Kohtuasi T‑217/06

Arkema France jt

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Kartellid – Metakrülaatide turg – EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus – Rikkumise süüks panemine – Põhjendamiskohustus – Võrdse kohtlemise põhimõte – Hea halduse põhimõte – Trahvid – Rikkumise raskusaste – Tegelik mõju turule – Trahvi hoiatav mõju– Korduvus – Ne bis in idem põhimõte – Proportsionaalsuse põhimõte – Kergendavad asjaolud – Endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmine – Maksmiskohustuse omistamine kontsernisiseselt – Täielik pädevus

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine – Emaettevõtja ja tütarettevõtjad – Majandusüksus – Hindamiskriteeriumid

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

2. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine – Emaettevõtja ja tütarettevõtjad – Majandusüksus – Hindamiskriteeriumid

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

3. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine – Emaettevõtja ja tütarettevõtjad – Majandusüksus – Hindamiskriteeriumid

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

4. Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Konkurentsieeskirju kohaldav otsus – Mitut adressaati puudutav otsus

(EÜ artiklid 81, 82 ja 253)

5. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Turule avaldatava tegeliku mõju arvessevõtmine – Ulatus

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

6. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hoiatav mõju

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 23; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

7. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hoiatav mõju

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 23; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

8. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll – Liidu kohtu täielik pädevus

(EÜ artikli 81 lõige 1 ja EÜ artikkel 229; Üldkohtu kodukord, artikkel 48; nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 31)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hoiatav mõju

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 23; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Õigusrikkujast ettevõtja käive

(Nõukogu määrus nr 1/2003)

11. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta, mis on võetud pärast teisi, korduvust arvessevõtvaid süüdimõistvaid otsuseid – Ne bis in idem põhimõtte rikkumine – Puudumine

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 50; EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Kergendavad asjaolud – Kartellikokkuleppes kokkulepitust erinev käitumine

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 3 teine taane)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Arvessevõetud käive – Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 kehtestatud piir – Kohaldamiseeskirjad

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

1. Tütarettevõtja tegevuse võib emaettevõtjale süüks arvata eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul iseseisvalt, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust ühendavad. See on nii seetõttu, et sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja, mis võimaldab komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega.

Niisuguses spetsiifilises olukorras, kui emaettevõtjale kuulub 100% suurune osalus liidu konkurentsinorme rikkunud tütarettevõtja aktsia‑ või osakapitalis, võib esiteks see emaettevõtja kõnealuse tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele. Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja kogu aktsia‑ või osakapitali, et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seega võib komisjon lugeda tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt.

Selle eelduse kohaldamine ei sõltu täiendavate andmete olemasolust.

Emaettevõtja, kes omab peaaegu kogu osalust oma tütarettevõtja aktsia‑ või osakapitalis, on põhimõtteliselt analoogilises olukorras ainuomanikuga selles osas, mis puudutab tema võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis teda tütarettevõtjaga ühendavad. Seetõttu on komisjonil õigus kohaldada sellele olukorrale sama tõendamiskorda, st kohaldada eeldust, et emaettevõtja kasutab tegelikult võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele.

(vt punktid 43–46, 50, 53)

2. Komisjon võib otsustava mõju avaldamise eelduse kohaldamisel selleks, et omistada tütarettevõtja poolt konkurentsieeskirjade rikkumine emaettevõtjale, lugeda tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja.

Selle eelduse ümberlükkamiseks peab asjaomane äriühing esitama „piisavaid tõendeid”, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Mis puudutab komisjoni, siis peab ta analüüsima neid tõendeid, mitte esitama kinnitavaid tõendeid sellise mõju avaldamise kohta. Kui piisaks sellest, et asjaomane isik vaidlustab selle eelduse lihtsalt alusetuid kinnitusi esitades, kaotaks eeldus mõtte.

(vt punktid 101, 110)

3. Asjaolu, et on äriühing on valdusühing, ei ole piisav selleks, et välistada see, et emaettevõtja avaldas enda tütarettevõtjatele otsustavat mõju, kooskõlastades nimelt kontsernisiseseid finantsinvesteeringuid. Äriühingute kontsernide kontekstis on valdusühingu puhul tegemist äriühinguga, mille eesmärk on erinevates äriühingutes omatavate osaluste ümbergrupeerimine ning mille ülesanne on nende ühtse juhtimise tagamine.

Äriühingute kontserni jagamine harudesse, mis pealegi on sõltumatud kapitaliseostest kontserni äriühingute vahel, on kaalukas tõend selle kohta, et nende harude tegevuse kooskõlastamine tuleneb kontserni katuseorganisatsiooniks olevalt emaettevõtjalt. Emaettevõtja selline ülesanne välistab tütarettevõtja turul iseseisvalt tegutsemise.

Asjaolu, et emaettevõtja peab heaks kiitma enda tütarettevõtja suured investeeringud, on tõend selle kohta, et tütarettevõtja tegutseb turul emaettevõtja huvisid arvestades.

(vt punktid 107,113 ja 114)

4. EÜ artikliga 253 nõutud põhjendused peavad vastama asjaomase akti olemusele ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul järelevalvet teostada. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata arvestades juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjassepuutuva valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades.

Juhul kui EÜ artikli 81 kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja tekitab probleemi rikkumise süükspanemise seisukohalt, peab see olema piisavalt põhjendatud iga adressaadi osas, eriti nende osas, kes vastavalt sellele otsusele vastutavad rikkumise tagajärgede eest. Komisjoni otsus peab selleks, et see oleks konkurentsiõiguse rikkumistes süüdistatavate ettevõtjate emaettevõtjate osas piisavalt põhjendatud, sisaldama üksikasjalikku ülevaadet põhjendustest, mis toetavad rikkumise nendele äriühingutele omistamist. Peale selle osas, milles see omistamine mõjutab nende ettevõtjate olukorda, milles nad on selle omistamise haldusmenetluses vaidlustanud ja milles neil on huvi nende suhtes võetud otsust selles aspektis vaidlustada, peab neil, nagu ka nende emaettevõtjatel, olema võimalik teada komisjoni seisukoha põhjendusi. Sellest järeldub, et kui komisjon tugineb rikkumise omistamisel otsustavale mõjule ning kui asjaomased ettevõtjad on haldusmenetluses esitanud selle eelduse ümberlükkamiseks tõendeid, siis peab otsus sisaldama nende põhjenduste piisavat kokkuvõtet, mis õigustavad seisukohta, mille kohaselt need tõendid ei võimalda seda eeldust ümber lükata.

Kuigi komisjonil on EÜ artikli 253 alusel kohustus esitada faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub otsuse õiguslik põhjendus ning kaalutlused, mis viisid selle otsuse tegemiseni, ei ole tal kohustust käsitleda iga asjaomase isiku poolt haldusmenetluse jooksul tõstatatud kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Seega kuigi komisjon peab oma otsuses välja tooma põhjused, miks ta leiab, et esitatud tõendid on ebapiisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks, ei tähenda see, et ta peab igal juhul konkreetselt arutlema asjaomaste ettevõtjate poolt esitatud iga tõendi üle. Üldine vastus võib vastavalt asja asjaoludele olla piisav selleks, et ettevõtja saaks tõhusalt kaitsta oma õigusi ning Üldkohus saaks teostada oma kontrolli.

(vt punktid 133–135, 141)

5. Rikkumiste raskuse määramisel tuleb lähtuda mitmest tegurist, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehisolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui kohustuslikult arvesse võtmisele kuuluvatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Rikkumiste raskuse hindamisel arvessevõetavate tegurite hulka kuuluvad iga ettevõtja käitumine, nende roll kooskõlastatud tegevuse kehtestamisel, tegevusest saada võidav kasu, nende ettevõtjate suurus ja asjassepuutuvate kaupade väärtus ning oht, mida seda tüüpi rikkumised liidu eesmärkidele kujutavad.

Sellest tuleneb, et konkurentsivastase tegevuse mõju ei ole sobiva trahvisumma hindamisel iseenesest määrav tegur. Tahtluse aspektiga seotud tegurid võivad omada suuremat tähtsust kui tegevuse mõjuga seotud tegurid, eelkõige juhul, kui tegemist on eriti raskete rikkumistega. Kartellikokkulepped väärivad oma laadi tõttu kõige raskemaid trahve. Kartellikokkulepete võimalik tegelik mõju turule, eelkõige küsimus, mil määral tõi konkurentsi piiramine kaasa kõrgema turuhinna kui see, mis oleks olnud ilma kartellita, ei ole trahvide taseme kindlaksmääramisel otsustav kriteerium. Sellega seoses on rikkumise tegelik mõju vaid üks mitmest tegurist, mille alusel – juhul, kui seda mõju saab mõõta – on komisjonil võimalik määrata minimaalsest võimalikust trahvisummast suurem trahvi lähtesumma.

Lisaks ei takista asjaolu, et komisjon on suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta täpsustanud rikkumise raskuse hindamise lähtekohti, selle teguri hindamist tervikuna kõigi asjassepuutuvate asjaolude põhjal, sealhulgas asjaolude põhjal, mida nendes suunistes ei ole sõnaselgelt märgitud.

(vt punktid 178–182)

6. Hoiatamine on üks elementidest, millega trahvi arvutamisel arvestada tuleb. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud EÜ artikli 81 rikkumiste eest määratavate trahvide eesmärk on karistada asjaomaseid ettevõtjaid õigusvastase tegevuse eest ja hoiatada nii neid kui ka ülejäänud ettevõtjaid liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest tulevikus. Seega võib komisjon trahvisumma arvutamisel võtta arvesse just nimelt asjassepuutuva ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust.

Lisaks on ettevõtja kogukäive üks, olgugi et ligikaudne ja ebatäiuslik ettevõtja suuruse ja majandusliku võimsuse näitaja. Komisjon võib selleks, et määrata trahvisumma tase kindlaks piisavalt hoiataval tasemel, võtta arvesse asjaomase ettevõtja kogukäivet.

Vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvi üldise taseme tõusu konkurentsipoliitika elluviimise raames, nõuab, et trahvi suurus kujundataks selliselt, et see võtaks arvesse mõju, mida soovitakse avaldada ettevõtjale, kellele trahv määratakse, et trahv ei muutuks tähtsusetuks või vastupidi ülemäära suureks eelkõige kõnealuse ettevõtja rahalise suutlikkuse seisukohast vastavalt nõuetele, mis tulenevad ühelt poolt vajadusest tagada trahvi tõhusus ja teiselt poolt proportsionaalsuse põhimõtte järgimisest.

Seega just asjaomase ettevõtja võimalus leida kergemini vajalikud rahalised vahendid trahvi maksmiseks õigustab korrutusteguri kasutamist trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks. Sellest tuleneb, et komisjonilt ei saa nõuda, et ta tuvastaks täiendava seose ettevõtja vahendite kasutamise ja tema poolt toime pandud rikkumise vahel, selleks et neid vahendeid võiks võtta arvesse trahvi piisavalt hoiatava taseme kindlaksmääramiseks, kuna selles kontekstis on oluline rikkumise toime pannud ettevõtja kui sellise suurus ja majanduslik võimsus.

(vt punktid 210, 211, 213 ja 214)

7. Liidu konkurentsiõiguste rikkumiste eest määratud trahvide hoiatava mõju tagamise vajadus on üldine nõue, millest komisjon peab juhinduma kogu trahvi arvutamise ajal. See ei eelda ilmtingimata, et nimetatud arvutuse üks osa on konkreetne etapp, milles hinnatakse tervikuna kõiki asjaolusid, mis on selle eesmärgi saavutamiseks kohased. Trahvi lähtesumma suurendamine, et tagada piisav hoiatav mõju, arvestades iga ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust, kujutab endast trahvi arvutamise etappi, mis tuleneb vajadusest kohandada lähtesummat, et tagada trahvi piisav hoiatav mõju, arvestades ettevõtja koguvahendeid ning tema võimet leida vajalikud vahendid trahvi maksmiseks.

Mis puudutab küsimust, kas komisjon peab ettevõtjat karistavas otsuses hoiatava mõju eesmärgil võtma arvesse samale ettevõtjale varem määratud trahve asjaolude eest, mis leidsid aset samal ajal otsuse esemeks oleva rikkumisega, selles mõttes, et oleks kasutu kohaldada täiendavat trahvi suurendamist hoiatava mõju eesmärgil, kuna eelnevad trahvid olid piisavalt hoiatavad, tuleb tõdeda, et selline lahendus on vastuolus hoiatamise eesmärgiga, mida komisjon oma trahvipoliitikas taotleb. See lahendus viiks paradoksaalse olukorrani, kus erinevates kartellikokkulepetes osalemist mitmekordistava ettevõtja iga karistuse piirkulu järk-järgult väheneks.

Lisaks põhineb selline lahendus eeldusel, et komisjon oleks pidanud trahvisumma kindlaks määrama vastavalt tõenäosusele, et asjaomane ettevõtja paneb tulevikus uusi rikkumisi toime; seda tõenäosust oleks ta pidanud hindama sellele ettevõtjatele teatud ajavahemikul määratud trahvide kogusummat arvestades. Selline eeldus on aga vastuolus hoiatamise mõistega konkurentsiõiguses.

Komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või artikli 82 rikkumise, kujutab ühte komisjonile antud vahenditest talle liidu õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab nii kohustust uurida ja karistada üksikuid rikkumisi kui ka kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks ning sellesse suunda suunata ka ettevõtjate käitumist. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud EÜ artikli 81 rikkumiste eest määratavate trahvide eesmärk on karistada asjaomaseid ettevõtjaid õigusvastase tegevuse eest ja hoiatada nii neid kui ka ülejäänud ettevõtjaid liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest tulevikus. Seega hinnatakse hoiatamise tegurit mitmeid asjaolusid, mitte ainult asjassepuutuva ettevõtja konkreetset olukorda arvestades. Komisjon ei ole trahvisumma suurendamise vajaduse hindamisel, et tagada selle hoiatav mõju, kohustatud ka hindama tõenäosust, kas ettevõtja võib rikkumise uuesti toime panna. Seega koosneb see trahvi arvutamise etapp lähtesumma suurendamisest, võttes arvesse objektiivseid asjaolusid, nagu asjaomase ettevõtja suurus ja majanduslik võimsus, mitte subjektiivseid asjaolusid, mis puudutavad selle tõenäosuse hindamist, kas tulevikus pannakse toime uus rikkumine.

(vt punktid 224, 225, 228, 231–235)

8. Mis puudutab liidu kohtu kontrolli komisjoni konkurentsialaste otsuste üle, siis täielik pädevus, mis Üldkohtule on antud EÜ artikli 229 kohaselt määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel, annab sellele kohtule õiguse vaidlustatud akti muuta ka seda tühistamata, et arvestades kõigi faktiliste asjaoludega muuta näiteks trahvi summat.

Üldkohtu kodukorra artikliga 48 ei ole vastuolus see, et Üldkohus võtab täieliku pädevuse alusel arvesse hageja poolt kohustuistungil esitatud argumente, selleks et analüüsida, kas hagejast ettevõtjale määratud trahvi suurendamine hoiatava mõju eesmärgil oli tema tõstatud faktilise asjaolu osas põhjendatud, seda enam, et komisjonil oli olnud võimalus selles küsimuses oma märkusi esitada.

(vt punktid 252 ja 253)

9. Hoiatuseesmärki, mida komisjon võib konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvisummat kindlaks määrates taotleda, on võimalik saavutada vaid siis, kui arvestatakse ettevõtja olukorda sel päeval, mil trahv määratakse. Ettevõtja koguvahendeid, mis võivad varieeruda, vähenedes või suurenedes oluliselt suhteliselt lühikese aja jooksul, eelkõige ajavahemikul rikkumise lõpetamisest kuni trahvi määrava otsuse vastuvõtmiseni, tuleb seega hinnata, et õigesti saavutada hoiatuseesmärk, trahvi määramise päeval, järgides samas ka proportsionaalsuse põhimõtet.

On tõsi, et komisjon võib trahvisumma kindlaksmääramisel võtta eelkõige arvesse asjaolu, et suurtel ettevõtjatel on tavaliselt olemas õigus‑ ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil hõlpsamini kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest, mis tulenevad konkurentsiõigusest. Sellisel juhul peab käive, mille alusel komisjon hindab asjaomaste ettevõtjate suurust ning seega nende võimet teha kindlaks nende tegevuse olemus ja tagajärjed, olema seotud nende olukorraga rikkumise, mitte otsuse vastuvõtmise ajal.

Vajadus võtta arvesse seda, et suurtel ettevõtjatel on õigus‑ ja majandusalased infrastruktuurid, mis võimaldavad neil olla teadlikud, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, kujutab endast trahvi suurendamise raames siiski erinevat põhjust sellest, mis puudutab vajadust tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju ning millel on erinevad eesmärgid.

Osas, milles esiteks trahvisumma kindlaksmääramisel korrutusteguri kohaldamise põhjendus tugineb asjaomasele ettevõtjale avaldada soovitud mõjule, mitte eespool viidatud õigus‑ ja majandusalaste infrastruktuuridega seotud kaalutlustele, ning milles teiseks majandusüksus, mis seob karistatud ettevõtjat oma emaettevõtjaga, lagunes enne trahvi määrava otsuse vastuvõtmise kuupäeva, ei saa emaettevõtja vahendeid selle ettevõtjale kohaldatava korrutusteguri kindlaksmääramisel enam arvesse võtta.

Seega sellise ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust peab korrutusteguri kohaldamiseks hindama trahvi määrava otsuse päeval.

(vt punktid 260, 263–265, 270–272)

10. Kuigi viga, mis seisneb ettevõtjale määratava trahvi kindlaksmääramiseks, võiks sellele ettevõtjale ette heita, ei põhjenda see asjaolu talle määratud trahvisumma säilitamist, kuna see tuleneb sisuliselt väära faktilise asjaolu arvessevõtmisest.

(vt punkt 274)

11. Non bis in idem põhimõte, mis kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet ja mis on sätestatud ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 50, keelab konkurentsiõiguse valdkonnas ettevõtja karistamise või tema süü tuvastamiseks menetluse algatamise teist korda konkurentsivastase tegevuse eest, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega ta on õigeks mõistetud varasema otsusega, mida ei saa enam vaidlustada. Selle põhimõtte kohaldamine sõltub kolmest tingimusest: asjaolud, rikkumise toime pannud isik ning kaitstav õigushüve peavad olema samad.

Seda põhimõtet ei riku kuidagi asjaolu, et komisjoni otsus ettevõtjale trahvi määramise kohta tugineb varasematele süüdimõistmistele, mis juba õigustasid selle ettevõtja trahvi suurendamist korduvuse alusel mitmetes varasemates otsuses. Asjaolu, et komisjon tugines mitmes otsuses korduvusega seoses samadele varasematele süüdimõistmistele, ei tähenda kuidagi, et komisjon tunnistas asjaomase ettevõtja mitu korda süüdi sama rikkumise eest.

Raskendava asjaoluna korduvuse arvessevõtmine ettevõtja toimepandud iga rikkumise raskusastme hindamisel on tingimata seotud iga rikkumise raskusastme hindamisega; iga rikkumise puhul on üksteisest sõltumata tegemist konkurentsieeskirjade korduva rikkumisega, mis annab tunnistust selle ettevõtja kalduvusest mitte teha nendest süüdimõistmistest kohaseid järeldusi.

Sellisel juhul on korduvuse arvessevõtmine seega õigustatud täiendava hoiatamise vajadusega, mis nähtub asjaolust, et varasemate rikkumiste tuvastamisest ei piisanud, et uue rikkumise toimumist takistada.

(vt punktid 292, 293, 295, 296 ja 299)

12. Asjaolu, et ettevõtjad kinnitavad teatud konkurentsivastaste kokkulepete osalist kohaldamist, ei ole iseenesest piisav selleks, et keelduda tõstatatud kergendava asjaolu temale kohaldamisest. Endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmise tõttu kergendava asjaolu kohaldamiseks suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 3 teise taande alusel tuleb kontrollida, kas ajavahemikul, mil asjaomane ettevõtja oli endast rikkumist kujutavate kokkulepetega seotud, hoidus ta tegelikult nende täitmisest, käitudes turul konkureerivalt või vähemalt et ta on selgelt ja märgatavalt rikkunud asjaomase kartelliga kehtestatud kohustusi niivõrd, et see häiris kartelli toimimist.

(vt punktid 308 ja 309)

13. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaselt ei tohi ühegi rikkumises osalenud ettevõtja puhul trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.

Kohtupraktika kohaselt on nii, et kui mitu trahvi määrava otsuse adressaati moodustab ettevõtja, st karistatava rikkumise toimepanemise eest vastutava majandusüksuse, veel ajal, mil otsus vastu võetakse, võib piirmäära arvutada kõnealuse ettevõtja kogukäibe alusel, see tähendab kõiki äriühingu koosseisu kuulujaid kokku arvestades. Kui see majandusüksus on aga vahepeal lagunenud, siis on igal adressaadil õigus sellele, et asjaomast piirmäära kohaldataks individuaalselt.

(vt punkt 352)

ÜLDKOHTU OTSUS (neljas koda)

7. juuni 2011( )

Konkurents – Kartellid – Metakrülaatide turg – EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus – Rikkumise süüks panemine – Põhjendamiskohustus – Võrdse kohtlemise põhimõte – Hea halduse põhimõte – Trahvid – Rikkumise raskusaste – Tegelik mõju turule – Trahvi hoiatav mõju– Korduvus – Ne bis in idem põhimõte – Proportsionaalsuse põhimõte – Kergendavad asjaolud – Endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmine – Maksmiskohustuse omistamine kontsernisiseselt – Täielik pädevus

Kohtuasjas T‑217/06,

Arkema France, asukoht Colombes (Prantsusmaa),

Altuglas International SA, asukoht Puteaux (Prantsusmaa),

Altumax Europe SAS, asukoht Puteaux,

esindajad: advokaadid A. Winckler, S. Sorinas Jimeno ja P. Geffriaud, hiljem advokaadid S. Sorinas Jimeno ja E. Jégou,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: F. Arbault ja V. Bottka, hiljem V. Bottka ja F. Castillo de la Torre,

kostja,

mille ese on esimese võimalusena nõue tühistada komisjoni 31. mai 2006. aasta otsus K(2006) 2098 (lõplik) EÜ artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/F/38.645 – metakrülaadid) hagejaid puudutavas osas ja teise võimalusena nõue tühistada hagejatele selle otsusega määratud trahv või vähendada seda,

ÜLDKOHUS (neljas koda),

koosseisus: koja esimees O. Czúcz, kohtunikud I. Labucka (ettekandja) ja K. O’Higgins,

kohtusekretär: ametnik T. Weiler,

arvestades kirjalikus menetluses ja 15. detsembri 2009. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse taust

Sissejuhatus

1 Euroopa Komisjon tunnistas komisjoni 31. mai 2006. aasta otsusega K(2006) 2098 (lõplik) EÜ artiklis 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/F/38.645 – metakrülaadid) (edaspidi „vaidlustatud otsus”) Arkema SA ja tema tütarettevõtjad Altuglas International SA (edaspidi „Altuglas”) ja Altumax Europe SAS‑i (edaspidi „Altumax” ja koos „Arkema”) solidaarselt vastutavaks 219 131 250 euro suuruse trahvisumma eest, kuna nad osalesid metakrülaatide sektori kartellis ajavahemikul 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002 (edaspidi „asjaomane kartellikokkulepe”). Nende emaettevõtjad Total SA ja Elf Aquitaine SA tunnistati solidaarselt vastutavaks vastavalt 140,4 miljoni euro ja 181,5 miljoni euro suuruse trahvisumma eest (vaidlustatud otsuse artikkel 2).

2 Arkema (varem Atofina SA) on Prantsuse õiguse alusel asutatud aktsiaselts, kes tegutseb kolmes valdkonnas: vinüültooted, tööstuskemikaalid ja lõpp-produktide toimimist parandavad tooted. Vaidlustatud otsuses mainitud asjaolude asetleidmise ajal kuulus Arkema aktsiatest Elf Aquitaine’ile kõigepealt 97,6% ning seejärel 96,48% alates Total Fina SA poolt Elfi kontserni ülevõtmisest 17. aprillil 2000. Sellest kuupäevast alates ning ülejäänud rikkumise ajavahemiku jooksul kuulus Elf Aquitaine’i enda aktsiatest 99,43% Totalile (varem Total Fina, seejärel TotalFinaElf SA) (vaidlustatud otsuse põhjendused 265 ja 266).

3 Arkemast sai 18. mail 2006 Arkema France seoses tema börsinimekirja võtmisega.

4 Altuglas (varem Atohaas ja Atoglas SA) ja Altumax on metakrülaatide sektoris ning eelkõige polümetüülmetakrülaadi (edaspidi „PMMA”) sektoris tegutsevad Arkema peamised tütarettevõtjad, kes osalesid vaidlustatud otsuses kirjeldatud kokkulepetes (vaidlustatud otsuse põhjendus 259). Arkemale kuulus kogu rikkumise ajavahemikul 100% Altumaxi aktsiatest. Altuglasi aktsiatest kuulus 100% Arkemale alates 1998. aastast. Enne seda kuulus Elf Atochem SA‑le ainult 50% Altuglasi aktsiatest, kuid ta oli vastutav viimase igapäevase juhtimise eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 263).

Haldusmenetlus

5 Menetlus, mis viis vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni, algatati pärast seda, kui Degussa AG oli 20. detsembril 2002 esitanud trahvide eest kaitse saamise taotluse vastavalt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „koostööteatis”).

6 Komisjon teostas 25. ja 26. märtsil 2003 kontrolle eelkõige Arkema ruumides. Pärast neid kontrolle esitas Arkema 3. aprillil 2003 trahvide eest kaitse saamise või trahvisumma vähendamise taotluse vastavalt koostööteatisele (vaidlustatud otsuse põhjendus 60).

7 Komisjon võttis 17. augustil 2005 vastu vastuväiteteatise seoses rikkumisega metakrülaatide sektoris, mis oli eelkõige adresseeritud Totalile, Elf Aquitaine’ile, Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).

8 Vastuväiteteatise kõikide adressaatide osavõtul toimus 15. ja 16. detsembril 2005 ärakuulamine (vaidlustatud otsuse põhjendus 87).

9 Komisjon tegi 31. mail 2006 vaidlustatud otsuse.

Vaidlustatud otsus

10 Vaidlustatud otsuse kaks aspekti on eriti asjakohased käesoleva vaidluse seisukohalt, nimelt selle adressaatide kindlaksmääramine ning trahvi arvutamine.

Vaidlustatud otsuse adressaadid

11 Pärast seda, kui komisjon märkis, et on vaja kindlaks teha, millistele juriidilistele isikutele saab rikkumise omistada (vaidlustatud otsuse põhjendus 245), leidis ta, et Altuglas, Altumax, Arkema ja Elf Aquitaine vastutavad solidaarselt rikkumise eest, milles Altuglas ja Altumax tunnistati süüdi ajavahemikul 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002. Total loeti solidaarselt vastutavaks Altuglasi ja Altumaxi poolt ajavahemikul 1. maist 2000 kuni 12 september 2002 toime pandud rikkumise eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 277).

12 Mis puudutab täpsemalt Elf Aquitaine’i vastutust, siis võttes arvesse seda, et Elf Aquitaine nimetas Arkema nõukogu liikmed ning tal oli oma tütarettevõtja aktsiakapitalis 97,6% osalus ning pärast 2000. aasta aprilli 96,48% osalus, eeldas komisjon, et Elf Aquitaine’il oli otsustav mõju ning tõhus kontroll Arkema tegevuse üle (vaidlustatud otsuse põhjendus 265).

13 Totali vastutuse osas tõdes komisjon, et alates 2000. aasta aprillist kuni rikkumise lõpuni kontrollis see äriühing otse või kaudselt kontserni kõikide tootvate ettevõtjate kapitali, sh nende ettevõtjate kapitali, kellel oli otsene roll asjaomases kartellikokkuleppes. Neil asjaoludel eeldas komisjon, et Totalil oli otsustav mõju oma tütarettevõtjate Elf Aquitaine’i, Arkema, Altuglasi ja Altumaxi tegevuse üle ning ta adresseeris vastuväiteteatise kõikidele nendele ettevõtjatele (vaidlustatud otsuse põhjendus 267).

14 Ühelt poolt Arkema ning teiselt poolt Total ja Elf Aquitaine esitasid eraldi oma vastused vastuväiteteatisele, väites eelkõige, et vaidlustatud otsuse ainus adressaat peab olema Arkema (vaidlustatud otsuse põhjendused 268 ja 269). Komisjon lükkas nende argumendid tagasi ning kinnitas, et vastutavad on eelmises punktis nimetatud viis ettevõtjat (vaidlustatud otsuse põhjendused 270–277). Edaspidi viidatakse kõikidele nendele äriühingutele kui „Totali kontserni” moodustavatele äriühingutele.

Trahvi arvutamine

15 Trahvi arvutamise osas analüüsis komisjon esimesena rikkumise raskusastet ning tõdes kõigepealt, et arvestades rikkumise olemust ning asjaolu, et see hõlmas kogu Euroopa Majanduspiirkonna territooriumi, on tegemist väga raske rikkumisega suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta tähenduses (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) (vaidlustatud otsuse põhjendused 319–331). Seejärel kohtles komisjon rikkumises osalevaid ettevõtjaid erinevalt, liigitades Totali kontserni esimesse rühma vastavalt Arkema kolme PMMA toote käibele EMP-s. Selle alusel määras komisjon Totali kontserni suhtes trahvi lähtesummaks 65 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 332–336). Lõpuks, võttes arvesse Totali ülemaailmset käivet, kohaldas komisjon Totali kontserni suhtes korrutustegurit 3, et tagada trahvi hoiatav mõju. Nii oli trahvi lähtesumma 195 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 337–350).

16 Teiseks uuris komisjon rikkumise kestust ning tõdes, et arvestades seda, et Arkema osales rikkumises viis aastat ja seitse kuud, tuleb lähtesummat suurendada 55%. Sellist suurendamist kohaldati Elf Aquitaine’ile, Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile. Totali puhul, kellele kuulus tütarettevõtjate kapital lühema aja jooksul, suurendas komisjon trahvi 20% (vaidlustatud otsuse põhjendused 351–353). Arkemale (sh Elf Aquitaine’ile) kehtestatud trahvi põhisumma oli 302,25 miljonit eurot. Total on selle summa ulatuses solidaarselt vastutav 234 miljoni euro tasumise eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 354).

17 Kolmandaks analüüsis komisjon raskendavate asjaolude võimalikku olemasolu. Arkema osas tõdes komisjon, et võttes arvesse, et tema suhtes on juba tehtud kolm varasemat otsust, mille adressaat ta on, siis ta on uuesti toime pannud sama tüüpi rikkumise ning komisjon otsustas Arkema trahvi põhisummat suurendada 50%. Komisjon täpsustas siiski, et Total ja Elf Aquitaine ei olnud korduvalt rikkumisi toime pannud ning seega kohaldatakse seda suurendamist ainult Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile (vaidlustatud otsuse põhjendus 369 ning sellega seotud 250. joonealune märkus).

18 Neljandaks lükkas komisjon tagasi Totali kontserni esitatud kergendavad asjaolud.

19 Võttes arvesse raskendavate ja kergendavate asjaolude arvestamist või arvestamata jätmist, oli Arkema, Altuglasi ja Altumaxi trahvisumma selles etapis 365 218 750 eurot. Totali trahvisummaks jäi 234 miljonit eurot. Elf Aquitaine’i trahvisumma oli 302,25 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 397). Kohaldades nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõiget 2, leidis komisjon, et trahv ei ületa 10% asjaomase ettevõtja käibest (vaidlustatud otsuse põhjendused 398 ja 399).

20 Viiendaks ja viimaseks kohaldas komisjon koostööteatist ning otsustas selle artikli 23 punkti b esimese taande alusel vähendada 40% võrra trahvisummat, mis Totali kontsernile oli muidu määratud (vaidlustatud otsuse põhjendused 403–410).

21 Vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis b kehtestas komisjon järgmised trahvisummad:

„Solidaarselt vastutavad Arkema […], Altuglas […] ja Altumax […]: 219,13125 miljonit eurot; selle summa ulatuses on Total […] solidaarselt vastutav 140,4 miljoni euro eest ja Elf Aquitaine SA solidaarselt vastutav 181,35 miljoni euro eest.”

Menetlus ja poolte nõuded

22 Hagejad Arkema France, Altuglas ja Altumax esitasid 10. augustil 2006 Üldkohtu kantseleisse käesoleva hagiavalduse.

23 Kuna Üldkohtu kodade koosseisu muudeti ja ettekandja‑kohtunik nimetati neljandasse kotta, määrati käesolev kohtuasi lahendamiseks neljandale kojale.

24 Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (neljas koda) alustada suulist menetlust ning menetlust korraldavate meetmete raames paluti pooltel vastata teatud küsimustele ja komisjonil esitada teatav dokument. Pooled täitsid need nõuded määratud tähtaja jooksul.

25 Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 15. detsembri 2009. aasta kohtuistungil. Kohtuistungi lõppedes suuline menetlus lõpetati.

26 Üldkohus otsustas 26. novembri 2010. aasta määrusega suulise menetluse uuendada kodukorra artikli 62 alusel selleks, et menetlust korraldavate meetmete raames paluda pooltel esitada dokumente ning vastata küsimustele. Pooled täitsid need nõuded määratud tähtaja jooksul. Seejärel lõpetati suuline menetlus 9. märtsil 2011.

27 Hagejad paluvad Üldkohtul:

– esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;

– teise võimalusena vähendada vaidlustatud otsusega neile määratud trahvi summat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

28 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus

29 Hageja põhjendab oma hagi sisuliselt kaheksa väitega. Esimene väide käsitleb seda, et rikuti norme, mis puudutavad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist emaettevõtjatele, ning diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Teine väide on seotud vigadega, mida komisjon tegi, kui ta omistas Arkema rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile. Kolmas tugineb põhjendamiskohustuse ning hea halduse põhimõtte rikkumisele omistamist puudutavate normide rakendamisel. Neljas on seotud sellega, et 65 miljoni euro suuruse trahvisumma kindlaksmääramisel eirati turule tegeliku mõju avaldamise kriteeriumi. Viies väide tugineb õigusnormide rikkumisele ja faktivigadele seoses trahvi põhisumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil. Kuues väide tugineb komisjoni poolt õigusnormide rikkumisele seoses trahvi suurendamisega korduvuse alusel. Seitsmes väide käsitleb faktiviga, mis seisneb selles, et komisjon ei vähendanud hagejate trahvi selle alusel, et Arkemale süüks pandud teatud tegusid ei ole tegelikult tehtud. Kaheksas väide käsitleb õigusnormide rikkumist ja faktivigu, mis seisnevad selles, et komisjon ei vähendanud hagejate trahvi „muude tegurite” alusel. Kohtuistungil esitasid hagejad lisaks täiendava väite, millega vaidlustatakse trahvi suurendamine piisavalt hoiatava mõju eesmärgil.

Esimene väide, et on rikutud norme, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema emaettevõtjale, ning diskrimineerimiskeelu põhimõtet

30 Hagejad väidavad, et tuginedes eeldusele, et emaettevõtjal on tegelikult otsustav mõju tütarettevõtja üle, kui emaettevõtja omab tütarettevõtja kogu või peaaegu kogu kapitali (edaspidi „otsustava mõju avaldamise eeldus”), ning ilma, et oleks esitatud tõendeid tõhusa kontrolli kohta, rikkus komisjon õigusnormi (käesoleva väite esimene osa). Nii tehes rikkus komisjon ka diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kohaldades Arkemale erinevat tõendamiskohustust sellest, mida kohaldati süükspandud tegevuses osalenud teistele tütarettevõtjatele (käesoleva väite teine osa).

Esimene osa, mis puudutab nende normide rikkumist, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema emaettevõtjale

– Poolte argumendid

31 Hagejad väidavad, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ning komisjoni otsustuspraktikale on juhul, kui rikkumise toime pannud ettevõtja kuulub äriühingute kontserni, selle rikkumise eest vastutav ainult asjaomane tütarettevõtja. Tütarettevõtja tegevuse võib emaettevõtjale omistada ainult teatud tingimustel. See on nii, kui emaettevõtjal on tegelikult otsustav mõju oma tütarettevõtja tegevusele, arvestades seda, et tütarettevõtjal puudub iseseisvus oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel, või kui emaettevõtja on (aktiivselt või pelgalt asjaoludest teadasaamise tõttu passiivselt) seotud tütarettevõtja poolt toime pandud rikkumisega.

32 Hagejad väidavad, et kohaldatava kohtupraktika kohaselt ei võimalda 100% (ja seda enam 99,43%, 97,6% või 96,48%) osaluse omamine iseenesest automaatselt järeldada, et emaettevõtja avaldab oma tütarettevõtja kaubanduspoliitikale tegelikult otsustavat mõju. Hagejate arvates on kohtupraktika alati nõudnud sellekohaseid täiendavaid asjaolusid nagu see, et emaettevõtjat on haldusmenetluses esitletud kui kontserni poolt ainsat komisjoniga suhtlejat, et ei ole vaidlustatud tütarettevõtja üle tõhusa kontrolli omamist ja et tütarettevõtja iseseisvuse kohta ei ole mingeid tõendeid.

33 Käesolevas asjas aga ei ole peale selle, et sel ajal Arkema emaettevõtjateks olevad ettevõtjad omasid otseselt või kaudselt peaaegu kogu Arkema kapitali, komisjon vaidlustatud otsuses esitanud midagi, mis võiks tõendada, et Total ja/või Elf Aquitaine avaldavad asjaomasel ajavahemikul otsustavat mõju Arkema kaubanduspoliitikale või süükspandud tegevuste elluviimisele. Hagejad leiavad eelkõige, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses välja toodud asjaolu, et Arkema nõukogu liikmed nimetas asjaolude asetleidmise ajal Elf Aquitaine, tuleneb loogiliselt sellest, et talle kuulus enamosalus Arkemas ning see ei saa tõendada otsustava mõju avaldamist Arkemale.

34 Seetõttu leiavad hagejad, et kui komisjon tugines otsustava mõju avaldamise eeldusele ainult peaaegu kogu Arkema kapitali otsese või kaudse omamise tõttu selleks, et omistada vaidlustatud otsuses viidatud tegevus Totalile ja Elf Aquitaine’ile, on komisjon rikkunud õigusnormi, mis põhjendab vaidlustatud otsuse tühistamist.

35 Kui Üldkohus küsis, millised tagajärjed on Euroopa Kohtu 10. septembri 2009. aasta otsusel kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt vs. komisjon (EKL 2009, lk I‑8237) käesolevale vaidlusele, siis kinnitasid hagejad kohtuistungil, et selle kohtuotsuse aluseks oleva asja asjaolud ning eelkõige rikkumises osalenud tütarettevõtjate üle emaettevõtja teostatud kontroll on käesolevast asjast erinevad. Pealegi märgivad hagejad, et selles kohtuasjas oli emaettevõtja osalus tütarettevõtja kapitalis 100%, samas kui käesolevas asjas ei ole see tase saavutatud (tegemist on 99,43%, 97,6% ja 96,48%-ga). Igal juhul kinnitavad hagejad, et kui eespool viidatud kohtuotsust Akzo Nobel jt vs. komisjon tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab omistada tütarettevõtja toime pandud rikkumise emaettevõtjale ilma ühegi teise täiendava asjaoluta peale kapitaliosaluse, siis tuleb see kohtupraktika uuesti läbi vaadata, kuna see kehtestas mittesüülise vastutuse korra, mis on määrusega nr 1/2003vastuolus.

36 Komisjon jagab hagejate arvamust, et emaettevõtjale võib omistada vastutuse tütarettevõtja rikkumise eest ainult teatud tingimusel. Selline võimalus on olemas, kui emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju tütarettevõtja tegevusele. Komisjoni arvates tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast siiski, et põhjendatud on tema järeldus, et äriühing, kes omab oma tütarettevõtja aktsiakapitalis kogu või peaaegu kogu osalust, avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtjale, kuna emaettevõtja ei ole lükanud ümber otsustava mõju avaldamise eeldust oma tütarettevõtja iseseisvalt tegutsemise kohta tõendeid esitades.

– Üldkohtu hinnang

37 Tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 245–252 ja 259–277 nähtub, et komisjon omistas vaidlusaluse rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile, kuna nad moodustavad ühe ettevõtja koos Arkema ja tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxiga, kes osalesid kokkulepetes. Sellele järeldusele jõudmiseks tugines komisjon vastuväiteteatises mainitud eeldusele, mille kohaselt Total ja Elf Aquitaine avaldavad oma tütarettevõtjate tegevusele otsustavat mõju. Elf Aquitaine’i suhtes tugines otsustava mõju avaldamise eeldus asjaolule, et Elf Aquitaine nimetas Arkema nõukogu liikmed ning asjaolule, et tal oli Arkema aktsiakapitalis 97,6%, seejärel 96,48% osalus (vaidlustatud otsuse põhjendus 265). Mis puudutab Totalit, siis see eeldus tugines asjaolule, et alates 2000. aasta aprillist kontrollis Total kõikide kontserni äriühingute kapitali, sh nende äriühingute kapitali, kellel oli otsene roll asjaomases kartellis, kuna tal oli Elf Aquitaine aktsiakapitalis 99,43% osalus (vaidlustatud otsuse põhjendused 266 ja 267). Vaidlustatud otsusest nähtub, et vastuväiteteatise vastuses esitasid asjaomased äriühingud teatud hulga argumente, millega nad püüdsid ümber lükata otsustava mõju avaldamise eeldust, kuid komisjon pidas neid ebapiisavaks (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 272 ja 274).

38 Seejärel tuleb meelde tuletada Euroopa Kohtu praktikat selles valdkonnas.

39 Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu konkurentsiõigus on suunatud ettevõtjate tegevusele ning mõiste „ettevõtja” hõlmab majandustegevust teostavat mis tahes üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).

40 Euroopa Kohus täpsustas ka, et ettevõtja mõistet tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda isegi siis, kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).

41 Juhul kui selline üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).

42 Liidu konkurentsiõiguse rikkumine tuleb üheselt süüks arvata juriidilisele isikule, kellele võidakse trahv määrata, ning talle tuleb vastuväiteteatis edastada. Samuti on oluline, et vastuväiteteatises oleks märgitud, millises rollis juriidilisele isikule väidetavaid asjaolusid ette heidetakse (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).

43 Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tütarettevõtja tegevuse võib emaettevõtjale süüks arvata eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul iseseisvalt, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust ühendavad (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).

44 See on nii seetõttu, et sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja eespool viidatud tähenduses. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 59).

45 Euroopa Kohus on samuti leidnud, et niisuguses spetsiifilises olukorras, kui emaettevõtjale kuulub 100% suurune osalus liidu konkurentsinorme rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, võib esiteks see emaettevõtja kõnealuse tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).

46 Euroopa Kohus täpsustas seega, et neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja kogu aktsia- või osakapitali, et eeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seega võib komisjon lugeda tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).

47 Euroopa Kohtu sellist kohtupraktikat arvestades tuleb tõdeda, et eespool punktis 37 viidatud meetod, mida komisjon käesolevas asjas hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamiseks kasutas, on õige.

48 Esiteks ja vastupidi sellele, mida hagejad näivad väitvat, ei põhine see omistamine mitte ainult osaluse omamise struktuuril, vaid ka tõdemusel, et otsustava mõju avaldamise eeldust ei ole ümber lükatud (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 272 ja 274).

49 Teiseks ilmneb selgelt kohtupraktikast (vt eelkõige eespool punktid 45 ja 46), et tütarettevõtjas osaluse omamise struktuur on piisav kriteerium sellise eelduse seadmiseks, ilma et komisjon peaks esitama täiendavaid andmeid seoses emaettevõtja poolt tegelikult mõju avaldamisega, nagu nõuavad hagejad.

50 Seda järeldust ei sea kahtluse alla hagejate argumendid, mille kohaselt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsuse Akzo Nobel jt vs. komisjon aluseks oleva asja asjaolud ning eelkõige selle asjaga seotud emaettevõtja teostatud kontroll oma tütarettevõtjate üle on käesolevast asjast erinevad. Hoolimata asjaolust, et selliseid täiendavaid andmeid oli nimetatud kohtuasjas võimalik esitada (Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑112/05: Akzo Nobel jt vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑5049, punktid 13 ja 54), nähtub ühemõtteliselt nii eespool viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs. komisjon (punktid 61 ja 62) kui ka eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs. komisjon (punktid 61 ja 62), et selle eelduse kohaldamine ei sõltu selliste täiendavate andmete olemasolust.

51 Samuti tuleb märkida, et eespool viidatud kohtupraktika puudutab spetsiaalselt „erijuhtu, kui emaettevõtja omab rikkumise toime pannud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust” (eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 60). Käesolevas asjas ei oma Total ja Elf Aquitaine oma vastavate tütarettevõtjate aktsiakapitalis kogu osalust.

52 Siiski tuleb rõhutada, et viidates küll sellele faktilisele erinevusele kohtuistungil (vt eespool punkt 35), ei ole hagejad esitanud ühtegi konkreetset argumenti, et vaielda vastu sama tõendamiskorra kohaldamisele neil kahel juhul, kuigi otsustava mõju avaldamise eelduse kohaldamise probleemide kohta muudel juhtudel kui see, mil emaettevõtja omab kogu osalust tütarettevõtja aktsiakapitalis, esitas Üldkohus kirjaliku küsimuse komisjonile ning hiljem vaieldi selle üle kohtuistungil.

53 Igal juhul tuleb tõdeda, et emaettevõtja, kes omab peaaegu kogu osalust oma tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, on põhimõtteliselt analoogilises olukorras ainuomanikuga selles osas, mis puudutab tema võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis teda tütarettevõtjaga ühendavad. Seetõttu on komisjonil õigus kohaldada sellele olukorrale sama tõendamiskorda, st kohaldada eeldust, et emaettevõtja kasutab tegelikult võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele. On selge, et ei ole välistatud, et teatud juhtudel võib vähemusosanikel olla tütarettevõtja suhtes õigusi, mis võimaldavad eespool viidatud analoogia kahtluse alla seada. Peale asjaolu, et selliseid õigusi ei anta üldiselt väga väikestele osalustele, millega on tegemist käesolevas asjas, ei ole hageja esitanud käesolevas asjas siiski ühtegi sellist asjaolu. Seega kohaldas komisjon hagejate emaettevõtjate suhtes õigesti otsustava mõju avaldamise eeldust.

54 Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt tuleb sisuliselt läbi vaadata kohtupraktika, mis tuleneb 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs. komisjon (eespool punkt 35), siis leiab Üldkohus, et ta ei pea tagasi tulema õigusküsimuse juurde, mille kohta Euroopa Kohus on teinud selge otsuse hiljutises kohtuotsuses.

55 Järelikult tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.

Teine osa, mis puudutab diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist

– Poolte argumendid

56 Hagejad väidavad, et kuigi nende puhul tugines komisjon ainult otsustava mõju avaldamise eeldusele selleks, et omistada rikkumine emaettevõtjale, siis vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate enamiku teiste tütarettevõtjate puhul võttis ta arvesse täiendavaid andmeid. Hagejad toovad sellega seoses välja selle, kuidas komisjon kohtles vaidlustatud otsuses Degussat, ICI plc‑d ja Lucite International Ltd‑d.

57 Nii tehes diskrimineeris komisjon tõendite hankimisel põhjendamatult. Hagejad rõhutavad, et kui komisjon oleks Arkemale kohaldanud sama tõendamiskohustust mida teistele ettevõtjatele, siis oleks komisjon jõudnud tingimata järeldusele, et rikkumine oli omistatav ainult Arkemale.

58 Pealegi, mis puudutab komisjoni argumenti, et vaidlustatud otsus mainib Atofina nõukogu liikmete nimetamist Elf Aquitaine’i poolt, siis hagejad rõhutavad, et see tuleneb loogiliselt sellest, et talle kuulus enamosalus Arkemas, ning väidavad, et see tõend on ebaproportsionaalne võrreldes nende tõenditega, mida komisjon pidas silmas Degussa osas, kelle puhul komisjon võttis arvesse emaettevõtja aktiivset osalemist rikkumises. Igal juhul märgivad hagejad, et see tõend käib ainult Elf Aquitaine’i, mitte Totali kohta.

59 Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.

– Üldkohtu hinnang

60 Tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimiseks on nõutav, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja et erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt Euroopa Kohtu 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑227/04 P: Lindorfer vs. nõukogu, EKL 2007, lk I‑6767, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).

61 Tuleb asuda seisukohale, et hagejad ei ole tuvastanud, et komisjon rikkus seda põhimõtet, kui ta omistas vaidlusaluse rikkumise vaidlustatud otsuse adressaatidele.

62 Kõigepealt tuleb tõdeda, et ICI Acrylicsi olukord ei ole hagejate olukorraga sarnane. Vaidlustatud otsusest nähtub selgelt, et ICI Acrylics – üksus, mis osales otseselt vaidlusaluses rikkumises – oli ICI pelk kaubandusüksus ilma juriidilise isiku staatuseta, mitte aga selle tütarettevõtja, kelle osalus kuulus 100% või peaaegu 100% ulatuses ICI‑le (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 280, 287 ja 288). Seetõttu ICI osas ei kohaldanud komisjon otsustava mõju avaldamise eeldust (mida teised asjaolud kinnitasid või ei kinnitanud), vaid ta lihtsalt tuvastas juriidilise isiku, kellele kuulus asjaolude asetleidmise ajal kaubandusüksus, kes rikkumise toime pani (vaidlustatud otsuse põhjendused 288 ja 289).

63 Seejärel tuleb Degussaga seoses märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 255 tõdes komisjon järgmist:

„Röhm GmbH & Co. KG (100% Degussa tütarettevõtja) ja Para-Chemie GmbH (100% Röhmi tütarettevõtja) on iseseisvad juriidilised isikud. Kuna Degussa omas otse või kaudselt nendes 100% osalust […] ning kuna Röhmi järelevalvenõukogu koosnes osaliselt Degussa juhatuse liikmetest […], tunnistab komisjon Degussa vastutavaks Röhmi […] ja Para-Chemie […] rikkumiste eest.” [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

64 Lucite Internationali osas tuleb välja tuua, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 294 järgmist:

„Lucite International UK Ltd on üks nende 100% tütarettevõtjatest. Lisaks olid Lucite Internationali […] nõukogu liikmed rikkumise ajal samuti Lucite International UK nõukogu liikmed […]”

65 Nii on õige, et selleks, et omistada Degussale ja Lucite Internationalile nende vastavate tütarettevõtjate rikkumine, tugines komisjon otsustava mõju avaldamise eeldusele, mis tuleneb emaettevõtja poolt tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osaluse omamisest, mainides siiski täiendavat asjaolu, st vastavalt tütarettevõtja juhatuse liikmete esindatust järelevalvenõukogus ning nende kahe äriühingu nõukogu liikmete ühtelangevust.

66 Siiski ei järeldu sellest, et Degussat ja Lucite Internationali ning nende tütarettevõtjaid koheldi erinevalt hagejatest ja nende emaettevõtjatest, mis kujutab endast võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.

67 Tegelikult tuleb rõhutada, et nii nagu hagejate emaettevõtjad, tunnistati ka Degussa ja Lucite International oma tütarettevõtjate rikkumise eest vastutavaks (vaidlustatud otsuse põhjendused 258 ja 296). Mitte miski vaidlustatud otsuses aga ei võimalda arvata, et komisjon oleks neid sellest vastutusest vabastanud, kui ta ei oleks saanud välja tuua eespool viidatud täiendavaid asjaolusid.

68 Sellega seoses tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 245–252 tõi komisjon välja põhimõtted, mille alusel ta vaidlustatud otsuse adressaadid tuvastas. Sellest nähtub selgelt, et kui omati kogu või peaaegu kogu osalust tütarettevõtja aktsiakapitalis, leidis komisjon, et tal on õigus tuvastada selle tütarettevõtja iseseisvuse puudumine ainult otsustava mõju avaldamise eelduse alusel, tingimusel et seda ei ole haldusmenetluses ümber lükatud, ning seega omistada tema rikkumine emaettevõtjale põhjendusel, et nad kuuluvad samasse ettevõtjasse (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 247 ja 248).

69 Seega tuleb tõdeda, nagu väitis ka komisjon, et ta tõi muude asjaolude – juhul, kui need esinesid – olemasolu peale kapitaliseose välja ainult täiendavalt. Pealegi osas, mis puudutab Totali kontserni, tõi komisjon samuti välja asjaolu, et Arkema nõukogu liikmed nimetas Elf Aquitaine. Siiski ei seadnud komisjon 100% või peaaegu 100% osalusega tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale omistamise tingimuseks selliste täiendavate asjaolude olemasolu. Sellist tõlgendust toetab pealegi asjaolu, et teatud emaettevõtjate osas viitab vaidlustatud otsus ainult kapitaliseosele. Nii on see Totali puhul (põhjendus 266) ning Barlo kontserni äriühingute, st Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV ja Barlo Group plc puhul (põhjendus 301).

70 Peale selle tuleb meenutada, et komisjoni poolt käesolevas asjas kasutatud meetod hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse tegevuse omistamiseks on õige, nagu nähtub eeltoodust (vt eespool punkt 47).

71 Niisiis tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata, ning seega tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.

Teine väide, et komisjon on teinud vigu, kui ta omistas Arkema rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile

72 Hagejad väidavad, et isegi kui eeldada, et nende suhtes kasutatud otsustava mõju avaldamise eelduse meetod kehtib, ei olnud tegelikult põhjendatud komisjoni poolt rikkumise omistamine Totalile ja Elf Aquitaine’ile. Nad näitasid esiteks, et Elf Aquitaine’i ja Totali juhid ei olnud asjaomase tegevusega kuidagi seotud ning teiseks seda, et Arkema määras oma kaubanduspoliitika iseseisvalt kindlaks.

Esimene osa, mis puudutab selle eiramist, et Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud vaidlustatud otsuses viidatud tegevusega seotud

– Poolte argumendid

73 Hagejad rõhutavad, et komisjon ei väida vaidlustatud otsuses, et Elf Aquitaine’i või Totali juhid olid seotud – ükskõik mis viisil see ka ei oleks olnud – asjaomase tegevusega või et nad oleksid teadnud toimepandud rikkumistest. Nad toovad muu hulgas välja, et uurimise ajal ei esitanud komisjon nendele ettevõtjatele ühtegi infonõuet ning ei viinud nende ruumides isegi läbi uurimisi.

74 Hagejate arvates nähtub aga komisjoni otsustuspraktikast, et kui emaettevõtja ei osale aktiivselt või passiivselt rikkumises, siis võib see kaasa tuua tütarettevõtja toime pandud rikkumise emaettevõtjale omistamise välistamise, isegi kui viimasel on selles tütarettevõtjas enamosalus või ta omab kogu selle aktsiakapitali.

75 Pealegi märgivad hagejad sellega seoses, et kontsern, kuhu nad asjaolude asetleidmise ajal kuulusid, nõudis konkurentsieeskirjade täielikku täitmist, mis viis Arkema poolt konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi kehtestamiseni alates 2001. aasta jaanuarist ehk ainult mõni kuu pärast Elfi kontserni ülevõtmist Total Fina poolt 17. aprillil 2000. Seega leiavad nad, et kui Total ja/või Elf Aquitaine oleksid saanud teada Arkema konkurentsivastasest tegevusest, oleksid nad viivitamata nõudnud selle lõpetamist.

76 Seega hagejate arvates oleks komisjon saanud sellele asjaolule tugineda, et asuda seisukohale, et need äriühingud, kuigi nad omasid rikkumise ajal peaaegu kogu Arkema kapitali, ei olnud tema rikkumise eest PMMA turul vastutavad.

77 Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.

– Üldkohtu hinnang

78 Tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 245–252 ja 259–277 nähtub, et komisjon omistas vaidlusaluse rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile põhjendusel, et nad moodustasid asjaolude asetleidmise ajal ühe majandusüksuse ning seetõttu konkurentsiõiguse tähenduses ettevõtja koos Arkema ja tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxiga, kes osalesid kokkulepetes. Sellele järeldusele jõudmiseks tugines komisjon otsustava mõju avaldamise eeldusele ning tõdes, et seda eeldust ei lükatud haldusmenetluses ümber. Esimese väite analüüsist nähtub, et seda meetodit kasutati põhjendatult.

79 Kohtupraktikast nähtub, et asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustavad ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, võimaldab komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 50). Seetõttu ei ole komisjonil vaja tuvastada emaettevõtja juhtide otsest seotust või isegi seda, et nad olid teadlikud süükspandud asjaoludest. Samamoodi ei mõjuta komisjoni tegevus haldusmenetluses ja eelkõige asjaolu, et ta ei esitanud emaettevõtjatele ühtegi infonõuet ega viinud nende ruumides läbi uurimisi, küsimust, kas nad moodustavad koos oma tütarettevõtjaga ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses.

80 Mis puudutab hagejate poolt välja toodud komisjoni otsustuspraktikat, siis tuleb tõdeda, et isegi kui eeldada, et komisjon seadis oma otsustuspraktikas emaettevõtjale rikkumise omistamise tingimuseks selle juhtide otsese seotuse rikkumisega, siis ei mõjuta see selles osas kuidagi vaidlustatud otsuse õiguspärasust, kuna käesolevas asjas kasutatud meetod oli õige. Muu hulgas täpsustavad hagejad oma repliigis, et nad ei väida, et see, et emaettevõtja ei ole osalenud tütarettevõtja toime pandud rikkumises, on iseenesest piisav emaettevõtja vastutuse välistamiseks, vaid et tegemist on ainult ühe asjaoluga, mida komisjon võib selles osas arvesse võtta.

81 Lõpuks, nagu komisjon õigesti väidab, ei ole otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks piisav, kui emaettevõtja juhid ei ole rikkumisega otseselt seotud või kui nad ei ole süükspandud asjaoludest teadlikud, isegi kui seda oleks võimalik tuvastada.

82 Järelikult tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.

Teine osa, mis puudutab nende asjaolude eiramist, mis tõendavad Arkema tegelikku iseseisvust kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel

– Poolte argumendid

83 Hagejad väidavad, et Arkema on haldusmenetluses tõendanud, et tema kaubanduspoliitikat ei määranud vaidlustatud otsuses viidatud ajavahemikul kunagi kindlaks Elf Aquitaine või Total. Nii ei mõjuta asjaolud, et ta oli õiguslikult Elf Aquitaine’i tütarettevõtja asjaolude asetleidmise ajal ja et tema nõukogu liikmed nimetati Elf Aquitaine’i poolt, tema iseseisvust oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel. Seega tegi komisjon faktivea, kui ta omistas Arkema poolt toime pandud rikkumise sel ajal tema emaettevõtjateks olevatele äriühingutele.

84 Esiteks märgivad hagejad, et asjaolu, et ei Total ega Elf Aquitaine ei määra kindlaks oma tütarettevõtjate kaubanduspoliitikat, nähtub kontserni enda struktuurist. Need ettevõtjad on tegelikult valdusühingud, kes on mitme rühma niisuguste äriühingute aktsionärid, mis tegutsevad oma vastavates tegevusvaldkondades iseseisvalt.

85 Teiseks väidavad hagejad, et Arkema on tõendanud, et ta oli täielikult iseseisev oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel seoses PMMA‑ga ja eelkõige seoses hinnapoliitika ja klientide valimisega. Nad märgivad, et Arkema oli keemia tegevusharu emaettevõtja ning just tema andis tegelikult juhiseid omaenda sellistele tütarettevõtjatele nagu Altuglas ja Altumax. Arkema üleselt oli suhe selline, mis on tavapäraselt ette nähtud oma finantshuvide säilitamisest huvitatud aktsionäri ning sellise iseseisva juhtkonna vahel, kelle ülesanne on keemiategevuse haldamine. Nii piirdub Totali ja Elf Aquitaine’i roll loa andmisega suurteks investeeringuteks ning tütarettevõtja tulemusi puudutava raamatupidamis- ja finantsteabe saamisega, nagu on nõutud kohaldatavate õigusnormidega. Sellega seoses viitavad hagejad hagiavaldusele lisatud siseteatele pealkirjaga „Sisepädevus ning kulukohustuste võtmine”.

86 Sellega seoses teevad hagejad vahet kahel ajavahemikul: 1992–2000 ja 2001–2004.

87 Mis puudutab ajavahemikku alates 1992. aastast kuni 2000. aastani, siis märgivad hagejad, et PMMA‑ga seotud tegevust puudutav kaubanduspoliitika määrati kindlaks iseseisvalt Elf Atochemi poolt orgaanilise sünteesi vahesaaduste osakonna (edaspidi „DIOS”) kaudu. Nimetatud kaubanduspoliitika põhisuunad viieaastase äriplaani kujul kiideti eelnevalt heaks igal aastal Elf Atochemi juhatuse poolt, kes samuti kinnitas DIOS‑i eelarve.

88 Mis puudutab ajavahemikku alates 2001. aastast kuni 2004. aastani, siis PMMA‑ga seotud tegevuse osas määras Arkema kaubanduspoliitika iseseisvalt Atoglasi (nüüd Altuglas) kaudu. Nimetatud kaubanduspoliitika põhisuunad viieaastase äriplaani kujul kiideti eelnevalt heaks igal aastal keemia juhtkomitee poolt, mis on keemia tegevusharu täidesaatev üksus. PMMA‑ga seotud tegevuse eelarve esitati Totali juhatus Atoglasi üldise eelarve esitamise raames. Nimetatud juhatus sekkus investeerimisvaldkonnas nende otsuste suhtes, mis puudutasid suuremat summat kui 10 miljonit eurot, ning hindas riskitaset ning nende investeeringute tasuvust.

89 Hagejad rõhutavad eriti, et ei Total ega Elf Aquitaine ei määra kindlaks Arkema kaubanduspoliitikat sellise tegevuse jaoks nagu käesolev tegevus, mis moodustab ainult marginaalse osa nende käibest. Nad meenutavad sellega seoses, et 2002. aastal (rikkumise viimane aasta) oli PMMA müügist tulenev Arkema ülemaailmne käive 416 miljonit eurot, mille puhul on tegemist 2,1% keemia tegevusharu kogukäibest ning 0,4% Elf Aquitaine’i/Totali kontserni kogukäibest.

90 Muu hulgas rõhutavad hagejad, et isegi kui eeldada, et otsustava mõju avaldamise eeldus on kehtiv, peab asjaomasel ettevõtjal lasuv tõendamiskoormis selleks, et tal oleks võimalik selline eeldus ümber lükata, puudutama emaettevõtja tõhusa kontrolli puudumist tütarettevõtja kaubanduspoliitika üle asjaomasel turul ning seega käesolevas asjas PMMA turu üle. Nende arvates on erinev lähenemine, mis tähendab nõuet näidata täielikku iseseisvust emaettevõtjast, ning seega sellise abstraktse võimaluse ümberlükkamist, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju oma tütarettevõtjale olukorras, kus talle kuulub 100% osalus, probatio diabolica ning viib ümberlükkamatu eelduse kehtestamiseni.

91 Kolmandaks toovad hagejad välja, et üldkontroll, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad Arkema üle, erineb kontrollist, mida Arkema teostab oma tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi üle, kes olid Arkemasse integreeritud nii juhtimise kui ka tegutsemise tasandil. Hagejad rõhutavad samuti, et Arkema osales kogu menetluses enda ning oma tütarettevõtjate nime all ning ta ei ole uurimise jooksul kunagi vaidlustanud, et ta teostas oma tütarettevõtjate üle tõhusat kontrolli.

92 Erinevalt Elf Aquitaine’ist ja Totalist, kes metüülmetakrülaatide tootmisprotsessis ei osalenud, tegutses Arkema esiteks juhtimise tasandil metüülmetakrülaatide (tooraine, mida osaliselt kasutasid enda vajadusteks tema tütarettevõtjad Altuglas ja Altumax PMMA tootmiseks ja turustamiseks) tootmistegevuses.

93 Teiseks, kuigi tegutsemistasandil teostasid PMMA‑ga seotud tegevust Arkema tütarettevõtjad (Altuglas ja Altumax), oli see tegevus alati integreeritud Arkema äritegevuse korraldamisesse, kõige pealt DIOS‑i kaudu kuni 2000. aastani, seejärel eraldi PMMA jaoks asutatud kaubandusüksuse kaudu alates 2001. aastast. Pealegi olid asjaomasel ajavahemikul äriühingu Altuglas nõukogu liikmetest enamik Arkema õigus- ja finantsosakondade esindajad. Viimati nimetatud ei täitnud oma kohustusi mitte ainult Arkemas, vaid samuti Altuglasis, kellel ei ole oma õigus- ja finantsosakondi. Lõpuks, vaidlustatud otsuses viidatud tegevuses osalevad Altuglasi töötajad teavitasid korrapäraselt Arkema juhtkonna liiget, kelleks rikkumise ajal oli G., kes oli DIOS‑i direktor kuni 2000. aastani ning seejärel alates 2001. aastast keemia juhtkomitee liige.

94 Hagejad märgivad muu hulgas, et seda Arkema ning tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi juhtimis- ja tegutsemisvallas integreerimist kinnitati 2004. aastal, kui korraldati ümber Totali kontserni keemia tegevusharu ning asutati Arkema, ning seejärel 2006. aasta mais, kui Arkema võeti börsinimekirja.

95 Neljandaks rõhutavad hagejad, et ükski menetluse käigus kogutud tõend ei näita, et Arkema sai otse või kaudselt Elf Aquitaine’ilt või Totalilt mingeid juhiseid või soovitusi metakrülaatide turgudel kehtestatava kaubanduspoliitika kohta, kuigi komisjon võttis Arkema asukohast sadu dokumente.

96 Viiendaks väidavad hagejad, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses võetud seisukoht on vastuolus tema enda varasema praktikaga. Komisjoni 10. detsembri 2003. aasta otsuses K(2003) 4570 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/E‑2/37.857 – orgaanilised peroksiidid) (edaspidi „orgaaniliste peroksiidide otsus”) ei omistanud komisjon Elf Aquitaine’ile vastutust Arkema toime pandud rikkumise eest, hoolimata sellest, et nende kahe ettevõtja vahel oli kapitaliseos. Nii tehes tunnistas komisjon, et Arkema oli oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev. Hagejad arvavad, et kuna orgaaniliste peroksiidide otsusega hõlmatud ajavahemik osaliselt kattub vaidlustatud otsuses viidatud ajavahemikuga ning kuna Arkemat Elf Aquitaine’iga siduvad majandus- ja finantssuhted olid kahe juhtumi puhul täpselt samad, siis ei olnud komisjonil õigust kalduda kõrvale seisukohast, millele ta asus juhtumi puhul, milles tehti orgaaniliste peroksiidide otsus.

97 Muu hulgas kinnitas piiratud üldkontrolli, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad oma tütarettevõtjate üle, hiljuti Prantsuse konkurentsinõukogu, kes tõdes otsuses, mis puudutas maanteedel kütuste turustamise turgu, et Total Raffinage Distribution SA ja Elf Antar France SA on piisavalt iseseisvad enda kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel.

98 Lõpuks väidavad hagejad, et komisjon rikkus õigusnorme, kui ta hindas tõendamiskoormise olemust ja jaotust. Nad leiavad, et kuna komisjoni poolt kasutatud otsustava mõju avaldamise eeldusele ei ole lisatud ühtegi täiendavat asjaolu, mis tõendaks emaettevõtjate tõhusat kontrolli Arkema PMMA turgu puudutava kaubanduspoliitika üle, siis pelk asjaolu, et Arkema esitas haldusmenetluses asjaolusid, mis tõendavad tema tegelikku iseseisvust turul, on piisav tõendamiskoormise ümberpööramiseks. Hagejate arvates peab seega komisjon tõendama, et hoolimata nendest asjaoludest avaldasid Total ja Elf Aquitaine enda tütarettevõtjatele otsustavat mõju seoses asjaomase turuga.

99 Komisjon väidab, et hagejate poolt haldusmenetluses esitatud asjaolud, mida on korratud hagiavalduses, ei ole isegi koosvõetuna piisavad, et tõendada turul tegutsemisel Arkema iseseisvust Elf Aquitaine’ist ning seega lükata ümber otsustava mõju avaldamise eeldus.

– Üldkohtu hinnang

100 Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et vastupidi hagejate väidetule (vt eespool punktid 90 ja 98) ei rikkunud komisjon käesolevas asjas tõendamiskoormist puudutavaid norme.

101 Sellega seoses tuleb meenutada, et eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs. komisjon (punkt 61) tulenevast kohtupraktikast ilmneb, et otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks peab asjaomane äriühing esitama „piisavaid tõendeid”, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Mis puudutab komisjoni, siis peab ta analüüsima neid tõendeid, mitte esitama kinnitavaid tõendeid sellise mõju avaldamise kohta. Kui piisaks sellest, et asjaomane isik vaidlustab selle eelduse lihtsalt alusetuid kinnitusi esitades, kaotaks eeldus mõtte.

102 Kohe tuleb aga märkida, et vastuses vastuväiteteatisele esitasid hagejad väga vähe konkreetseid tõendeid selle kinnituse põhjendamiseks, et Arkema tegutseb turul iseseisvalt. Eriti selle vastuses osas III.2 pealkirjaga „Arkema oli [rikkumise ajal] oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev” ei viidata seal sisaldavate kinnituste toetuseks ühelegi dokumendile. Nii näib, et õige on komisjoni tõdemus, mis sisaldub vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 ja mille kohaselt hagejate esitatud asjaolud on pelgad väited, mis ei tugine piisavatele tõenditele. Nagu nähtub eelnevast punktist, võimaldab see põhjendatult leida, et otsustava mõju avaldamise eeldust ümber ei lükatud.

103 Lisaks, vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole vaidlustatud otsuses kasutatud lähenemise puhul tegemist probatio diabolica’ga. Kohtupraktikast nähtub tegelikult, et selleks, et teha kindlaks, kas tütarettevõtja määrab oma tegevuse turul kindlaks iseseisvalt, tuleb võtta arvesse kogu asjakohast teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad ja mis võivad sõltuvalt olukorrast muutuda, ja seega ei ole nende loetelu ammendav (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punktid 73 ja 74). Seega peavad hagejad esitama kogu teabe majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad ning mida nad peavad selliseks teabeks, mis võimaldab näidata, et nad ei ole üks majandusüksus (vt selle kohta eespool punktis 50 viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 65). Isegi kui eeldada, et hagejatel ei olnud käesolevas asjas võimalik sellist teavet esitada, ei tähenda see siiski, et seda eeldust ei saa mingil juhul ümber lükata.

104 Hagejate konkreetseid argumente tuleb analüüsida nende üldmärkuste kontekstis.

105 Esiteks tuginevad hagejad asjaolule, et Total ja Elf Aquitaine on valdusühingud ning nad väidavad, et nende tütarettevõtjate iseseisvus tuleneb kontserni struktuurist endast.

106 Ühelt poolt tuleb tõdeda, et kinnitused selle kohta, et Total ja Elf Aquitaine on valdusühingud, ei põhine ühelgi tõendil.

107 Teiselt poolt, isegi kui eeldada, et need väited on õiged, ei ole need piisavad selleks, et välistada see, et asjaomased emaettevõtjad avaldasid enda tütarettevõtjatele otsustavat mõju, kooskõlastades nimelt kontsernisiseseid finantsinvesteeringuid. Kohus on juba jõudnud järeldusele, et äriühingute kontsernide kontekstis on valdusühingu puhul tegemist äriühinguga, mille eesmärk on erinevates äriühingutes omatavate osaluste ümbergrupeerimine ning mille ülesanne on nende ühtse juhtimise tagamine (Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 63). Käesolevas asjas kinnitavad hagejad ise, et nende emaettevõtjad osalesid kõige olulisemates otsustes, mis võisid kogu kontserni tasandil mõju avaldada. Kaugel sellest, et kinnitada väidet hagejatest ja nende emaettevõtjatest koosneva ühe majandusüksuse kohta, kinnitavad need väited pigem seda, et emaettevõtjate ülesanne oli tagada juhtimise ja kooskõlastamise ühtsus, mis mõjutab tütarettevõtjate tegevust turul.

108 Teiseks väidavad hagejad, et nad tõendasid, et Arkema oli täiesti iseseisev oma PMMA‑ga seotud kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel. Arkema oli keemia tegevusharu emaettevõtja ning ta andis enda sellistele tütarettevõtjatele nagu Altuglas ja Altumax juhiseid. Mis puudutab Totalit ja Elf Aquitaine’i, siis nende roll piirdub loa andmisega suurteks investeeringuteks ning tütarettevõtja tulemusi puudutava raamatupidamis- ja finantsteabe saamisega, nagu on nõutud kohaldatavate õigusnormidega.

109 Sellega seoses tuleb esiteks välja tuua, et hagejate väited ei tugine ühelegi tõendile. Mis puudutab aga Totali kontserni organisatsiooni ja struktuuri ning kontserni erinevate äriühingute vastavat pädevust puudutavaid väiteid, siis oleks saanud põhimõtteliselt esitada konkreetseid tõendeid.

110 Selge on, et hagejad esitasid hagiavalduse lisas siseteate pealkirjaga „Sisepädevus ning kulukohustuste võtmine” selleks, et põhjendada oma argumenti, et emaettevõtja piirdus Arkema kõige suuremate investeeringute heakskiitmisega. Nagu komisjon kinnitab, ilma et hagejad talle vastu vaidleksid, ei esine see dokument siiski vastuväiteteatise vastuses. Pealegi, kui hagejatelt selle kohta kohtuistungil küsiti, siis nad kinnitasid, et seda dokumenti haldusmenetluses ei esitatud. Eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt vs. komisjon (punkt 61) nähtub, et komisjon võib otsustava mõju avaldamise eelduse kohaldamisel lugeda tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Nii võis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendus 272 põhjendatult järeldada, et küsimuse all olevad väited ei tuginenud piisavatele tõenditele.

111 Teiseks, isegi kui pidada neid kinnitusi tõendatuks, ei ole need igal juhul piisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks osas, milles need puudutavad ainult PMMA‑ga seotud kaubanduspoliitika kindlaksmääramist. Vastupidi sellele, mida hagejad väidavad, tuleb selleks, et teha kindlaks, kas tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt, arvestada mitte ainult kartelliga hõlmatud toodete valdkonnas kaubanduspoliitikaga seotud teavet, vaid ka kogu teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punktid 67, 68, 73 ja 74, ning kohtujurist Kokott’i ettepanek selles kohtuasjas, EKL 2009, lk I‑8241).

112 Pealegi sisaldavad hageja teatud väited aga tõendeid selle kohta, et nad on oma emaettevõtjatega üks majandusüksus.

113 Nii möönavad hagejad, et Total ja Elf Aquitaine peavad heaks kiitma enda tütarettevõtja suured investeeringud. Sellise pädevuse olemasolu on aga tõend selle kohta, et tütarettevõtja tegutseb turul emaettevõtja huvisid arvestades (vt selle kohta Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 547).

114 Samamoodi toovad hagejad mitmel korral välja, et on olemas Totali keemia tegevusharu. Üldkohtu kirjalikule küsimusele vastates kinnitasid hagejad, et alates 2000. aasta maist kuni rikkumise lõpuni kuulusid keemia tegevusharusse mitte ainult Arkema ja tema tütarettevõtjad, vaid ka teised Totali kontserni äriühingud. Hagejad selgitasid, et pärast Total Fina ja Elf Aquitaine’i liitmist koondati endise kontserni keemiaalane tegevus funktsionaalses osas Arkema (siis Atofina) alla. Sellise funktsionaalse ümberkorraldamisega ei kaasnenud siiski süstemaatilist ümberkorraldamist kapitali osas. Kontserni selline jagamine harudesse, mis pealegi on sõltumatud kapitaliseostest kontserni äriühingute vahel, on kaalukas tõend selle kohta, et nende harude tegevuse kooskõlastamine tuleneb kontserni katuseorganisatsiooniks olevalt emaettevõtjalt. Emaettevõtja selline ülesanne välistab tütarettevõtja turul iseseisvalt tegutsemise (vt selle kohta eespool punktis 113 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 549, ning eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, punkt 64).

115 Mis puudutab väiteid, et PMMA‑ga seotud tegevus moodustab Totali ja Elf Aquitaine’i kogukäibest ainult väga väikese osa, siis need väited ei näita, et emaettevõtja jättis tütarettevõtjale täieliku iseseisvuse turul tegutsemiseks. Pealegi, nagu toodi välja eespool, ei pea tütarettevõtja iseseisvust emaettevõtjast hindama mitte ainult tema tegevuse alusel kartelliga hõlmatud toodete valdkonnas. Seega isegi kui eeldada, et selline argument on asjakohane, tuleb hinnata Arkema olulisust tervikuna tema emaettevõtja jaoks (vt selle kohta eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, punkt 66). Hagejad aga ei esitanud sellekohaseid argumente.

116 Kolmandaks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt üldkontroll, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad Arkema üle, erineb kontrollist, mida Arkema teostas oma tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi üle. Ühelt poolt on veel kord tegemist väitega, mis tugine piisavatele tõenditele asjaomaste äriühingute suhete osas. Teiselt poolt, isegi kui eeldada, et on tuvastatud, et Totalil ja Elf Aquitaine’il olid vähem otsesed seosed Arkemaga kui viimasel omaenda tütarettevõtjatega, siis sellest ei piisa selle tõendamiseks, et Arkema tegutses turul iseseisvalt.

117 Neljandaks, mis puudutab argumenti, mis käsitleb seda, et Totali kontserni keemia tegevusharu ümberkorraldamine ning Arkema asutamine 2004. aastal, seejärel tema börsinimekirja võtmine 2006. aastal kinnitavad viimati nimetatud äriühingu iseseisvust, siis piisab, kui tõdeda, et see asjaolu puudutab rikkumisele järgnevat ajavahemikku, mis seega ei saa näidata selle äriühingu iseseisvust rikkumise ajal. Lisaks viitab väljend „Totali kontserni keemia tegevusharu ümberkorraldamine” sellele, et Total võttis endale selle keemia tegevusharu osas kooskõlastava rolli.

118 Viiendaks, mis puudutab argumenti, et ükski toimiku dokument ei tõenda, et Arkema sai Elf Aquitaine’ilt või Totalilt mingeid juhiseid või soovitusi seoses metakrülaatide turgude kaubanduspoliitika kohta, on see iseenesest tulemusetu, kuna Arkema iseseisvust ei pea hindama ainult selle turu suhtes. Nagu kohus on juba leidnud, ei tõenda pealegi asjaolu, et toimiku dokumentidest ei nähtu, et emaettevõtja ei andnud oma tütarettevõtjale juhiseid, et selliseid juhiseid ei olnud olemas (vt selle kohta eespool punktis 113 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 545).

119 Viimasena tuleb kuuendaks puudutada argumenti, mille kohaselt seisukoht, milleni vaidlustatud otsuses jõuti, on vastuolus komisjoni varasema praktikaga, nagu see nähtub orgaaniliste peroksiidide otsusest, milles komisjon ei omistanud Arkema toime pandud rikkumist Elf Aquitaine’ile.

120 Sellega seoses tuleb tõdeda, et hagejate tõstatatud orgaaniliste peroksiidide otsusest nähtub (põhjendused 373–391), et komisjon ei analüüsinud selles Arkema emaettevõtja vastutuse küsimusi ja eelkõige ei teinud ta selles otsust tema iseseisvuse kohta emaettevõtjast. Seega isegi kui eeldada, et selle juhtumi asjaolud on käesoleva asjaga sarnased, siis ei saa väita, et see otsus kujutab endast mingisugust tagatist, kuidas komisjon mõistis Arkema ja tema emaettevõtjate vahelisi suhteid, või tagatist vastutuse omistamise kriteeriumi kohta, mida kohaldatakse sellele äriühingute rühmale.

121 Pealegi ei ole vaidlustatud otsus esimene otsus, milles komisjon omistab Arkema toime pandud rikkumise Elf Aquitaine’ile. Komisjoni 19. jaanuari 2005. aasta otsusega K(2004) 4876 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum C 37.773 – monokloroäädikhape) (edaspidi „monokloroäädikhappe otsus”) omistas komisjon juba rikkumise Elf Aquitaine’ile ja seda samuti otsustava mõju avaldamise eelduse alusel, mida ei lükatud ümber.

122 Igal juhul nähtub kohtupraktikast, et komisjon ei pea süstemaatiliselt kontrollima, kas tütarettevõtja rikkumise võib omistada emaettevõtjale (vt selle kohta Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punktid 330 ja 331, mille Euroopa Kohus jättis muutmata 24. septembri 2009. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P: Erste Group Bank jt vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑8681, punkt 82). Seega isegi kui eeldada, et hagejad ja Elf Aquitaine olid üks ettevõtja orgaaniliste peroksiidide otsuses süükspandud asjaolude asetleidmise ajal, siis pelk asjaolu, et komisjon ei adresseerinud seda otsust ega määranud karistust hagejate emaettevõtjatele, ei keela selle tegemist käesolevas asjas kooskõlas vastuse omistamist puudutava kohtupraktikaga kehtestatud põhimõtetega.

123 Isegi kui komisjon oleks pidanud orgaaniliste peroksiidide otsuses vaatluse all oleva rikkumise omistama Elf Aquitaine’ile, annab asjaolu, et ta seda ei teinud, tunnistust ainult sellest, et selle juhtumi puhul tehti viga ning seega ei saa hagejad seda käesolevas asjas tulemuslikult tõstatada.

124 Arvestades eeltoodut, tuleb tõdeda, et hagejate esitatud asjaolud isegi koostoimes ei ole piisavad sellise eelduse ümberlükkamiseks, mille kohaselt Total ja Elf Aquitaine avaldavad tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtjate tegevusele.

125 Niisiis tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata, ning seega tuleb tagasi lükata väide tervikuna.

Kolmas väide, et on rikutud põhjendamiskohustust ning hea halduse põhimõtet omistamist puudutavate normide rakendamisel

126 See väide jaguneb kaheks osaks.

Esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist

– Poolte argumendid

127 Hagejad väidavad, et osas, milles vaidlustatud otsus ei sisalda vastust kõikidele Arkema argumentidele, mille eesmärk on näidata tema kaubanduspoliitika iseseisvust, rikub komisjon põhjendamiskohustust. Muu hulgas ei kõrvalda seda rikkumist komisjoni poolt kostja vastuses esitatud selgitused.

128 Esiteks märgivad hagejad, et komisjon ei vasta kõikidele Arkema argumentidele, mis on kokkuvõtlikult esitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 269. Eriti jätab komisjon vastamata argumentidele, et Arkema nõukogu liikmete nimetamine Elf Aquitaine’i poolt ei tõenda iseenesest tõhusa kontrolli teostamist ning et Arkema on täielikult iseseisev oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel, kuna raamatupidamisaruannete esitamise kohustus on piiratud üldteabega, mida edastatakse äriühingute kontserni tavapärase tegutsemise raames ning see puudutab põhimõtteliselt raamatupidamis-, finants- ja auditiküsimusi.

129 Teiseks toovad hagejad välja, et komisjon ei vasta teatud argumentidele, mida Arkema esitas oma vastuses vastuväiteteatisele ning mida ei ole vaidlustatud otsuses isegi kokkuvõtlikult esitatud. Tegemist on argumentidega, mille kohaselt Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud süükspandud tegevusega seotud ning emaettevõtjate poolt teostatud kontroll piirdus kõige olulisemate investeeringute heakskiitmisega ning oli liiga üldine selleks, et piirata Arkema iseseisvust, eelkõige hindade kindlaksmääramise osas.

130 Hagejad leiavad, et kui komisjon ei pea arutlema haldusmenetluses esitatud kõikide õiguslike ja faktiliste aspektide üle, peab ta siiski kogumis analüüsima kõikide nende argumentide põhjendatust, mis on esitatud otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks. Teistsugune lähenemine tähendaks ümberlükkamatu eelduse kehtestamist

131 Pealegi on põhjenduse puudumine seda kahjulikum käesolevas asjas, milles esiteks komisjoni kasutatud lähenemine on uus, mida ta tunnistab ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 271, ning teiseks tõi komisjon vaidlustatud otsuses süüdistatud teiste tütarettevõtjate suhtes välja täiendavate tõendite olemasolu, mis toetavad nende emaettevõtjate poolt otsustava mõju avaldamise eeldust. Hagejad rõhutavad, et kohtupraktika kohaselt on komisjoni põhjendamiskohustus suurem, kui tema otsus erineb oluliselt varasematest otsustest (Euroopa Kohtu 8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑228/99: Silos, EKL 2001, lk I‑8401, punkt 28; Üldkohtu 21. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑245/03: FNSEA jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑271, punkt 52, ning määrus kohtuasjas T‑217/03: FNCBV vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑239, punkt 66).

132 Komisjon vaidlustab põhjendamiskohustuse rikkumise.

– Üldkohtu hinnang

133 Komisjoni põhjendamiskohustuse osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutud põhjendused vastama asjaomase akti olemusele ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul järelevalvet teostada. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata arvestades juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjassepuutuva valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).

134 Kohus on juba leidnud, et juhul kui EÜ artikli 81 kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja tekitab probleemi rikkumise süükspanemise seisukohalt, nagu see on käesolevas asjas, peab see olema piisavalt põhjendatud iga adressaadi osas, eriti nende osas, kes vastavalt sellele otsusele vastutavad rikkumise tagajärgede eest (Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑327/94: SCA Holding vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 78, ja 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑330/01: Akzo Nobel vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3389, punkt 93). Nii peab vaidlustatud otsus, selleks et see oleks hagejate emaettevõtjate osas piisavalt põhjendatud, sisaldama üksikasjalikku ülevaadet põhjendustest, mis toetavad rikkumise nendele äriühingutele omistamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SCA Holding vs. komisjon, punkt 80).

135 Peale selle osas, milles see omistamine mõjutab hagejate olukorda, milles nad on vaidlustanud omistamise haldusmenetluses ja milles neil on huvi vaidlustatud otsust selles aspektis vaidlustada, peab neil, nagu ka nende emaettevõtjatel, olema võimalik teada komisjoni seisukoha põhjendusi.

136 Sellest järeldub, et kui komisjon tugineb rikkumise omistamisel otsustavale mõjule ning kui asjaomased ettevõtjad on haldusmenetluses esitanud selle eelduse ümberlükkamiseks tõendeid, nagu käesolevas asjas, siis peab otsus sisaldama nende põhjenduste piisavat kokkuvõtet, mis õigustavad seisukohta, mille kohaselt need tõendid ei võimalda seda eeldust ümber lükata.

137 Käesolevas asjas väitsid hagejad oma vastuses vastuväiteteatisele, et Arkema oli kogu rikkumise ajal oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev. Selle väite põhjenduseks esitasid hagejad sisuliselt samu argumente kui need argumendid, mida analüüsiti teise väite raames.

138 Eeltoodust aga nähtub, et komisjon vastas nendele argumentide vaidlustatud otsuse põhjenduses 272, kinnitades, et „[t]eised argumendid [olid] pelgad väited, mis [ei] tugine piisavatele tõenditele, et lükata ümber eeldus Totali ja Elf Aquitaine’i vastutuse kohta nende tütarettevõtja Atofina tegude eest”. Hagejad väidavad seega valesti, et komisjon ei vastanud nende argumendile, mida on korratud vaidlustatud otsuse põhjenduse 269 punktis c, mille kohaselt Arkema oli oma kaubanduspoliitikas ja turul tegutsemisel täiesti iseseisev.

139 Muu hulgas tuleb leida, et käesoleva asja asjaoludel täidab see vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 esinev kinnitus kohtpraktikaga kehtestatud nõudeid.

140 Nii esitas komisjon põhjenduse, miks ta leidis, et hagejate ja nende emaettevõtjate esitatud argumendid ei olnud piisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks. Vaidlustatud otsus andis neile seega vajaliku teabe, mis võimaldab neil oma õigusi kaitsta. Eelkõige oleks hagejad võinud vaidlustada selle kinnituse õigsuse, tuues välja, et nende väited tuginesid piisavatele tõenditele, või vaidlustada selle kinnituse asjakohasuse, tuues välja, et asjaomased väited, isegi kui need on põhjendamata, olid käesolevas asjas piisavad selle eelduse ümberlükkamiseks. Selle põhjenduse olulisus saab selgeks, kui seda võrrelda vastuväiteteatisele esitatud vastuse asjaomaste lõikudega – mis on hagejatele teada –, mis ei viita ühelegi dokumendile seda sisaldavate väidete põhjendamiseks (vt eespool punkt 102 ja sellele järgnevad punktid).

141 Lisaks, nagu komisjon põhjendatult märgib, nähtub kohtupraktikast, et kuigi komisjonil on EÜ artikli 253 alusel kohustus esitada faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub otsuse õiguslik põhjendus ning kaalutlused, mis viisid selle otsuse tegemiseni, ei ole tal kohustust käsitleda iga asjaomase isiku poolt haldusmenetluse jooksul tõstatatud kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (Euroopa Kohtu 10. detsembri 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82: Stichting Sigarettenindustrie jt vs. komisjon, EKL 1985, lk 3831, punkt 88, ning Üldkohtu 24. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑3/89: Atochem vs. komisjon, EKL 1991, lk II‑1177, punkt 222). Kuigi komisjon peab oma otsuses välja tooma põhjused, miks ta leiab, et esitatud tõendid on ebapiisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks, ei tähenda see, et ta peab igal juhul konkreetselt arutlema asjaomaste ettevõtjate poolt esitatud iga tõendi üle. Selline üldine vastus, mille komisjon käesolevas asjas andis, võib vastavalt asja asjaoludele olla piisav selleks, et ettevõtja saaks tõhusalt kaitsta oma õigusi ning Üldkohus saaks teostada oma kontrolli.

142 Mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 269 ei ole korratud kõiki Arkema argumente, siis see ei ole otsustav.

143 Esiteks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt emaettevõtjate kontroll piirdus kõige olulisemate investeeringute heakskiitmisega ning oli liiga üldine, et piirata Arkema iseseisvust, eelkõige osas, mis puudutab hindade heakskiitmist, siis see vastab argumendile, mille kohaselt „Atofinal oli oma kaubanduspoliitika ja turul tegutsemise osas täielik iseseisvus”, mis on üle võetud vaidlustatud otsuse põhjenduse 269 punktis c ning millele on vastatud põhjenduses 272. Muu hulgas tuleb tõdeda, et vastuväiteteatisele hagejate antud vastuse punktides 115 ja 117, kus see argument esineb, ei viidata selle põhjendamiseks ühelegi dokumendile. Hagejad võivad seega mõista, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 olev komisjoni kinnitus on samuti vastus sellele argumendile.

144 Teiseks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud kunagi süükspandud tegevusega seotud, siis nähtub hagejate vastusest vastuväiteteatisele (vt eelkõige punktid 91–105), et nad esitasid selle argumendi vastuse punktides 99–101 mitte selleks, et lükata ümber otsustava mõju avaldamise eeldus, vaid selleks, et näidata, et „Elf Aquitaine’ile või Totalile ei saa ette heita süükspandud tegevuses otsest või kaudset osalemist”. Eeltoodust aga tuleneb, et komisjon ei tuginenud sellele asjaolu, et omistada vaidlusalust rikkumist hagejate emaettevõtjatele. Seega ei kujuta asjaolu, et komisjon ei maininud seda argumenti vaidlustatud otsuses, endast mingil viisil põhjendamiskohustuse rikkumist.

145 Mis puudutab asjaolu, et komisjon ei vastanud otseselt vaidlustatud otsuse põhjenduses 269 toodud argumendile, mille kohaselt Elf Aquitaine’i poolt Arkema nõukogu liikmete nimetamine ei tõenda tegeliku kontrolli olemasolu, siis tuleb rõhutada, et komisjon ei väitnud vaidlustatud otsuses, et see asjaolu oli piisav hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamise põhjendamiseks. Kindel on, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 264, et „Arkema […] nõukogu liikmed nimetab Elf Aquitaine […]” ning see asjaolu ja nende kahe äriühingu vaheline kapitaliseos võimaldas tal eeldada, et Elf Aquitaine’il oli otsustav mõju ning tõhus kontroll oma tütarettevõtja Arkema üle. Nagu tõdeti eespool punktides 68 ja 69, nähtub vaidlustatud otsuse ülesehitusest siiski, et seda asjaolu mainiti ainult täiendavalt ning see ei olnud hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamise tingimus. Seega ei takistanud otsese vastuse puudumine sellele argumendile hagejaid selle omistamise põhjendustest teadasaamast ega Üldkohtus vaidlustamast.

146 Lisaks, mis puudutab argumenti, mis on sõnastatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 271, siis tuleb märkida, et komisjon tõdes selles järgmist:

„[A]sjaolu, et ühes eelnevas asjas adresseeris komisjon oma otsuse ainult Atofinale, ei keela iseenesest tal adresseerida otsust käesolevas asjas nii Atofinale kui ka Total/Elf Aquitain’ile. Komisjonil on sellistel asjaoludel, nagu on vaatluse all käesolevas asjas, ulatuslik kaalutlusruum emaettevõtjale vastutuse omistamisel […] ning see, et ta seda pädevust eelnevas otsuses ei kasutanud, ei kohusta teda seda käesolevas asjas mitte kasutama”.

147 Tuleb tõdeda, et see lõik ei viita möönmisele, et komisjon on käesolevas asjas jõudnud uuele seisukohale, nagu väidavad hagejad. Komisjoni kinnituse eesmärk on lihtsalt lükata tagasi vaidlustatud otsuse põhjenduses 268 esinev argument, mis puudutab seda, et Arkemale adresseeritud eelnevas otsuses ei omistatud Arkema tegevust tema emaettevõtjale (orgaaniliste peroksiidide otsus). Muu hulgas tuleb märkida, et vaidlustatud otsusele eelnevalt on komisjon kohaldanud otsustava mõju avaldamise eeldust, mis põhines ainult kapitaliseosel, monokloroäädikhappe otsuses, milles ta omistas Arkema poolt toime pandud rikkumise Elf Aquitaine’ile.

148 Igal juhul nõuab hagejate poolt välja toodud kohtupraktika ainult seda, et komisjon peab oma arutluskäiku sõnaselgelt põhjendama, kui tema otsus erineb oluliselt varasematest otsustest. Sellisel juhul ei piisa seega, et komisjon esitab kokkuvõtliku põhjenduse, viidates eelkõige väljakujunenud otsustuspraktikale (vt selle kohta eespool punktis 131 viidatud kohtuotsus Silos, punkt 28). Aga nagu nähtub eeltoodust, vastas komisjon vaidlustatud otsuses sõnaselgelt Arkema argumentidele, mille eesmärk oli tõendada tema kaubanduspoliitika iseseisvust

149 Lõpuks ei avalda hagejate suhtes põhjenduse piisavuse osas mõju see, et vaidlustatud otsuses süüdistatud teiste tütarettevõtjate suhtes tõi komisjon välja täiendavate tõendite olemasolu, mis põhjendavad nende emaettevõtjate poolt otsustava mõju avaldamise eeldust. Pealegi ilmneb eeltoodust (vt punktid 68 ja 69), et sellised täiendavad tõendid esitati ainult täiendavalt.

150 Seetõttu tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.

Teine osa, mis puudutab hea halduse põhimõtte rikkumist

– Poolte argumendid

151 Hagejad märgivad, et vastavalt kohtupraktikale on komisjon hea halduse põhimõtte alusel kohustatud hoolsalt ja erapooletult uurima juhtumi kõiki tähtsust omavaid asjaolusid. See kohustus on olulise tähtsusega haldusmenetluses, milles institutsioonidel on kaalutlusõigus selleks, et nad saaksid oma ülesandeid täita, nagu ka konkurentsivaldkonna menetlused.

152 Tuginedes käesolevas asjas lihtsalt kontrolli eeldusele ning nagu eespool toodud, jättes vastamata Arkema poolt sellise eelduse ümberlükkamiseks esitatud argumentidele (eriti nendele, mis puudutasid Elf Aquitaine’i poolt nõukogu liikmete nimetamise asjakohatust ning Arkema ärilist iseseisvust), ei uurinud komisjon hoolsalt käesolevas asjas tähtsust omavaid asjaolusid ning rikkus hea halduse põhimõtet.

153 Muu hulgas lükkavad hagejad tagasi komisjoni argumendid, mille kohaselt käesolev väide ühtib põhjenduse puudumise väitega. Hagejad rõhutavad, et hea halduse põhimõte on eraldiseisev põhjendamiskohustusest ning sellel on erinev eesmärk.

154 Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.

– Üldkohtu hinnang

155 Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on juhtudel, kui komisjonil on oma ülesannete täitmisel kaalutlusõigus, liidu õiguskorraga haldusmenetluse jaoks antud tagatiste järgimine veelgi suurema tähtsusega. Nende tagatiste hulka kuulub eelkõige institutsiooni kohustus uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki käesolevas asjas tähtsust omavaid asjaolusid (Euroopa Kohtu 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I‑5469, punkt 14, ning Üldkohtu 24. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑44/90: La Cinq vs. komisjon, EKL 1992, lk II‑1, punkt 86). See kohustus tuleneb hea halduse põhimõttest (vt selle kohta Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 269).

156 Käesoleva väite põhjenduseks piirduvad hagejad selle esiletoomisega, et komisjon tugines lihtsalt eeldusele otsustava mõju kohta, mida emaettevõtjad neile avaldavad, ning jättis vastamata Arkema poolt selle eelduse ümberlükkamiseks esitatud argumentidele, eelkõige neile, mis puudutasid Elf Aquitaine’i poolt nõukogu liikmete nimetamise asjakohatust ning Arkema ärilist iseseisvust

157 Siiski nähtub eeltoodust kõigepealt, et sellise eelduse kasutamine on täiesti õiguspärane. Seejärel, nagu ilmneb käesoleva väite esimese osa analüüsist, võimaldab vastuväiteteatisele esitatud vastuse asjaomaste lõikude ning vaidlustatud otsuse lugemine tõdeda, et komisjon vastas hagejate poolt esitatud asjakohastele argumentidele ning eelkõige nendele, mis puudutavad Arkema ärilist iseseisvust (vaidlustatud otsuse põhjenduse 269 punktis c esitatud argument, millele on vastatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 272). Sellega seoses tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuses esineva põhjenduse kokkuvõtlikkus, mille kohaselt „[t]eised argumendid on pelgad väited, mis [ei] tugine piisavatele tõenditele, et lükata ümber eeldus”, ei võimalda iseenesest asuda seisukohale, et on rikutud kohustust analüüsida hoolsalt ja erapooletult haldusmenetlusest tulenevaid asjakohaseid tõendeid. Muu hulgas nähtub eeltoodust (vt eespool punkt 102 ja järgnevad punktid), et vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 mainitud kinnitus on õige, mis eeldab komisjonipoolset hoolsat ja erapooletut analüüsi.

158 Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille koh