Kohtuasi C‑662/17

E. G.

versus

Sloveenia Vabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vrhovno sodišče)

Eelotsusetaotlus – Euroopa ühine varjupaigasüsteem – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 46 lõige 2 – Kaebus otsuse peale, millega keelduti pagulasseisundi andmisest, kuid anti täiendava kaitse seisund – Vastuvõetavus – Piisava huvi puudumine, kui liikmesriigi antud täiendava kaitse seisund pakub samu õigusi ja hüvesid nagu liidu ja siseriikliku õiguse kohane pagulasseisund – Taotleja konkreetse olukorra asjakohasus nende õiguste ja hüvede samasuse hindamisel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 18. oktoobri 2018. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Kaebus otsuse peale, millega keelduti pagulasseisundi andmisest, kuid anti täiendava kaitse seisund – Liikmesriikide võimalus pidada sellist kaebust vastuvõetamatuks – Tingimused – Nende kahe seisundi pakutavate õiguste ja hüvede samasus – Abstraktne hindamine – Ulatus

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 46 lõike 2 teine lõik)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 46 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et selliste liikmesriigi õigusaktidega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, antud täiendava kaitse seisund ei paku nimetatud sätte tähenduses „samu õigusi ja hüvesid nagu liidu ja siseriikliku õiguse kohane pagulasseisund“, mistõttu ei või liikmesriigi kohus jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata kaebust, mis on esitatud pagulasseisundi taotlust põhjendamatuks pidanud, kuid täiendava kaitse seisundi andud otsuse peale, tuues põhjenduseks, et taotleja ei ole piisavalt huvitatud menetluse jätkamisest, kui tuvastatakse, et need õigused ja hüved, mis kohaldatavate siseriiklike õigusaktide aluse nende kahe rahvusvahelise kaitse seisundiga kaasnevad, ei ole tegelikult samad.

Sellist kaebust ei või jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ka juhul, kui taotleja konkreetset olukorda arvesse võttes tuvastatakse, et pagulasseisund ei annaks talle rohkem õigusi ja hüvesid kui täiendava kaitse seisund, kuna taotleja ei tugine või veel ei tugine pagulasseisundiga kaasnevatele õigustele, kuid täiendava kaitse seisund talle neid õigusi ei anna või annab väiksemal määral.

Direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 2 teine lõik lubab liikmesriigil sätestada, et kaebust, mis on esitatud pagulasseisundi taotluse põhjendamatuks lugenud, kuid täiendava kaitse andnud otsuse peale, võib pidada vastuvõetamatuks piisava huvi puudumise tõttu, kui liikmesriigi antud täiendava kaitse seisund pakub „samu õigusi ja hüvesid“ nagu liidu ja siseriikliku õiguse kohane pagulasseisund. Järelikult tuleb direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 2 teises lõigus sätestatud õiguskaitsevahendit puudutava õiguse välistamist tõlgendada kitsalt, kuivõrd tegemist on erandiga direktiivi artiklis 46 ette nähtud õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus kõigi rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuste vaidlustamiseks ning sellega piiratakse harta artiklis 47 ette nähtud põhiõigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Seetõttu tuleb õiguskaitsevahendit puudutava õiguse välistamist tõlgendada nii, et seda saab kohaldada vaid siis, kui liikmesriigi antud täiendava kaitse seisundi pakutavad õigused ja hüved on tegelikult samased õiguste ja hüvedega, mida pakub pagulasseisund liidu õiguse ja kohaldatava siseriikliku õiguse alusel.

Tuleb aga tõdeda, et elamisõiguse osas ei paku Sloveenia õiguses ette nähtud täiendava kaitse seisund samu õigusi ja hüvesid mis pagulasseisund liidu õiguse ja siseriikliku õiguse alusel, sest käesoleva otsuse punktis 33 ära toodud eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõdemustest nähtuvalt ei ole täiendava kaitse seisundiga seotud elamisõiguse kestus ühtlustatud elamisõiguse kestusega, mis tagatakse isikutele, kellel on pagulasseisund.

Ent nagu Madalmaade valitsus ja komisjon märkisid, on vastavate rahvusvahelise kaitse seisundite andmist, lõppemist, tühistamist ja pikendamiste käsitlevad Sloveenia õigusnormid, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimeses küsimuses viitab, seotud mitte nende seisundite pakutavate õiguste sisuga, vaid asjaomase seisundi kindlaksmääramisega. Direktiivi 2011/95 III–VI peatükis on vastavad normid sätestatud imperatiivsena ning need on kahe kõnealuse rahvusvahelise kaitse seisundi jaoks erinevad. Seetõttu ei saa neid norme – erinevalt nimetatud seisundi pakutavate õiguse sisu käsitlevatest normidest – võtta arvesse kui „õigusi ja hüvesid“ direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 2 teise lõigu tähenduses.

Veel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 2 teises lõigus sätestatud tingimuse – mille kohaselt peavad kahe kõnealuse rahvusvahelise kaitse seisundi pakutavad õigused ja hüved olema samad – hindamisel tuleb arvesse võtta taotleja konkreetset olukorda, nii et isegi kui õigused ja hüved ei ole samad, puudub piisav huvi esitada kaebus pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse peale ning see toob kaasa kaebuse vastuvõetamatuse, kui pagulasseisund ei annaks talle tema konkreetset olukorda arvestades rohkem õigusi ja hüvesid kui täiendava kaitse seisund. Küsimust, kas on täidetud direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 2 teises lõigus sätestatud tingimus, et kahe rahvusvahelise kaitse seisundiga seotud õigused on tõepoolest samad, tuleb hinnata lähtuvalt kõigi asjakohaste siseriiklike õigusaktide analüüsist, mitte taotleja konkreetsest olukorrast.

(vt punktid 43, 49, 50, 54, 57–59, 62, 63 ja 70 ning resolutsioon)