ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Neil põhjustel otsustas Hof van Cassatie (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [tolliseadustiku] artikli 217 lõiget 1 ja artikli 221 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et […] tollivõla arvestuskan[ne on tehtud] nõuetekohaselt ka siis, kui [sellest tollivõlast tulenev] summa kantakse AWDA kohaselt protokolli, mille koostab mitte ametnik, kellel on õigus märkida see summa arvestusdokumentidesse, vaid ametnik, kellel on õigus protokoll koostada, ja kas sellist protokolli saab pidada arvestusdokumendiks või mõneks muuks samaväärseks teabekandjaks [nimetatud] seadustiku artikli 217 lõike 1 tähenduses?”
63

Tuleohutuse ekspertide aruandest nähtub, et isegi kui neil puudus üksmeel küsimuses, kas n-propüülbromiid tuleb liigitada kategooriasse R11, jõudis töörühma enamus siiski sellise järelduseni. Lisaks tuleb märkida, et eksperdid jõudsid üksmeelele selles, et n-propüülbromiidil on leekpunkt ja plahvatusulatus, mis võimaldab järeldada, et see aine on tuleohtlik.
1.

Kuna Madalmaade Kuningriik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke sätteid selleks, et tõenäolise olulise keskkonnamõjuga riiklikele ja eraprojektidele kohaldataks teostusloa andmise menetlust ning nende projektide keskkonnamõju hindamist vastavalt nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (mida on muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiviga 2003/35/EÜ) artikli 4 lõigetele 2 ja 3 koosmõjus II ja III lisaga, siis on Madalmaade Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
34

Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et pelk asjaolu, et ühenduse teisene õigus näeb ette mõned normid vähemusaktsionäride kaitseks, ei ole iseenesest piisav tõendamaks ühenduse õiguse üldpõhimõtte olemasolu ja seda eelkõige juhul, kui nende kohaldamisala on piiratud täpselt kindlaks määratud konkreetsete õigustega. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud normide käsitlemise ainus eesmärk kontrollida, kas nendes normides on viiteid, millest võib nimetatud põhimõtte olemasolu järeldada. Sellega seoses tuleb täpsustada, et need normid on viitelised vaid niivõrd, kuivõrd need on sõnastatud imperatiivselt (vt selle kohta 23. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-149/96: Portugal vs. nõukogu, EKL 1999, lk I-8395, punkt 86, ja . aasta otsus kohtuasjas C-189/01: Jippes jt, EKL 2001, lk I-5689, punkt 74), tuues välja nimetatud põhimõtte selgelt kindlaks määratud sisu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Jippes jt, punkt 73).
59

Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kellele on esitatud nõue sundtäita lõplik vahekohtuotsus, mis on tehtud tarbija menetluses osalemiseta, peab niipea, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, omal algatusel hindama, kas müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduv vahekohtuklausel on ebaõiglane, kui siseriiklike menetlusnormide kohaselt võib ta samalaadsete siseriiklikul õigusel põhinevate nõuete korral sellise hindamise läbi viia. Kui see nii on, tuleb kohtul välja selgitada kõik tagajärjed, mis siseriikliku õiguse kohaselt sellest tulenevad, veendumaks et kõnesolev klausel ei ole tarbijale siduv.
3

Konventsiooni artikkel 4 „Õiguse valiku puudumisel kohaldatav õigus”, sätestab: „1. Kui lepingu suhtes kohaldatavat õigust ei ole artikli 3 kohaselt valitud, kohaldatakse lepingu suhtes selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud. Lepingu eraldatava osa suhtes, mis on tugevamalt seotud mõne teise riigiga, võib erandina kohaldada kõnealuse teise riigi õigust. 2. Kui käesoleva artikli lõike 5 sätetest ei tulene teisiti, eeldatakse, et leping on kõige tugevamalt seotud riigiga, kus on lepingu sõlmimise ajal selle poole elukoht, kes peab täitma lepingule iseloomuliku kohustuse, või juriidilise isiku või organiseeritud isikute ühenduse puhul selle juhtorgani asukoht. Kui leping sõlmitakse kõnealuse poole majandus- või kutsetegevuse käigus, loetakse selleks riigiks siiski riik, kus toimub põhitegevus, või kui lepingu tingimuste alusel tuleb lepingule iseloomulik kohustus täita tegevuskohas, mis ei ole põhitegevuskoht, siis riik, kus see teine tegevuskoht asub. 3. Niivõrd, kui lepingu esemeks on kinnisasjaõigus või õigus kasutada kinnisasja, eeldatakse käesoleva artikli lõike 2 sätetest olenemata, et leping on kõige tugevamalt seotud riigiga, kus kõnealune kinnisasi asub. 4. Kaubaveolepingu suhtes ei kohaldata lõike 2 kohast eeldust. Kui lepingu sõlmimise ajal on vedaja põhitegevuskoht riigis, kus toimub ka laadimine või mahalaadimine või kus on ka kaubasaa[t]ja põhitegevuskoht, eeldatakse, et selline leping on kõige tugevamalt seotud nimetatud riigiga. Selle lõike kohaldamisel loetakse kaubaveolepinguks ka tšarterid ühe reisi kohta ja muud lepingud, mille põhieesmärk on kaubavedu. 5. Lõiget 2 ei kohaldata, kui lepingule iseloomulik kohustus ei ole määratletav, ning lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud eeldused jäetakse tähelepanuta, kui asjaolude kogumist selgub, et leping on tugevamalt seotud mõne muu riigiga.” [täpsustatud tõlge]
74

Eelnevat silmas pidades tuleb viiendale küsimusele vastata, et EÜ artikli 12 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt selle riigi pädev õigusasutus keeldub vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks välja antud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui see on tehtud selle riigi kodaniku suhtes, samas kui EÜ artikli 18 lõike 1 alusel seal elava teise liikmesriigi kodaniku puhul sõltub selline keeldumine tingimusest, et tagaotsitav isik on selles vahistamismäärust täitvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat elanud.
13

Neil asjaoludel otsustas Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Klagenfurt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas kuuenda [käibemaksu]direktiivi artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et erakonna õiguslikult iseseisva (liidumaa tasandi) piirkondliku sektsiooni „väljapoole suunatud reklaam” (Auβenwerbung) suhtekorralduse, teabealase tegevuse, ürituste korraldamise, reklaammaterjali kohalikele organisatsioonidele müügi ning iga-aastase balli (SPÖ ball) korraldamise ning läbiviimise vormis on käsitatav majandustegevusena, kui seejuures saadakse tulu arvete alusel samuti õiguslikult iseseisvatelt erakonna sektsioonidelt (kohalikud organisatsioonid jne) „väljapoole suunatud reklaami” kulude (osalise) hüvitamise kaudu ning balli piletimüügist? 2. Kui otsustatakse selle üle, kas tegemist on „majandustegevusega” kuuenda [käibemaksu]direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 tähenduses, siis kas sellisel juhul omab tähtsust, et nimetatud tegevus „mõjutab” ka piirkondlikku organisatsiooni ennast ja viimane saab sellest kasu? Selle tegevusele on iseloomulik, et reklaamitakse, küll mitte just esiplaanil, kuid paratamatu kõrvalefektina, ka erakonda ning tema poliitilisi vaateid ja eesmärke. 3. Kas „majandustegevusest” eeltoodud tähenduses saab rääkida ka siis, kui kulud „väljapoole suunatud reklaamile” ületavad kestvalt mitmekordselt sellest arvete alusel ning balli korraldamisest saadud tulu? 4. Kas tegevus on „majandustegevus” ka juhul, kui kulude arvete alusel sissenõudmine ei toimu otseselt arusaadavate majanduslike kriteeriumite alusel (nt vastavalt kulude tekitajale või tulu saajale) ning peamiselt jääb see kohaliku organisatsiooni enda otsustada, kas ja millises ulatuses osaleda piirkondliku organisatsiooni kulude katmises? 5. Kas tegevus on „majandustegevus” ka juhul, kui reklaamiteenuste eest kohalikelt organisatsioonidelt arvete alusel sissenõutud summa suurus sõltub esiteks vastava piirkonna erakonnaliikmete arvust ning teiseks selle organisatsiooni poolt läkitatud saadikute arvust? 6. Kas majandustegevuse olemasolu hindamisel tuleb avalikest vahenditest (nagu näiteks Kärnteni liidumaa erakondade rahastamise korra alusel) saadavat ja mittemaksustatavat rahalist toetust käsitada majandusliku hüvena? 7. Kui „väljapoole suunatud reklaam” on iseenesest käsitatav majandustegevusena kuuenda [käibemaksu]direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 tähenduses, siis kas asjaolu, et suhtekorraldus ja valimisreklaam kuuluvad erakonna põhiülesannete hulka ning on conditio sine qua non poliitiliste eesmärkide ning vaadete elluviimisel, välistab selle tegevuse kvalifitseerimise „majandustegevusena”? 8. Kas Landesorganisationi poolt ellu viidud ja „väljapoole suunatud reklaamiks” nimetatud tegevus on võrreldav reklaamiagentuuride tegevusega kuuenda [käibemaksu]direktiivi lisa D [punkti] 10 tähenduses ja/või vastab see viimasele oma sisu poolest? Kui sellele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas tulude ja kulude struktuuri arvestades saab selle tegevuse mahtu asjaomasel ajaperioodil vaadelda „olulisena”?”
40

Teiseks tuleb mängusõltuvuse vastase võitluse osas esile tuua, et kuigi ei saa välistada, et see eesmärk võib olla rahvatervise kaitse mõistega hõlmatud, tuleb käesolevas asjas kõigepealt tõdeda, et Hispaania Kuningriik ei ole esitanud mingeid andmeid selle tõendamiseks, et Hispaanias on see haigus elanikkonna hulgas nii levinud, et seda võib pidada rahva tervist ohustavaks.
68

Nende menetlusosaliste kohaselt tugineb apellatsioonkaebuse teine väide valedele eeldustele ja eeskätt sellele, et apellant oleks saanud esitada uusi argumente, mis oleksid võinud komisjoni mõjutada oma seisukohta muutma, et komisjoni otsus naasta oma esialgse seisukoha juurde tulenes selle seisukoha ümberhindamise keelust ja et Esimese Astme Kohus tuvastas apellandi kaitseõiguste rikkumise. Komisjon järeldab sellest, et teine väide on vastuvõetamatu või tulemusetu. Menetlusse astunud äriühingud on seisukohal, et see väide on ilmselt vastuvõetamatu või põhjendamatu ja et apellant ei viita vaidlustatud kohtuotsuses sisalduvale järeldusele, mida ta vaidlustab, ega täpsusta selgelt, millise õigusnormi rikkumist ta Esimese Astme Kohtule ette heidab.
5

Määruse nr 1408/71 artikkel 40 on sõnastatud järgmiselt: „1. Töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kelle suhtes on järjestikuselt või vahelduvalt kehtinud kahe või enama liikmesriigi õigusaktid, millest vähemalt ühe liikmesriigi õigusaktid on olnud artikli 37 lõikes 1 osutatud laadi õigusaktid, saab hüvitist 3. peatüki sätete alusel, mida lõike 4 sätteid arvesse võttes kohaldatakse mutatis mutandis. 2. Töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kelle suhtes kehtivad IV lisa A osas loetletud õigusaktid ajal, kui ta on töövõimetu ja see lõpeb invaliidsusega, saab hüvitisi vastavalt artikli 37 lõike 1 sätetele järgmistel tingimustel: — ta vastab nimetatud õigusaktide või muude samalaadsete õigusaktide tingimustele, arvestades vajaduse korral artikli 38 sätteid, ilma et arvestataks kindlustusperioode, mis on täitunud IV lisa A osas loetlemata õigusaktide alusel ja — ta ei vasta tingimustele, mis annavad õiguse saada hüvitist IV lisa A osas loetlemata õigusaktide alusel, ning — ta ei taotle vanadushüvitist, võttes arvesse artikli 44 lõike 2 teist lauset. a) Selleks et kindlaks määrata õigus saada hüvitist IV lisa A osas loetletud liikmesriigi õigusaktide alusel, mis seavad invaliidsushüvitiste andmise sõltuvusse rahalise haigushüvitise saamisest asjaomase isiku poolt või tema töövõimetusest teatava aja jooksul, tuleb juhul, kui töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kelle suhtes on nimetatud õigusaktid kehtinud, on invaliidsusega lõppev töövõimetus ajal, kui tema suhtes kehtivad teise liikmesriigi õigusaktid, arvesse võtta, ilma et see piiraks artikli 37 lõike 1 kohaldamist: i) iga ajavahemik, mille eest ta on kõnealuse töövõimetuse põhjal saanud teise liikmesriigi õigusaktide alusel rahalist haigushüvitist või on selle asemel saanud jätkuvalt palka; ii) iga ajavahemik, mille eest ta on kõnealusele töövõimetusele järgnenud invaliidsuse põhjal saanud teise liikmesriigi õigusaktide alusel hüvitist määruse käesolevas, 2. peatükis ja järgmises, 3. peatükis määratletud tähenduses, nii nagu oleks tegemist ajavahemikuga, mille eest ta sai rahalist haigushüvitist esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktide alusel või mille jooksul ta oli töövõimetu nimetatud õigusaktides määratletud tähenduses. b) Õigus saada invaliidsushüvitist esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktide alusel omandatakse kas nimetatud õigusaktides nõutava esialgse perioodi möödumise järel, mille eest saadakse haiguskompensatsiooni, või nimetatud õigusaktides nõutava esialgse töövõimetusperioodi möödumise järel, kuid mitte enne: i) kuupäeva, kui on omandatud õigus saada punkti a alapunktis ii osutatud invaliidsushüvitist teise liikmesriigi õigusaktide alusel või ii) päeva, mis järgneb viimasele päevale, mil asjaomasel isikul on õigus saada rahalist haigushüvitist teise liikmesriigi õigusaktide alusel. 4. Liikmesriigi asutuse otsus taotleja invaliidsusgrupi kohta on kõigi teiste asjaomaste liikmesriikide asutustele siduv, tingimusel et V lisas on tunnustatud nende riikide õigusaktide kooskõla seoses invaliidsusgrupiga.”
60

Euroopa Kohus on juba leidnud, et osaluste puhul, millele direktiiv 90/435 ei laiene, on liikmesriikidel õigus määratleda, kas ja millises ulatuses tuleb jaotatava kasumi majanduslikku topeltmaksustamist vältida, ning luua sel eesmärgil ühepoolselt või teiste liikmesriikidega sõlmitud välislepingute abil mehhanisme majandusliku topeltmaksustamise vältimiseks või vähendamiseks; see aga ei tähenda veel seda, et liikmesriik võiks kohaldada meetmeid, mis on EÜ asutamislepinguga tagatud liikumisvabadustega vastuolus (vt eespool viidatud kohtuotsus Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 54; eespool viidatud kohtuotsus Amurta, punkt 24, ja 18. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C-303/07: Aberdeen Property Fininvest Alpha, EKL 2009, lk I-5145, punkt 28).
3

Võõrtöötajate töölevõtmist käsitleva 30. aprilli 1999. aasta seaduse rakendamiseks antud . aasta kuningliku määruse (Moniteur belge, , lk 24162), mida muudeti . aasta kuningliku määrusega (Moniteur belge, , lk 9583), artiklis 2 on sätestatud: „Tööloa saamise kohustusest on vabastatud: […] 14. töötajad, kes ei ole Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigi kodanikud ja kelle on tööle võtnud äriühing, mis asub Euroopa Majanduspiirkonnas ja tuleb Belgiasse teenuseid osutama, tingimusel et: a) nendel töötajatel on nende elukohajärgses Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigis vähemalt kolme kuu pikkune elamisõigus või -luba; b) nendel töötajatel on seaduslik tööluba elukohajärgses liikmesriigis ja see luba kehtib vähemalt Belgias osutatava teenuse osutamise kestuse jooksul; c) nendel töötajatel on nõuetekohane tööleping; d) need töötajad on töötanud ettevõtja juures katkematult vähemalt kuus kuud; e) nendel töötajatel on pass või elamisluba, mis kehtib teenuse osutamise tähtaja möödumisest kolm kuud, et tagada nende naasmist päritolu- või elukohariiki.”
5

BStMG 2002 §-i 13 lõige 2, mis reguleerib aastase kehtivusajaga tasuta kleebise andmise menetlust alalistele elanikele, kellel on puudega inimese tunnistus, on sõnastatud järgmiselt: „Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen [(föderaalne sotsiaalasjade ja puudega inimeste amet)] peab taotluse korral andma puudega isikutele, kelle elukoht või harilik viibimiskoht on riigi territooriumil ja kellel on vähemalt üks registreeritud mitmejäljeline mootorsõiduk, mille maksimaalne lubatav kogumass ei ületa 3,5 tonni, tasuta aastase kehtivusajaga teekasutusmaksu kleebise vastava kategooria sõidukile, kui sellisel isikul on Bundesbehindertengesetz’i [(föderaalne puudega inimeste seadus)] § 40 kohane puudega inimese tunnistus, kuhu on märgitud, et tal on püsiv ja raske käimispuue või tal ei ole püsiva tervisekahjustuse tõttu mõistlikult võimalik kasutada ühistransporti või ta on pime.”
62

Selles osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtule esitatud toimiku põhjal ei ole võimalik kindlaks teha, kas arutusel olevatel kulutustel on käesoleva otsuse punktides 57 ja 58 viidatud kohtupraktika tähenduses otsene ja vahetu seos kavandatud aktsiate võõrandamisega või SKF majandustegevusega, arvestades asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on kõnesolevate tehingute eesmärk kontserni muudeks tegevusteks vabade vahendite tekitamine. Nimetatud otsese ja vahetu seose tuvastamiseks tuleb kindlaks teha, kas ostmisel tekkinud kulutused moodustavad osa SKF poolt võõrandatavate aktsiate hinnast või on need kulutused SKF poolt tarnitava kauba hinna koostisosa.
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid, et kontrollida ja inspekteerida adekvaatselt tema territooriumil ning tema suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes toimuvat kalapüüki ning teostada selle üle adekvaatset järelevalvet, eriti mis puudutab triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist reguleerivate õigusnormide järgimist, ning ei ole piisaval määral taganud, et isikute suhtes, kes on rikkunud triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist käsitlevaid ühenduse õigusnorme, kohaldataks adekvaatseid meetmeid – eeskätt hoiatavaid sanktsioone –, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2241/87 teatavate kontrollimeetmete kehtestamise kohta kalanduses artikli 1 lõikest 1 ning nõukogu 12. oktoobri 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2847/93, millega luuakse ühise kalanduspoliitika suhtes rakendatav kontrollisüsteem (muudetud nõukogu 17. detsembri 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 2846/98), artikli 2 lõikest 1 ning artikli 31 lõigetest 1 ja 2.
76

Eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 76/207 artiklit 2 koosmõjus sama direktiivi artikliga 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on kehtestatud tööseadustiku artikliga L. 337-1, mis direktiivi 92/85 artiklis 10 ette nähtud kaitset täpsustades välistab rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate, kelle tööleping on üles öeldud nende raseduse ajal, võimaluse esitada neile töölepingu ülesütlemisega tekitatud kahju hüvitamise hagi, samas kui selline õigus on töölepingu ülesütlemise korral teistel töötajatel ning juhul, kui selline õiguskaitsevahendite piirang kujutab endast naise halvemat kohtlemist seoses rasedusega. Sellega on eelkõige tegemist juhul, kui nimetatud töötajatele töölepingu ülesütlemise korral antud ainukese hagi menetlusnormid ei järgi isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus.
52

Komisjon ei ole käesoleval juhul esitanud muid tõendeid, mis osutaksid sellele, et kõne all olevad teenused kujutavad endast sellist majandustegevust. Kuigi komisjon väidab oma hagis, et õigusabiteenuse saajate poolt makstava osalise hüvitise ja riigi õigusabibüroode poolt osutatavate teenuste vahel on otsene seos, ei ole komisjon selle väite tõendamiseks toonud mingeid konkreetseid argumente ning ei ole esitanud tõendeid, mis toetavad selle otsese seose olemasolu, arvestades eriti seda, et mainitud osalise hüvitise määratlemiseks tuleb lähtuda teenusesaaja igakuiselt kasutada jäävatest vahenditest ja varanduslikust seisundist. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklil 226 põhineva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses alati komisjon see, kellel on kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Just komisjon peab Euroopa Kohtule esitama vajalikud tõendid, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletusele (vt eelkõige 26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-494/01: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2005, lk I-3331, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
35

Selles osas on Euroopa Kohus täpsustanud, et kuigi kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punktis a kasutatud mõiste „kindlustustehingud” hõlmab kindlasti vähemalt seda juhtumit, kus vaidlusaluse tehingu teostab ise see kindlustusandja, kes on üle võtnud kindlustatud riski katmise kohustuse, ei puuduta see väljend mitte üksnes kindlustusandjate endi poolt teostatud tehinguid, vaid see on piisavalt lai, et hõlmata riskide kindlustamist maksukohustuslase poolt, kes ise ei ole kindlustusandja, kuid kes pakub grupikindlustuse raames sellist kindlustust, kasutades kindlustusandja teenuseid, kes võtab kindlustatud riski üle (vt eespool viidatud kohtuotsused CPP, punkt 22; Skandia, punkt 38, ja Taksatorringen, punkt 40).
1.

Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001, artikli 42 lõiget 4 tuleb tõlgendada selliselt, et see säte jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi, lubades neil kehtestada 0 euro suuruse võrdlussumma ning jätta põllumajandustootja, kes on komisjoni . aasta määruse (EÜ) nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad, muudetud komisjoni . aasta määrusega (EÜ) nr 1974/2004, artikli 21 mõttes eriolukorras, ilma riiklikust reservist saadavatest toetuseõigustest, tingimusel et selle summa aluseks on objektiivsed kriteeriumid, see ei ohusta põllumajandustootjate vahelist võrdset kohtlemist ega põhjusta turu- ja konkurentsimoonutusi.
10

Nimetatud määruse artiklis 5, mis puudutab sisenemise nõudeid kolmandate riikide kodanikele, on sätestatud: „1. Kuni kolmekuuliseks riigis viibimiseks kuue kuu jooksul kehtivad kolmandate riikide kodanikele järgmised territooriumile sisenemise tingimused: a) neil on kehtiv reisidokument või -dokumendid, mis lubavad neil piiri ületada; b) neil on kehtiv viisa, kui see on nõutav vastavalt nõukogu 15. märtsi 2001. aasta määrusele (EÜ) nr 539/2001, milles loetletakse kolmandad riigid, kelle kodanikel peab välispiiride ületamisel olema viisa, ja need kolmandad riigid, kelle kodanikud on sellest nõudest vabastatud [EÜT L 81, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 65], välja arvatud juhul, kui neil on kehtiv elamisluba; c) nad tõendavad kavatsetava viibimise eesmärki ja tingimusi ning neil on piisavalt elatusvahendeid nii kavatsetava viibimise ajaks kui ka tagasipöördumiseks oma päritolumaale või sõiduks kolmandasse riiki, kus nende vastuvõtmine on tagatud, või nad on võimelised omandama need vahendid seaduslikul teel; d) nende kohta ei ole Schengeni infosüsteemi (SIS) kantud hoiatust sisenemise keelamise eesmärgil; e) nad ei ohusta ühegi liikmesriigi avalikku korda, sisejulgeolekut, rahvatervist või rahvusvahelisi suhteid, eelkõige juhul kui nende kohta pole liikmesriikide siseriiklikesse andmebaasidesse kantud hoiatust sisenemise keelamise eesmärgil samadel põhjustel. […]”