ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktiivi 2004/114 põhjendustes 6, 7, 14, 15 ja 24 on kirjas: „(6) Üks ühenduse tegevuse eesmärke hariduse valdkonnas on edendada Euroopa tervikuna maailma tipptasemel piirkonnaks õpingute ja kutseõppe alal. Kolmandate riikide kodanike liikuvuse edendamine ühendusse õpingute eesmärgil on selle strateegia üheks peamiseks teguriks. Liikmesriikide riiklike õigusaktide ühtlustamine vastuvõtu ja elamise tingimuste osas on selle üheks osaks. (7) „Migratsioon” käesoleva direktiivi mõistes on definitsiooni kohaselt ajutine ja ei sõltu tööturu olukorrast vastuvõtvas liikmesriigis ning moodustab asjassepuutuvate migrantide, nende päritoluriigi ja vastuvõtva liikmesriigi jaoks vastastikuse rikastumise keskkonna ning aitab edendada paremat üksteisemõistmist kultuuride vahel. [...] (14) Käesoleva direktiiviga sätestatud vastuvõtmisest võib keelduda nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel. Eelkõige võib vastuvõtmisest keelduda, kui liikmesriik faktidele tuginedes tehtud hinnangus leiab, et vastav kolmanda riigi kodanik kujutab võimalikku ohtu avalikule korrale või riiklikule julgeolekule. Avaliku korra mõiste võib hõlmata süüdimõistmist raske kuriteo eest. Selles kontekstis tuleb märkida, et avaliku korra ja riikliku julgeoleku mõisted hõlmavad ka juhtumeid, kus kolmanda riigi kodanik kuulub või on kuulunud ühendusse, mis toetab terrorismi, toetab või on toetanud sellist ühendust või omab või on omanud äärmuslikke vaateid. (15) Vastuvõtmise taotluse põhjuseid puudutavate kahtluste korral peaks liikmesriik olema võimeline nõudma kõiki tõendeid, mis on vajalikud taotluse selguse hindamiseks, eelkõige taotleja kavandatavate õpingute eesmärkide osas, selleks et võidelda käesolevas direktiivis sätestatud protseduuride kuri- ja väärtarvitamise vastu. [...] (24) Kuna käesoleva direktiivi eesmärke, nimelt kolmandate riikide kodanike riiki lubamist õpingute, õpilasvahetuse, tasustamata praktika või vabatahtliku teenistuse eesmärgil, ei saa liikmesriigid piisavas ulatuses saavutada ning neid saab nende ulatuse ja mõju tõttu paremini saavutada ühenduse tasandil, võib ühendus võtta meetmeid kooskõlas asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev direktiiv nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale.”
57

Teenuseid osutava äriühingu kohustus esitada Madalmaade ametiasutustele tõendid selle kohta, et asjaomaste töötajate puhul on elukoha, tööloa ja sotsiaalse kaitse nõuded täidetud liikmesriigis, kus ettevõtja need töötajad tööle võttis, annaks ametiasutustele põhikohtuasjas kõne all oleva tööloa nõudega võrreldes vähem piirava, kuid sama tõhusa tagatise asjaomaste töötajate olukorra õiguspärasuse kohta ja selle kohta, et nad tegutsevad oma põhitegevusalal liikmesriigis, kus on teenuseosutaja asukoht (vt kohtuotsused komisjon vs. Luksemburg, EU:C:2004:655, punkt 46, ja komisjon vs. Saksamaa, EU:C:2006:49, punkt 41).
52

Samas ei ole vaidlust küsimuses, et sellised toimingud nagu teose paberile printimine ja USB‑mäluseadmele salvestamine, olgugi et need on tehtud võimalikuks nende eriseadmete teatud funktsionaalsuse tõttu, mille abil on võimalik selle teosega tutvuda, ei ole „edastamistoimingud” direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, vaid „reprodutseerimistoimingud” selle direktiivi artikli 2 mõttes.
34

Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esitatud küsimustele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 98 lõike 2 esimest lõiku ja III lisa punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sätetega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu need, mis on vaatluse all põhikohtuasjas, mille kohaselt maksustatakse paberkandjal raamatuid vähendatud käibemaksumääraga ja raamatuid, mis on välja antud muul füüsilisel kandjal nagu CD, CD‑ROM või USB‑mäluseade, maksustatakse hariliku käibemaksumääraga, tingimusel et järgitakse ühisele käibemaksusüsteemile omast neutraalse maksustamise põhimõtet, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
34

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, kuivõrd need võivad topeltmaksustamise vältimise lepingus sisalduva progresseeruva määra klausli kohaldamisel tuua kaasa tulumaksumäära, mis on kõrgem ainuüksi sel põhjusel, et kinnisvaratulu kindlakstegemise meetodist tingituna hinnatakse teises liikmesriigis asuvalt üürile andmata kinnisvaralt saadud tulu suuremaks selliselt varalt saadud tulust, kui see asub esimeses liikmesriigis. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas arutusel olevate õigusnormide toime on tõepoolest selline.
20

Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski Bundesfinanzhofi niisuguse tõlgenduse õigsuses ja ta soovib teada, kas direktiivi 2003/96 artikli 24 lõikes 2 kasutatud mõistet „tootja” tuleb tõlgendada täht-tähelt või tuleks seda pigem tõlgendada laialt, nii et see mõiste hõlmaks ka autokerede valmistajaid ja volitatud müüjaid. Ta leiab, et viimasena mainitud tõlgendust toetab nimetatud direktiivi artikli 24 lõike 2 eesmärk, nagu see nähtub direktiivi 94/74 põhjendusest 19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles osas, et nimetatud põhjendus puudutab direktiivi 92/81 artiklit 8a, mis asendati kõnealuse artikliga 24 ja mida Euroopa Kohus kohtuotsuses Meiland Azewijn (C‑292/02, EU:C:2004:499) tõlgendas laialt. Samas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Bundesfinanzhofi tähttäheline tõlgendus põhineb kohtuotsusel Schoonbroodt (EU:C:1998:586), mis puudutab määrust nr 918/83, millel – nagu Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Meiland Azewijn (EU:C:2004:499) – on objektiivselt erinev eesmärk kui põhikohtuasjas arutusel olevatel aktsiisi käsitlevatel sätetel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab lisaks, et selle mõiste lai tõlgendus võib olla põhjendatud, võttes arvesse veoautode tootmise tegelikke tingimusi, kuna selles tootmises osaleb tavaliselt mitu ettevõtjat, et sõidukit oleks võimalik varustada, lähtudes igale sõidukile esitatavatest konkreetsetest tehnilistest ja/või majanduslikest nõuetest.
1.

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes – nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud versioonis –, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 592/2008, ning eelkõige selle artiklit 13 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus, kui liikmesriiki loetakse pädevaks riigiks isikule oma siseriikliku õiguse alusel perehüvitise maksmiseks ainuüksi seetõttu, et viimasel on selle liikmesriigi territooriumil registreeritud elukoht, ilma et tema ja ta perekonnaliikmed töötaksid või elaksid alaliselt nimetatud liikmesriigis. Selle määruse artiklit 13 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on samuti vastuolus, kui liikmesriik, kes ei ole puudutatud isiku suhtes pädev riik, annab temale perehüvitist, vähemalt kui asjaomase olukorra ja selle liikmesriigi territooriumi vahel ei ole kindlat ja eriti tihedat seost.
33

Töötingimuste kohta, mis on kokku lepitud omandaja kollektiivlepingus, ja mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teises küsimuses käsitleb, ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud toimikust siiski, et need oleksid üleviidud töötajate suhtes kohaldatavad vastavalt selle kollektiivlepingu õiguslike tagajärgede säilitamise reeglile.
46

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et liidu õigust ja täpsemalt ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mille kohaselt peavad asja lahendavad apellatsiooni- või kassatsiooniastme üldkohtud juhul, kui nad leiavad, et liikmesriigi seadus on vastuolus harta artikliga 47, esitama enda menetluse raames konstitutsioonikohtule taotluse selle seaduse tervikuna kehtetuks tunnistamiseks, ega saa piirduda vaid sellega, et jätavad seaduse konkreetses kohtuasjas kohaldamata, juhul kui selle menetluse esmatähtsuse tagajärjel takistatakse üldkohtuid kasutamast oma õigust või täitmast oma kohustust esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimusi nii enne taotluse esitamist seaduste põhiseadusele vastavust kontrollivale siseriiklikule põhiseaduslikkuse järelevalve kohtule, kui olenevalt olukorrast ka pärast seda, kui nimetatud kohus on taotluse lahendanud. Seevastu tuleb liidu õigust ja täpsemalt ELTL artiklit 267 tõlgendada nii, et niisugused liikmesriigi õigusnormid ei ole nende sätetega vastuolus, tingimusel, et liikmesriigi üldkohtutele jääb vabadus: — esitada igas menetlusetapis, mida nad sobilikuks peavad, ning isegi pärast põhiseaduslikkuse järelevalve vahemenetluse lõppemist Euroopa Kohtule kõik eelotsuse küsimused, mida nad vajalikuks peavad, — võtta kõik meetmed, mis on vajalikud liidu õiguskorraga antud õiguste esialgseks kohtulikuks kaitseks, ning — jätta vaidlusalune õigusnorm pärast vahemenetluse lõppemist kohaldamata, kui nad peavad seda normi liidu õigusega vastuolus olevaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olevaid liikmesriigi õigusnorme saab tõlgendada kooskõlas liidu õigusest tulenevate nõuetega.
57

Kuna ELTL artikli 288 lõige 3 näeb ette, et direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt liikmesriikide jaoks siduv, kuna direktiivi 96/67 ülevõtmise tähtaeg oli 25. oktoober 1997 ning kuna ei komisjonilt ega üheltki teiselt liidu institutsioonilt ei pärine teavet selle kohta, et Portugali Vabariik oleks vabastatud kohustusest võtta nimetatud direktiiv ette nähtud tähtajaks oma õiguskorda üle või et see direktiiv ei oleks selle liikmesriigi suhtes kohaldatav, siis ei saa see liikmesriik ega ka ükski seal maapealse käitluse teenuseid osutav ettevõtja tugineda õiguspärasele ootusele, et selles liikmesriigis hoitakse teatav kord alles.
21

Belgacom ja Mobistar on tõstatanud seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva menetlusega küsimuse, kas kõnesolevad maksuteated on loadirektiiviga kooskõlas. Lisaks väitsid need ettevõtjad, et Grondwettelijk Hofi hinnang, mis puudutab põhikohtuasjas kõne all olevat provintsi üldist maksu, ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga – täpsemalt kohtuotsusega Vodafone España ja France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:446), milles Euroopa Kohus otsustas, et loadirektiivi raames ei ole liikmesriikidel õigust kehtestada sidevõrkude pakkumise ja elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste eest muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud kõnesolevas direktiivis.
50

Esimene direktiiv kuulub nende direktiivide hulka, millega on järk-järgult täpsustatud liikmesriikide kohustusi sõidukite kasutamise kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse valdkonnas. Kuigi Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et esimese ja teise direktiivi põhjendustest nähtub, et nende direktiividega soovitakse kindlustada liidu territooriumil põhiasukohta omavate sõidukite ja nendes viibivate isikute vaba liikumine, on ta samuti korduvalt leidnud, et nende eesmärk on ka tagada nende sõidukitega põhjustatud õnnetusjuhtumites kannatanutele samaväärne kohtlemine, olenemata sellest, kus liidu territooriumil õnnetusjuhtum on toimunud (vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Ruiz Bernáldez, C‑129/94, EU:C:1996:143, punkt 13, ning Csonka jt, C‑409/11, EU:C:2013:512, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
12

Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 261/2004 artikleid 2, 5 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „saabumisaeg”, mida kasutatakse lennureisijatele põhjustatud hilinemise ulatuse kindlaksmääramisel, tähistab aega, mil lennuki rattad puudutavad sihtlennujaama maandumisrada; või nii, et see mõiste tähistab aega, mil lennuk saabub seisuplatsile ja seisupidur on sisse lülitatud või tõkiskingad on paigaldatud; või nii, et nimetatud mõiste tähistab aega, mil avatakse lennuki uks; või nii, et see mõiste tähistab poolte vastastikusel kokkuleppel kindlaksmääratud aega.
50

Kuigi määruse põhjenduses 17 on sõnaselgelt põhjendatud määruse artikli 3 lõike 4 punktis b ette nähtud eeliskohtlemist, mis tagatakse võlausaldajatele, kelle elukoht või registrijärgne asukoht on liikmesriigis, mille territooriumil tegevuskoht asub, ja võlausaldajatele, kelle nõue tuleneb selles tegevuskohas toimuvast tegevusest, ning mis puudutab territoriaalse menetluse algatamist enne põhimenetluse algatamist, kusjuures põhjendus lähtub vajadusest piirata iseseisvate territoriaalsete menetluste algatamist enne põhimenetlust juhtudega, mil see on hädavajalik, ei ole märgitud ega saa määruse sätete alusel leida, et see laieneb teisestele menetlustele.
19

Neil asjaoludel otsustas Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kui hagi esitab pankrotihaldur, kes tegutseb ettevõtja kõigi võlausaldajate huvides ning kes püüab taastada pankrotis ettevõtja maksujõulisust ja suurendada tema vara, et rahuldada võimalikult suures ulatuses võlausaldajate nõudeid – kusjuures tuleb toonitada, et samu eesmärke taotletakse näiteks pankrotihalduri esitatava tehingu tagasivõitmise hagiga (actio Pauliana), mida tunnustatakse kui maksejõuetusmenetlusega tihedalt seotud hagi –, ja arvestades asjaolu, et antud asjas nõutakse võlgnevuse tasumist teostatud rahvusvahelise kaupade veo eest CMR [...] ja Leedu tsiviilseadustiku (tsiviilõiguse üldsätted) alusel, siis kas seda hagi tuleb pidada (otsese seose tõttu) tihedalt seotuks hageja pankrotimenetlusega, kas selle lahendamise pädevus tuleb kindlaks määrata määruse nr 1346/2000 normide alusel ja kas see on erand, mille alusel määrust nr 44/2001 ei kohaldata? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, palub Lietuvos aukščiausiasis teismas Euroopa Kohtul selgitada, kas olukorras, kus asjassepuutuv kohustus (lepinguliste kohustuste mittenõuetekohasest täitmisest tulenev kostja kohustus tasuda pankrotis hagejale võlg ja viivisintress kauba rahvusvahelise veo eest) on tekkinud enne hageja suhtes pankrotimenetluse algatamist, tuleb lähtuda määruse nr 1346/2000 artikli 44 lõike 3 punktist a ning jätta see määrus kohaldamata, kuna kohtualluvus määratakse kohtuasjas kindlaks vastavalt CMR [...] kui erikonventsiooni artiklile 31? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav ja käesolev kohtuasi kuulub määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, palub Lietuvos aukščiausiasis teismas Euroopa Kohtul selgitada, kas arvestades, et CMR [...] artikli 31 lõige 1 ei ole vastuolus määruse nr 44/2001 artikli 2 lõikega 1, tuleb käesolevas asjas asuda seisukohale, et kui liigitada vaidlus CMR [...] (erikonventsioon) kohaldamisalasse kuuluvaks, tuleb selle üle otsustamisel, millise riigi kohtud on pädevad asjassepuutuvat vaidlust lahendama, kohaldada CMR [...] artikli 31 sätteid, kui need sätted ei ole vastuolus määruse nr 44/2001 peamiste eesmärkidega, ei vii ebasoodsama tulemuseni siseturu nõuetekohase toimimise saavutamiseks ja on piisavalt selged ja täpsed?”
7

Määruse artikkel 4 sätestab: ”1. Lisas A loetletud liikidest isendite [liitu] sissetoomisel tuleb läbida vajalik kontroll ja varem esitada sissetoomiskoha tolliasutuses sihtliikmesriigi korraldusasutuse poolt väljaantud impordiluba. Impordiloa võib välja anda üksnes kooskõlas lõikes 6 kehtestatud piirangutega ja juhul, kui järgmised tingimused on täidetud: [...] b) i) taotleja esitab dokumentaalsed tõendid selle kohta, et isendid on omandatud kooskõlas asjaomaste liikide kaitset käsitlevate õigusaktidega; konventsiooni lisades esinevast liigist isendi kolmandast riigist sissetoomise puhul on selleks ekspordiluba või reekspordisertifikaat või selle koopia, mille ekspordi‑ või reekspordiriigi pädev asutus on välja andnud kooskõlas konventsiooniga; […] [...] e) pärast pädeva teadusliku usaldusasutusega konsulteerimist on korraldusasutus veendunud, et ei ole muid liigi kaitsega seotud tegureid, mis räägiksid impordiloa väljaandmisele vastu, ja f) merelt sissetoomisel on korraldusasutus veendunud, et iga elusisendit valmistatakse ette ja veetakse nõnda, et vigastuste, tervisekahjustuste või julma kohtlemise oht oleks minimaalne. 2. Lisas B loetletud liikidest isendite [liitu] sissetoomisel tuleb läbida vajalik kontroll ja sissetoomiskoha tolliasutuses varem esitada sihtliikmesriigi korraldusasutuse poolt väljaantud impordiluba. Impordiloa võib välja anda üksnes kooskõlas lõikes 6 kehtestatud piirangutega ja juhul, kui: a) pädev teaduslik usaldusasutus, olles läbi vaadanud kättesaadavad andmed ja kaalunud teadusliku järelevalverühma seisukohta, on arvamusel, et [liitu] sissetoomine, võttes arvesse olemasolevat või eeldatavat kaubandustaset, ei kahjusta liigi kaitsestaatust ega asjaomase liigi populatsiooni poolt asustatud territooriumi ulatust. See arvamus on kehtiv järgneva importimise suhtes, niikaua kui eespool nimetatud aspektid ei ole oluliselt muutunud; b) taotleja esitab dokumentaalsed tõendid selle kohta, et elusisendi pidamispaik sihtkohas on piisavalt varustatud, et teda nõuetekohaselt kaitsta ja hooldada; c) lõike 1 punkti b alapunkti i ning punktide e ja f tingimused on täidetud. [...] 6. Konsulteerinud asjaomaste päritoluriikidega, toimides vastavalt artikli 18 lõikes 2 osutatud regulatiivkomitee menetlusele ning võttes arvesse teadusliku järelevalverühma arvamust, võib [Euroopa K]omisjon kehtestada [liitu] sissetoomisel üldisi piiranguid või piiranguid teatavate päritolumaade suhtes: a) lõike 1 punkti a alapunktis i või punktis e nimetatud tingimuste alusel lisas A loetletud liikidest isenditele; b) lõike 1 punktis e või lõike 2 punktis a nimetatud tingimuste alusel lisas B loetletud liikidest isenditele ja c) lisas B loetletud liikidest elusisenditele, mille suremus veo käigus on suur või mille kohta on kindlaks tehtud, et nad ilmselt ei ela vangistuses vanuseni, mis vastaks nende keskmisele elueale, või d) elusisenditele liikidest, mille kohta on kindlaks tehtud, et nende sissetoomine [liidu] looduskeskkonda kujutab endast ökoloogilist ohtu [liidu] pärismaistele looduslikele looma‑ ja taimeliikidele. Kui piirangud kehtestatakse, avaldab komisjon nende nimekirja kord kvartalis Euroopa [Liidu] Teatajas. [...]”
49

Võttes arvesse eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esimesele küsimusele vastata, et määrust nr 1896/2006 tuleb tõlgendada nii, et selle artiklites 16–20 nimetatud menetlused ei ole kohaldatavad, kui ilmneb, et maksekäsku ei ole kätte toimetatud kooskõlas selle määruse artiklites 13–15 kehtestatud miinimumstandarditega. Kui selline eiramine avastatakse alles pärast Euroopa maksekäsu täidetavaks tunnistamist, peab kostjal olema võimalus esitada kõnealuse eiramise peale kaebus, mis peab eiramise piisava tõestatuse korral tooma endaga kaasa asjaomase täidetavaks tunnistamise kehtetuse.
27

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et menetlus sõltub sellest, kuidas tõlgendatakse mõistet „püsirohumaa” liidu õiguse tähenduses ja täpsemalt määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2 tähenduses, kuna asjassepuutuvas Saksa õiguses on tehtud otsene viide sellele sättele, ehkki seda hiljem on muudetud määrusega nr 239/2005 ja koguni asendatud määrusega nr 1122/2009. Niisiis sõltub põhikohtuasja lahendus sellest, millised põllumajanduslikul maal tehtavad muudatused on vastuolus püsirohumaale iseloomulike tunnustega. Sellega seoses ei suuda eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletada nimetatud sättes sisalduvast „püsirohumaa” määratlusest ühtegi viidet sellele, et rohumaa kündmine iseenesest välistaks „püsirohumaana” kvalifitseerimise. See kohus märgib samuti, et ta kaldub arvama, et eri rohttaimede üksteise järel kasvatamine ei ole külvikord määruse nr 796/2004 tähenduses, märkides samas, et siiski ei ole liidu õiguse asjakohane tõlgendus nii ilmselge, et ei võiks tekkida põhjendatud kahtlust. Ta viitab nimelt teatud liidu õiguse sätetele, mis puudutavad põllumajandusettevõtete struktuuriuuringuid, mis võivad selle mõiste tõlgendamist mõjutada.
10

Selle määruse artiklis 32 „Vähendamised ja väljaarvamised liiga suure pindala deklareerimise puhul” on ette nähtud: „1. Kui teatava põllukultuuri rühma puhul deklareeritud pindala on suurem kui artikli 31 lõike 2 kohaselt kindlaksmääratud pindala, lähtutakse toetuse arvutamisel kindlaksmääratud pindalast, mida vähendatakse leitud vahe kahekordse väärtuse võrra, kui see vahe on suurem kui kas kaks hektarit või 3% kindlaksmääratud pindalast, kuid mitte suurem kui 20% kindlaksmääratud pindalast. Asjaomasele põllukultuurirühmale ei anta pindalatoetust juhul, kui leitud vahe on üle 20% kindlaksmääratud pindalast. 2. Kui [määruse nr 3508/92] artikli 1 lõike 1 punktis a osutatud toetuskavade alusel toetusetaotlusega hõlmatud kindlaksmääratud üldpindala puhul ületab deklareeritud pindala artikli 31 lõike 2 kohaselt kindlaksmääratud pindala rohkem kui 30%, ei anta nende toetuskavade alusel kõnealusel kalendriaastal põllumajandusettevõtjale toetust, mida tal oleks olnud õigus saada vastavalt artikli 31 lõikele 2. Kui vahe on suurem kui 50%, arvatakse talupidaja veel kord toetuse saajate hulgast välja toetuse suuruse ulatuses, mis vastab deklareeritud pindala ja kindlaksmääratud pindala vahele vastavalt artikli 31 lõikele 2. Kõnealune summa tasaarvestatakse kõikide [määruse nr 3508/92] artikli 1 lõikes 1 osutatud toetuskavade kohaste toetusemaksetega, mida talupidajal on õigus saada taotluste raames, mis ta esitab kolme kalendriaasta jooksul pärast kalendriaastat, mil eeskirjade eiramine on avastatud. Kui summat ei saa kõnealuste toetusemaksetega täielikult tasaarvestada, tühistatakse võlgnevus.”
ELTL artikliga 30 on vastuolus selline maks nagu on ette nähtud Flaami piirkonna 23. jaanuari 1991. aasta dekreedi keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest, mida on muudetud 28. märtsi 2003. aasta dekreediga, artikli 21 §‑s 5, mida tuleb tasuda üksnes Flaami piirkonda imporditavalt loomasõnniku ja teiste väetiste ülejäägilt ja mida peab tasuma importija, samal ajal kui Flaami piirkonnas toodetud väetise ülejäägi puhul peab maksu tasuma tootja, ja mis arvutatakse teistsuguse meetodi alusel kui viimati nimetatud maksu arvutamise meetod. Selles osas ei ole oluline, et liikmesriik, kust väetise ülejääk Flaami piirkonda imporditakse, kohaldab selle ülejäägi ekspordil teistesse liikmesriikidesse maksu vähendamist.
33

Mis puutub nõukogu argumentidesse Üldkohtu viite kohta algmääruse artikli 2 lõike 10 punktile k, mille see kohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38–40, siis tuleb märkida, et need argumendid on alusetud, kuna Üldkohtu sellesisuline otsustav arutlus, mis on toodud selle kohtuotsuse punktides 36 ja 37, ei sisalda õigusnormi rikkumist. Isegi kui oleks tõendatud, et see viide on ekslik, ei mõjutaks see mingil moel mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimunud müük” tõlgendust, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses andis, ning see ei saaks kaasa tuua selle kohtuotsuse tühistamist.