41

Euroopa Komisjon esitas 4. märtsil 2016 nõukogule nii oma ettepaneku [võtta vastu] nõukogu otsus Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooni Euroopa Liidu nimel allakirjutamise kohta (COM(2016) 111 final; edaspidi „allakirjutamise otsuse ettepanek“) kui ka ettepaneku [võtta vastu] nõukogu otsus Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooni Euroopa Liidu nimel sõlmimise kohta (COM(2016) 109 final; edaspidi „sõlmimise otsuse ettepanek“). Viimati nimetatud ettepanek, mis on sisuliselt identne allakirjutamise otsuse ettepanekuga, on sõnastatud järgmiselt: „2.1 ELi pädevus [Istanbuli] konventsioon sõlmida Kuigi liikmesriikidele jääb pädevus [Istanbuli] konventsiooni materiaalõiguslikus osas, eelkõige ulatuses, mis puudutab enamikku kriminaalõiguse sätetest ja muid [konventsiooni] V peatüki sätteid sedavõrd, kui need on oma sisult teisejärgulised, on ELil pädevus märkimisväärse osa [Istanbuli] konventsiooni sätete suhtes ja seetõttu tuleks tal konventsioon ratifitseerida koos liikmesriikidega. […] Selles ulatuses, milles [Istanbuli] konventsioon võib nende ühiste normide kohaldamisala mõjutada või muuta, kuuluvad need [ELTL] artikli 3 lõike 2 alusel liidu ainupädevusse. Nii on näiteks juhul, kui küsimus on kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku elamisõiguslikus staatuses – sealhulgas juhul, kui tegemist on rahvusvahelise kaitse saajaga –, sedavõrd kui see kuulub liidu õigusaktide kohaldamisalasse, ja rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamises ning kuriteoohvrite õigustes. Isegi kui paljude [eelmistes lõikudes] osundatud olemasolevate sätete näol on tegemist miinimumeeskirjadega, ei saa välistada seda, et viimatine kohtupraktika neid mõjutab või nende kohaldamisala muudab. 2.2 Kavandatava nõukogu otsuse õiguslik alus […] Käesoleval juhul on asjasse puutuvad [EL] toimimise lepingust tulenevad õiguslikud alused järgmised: artikkel 16 (andmekaitse), artikli 19 lõige 1 (sooline diskrimineerimine), artikkel 23 (kodanike konsulaarkaitse teises liikmesriigis), artiklid 18, 21, 46, 50 (kodanike vaba liikumine, töötajate vaba liikumine ja asutamisvabadus), artikkel 78 (varjupaik ning täiendav ja ajutine kaitse), artikkel 79 (sisseränne), artikkel 81 (õigusalane koostöö tsiviilasjades), artikkel 82 (õigusalane koostöö kriminaalasjades), artikkel 83 (kogu ELi hõlmavate kuritegude ja karistuste määratlemine eriti raskete piiriüleste kuritegude puhul), artikkel 84 (kuritegevuse ennetamise meetmed, mis on ühtlustamata) ja artikkel 157 (võrdsed võimalused ning meeste ja naiste võrdne kohtlemine tööhõive ja elukutse valdkonnas). Kuigi [Istanbuli] konventsioonil tervikuna on mitu koostisosa, on selle peamine eesmärk tõkestada naiste vastu suunatud vägivallakuritegusid, sealhulgas koduvägivalda, ja pakkuda selliste kuritegude ohvritele kaitset. Seetõttu näib asjakohane võtta otsus vastu liidu pädevuse alusel vastavalt [EL] toimimise lepingu V jaotisele, eeskätt artikli 82 lõike 2 ja artikli 84 alusel. Muid valdkondi käsitlevad [Istanbuli] konventsiooni sätted on teisejärgulist laadi või, nagu näiteks andmekaitse puhul, konventsiooni keskmes olevate meetmetega kaasnevad sätted. Niisiis, selleks et EL saaks teostada oma pädevust kogu konventsiooni üle (välja arvatud osad, mille suhtes tal puudub pädevus), on peamised õiguslikud alused [ELTL] artikli 82 lõige 2 ja artikkel 84.“