ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑602/17

Benoît Sauvage

ja

Kristel Lejeune

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal de première instance de Liège)

Eelotsusetaotlus – Töötajate vaba liikumine – Muus liikmesriigis kui elukohaliikmesriik saadud tulu – Kahepoolne topeltmaksustamise vältimise leping – Maksustamispädevuse jaotus – Elukohariigi maksustamispädevus – Pidepunktid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 24. oktoobri 2018. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Töötajad – Võrdne kohtlemine – Töötasu – Tulumaks – Kahepoolne topeltmaksustamise vältimise leping – Liikmesriigi maksustamissüsteem, mis tuleneb sellest lepingust ja mille kohaselt on residendi teisest liikmesriigist saadud tulu, mis seondub selles riigis tehtud palgatööga, maksust vabastatud vaid juhul, kui töö on tegelikult tehtud nimetatud riigis – Lubatavus

(ELTL artikkel 45)

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi maksustamissüsteem, mis tuleneb sellisest topeltmaksustamise vältimise lepingust nagu põhikohtuasjas ja seab residendi teisest liikmesriigist saadud tulu, mis seondub selles riigis tehtud palgatööga, maksust vabastamise tingimuseks, et töö, mille eest tulu on saadud, oleks tegelikult tehtud nimetatud liikmesriigis.

Ent esmalt, nagu on selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 22, kuna liikmesriigid võivad vabalt määratleda maksustamispädevuse jaotuse pidepunktid, siis ainuüksi asjaolu, et tuluallikariigi maksustamispädevuse tingimuseks otsustati seada residendist töötaja füüsiline kohalolek selle riigi territooriumil, ei kujuta endast diskrimineerimist või erinevat kohtlemist, mis on töötajate vaba liikumise põhjal keelatud (vt selle kohta 12. mai 1998. aasta kohtuotsus Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, punkt 30).

Teisalt on topeltmaksustamise vältimise lepingu eesmärk vältida olukorda, kus sama tulu maksustatakse mõlemas lepingu osalisriigis, mitte aga tagada, et ühes osalisriigis maksukohustuslaselt sissenõutud maks ei oleks suurem sellest, mida temalt oleks nõutud teises osalisriigis (19. novembri 2015. aasta kohtuotsus Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 27, 28 ja 37 ning resolutsioon)
Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et kui projekti on kavas rakendada sellisel alal, mis on mõeldud liikide kaitseks ja säilitamiseks ning mille kaitse all oleva liigi kaitsmiseks vajalik pindala aja jooksul muutub, ning kui sellise projekti tagajärjel osa sellest alast ei paku enam ajutiselt või alaliselt vaadeldava liigi jaoks sobivat elupaika, siis asjaolu, et see projekt hõlmab meetmeid, mille eesmärk on pärast nimetatud projekti mõju normikohast hindamist ja nimetatud projekti läbiviimise ajal tagada, et nimetatud osa alast, mis konkreetselt võiks pakkuda sobivat elupaika, ei väheneks või et seda saaks suurendada, ei saa arvesse võtta nimetatud artikli lõikes 3 ette nähtud hindamise läbiviimiseks, mille eesmärk on tagada, et vaadeldav projekt ei kahjustaks asjaomase ala terviklikkust, kuid selline asjaolu kuulub vajadusel sama artikli lõike 4 kohaldamisalasse.

Euroopa Kohus leidis juba seoses sellega, et projektis ette nähtud kaitsemeetmeid, mille eesmärk on kompenseerida selle projekti negatiivset mõju, ei saa võtta arvesse nimetatud projekti tagajärgede hindamisel, mis on ette nähtud elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 3 (15. mai 2014. aasta kohtuotsus Briels jt, C‑521/12, EU:C:2014:330, punkt 29, ning 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punkt 48).

Sellist meedet võidakse nõuetekohase hindamise käigus arvesse võtta ainult siis, kui esineb piisav kindlus selles, et meede aitab tõhusalt kaasa sellele, et vältida kahju tekitamist, ning millega on tagatud, et ei ole mingisugust põhjendatud kahtlust selles, et kõnealune projekt ei avalda negatiivset mõju ala terviklikkusele (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑142/16, EU:C:2017:301, punkt 38).

Üldreeglina on aga uue elupaiga – mis peaks kompenseerima sama elupaigatüübi pindala ja kvaliteedi kadu kaitsealal – loomisega tulevikus kaasnev positiivne mõju üksnes raskesti ettenähtav ja seda on näha alles mõne aja pärast (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punktid 52 ja 56 ning seal viidatud kohtupraktika).

Tuleb rõhutada, et ebakindlust ei tekita mitte see, et põhikohtuasjas vaatluse all olev elupaik muutub pidevalt ja et see ala vajab „dünaamilist“ kaitsekorralduskava. Selline ebakindlus tuleneb hoopis teatavate kindlate või võimalike ohtude kindlakstegemisest, mis avalduvad asjassepuutuva ala kui elupaiga ja toitumisala ehk selle ala ühele iseloomuliku tunnuse terviklikkusele, ning mõjude hindamisse selliste hilisemate eeliste kaasamisest, mis tulenevad selliste meetmete võtmisest, mis selle hindamise staadiumis on ainult ette nähtavad, kuna nende rakendamist ei ole veel alustatud. Seetõttu ja sõltuvalt kontrollist, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab läbi viima, ei saa nimetatud eeliseid vaadeldavale projektile ametiasutuste poolt loa andmise ajal nõutava vajaliku kindlusega ette näha.

(vt punktid 50–53 ja 57 ning resolutsioon)
Määruse nr 479/2008, mis käsitleb veinituru ühist korraldust, artikli 11 lõikest 1 nähtub, et viinamarjaistanduste ümberkorraldamise meetmete eesmärk on tõsta veinitootjate konkurentsivõimet. Seda eesmärki silmas pidades võib suhteliselt tagasihoidlikku meedet, mis piirdub viinamarjaistanduste parema haldamisega kaitstes viinapuid erinevate vahenditega, mille tulemusena paraneb märkimisväärselt põllumajandustootjate konkurentsivõime, käsitada ümberkorraldusmeetmena. Eelkõige ei nähtu määruse nr 479/2008 artikli 11 lõike 3 sõnastusest kuidagi, et olemasolevaid või isegi traditsioonilisi meetodeid kasutavad meetmed võivad viinamarjaistanduste ümberkorraldustoetuse saamiseks olla kõlblikud üksnes tingimusel, et neid kombineeritakse uute tehnoloogiate ja lahendustega. Järelikult arvestades seda, et määrus nr 479/2008 ei sisalda midagi niisuguste meetmete toetuskõlblikkuse kohta, nagu on viinamarjaistanduste kaitsemeetmed – eelkõige ulukite või lindude põhjustatud kahjuga seoses –, puudub õiguslik alus, et keelata liikmesriigil lisada viinamarjaistandusi ulukite või lindude põhjustatud kahju eest kaitsev meede viinamarjaistanduste ümberkorraldamise ja muutmise meetmete hulka, sest see meede aitab kaasa liikmesriigi veinitootjate konkurentsivõime parandamisele.

(vt punktid 46, 47, 51, 52)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et niisuguse meditsiiniseadme, millesse on lahutamatu osana inkorporeeritud aine nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/47/EÜ) artikli 1 lõike 4 tähenduses, eelnevat loamenetlust direktiivi 93/42 alusel ei saa selle määruse kohaldamisel võrdsustada selle aine müügiloamenetlusega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ) alusel, isegi kui nimetatud aine suhtes on läbi viidud direktiivi 93/42 (muudetud direktiiviga 2007/47) I lisa punkti 7.4 esimeses ja teises lõigus ette nähtud hindamine.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Direktiivi 95/46 artikli 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selles sättes sisalduv mõiste „kataloog“ hõlmab selliste isikuandmete kogumit, mis on kogutud ukselt uksele tehtava kuulutustöö käigus ning mis sisaldab nimesid ja aadresse ning muid andmeid külastatud isikute kohta, kui need andmed on korrastatud konkreetsete kriteeriumide põhjal, mis praktikas võimaldavad neid hilisema kasutamise eesmärgil hõlpsalt üles leida. Selleks et niisugune kogum kuuluks selle mõiste alla, ei ole vaja, et see hõlmaks kartoteeki, spetsiifilisi loetelusid või muid süsteeme, mis võimaldavad otsingut.

(vt punkt 62 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑287/17

Česká pojišťovna a.s.

versus

WCZ, spol. s r.o.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Okresní soud v Českých Budějovicích)

Eelotsusetaotlus – Äriühinguõigus – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7/EL – Artikli 6 lõiked 1 ja 3 – Võla sissenõudmiskulude hüvitamine – Kulud, mis on tekkinud võlgnikule meeldetuletuste saatmisest hilinenud maksmise tõttu

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 13. septembri 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7 – Õigus sissenõudmiskulude hüvitamisele – Kulud, mis on tekkinud meeldetuletuste saatmisest hilinenud maksmise tõttu – Võimalus saada mõistlikku hüvitist, mis ületab kindlasummalist hüvitist

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/7, põhjendus 19 ja artikkel 6)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et see annab võlausaldajale, kes nõuab võlgnikule tema poolt hilinenud maksmise tõttu saadetud meeldetuletustega seotud kulude hüvitamist, õiguse saada sel alusel lisaks nimetatud artikli lõikes 1 ette nähtud 40 euro suurusele kindlasummalisele hüvitisele mõistlikku hüvitist sama artikli lõike 3 tähenduses kulude osa eest, mis ületab nimetatud kindlasummalist hüvitist.

Pealegi asjaolu, et direktiivi 2011/7 põhjenduses 19 on öeldud, et selles direktiivis tuleks sätestada kindel miinimumsumma halduskulude sissenõudmise eest ja hüvitis hilinenud maksmisega seotud sisekulude eest, ei välista lisaks seda, et võlausaldajale võiks nende kulude eest maksta mõistlikku hüvitist, kui kõnealusest kindlast miinimumsummast ei piisa. Lisaks sellele, kuigi on tõsi, et kõnealuses põhjenduses on täpsustatud, et kindlasummalise hüvitise eesmärk peaks olema sissenõudmisega seotud haldus- ja sisekulude piiramine, tuleb seda siiski mõista kogu seda sama põhjendust arvesse võttes. Sellest järeldub, et asjaomase täpsustusega liidu seadusandja üksnes rõhutas, et 40 euro suuruse kindlasummalise hüvitise automaatne laad kujutab endast võlausaldaja jaoks ajendit piirata oma sissenõudmiskulusid selle summaga, välistamata samas, et võlausaldaja saab vajaduse korral nõuda suuremat, kuid mitte automaatset mõistlikku hüvitist.

(vt punktid 36–38 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

versus

Stadt Kempten

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Tubakatoodete valmistamine, esitlemine ja müük – Direktiiv 2014/40/EL – Suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubaka turuleviimise keeld – Mõisted „närimistubakas“ ja „suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakas“ – Peeneks jahvatatud tubakast valmistatud pastataoline mass (Thunder Chewing Tabacco) ja peeneks lõigatud tubakaga täidetud väikesed poorsed tsellulooskotikesed (Thunder Frosted Chewing Bags)

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 17. oktoobri 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Tubakatoodete valmistamine, esitlemine ja müük – Direktiiv 2014/40 – Kohaldamisala – Närimiseks ettenähtud tubakatooted – Mõiste – Hindamiskriteeriumid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/40, artikli 2 punktid 6 ja 8)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/40/EL tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ, artikli 2 punkti 8 koostoimes direktiivi artikli 2 punktiga 6 tuleb tõlgendada nii, et nende sätete tähenduses närimiseks ettenähtud tubakatoodeteks võib pidada vaid tubakatooteid, mida ei saa sihipäraselt tarbida muul viisil kui närides, ning see tuleb kindlaks teha liikmesriigi kohtul, võttes arvesse vastavate toodete kõiki objektiivseid asjakohaseid omadusi, nagu nende koostist, konsistentsi, esitlusvormi ning vajaduse korral nende tegelikku kasutamist tarbijate poolt.

Nagu Euroopa Komisjon täheldas, nähtub direktiivi 2014/40 ettevalmistavatest materjalidest, et sõna „üksnes“ lisamisega direktiivi artikli 2 punktis 6 antud mõiste „närimistubakas“ määratlusse soovis liidu seadusandja seda mõistet täpsustada, et vähendada suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubaka keelust kõrvalehoidmise võimalusi olukorras, kus huuletubakat on korduvalt üritatud turustada kui „närimistubakat“. Sellest järeldub, et direktiivi 2014/40 artikli 2 punkti 8 tähenduses „närimiseks ettenähtud tubakatoodeteks“ võib pidada vaid tooteid, mida ei saa sihipäraselt tarbida muul viisil kui närides, mis tähendab, et nende olulised koostisained eralduvad neist suhu vaid närimise tagajärjel. Niisuguseks tooteks ei saa aga pidada tubakatoodet, mida saab küll ka närida, kuid mis on peamiselt mõeldud imemiseks, see tähendab toodet, mille suushoidmisest piisab, et eralduksid selle olulised koostisained.

(vt punktid 31–33 ja 36 ning resolutsioon)
Siit järeldub, et niisugune leping nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas ja millega ettevõtja kohustub toodet tootma ja tarnima erinevatele ametiasutustele, mille vastutasuks on sihtrahastus täies ulatuses selle eesmärgi täitmiseks, kuulub mõiste „rahaliste huvidega seotud leping“ alla direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses, olgugi et nimetatud toote tootmise ja turustamisega seotud kulusid ei hüvitata täies mahus selle sama toetusega või tarnekuludega, mida nimetatud ametiasutustelt võib sisse nõuda.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „rahaliste huvidega seotud leping“ hõlmab ka otsust, millega avaliku sektori hankija sõlmib otse teatava ettevõtjaga lepingu ja annab seega ilma riigihankemenetlust korraldamata sihtrahastuse täies ulatuses toodete valmistamiseks, mis on mõeldud tasuta tarnimiseks erinevatele asutustele, kes on vabastatud mis tahes tasu maksmisest eelnimetatud tarnijale, välja arvatud tarnekuludena kindla summa 180 euro maksmine saadetiselt.

Direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punkti a ja artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, mis – võrdsustades „klassifikatsiooni saanud“ erahaiglad avalik-õiguslike haiglatega sel teel, et liidab need riikliku tervishoiuplaneerimissüsteemiga, mida reguleerivad ad hoc lepingud, mis erinevad tavalistest akrediteerimissuhetest teiste tervishoiuteenuste osutamise süsteemis osalevate eraõiguslike isikutega – jätab need erahaiglad liikmesriigi enda ja liidu hankenormide kohaldamisalast välja, sealhulgas juhul, kui sellised isikud on kohustatud valmistama teatavaid meditsiinilise tegevuse jaoks vajalikke tooteid ning need avalik-õiguslikele tervishoiuasutustele tasuta tarnima, mille eest nad saavad ühtlasi selleks tootmiseks ja tarnimiseks vajalikku avalikku rahastust.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 2)
Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Üldised või hüpoteetilised küsimused – Küsimused, mis puudtavad hankemenetlust, mis on kehtetuks tunnistatud – Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt selle tuvastamine, et vaidluse lahendamise seisukohast on huvi säilinud – Hüpoteetilisuse puudumine – Vastuvõetavus

(ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 94)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on lubatud kollektiivlepingus ette näha, et puhkusetasu arvutamisel võetakse arvesse töötasu vähenemisi, mis on tingitud sellest, et arvestusperioodil esineb päevi, mil lühendatud tööaja tõttu tegelikult ei töötatud, mille tagajärjel saab töötaja minimaalse põhipuhkuse eest, mida tal on õigus artikli 7 lõike 1 alusel saada, väiksemat puhkusetasu võrreldes tavapärase töötasuga, mida talle makstakse töötamise ajal. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tõlgendama riigisiseseid õigusnorme võimalikult suures ulatuses direktiivi 2003/88 sõnastust ja eesmärki arvestades nii, et artikli 7 lõikes 1 ette nähtud minimaalse puhkuse alusel töötajatele makstav puhkusetasu ei oleks väiksem tavapärasest keskmisest töötasust, mida töötajatele makstakse tegeliku töötamise ajal.

Sellega seoses on tasustatud põhipuhkuse õiguste laiendamine üle direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikes 1 nõutud miinimumi või võimalus saada õigus kasutada tasustatud põhipuhkust ühes osas töötajate jaoks soodsad meetmed, mis lähevad nimetatud sättes ette nähtud miinimumnõuetest kaugemale ja seega ei reguleeri see säte neid meetmeid. Niisuguseid meetmeid ei saa kasutada sellise negatiivse mõju vähendamiseks, mida tasustatud põhipuhkuse eest saadava puhkusetasu vähenemine töötajale tekitab, sest vastasel korral seataks kahtluse alla asjaomasest sättest tulenev õigus tasustatud põhipuhkusele, mille lahutamatu osa on töötaja õigus kasutada puhkuse- ja lõõgastusperioodidel majanduslikke tingimusi, mis on töötamise perioodidel kehtivate tingimustega samaväärsed.

Siinjuures olgu meenutatud, et tasustatud põhipuhkuse ajal tavapärase töötasu saamise eesmärk on anda töötajale võimalus tegelikult kasutada puhkusepäevi, millele tal on õigus (vt selle kohta 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Robinson‑Steele jt, C‑131/04 ja C‑257/04, EU:C:2006:177, punkt 49, ning 22. mai 2014. aasta kohtuotsus Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, punkt 20). Kui aga tasu, mida makstakse direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikes 1 sätestatud õiguse tasustatud põhipuhkusele alusel, on – nagu põhikohtuasjas – väiksem kui tavapärane töötasu, mida makstakse ajal, mil ta tegelikult töötab, võib see töötajat vähemalt sellistel perioodidel ajendada tasustatud põhipuhkust mitte kasutama, kuna selle tulemusena saaks ta asjaomastel perioodidel väiksemat tasu.

Puudub alus piirata käesoleva kohtuotsuse ajalist kehtivust ning liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohtud tagavad riigisisese õiguse alusel tööandjatele kaitse õiguspärase ootuse suhtes, et liikmesriigi kõrgemate kohtute praktika, milles on kinnitatud ehitustööstuse üleriigilise kollektiivlepingu põhipuhkuse sätete õiguspärasust, jääb kehtima.

(vt punktid 43, 44, 53 ja 63 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Kohtuasi C‑308/17

Hellenische Republik

versus

Leo Kuhn

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Kohtualluvus tsiviil- ja kaubandusasjades – Kohaldamisala – Artikli 1 lõige 1 – Mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad“ – Liikmesriigi emiteeritud võlakirjad – Erasektori osalemine selle riigi valitsemissektori võla restruktureerimises – Võlakirjatingimuste ühepoolne tagasiulatuv muutmine – Ühise tegutsemise klauslid – Hagi kõnealuse riigi vastu, mille on esitanud eraõiguslikud võlausaldajad, kes omavad neid võlakirju füüsiliste isikutena – Riigi vastutus tegevuse või tegevusetuse eest riigivõimu teostamisel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 15. novembri 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 1215/2012 – Kohaldamisala – Tsiviil- ja kaubandusasjad – Liikmesriigi emiteeritud võlakirju omandanud füüsilise isiku hagi selle riigi vastu, et vaidlustada nimetatud võlakirjade vahetamine väiksema väärtusega võlakirjade vastu – Väljajätmine

(Nõukogu määrus nr 1215/2012, artikli 1 lõige 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisugune vaidlus nagu põhikohtuasjas, mis puudutab liikmesriigi emiteeritud võlakirju omandanud füüsilise isiku hagi selle riigi vastu, et vaidlustada nimetatud võlakirjade vahetamine väiksema väärtusega võlakirjade vastu, mis sunniti sellele füüsilisele isikule peale seadusega, mille liikmesriigi seadusandja oli vastu võtnud erakorralistel asjaoludel ja mille kohaselt neid tingimusi muudeti ühepoolselt ja tagasiulatuvalt ühise tegutsemise klausli kehtestamisega, võimaldades asjaomaste võlakirjade omanike enamusel sundida see vahetus peale vähemusele, ei kuulu „tsiviil- ja kaubandusasjade“ alla selle sätte tähenduses.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑625/17

Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

versus

Finanzamt Feldkirch

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – ELTL artiklid 56 ja 63 – Teenuste osutamise vabadus ja kapitali vaba liikumine – Krediidiasutused – Stabiilsusmaks ja erakorraline stabiilsusmaks, mis määratakse kindlaks Austrias asutatud krediidiasutuste konsolideerimata bilansimahu alusel – Piiriüleste pangatehingute hõlmamine – Tütarettevõtjate poolt teises liikmesriigis tehtud tehingute väljajätmine – Erinev kohtlemine – Piirang – Põhjendatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 22. novembri 2018. aasta otsus

Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Maksuõigusnormid – Krediidiasutuste maksustamine – Riigisisesed õigusnormid, millega määratakse kindlaks stabiilsusmaks ja erakorraline stabiilsusmaks liikmesriigis asutatud krediidiasutuste konsolideerimata bilansimahu alusel – Krediidiasutuse poolt teiste liikmesriikide kodanikega tehtud selliste pangatehingute hõlmamine, mille puhul ei kasutata selleks seal asutatud püsivat tegevuskohta – Teises liikmesriigis asutatud tütarettevõtjate poolt teiste liikmesriikide kodanikega tehtud tehingute väljajätmine – Lubatavus

(ELTL artikkel 56)

ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis panevad sellistele Austrias asutatud krediidiasutustele, kes, nagu põhikohtuasjas nimetatud krediidiasutus, osutavad oma teistes liikmesriikides asuvatele klientidele teenuseid, kasutamata selleks seal asutatud püsivaid tegevuskohti, kohustuse tasuda maks, mis määratakse kindlaks „keskmise konsolideerimata bilansimahu“ põhjal, mis hõlmab nende krediidiasutuste poolt otse teiste liikmesriikide kodanikega tehtud pangatehinguid, kuid mis välistavad samasugused tehingud, mille on teinud Austrias asutatud krediidiasutuste tütarettevõtjad, kui need tütarettevõtjad on asutatud teistes liikmesriikides.

(vt punkt 44 ja resolutsioon)