ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimusele vastata nii, et valdusühingu poolt oma tütarettevõtjale kinnisasja üürileandmine kujutab endast „seotust viimase juhtimisega“, mida tuleb käsitada majandustegevusena selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, mis annab õiguse arvata maha käibemaksu, mida see äriühing tasus tütarettevõtja osaluse omandamisel, kui selline teenuse osutamine on kestev, seda tehakse tasu eest ja see on maksustatav, mis tähendab, et üürileandmine ei ole maksust vabastatud, ning kui esineb otsene seos teenuse pakkuja osutatud teenuse ja teenuse saaja makstud tasu vahel. Kulusid, mida valdusühing on kandnud seoses osaluse omandamisega oma tütarettevõtjates, kelle juhtimisega ta on seotud, kellele ta üürib kinnisasja ja teostab seega majandustegevust, tuleb käsitada osana tema üldkuludest ning nendelt kuludelt tasutud käibemaks peab olema üldjuhul terves ulatuses maha arvatav.
3.

Määruse nr 604/2013 artikli 24 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole liikmesriik, kes esitab selle määruse artikli 24 alusel tagasivõtmispalve, kohustatud pärast seda, kui palve saanud liikmesriik on selle määruse artikli 23 lõikes 2 ette nähtud tähtajad mööda lasknud, teavitama viimati nimetatud liikmesriigi ametiasutusi, et palve esitanud liikmesriigi kohtus on pooleli selles riigis varem esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebuse menetlus.
20

Ta täpsustab, et puudub vaidlus selles, et Air Balticule anti Riia lennujaama teenuste hinnast 80% suurune hinnaalandus. Selle hinnaalanduste süsteemi kohta tegi Läti Vabariigi konkurentsinõukogu 22. novembril 2006 otsuse, milles ta tuvastas, et rikutud on EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c, mis nüüd on ELTL artikli 102 teise lõigu punkt c. Põhikohtuasja vastustaja hinnangul tehti neid allahindlusi Läti asutuste vastu võetud õigusaktide alusel, mida rakendati ainult Lätis, väljendudes eelkõige nende hinnaalanduste kohaldamises, Riia lennujaama teenuste osutamises ja Air Balticu tulu saamises. FlyLAL väidab aga, et hinnaalanduste süsteem, mis on käsitatav turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena, põhines põhikohtuasja vastustajate vahel sõlmitud konkurentsivastasel kokkuleppel, mis on vastuolus EÜ artikliga 81, mis on nüüd ELTL artikkel 101. FlyLALi hinnangul sai Air Baltic tulu tõttu, mida ta sai sellest kokkuleppest ja ristsubsideerimisest, tegeleda Vilniuse lennujaamal konkurentsivastase tegevusega, sealhulgas kohaldada ülimadalaid hindu ja korraldada kokkulangevaid lennuaegu, teha õigusvastast reklaami ning lõpetada lende pärast flyLALi lahkumist asjasse puutuvalt turult. Seetõttu leiab ta, et väidetav kahju tekkis Leedus.
7

Selle määruse artikkel 7 „Ühte liiki kiust tekstiiltooted“ on sõnastatud: „1. Ainult need tekstiiltooted, mis koosnevad üksnes ühte liiki kiust, võib märgistada või tähistada tekstiga „100%“, „puhas“ või „täis-“. Neid või sarnaseid mõisteid ei tohi kasutada muude tekstiiltoodete puhul. 2. Ilma et see piiraks artikli 8 lõike 3 kohaldamist, võib kuni 2 massiprotsenti kõrvalisi kiude sisaldavat tekstiiltoodet samuti käsitada üksnes ühte liiki kiust koosneva tootena, tingimusel et see kogus on heade tootmistavade korral tehniliselt vältimatu ega ole lisatud sihilikult. Kraasmenetletud tekstiiltoodet võib samuti käsitada üksnes ühte liiki kiust koosneva tootena, kui toode ei sisalda rohkem kui 5 massiprotsenti kõrvalisi kiude ning tingimusel, et see kogus on heade tootmistavade korral tehniliselt vältimatu ega ole lisatud sihilikult.“
17

Kontrollija vastas 25. juuni 2015. aasta teises kontrollimisaruandes, et arvestades 21. aprilli 2015. aasta kirja ja apellandiga toimunud telefonivestlust, on selge, et viimane ei taotle kaitset pudelitele. Kontrollija sõnul on pudelid siiski vastavatel kujutistel selgesti näha ja uus kontroll näitab, et registreerimistaotlused ei sisalda kujutisi, mis oleks määruse nr 2245/2002 artikli 4 lõike 1 punkti e sätetega kooskõlas. Seega leidis kontrollija, et pudelite olemasolu tõttu ei ole omadused, millele kaitset taotletakse, selgesti nähtavad. Ta lisas, et selle puuduse saab kõrvaldada, esitades uued kujutised, millel on taotletavad omadused punktiiri või värvilise kontuurjoonega piiritletud. Ta täpsustas, et asjaomastel taotlustel puudub esitamiskuupäev seni, kuni need puudused ei ole kõrvaldatud. Kokkuvõtteks märkis ta, et kui puudused ettenähtud tähtpäevaks kõrvaldatakse, määratakse uute kujutiste esitamise kuupäev registreerimistaotluse esitamise kuupäevaks, vastasel korral lähtutakse sellest, et registreerimistaotlusi ei ole esitatud.
44

Siiski, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 45 ja 46 märkis, on Euroopa Kohus otsustanud töösuhte puhul – mis on käesoleva asjas käsitletavaga analoogne osas, milles see puudutas rida järjestikuseid töölepinguid, mis olid sõlmitud 15 aasta jooksul ja mille hulgast üksnes neli viimast lepingut sisaldasid vahekohtuklauslit, mille kohaselt oli Euroopa Kohus pädev lahendama kõiki vaidlusi seoses nimetatud lepingute kehtivuse, tõlgendamise või täitmisega –, et asjaolu, et eelnevates lepingutes ei ole sama klauslit ja et esimestel aastatel ei sõlmitud isegi kirjalikke lepinguid, ei takista seda, et Euroopa Kohus võtab pooltevaheliste suhete hindamisel arvesse kõiki varasemaid lepinguid (1. juuli 1982. aasta kohtuotsus Porta vs. komisjon, 109/81, EU:C:1982:253, punkt 10).
12

Põhikohtuasja hagejad pöördusid Amtsgericht Hamburgi (Hamburgi esimese astme kohus, Saksamaa) poole, kes nende hagi rahuldas. See kohus leidis, et Thomson Airwaysi tuleb samuti käsitada tegutseva lennuettevõtjana põhjusel, et määruse nr 261/2004 põhjenduse 7 kohaselt ei ole oluline, kas tegutsev lennuettevõtja teostab lennu talle kuuluva lennukiga või lennukiga, mis on renditud ilma meeskonnata (dry lease) või koos sellega (wet lease). Järelikult on tegutsev lennuettevõtja nii see, kes teostab konkreetse lennu, kasutades selleks koos meeskonnaga või ilma selleta renditud lennukit, kui ka see, kes teeb seda lennuki omanikuna ja meeskonna tööandjana.
57

Seega tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et põhimõtteliselt ei ole sellega vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt võivad kontserni residendist äriühingud selle kontserni mitteresidendist tütarettevõtja residendist püsiva tegevuskoha kahjumi oma konsolideeritud tulust maha arvata vaid juhul, kui selles liikmesriigis kohaldatavad normid, kus on tütarettevõtja asukoht, ei võimalda seda kahjumit viimase tulust maha arvata, kui nende õigusnormide kohaldamine toimub kombineeritult sellise topeltmaksustamise vältimise lepingu kohaldamisega, mille kohaselt on viimases liikmesriigis lubatud tütarettevõtja makstavast tulumaksust maha arvata summa, mis vastab tulumaksule, mis tasuti liikmesriigis, mille territooriumil see püsiv tegevuskoht asub, seoses viimase tegevusega. Siiski tuleb ELTL artiklit 49 tõlgendada nii, et need õigusnormid on sellega vastuolus, kui nende kohaldamise tagajärjel jääb kontsern ilma mis tahes tegelikust võimalusest arvata see kahjum maha oma konsolideeritud tulust, kuigi sama kahjumi tasaarvestamine tütarettevõtja tuluga on võimatu liikmesriigis, kelle territooriumil on see asutatud; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
66

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb vastata esitatud küsimustele, et määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lapse harilik viibimiskoht selle määruse tähenduses on koht, kus on faktiliselt tema elu kese. Liikmesriigi kohtul on üksteisega kooskõlas olevate tegurite põhjal kohustus teha kindlaks, kus see kese asub hetkel, kui on esitatud avaldus vanemliku vastutuse kohta lapse suhtes. Sellega seoses on taolises asjas nagu põhikohtuasi eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatud fakte arvestades otsustavad järgmised asjaolud: – laps elas oma sünnist saati kuni vanemate lahkuminekuni üldiselt nendega koos konkreetses kohas; – vanem, kes pärast paari lahkuminekut faktiliselt last hooldab, elab ikka iga päev temaga koos selles kohas ning töötab seal tähtajatu töösuhte alusel ning – lapsel on selles kohas korrapärased kokkupuuted oma teise vanemaga, kes ikka elab sellessamas kohas. Seevastu ei saa sellises kohtuasjas, nagu on põhikohtuasi, pidada otsustavateks järgmisi asjaolusid: – laps viibis minevikus vanemaga, kes faktiliselt teda hooldab, selle vanema päritoluliikmesriigis tema puhkuse või pühade ajal; – kõnealuse vanema päritolu, sellest tulenevad lapse kultuurilised sidemed selle liikmesriigiga ning tema suhted selles liikmesriigis elava perekonnaga ning – selle vanema võimalik kavatsus asuda lapsega tulevikus elama sellessesamasse liikmesriiki.
76

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et isikute vaba liikumist käsitlevat kokkulepet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on võõrtöötaja, kes on sõlminud kõnealuse liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutusega erikokkuleppe, kohustatud sissemakseid tegema miinimumalusel, mistõttu samastab selle liikmesriigi pädev asutus tema vanaduspensioni teoreetilise suuruse arvutamisel selle kokkuleppega hõlmatud perioodi samas liikmesriigis täitunud perioodiga ja võtab selle arvutamisel arvesse vaid sissemakseid, mille töötaja on tasunud selle kokkuleppe alusel, kuigi töötaja on enne seda, kui ta kasutas oma õigust vabalt liikuda, kõnealuses liikmesriigis teinud miinimumalusest suuremaid sissemakseid, ning paikne töötaja, kes ei ole kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja kes sellise kokkuleppe on sõlminud, võib teha miinimumalusest suuremaid sissemakseid.
44

Nimelt seatakse selle argumendiga tegelikult kahtluse alla see, kas on sarnane nende töötajate olukord, kes on otsustanud vastavalt töötajate üldseaduse artiklile 40 töölepingu üles öelda, ja nende töötajate olukord, kelle tööleping on vastavalt üldseaduse artiklitele 50–52 lõppenud. Eelotsusetaotlusest nähtub, et töölepingu ülesütlemist artikli 40 alusel ei saa käsitleda töötaja tahtest tuleneva ülesütlemisena, kuna see on tingitud asjaolust, et tööandja kavatseb teha niivõrd olulise muudatuse töölepingusse nagu töökoha üleviimine sellisele kaugusele, et töötaja on kohustatud elukohta vahetama, ning mille puhul näeb seadus ette hüvitise maksmise tööandja poolt, juhul kui töötaja üleviimisest keeldub ja otsustab töösuhte lõpetada.
45

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2003/96 artikli 21 lõike 5 kolmandat lõiku ja artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellist üksust, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mis toodab elektrienergiat oma tarbeks, sõltumata üksuse suurusest ja põhitegevusalaks olevast majandustegevusest, tuleb lugeda nendest sätetest esimese tähenduses „turustajaks“, kelle poolt elektrienergia tootmiseks tarbitav elektrienergia kuulub siiski artikli 14 lõike 1 punktis a ette nähtud kohustusliku maksust vabastamise alla.
16

SGI osas leidis cour administrative d’appel de Bordeaux (Bordeaux’ apellatsiooniastme halduskohus), olles eelnevalt märkinud, et äriühing oli tuginenud oma heausksusele, et ta ei vaidlustanud ei seda, et paljude tehingute tulemusel tegelikku tarnet ei toimunud, ega seda, et tarned hilinesid, ega lõpuks seda, et teatavad tehingud olid tühistatud, ning et ta oli seega loobunud kontrollimast nende majandustehingute tegelikkust, mis puudutasid suuri summasid. Seega järeldas kohus sellest, et maksuhaldur oli tõendanud, et SGI, kes oli „maksuvaba ülemeredepartemangu ettevõtja“, ei võinud mitte teada, et kõnealused tehingud on fiktiivsed, või et neist teatavad tehingud on esitatud tegelikust suuremas summas.
15

Kuna Bulgaaria õiguses puudub asjasse puutuv sõnaselge säte, siis selleks, et müügitehingu tühisus tooks maksustamise seisukohalt kaasa tagajärgi, tuleks kohaldada vahetult käibemaksudirektiivi. Kui seda direktiivi tõlgendada nii, et tehingu tühisus toob kaasa tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise, tuleks analüüsida küsimust, kas selle direktiivi asjaomased sätted on vahetult kohaldatavad. Nimelt, kui korrigeerimist ei oleks toimunud, esineks käibemaksuõiguste kaotamise risk, kuna müüja tagastas ostjale asja müügihinna ning viimase tasutud käibemaksu, samas kui sellele ostjale võis jääda käibemaks, mille ta ise on maha arvanud.
23

Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2004/38] artikli [10 lõiget 1] tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et elamisõiguse tuvastamise otsus tuleb vastu võtta ja teatavaks teha kuue kuu jooksul, või et see lubab, et otsus küll tehakse selle tähtaja jooksul, aga see tehakse teatavaks hiljem? Kui nimetatud otsuse võib teatavaks teha hiljem, siis millise tähtaja jooksul tuleb seda teha? 2. Kas direktiivi [2004/38] artikli [10 lõiget 1] koostoimes [selle direktiivi] artikliga 5, direktiivi [2003/86] artikli [5 lõikega 4] ning [Euroopa] Liidu põhiõiguste harta artiklitega 7, 20, 21 ja 41 tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et sellel alusel tehtav otsus tuleb ainult vastu võtta selle sättega kehtestatud kuuekuulise tähtaja jooksul, ilma et mingit otsuse teatavakstegemise tähtaega oleks ette nähtud ega ilma et see vähemalgi määral mõjutaks elamisõigust juhul, kui otsus tehakse teatavaks pärast selle tähtaja lõppu? 3. Kas arvestades kohustust tagada liidu kodaniku pereliikme elamisõiguse tõhusus, on tõhususe põhimõttega vastuolus see, kui liikmesriigi ametiasutuse jaoks hakkab pärast eespool nimetatud õigust käsitleva otsuse tühistamist uuesti kulgema kogu kuuekuuline tähtaeg, mis tal oli direktiivi [2004/38] artikli [10 lõike 1] alusel? Kui vastus on jaatav, siis kui pikk tähtaeg jääb ametiasutusele veel pärast seda, kui tema otsus kõnealuse õiguse omistamisest keeldumise kohta tühistatakse? 4. Kas direktiivi [2004/38] artiklitega 5, 10 ja 31 koostoimes [4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklitega 8 ja 13, [põhiõiguste harta] artiklitega 7, 24, 41 ja 47 ning [ELTL] artikliga 21 on kooskõlas liikmesriigi kohtupraktika ja niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 39/2 lõige 2, artiklid 40, 40bis, 42 ja 43 ning 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku määruse artikli 52 lõige 4, millest tulenevalt on nende õigusnormide alusel elamisõiguse andmisest keelduva otsuse tühistanud kohtuotsusel, mille teeb Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste asjade halduskohus), direktiivi 2004/38 artiklis 10, 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklis 42 ja 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku määruse artiklis 52 ette nähtud kohustuslikku kuuekuulist tähtaega katkestav, mitte peatav mõju? 5. Kas direktiiv [2004/38] nõuab, et selle artikli [10 lõikes 1] ette nähtud kuuekuulise tähtaja möödalaskmisega peab kaasnema tagajärg, ning kui jah, siis milline tagajärg peab sellega kaasnema? Kas direktiiv [2004/38] nõuab või lubab, et selle tähtaja möödalaskmise tagajärg oleks taotletava elamisloa automaatne andmine, ilma et oleks tuvastatud, et taotleja vastab tegelikult tema taotletava elamisõiguse saamiseks nõutavatele tingimustele?“
34

Kõigest eelnevast tuleneb, et määruse nr 44/2001 artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas, annab see säte tööandjale õiguse esitada kohtule, kellele töötaja on nõuetekohaselt esitanud põhihagi, vastuhagi, mis põhineb nõude loovutamise lepingul, mille tööandja ja isik, kelle nõue see algul oli, sõlmisid pärast seda, kui põhihagi oli juba esitatud.
46

Tuleb asuda seisukohale, et kuigi asjaomast erinevat kohtlemist ei saa põhjendada avaliku huviga, mis iseenesest on seotud alaliste töötajate töölevõtmise viisiga, siis võivad sellist erinevat kohtlemist siiski õigustada riigisisese avaliku teenistuse õiguse omapärast tulenevad kaalutlused, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 42–44. Sellega seoses nõuavad administratsiooni erapooletuse, tõhususe ja sõltumatuse kaalutlused teatud töökoha püsivust ja stabiilsust. Nende kaalutlustega, millel ei ole vastet tööõiguse üldnormides, on seletatavad ja põhjendatud avalik-õiguslike tööandjate sellise pädevuse piirid, mis seisnevad ühepoolselt lepingu ülesütlemises, ning seetõttu liikmesriigi seadusandja valik mitte anda avalik-õiguslikele tööandjatele õigust valida tööle ennistamise ja kahju hüvitamise vahel, mis on tekitatud sellise töölepingu ülesütlemisega, mis on tunnistatud õigusvastaseks.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 31 lõike 8 punkti b tuleb koostoimes selle direktiivi artikli 32 lõikega 2 tõlgendada nii, et see ei võimalda pidada rahvusvahelise kaitse taotlust selgelt põhjendamatuks sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus esiteks nähtub taotleja päritoluriiki puudutavast teabest, et talle võidakse pakkuda seal vastuvõetaval tasemel kaitset, ja teiseks ei ole taotleja esitatud teave piisav selleks, et põhjendada talle rahvusvahelise kaitse andmist, kui liikmesriik, kus taotlus esitati, ei ole vastu võtnud norme turvalise päritoluriigi mõiste rakendamise kohta.
59

Järelikult tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2006/112 artikleid 167, 168 ja 184 ning käibemaksu neutraalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui avalik-õiguslikul asutusel on õigus korrigeerida kapitalikaubana soetatud kinnisasja eest tasutud käibemaksu mahaarvamist sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus selle kauba soetamisel oleks esiteks saanud seda tema olemusest tulenevalt kasutada nii maksustatavas kui ka mittemaksustatavas tegevuses, kuid seda kasutati esialgu mittemaksustatavas tegevuses, ja teiseks ei olnud see asutus sõnaselgelt teada andnud enda kavatsusest kasutada seda kaupa maksustatavas tegevuses, kuid ei olnud ka sellist kasutust välistanud, kui kõigi faktiliste asjaoluside kaalumise tulemusena, mida peab tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, asutakse seisukohale, et täidetud on direktiivi 2006/112 artiklis 168 toodud tingimus, et maksukohustuslane peab asjaomase kauba soetamisel tegutsema maksukohustuslasena.
44

See tõlgendus on kooskõlas määruse nr 469/2009 artikliga 4, milles on täpsustatud, et täiendava kaitse tunnistusega antud kaitse laieneb ainult sellele tootele, millele on antud ravimi müügiluba ja igasugune ravimina kasutamise luba, mis on tootele antud enne tunnistuse kehtivusaja lõppemist, kuid üksnes „aluspatendiga antud kaitse piires“.
57

Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et elupaikade direktiivi artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et kui projekti on kavas rakendada sellisel alal, mis on mõeldud liikide kaitseks ja säilitamiseks ning mille kaitse all oleva liigi kaitsmiseks vajalik pindala aja jooksul muutub, ning kui sellise projekti tagajärjel osa sellest alast ei paku enam ajutiselt või alaliselt vaadeldava liigi jaoks sobivat elupaika, siis asjaolu, et see projekt hõlmab meetmeid, mille eesmärk on pärast nimetatud projekti mõju normikohast hindamist ja nimetatud projekti läbiviimise ajal tagada, et nimetatud osa alast, mis konkreetselt võiks pakkuda sobivat elupaika, ei väheneks või et seda saaks suurendada, ei saa arvesse võtta nimetatud artikli lõikes 3 ette nähtud hindamise läbiviimiseks, mille eesmärk on tagada, et vaadeldav projekt ei kahjustaks asjaomase ala terviklikkust, kuid selline asjaolu kuulub vajadusel sama artikli lõike 4 kohaldamisalasse.
20

Nendel asjaoludel otsustas Županijski sud u Zagrebu (Zagrebi maakonnakohus, Horvaatia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et isiku suhtes ei alustatud menetlust seoses süüteoga, mille kohta on tehtud Euroopa vahistamismäärus, või et see lõpetati, puudutab ainult süütegu, mille kohta on tehtud Euroopa vahistamismäärus, või tuleb seda õigusnormi mõista nii, et menetlusest loobumine või selle lõpetamine peab puudutama ka tagaotsitavat isikut kui kahtlustatavat/süüdistatavat selle menetluse raames? 2. Kas liikmesriik võib tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 3 alusel keelduda, kui teise liikmesriigi õigusasutus otsustas süüteo suhtes, mille kohta on tehtud Euroopa vahistamismäärus, menetlust mitte alustada või selle lõpetada, juhul kui asjaomase menetluse raames oli tagaotsitav isik tunnistaja, mitte kahtlustatava/süüdistatava staatuses? 3. Kas otsus lõpetada uurimine, mille raames tagaotsitav isik ei olnud kahtlustatav, vaid ta kuulati üle tunnistajana, on teiste liikmesriikide jaoks alus tehtud Euroopa vahistamismäärust mitte menetleda vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 3 punktile 2? 4. Millises seoses on raamotsuse artikli 3 punktis 2 ette nähtud isiku üleandmisest keeldumise kohustuslik alus juhul, kui „vahistamismäärust täitev õigusasutus teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus“, ja raamotsuse artikli 4 punktis 3 ette nähtud isiku üleandmisest keeldumise vabatahtlik alus juhul, kui „tagaotsitava suhtes on liikmesriigis seoses samade tegudega langetatud lõplik kohtuotsus, mis ei võimalda menetlust jätkata“? 5. Kas raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et vahistamismäärust täitev riik on kohustatud vastu võtma otsuse iga talle edastatud Euroopa vahistamismääruse kohta ja seda ka siis, kui ta on juba teinud otsuse varasema Euroopa vahistamismääruse kohta, mille on teinud teine õigusasutus sama tagaotsitava isiku suhtes sama kriminaalmenetluse raames, ja kui uus Euroopa vahistamismäärus on tehtud seetõttu, et asjaolud Euroopa vahistamismääruse teinud riigis on muutunud (eelotsusetaotluse esitanud kohtusse pöördumise otsus – kriminaalmenetluse alustamine, süüteo toimepanemise kaudsete tõendite rangem käsitlus, uus pädev õigusasutus/kohus)?“
23

Nimetatud kohus ei jõudnud siiski järeldusele selles osas, kas DPASi poolt oma patsientidele osutatavad teenused on käibemaksust vabastatud. Ta on arvamusel, et 28. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Axa UK (C‑175/09, EU:C:2010:646) toetab DPASi väidet, et nimetatud teenused kujutavad endast maksetega seotud tehinguid, mis seega on käibemaksudirektiivi artikli 135 lõike 1 punkti d kohaselt käibemaksust vabastatud, kuid märgib ka, et 26. mai 2016. aasta kohtuotsuse Bookit (C‑607/14, EU:C:2016:355) ja 26. mai 2016. aasta kohtuotsuse National Exhibition Centre (C‑130/15, ei avaldata, EU:C:2016:357) põhjal on selge, et teistsugune analüüs on võimalik, ning palub selgitada, kuidas neid ühitada. Lisaks palub ta selgitada – eeldusel, et kõnealuste teenuste osutamine kuulub mõiste „maksete ja ülekannetega seotud tehingud“ alla eelnimetatud sätte tähenduses –, milline ulatus on mõistel „võlgade sissenõudmine“ selle sätte tähenduses, arvestades, et lepingulisi tingimusi on muudetud nii, et tasu nende teenuste osutamise eest tuleb edaspidi maksta võlgnikul ja mitte võlausaldajal ning teenuseosutaja pakutavad teenused jäävad põhiosas samaks.
54

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellist maksu nagu põhikohtuasjas võib käsitada „teise kaudse maksuna“ seoses selle keskkonnaalase eesmärgiga, milleks on rahastada lisakulusid, mis on seotud kohustusega osta rohelist elektrienergiat; seevastu ei saa seda teha seoses selle maksu selliste territoriaalse ja sotsiaalse ühtekuuluvusega seotud eesmärkidega, nagu on tariifide geograafiline ühtlustamine ja elektrienergia hinna alandamine energiaostuvõimetutel majapidamistel, ning seoses selle maksu puhtalt halduseesmärkidega, eelkõige selliste riigiasutuste või institutsioonide nagu riiklik energiavahendaja või hoiufond haldustegevuskulud; seda kõike tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et on järgitud aktsiisi puhul kohaldatavaid maksustamiseeskirju.