Kohtuasi T-279/02

Degussa AG

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Konkurents – EÜ artikkel 81 – Kartellid – Metioniiniturg – Üks ja jätkuv rikkumine – Trahv – Trahvisummade arvutamise suunised – Rikkumise raskus ja kestus – Koostöö haldusmenetluse ajal – Määruse nr 17/62 artikli 15 lõige 2 – Süütuse presumptsioon

Esimese Astme Kohtu otsus (kolmas koda), 5. aprill 2006

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Õiguskindlus – Seaduse alusel karistamine

2. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

3. Konkurents – Trahvid

(EÜ artikkel 81, EÜ artikkel 82, EÜ artikli 83 lõige 1 ja lõike 2 punktid a ja d, EÜ artikli 202 kolmas taane, EÜ artikli 211 esimene taane; nõukogu määrus nr 17)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta

5. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Süütuse presumptsioon

(Ühtse Euroopa akt, preambul; Euroopa Liidu leping, artikli 6 lõige 2; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)

6. Konkurents – Kartellid – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste

(EÜ artikli 81 lõige 1)

7. Konkurents – Kartellid – Keeld – Rikkumised

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Trahvid – Otsus trahvide määramise kohta

(EÜ artikkel 253; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvi hoiatav laad

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A, neljas, viies ja kuues lõik)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A, kuues lõik)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus – Kergendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(EÜ artikli 18 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvi määramata jätmine või vähendamine vastutasuna süüdistatava ettevõtja koostöö eest

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 96/C 207/04, peatükk D, punkt 1)

16. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Karistusõiguse sätete tagasiulatuva jõu puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15; komisjoni teatis 98/C 9/03)

17. Konkurents – Haldusmenetlus – Ametisaladus

(EÜ artikkel 287)

1. Seaduse alusel karistamise põhimõte kaasneb õiguskindluse põhimõttega, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale. See liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavade osaks olev põhimõte, mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 7, kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi. Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed. Sellega seoses tuleneb nimetatud konventsiooni artikli 7 lõikest 1, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse.

Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et selles sättes ettenähtud tingimuste täitmiseks ei ole nõutav, et karistuste määramise aluseks olnud sätte sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätte rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse kindlusega ettenähtavad. Selle praktika kohaselt ei too sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 rikkumist ja asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu. Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse seda, kas kasutatud määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud. Muu hulgas ei vii liikmesriikide ühiste riigiõiguslike tavade arvestamine selleni, et ühenduse õiguse üldpõhimõtet seaduse alusel karistamise kohta tõlgendataks teisiti.

(vt punktid 66–69, 71–73)

2. Kuigi Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 lõiget 1 kohaldatakse komisjoni poolt määratud trahvidele ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise korral, ei ole ettevõtjatele ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvide määramist käsitleva määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 seaduse alusel karistamise põhimõttega vastuolus, arvestades järgmisi asjaolusid:

- komisjonil ei ole konkurentsinormide rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusõigust, kuna ta peab järgima puudutatud ettevõtjate käibest lähtuvat ülempiiri ning võtma arvesse rikkumise raskust ja kestust;

- komisjon peab trahvide kindlaksmääramisel järgima õiguse üldpõhimõtteid, eeskätt võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid;

- samu nõudeid kohaldatakse siis, kui komisjon kasutab oma kaalutlusõigust otsustamaks, kas määrata trahv või mitte;

- ühenduse kohtu teostatav kontroll on võimaldanud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika kaudu täpsustada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esineda võivaid määratlemata mõisteid;

- komisjon on kujundanud teadaoleva ja kättesaadava halduspraktika, mis ei ole küll trahvide õiguslikuks raamistikuks, kuid millest võib siiski lähtuda seoses võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisega, arvestades, et trahvide taseme tõstmine eespool viidatud artikli 15 lõike 2 piirides on endiselt võimalik, kui konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine seda nõuab;

- komisjon võttis vastu suunised trahvide kindlaksmääramise kohta, nii et komisjon on piiranud oma kaalutlusõigust, aidates seega tagada õiguskindlustust, ning ta peab järgima võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid;

- komisjon on EÜ artikli 253 alusel kohustatud trahvi määravaid otsuseid põhjendama.

(vt punktid 71, 74–84)

3. Õigust määrata EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise korral trahve ei saa lugeda õiguseks, mis algselt kuulus nõukogule, kuid mille rakendamiseks on ta EÜ artikli 202 kolmanda taande tähenduses komisjonile volitused andnud. Kooskõlas EÜ artikli 83 lõike 1 ja lõike 2 punktidega a ja d ning EÜ artikli 211 esimese taandega on see õigus osa komisjoni rollist järgida ühenduse õiguse kohaldamist ning EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamise osas on komisjoni sellist rolli täpsustatud, piiritletud ja vormiliselt kinnitatud määrusega nr 17. Selle määrusega komisjonile antud trahvide määramise õigus tuleneb seega asutamislepingu enda sätetest ja selle eesmärgiks on võimaldada neis artiklites ette nähtud keeldude tõhusat rakendamist.

(vt punktid 86 ja 87)

4. Ettevõtjatele tagatava õiguskindluse nõue tähendab seda, et kui vaidlus puudutab konkurentsinormide rikkumist, esitab komisjon, kellel on tõendamiskoormis tema poolt tuvastatud rikkumiste osas, sellised tõendid, mis tõendavad õiguslikult piisavalt endast rikkumist kujutavate asjaolude olemasolu. Mis puudutab teatava rikkumise väidetavat kestust, siis nõuab sama õiguskindluse põhimõte, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel.

(vt punktid 114 ja 153)

5. Süütuse presumptsioon, nagu see tuleneb muu hulgas EIÕK artikli 6 lõikest 2, on Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mida kinnitavad ka ühtse Euroopa akti põhjendused ja Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõige 2 ning põhiõiguste harta artikkel 47, üks ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõigustest. Kui arvestatakse asjaomaste rikkumiste laadi ning nendega seotud tagajärgede laadi ja raskusastet, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatega seotud konkurentsieeskirjade rikkumiste suhtes, mille tagajärjeks võib olla trahvide või karistusmaksete määramine.

(vt punkt 115)

6. „Kooskõlastatud tegevus” tähendab koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid milles teadlikult valitakse konkurentsiriskide asemel ettevõtjate vaheline koostöö. Koordineerimise ja koostöö kriteeriumeid, mis ei eelda kindla „plaani” väljatöötamist, tuleb mõista asutamislepingus konkurentsi puudutavate sätete mõtte valguses, mille kohaselt iga ettevõtja peab otsustama sõltumatult, millisel viisil ta kavatseb ühisturul tegutseda. Kuigi on tõsi, et sellise sõltumatuse nõue ei välista ettevõtjate õigust enda tegevust vastavalt konkurentide juba võetud või tulevikus võetavatele meetmetele mõistlikult kohandada, oleks selle nõudega oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine eesmärgiga mõjutada teatud kindla või potentsiaalse konkurendi tegutsemist turul või eesmärgiga sellisele konkurendile teada anda viis, kuidas ettevõtja ise on otsustanud või hakkab turul tegutsema.

Seega ei ole kooskõlastatud tegevuse tõendamiseks vaja näidata, et asjaomane konkurent võttis endale ametlikult kohustuse ühe või enama konkurendi suhtes tegutseda teataval viisil või et konkurendid määrasid ühiselt kindlaks oma tulevase tegevuse turul. Piisab, kui oma kavatsuse avaldamisega on konkurent elimineerinud või vähemalt oluliselt vähendanud ebakindlust tema turul tegutsemise kavatsuste suhtes. Lisaks, kuigi kartellikokkuleppe osaliste vastastikune tahteavaldus kartellikokkulepe lõpetada ei ole selle lõppemise eeltingimus, tuleneb sellegipoolest väljakujunenud kohtupraktikast, et kui ettevõtja osaleb ettevõtjate konkurentsivastase eesmärgiga koosolekutel, kuigi ta ei tegutse asjaomastel koosolekutel aktiivselt, ja kui ta ei avalda erimeelsust seal toimuva suhtes, andes teistele pooltele mõista, et ta osaleb asjaomaste koosolekute tagajärjeks olevas kartellikokkuleppes ja tegutseb sellega kooskõlas, võib ettevõtja osalemise asjaomases kartellikokkuleppes lugeda tõendatuks.

Lisaks, kuigi EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastusest ilmneb, et kooskõlastatud tegevus tähendab peale ettevõtjatevahelise kooskõlastuse ka selle kooskõlastuse tagajärjel teatavat käitumist turul ja põhjuslikku seost nende kahe asjaolu vahel, tuleb eeldada, tingimusel et puuduvad vastupidist näitavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidelt saadud infoga, et määrata oma käitumine turul. Niisugune on olukord eriti siis, kui kooskõlastatud tegevust viiakse läbi regulaarselt, pika perioodi vältel.

(vt punktid 132–134 ja 136)

7. EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni jätkuvas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et üks või enam nendest tegudest või tegevusest võib ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus osalemise eest rikkumises kui tervikus.

(vt punkt 155)

8. Mis puudutab komisjoni poolt ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest määratud trahvisummade arvutamist, siis on põhjendamiskohustust puudutava olulise vorminõude tingimused täidetud, kui komisjon märgib oma otsuses hindamise alused, mis võimaldasid tal mõõta rikkumise raskusastet ja kestust. Lisaks tuleb põhjendamiskohustuse ulatus kindlaks määrata arvestades asjaolu, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, isegi kui kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Lisaks ei nõua põhjendamiskohustus komisjonilt, et ta märgiks oma otsuses trahvide arvutamise meetodiga seonduvad arvandmed, vaid üksnes seda, et märgitaks hinnanguelemendid, mis võimaldasid komisjonil mõõta rikkumise raskusastet ja kestust.

(vt punktid 193 ja 194)

9. Rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel tuleb eelkõige arvesse võtta süüks pandud tegevuse õiguslikku ja majanduslikku konteksti. Komisjon peab võimaluse korral kohustuslikult, hinnates rikkumise konkreetset mõju turule, viitama konkurentsitingimustele, mis oleksid eksisteerinud muidu ilma rikkumiseta. Sellest tuleneb, et hinnakartellide osas võimaldab komisjoni järeldus, et kokkulepped võimaldasid tegelikult puudutatud ettevõtjatel saavutada kõrgema tehinguhinna taseme, kui oleks eksisteerinud ilma kartellikokkuleppeta, võtta arvesse trahvisumma kindlaksmääramisel rikkumise kahjulike mõjude suurust turule ja seega kehtestada rikkumise raskusastmest lähtuvalt trahvisumma kõrgemana kui siis, kui sellist järeldust ei oleks tehtud. Selle hinnangu raames peab komisjon arvesse võtma kõiki asjaomase turu objektiivseid tingimusi, arvestades kehtivat majanduslikku ja võimaluse korral ka õiguslikku konteksti. Vajaduse korral tuleb arvesse võtta „objektiivsete majanduslike tegurite” olemasolu, mis näitavad, et „vaba konkurentsi tingimustes” ei oleks hinnatase olnud identne sellega, mis ta tegelikult oli.

(vt punktid 216 ja 222–224)

10. Rikkumise raskusastme võib kindlaks määrata viitega rikkuva käitumisviisi laadile ja eesmärgile. Käitumise eesmärgiga seonduvad asjaolud võivad trahvisumma kindlaksmääramisel omada suuremat tähtsust kui käitumise mõjudega seonduvad asjaolud. Tegelikult ei ole konkurentsivastase tegevuse mõju trahvisumma rikkumisele vastavuse hindamisel määravaks kriteeriumiks. Tagajärgedest võivad rohkem tähtsust omada tahtluse ning käitumise eesmärgiga seonduvad asjaolud, eriti kui need puudutavad oma laadilt raskeid rikkumisi nagu hindade kindlaksmääramine ja turgude jagamine. Lisaks on horisontaalseid hinnakartelle alati loetud ühtedeks kõige raskemateks ühenduse konkurentsiõiguse rikkumisteks.

(vt punktid 250–252)

11. Konkurentsiõiguse sätete rikkumise eest trahvisummade kindlaksmääramisel peab komisjon arvesse võtma mitte üksnes rikkumise raskusastet ja konkreetse juhtumi asjaolusid, vaid ka rikkumise konteksti, ja tagama, et tema tegevusel oleks vajalik hoiatav iseloom eelkõige selliste rikkumiste puhul, mis eriti takistavad ühenduse eesmärkide saavutamist.

Sellega seoses näevad suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta ka ette, et peale rikkumise laadi, tema tegeliku mõju turule ja asjakohase geograafilise turu suuruse tuleb arvesse võtta ka rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (punkt 1 A, neljas lõik). Samuti võib arvesse võtta asjaolu, et suured ettevõtjad suudavad ise kõige paremini määratleda, kas nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja hinnata rikkumise tagajärgi (punkt 1 A, viies lõik).

Mis puudutab esimest asjaolu, siis hoiatuseesmärgiga, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, üritatakse tagada, et ettevõtjad järgiksid asutamislepinguga kehtestatud konkurentsinorme, mis reguleerivad nende tegevust ühenduses või Euroopa majanduspiirkonnas. Seda eesmärki on võimalik saavutada vaid siis, kui arvestatakse ettevõtja olukorda sellel päeval, mil trahv määratakse. Eristada tuleb ühest küljest rikkumise ulatust turul ja iga kartelli osalise vastutuse osa selles rikkumises (seda hõlmavad suuniste punkti 1 A neljas ja kuues lõik) ja teisest küljest trahvi määramisega hõlmatavat hoiatavat mõju.

Mis puudutab rikkumise ulatust turul ja iga kartelli osalise vastutuse osa selles rikkumises, siis annab rikkumisega seotud kauba käive täpse pildi rikkumise ulatusest asjaomasel turul. Konkurentsi piirava tegevusega seotud toodete müügist tekkinud käive on objektiivne asjaolu, mis täpselt näitab selle tegevuse kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele.

Siiski nõuab vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvi üldise taseme tõusu konkurentsipoliitika elluviimise raames, et trahvisummat kohandataks võtmaks arvesse adressaadiks olevale ettevõtjale avaldada soovitud mõju, ja seda selleks, et trahv ei muutuks tähtsusetuks ega vastupidi ülemääraseks, arvestades eeskätt asjaomase ettevõtja rahalist võimsust, kooskõlas esiteks trahvi tõhususe tagamise vajaduse ja teiseks proportsionaalsuse põhimõtte järgimise nõuetega. Ettevõtja koguvahendid võivad varieeruda eelkõige võõrandamis- või koondumistehingute tõttu, vähenedes või suurenedes oluliselt suhteliselt lühikese aja jooksul, eelkõige ajavahemikul rikkumise lõpetamisest kuni trahvi määrava otsuse vastuvõtmiseni.

Seega tuleb neid vahendeid hinnata, et õigesti saavutada hoiatuseesmärk trahvi määramise päeval, järgides samas ka proportsionaalsuse põhimõtet. Sellega seoses ja samadel põhjustel tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 raames määratakse trahvi ülempiir 10% puudutatud ettevõtja käibest kindlaks otsuse tegemisele eelnenud aastal terves maailmas saadud kogukäibe põhjal. Samuti tuleb hoiatava mõju tagamiseks mõeldud trahvi suurendamise määratlemise raames arvesse võtta ettevõtja rahalist võimsust ja tegelikke vahendeid hetkel, mil trahv määratakse, mitte aga teha tema bilansist tulenevat pro forma hinnangut, mis on oma laadilt oletuslik ja mis tuleneb ettevõtja poolt endale kehtestatud raamatupidamiseeskirjade kohaldamisest.

Mis puudutab teist asjaolu – ettevõtjatel olemas olevad õigus- ja majandusteadmised ja infrastruktuurid, et nad saaksid kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist –, siis taotletakse selle asjaolu arvessevõtmisega enam suurte ettevõtjate karistamist, kelle puhul eeldatakse, et neil on piisavad teadmised ja struktuurilised vahendid, et olla teadlik sellest, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja et hinnata selle võimalikku kasu. Seetõttu peab käive, millele tuginedes teeb komisjon kindlaks asjaomaste ettevõtjate suuruse ja seega nende võime kindlaks teha, kas nende tegevus kujutab endast rikkumist ning millised on selle rikkumise tagajärjed, olema seotud ettevõtja olukorraga rikkumise toimepanemise hetkel.

(vt punktid 95, 96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289, 290 ja 302)

12. Põhimõtteliselt ei saa keelata lähenemisviisi, mille alusel kartellikokkuleppe erinevatele osalistele kehtestatud trahvide summa määratakse kindlaks kartelli liikmeid mitmesse kategooriasse jagades, mille tagajärjel määratakse samasse kategooriasse paigutatud ettevõtjatele kindla suurusega trahvi lähtesumma, mis küll ei arvesta sama kategooria ettevõtjate suuruste erinevusi. Komisjonil ei ole kohustust tagada olukorras, kui trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, et tema arvutuste lõpuks saadud ettevõtjatele määratavad trahvisummad väljendavad kõiki nende ettevõtjate vahelisi erinevusi kogukäibe osas.

Siiski tuleb kategooriatesse jagamisel järgida võrdse kohtlemise põhimõtet, mille kohaselt on keelatud kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Samuti on suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1 A kuuendas lõigus ette nähtud, et kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest „oluliselt”, õigustab see eelkõige eristamist rikkumise raskusastme hindamiseks. Lisaks peab trahvisumma olema vähemalt proportsionaalne nende asjaolude osas, mida võeti arvesse rikkumise raskusastme hindamisel. Seetõttu peab juhul, kui komisjon jagab asjaomased ettevõtjad trahvi määramiseks gruppidesse, olema määratletud gruppide trahvi ülempiir seostatud ja objektiivselt õigustatud.

Taotletava eesmärgi valguses, s.o trahvisumma kohandamine vastavalt ettevõtja koguvahenditele ja võimele hankida rahalisi vahendeid selle trahvi maksmiseks, on trahvi piisava hoiatava mõju tagamiseks selle tõstmise eesmärk pigem tagada trahvi tõhusus, kui et arvestada rikkumise kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele ja seega selle rikkumise raskusastet. Sellest tuleneb, et ettevõtjate kategooriatesse jagamise meetodi objektiivse õigustatuse nõuet tuleb rangemalt tõlgendada olukorras, kus see jagamine on toimunud mitte rikkumise raskusastmest lähtuva trahvisumma kindlaksmääramiseks, vaid põhisumma tõstmise kindlaksmääramiseks eesmärgiga tagada määratud trahvi piisav hoiatav mõju.

Tegelikult on ettevõtjate erinev kohtlemine trahvisumma kindlaksmääramisel rikkumise raskusastme alusel, isegi kui gruppidesse jagamise tõttu määratakse teatavatele erineva suurusega ettevõtjatele identne põhisumma, objektiivselt õigustatav rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel rikkumise laadile omistatud suurema tähtsusega, võrreldes ettevõtjate suurusega. Siiski ei saa seda õigustust kohaldada trahvi tõstmise määra kindlaksmääramisel eesmärgiga tagada trahvile piisav hoiatav mõju, arvestades, et trahvi sellisel tõstmisel lähtutakse peamiselt ja objektiivselt ettevõtjate suurusest ja vahenditest, mitte aga rikkumise laadist.

(vt punktid 323–325 ja 328–331)

13. Kuigi konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvi summa kindlaksmääramisel on oluline, et ettevõtja võttis meetmeid takistamaks seda, et tema personal rikub tulevikus uuesti ühenduse konkurentsinorme, ei muuda see midagi juba tuvastatud rikkumise olemasolus. Sellest tuleneb, et ainuüksi asjaolu, et komisjon on teatavates olukordades oma otsuste tegemise praktikas kooskõlaprogrammi kehtestamist kergendava asjaoluna arvesse võtnud, ei too kaasa komisjoni kohustust mingis konkreetses juhtumis samal viisil toimida. Komisjon ei ole seega kohustatud teatavat asjaolu kergendava asjaoluna arvestama, kui ta järgib võrdse kohtlemise põhimõtet, mis tähendab, et sama otsuse adressaatideks olevatele ettevõtjatele ei anta selles küsimuses erinevat hinnangut.

Lisaks ei ole kahtlust selles, et ettevõtja poolt lihtne konkurentsinormidega vastavusse viimise programmi vastuvõtmine ei saa kujutada endast siduvat ja kindlat tagatist selle kohta, et see ettevõtja tulevikus jätkuvalt neid norme järgib, nii et selline programm ei saa kohustada komisjoni vähendama trahvi põhjusel, et trahviga taotletav preventsioonieesmärk on juba vähemalt osaliselt saavutatud.

(vt punktid 350, 351 ja 361)

14. Kuigi üldpreventiivse kaalutluse keeld kohaldub EÜ artikli 18 lõikes 1 väljendatud liidu kodanike liikumisvabaduse põhimõttest erandeid tegevate meetmete konkreetsele olukorrale, mida liikmesriigid rakendavad avaliku korra tagamiseks, ei ole see siiski üldpõhimõte ning järelikult ei saa seda keeldu otse ja lihtsalt üle võtta komisjoni poolt ettevõtjatele ühenduse konkurentsinormide rikkumise eest määratud trahvide raamistikku. Vastupidi, komisjon võib arvesse võtta asjaolu, et selline konkurentsivastane praktika nagu leidis aset käesolevas asjas, on endiselt, vaatamata alates ühenduse konkurentsipoliitika algusest selle tuvastatud ebaseaduslikkusele, väga levinud tänu tulule, mida teatud huvitatud ettevõtjad sellest saavad, ja seega võib ka järeldada, et trahvide taset tuleb tõsta, et tugevdada nende hoiatavat mõju, mis vastab vähemalt osaliselt vajadusele omistada trahvidele hoiatav mõju sellistele ettevõtjatele, kellele see trahv ei ole määratud.

(vt punktid 359 ja 360)

15. Ühenduse konkurentsinormide rikkumises osalenud ettevõtjate, kes komisjoniga koostööd tegid, trahvide vähendamine on põhjendatud kaalutlusel, et selline koostöö kergendab komisjoni tööd.

Sellega seoses ettevõtja, kes haldusmenetluse ajal ei võtnud seisukohta komisjoni väidetud faktide suhtes ja hoidus seega tunnistamast nende tõelevastavust, ei aita tegelikult kaasa komisjoni ülesande kergendamisele. Samuti ei piisa ettevõtja üldsõnalisest kinnitusest, et ta ei vaidlusta osundatud fakte vastavalt kartelle käsitlevale koostööteatisele, kui konkreetses asjas sellest kinnitusest komisjonile mingit kasu ei tõuse. Lõpuks saab koostööteatise alusel trahvisumma vähendamine peamiselt olla õigustatud üksnes siis, kui esitatud informatsioon ja üldisemalt asjaomase ettevõtja käitumine näitavad tema poolt tõelist koostööd. Koostööteatise tekstis ja eelkõige sissejuhatuses ja peatüki D punktis 1 esinevast koostöö mõistest endast ilmneb, et üksnes siis, kui asjaomase ettevõtja käitumine tõendab sellist koostöötahet, võidakse selle koostööteatise alusel trahvisummat vähendada.

(vt punktid 380–383)

16. Mis puudutab muutust komisjoni üldises konkurentsipoliitikas trahvide alal, mis tulenes eelkõige suunistest määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta, siis tuleb tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte järgimise kontrollimiseks kindlaks teha, kas see muutus oli mõistlikult ettenähtav sellel ajal, kui kõnealused rikkumised toime pandi.

Sellega seoses seisneb suuniste peamine uuendus selles, et arvutamise lähtekohaks võetakse sätestatud vahemiku põhjal arvutatav põhisumma, kusjuures see vahemik väljendab erinevaid rikkumise raskusastmeid, kuid ei oma sellisena mingit seost asjaomase käibega. See meetod tugineb seega sisuliselt trahvide tariifide määramisele, olgu see siis kui tahes suhteline ja paindlik. Seega tuleb uurida, kas see uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et selle tagajärjel trahvide taset tõstetakse, oli mõistlikult ettenähtav asjaomaste rikkumiste toimepanemise hetkel. Asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatud tasemel trahve teatud tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset määruses nr 17 märgitud piirides tõsta, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks, vaid vastupidi – ühenduse konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Sellest tuleneb, et trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel ei saa tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide taset või et kasutatakse sama trahvide arvutamise meetodit. Seega peavad need ettevõtjad arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel, kooskõlas tema tegevust reguleerivate normidega, otsustada tõsta trahvisummasid, võrreldes minevikus kohaldatuga. See on nii mitte üksnes siis, kui komisjon tõstab trahvisummade taset üksikutes otsustes trahve määrates, vaid ka siis, kui trahvisummasid tõstetakse arutatavale asjale üldiseid käitumisreegleid kohaldades, nagu seda on suunised. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb ka, et seaduse ootuspärasuse põhimõttega ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peab pöörduma õigusnõuandja poole, et mõistlikult hetke asjaolusid arvestades ette näha kindla teo tagajärgi. See on nii eelkõige kutsealade esindajatega, kes on harjunud oma kutsetegevuses suuremat hoolsust üles näitama. Neilt võib ka oodata suuremat hoolt sellise tegevusega kaasnevate riskide hindamisel.

Tuleb järeldada, et suunised, eelkõige aga seal sisalduv uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et selle tagajärjel trahvide taset tõstetakse, olid sellistele ettevõtjatele nagu hageja mõistlikult ootuspärased asjaomase rikkumise toimepanemise hetkel.

(vt punktid 388–396)

17. EÜ artikli 287 kohaselt ei tohi ühenduse institutsioonide liikmed, ametnikud ja teenistujad „isegi pärast oma ametikohustuste lõppemist avalikustada ametisaladuse pidamise kohustuse alla kuuluvat informatsiooni, iseäranis informatsiooni, mis puudutab ettevõtjaid, nende ärisuhteid või nende kulutuste komponente”. Kuigi selle sättega peetakse silmas peamiselt ettevõtjatelt saadud andmeid, siis näitab määrsõna „iseäranis”, et tegu on üldpõhimõttega, mida kohaldatakse ka muule konfidentsiaalsele informatsioonile. Võistlevates menetlustes, mis võivad viia süüdimõistmiseni, on väljapakutud karistuse laad ja määr oma laadilt ametisaladusega kaitstud seni, kuni karistus ei ole veel lõplikult kinnitatud ja välja kuulutatud. See põhimõte tuleneb eelkõige vajadusest kaitsta huvitatud isiku mainet ja väärikust seni, kuni ta ei ole süüdi mõistetud.

Seega langeb komisjoni kohustus mitte avalikustada ajakirjandusele informatsiooni täpse kavatsetava karistuse kohta kokku mitte ainuüksi tema kohustusega kaitsta ametisaladust, vaid ka tema hea halduse kohustusega. Lõpuks kohaldatakse ettevõtjate konkurentsinormide rikkumist puudutavatele menetlustele, mille tagajärjeks võib olla trahvide või karistusmaksete määramine, süütuse presumptsiooni. Komisjon ei ole seda presumptsiooni aga ilmselgelt järginud, kui ta enne süüdistatava ettevõtja lõplikku süüdimõistmist annab ajakirjandusele teada nõuandekomiteele ja volinike kogule välja pakutavast otsusest.

Siiski ei saa ühest küljest haldusmenetluse lõpuks tegelikult tuvastatud rikkumise olemasolu kahtluse alla seada tõendiga selle kohta, et komisjon on enneaegselt avaldanud oma usku rikkumise olemasolusse ja selle tagajärjel ettevõtjale määrata kavatsetava trahvi summasse. Lisaks ei saa väita, et haldusmenetluse lõppedes ja otsuse ametliku avaldamise eelõhtul komisjoni poolt selle otsuse sisu avalikustamisest üksi piisab, et tõendada, et komisjon oleks juhtumi ette ära otsustanud või seda erapoolikult uurinud.

Teisest küljest, kuigi seda laadi rikkumine võib kaasa tuua asjaomase otsuse tühistamise, saab see toimuda vaid siis, kui tõendatakse, et ilma rikkumiseta oleks otsusel olnud erinev sisu.

Seda viimast tingimust ei saa lugeda tõhusa kohtuliku kaitse rikkumiseks eraõiguslikele isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste osas, mis on osa õiguse üldpõhimõtetest, mis tulenevad liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest ja mis on sätestatud ka Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklites 6 ja 13. Seda kaitset tuleb ühildada õiguskindluse ja ühenduse institutsioonide aktide seaduslikkuse presumptsiooni põhimõtetega.

(vt punktid 409–411, 414–416 ja 421–423)





ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (kolmas koda)

5. aprill 2006( )

Konkurents – EÜ artikkel 81 – Kartellid – Metioniiniturg – Üks ja jätkuv rikkumine – Trahv – Trahvisummade arvutamise suunised – Rikkumise raskus ja kestus – Koostöö haldusmenetluse ajal – Määruse nr 17/62 artikli 15 lõige 2 – Süütuse presumptsioon

Kohtuasjas T‑279/02,

Degussa AG, asukoht Düsseldorf (Saksamaa), esindajad: advokaadid R. Bechtold, M. Karl ja C. Steinle,

hageja,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: A. Bouquet ja W. Mölls, keda abistas advokaat H.‑J. Freund, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja,

keda toetab

Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: E. Karlsson ja S. Marquardt,

menetlusse astuja,

mille esemeks on esimese võimalusena nõue tühistada komisjoni 2. juuli 2002. aasta otsus 2003/674/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum C.37.519 – Metioniin) (ELT 2003, L 255, lk 1) ja teise võimalusena nõue vähendada hagejale selle otsusega määratud trahvi,





EUROOPA ÜHENDUSTE ESIMESE ASTME KOHUS (kolmas koda),

koosseisus: koja esimees M. Jaeger, kohtunikud V. Tiili ja O. Czúcz,

kohtusekretär: ametnik K. Andová,

arvestades kirjalikus menetluses ja 27. aprilli 2005. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Degussa AG (Düsseldorf) on Saksa äriühing, mis asutati 2000. aastal SKW Trostberg’i ja Degussa-Hüls’i ühinemisel, Degussa-Hüls asutati Saksa keemiaettevõtjate Degussa AG (Maini äärne Frankfurt) ja Hüls AG (Marl) ühinemisel 1998. aastal (edaspidi „Degussa” või „hageja”). Ta tegutseb peamiselt loomasööda sektoris ja on ainus ettevõtja, kes toodab kõiki kolme kõige olulisemat asendamatut aminohapet: metioniini, lüsiini ja treoniini.

2 Asendamatud aminohapped on aminohapped, mida organism loomulikult toota ei saa ja mida tuleb seetõttu söödale lisada. Esimene aminohape, mille puudumine katkestab teiste aminohapete valgusünteesi, kannab nimetust „esimene piirav aminohape”. Metioniin on asendamatu aminohape, mida lisatakse liitjõusöödale ja eelsegudele, mis on mõeldud kõigile loomaliikidele. Seda kasutatakse põhiliselt lindude mõeldud söödas (nendele on metioniin esimene piirav aminohape) ning üha suuremas koguses ka seasöödas ja teatud aretatud loomadele mõeldud söödas.

3 Metioniin esineb kahes peamises vormis: DL-metioniin (edaspidi „DLM”) ja hüdroksüanaloogne metioniin (edaspidi „HAM”). DLM-i toodetakse kristalses vormis ja selles on aktiivne koostis ligi 100%. Novus International Inc. eelkäija tootja Monsanto poolt 80ndatel aastatel loodud HAM-is on aktiivne nominaalkoostis 88%. 2002. aastal moodustas see 50% ülemaailmsest tarbimisest.

4 Sündmuste toimumise ajal olid kolm suurimat metioniini tootjat Rhône-Poulenc (praegu Aventis SA), kelle metioniini tootmise eest vastutas tema tütarettevõtja Rhône-Poulenc Animal Nutrition (praegu Aventis Animal Nutrition SA), Degussa ja Novus. Rhône-Poulenc tootis kahte metioniini vormi, Degussa tootis vaid DLM-i ja Novus HAM-i.

5 Rhône-Poulenc esitas 26. mail 1999 komisjonile avalduse, milles ta tunnistas, et ta osales metioniini hindasid ja koguseid kindlaksmääravas kartellikokkuleppes, ja taotles, et talle kohaldataks komisjoni teatist kartellide puhul trahvide määramata jätmise või vähendamise kohta (EÜT 1996, C 207, lk 4, edaspidi „koostööteatis”).

6 Komisjoni ja Bundeskartellamti (Saksamaa föderaalne kartelliamet) ametnikud korraldasid 16. juunil 1999 uurimised Degussa-Hülsi äriruumides Maini äärses Frankfurdis tollel ajal kehtiva nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204) alusel.

7 Nende kontrollide järel esitas komisjon Degussa-Hülsile 27. juulil 1999 määruse nr 17 artikli 11 alusel informatsiooninõude seoses saadud dokumentidega. Degussa-Hüls vastas sellele nõudele 9. septembril 1999.

8 Komisjoni esitas teabenõuded 7. detsembril 1999 ka äriühingutele Nippon Soda Co. Ltd (edaspidi „Nippon Soda”), Novus International Inc. (edaspidi „Novus”) ja Sumitomo Chemical Co. Ltd (edaspidi „Sumitomo”) ja 10. detsembril 1999 äriühingule Mitsui & Co. Ltd. Need ettevõtjad vastasid 2000. aasta veebruari jooksul ning Nippon Soda esitas 16. mail 2000 täiendava avalduse.

9 Komisjoni võttis 1. oktoobril 2001 viie metioniinitootja, sh hageja, suhtes vastu vastuväiteteatise. Sama vastuväiteteatis puudutas ka Aventise 100%-list tütarettevõtjat Aventis Animal Nutrition (edaspidi „AAN”).

10 Vastuväiteteatises süüdistas komisjon neid ettevõtjaid selles, et nad olid osalenud 1986. aastast kuni enamikul juhtudel 1999. aasta alguseni jätkunud kokkuleppes, mis oli vastuolus EÜ artikliga 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (edaspidi „EMP leping”) artikliga 53 ja mis hõlmas tervet EMP-d. Komisjoni sõnul seisnes kõnealune kokkulepe metioniini hindade kindlaksmääramises, hinnatõusu mehhanismi elluviimises, siseriiklike turgude ja turuosade koguste jagamises ja nende kokkulepete järelevalve- ja kohaldamismehhanismi loomises.

11 Kõik osalised esitasid komisjoni vastuväiteteatisele kirjalikud märkused, kuigi Aventis ja AAN teavitasid komisjoni, et nad esitavad vaid ühe vastuse nende kahe äriühingu nimel.

12 Komisjon sai need vastused kätte ajavahemikus 10. jaanuarist kuni 18. jaanuarini 2002. Aventis, AAN (edaspidi koos „Aventis/AAN”) ja Nippon Soda tunnistasid rikkumist ja nõustusid kõigi faktiliste asjaoludega. Degussa tunnistas samuti rikkumist, kuid üksnes ajavahemikus 1992‑1997. Puudutatud ettevõtjate ärakuulamine toimus 25. jaanuaril 2002.

13 Arvestades, et Aventis/AAN, Degussa ja Nippon Soda osalesid jätkuvas kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses, mis hõlmas tervet EMP-d ja mille raames nad leppisid kokku sihthindades, võtsid vastu ja rakendasid hinnatõusu mehhanismi, vahetasid andmeid müügikoguste ja turuosade kohta ning järgisid ja kohaldasid oma kokkuleppeid, võttis komisjon menetluse lõppedes vastu 2. juuli 2002. aasta otsuse 2003/674/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum C.37.519 – Metioniin) (ELT 2003, L 255, lk 1, edaspidi „otsus”).

14 Komisjon kirjeldas otsuse põhjendustes 63–81 kartellikokkuleppe eesmärki kui hinnavahemiku ja „absoluutsete hinnalagede” kehtestamist. Pooled olevat kokku leppinud vajaduses tõsta hindasid ja analüüsinud, millist hinda ollakse turul võimeline aktsepteerima. Seejärel oli hinnatõus organiseeritud mitmete järjestikuste „kampaaniate” käigus, mille elluviimist analüüsiti kartellikokkuleppe järgnevatel kohtumistel. Lisaks olevat pooled vahetanud andmeid müügikoguste ja tootmisvõimsuste ning nende hinnangute kohta turu kogumahust.

15 Mis puudutab sihthindade rakendamist, siis märkis komisjon, et osalised teostasid müügi üle järelvalvet ja et vahetatud arvandmeid koostati ja uuriti regulaarsete kohtumiste käigus, ilma et siiski oleks eksisteerinud koguste kontrolli süsteemi, millega oleks kaasnenud kompensatsioonimehhanism, kuigi Degussa oli selle kohta ettepaneku teinud. Kartelli ülesehituse oluline osa olid regulaarsed mitme- ja kahepoolsed kohtumised (1986. ja 1999. aasta vahel toimus neid enam kui 25). Need toimusid „tippkohtumiste” ja töötajate tasemel tehniliste kohtumiste vormis.

16 Lõpuks oli kartellikokkuleppe toimimisel kolm erinevat perioodi. Esimene periood, mille jooksul tõsteti hindu, kestis 1986. aasta veebruarist 1989. aastani ning lõppes Sumitomo kartellikokkuleppest lahkumisega ning Monsanto ja HAM‑i turule tulekuga. Teise perioodi käigus, 1989. aastast kuni 1991. aastani, hakkasid hinnad silmapaistvalt langema. Kartelli osalised uurisid seetõttu viise, kuidas sellele uuele olukorrale reageerida (saada tagasi turuosad või leppida kokku hindades) ja leppisid pärast mitut 1989. ja 1990. aastal toimunud kohtumist kokku vajaduses keskenduda hindade tõstmisele. Kolmandal ja viimasel perioodil, 1991. aastast kuni 1999. aasta veebruarini, viis Monsanto (alates 1991. aastast Novus) poolt toodetud HAM-i müügi suurenemine selleni, et kartelli osalised peamiselt hoidsid hindade taset.

17 Otsuses on eelkõige järgmised sätted:

„Artikkel 1

Aventis […] ja [AAN], ühiselt vastutavad, Degussa […] ja Nippon Soda […] rikkusid asutamislepingu artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes põhjendustes kirjeldatud viisil ja ulatuses mitmes kokkuleppes ja kooskõlastatud tegevuses metioniini sektoris.

Rikkumine toimus

– 1986. aasta veebruarist kuni 1999. aasta veebruarini.

[…]

Artikkel 3

Artiklis 1 loetletud äriühingutele määratakse nimetatud artiklis sedastatud rikkumise eest järgmised trahvid:

– Degussa […], 118 125 000 eurot,

– Nippon Soda […], 9 000 000 eurot

[…]”

18 Trahvisumma arvutamiseks kasutas komisjon, viitamata sellele otseselt, sisuliselt suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; edaspidi „suunised”) kirjeldatud meetodit ning koostööteatist.

19 Trahvi põhisumma arvutamiseks kaalus komisjon kõigepealt rikkumise raskust. Ta tuvastas, et asjaomase tegevuse laadi, tema mõju metioniiniturule ning puudutatud geograafilise turu suurust silmas pidades olid otsuses loetletud ettevõtjad toime pannud EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 väga raske rikkumise (põhjendused 270–293).

20 Leides muu hulgas, et ettevõtjaid tuleb erinevalt kohelda, võttes arvesse nende ettevõtjate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile, ja määrata trahv tasemel, mis tagab piisava hoiatava mõju, leidis komisjon ettevõtjate suuruste erinevust silmas pidades, et tuleb aluseks võtta nende ettevõtjate ülemaailmsed turuosad metioniiniturul ja et seega kuulusid Rhône-Poulenc ja Degussa esimesse ettevõtjate kategooriasse ning Nippon Soda üksinda teise kategooriasse. Seetõttu kehtestas komisjon Aventis/AAN-i ja Degussa trahvide lähtesummaks 35 miljonit eurot ja Nippon Soda lähtesummaks 8 miljonit eurot (põhjendused 294–302).

21 Et tagada piisav hoiatav mõju ja arvestada asjaoluga, et suurtel ettevõtjatel on olemas õigus- ja majandusteadmised ja infrastruktuurid, mis võimaldavad neil hõlpsamini kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest, mis tulenevad konkurentsiõigusest, leidis komisjon, et Aventis/AAN-i ja Degussa trahvi lähtesummat, mis arvutati lähtuvalt ettevõtja suhtelisest suurusest asjaomasel turul, tuleb suurendada, et võtta arvesse nende kahe ettevõtja suurust ja vastavaid ülemaailmseid ressursse. Komisjon otsustas seetõttu, et Aventis/AAN-i ja Degussa trahvi lähtesummat tuleb suurendada 100% võrra, st 70 miljoni euroni (põhjendused 303–305).

22 Teiseks leidis komisjon seoses rikkumise kestusega, et Aventis/AAN, Degussa ja Nippon Soda osalesid rikkumises jätkuvalt alates 1986. aasta veebruarist kuni 1999. aasta veebruarini, ehk kaksteist aastat ja kümme kuud. Seetõttu suurendati rikkumise raskuse alusel kindlaksmääratud trahvi lähtesummasid 10% võrra aasta kohta ja 5% võrra poolaasta kohta, ehk 125% võrra. Seega kehtestati Aventis/AAN-i ja Degussa trahvi põhisummaks 157,5 miljonit eurot ja Nippon Soda trahvi põhisummaks 18 miljonit eurot (põhjendused 306–312).

23 Kolmandaks leidis komisjon, et rikkumises osalenud ettevõtjatele ei saa kohaldada ühtegi raskendavat ega kergendavat asjaolu (põhjendused 313–331).

24 Neljandaks ja viimaseks vähendas komisjon koostööteatise punkti B alusel Aventis/AAN-i trahvi 100% võrra. Seevastu leidis ta, et Nippon Soda ja Degussa ei täitnud trahvisumma väga suure vähendamise tingimusi koostööteatise punkti B alusel ega trahvisumma suure vähendamise tingimusi koostööteatise punkti C alusel. Siiski tunnistas komisjon, et Nippon Soda täitis nimetatud teatise punkti D alapunkti 2 esimese ja teise taande tingimused ja et Degussa täitis selle teatise punkti D alapunkti 2 esimese taande tingimused ja seetõttu vähendas nende ettevõtjate trahvisummat vastavalt 50% ja 25% võrra (põhjendused 332–355).

Menetlus ja poolte nõuded

25 Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis jõudis Esimese Astme Kohtu kantseleisse 16. septembril 2002.

26 Nõukogu taotles 13. detsembril 2002 luba menetlusse astuda. 13. veebruari 2003. aasta määrusega lubas Esimese Astme Kohus nõukogul komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.

27 Esimese Astme Kohtu otsusega määrati ettekandja-kohtunik kolmandast kojast ja käesolev asi määrati sellele kojale.

28 Kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Esimese Astme Kohus pooltel vastata teatud küsimustele ja esitada teatud dokumente. Pooled täitsid selle nõudmise.

29 Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (kolmas koda) algatada suulise menetluse. Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 27. aprilli 2005. aasta kohtuistungil.

30 Hageja palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsus;

– teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

31 Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

32 Nõukogu palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– kohtukulude osas kohaldada asjakohaseid õigusnorme.

Õiguslik käsitlus

33 Hageja esitab oma hagi toetuseks sisuliselt neli väidet. Esimene väide, mille raames hageja vaidlustab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 seaduslikkust, käsitleb seaduse alusel karistamise põhimõtte rikkumist. Teine väide käsitleb kaalutlusviga seoses ühe ja jätkuva rikkumisega, milles hageja osales, ning selle kestusega. Kolmas väide käsitleb kaalutlusvigu, faktivigu ja õigusnormide rikkumist ning proportsionaalsuse, karistuste tagasiulatuva jõu puudumise ja põhjendamiskohustuse põhimõtete rikkumist trahvisumma kindlaksmääramisel. Lõpuks käsitleb neljas väide „ametisaladuse järgimise” ja hea halduse põhimõtete ning süütuse presumptsiooni rikkumist.

I – Esimene väide, mis käsitleb seaduse alusel karistamise põhimõtte rikkumist

A – Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamine

1. Poolte argumendid

34 Hageja vaidlustab seaduslikkust EÜ artikli 241 tähenduses ja väidab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2, mis võimaldab komisjonil ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise korral trahve määrata, rikub seaduse alusel karistamise põhimõtet, mis on õiguskindluse põhimõtte osa, mis omakorda on ühenduse õiguse üldpõhimõte, kuna see säte ei määratle piisavalt täpselt reegleid komisjoni otsuste tegemiseks.

35 Kõigepealt meenutab hageja, et seaduse alusel karistamise põhimõte on esitatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 7 lõikes 1, mille kohaselt „ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu”. Ta lisab, et see sama põhimõte (nulla poena sine lege) on esitatud ka 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1, edaspidi „põhiõiguste harta”) artikli 49 lõikes 1 ja on lahutamatu osa liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest (vt näiteks Saksamaa põhiseaduse artikli 103 lõige 2). Sellest põhimõttest tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu ja Euroopa Kohtu tõlgenduste kohaselt nii tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte kui ka seaduse alusel karistamise põhimõte (vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas S.W vs. Ühendkuningriik, A‑seeria, nr 335, punkt 35 ja Euroopa Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/95 ja C‑129/95: X, EKL 1996, lk I‑6609, punkt 25). Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt arendatakse seaduse alusel karistamise põhimõttega edasi õiguskindluse põhimõtet, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte (Euroopa Kohtu 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Salumi jt, EKL 1981, lk 2735, punkt 10, ja 22. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 70/83: Kloppenburg, EKL 1984, lk 1075, punkt 11) ja nõuab eelkõige, et ühenduse õigusnormid oleksid õigustatud isikutele selged ja ootuspärased ning mis puudutab sätteid, mis toovad kaasa rahalised kohustused, siis tuleb kindluse ja ootuspärasuse nõuet eriti rangelt täita, et puudutatud isikud teaksid täpselt neile kehtestatud kohustuste ulatust (vt Euroopa Kohtu 13. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑30/89: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1990, lk I‑691, punkt 23 ja viidatud kohtupraktika).

36 Mis puudutab kriteeriume, mis võimaldavad hinnata EIÕK artikli 7 lõike 1 tähenduses „seaduse” piisavalt kindlat ja ootuspärast laadi, siis meenutab hageja, et Euroopa Inimõiguste Kohus nõuab sellise seaduse kättesaadavust puudutatud isikutele ja piisavalt täpset sõnastust, et nad võiksid – vajaduse korral õigusnõuandja poole pöördudes – mõistlikult hetke asjaolusid arvestades, ette näha kindla teo tagajärgi. Samas, Euroopa Inimõiguste Kohtu sõnul vastab kaalutlusõigust andev seadus sellele nõudele iseenesest siis, kui sellise õiguse ulatus ja kasutamise eeskirjad on piisavalt selgelt määratletud, arvestades asjaomast eesmärki – anda isikule piisav kaitse omavoli vastu (Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. veebruari 1992. aasta otsus kohtuasjas Margareta ja Roger Andersson vs. Rootsi, A‑seeria, nr 226, punkt 75, ja 2. augusti 1984. aasta otsus kohtuasjas Malone vs. Ühendkuningriik, A‑seeria, nr 82, punkt 66).

37 Hageja väidab, et seaduse alusel karistamise põhimõtet kohaldatakse nii kriminaalkaristustele kui ka ilma kitsamas mõttes kriminaalse laadita sanktsioonidele ja seega ka määruse nr 17 artikli 15 lõikele 2, sõltumata küsimusest, milline on selle sätte alusel komisjoni kehtestatud trahvide õiguslik laad. Euroopa Kohus leidis, et „ka kriminaalse laadita sanktsiooni s[aab] määrata üksnes siis, kui see tugine[b] selgele ja täpsele õiguslikule alusele” (Euroopa Kohtu 25. septembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 117/83: Könecke, EKL 1984, lk 3291, punkt 11, ja 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena, EKL 1987, lk 4587, punkt 15). Määruse nr 17 artikli 15 lõikes 4 esinev märge, et komisjoni otsused ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvide määramise kohta „ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda”, ei oma sellega seoses tähtsust, kuna õigusakti määratlemine ei olnud hinnangu andmisel määrav (Euroopa Inimõiguste Kohtu 8. juuni 1976. aasta otsus kohtuasjas Engel jt vs. Madalmaad, A‑seeria, nr 22, punkt 81). Määratud trahvide raskustes ja nende repressiivsest ja ennetavast laadist tuleneb vastupidi, et nad on sisuliselt pool-kriminaalõiguslikud või koguni kriminaalõiguslikud laias mõistes.

38 Hageja sõnul on see tõlgendus kooskõlas Euroopa Inimõiguste Kohtu poolt kriminaalasjades esitatud süüdistusele antud tõlgendusega (Euroopa Inimõiguste Kohtu 29. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas Belilos vs. Šveits, A‑seeria, nr 132, punktid 62 ja 68; 21. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas Öztürk vs. Saksamaa, A‑seeria, nr 73, punkt 46 jj ja eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Engel jt vs. Madalmaad, punkt 80 jj), mille kohaselt on ka haldusmenetluses määratud madalad trahvid laadilt kriminaalõiguslikud. Hageja leiab a fortiori, et sama kehtib ka komisjoni poolt ühenduse õiguse rikkumise eest määratud trahvide puhul, arvestades nende summade suurust.

39 Hageja meenutab, et Euroopa Kohtu sõnul on õigusliku selguse nõue „eriti oluline valdkonnas, kus igasugune ebakindlus võib kaasa tuua […] eriti arvestatavate sanktsioonide kohaldamise” (Euroopa Kohtu 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 32/79: komisjon vs. Ühendkuningriik, EKL 1980, lk 2403, punkt 46), selline olukord esineb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratud trahvide puhul.

40 Muu hulgas rõhutab hageja, et EÜ artiklites 83 ja 85 ette nähtud nõukogu ja komisjoni pädevuste jaotusest tuleneb, et üksnes nõukogu on pädev artiklites 81 ja 82 esitatud põhimõtete kohaldamiseks vajalikke määruseid või direktiive kehtestama. Seaduse alusel karistamise põhimõttest tuletatud nõuded tähendavad seega, et nõukogul ei ole õigust delegeerida komisjonile trahvide määramise õigust, kui puudub piisavalt kindlaksmääratud süsteem.

41 Hageja väidab, et komisjonil on nii uurimis-, süüdistamis- kui ka lõpliku otsuse tegemise pädevus. Selline pädevus, mis ei ole kooskõlas liikmesriikide riigiõiguslike tavadega, tuleks määratleda selgete ja ühemõtteliste normidega. Hageja leiab seega, et nõukogu määrus EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamiseks peaks täpselt määratlema sanktsioonide sisu, eesmärgi ja määra. Muu hulgas nõuab seaduse alusel karistamise põhimõte, et nähtaks ette ülempiir, mis ei tohi olla ülemäära kõrge, et trahvid ei omandaks kriminaalõiguslikku laadi. Olukorras, kus trahv on piiramatu, ei ole see lõplikult eelnevalt nõukogu poolt kindlaks määratud, vaid komisjoni kui täidesaatva võimu poolt kehtestatud.

42 Hageja leiab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ei täida eespool kirjeldatud seaduse alusel karistamise põhimõttest tulenevaid nõudeid.

43 Esiteks väidab ta, et määruses nr 17 ei nähta ette olukordi, millal EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise korral tuleb trahv määrata, jättes komisjonile kaalutlusõiguse otsustada trahvi määramise sobilikkuse üle. Ta meenutab sellega seoses Euroopa Kohtu 12. juuli 1979. aasta otsust liidetud kohtuasjades 32/78, 36/78–82/78: BMW Belgium jt vs. komisjon (EKL 1979, lk 2435, punkt 53), mille kohaselt on komisjonil kaalutlusõiguse teostamisel täielik vabadus otsustada, kas trahvi määrata või mitte.

44 Teiseks väidab hageja, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 puudub trahvisumma ülempiir. Hageja leiab seega, et see raamistik ei ole kooskõlas seaduse alusel karistamise põhimõttega ja et see kujutab endast lepingu alusel nõukogule kuuluva pädevuse ülekandmist komisjonile. Trahvisumma ei ole tegelikult eelnevalt määrusega kehtestud, vaid selle kehtestab eranditult komisjon ja teeb seda ootuspäratult ja kontrollimatult (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, ja viidatud kohtupraktika). Vajadusega tagada trahvi hoiatav laad ei saa õigustada absoluutse ülempiiri puudumist, kuna seda nõuet tuleb kohaldada koos kõrgemalseisva ühenduse õiguse üldpõhimõttega seaduse alusel karistamise kohta (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Kloppenburg, punkt 11 ja eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Salumi jt, punkt 10).

45 Kolmandaks märgib hageja, et välja arvatud rikkumise raskus ja kestus, puuduvad seadusandja kehtestatud kriteeriumid trahvisumma kindlaksmääramiseks. Need kaks kriteeriumi ei oma praktikas mingit piiravat mõju komisjoni kaalutlusõigusele. Ühest küljest ei pea komisjon järgima mingit siduvat või ammendavat loetelu kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest (Euroopa Kohtu 25. märtsi 1996. aasta määruse kohtuasjas C‑137/95 P: SPO jt vs. komisjon, EKL 1996, lk I‑1611, punkt 54, ja 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord vs. komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33; Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 443) ja teisest küljest arvestab komisjon hulga raskendavate või kergendavate asjaoludega, mida õigustatud isikud eelnevalt ei tea.

46 Lisaks ei võimalda võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisest tuletatud nõuded hüvitada seda ebatäpsust, arvestades, et kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon kohustatud tagama, et trahvide lõplikud summad väljendaksid kõiki ettevõtjate kogukäivete vahelisi erinevusi (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 278).

47 Hageja argumenti kinnitab ka Bundesverfassungsgericht’i (Saksamaa konstitutsioonikohus) otsus, mille kohaselt karistusseaduse säte, millega nähakse karistuse ülempiiriks ette karistatava kogu vara, tuleb tühistada vastuolu tõttu seaduse alusel karistamise põhimõttega (20. märtsi 2002. aasta otsus, BvR 794/95, NJW 2002, lk 1779). Vastupidi nõukogu kinnitustele ei ole Saksamaa konkurentsipiirangute vastase seaduse [Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)] § 81 lõikes 2 mingit määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 sarnast sätet, sest seadusandja loobus sellisest regulatsioonist vabatahtlikult.

48 Neljandaks märgib hageja, et komisjoni otsuste tegemise praktika illustreerib tema argumendi põhjendatust. Seda praktikat iseloomustavad olulised erinevused määratud trahvide ja nende summade olulise hiljutise tõusu vahel. Ta märgib eelkõige, et kümnest kõige suuremast trahvist kaheksa määrati pärast 1998. aastat ja et rekordiline summa 855,23 miljonit eurot, millest ühele ettevõtjale määrati 462 miljonit eurot 2001. aastal nn „vitamiinide” asjas (komisjoni 21. novembri 2001. aasta otsus K(2001) 3695 lõplik, juhtum COMP/E‑1/37.512). Viimatinimetatud summa on viisteist korda kõrgem 1994. ja 2000. aasta vahelisel perioodil määratud keskmistest trahvidest ja 2001. aasta suuruselt teine trahv (komisjoni otsus K(2001) 4573 lõplik, COMP/E‑1/36.212 – isekopeeruv paber) oli kuus korda suurem sellest keskmisest.

49 Viiendaks leiab hageja, et olemasolevat korda ei saa õigustada vajaliku hoiatava mõjuga, mis trahvidel peaks ettevõtjate suhtes olema. Ühest küljest tunnistab hageja, et kuigi täpne trahvi summa ei pea olema eelnevalt kindlaksmääratav, ei võimalda hoiatav eesmärk siiski nõukogul hoiduda „selgelt märkimast komisjonile antud pädevuse piire”. Teisest küljest märgib hageja, et trahvi minimaalse ootuspärasuse puudumine viib tegelikkuses selleni, et pärsib ettevõtjate tahet komisjoniga koostööd teha. Võimalus kas või umbkaudselt hinnata teatava tegevuse võimalikke tagajärgi tagab siseriiklike karistusõiguse normide eeskujul seevastu taotletava hoiatava mõju palju paremini.

50 Kuuendaks väidab hageja, et suunised ei saa heastada määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 õigusvastasust. Ühest küljest ei ole need suunised õigusakt EÜ artikli 249 tähenduses ja teisest küljest saab vaid nõukogu kooskõlas EÜ artikliga 83 selles valdkonnas sätteid vastu võtta. Hageja leiab, et seetõttu peab nõukogu järgima seaduse alusel karistamise põhimõtet. Samadel põhjustel ei saa määruse nr 17 artiklis 17 Euroopa Kohtule antud täielik pädevus heastada sama määruse artikli 15 lõike 2 õigusvastasust. Hageja meenutab, et sellele pädevusele vaatamata on komisjoni ülesandeks esmajärjekorras määrata trahvisumma ja teha haldusmenetluse käigus kindlaks asjaolud. Lisaks meenutab hageja, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ebatäpsus ja kontrollikriteeriumide puudumine võtab ühenduse kohtutele antud täielikult pädevuselt igasuguse sisu. Hageja märgib lõpuks, et puudutatud isikutelt ei saa nõuda, et nad esitaksid süstemaatiliselt kohtusse hagisid, kuna trahvisummade määramise õiguslik raamistik on ebapiisavalt määratletud. Ta lisab, et ühenduse kohtu poolt seadusandja vigade heastamine ületab kohtutele antud kohustused ja on seega EÜ artikli 7 lõike 1 valguses vaidlustatav.

51 Komisjon leiab, et hageja argumendid ei ole põhjendatud.

52 Ta rõhutab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 on selge ja ühemõtteline õiguslik alus, mis võimaldab ettevõtjatel piisava täpsusega ette näha oma tegevuse tagajärgi.

53 Lisaks meenutab komisjon, et ta peab oma kaalutlusõigust kasutama selle artikliga kehtestatud rikkumise raskuse ja kestuse kriteeriume, ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid ning Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu kohtupraktikat järgides. Komisjon väidab seega, et ta peab neid põhimõtteid järgima iga kord, kui ta kasutab oma kaalutlusõigust (vt seoses võrdse kohtlemise põhimõttega Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑15/99: Brugg Rohrsysteme vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1613, punkt 149, ja 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punktid 69, 207, 281, 308; kohtujurist Ruiz Jarabo Colomeri ettepanek Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EKL 2004, lk I‑123, I‑133, punkt 96 jj).

54 Vastupidi hageja väidetele ei saa sellega seoses eespool punktis 43 viidatud kohtuotsusest BMW Belgium jt vs. komisjon tuletada, et see kontroll ei ulatu otsusele, kas trahv määrata või mitte. Asjaolu, et Euroopa Kohus nõustus selles asjas komisjoni võimalusega määrata trahv edasimüüjatele, kuigi ta seda varasemates asjades ei olnud teinud, ei tähenda, et komisjoni pädevus määrata trahv või jätta see määramata oleks ilma piirideta, kuna seda pädevust tuleb teostada lähtudes objektiivsetest kriteeriumidest, mis vastavad komisjonile selle pädevuse andnud sätte eesmärgile.

55 Hagejal ei ole alust viidata asjaolule, et otsus oli „üllatusotsus”, niivõrd kuivõrd trahvi hoiatav laad tähendab, et ettevõtjad ei saa seda trahvi eelnevalt arvutada ja võrrelda arvatava tuluga. Komisjon meenutab, et igal juhul ei olnud hagejal alust tugineda õiguspärasele ootusele, et talle ei määrata trahvi, mis on kõrgem rikkumise käigus määratud kõige kõrgematest trahvidest (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus LR AF 1998 vs. komisjon, punkt 241 ja eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs. komisjon, punktid 63 ja 64).

56 Muu hulgas lükkavad Esimese Astme Kohtu täielik pädevus ning suuniste vastuvõtmine 1998. aasta jaanuaris, mis kuulutati määrus nr 17 artikli 15 lõikega 2 kooskõlas olevaks, ümber hageja seisukoha, nagu oleks trahvi määramine meelevaldne ja läbipaistmatu.

57 Ka ei saa nõukogule ette heita, et ta on asutamislepingut rikkudes pädevuse komisjonile üle kandnud, arvestades et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 kujutab endast seal mainitud kriteeriumide, nagu neid ühenduse kohtud on tõlgendanud, ja ühenduse õiguse üldpõhimõtete järgimise nõude tõttu piisavalt kindlaksmääratud õiguslikku alust, arvestades trahvide määramisega taotletavat eesmärki. Seega on alusetu argument, et suunised ei saa heastada selle sätte määratlematust. Muu hulgas parandasid suunised õiguskindlust ja otsuste tegemise menetluse läbipaistvust.

58 Mis puudutab lõpuks trahvisumma suurenemist viimastel aastatel, siis märgib komisjon esiteks, et ainuüksi ettevõtjate käivete tõus alates 60ndatest aastatest õigustab vaidlustatud sättega komisjonile jäetud tegevusruumi, ja teiseks, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique diffusion française jt vs. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punktid 108 ja 109; eespool punktis 46 viidatud Esimese Astme Kohtu otsus LR AF 1998 vs. komisjon, punkt 237, ja 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑202/98, T‑204/98 ja T‑207/98: Tate & Lyle jt vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑2035, punktid 144 ja 145) peab komisjon saama tõsta trahvide taset, et tugevdada nende hoiatavat mõju. See kaalutlusõigus ei ole siiski ilma piirideta, kuna Euroopa Kohus ja Esimese Astme Kohus uurivad, kas komisjoni otsustatud trahvi tõstmised on väidetavat huvi arvestades õigustatud (Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑334/94: Sarrió vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1439, punktid 323–335, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑16/99: Lögstör Rör vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1633, punkt 251). Ta märgib lõpuks, et vaatamata sellele trahvide taseme tõusule on ilmselged, rasked ja pikaajalised rikkumised endiselt suhteliselt sagedased.

59 Menetlusse astunud nõukogu leiab, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamine tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nõukogu tunnistab, et kuigi tegu on kriminaalõiguse valdkonda mittekuuluva sanktsiooniga, peab trahv tuginema selgele ja ühemõttelisele õiguslikule alusele. Ta leiab siiski, et määruse nr 17 artikkel 15 täidab selle nõude. Ta meenutab muu hulgas, et nulla poena sine lege põhimõtet kohaldatakse vaid kriminaalõiguslikele karistustele ja et vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõikele 4 ei ole aga nendega tegu määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratud trahvide puhul. Sellest põhimõttest tuletatud nõudeid ei saa seega käesolevas asjas kohaldada (eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 14; Euroopa Inimõiguste Kohtu 9. veebruari 1995. aasta otsus kohtuasjas Welch vs. Ühendkuningriik, A‑seeria, nr 307).

60 Muu hulgas leiab nõukogu, et karistuse suurus on piisavalt määratletud, kuna määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 on ette nähtud trahvi ülempiir sõltuvalt asjaomase ettevõtja käibest. Absoluutne ülempiir ei oleks sobiv, kuna komisjoni otsused puudutavad konkreetseid olukordi. Komisjoni kaalutlusõigus ei ole sugugi absoluutne ja on piiratud sellega, et komisjon on kohustatud arvesse võtma selles artiklis ette nähtud rikkumise kestuse ja raskusastme kriteeriumeid. Komisjon on kohustatud ka järgima proportsionaalsuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid.

61 Nõukogu leiab, et on keeruline määratleda piiravamat regulatsiooni, mis võimaldab arvesse võtta iga rikkumise konteksti asjaolusid ja tagada piisavalt hoiatav mõju. Esimese Astme Kohus ei ole kunagi määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kehtivust kahtluse alla seadnud ja on seda pigem kinnitanud (eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Tate & Lyle jt vs. komisjon, punktid 98–101).

62 Mis puudutab hageja argumenti, et seda komisjoni praktikat iseloomustavad olulised erinevused määratud trahvide summade ja nende summade olulise hiljutise tõusu vahel, siis märgib nõukogu, et need sedastused üksnes kajastavad asjaolu, et asjaomastel ettevõtjatel on erinevad käibed ja et puudutatud ettevõtjad on järjest suuremad.

63 Ka on ekslik kinnitada, et komisjon täidab uurimis-, süüdistus- ja lõpliku otsustamise funktsioone, kuna komisjon allub täieliku pädevusega kohtu kontrollile ega saa seetõttu olla nii kohtunik kui ka pool.

64 Sama kehtib ka kinnituse kohta, et nõukogu on delegeerinud komisjonile oma pädevuse trahve kehtestada. Nõukogu meenutab, et komisjonile on delegeeritud üksnes pädevus võtta vastu otsuseid määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel, mis väljendab nõukogu pädevust. See on kooskõlas EÜ artikli 202 kolmanda taandega.

65 Lõpuks märgib nõukogu, et vastupidiselt hageja väidetele on liikmesriikides, eelkõige Rootsis ja Saksamaal, kehtestatud võrreldavad õigusnormid.

2. Esimese Astme Kohtu hinnang

66 Tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu kohtupraktikast tuleneb, et seaduse alusel karistamise põhimõte kaasneb õiguskindluse põhimõttele, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti, kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 169/80: Gondrand Frères ja Garancini, EKL 1981, lk 1931, punkt 17; eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 15; 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑143/93: van Es Douane Agenten, EKL 1996, lk I‑431, punkt 27 ja eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus X, punkt 25).

67 See liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavade osaks olev põhimõte, mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige EIÕK artiklis 7, kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi (vt eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Maizena, punktid 14 ja 15 ja seal viidatud kohtupraktika). Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus X, punktid 22 ja 25).

68 Sellega seoses tuleb märkida, et EIÕK artikli 7 lõikes 1 on sätestatud:

„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”

69 Euroopa Inimõiguste Kohtu sõnul tuleneb sellest sättest, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas Coëme vs. Belgia, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, § 145).

70 Nõukogu väidab, et Esimese Astme Kohus ei saa tugineda EIÕK artikli 7 lõikele 1 ja Euroopa Inimõiguste Kohtu seda artiklit puudutavale praktikale, et analüüsida määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 seaduslikkust, arvestades, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 4 on sätestatud, et komisjoni otsused, mis tehakse eelkõige selle sätte lõike 2 alusel, ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda.

71 Ilma et oleks vaja võtta seisukohta küsimuses, kas eelkõige nende laadi ja rangusastme tõttu, tuleb sedastada, et isegi kui EIÕK artikli 7 lõiget 1 tuleb lugeda sellistele karistustele kohaldatavaks, tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et selles sättes ettenähtud tingimuste täitmiseks ei ole nõutav, et karistuste määramise aluseks olnud sätte sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätte rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse kindlusega ettenähtavad.

72 Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt ei too sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa EIÕK artikli 7 rikkumise ja asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu (eespool punktis 36 viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Margareta ja Roger Andersson vs. Rootsi, punkt 75). Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse seda, kas kasutatud määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud (27. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas G. vs. Prantsusmaa, A‑seeria, nr 325‑B, punkt 25).

73 Muu hulgas ei vii liikmesriikide ühiste riigiõiguslike tavade arvestamine selleni, et ühenduse õiguse üldpõhimõtet seaduse alusel karistamise kohta tõlgendataks teisiti. Mis puudutab hageja argumente, mis tuginevad Bundesverfassungsgerichti 20. märtsi 2002. aasta otsusele (viidatud eespool punktis 47), isegi eeldades, et see otsus on konkurentsiõiguse normide rikkumise eest ettevõtjatele määratava trahvide osas asjakohane, ja GWB § 81 lõikele 2, milles ei ole ühtegi määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 analoogset sätet, siis tuleb rõhutada, et liikmesriikide ühiseid riigiõiguslikke tavasid ei saa tuletada ühe liikmesriigi õiguslikust olukorrast. Sellega seoses tuleb vastupidi märkida, nagu seda teeb ka nõukogu, ja millele hageja vastu ei vaidle, et teiste liikmesriikide vastavates õigusnormides esineb siseriiklike konkurentsinormide rikkumise korral määratavate halduskaristuste osas määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 analoogne piiritlemistase või koguni selles ühenduse õigusnormis sätestatuga sarnased või identsed kriteeriumid; komisjon viitab sellega seoses näitena Rootsi Kuningriigile.

74 Mis puudutab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kehtivust seaduse alusel karistamise põhimõttest lähtuvalt, nagu seda ühenduse kohus on tunnustanud kooskõlas EIÕK ja liikmesriikide riigiõiguslike tavade põhimõtetega, siis tuleb sedastada, et vastupidi hageja väidetule ei ole komisjonil konkurentsinormide rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusõigust.

75 Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 piirab ise komisjoni kaalutlusõigust. Täpsustades ühest küljest, et „[k]omisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi [1000 – 1 miljon eurot] või sellest suurema summa, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtja eelneva aasta käibest, kui need on rikkumise toime pannud”, näeb see säte ette trahvide ülempiiri sõltuvalt puudutatud ettevõtjate käibest, st lähtuvalt objektiivsest kriteeriumist. Seega, kuigi nagu märgib hageja, ei esine kõigile konkurentsinormide rikkumistele kehtivat absoluutset ülempiiri, on määrataval trahvil alati arvuline ja absoluute ülempiir, mis arvutatakse iga rikkumise puhul iga ettevõtja suhtes, nii et ühele ettevõtjale määrata võidava trahvi maksimaalne summa on eelnevalt määratletav. Teisest küljest kohustab see säte komisjoni igal konkreetsel juhtumil trahvi määrama, võttes „arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.

76 Kuigi need kaks kriteeriumi jätavad komisjonile suure kaalutlusõiguse, on siiski tegu kriteeriumidega, mida kasutavad ka teised seadusandjad sarnastes sätetes ning mis võimaldab komisjonil kehtestada karistusi asjaomase käitumise ebaseaduslikkuse taset arvesse võttes. Seega tuleb asja selles staadiumis tunnistada, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2, mis jätab küll komisjonile teatava kaalutlusõiguse, määratleb talle trahvide valdkonnas pädevuse teostamiseks kohustuslikud kriteeriumid ja piirid.

77 Muu hulgas tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel trahvide kindlaksmääramisel peab komisjon järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, nagu Euroopa Kohus ja Esimese Astme Kohus on need välja arendanud.

78 Vastupidi hageja kinnitustele kohaldatakse eespool kirjeldatud komisjoni kaalutlusõiguse piire ka otsusele määrata trahv või mitte, eelkõige kui komisjon kohaldab koostööteatist, mille kehtivust muuseas ei vaidlustata. Fakt, et Euroopa Kohus tunnistas hageja viidatud kohtuotsuses (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus BMW Belgium jt vs. komisjon, punkt 53), et asjaolu, et sarnastes eelnevates asjades leidis komisjon, et teatavatele ettevõtjatele ei ole vaja trahvi määrata, ei võtnud temalt seda määruses nr 17 otseselt sätestatud õigust, kui selle õiguse teostamiseks vajalikud tingimused on täidetud, ei tähenda veel seda, et komisjonil on kaalutlusõigus trahvi mitte määrata, ilma et ta järgiks esiteks suunistest ja koostööteatisest tulenevaid kaalutlusõiguse piiranguid ja teiseks, eriti õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, ja üldisemalt EÜ artiklite 81 ja 82 tõhusust ja EÜ artikli 4 lõikest 1 tulenevat vaba konkurentsi põhimõtet.

79 Samuti tuleb lisada, et EÜ artikli 229 ja määruse nr 17 artikli 17 alusel on Euroopa Kohtul ja Esimese Astme Kohtul täielik pädevus lahendada hagisid, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale ja need kohtud võivad seega mitte üksnes tühistada komisjoni otsuseid, vaid ka määratud trahvi tühistada, vähendada või suurendada. Sel viisil on komisjoni halduspraktika allutatud ühenduse kohtu täielikule kontrollile. Vastupidi hageja kinnitustele ei vii see kontroll selleni, et ühenduse kohus ületaks EÜ artikli 7 lõiget 1 rikkudes oma pädevust, arvestades, et ühest küljest on selline kontroll eespool viidatud sätetes otseselt ette nähtud ja nende sätete kehtivust ei ole vaidlustatud, ja teiselt poolt teostab ühenduse kohus seda kontrolli määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esitatud kriteeriume järgides. Seetõttu lubab ühenduse kohtu teostatav kontroll väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika kaudu täpsustada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esineda võivaid määratlemata mõisteid.

80 Muu hulgas on komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esitatud ja Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu kohtupraktikas täpsustatud kriteeriumide põhjal ise kujundanud teadaoleva ja kättesaadava halduspraktika. Kuigi komisjoni varasem otsuste tegemise praktika ise ei ole konkurentsivaldkonnas määratud trahvide õiguslikuks raamistikuks (vt Esimese Astme Kohtu 18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑241/01: Scandinavian Airlines System vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑2917, punkt 87 ja selles viidatud kohtupraktika), siis sellegipoolest ei või komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet järgides kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Sermide, EKL 1984, lk 4209, punkt 28 ja Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht vs. Komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 309).

81 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib komisjon igal hetkel trahvide taset kohandada, kui ühenduse konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine seda eeldab (eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt vs. komisjon, punkt 109 ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus LR AF 1998 vs. komisjon, punktid 236 ja 237), mistõttu võib sellist halduspraktika muutmist objektiivselt õigustada ühenduse konkurentsinormide rikkumise üldise ennetamise eesmärgiga. Hiljutist trahvide taseme tõusu, mida hageja väidab toimunud olevat ja mida ta vaidlustab, ei saa seega iseenesest lugeda ebaseaduslikuks seaduse alusel karistamise põhimõtte vaatepunktist, kuivõrd see jääb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 õiguslikku raamistikku, nagu ühenduse kohtud on seda tõlgendanud.

82 Muu hulgas tuleb arvestada, et läbipaistvuse tagamiseks ja puudutatud ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks avaldas komisjon suunised, milles ta selgitas igal konkreetsel juhul kasutatavat trahvide arvutamise meetodit. Sellega seoses on Euroopa Kohus muuseas leidnud, et võttes sellised käitumisreeglid vastu ja andes nende avaldamisel teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendes sätestatud juhtumite esinemisel kohaldada, on komisjon piiranud oma kaalutlusõigust ja et komisjon ei saa neist normidest kõrvale kalduda ilma, et teda võidaks karistada selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Muu hulgas, kuigi suunised ei ole otsuse õiguslikuks aluseks, määravad nad siiski üldiselt ja abstraktselt metodoloogia, mille komisjon selle otsusega määratud trahvisummade määramisel aluseks võttis, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindlust (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktis 211 ja 213). Sellest tuleneb, et vastupidi hageja kinnitustele ei saa komisjoni poolt suuniste vastuvõtmist, niivõrd kuivõrd see toimus määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kehtestatud õiguslikus raamistikus, lugeda pädevuse ületamiseks ja see aitab üksnes kaasa sellest sättest juba tuleneva komisjoni kaalutlusõiguse teostamise piiride täpsustamisele.

83 Arvestades seega eespool käsitletud erinevaid asjaolusid, võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, piisavalt täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. Seaduse alusel karistamise põhimõttega ei ole vastuolus asjaolu, et ettevõtja ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, kuna komisjon peab karistusi määrama rikkumiste raskusastet arvestades; seega aitab normi ärahoidev ja hoiatav eesmärk vältida seda, et ettevõtjad saavad hinnata kasu, mida nad rikkumises osalemisest saaksid, arvutades eelnevalt välja neile ebaseadusliku tegevuse eest määrata võidava trahvi summa.

84 Sellega seoses, isegi kui ettevõtjad ei saa eelnevalt täpselt teada trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, tuleb märkida, et kooskõlas EÜ artikliga 253 peab komisjon trahvi määravas otsuses vaatamata otsuse üldiselt teadaolevale kontekstile siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvi summa ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja ühemõtteliselt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et hinnata ühenduse kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli teostada.

85 Mis puudutab lõpuks argumenti, et määratledes trahvide raamistiku kooskõlas määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 sätetega, oli nõukogu tegelikult andnud komisjonile üle pädevuse, mis EÜ artiklite 83 ja 229 alusel kuulub nõukogule, siis see argument on alusetu.

86 Ühest küljest, nagu eelnevalt märgiti, kuigi määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 annab komisjonile suure kaalutlusõiguse, piirab see säte ka selle kaalutlusõiguse teostamist, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, mida komisjon peab järgima. Teisest küljest tuleb meenutada, nagu nõukogu kohtuistungil märkis, et määrus nr 17 võeti vastu EÜ artikli 83 lõike 1 alusel, milles on ette nähtud, et „[k]õik artiklites 81 ja 82 esitatud põhimõtete kohaldamiseks vajalikud määrused või direktiivid kehtestab nõukogu [...] komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga.” Nende määruste või direktiivide eesmärk on eelkõige, EÜ artikli 83 lõike 2 punktide a ja d kohaselt, vastavalt „tagada kinnipidamine [EÜ] artikli 81 lõikes 1 ja [EÜ] artiklis 82 sätestatud keeldudest, kehtestades selleks sätted trahvide rakendamiseks” ja „määratleda komisjoni ja Euroopa Kohtu funktsioonid käesoleva lõike sätete kohaldamisel”. Tuleb meenutada muu hulgas, et EÜ artikli 211 esimese taande kohaselt komisjon „tagab käesoleva lepingu sätete ja institutsioonide poolt käesoleva lepingu alusel võetud meetmete rakendamise” ja et komisjon omab „iseseisvat otsustamisõigust”.

87 Sellest tuleneb, et õigust määrata EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise korral trahve ei saa lugeda õiguseks, mis algselt kuulus nõukogule, kuid mille rakendamiseks on ta EÜ artikli 202 kolmanda taande tähenduses komisjonile volitused andnud. Kooskõlas eespool viidatud asutamislepingu sätetega on see õigus osa komisjoni rollist järgida ühenduse õiguse kohaldamist ning EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamise osas on komisjoni sellist rolli täpsustatud, piiritletud ja vormiliselt kinnitatud määrusega nr 17. Selle määrusega komisjonile antud trahvide määramise õigus tuleneb seega asutamislepingu enda sätetest ja selle eesmärk on võimaldada neis artiklites ette nähtud keeldude tõhus rakendamine (vt selle koha eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Tate & Lyle jt vs. komisjon, punkt 133). Seetõttu tuleb hageja argument tagasi lükata.

88 Kõigist eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et hageja nõue tuleb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamine osas põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.

B – Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 tõlgendamine seaduse alusel karistamise põhimõtte valguses

89 Juhul kui Esimese Astme Kohus ei tuvasta määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kehtetust, väidab hageja teise võimalusena, et seda sätet tuleb täpsustada ja tõlgendada kitsalt, arvestades seaduse alusel karistamise põhimõtet, lähtudes komisjoni otsuste tegemise praktikast ja EÜ artikleid 81 ja 82 puudutavast kohtupraktikast. Hageja toob sellega seoses välja teatavad ettepanekud, mis peaksid tagama trahvi piisava ootuspärasuse, ja palub otsus tühistada.

90 Komisjon ja nõukogu leiavad, et need argumendid on alusetud.

91 Sellega seoses piisab, kui märkida kõigepealt, et teise võimalusena väite teises osas esitatud hageja argumendid, mis puudutavad seaduse alusel karistamise põhimõtte rikkumist, üksnes kordavad osaliselt sama väite esimese osa raames esitatud teatud argumente suunistest tuleneva komisjoni otsuste tegemise praktika kohta ja otsuse enda kohta, mis seda praktikat illustreerib. Peale selle, et komisjoni otsuste tegemise praktika peale ei saa mingit tühistamishagi esitada, tuleb meenutada, et nagu eelnevalt märgiti, ei riku määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 seaduse alusel karistamise põhimõtet ja et komisjoni otsuste tegemise praktika ja suunised on nimelt ühenduse kohtute järelevalve all kaasa aidanud ettevõtjate õiguskindluse suurendamisele. Seega ei saa otsust lugeda ebaseaduslikuks ainuüksi seetõttu, et selles kohaldatakse väidetavalt ebaseaduslikku komisjoni eelnevat otsuste tegemise praktikat trahvide valdkonnas. Seega tuleb need argumendid tagasi lükata.

92 Muu hulgas, kuna hageja esitab käesoleva väite osa raames argumendid, mis puudutavad otsuse väidetavat põhjendamatust eelkõige osas, milles määrati kindlaks põhisumma, rikkumise tegelik mõju turule ja trahvisumma suurendamine, et tagada otsuse piisav hoiatav mõju, siis tuleb märkida, et need argumendid kuuluvad sisuliselt kolmanda väite juurde, milles käsitletakse nimelt otsuse põhjendatuse küsimust ja mille raames tuleb neid argumente seega uurida.

93 Ülejäänud osas on hageja argumendid üldised ja teoreetilised kaalutlused komisjoni otsuste tegemise praktikast, mida ta peaks teostama uute sätete alusel, mille nõukogu peaks vastu võtma, ning kohtupraktika alusel, mille Esimese Astme Kohus peaks välja arendama, ja seega ei esitata nendes mingit õiguslikku argumenti otsuse vastu ja need tuleb järelikult tagasi lükata.

94 Muu hulgas lisas hageja repliigis ja kohtuistungil, et käibeks, mida peetakse silmas trahvi kehtestanud otsusele eelnenud aasta käibe all, millest 10% on määratava trahvi ülempiiriks, tuleb lugeda käivet, mis tekkis asjaomasel turul, mitte kogukäivet.

95 Kuna sellest väitest võib tuletada, et hageja soovib vaidlustada otsust osas, millega talle määratakse trahv, mis ületab 10% käibest, mis tal tekkis metioniiniturul otsuse vastuvõtmisele eelnenud majandusaastal, siis ilma, et oleks isegi vaja uurida, kas see argumentatsioon on kodukorra artikli 48 lõiget 2 arvestades vastuvõetav ja eriti kas selle argumentatsiooni ja hagis esitatud mõne väite vahel on tihe seos, piisab meenutamisest, et ei määrus nr 17, kohtupraktika ega suunised ei näe ette, et trahvi suurus tuleb määrata otseselt mõjutatud turu suuruse alusel, ja et see tegur on vaid üks paljudest, millega arvestada tuleb. Vastavalt määrusele nr 17, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas, peab konkurentsieeskirjade rikkumise eest ettevõtjale määratud trahvi suurus olema proportsionaalne rikkumisega, mida tuleb hinnata selle tervikus, arvestades eelkõige rikkumise raskust (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑83/91: Tetra Pak vs. komisjon, EKL 1994, lk II‑755, punkt 240 ja analoogia korras 21. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn vs. komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127). Nagu Euroopa Kohus kinnitas eespool punktis 58 viidatud kohtuotsuse Musique Diffusion française jt vs. komisjon punktis 120, tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvestada suure hulga selliste teguritega, mille laad ja tähtsus muutuvad vastavalt asjaomase rikkumise liigile ja selle erilistele asjaoludele (Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00, T‑78/00: JFE Engineering vs. komisjon, EKL 2004,lk II‑2501, punkt 532).

96 Sellega seoses tuleb ka märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale puudutab ainus otsene viide asjaomase ettevõtja käibele ehk määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 trahvide määramiseks kehtestatud 10% käibe ülempiirile ettevõtja ülemaailmset kogukäivet (vt selle kohta eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs. komisjon, punkt 119), mitte ettevõtja käivet turul, mida on mõjutanud karistatav konkurentsivastane käitumine. Asjaomase kohtuotsuse samast punktist nähtub otseselt, et asjaomase ülempiiri eesmärk on ära hoida trahvide ebaproportsionaalsus ettevõtja kui terviku suuruse suhtes (eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus JFE Engineering vs. komisjon, punkt 533).

97 Sellest tuleneb, et esimese väite teine osa tuleb tagasi lükata.

98 Järelikult tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.

II – Teine väide, mis käsitleb kaalutlusviga seoses ühe ja jätkuva rikkumisega

99 Hageja vaidleb esimese võimalusena vastu sellele, et ta osales ühes ja jätkuvas rikkumises alates 1986. aasta veebruarist kuni 1999. aasta veebruarini. Ta tunnistab, et ta osales rikkumises aastatel 1986‑1988 ja pärast 1992. aastat, ent väidab ühest küljest, et konkurentsivastane tegevus ajavahemikul 1988‑1992 katkestati, ja teisest küljest, et see lõppes lõplikult 1997. aastal. Teise võimalusena leiab hageja, et komisjon oleks igal juhul pidanud arvesse võtma asjaolu, et kokkulepped olid ajavahemikul 1988‑1992 ja pärast 1997. aastat vähemalt peatatud.

A – Rikkumise katkestamine ajavahemikul 1988‑1992

1. Poolte argumendid

100 Hageja sõnul katkestati „tippkohtumised” ja konkurentsivastased kokkulepped 1988. aastal pärast Sumitomo väljumist kartellist ja jätkusid alles 1992. aastal.

101 Esiteks leiab hageja, et kinnitades otsuse põhjenduses 212, et kuna kartelli osalised ei olnud väljendanud oma kavatsust kokkuleppeid muuta või neist taganeda, siis ei saa lugeda tõendatuks, et kartell lõppes ajavahemikul 1988‑1992, ja märkides otsuse põhjenduses 251 ja järgnevates, et kuna kartelli osalised ei olnud kunagi vastastikku väljendanud oma kavatsust kokkuleppeid lõpetada, siis tuleb sellest järeldada, et aset ei leidnud mitte uue kartelli loomine, vaid üksnes keerulise kartelli struktuuri loomulik areng, tunnistas komisjon kaudselt, et tal puudusid tõendid kartellikokkuleppe olemasolust ajavahemikul 1988‑1992. Seega oli komisjon hageja sõnul tuginenud tema arvates kohustuslikele eeldustele ja käitumisele, jättes arvestamata tõendite hankimist puudutavad nõuded ja in dubio pro reo põhimõtte (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73‑48/73, 50/73, 54/73‑56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt vs. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 354; 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 27/76: United Brands vs. komisjon, EKL 1978, lk 207, punktid 261‑266, ja 28. märtsi 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 29/83 ja 30/83: CRAM ja Rheinzink vs. Komisjon, lk 1679, punkt 16). Muu hulgas ei kujuta vastastikku väljendatud kavatsus kartell lõpetada endast mingil juhul konkurentsivastase kokkuleppe lõpetamise tingimust (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus LR AF 1998 vs. komisjon, punkti 59 jj). Seetõttu ei pea hageja tõendama, et ta ei osalenud rikkumises kõnealuse perioodi vältel, vaid komisjon peab esitama tõendid, et ta tegelikult selles osales (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58).

102 Teiseks väidab hageja sisuliselt, et komisjon hindas ekslikult erinevaid dokumente, mis pidid tõendama kartellikokkuleppe olemasolu ajavahemikul 1988‑1992.

103 Nende kinnituste toetuseks märgib hageja esiteks, et Nippon Soda poolt 23. veebruari 2000. aasta märkustes, millele komisjon tugineb, mainitakse ajavahemikul 1988‑1990 ühes või teises vormis toimunud kohtumiste olemasolu vaid ühel korral, mis olevat jätkunud üksnes kaastöötajate tasemel kuni 13. maini 1998. Komisjon jättis arvesse võtmata asjaolu, et Nippon Soda avaldused tõendavad ühest küljest, et „tippkohtumised” lõppesid 1988. aastal, ja teisest küljest, et need töötajate tasemel kohtumised ajavahemikul 1988‑1990 puudutasid üksnes viisi, kuidas osalised saaks end kaitsta Monsanto konkurentsi eest, ja andmevahetuse organiseerimist, mis ei kujuta endast aga konkurentsiõiguse rikkumist.

104 Teiseks, mis puudutab Nippon Soda esitatud 5. mai 1990. aasta märkust (edaspidi „5. mai 1990. aasta märkus”), millest komisjon järeldas, et üks kohtumine toimus 1989. aastal, siis väidab hageja vastupidi, et see dokument märgib sissejuhatuses põhjuse, miks kaubanduslik koostöö 1989. aastal katkestati – nimelt Sumitomo ning Degussa ja Rhône-Poulenc’i vahelise arusaamatuse tõttu. Lisaks näitas 5. mai 1990. aasta märkus, et 1989. aasta augusti kohtumise eesmärk oli veenda Degussat mitte müüma metioniini hinnaalandusega. Siiski ilmneb sellest märkusest, et Degussa lükkas kategooriliselt igasuguse veenmisürituse tagasi, sest tema kaubanduslik eesmärk oli konkureerida Monsanto ja Sumitomoga. Seega tuleb seda kohtumist lugeda kõige enam Nippon Soda ja Rhône-Poulenc’i katsetuseks ärgitada hagejat rikkumises osalema ja tõendab igal juhul selle konkurentsivastase eesmärgi puudumist.

105 Muu hulgas tuletas komisjon otsuse põhjendustes 103‑106 ekslikult 5. mai 1990. aasta märkusest, et kohtumisel tehti ettepanek korraldada uus kohtumine, ent ei ole teada, kas selline kohtumine tegelikult ka toimus, kuigi Nippon Soda sedastas märkustes vastupidi, et ei olnud võimalik ühiselt hinnata müügihinda, arvestades, et isegi Rhône-Poulenc ei olnud huvitatud ühisest hinnapoliitikast.

106 Lõpuks järeldatakse 5. mai 1990. aasta märkusest, et oli „igati alust uskuda, et Degussa ei muretse[nud] väga, mida Rhône-Poulenc tegelikult mõtle[s]”. Seega märgib hageja, et ta küsib, mis on otsuse põhjenduses 106 esineva komisjoni kinnituse aluseks, mille kohaselt Degussa, Rhône-Poulenc ja Nippon Soda kohtusid 1989. ja 1990. aastal korduvalt, et arutada hindasid ja turgu puudutavaid andmeid ja otsustada oma ühine reaktsioon turul valitseva uue olukorra suhtes. Ta meenutab, et vastupidi oli Degussa avaldanud teistele puudutatud ettevõtjatele selgelt oma kavatsust mitte jätkata kokkulepete täitmist.

107 Kolmandaks väidab hageja, et komisjon ei ole ka piisavalt tõendanud, et ta osales rikkumises ajavahemikul 1990‑1992. Rhône-Poulenc’i 5. detsembri 2000. aasta täiendavast avaldusest ilmneb, et 10. juuni 1990. aasta kohtumine Degussa ja Rhône-Poulenc’i vahel viis üksnes otsuseni võtta ühendust Nippon Sodaga, et arutada hindade alandamist ja regulaarsemate kohtumiste korraldamist. Seega on ekslik komisjoni kinnitus, et 1986. aastal sõlmitud kartellikokkulepe ei lõppenud kordagi ja et Nippon Soda oli juba seotud selliste meetme võtmisega (otsuse põhjendus 110).

108 Muu hulgas ei sisaldanud Nippon Soda märkus 7. novembri 1990. aasta Sŏuli kohtumise kohta (edaspidi „7. novembri 1990. aasta kohtumise märkus”) mingit märget kokkuleppest hinnatõusu kokkuleppe või selle täitmise kohta, vaid tõendas hoopis seda, et Rhône-Poulenc ja Degussa ei näinud teist hinnatõusu ette ilma Monsanto osalemiseta. See dokument ei võimalda ka järeldada, nagu komisjon väidab, et esines esimene hinnatõus, nagu seda tõendab 5. mai 1990. aasta märkus. Lisaks kinnitab hageja sisuliselt, et selle märkuse sõnastust ei saa usaldada, arvestades, et tegu ei ole originaali, vaid tõlkega, tõenäoliselt jaapani keelest, nagu seda tõendab selle tüpograafia ja ilmne viga kuupäevas esinevas aastaarvus „november 1998”.

109 Samuti ei olnud komisjon võimeline tõendama mingit kokkulepet 1991. aasta kohta. Rhône-Poulenc märkis 26. mai 1999. aasta avalduses, et 1991. aasta kohtumiste „eesmärk oli luua ja suurendada usalduse taset kolme konkurendi vahel”. Need kohtumised kujutasid endast seega ettevalmistavaid läbirääkimisi, mis ei jõudnud esialgse kokkuleppe ega kooskõlastatud tegevuse staadiumi. Seda analüüsi kinnitab muu hulgas Rhône-Poulenc’i 5. detsembri 2000. aasta avaldus.

110 Komisjon väidab, et ta on õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja osales ühes ja jätkuvas rikkumises alates 1986. aasta veebruarist kuni 1999. aasta veebruarini ja jääb otsuse põhjendustest 96‑115, 212, 255 ja 256 esinevate kinnituste juurde.

2. Esimese Astme Kohtu hinnang

111 Tuleb sedastada, et hageja ei vaidle käesolevas hagis vastu sellele, et ta osales kahes kartellikokkuleppes, mida ta loeb erinevateks, esimeses alates 1986. aasta veebruarist kuni 1988. aasta sügiseni, kus kartellikokkuleppe pooleks oli ka Jaapani tootja Sumitomo, ja teises, alates 1992. aasta märtsist kuni 1997. aasta oktoobrini, mil tema arvates rikkumine lõppes, vastupidi komisjoni kinnitustele, mille kohaselt rikkumine kestis kuni 1999. aasta veebruarini. Mis puudutab perioodi 1988‑1992, siis leiab hageja, et komisjon ei tõendanud kartellikokkuleppe olemasolu, milles hageja oleks osalenud, ja et seega tegi komisjon hindamisvea, leides, et ta osales ühes ja jätkuvas rikkumises alates 1986. aasta märtsist kuni 1999. aasta märtsini.

112 Seega tuleb kindlaks määrata, kas komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud, et alates 1988. aasta sügisest kuni 1992. aasta märtsini osales hageja tegevuses, mis kujutas endast EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumist ja mis kuulus sellele perioodile eelnevate ja järgnevate vaidlustamata rikkumiste valguses „ühtsesse plaani”, kuna neil oli identne eesmärk kahjustada ühisturul konkurentsitingimusi. Seda arvestades tuleb selle perioodi osas alljärgnevalt hinnata komisjoni kogutud tõendeid ning järeldusi, milleni ta jõudis otsuse põhjenduses 95 ja järgnevates põhjendustes.

a) Hageja osalemine kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses ajavahemikul 1988‑1992

113 Kõigepealt tuleb märkida, et hageja heidab komisjonile esiteks ette, et komisjon järeldas otsuse põhjendustes 212 ja 251 ja järgnevates ainuüksi asjaolu, et pärast Sumitomo lahkumist 1988. aastal ei olnud 1986. aasta kartelli osalised väljendanud oma tahtlust need kokkulepped lõpetada, ei tõenda, et kartellikokkulepe katkestati. Tuginedes sellisele eeldusele paneb komisjon hagejale tõendamiskoormise, mida põhimõtteliselt peab kandma komisjon.

114 Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt tähendab ettevõtjatele tagatava õiguskindluse nõue seda, et kui vaidlus puudutab konkurentsinormide rikkumist, esitab komisjon, kellel on tõendamiskoormis tema poolt tuvastatud rikkumiste osas, sellised tõendid, mis tõendavad õiguslikult piisavalt endast rikkumist kujutavate asjaolude olemasolu. Mis puudutab teatava rikkumise väidetavat kestust, siis nõuab sama õiguskindluse põhimõte, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel (eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe vs. komisjon, punkt 58 ja Esimese Astme Kohtu 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑43/92: Dunlop Slazenger vs. komisjon, EKL 1994, lk II‑441, punkt 79).

115 Süütuse presumptsioon, nagu see tuleneb muu hulgas EIÕK artikli 6 lõikest 2, on Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mida kinnitavad ka ühtse Euroopa akti põhjendused ja Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõige 2 ning põhiõiguste harta artikkel 47, üks ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõigustest. Kui arvestatakse asjaomaste rikkumiste laadi ning nendega seotud tagajärgede laadi ja raskusastet, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatega seotud konkurentsieeskirjade rikkumiste suhtes, mille tagajärjeks võib olla trahvide või karistusmaksete määramine (vt selle kohta eelkõige eespool punktis 38 viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Öztürk vs. Saksamaa ja 25. augusti 1987. aasta otsused kohtuasjas Lutz vs. Saksamaa, A‑seeria, nr 123‑A; Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsused kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punktid 149 ja 150 ja kohtuasjas C‑235/92 P: Montecatini vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4539, punktid 175 ja 176).

116 Käesolevas asjas tuleb märkida, et komisjon märkis otsuse põhjenduses 212 järgmist:

„[…] Tegelikult on põhjendustes 95‑125 tõendatud, et osalised jätkasid kohtumistel osalemist 1989., 1990. ja 1991. aastal, avaldamata erimeelsust nendel kohtumistel toimuva suhtes. Arvestades eelnevate kohtumiste ilmselgelt konkurentsivastast laadi, siis tõendite puudumine selle kohta, et kohtumistel osalemisel puudus igasugune konkurentsivastane eesmärk, võimaldab tõendada seda, et ebaseaduslik projekt tegelikult jätkus […]”

117 Siiski ilmneb otsuse põhjendustes 96–125, 212 ja 255 esinevatest komisjoni argumentidest, et komisjon ei tuginenud üksnes või isegi ülekaalukal viisil 1986. aasta kartelli osaliste avalduste puudumisele tahtluse kohta see kartellikokkulepe pärast 1988. aastat lõpetada, vaid ta uuris ka üksikasjalikult kartelli osaliste poolt tema käsutusse antud dokumentaalseid tõendeid, millest ta tuletas, et need osalised mitte üksnes ei olnud kunagi avaldanud oma tahet need kokkulepped lõpetada, vaid et muuseas ei olnud kartelli tegevust kunagi katkestatud.

118 Arvestades otsust tervikuna, ei saa seega komisjonile ette heita, et ta tugines oma hinnangus sellele, et tegu oli ühe ja jätkuva rikkumisega ja seega selle olemasolule 1988. ja 1992. aasta vahel üksnes põhjusel, et kuna 1986. aasta kartelli osalised ei avaldanud oma tahet seda kartellikokkulepet lõpetada, siis tuleb eeldada, et ajavahemikus 1989‑1991 toimunud kohtumistel oli konkurentsivastane eesmärk ja et need kujutasid endast eelneva kartellikokkuleppe jätku. Seetõttu ei saa nõustuda hageja argumendiga, et komisjon tõendas 1988. aasta sügisest hilisema kartellikokkuleppe olemasolu lihtsalt seda eeldades.

119 Seevastu tuleb kindlaks määrata, kas dokumentaalsed tõendid, millele komisjon tugineb, tõendavad õiguslikult piisavalt, et hageja osales konkurentsiõiguse rikkumises ajavahemikul 1988‑1992, ning jaatava vastuse korral, kas selle rikkumisega jätkatakse eelnevat kartellikokkulepet, mille olemasolu hageja ei vaidlusta.

120 Toimiku uurimisel nähtub, et ajavahemikus 1988‑1992 tuleb eristada kahte perioodi, esimene alates 1988. aasta lõpust, mil Sumitomo algsest kartellikokkuleppest lahkus, kuni 1990. aasta suve lõpuni ja teine alates 1990. aasta suve lõpust kuni 1992. aasta märtsini, mil hageja oma tunnistuste kohaselt osales tema arvates erinevas rikkumises.

Periood alates 1988. aasta lõpust kuni 1990. aasta suve lõpuni

121 Mis puudutab perioodi 1988. aasta lõpust kuni 1990. aasta suveni, siis tuleb meenutada, et komisjon väitis otsuse põhjendustes 98–106, et pärast Sumitomo lahkumist algsest kartellikokkuleppest kohtusid Degussa, Rh