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 18. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑290/97: Mehibas Dordtselaan vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑15, punkt 59).

153 Selles osas piisab, kui meenutada, et otsuse võttis kooskõlas komisjoni 29. novembri 2000. aasta kodukorra (EÜT L 308, lk 26; ELT eriväljaanne 01/03, lk 213) artiklis 1 sätestatud kollegiaalsuse põhimõttega vastu komisjoni volinike kolleegium, mitte peadirektor (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1881, punkt 104). Pealegi ei saanud SGL mõistlikult eeldada, et otsuse, millega talle määratakse trahv tema osalemise eest grafiitelektroodide turul ülemaailmselt tegutsevas kartellis, võiks kodukorra artikli 14 tähenduses „juhtimis‑ või haldusmeetmena” delegeerida konkurentsi valdkonnas pädevale peadirektorile. Järelikult ei saanud peadirektor kuidagi SGL‑ile anda talle Ühendriikides ja Kanadas määratud karistuste mahaarvamise kohta „täpseid tagatisi, mis tulenevad volitatud ja usaldusväärsetest allikast”, kuna tema pädevus piirdus ettepanekute tegemisega kolleegiumile, kellel oli õigus need heaks kiita või tagasi lükata.

154 Pealegi näib SGL ise olevat kahelnud väidetavalt A. Schaubi poolt 1. detsembril 1998 antud tagatiste täpsuses. Oma 4. aprilli 2000. aasta vastuses vastuväiteteatisele ei viita SGL kõnealustele tagatistele, vaid heidab komisjonile vastupidi ette, et viimane ei avalda, kas ja millises ulatuses ta võtab ne bis in idem põhimõtte alusel arvesse Ühendriikides juba määratud karistusi. Igal juhul ei väitnud SGL, et A. Schaubi vaidlusalune lubadus oleks teda ajendanud tegema komisjoniga koostööd ja tunnistama süükspandavate asjaolude sisulist õigsust.

155 Sellest tulenevalt ei saa nõustuda ka etteheitega, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet on rikutud seoses SGL‑ile Ühendriikides määratud karistuse mahaarvamisega.

2. Väited, et on eiratud suuniseid, et suunised on õigusvastased ning et põhjendused on selles küsimuses puudulikud

a) Sissejuhatavad märkused selle õigusliku raamistiku kohta, millesse kuuluvad hagejatele määratud trahvid

156 Määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 on sätestatud, et „komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele […] trahvi 1000–1 000 000 [eurot] või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest […] rikuvad […] asutamislepingu artikli [81] lõiget 1”. Samas sättes on ette nähtud, et „trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.

157 See säte annab komisjonile trahvide kindlaksmääramisel kaalutlusruumi (Esimese Astme Kohtu 21. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn vs. komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127) eelkõige lähtuvalt tema üldisest konkurentsipoliitikast (eespool punktis 144 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt vs. komisjon, punktid 105 ja 109). Selles kontekstis võttis komisjon oma trahvialaste otsuste läbipaistvuse ja objektiivsuse tagamiseks 1998. aastal vastu suunised. Tegemist on vahendiga, mille ülesanne on hierarhiliselt kõrgemalseisvat õigust silmas pidades täpsustada kriteeriumid, mida komisjon kavatseb oma kaalutlusõiguse teostamisel kasutada; sellest tuleneb oma võimu piiramine (Esimese Astme Kohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95: Vlaams Gewest vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 89), kuna komisjon on kohustatud järgima neid suunavaid norme, mis ta on ise endale kehtestanud (Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑380/94: AIUFFASS ja AKT vs. komisjon, EKL 1996, lk II‑2169, punkt 57).

158 Käesolevas asjas nähtub otsuse põhjendustest 126–144, et komisjon määras kõigile hagejatele trahvi EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumise eest. Nendest põhjendustest ilmneb, et trahvid määrati määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel ning komisjon – kuigi otsuses ei ole suunistele sõnaselgelt viidatud − määras trahvisummad kindlaks suunistes sätestatud meetodit kasutades.

159 Selle meetodi kohaselt lähtub komisjon asjaomastele ettevõtjatele määratavate trahvisummade arvutamisel põhisummast, mis on kindlaks määratud rikkumise raskusastme põhjal. Rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta rikkumise laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust (punkti 1 A esimene lõik). Rikkumised jagunevad selles suhtes kolme kategooriasse: „kerged rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1000 eurot – 1 miljon eurot, „rasked rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1–20 miljonit eurot ja „väga rasked rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma rohkem kui 20 miljonit eurot (punkti 1 A teise lõigu esimene kuni kolmas taane). Igas kategoorias võimaldab väljapakutud trahviastmik rakendada ettevõtjate suhtes erinevat kohtlemist vastavalt toimepandud rikkumise laadile (punkti 1 A kolmas lõik). Samuti on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (punkti 1 A neljas lõik).

160 Nii määratletud kolme rikkumiste kategooria siseselt võib komisjoni sõnul mõnel juhul osutuda vajalikuks kindlaksmääratud trahvisummat veel kaaluda, et võtta arvesse iga ettevõtja konkreetset kaalu ja seega iga ettevõtja õigusvastase käitumise tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadse rikkumise toime pannud ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt, ja kohandada sellest tulenevalt algset põhisummat vastavalt iga ettevõtja iseärasustele (edaspidi „lähtesumma”) (punkti 1 A kuues lõik).

161 Mis puudutab rikkumise kestusega seotud tegurit, siis eristatakse suunistes lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui üks aasta), mille puhul rikkumise raskusastme põhjal määratud trahvisummat ei suurendata, keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt kestavad ühe aasta kuni viis aastat), mille puhul võib seda summat suurendada kuni 50%, ning pikaajalisi rikkumisi (üldiselt pikemad kui viis aastat), mille puhul võib seda summat suurendada 10% aasta kohta (punkti 1 B esimese lõigu esimene kuni kolmas taane).

162 Edasi on suunistes näidetena loetletud raskendavad ja kergendavad asjaolud, mida võidakse arvesse võtta põhisumma suurendamisel või vähendamisel.

163 Lõpuks on suunistes täpsustatud, et selle meetodiga leitud lõppsumma (põhisumma, mida on suurendatud või vähendatud teatava protsendimääraga) ei või ühelgi juhul ületada 10% ettevõtjate ülemaailmsest käibest, nagu on sätestatud määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 (punkti 5 alapunkt a). Lisaks on suunistes ette nähtud, et sõltuvalt asjaoludest tuleks pärast eespool kirjeldatud arvutuste tegemist arvesse võtta selliseid objektiivseid tegureid, näiteks majanduskeskkonna eripära, rikkujate saadud majanduslik või rahaline kasu, asjaomaste ettevõtjate tunnusjooned ja nende tegelik maksevõime vastavates ühiskondlikes oludes, ning lõpuks tuleks kavandatavat trahvisummat vastavalt kohandada (punkti 5 alapunkt b).

164 Selles kontekstis tuleb hinnata, kas otsuse artiklis 3 määratud trahvid on ülemäära suured ja vale meetodi põhjal kindlaks määratud, nagu väidavad hagejad.

165 Selles osas tuleb meenutada, et kuigi komisjonil on iga trahvi summa määramisel kaalutlusõigus ja ta ei ole kohustatud kohaldama täpset matemaatilist valemit (Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑150/89: Martinelli vs. komisjon, EKL 1995, lk II‑1165, punkt 59), teeb Esimese Astme Kohus hagide suhtes, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale, otsuse vastavalt määruse nr 17 artiklile 17 siiski EÜ artikli 229 tähenduses täieliku pädevuse alusel ning järelikult võib ta määratud trahvi tühistada või seda vähendada või suurendada. Sellega seoses võib trahvi proportsionaalsuse hindamine sõltumata komisjoni toime pandud võimalikest ilmsetest hindamisvigadest õigustada sellise täiendava teabe esitamist ja arvessevõtmist, mida ei ole komisjoni otsuses mainitud (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus SCA Holding vs. komisjon, punkt 55).

b) Otsuses rikkumise raskusastme põhjal kinnitatud lähtesummad





Otsuse kokkuvõte

166 Otsuse põhjendustes 129–154 määras komisjon iga trahvi lähtesumma kindlaks rikkumise raskuse alusel. Selles kontekstis võttis ta arvesse:

– rikkumise laadi (turgude jagamine ja hindade kindlaksmääramine olulises tööstussektoris), leides, et tegemist on EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 väga raske rikkumisega;

– rikkumise tegelikku mõju grafiitelektroodide turul EMP‑s, leides, et hindades ei lepitud pelgalt kokku, vaid hinnad tehti ka teatavaks ning viidi ellu, täpsustades seejuures, et turul kohaldatud hinnad (eelkõige hinnatõus) järgisid suures osas kartellis kokku lepitud hindu kuue aasta jooksul;

– asjaomase geograafilise turu suurust, märkides, et kartell hõlmas kogu ühisturgu ning pärast selle loomist kogu EMP‑d.

167 Neid tegureid arvestades tõdes komisjon, et asjaomased ettevõtjad panid toime „väga raske rikkumise”.

168 Edasi, selleks et arvesse võtta iga ettevõtja tegelikku majanduslikku suutlikkust tekitada märkimisväärset kahju konkurentsile ning asjaomaste ettevõtjate suuruse olulist erinevust, kohaldas komisjon erinevat kohtlemist. Selleks jagas ta asjaomased ettevõtjad kolme kategooriasse, tuginedes seejuures ülemaailmsele käibele, mille iga ettevõtja sai asjaomase toote müügist. Võrdlus põhines andmetel kõnealuse tootega seotud käibe kohta, mis saadi rikkumise viimasel aastal, see tähendab 1998. aastal, nagu ilmneb otsuse põhjenduses 30 sisalduvas tabelis esitatud andmetest:

Äriühing Grafiitelektroodide ülemaailmne käive (1998. aasta, miljonit eurot) + grafiitelektroodide ülemaailmse turu osa (1992–1998) Grafiitelektroodide käive EMP‑s (1998. aasta) + grafiitelektroodide EMP turu osa (1992–1998) Ülemaailmne kogukäive (2000. aasta, miljonit eurot) SGL […]* […]* 1262 UCAR […]* […]* 841 VAW Carbon VAW Aluminium […]* […]* 3693 C/G […]* […]* 225 SDK […]* […]* 7508 Tokai […]* […]* 652 SEC […]* […]* 155 Nippon […]* […]* 189





169 Selles tabelis sisalduvatest andmetest lähtuvalt liigitati SGL ja UCAR, kes on ülemaailmselt ja EMP‑s kaks peamist grafiitelektroodide tootjat, esimesse kategooriasse (lähtesumma 40 miljonit eurot). C/G, SDK ja Tokai, kelle ülemaailmsed turuosad on tunduvalt väiksemad (5–10%), liigitati teise kategooriasse (lähtesumma 16 miljonit eurot). VAW, SEC ja Nippon, kelle ülemaailmsed turuosad olid alla 5%, liigitati kolmandasse kategooriasse (lähtesumma 8 miljonit eurot).

170 Selleks et võtta arvesse VAW ja SDK suurust ning koguvahendeid, kohaldas komisjon viimaks VAW puhul lähtesummale koefitsienti 1,25, saades tulemuseks 10 miljonit eurot, ning SDK puhul – keda peeti otsuse puhul asjaomastest ettevõtjatest kaugelt kõige suuremaks – koefitsienti 2,5, saades tulemuseks 40 miljonit eurot.

Poolte argumendid

171 SGL seab kahtluse alla suuniste kohaldatavuse ning väidab, et suunistes määratletud arvutusmeetod kaldub täielikult kõrvale varasemast lähenemisviisist, jättes tähelepanuta trahvi proportsionaalsuse käibega. Üksnes kogukäibega proportsionaalne karistus on kooskõlas määruse nr 17 artikliga 15. Vastasel korral oleksid sellised ettevõtjad nagu SGL, kes saavad oma käibe peamiselt asjaomase toote müügist, halvemas olukorras kui ettevõtjad, kes saavad suurema osa oma käibest teistest toodetest.

172 UCAR seevastu heidab komisjonile ette, et viimane võttis ülemaailmset käivet arvesse kui asjaomaste ettevõtjate suhtelise tähtsuse kriteeriumi. Selle meetodi tõttu karistati Ameerika ettevõtjat UCAR‑i seetõttu, et tema majandustegevuse tase Ühendriikides kajastus tingimata tema ülemaailmses käibes.

173 SGL heidab ette ka läbipaistvuse puudumist ning ebapiisavat põhjendamist seoses nende kolme kategooria kindlaksmääramisega, millesse liigitati asjaomased ettevõtjad, eelkõige seoses liigitamise summade ja kriteeriumide valikuga. Sel viisil kindlaks määratud summad olid meelevaldsed, lisaks ei ole otsusest võimalik teada saada, kas komisjon tugines asjaomaste ettevõtjate kogukäibele või käibele, mille nad said seoses asjaomase tootega. Peale selle on SGL‑ile rikkumise raskuse alusel määratud väga suur lähtesumma 40 miljonit eurot vastuolus komisjoni varasema otsuste tegemise praktikaga.

174 Komisjon ei ole ka tõendanud, et kartellikokkulepe tõi endaga konkreetselt kaasa tegeliku hinnatõusu. Ta jättis tähelepanuta, et hinnatõusudele ajavahemikus 1992–1996 on alternatiivne seletus: 1990. aastate alguses valitsenud struktuurilise kriisi ajal olid hinnad tunduvalt madalamad kui tootmiskulud, mistõttu oli järgnenud hinnatõus vajalik sektori säilimiseks ning kvaliteedi parandamise rahastamiseks. Samuti möönis komisjon ise (otsuse põhjendus 139), et keeruline on öelda, kas ja mil määral oleksid hinnad kartellikokkuleppe puudumisel olnud teistsugused.

175 SGL lisab, et komisjon põhjendas märkimisväärseid lähtesummasid üksnes vajadusega tagada „hoiatav mõju” (otsuse põhjendused 146, 148 ja 152). Seejuures jättis ta tähelepanuta asjaolu, et õigluse põhimõtte kohaselt tuleb arvesse võtta ka igale ettevõtjale omaseid asjaolusid, nagu eripreventsiooni ja proportsionaalsuse aspektid.

176 Neli Jaapani hagejat ja C/G, kelle jaoks EMP ei olnud nende „kodumaine turg”, väidavad, et selle asemel, et omistada ebaproportsionaalne tähtsus asjaomase toote ülemaailmsele käibele ja ülemaailmsetele turuosadele, oleks komisjon pidanud tuginema käibele ja turuosadele EMP‑s. Üksnes niisugune meetod oleks esiteks järginud komisjoni piiratud territoriaalset pädevust ning teiseks võimaldanud mõõta iga ettevõtja tegelikku võimet oluliselt kahjustada konkurentsi EMP‑s.

177 Tokai […%], Nipponi […%], SDK […%], SEC […%] ja C/G […%] turuosad EMP‑s olid aga SGL‑i ja UCAR‑i turuosadega võrreldes vähetähtsad, nad osalesid kartelli Euroopa tegevuses puhtalt passiivselt. Selles kontekstis esitavad nad arvukaid võrdlusi nende trahvide lähtesummade, põhisummade ja lõppsummade ning eestvedajate SGL‑i ja UCAR‑i vastavate arvude vahel ning asjaomaste ettevõtjate erinevate käivete vahel, selleks et tõendada, et nende karistused olid liiga ranged võrreldes nende majandustegevusega EMP‑s. Lisaks võrdlevad nad komisjoni kohaldatud arvutusmeetodit Ühendriikide ametivõimude meetodiga, mis on väidetavalt õiglasem.

178 Nad täpsustavad, et nende vähetähtis ja passiivne tegevus EMP turul ei ole kuidagi tingitud kartelli tagajärgedest, vaid on nende iseseisvate otsuste tagajärg, mis nad tegid – kusjuures kaua aega enne rikkumise algust – oma vastavast majanduslikust huvist lähtuvalt. Komisjon ei ole suutnud tõendada, et nad just kartelli tõttu hoidusid müümast asjaomast toodet EMP‑s. Komisjon ei ole eelkõige tõendanud, et nende turuosad või nende müük EMP‑s oleksid ilma kartellita olnud märkimisväärselt suuremad.

179 Tokai, Nippon, SEC ja C/G lisavad, et isegi kui järgida komisjoni loogikat ning nõustuda 1998. aastal asjaomase toote müügist saadud ülemaailmse käibe alusel nende lähtesumma kindlaksmääramisega, läheb komisjoni poolt nende liigitamine kolme eespool nimetatud kategooriasse ning vastavate arvude (40 miljonit, 16 miljonit ja 8 miljonit eurot) kindlaksmääramine vastuollu proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõttega. Nimelt on nende lähtesumma proportsionaalselt, see tähendab võrreldes ülemaailmse käibe ja ülemaailmsete turuosadega palju suurem kui SGL‑i, UCAR‑i ja SDK lähtesumma.

180 Isiklikult enda osalemise kohta rikkumises märgib C/G täiendavalt, et tema olukord erineb paljudes punktides teiste kartelliosaliste omast. Selles osas viitab ta oma vähetähtsa rolli kõrval ka paljudele asjaoludele, millest ta järeldab, et tema tegevust ei saa kvalifitseerida „väga raskeks” rikkumiseks.

181 SDK heidab komisjonile ette, et ta suurendas kunstlikult tema trahvi täiendava hoiatusteguri 2,5 kohaldamisega, mis tõstis tema lähtesummat 24 miljoni euro võrra. Sellist tegurit ei kohaldatud kartelli eestvedajate ega nende kartelliosaliste suhtes, kellel olid kõige suuremad turuosad EMP‑s, ega ka nende suhtes, kes takistasid komisjoni uurimist ning jätkasid rikkumist isegi pärast kõnealust uurimist. Seega on tegemist üksnes äriühingut SDK diskrimineeriva ja ebaproportsionaalse topeltkaristamisega, samas kui VAW‑le kohaldatud kordaja oli vaid 1,25 ning suurendas selle äriühingu summat pelgalt 2 miljoni euro võrra.

182 Osas, milles komisjon toob esile SDK suuruse ja koguvahendid (otsuse põhjendused 152–154), viitab SDK majanduseksperdi arvamusele, et kinnitada, et majanduslik tugevus ei sõltu suurusest kui sellisest. Ühelt poolt ei saa suured äriühingud nagu SDK, kellel on asjaomasel turul vaid väike turuosa, mingit võimu oma kohalolekust teistel turgudel, mis ei ole asjaomase turuga kuidagi seotud. Teiselt poolt ei saa suurt konglomeraati, millel on nõrk finantsseisund, käsitada majanduslikult tugevana üksnes tema suuruse tõttu. Ettevõtja, kellel on asjaomase toote puhul piiratud turuosa, ei saa kartellist rohkem kasu pelgalt asjaolu tõttu, et ta müüb ka tooteid, mis ei ole kartelliga kuidagi seotud ning mida kartell seega ei mõjuta. Igal juhul, isegi kui oleks tulnud kohaldada hoiatustegurit, peaks see sõltuma olukorrast EMP turul, kus SDK‑l oli vaid marginaalne seisund, ning selleks tuleks hinnata kartelli avastamise tõenäosust ja tulu, mida kartelliosalised saada lootsid.

183 SDK leiab, et kordaja 2,5 kohaldamine on vastuolus ka paljude komisjoni varasemate otsustega. Komisjon käsitleb seega erinevaid juhtumeid ebaühtlaselt. Viimaks on SDK kaitseõigusi rikutud sellega, et teda ei kuulatud ära kordaja 2,5 valiku põhjuste ja kriteeriumide os