Kohtuasi T-325/01

DaimlerChrysler AG

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Konkurents – EÜ artikkel 81 – Kartellid – Agendileping – Mootorsõidukite turustamine – Majandusüksus – Meetmed mootorsõidukite paralleelmüügi takistamiseks – Hinna määramine – Määrus (EÜ) nr 1475/95 – Trahv

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Kartellid – Ettevõtjate vahelised sõlmitud kokkulepped – Mõiste – Kahe- või mitmepoolne tegevus – Kaasaarvamine – Ühepoolne tegevus – Väljaarvamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

2. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Ettevõte – Mõiste – Majandusüksus – Eraldiseisvad õigussubjektid, kes on sõlminud agendilepingu – Majandusüksuse olemasolu nõuded

(EÜ artikli 81 lõige 1)

3. Konkurents – Kartellid – Keeld – Grupierand – Määrus nr 1475/95 – Mõiste „edasimüük”

(Komisjoni määrus nr 1475/95, artikli 10 lõige 12)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Vastuväiteteatis – Kohustuslikud andmed – Kaitseõiguse tagamine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 19 lõige 1; komisjoni määrus nr 99/63, artiklid 2 ja 4)

5. Konkurents – Kartellid – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste – Koordineerimine ja koostöö, mis on vastuolus iga ettevõtja kohustusega otsustada sõltumatult, millisel viisil ta turul tegutseb

(EÜ artikli 81 lõige 1)

6. Konkurents – Kartellid – Ettevõtjate vahelised sõlmitud kokkulepped – Komisjoni kohustus tõendada rikkumist – Tõend konkurentsivastase iseloomuga koosolekutel osalemise kohta – Tõend erineva seisukohavõtu kohta otsuste suhtes, mida ettevõtte suhtes tehakse

(EÜ artikli 81 lõige 1)

7. Konkurents – Kartellid – Ettevõtjate ühenduste otsused – Ühenduse liikmete poolt elluviidav otsus, mis ei ole siduv – Kaasaarvamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Kartellid – Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine – Keelatud kokkulepe, mis mõjutab turgu kogu liikmesriigi territooriumil – Vahetu mõju

(EÜ artikli 81 lõige 1)

9. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Tütarettevõtja toimepandud rikkumine – Emaettevõtja vastutus – Tingimused – Tütarettevõtja eraldiseisvaks õigussubjektiks olemise nõude puudumine – Kogu tütarettevõtja kapitali esindamise nõue – Emaettevõtja kohustus ümber lükata eeldus, et tal on reaalne võim tütarettevõtja juhtimise üle

(EÜ artikli 81 lõige 1)

1. EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeld puudutab eranditult kahe- või mitmepoolselt koordineeritud tegevusi ja seda ettevõtjatevaheliste kokkulepete, ettevõtjate ühenduste otsuste või kooskõlastatud tegevuse vormis. Eeltoodust järeldub, et kokkuleppe mõistes selle sätte tähenduses on kesksel kohal vähemalt kahe poole ühine tahe. Eeltoodust tuleneb, et kui ettevõtja otsus kujutab endast ettevõtja ühepoolset tegevust, siis sellisele otsusele selles sättes kehtestatud keeldu ei kohaldata.

(vt punktid 83 ja 84)

2. Konkurentsireeglite kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe ettevõtja formaalne eraldamine, mis tuleneb nende iseseisva õigussubjekti staatustest; oluline on määratleda, kas nad tegutsevad turul ühiselt. Seega võib olla vajalik tuvastada, kas kaks eraldiseisvat õigusvõimelist äriühingut moodustavad ühe ja sama ettevõtte või majandusüksuse või kuuluvad sellesse, mis turul ühtsena ka tegutseb.

Eespool viidatud olukorraga ei ole tegemist üksnes ema- ja tütarettevõtja vahelise õigussuhte puhul, vaid teatud asjaoludel ka äriühingu ja selle kaubandusesindaja või käsundiandja ja käsundisaaja vahelise õigussuhte puhul. Mis puutub EÜ artikli 81 kohaldamisesse, siis küsimus, kas käsundiandja ja tema vahendaja või „kaubandusesindaja” moodustavad ühe majandusüksuse, kus viimatimainitu on käsundiandjaga integreeritud abiüksus, on oluline just selleks, et kindlaks teha, kas tegevusele kohaldub see artikkel. Kui vahendaja tegutseb käsundiandjale tulu teenimise eesmärgil, võib teda põhimõtteliselt vaadelda käsundiandja ettevõttesse integreeritud abiüksusena, kes on kohustatud täitma käsundiandja korraldusi ja kes moodustab sarnaselt töösuhtes oleva töötajaga käsundiandja ettevõttega sama majandusüksuse.

Olukord on teistsugune, kui käsundiandja ja tema agentide vahel sõlmitud kokkulepped annavad või jätavad agentide pädevusse tegevusi, mis on majanduslikus mõttes iseloomulikud iseseisva müügiesindaja tegevusele, st et nimetatud lepingud sätestaksid agentidele kohustuse kanda müügist või kolmandate isikutega sõlmitud lepingute täitmisest tulenevaid rahalisi riske. Agendid võivad kaotada iseseisva ettevõtjana tegutsemise staatuse üksnes siis, kui nad ei kanna mitte ühtegi käsundiandja eest läbiräägitavatest lepingutest tulenevat riski ja kui nad tegutsevad käsundiandja ettevõttesse integreeritud abiüksusena. Seega kui iseseisva õigusvõimega agent ei otsusta teistest sõltumatult oma tegutsemise üle turul, vaid rakendab talle käsundiandja poolt antud juhiseid, ei ole EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelud agendi ja tema käsundiandja, kellega ta moodustab ühe majandusüksuse, vahelistele õigussuhetele kohaldatavad.

(vt punktid 85‑88)

3. Määruse nr 1475/95 [EÜ] artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite turustamist ja teenindust käsitlevate teatavate kokkuleppeliikide suhtes artikli 10 lõikes 12 sisalduva mõiste „edasimüük” definitsioonist tuleneb, et tootjal on õigus turustajal keelata müük „edasimüüjatega” võrdsustatud füüsilistele või juriidilistele isikutele vaid juhul, kui viimased võõrandavad mootorsõidukeid uutena. Selline edasimüügi ja liisingulepingu võrdsustamine võimaldab tootjatel tagada turustusvõrgu ühtsus, vältides, et liisingulepingut, mis sisaldab omandiõiguse üleminekut või väljaostuõiguse tekkimist enne lepingu lõppemist, kasutataks uue sõiduki omandamise lihtsustamiseks väljaspool ainuõigusi andvat turustusvõrku.

(vt punkt 153)

4. Komisjon on kohustatud teatama, millised väiteid ta ettevõtja ja asjast huvitatud ühenduste vastu esitab, ning ta võib oma otsused teha vaid väidete alusel, mille suhtes nimetatud ettevõtjale või asjast huvitatud ühendusele on antud võimalus komisjoni poolt esitatud faktide, väidete ja asjaolude tõesuse ja asjassepuutuvuse kohta oma arvamust avaldada.

Vastuväiteteatise väited peavad olema nii selgelt sõnastatud, isegi kui neist on tehtud kokkuvõte, et huvitatud isikud saaksid reaalselt aru tegevusest, mida komisjon neile omistab. Vaid juhul, kui see tingimus on täidetud, saab vastuväiteteatis täita talle ühenduse õigusnormidega pandud ülesande, st anda ettevõtjatele kogu selline informatsioon, mis võimaldab neil end igakülgselt enne komisjoni lõpliku otsuse tegemist kaitsta. Eeltoodud nõue on täidetud juhul, kui otsuses ei omistata huvitatud isikule vastuväiteteatises märgitust erinevaid rikkumisi ja ei esitata muid asjaolusid kui need, mille kohta huvitatud isikul on olnud võimalus oma selgitusi anda. Komisjoni lõplik otsus ei pea aga tingimata olema vastuväiteteatise väidete koopia.

Kui vastuväiteteatises on märgitud selge viide ettevõtja poolt väidetavalt toimepandud konkurentsiõiguse rikkumise olemusele ja on välja toodud sellega seotud põhilised asjaolud, on ettevõtjal võimalik esitatud süüdistustele vastata ja oma õigusi kaitsta. Komisjoni otsuses hiljem esitatud väited, mis kvalifitseerivad kokkuleppe „vertikaalseks” või „horisontaalseks”, ei ole käsitletavad vastuväiteteatises esitatud väidete olulise muutmisena.

(vt punktid 188, 189, 192)

5. EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud kokkuleppe olemasolu eelduseks on piisav, kui asjaomased ettevõtjad on väljendanud ühist tahet tegutseda turul teataval kindlal viisil.

Koordineerimise ja koostöö kriteeriumeid, mis ei eelda kindla „plaani” väljatöötamist, tuleb mõista asutamislepingus konkurentsi puudutavate sätete mõtte valguses, st et iga ettevõtja peab otsustama sõltumatult, millisel viisil ta kavatseb ühisturul tegutseda. Kuigi sellise sõltumatuse nõue ei välista ettevõtjate õigust enda tegevust vastavalt konkurentide juba võetud või tulevikus võetavatele meetmetele mõistlikult kohandada, oleks selle nõudega oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine eesmärgiga mõjutada teatud kindla või potentsiaalse konkurendi tegutsemist turul või eesmärgiga sellisele konkurendile teada anda viis, kuidas ettevõtja ise on otsustanud hakata või hakkab turul tegutsema.

(vt punktid 199 ja 200)

6. Konkurentsireeglite rikkumise vaidlustes on komisjon kohustatud tõendama väidetavate rikkumiste asetleidmist ja esitama rikkumise moodustavate asjaolude olemasolu kohta piisavad õiguslikud tõendid.

Kui on tuvastatud, et ettevõtja osaleb ettevõtjate koosolekul, millel on ilmselgelt konkurentsivastane iseloom, on asjaomasel ettevõtjal kohustus esitada tõendeid selle kohta, et tema koosolekul osalemisel puudub igasugune konkurentsivastane iseloom, tõendades, et ta on oma konkurente informeerinud, et ta osaleb neist erinevast seisukohast lähtudes. Kui tõend nimetatud erineva seisukoha suhtes puudub, ei vabasta asjaolu, et ettevõtja ei nõustu koosolekul kokkulepituga, teda vastutusest konkurentsi kahjustavas kokkuleppes osalemise eest.

(vt punktid 201 ja 202)

7. Teatud tegevuse võib kvalifitseerida ettevõtjate ühenduse otsuseks EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, ilma et otsus oleks selle vastu võtnud ettevõtjate suhtes kindlasti siduv, vähemalt osas, milles otsuse vastuvõtnud ettevõtjad seda järgivad.

8. Kui konkurentsi kahjustav kokkulepe hõlmab liikmesriigi kogu territooriumit, on selle kokkuleppe olemus siseriiklike turgude lõhestatusele kaasaaitav, takistades asutamislepingu eesmärgiks olevat turgude omavahelist põimumist.

(vt punkt 212)

9. Asjaolu, et ettevõtjal on emaettevõtjast eraldiseisev õigusvõime, ei ole piisav alus välistamaks võimalust, et sellise tütarettevõtja tegevuse eest vastutab emaettevõtja; nimelt võib sellega olla tegemist juhul, kui tütarettevõtja ei otsusta ise oma tegutsemise üle turul, vaid viib ellu emaettevõtjalt saadud juhiseid.

Kuigi emaettevõtja 100% osalusest tütarettevõtjas ei piisa iseenesest tõendamaks, et emaettevõtja reaalselt tütarettevõtjat juhib, mille tulemusena pandaks ühe tegevus süüks teisele, võib komisjon oma otsuse selle vastutuse kohta rajada asjaolule, et emaettevõtja ei vaidle vastu sellele, et ta sai tütarettevõtja müügistrateegia suhtes anda kohustuslikke juhtnööre, ja ei esita tõendeid, mis kinnitaksid tütarettevõtja iseseisvust. Kui emaettevõtjal on 100% osalus tütarettevõtjas, võib komisjon õiguspäraselt eeldada, et emaettevõtjal on tegelik määrav mõju tütarettevõtja tegevusele, eriti juhul, kui haldusmenetluse käigus esindab kontserni ettevõtjaid ainsana emaettevõtja.

Seetõttu peab emaettevõtja esitama viidatud eelduse ebaõigsust kinnitavad tõendid.

(vt punktid 218‑220)

ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (viies koda)

15. september 2005( )

Konkurents – EÜ artikkel 81 – Kartellid – Agendileping – Mootorsõidukite turustamine – Majandusüksus – Meetmed mootorsõidukite paralleelmüügi takistamiseks – Hinna määramine – Määrus (EÜ) nr 1475/95 – Trahv

Kohtuasjas T-325/01,

DaimlerChrysler AG, asukoht Stuttgart (Saksamaa), esindajad: advokaadid R. Bechtold ja W. Bosch,

hageja,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: W. Mölls, keda abistas advokaat H.-J. Freund, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja,

mille esemeks on esiteks komisjoni 10. oktoobri 2001. aasta otsuse 2002/758/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (EÜT 2002, L 257, lk 1) tühistamise nõue ja teise võimalusena nimetatud otsusega määratud trahvi vähendamise nõue,

EUROOPA ÜHENDUSTE

ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda),

koosseisus: koja esimees P. Lindh, kohtunikud R. García-Valdecasas ja J. D. Cooke,

kohtusekretär: ametnik I. Natsinas,

arvestades kirjalikus menetluses ja 25. mai 2004. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Käesolevas hagis palutakse tühistada komisjoni 10. oktoobri 2001. aasta otsus 2002/758/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (EÜT 2002, L 257, lk 1, edaspidi „vaidlustatud otsus”).

2 DaimlerChrysler AG (edaspidi „hageja”) on peamiselt mootorsõidukite tootmise ja turustamisega tegeleva kontserni emaettevõtja.

3 7. mail 1998 sõlmitud ühinemislepingu alusel ühines Daimler-Benz AG 21. detsembril 1998 hagejaga. Hageja muutus seega Daimler-Benz AG õigusjärglaseks ja luges kõik Daimler-Benz AG õigused, varad, kokkulepped ja kohustused talle üle läinuks.

4 Enne nimetatud ühinemist oli Daimler-Benz AG olnud Daimler-Benzi kontserni emaettevõtja, kes tegutses ülemaailmselt oma tütarettevõtjate kaudu. Lisaks ühines 26. mail 1997 Daimler-Benz AG-ga tema tütarettevõtja Mercedes-Benz AG. Sellest kuupäevast alates muutus viimane Daimler-Benz AG-s „mootorsõidukite” valdkonnas tegutsevaks üksuseks. Vastavalt vaidlustatud otsusele kasutatakse käesolevas kohtuotsuses nime „Mercedes-Benz”, viidates vastavalt asjaoludele Daimler-Benz AG-le (kuni aastani 1989), Mercedes-Benz AG-le (kuni aastani 1997), Daimler-Benz AG-le (1997–1998) või hagejale (alates aastast 1998).

5 Alates 1995. aasta algusest sai komisjon mitu tarbijate kaebust seoses takistustega, mida Daimler-Benzi kontserni ettevõtjad mitmes liikmesriigis uute Mercedes-Benz marki mootorsõidukite ekspordile seadsid.

6 Komisjonil oli andmeid, et vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1 lõhestab Daimler-Benzi kontserni ettevõtjate tegevus turgu. Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204), artikli 14 alusel võttis komisjon 4. detsembril 1996 vastu mitu otsust, mille alusel hakati Daimler-Benzi tegevust uurima. 11. ja 12. detsembril 1996 viidi vastavad kontrollid läbi järgmistes ettevõtetes: Daimler-Benz AG-s Stuttgartis (Saksamaa), Mercedes-Benz Belgium SA/NV-s Belgias, Mercedes-Benz Nederland NV-s Utrechtis (Madalmaad) ja Mercedes-Benz España, SA-s Hispaanias.

7 Komisjon saatis 21. oktoobril 1998 Daimler-Benz AG-le määruse nr 17 artikli 11 alusel informatsiooninõude, millele viimane vastas 10. novembril 1998. Komisjon saatis 15. juunil 2001 informatsiooninõude ka hagejale, kes vastas nõudele 9. juulil 2001. Komisjon leidis 11. ja 12. detsembril 1996 läbiviidud kontrolli käigus mitu dokumenti ja võttis need enda valdusesse; nimetatud dokumendid on koos hagejale saadetud informatsiooninõuete ja hageja esitatud märkustega vaidlustatud otsuse aluseks.

8 Komisjon võttis vaidlustatud otsuse vastu 10. oktoobril 2001.

Vaidlustatud otsus

9 Vaidlustatud otsuses on komisjon seisukohal, et Mercedes-Benz on ise või oma tütarettevõtjate Mercedes-Benz España, SA (edaspidi „MBE”) ja Mercedes-Benz Belgium SA (edaspidi „MBBel”) kaudu rikkunud EÜ artikli 81 lõike 1 sätteid. Komisjoni hinnangul puudutasid vaidlustatud otsuses nimetatud meetmed Mercedes-Benz marki sõiduautode jaemüüki (143.–149. põhjendus).

10 Komisjon kirjeldab vaidlustatud otsuses asjassepuutuvaid ettevõtjaid ja nende turustusvõrku. Komisjon märgib, et Saksamaal müüakse Mercedes-Benz marki sõiduautosid põhiliselt turustusvõrgu kaudu, mis koosneb Daimler-Benzi kontserni kuuluvatest filiaalidest, vahendajatena tegutsevatest kaubandusagentidest (mis on defineeritud Saksamaa Handelsgesetzbuchi paragrahvi 84 lõikes 1) ja komisjonäridest (15. põhjendus). Komisjon märgib, et Belgias kuulub turustusvõrku üks maaletooja, MBBel, kes täpsustamata kuupäevast muutus Daimler-Benz AG tütarettevõtjaks, milles 100%-line osalus oli Daimler-Benz AG-l, kes omakorda oli hageja 100%-line tütarettevõtja alates 21. detsembrist 1998 ja kes müüb uusi sõidukeid kahe filiaali, edasimüüjate ja agentide ja/või töökodade vahendusel, kes võivad samuti uute sõidukite tellimuste vastuvõtmisel vahendajateks olla (17. ja 19. põhjendus). Hispaanias müüdi sõidukeid kolmest MBE filiaalist ja edasimüüjatest koosneva turustusvõrgu kaudu. Komisjon toonitab, et teatud agendid ja/või töökojad ise sõidukeid ei müü, vaid vahendavad ainult tellimuste vastuvõtmist. Ta täpsustab, et siseriiklikul tasandil oli MBE 100%-liseks tütarettevõtjaks emaettevõtja Daimler-Benz España, SA-le, kes oli omakorda 99,88%-liseks tütarettevõtjaks Daimler-Benz AG-le. Alates 21. detsembrist 1998 muutus Daimler-Benz España, SA hageja 100%-liseks tütarettevõtjaks (20. põhjendus).

11 Komisjon märgib, et vastupidiselt sellele, mida väitis haldusmenetluse käigus hageja, kohaldub EÜ artikli 81 lõige 1 Mercedes-Benzi ja tema Saksa agentide vahel sõlmitud lepingutele samamoodi kui lepingutele muu lepingulise turustajaga. Komisjoni arvates „[t]uleb talle seatud piiranguid käsitleda kui oma nimel lepinguid sõlmivale iseseisvale turustajatele seatud piiranguid” (168. põhjendus).

12 Siinkohal toonitab komisjon esiteks, et Mercedes-Benzi Saksa agendid võtavad endale mitme ettevõtja tegevusele omaseid riske, mis on lahutamatud nende Mercedes-Benzi arvel teostatavast vahendustegevusest ning millest tulenevalt saab Mercedes-Benzi ja agentide vahel sõlmitud lepingutele EÜ artiklit 81 kohaldada (153.–160. põhjendus).

13 Komisjon viitab eriti sellele, et Mercedes-Benzi Saksa agent võtab endale olulise osa tema poolt vahendatavate sõidukite hinna riskist. Komisjon märgib, et kui agent võtab endale kohustuse uute sõidukite müügil teha Mercedes-Benzi heaks kiidetud hinnaalandusi, arvatakse vastavad hinnaalandused täies ulatuses talle makstavast agenditasust maha (155. ja 156. põhjendus).

14 Komisjon on seisukohal, et vastavalt Saksa agendilepingu punkti 4 alapunktile 4 kannab Saksa agent ka uute sõidukite veokulu riski. Sarnaselt oma nimel lepinguid sõlmiva turustajaga näeb Saksa agendileping ette kulude ja veoriski ülemineku klientidele võlaõiguse alusel (157. põhjendus).

15 Samuti investeerib agent suure osa oma rahalistest vahenditest müügi edendamisse. Komisjoni arvates peab agent muu hulgas enda kulul ostma näidissõidukid (Saksa agendilepingu punkti 4 alapunkt 7). Näidissõidukite ja agendi enda tarbeks sõidukite ostmisel kohaldab Mercedes-Benz eritingimusi. Nimetatud sõidukeid tuleb hoida vähemalt 3–6 kuud ja läbisõit peab neil olema vähemalt 3000 km. Seejärel on agendil õigus sõidukid kasutatud sõidukitena edasi müüa, kandes seega suhteliselt suure arvu sõidukitega seotud majanduslikku riisikot (158. põhjendus).

16 Komisjon tõstab esile ka seda, et Mercedes-Benzi Saksa agendi tegevus on vaieldamatult seotud hulga teiste ettevõtja tegevusele omaste riskidega. Selliste riskide võtmine on agendiks saamise üks eeltingimustest. Vastavalt agendilepingu punktile 13 peab agent tegema garantiijärgset remonti sõidukitele, millel on tootja garantii. Saksa agendid peavad omal kulul sisse seadma töökoja, pakkuma seal müügijärgset teenindust ja tegema garantiiremonti ning tagama vastavalt nõudlusele ööpäevaringse teeninduse ja autoabiteenuse (agendilepingu punkt 12). Lisaks peab Saksa agent omal kulul oma töökojas omama sõidukite remondiks varuosade ladu (agendilepingu punkt 14) (159. põhjendus).

17 Teiseks märgib komisjon, et majanduslikus mõttes on Saksa agendi enda tegevusest tekkiv käive oluliselt suurem käibest, mis tal tekib uute sõidukite vahendamise tulemusena. Komisjon toonitab, et „[a]gent […] saab vahendustegevuse eest agenditasu, mis sõiduautode puhul koosneb 12,2%-lisest baastasust ja kuni 3,6%-ni ulatuda võivast tulemustasust. Agenditegevuse käibeks on kuni 15,8%-liselt agenditasult saadav müügisissetulek, mis on tasuks, mille arvel peab agent sõidukite ostjatele tehtavaid allahindlusi rahastama. Seetõttu on agenditegevuse tegelik käive väiksem eespool viidatud 15,8%-lisest määrast.” Lisaks väidab komisjon (159. põhjendus), et „kuigi sõidukite hind moodustab osa agenditegevuse käibest, on see umbes 50% agendi kogukäibest. Agenditegevuse tegelikku käivet väljendab aga eespool mainitud agenditasu ise. Võrreldes agenditegevuse tegelikku käivet summaga, mille agent saab tegevusest, mis on lepinguliselt seotud sõidukite müügiga ja mille suhtes agent võtab enda kanda kõik riskid, tuleb asuda seisukohale, et tegeliku agenditegevuse käive moodustab vaid 1/6 kogukäibest.”

18 Komisjoni hinnangul ei ole agendi enda kanda võetavate riskide arvu ja ulatust arvestades võimalik nõustuda hageja vastuväitega, mille kohaselt on need riskid omased tavalisele kaubandusagendile. Komisjon toonitab, et „olukord oleks teistsugune, kui agent saaks valida, kas võtta enda kanda sellised olulised riskid, mis on eelkõige seotud näidissõidukitega ja sõidukitega agendi enda tarbeks, garantiitööde tegemisega, remondi- ja hooldustöökoja sisseseadmisega ja varuosadega, või kui ta saaks tegeleda ainult uute sõidukite vahendustegevusega”. Olukord ei ole aga selline (160. põhjendus).

19 Komisjon käsitleb asjakohatuna hageja argumenti, et Saksa agendid on liidetud hageja ettevõtte koosseisu. Selles osas tugineb hageja „Saksa agentidele isiklikult ja nende kaubandustegevusele esitatavatele nõuetele (üldjuhul Mercedes-Benzi sõidukite turustamise ainuõigus, ühetaoline käitumine Mercedes-Benzi esindajatena, agendi tegevuskoha sisseseadmine ning personali värbamine ja seadmete hankimine, reklaam, maine, kohustus kaitsta hageja huve ja järgida juhendit Mercedes-Benzi tunnuste kasutamise kohta)” ja asjaolule, et agent on „ainuesindaja”, kellel on õigus müüa ainult Mercedes-Benzi sõidukeid (162. põhjendus). Siiski avaldab komisjon vaidlustatud otsuses arvamust, et lisaks riski jaotamisele ei ole „koosseisu integreerimine” iseenesest piisav alus, eristamaks kaubandusagenti enda nimel lepinguid sõlmivast turustajast (163. põhjendus). Et tõendada Saksa agentide „koosseisu integreerimist”, võrdleb komisjon hageja viidatud Saksa agendilepingu sätteid välisriikide edasimüügilepingute sätetega (164. põhjendus). Komisjoni hinnangul näitab see võrdlus, et Saksa agentide kohustused on identsed välisriikide lepinguliste turustajate kohustustega ja et need kaks turustamise liiki on mõlemad täpselt sama tugevalt Mercedes-Benzi turustussüsteemi „koosseisu liidetud” (165. põhjendus).

20 Komisjon on seisukohal, et Mercedes-Benz on konkurentsi takistanud neljal eri viisil.

21 Esiteks väidab komisjon, et uue W 210 seeria (uus E-klass) sõiduki väljalaskmise järel anti kõigile Saksamaa turustusvõrku kuulujatele, kelle hulka kuulusid ka agendid, just 6. veebruari 1996. aasta kirjas väga täpsed juhised „jääda oma müügiterritooriumi piiresse”. Juhised ei puudutanud ainult nimetatud seeriat, vaid ka üldisemalt uute sõidukite müüki tervikuna. Nimetatud kirja lõppu oli Mercedes-Benz lisanud järgneva hoiatuse: „Mercedes-Benz võib keelduda W 210 seeria sõidukite müümisest, kui ta leiab, et territooriumile määratud vastuvõtuvõime ei õigusta territooriumile antud kvooti.” Seega oli antud juhistel eriline eesmärk.

22 Komisjoni väidete kohaselt oli nende juhiste eesmärk, et turustuspartnerid müüksid kvoodi piires nii W 210 seeria sõidukeid kui ka muude seeriate sõidukeid ainult oma müügiterritooriumil ega müüks sõidukeid välisklientidele, kes ei moodusta osa müügiterritooriumi klientuurist. Nagu märgitakse kirjas, pidi selline korraldus piirama „sisest konkurentsi”, st „margisisest” konkurentsi Saksa agentide vahel ning Saksa agentide, Saksa ja välisriikide filiaalide ning välisriikide edasimüüjate vahel. Seega oli 6. veebruari 1996. aasta kirja eesmärk „margisisese” konkurentsi piiramine.

23 Teiseks märgib komisjon, et peaaegu kõigil juhtudel tuleb teistest liikmesriikidest pärit välisklientidelt nõuda 15% suurust ostuhinna ettemaksu. Komisjoni hinnangul raskendab selline nõue paralleelmüüki veelgi, kuna piiratakse agentide võimalust arendada nende endi kaubandusstrateegiat ja näiteks loobuda ettemaksu nõudmisest neilt välisklientidelt, keda nad tunnevad. Komisjon toonitab, et kuigi seda liiki ettemaksude nõudmine on teatud juhtudel kaubanduslikus mõttes õigustatud, ei nõuta mingit ettemaksu Saksamaa territooriumil müügi puhul, kuigi ka seal võib teatud juhtudel olla sarnane huvi tagatise vastu. Seetõttu loob selline reegel paralleelmüügi tehingutele võrreldes sõidukite müügiga Saksamaal ebasoodsama olukorra (174. põhjendus).

24 Kolmandaks on komisjon arvamusel, et Saksa agendilepingutes (vt punkti 2 alapunkti 1 lõige d) ja Hispaania edasimüügilepingutes (vt punkti 4 lõige d) sätestatud keelu – väljastada sõidukeid kontsernivälistele liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele, kellel ei ole kindlaid kliente – eesmärk on piirata konkurentsi Mercedes-Benzi kontserni kuuluvate ning Saksamaal ja Hispaanias asuvate kontserniväliste liisingutehinguid pakkuvate äriühingute vahel. Viimased saavad Mercedese sõidukeid tellida vaid üksiktellimuste kaupa, st siis, kui neil on olemas kindel klient, kuid mitte oma varu loomiseks. Seega on neil võimatu müüa sõidukeid kohe. Komisjoni arvates ei saa liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele seatud sõidukite müügi reeglite tõttu kontsernivälised liisingutehinguid pakkuvad äriühingud liisingu esemeks olevate sõidukite ostmisel samu allahindlusi kui teised autoparkide pidajad. Üldiselt halvendavad vastavad sätted tingimusi, mille alusel liisinguvahendajad saavad osta Mercedese sõidukeid, ning järelikult ka tingimusi, mille alusel nad saaksid Mercedes-Benzi kontserni kuuluvate äriühingutega konkureerides siseneda liisinguturule. Agentide ja edasimüüjate liisingutegevust reguleerivate sätete eesmärk on piirata konkurentsi liisingutehingute esemeks olevate sõidukite hinna ja müügitingimuste kaudu (176. põhjendus).

25 Neljandaks toob komisjon välja asjaolu, et 20. aprillil 1995 MBBeli ja Mercedes-Benzi Belgia edasimüüjate liidu vahel sõlmitud lepingu eesmärk on Belgias hindade kaudu konkurentsi piiramine, kuna nimetatud leping piirab allahindlusi 3%-ni ning kohustab kontsernivälist ettevõtjat kontrollima E-klassile antud hinnaalanduste määra, kusjuures suuremate hinnaalandustega kaasneb uue E-klassi sõidukite kvoodi vähendamine.

26 Asunud seisukohale, et võetud meetmed mõjutavad oluliselt liikmesriikide kaubandust ja et nendele ei saa EÜ artikli 81 lõike 1 kohalduvuse suhtes erandit teha, pidas komisjon vajalikuks määrata hagejale trahv, kuna hageja vastutab kõigi konkurentsiõiguse rikkumiste eest, mille panid toime Daimler-Benz AG ja Mercedes-Benz AG või nende tütarettevõtjad Daimler-Benz MBBel ja MBE.

27 Komisjon on seisukohal, et meetmed, mille eesmärk oli ekspordi takistamine, moodustasid ühe rikkumise, mis koosnes kahest elemendist (juhised mitte müüa sõidukeid väljaspool lepinguga kindlaksmääratud territooriumi ja 15% ettemaksu säte), mis teatud ajavahemikul kohaldusid üheaegselt. Komisjoni arvates on see rikkumine eriti raske, mistõttu on õiglane trahvi baassumma 33 miljonit eurot. Mis puutub rikkumise kestusse, siis toonitas komisjon, et rikkumise mõlema elemendi koos vaatlemisel nähtub, et rikkumine algas 12. septembril 1985 ja kestab senini. Komisjon leiab, et seega on tegemist pikaajalise rikkumisega. Samas on komisjoni arvates ettemaksu sätte võimalik mõju selgelt vähem oluline kui otseselt ekspordi takistamisele suunatud juhiste mõju. Juhised kehtisid vaid 6. veebruarist 1996 kuni 10. juunini 1999, st 3 aastat ja 4 kuud. Seetõttu pidas komisjon õigeks suurendada trahvi baassummat vaid 42,5% võrra ehk 14,025 miljoni euro võrra. Trahvi baassumma tõusis seega 47,025 miljoni euroni.

28 Komisjoni hinnangul tuleb raske rikkumisena käsitleda Saksa agendilepingus ja Hispaania edasimüügilepingus sätestatud keeldu müüa sõidukeid liisinguteenuseid pakkuvate äriühingute lattu. Komisjon peab õiglaseks trahvi baassummaks 10 miljonit eurot. Komisjoni hinnangul algas rikkumine 1. oktoobril 1996 ja kestab senini. Rikkumine on seega kestnud 5 aastat, mis vastab keskmise pikkusega rikkumisele. Komisjon leiab, et rikkumise kestuse tõttu tuleb trahvi baassummat suurendada 50% võrra ehk lisada sellele 5 miljonit eurot, tõstes trahvi baassumma seega 15 miljoni euroni.

29 Komisjoni arvates on Belgias müügihinna kindlaksmääramine, millest MBBel aktiivselt osa võttis, oma olemuselt käsitletav konkurentsinormide väga raske rikkumisena. Komisjon on seisukohal, et nimetatud rikkumine on üleüldiselt raske ja arvab, et õiglane trahvi baassumma peaks olema 7 miljonit eurot. Komisjon toonitab, et nimetatud meetmeid kohaldati 20. aprillist 1995 kuni 10. juunini 1999 ehk keskmise pikkusega tähtaja jooksul, mistõttu peab komisjon vajalikuks suurendada trahvi baassummat 40% ehk 2,8 miljoni euro võrra, tõstes trahvi baassumma 9,8 miljoni euroni.

30 Komisjon ei too vaidlustatud otsuses välja raskendavaid või kergendavaid asjaolusid. Arvestades kokku kõik ülalmainitud summad, on trahvi kogusummaks 71,825 miljonit eurot.

31 Ülaltoodud seisukohtade alusel võttis komisjon vastu vaidlustatud otsuse, mille resolutiivosa on sõnastatud alljärgnevalt:

„Artikkel 1

[Mercedes-Benz on oma tegevusega] või [oma] tütarettevõtjate [MBE] ja [MBBeli] tegevusega rikkunud EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 1 sätteid. Nad on võtnud alljärgnevaid paralleelmüügi takistamisele suunatud meetmeid:

– alates 6. veebruarist 1996 said kõik Saksa agendid juhised, mis käskisid neil võimalusel müüa neile väljastatud uusi, eriti W 210 seeria sõidukeid, ainult nende müügiterritooriumilt pärit klientidele ja vältida kontsernisisest konkurentsi; need meetmed kehtisid kuni 10. juunini 1999;

– alates 12. septembrist 1985 kohustati Saksa agente nõudma [välis] klientide esitatud uute sõidukite tellimustelt 15% ettemaksu sõiduki ostuhinnast; nimetatud meedet rakendatakse senini;

– piirang alates 1. oktoobrist 1996 kuni tänaseni müüa sõiduautosid liisingutehinguid pakkuvate äriühingute lattu;

– osalemine Belgias allahindluste andmist piiravates kokkulepetes, mis sõlmiti 20. aprillil 1995 ja kehtisid kuni 10. juunini 1999.

Artikkel 2

Alates käesoleva otsuse kättesaamisest peab [Mercedes-Benz] artiklis 1 nimetatud rikkumised, niivõrd kui need kestavad, lõpetama ja mitte neid rikkumisi asendama piirangutega, millel on sama eesmärk või mõju. Eriti on Mercedes-Benz käesoleva otsuse kättesaamisele järgneva kahe kuu jooksul kohustatud:

– tühistama Saksa agentidele ja edasimüüjatele adresseeritava ringkirjaga 12. septembri 1985. aasta ringkiri nr 52/85 osas, mis sisaldab Saksa agentidele ja komisjonäridele esitatud kohustust nõuda [välis]klientide esitatud sõiduauto tellimustelt 15%-list ettemaksu,

– tunnistada kehtetuks Saksa agendilepingute ja Hispaania edasimüügilepingute sätted, mis keelavad uute sõidukite müügi liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele nende lattu. […]

Artikkel 3

Käesoleva otsuse artiklis 1 nimetatud rikkumiste ees määrata [Mercedes-Benzile] trahv summas 71,825 miljonit eurot.

[…]”

32 Vaidlustatud otsusest nähtub komisjoni sisuline seisukoht, et uurimise käigus leitud dokumentides mõistab Mercedes-Benzi kontsern mõiste „väliskliendid” (vt eespool käesoleva otsuse punkt 7) all piiriüleste müügitehingute puhul Euroopa Majanduspiirkonna muust liikmesriigist pärinevaid lõppkliente.

Menetlus ja poolte nõuded

33 Hageja esitas käesoleva hagi hagiavaldusega, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 20. detsembril 2001.

34 Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (viies koda) avada suulise menetluse. Menetlust korraldavate meetmete raames palus Esimese Astme Kohus pooltel enne kohtuistungi algust vastata kirjalikult teatud küsimustele. Pooled on selle nõude täitnud.

35 Poolte suulised avaldused ja vastused Esimese Astme Kohtu esitatud küsimustele kuulati ära 25. mai 2004. aasta kohtuistungil.

36 Hageja palub Esimese Astme Kohtul:

– esiteks vaidlustatud otsus tühistada;

– teise võimalusena vähendada vaidlustatud otsuse artiklis 3 määratud trahvi summat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

37 Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus

38 Hageja tugineb oma hagis neljale väitele. Esimene väide puudutab EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist ning Mercedes-Benzi Saksamaa agentidega sõlmitud lepingute hindamisel ilmse vea tegemist. Teise väite kohaselt, mis on seotud vaidlustatud otsuses esiletoodud komisjoni tuvastatud esimese ja kolmanda meetmega, on rikutud EÜ artiklit 81 ja komisjoni 28. juuni 1995. aasta määrust (EÜ) nr 1475/95 asutamislepingu artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite turustamist ja teenindust käsitlevate teatavate kokkuleppeliikide suhtes (EÜT L 145, lk 25). Kolmanda väitena märgib hageja, et rikutud on EÜ artikli 81 lõiget 1 ning komisjon on vaidlustatud otsuses märgitud teise ja neljanda meetme hindamisel teinud ilmse vea. Neljanda väitena märgib hageja, et vaidlustatud otsuse artiklis 3 sätestatud trahvi summa on valesti määratud.

Esimene väide, mis puudutab EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist ning Mercedes-Benzi Saksamaa agentidega sõlmitud lepingute hindamisel ilmse vea tegemist

Poolte argumendid

39 Hageja vaidleb vastu komisjoni järeldustele vaidlustatud otsuses Saksa agentide õigusliku staatuse kohta. Hageja arvates ei kohaldu EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeld Saksa kaubandusagendilepingute osale, mis puudutab Saksa agentide poolt uute Mercedes-Benzi sõidukite müüki. Nimetatud agendid ei kanna ühtki müügiga seotud riski. Lisaks on nad täielikult liidetud Mercedes-Benzi ettevõtte koosseisu ja on selles suhtes õiguslikult vaadeldavad Mercedes-Benzi töötajatena. Seega täidavad nad Euroopa Kohtu vastava väljakujunenud kohtupraktika formuleeritud nõuded keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste keelu mittekohaldamiseks kaubandusagendilepingutele.

40 Hageja on esiteks seisukohal, et tal on Saksamaal oma turustusvõrk, mis koosneb osaliselt tema filiaalidest ning osaliselt Mercedes-Benzi arvel ja nimel tegutsevatest kaubandusagentidest ja oma nimel, kuid Mercedes-Benzi arvel tegutsevatest komisjonäridest. Hageja arvates ei ole Mercedes-Benzi Saksa müügivõrku kuuluvad agendid õiguslikult ega majanduslikult käsitletavad uute sõidukite edasimüüjatena. Nad räägivad uute sõidukite müügilepinguid läbi Mercedes-Benzi arvel vastavalt Mercedes-Benzi juhistele. Hageja toonitab, et oluline majanduslik tähtsus on asjaolul, et agendid ei osta uusi sõidukeid Mercedes-Benzilt ja et neil ei ole seetõttu sõidukite ladu. Uute sõidukite müügiga seotud riskid, mille hulka kuuluvad sõidukite lattu ostmine ja sellega kaasnev kapitali mittelikviidsus, jäävad täielikult Mercedes-Benzi kanda. Hageja hinnangul kannavad agendid vaid oma vahendustegevusest tulenevat riski. Hageja on seega õiguslikult vaba otsustama, kas ja millistel tingimustel ta müügilepinguid sõlmib. Agente puudutavad lepingulised juhised ja kohustused seoses müügilepingute sõlmimise ja sisuga ei kuulu keelatud kokkuleppeid, tegevusi ja otsuseid reguleeriva õiguse kohaldamisalasse.

41 Hageja on seisukohal, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei kohaldata EÜ artikli 81 lõiget 1 agendilepingutele juhul, kui täidetud on mõlemad kaks alljärgnevat tingimust: esiteks on kaubandusagent liidetud tootja müügivõrku ja teiseks tegutseb ta vahendaja ja esindajana ainult käsundiandja arvel (vt Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt v. komisjon, EKL 1975, lk 1663, ja 24. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑266/93: Volkswagen ja VAG Leasing, EKL 1995, lk I‑3477).

42 Mis puudutab „koosseisu integreerimise” tingimusi, siis on hageja seisukohal, et vaidlustatud otsuses komisjoni esitatud lähenemine on seosetu ja vastuolus asjassepuutuva kohtupraktikaga, eriti osas, kus komisjon märgib, et „riskide jagamise seisukohast ei ole integreerimine toimunud selliselt, et selle põhjal saaks kindlalt eristada kaubandusagenti ja iseseisvat turustajat” (vaidlustatud otsuse 163. põhjendus).

43 Hageja on seisukohal, et jättes kõrvale „koosseisu integreerimise” fakti ja rõhutades „riskide jagamise” kriteeriumi tähtsust, on komisjon laiendanud keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste keelu kohaldamisala, hõlmates sellesse kaubandusagendid viisil, nagu seda kunagi varem tehtud ei ole. Samas on hageja arvamusel, et eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsusest Suiker Unie jt v. komisjon tuleneb selgelt, et Euroopa Kohtu arvates sõltub „koosseisu integreerimine” mitte ainult asjaolust, et agent ei jaga riske, vaid ka sellest, kas agent saab osa käsundiandja marginaalist.

44 Lisaks väidab hageja, et vastupidiselt sellele, millele viitab vaidlustatud otsuses komisjon (vt vaidlustatud otsuse 164. ja 165. põhjendus), ei ole tähtsust asjaolul, et kolmandate isikute ees esindavad välisriikide edasimüüjad, kes ei ole kaubandusagendid, Mercedes-Benzi siseriiklike agentidega võrreldaval viisil. Esiteks tuleks mainida vastava riskijaotuse olemasolu. Teiseks ei ole analoogiale tuginemine õigustatud, sest vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale sõltub „koosseisu integreerimine” mitte ainult välistest näitajatest, mis on seotud viisiga, kuidas turustaja end üldiselt kolmandatele isikutele ja konkreetsetele klientidele esitleb, vaid ka „sisemistest” näitajatest, mis on seotud riskide jaotamisega ning agendi osasaamisega ainult käsundiandja marginaalist.

45 Hageja kritiseerib ka asjaolu, et komisjon on vaidlustatud otsuses asunud seisukohale, et tootja ja kaubandusagendi vahel sõlmitud lepingutele keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeldu silmas pidades hinnangu andmiseks piisab, kui määrata kindlaks, kas kaubandusagent peab endale võtma ettevõtja tegevusele omaseid riske, mis on „lahutamatud” tema vahendustegevusest (vt selle kohta vaidlustatud otsuse 153. põhjendus). Hageja arvates on komisjoni vaidlustatud otsuses ja komisjoni suunistes vertikaalpiirangute kohta (EÜT 2000, C 291, lk 1, edaspidi „suunised”) võetud hoiak EÜ artikli 81 kohaldamise suhtes objektiivselt põhjendamatu varasema seisukoha muudatus. Hageja arvab ka seda, et nimetatud seisukoht ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu senise praktikaga.

46 Hageja möönab, et Mercedes-Benzi agendid kandsid teatud kulusid ja riske.

47 Esiteks märgib hageja, et agent peab igal juhul endale võtma „agenditasu” riski. Agenditasu määratakse üldiselt protsendina agendi vahendatud müügitehingute mahust. Sel viisil kasvavad agendi võimalused saada müügi suurenedes suuremat agenditasu ja vastupidi. Hageja kinnitab, et juhul, kui käsundiandja, kes teeb ostja nõutud tingimustel lepingu sõlmimise suhtes lõpliku otsuse, otsustab allahindlust teha, vähendab nii oma tulu kui ka kaubandusagendi agenditasu. Hageja toonitab, et Mercedes-Benzi agendid ei kanna siiski hinnaga seotud riske, ja vaidleb vastu komisjoni hinnangule, et „hinnamöönduste” mahaarvamine agenditasust on „hinnarisk”.

48 Tegelikkuses on agendile makstava agenditasu suurus määratud agendilepingus. Agenditasu sõltub sellest, kas tegemist on suurkliendi või lihtsalt „kasutajaga” sõlmitud müügilepinguga. Hageja väidab, et ta on agendiga teatud suurklientidele ja teatud kasutajatele müügi puhul kokku leppinud väiksemas agenditasus, kuna tegemist on müügiga klientidele, kellel on Mercedes-Benziga (mitte agendiga) sõlmitud teatud arvu või teatud kategooria sõidukite müügi pealt allahindlust andev spetsiaalne leping ja sellise müügi puhul ei ole üldreeglina vajalik teha samu investeeringuid, mis tehakse müügi puhul muud tüüpi klientidele, eriti müügi puhul uutele klientidele. Seetõttu on objektiivselt põhjendatud ka agendile väiksema agenditasu maksmine. Hageja lisab, et puuduvad igasugused õiguspõhimõtted, millele tuginedes saaksid kaubandusagendid müügi olemusest olenemata nõuda samaväärset agenditasu.

49 Hageja toonitab, et sõiduautode edasimüüjal on uute sõidukite puhul kohustus teha oluliselt suuremaid investeeringuid kui Mercedes-Benzi agendil ja seda eriti sõidukite väljaostu finantseerimise ja müügiga seotud riski osas. Viimane on sõiduautode edasimüüjate puhul mootorsõiduki hind tervikuna, samas kui Mercedes-Benzi agendi ainus risk kujutab endast komisjonitasu plaani täitmata jätmist. Lisaks on „sõiduki tootja poolt väljastamata jätmise” risk agendi jaoks piiratud agenditasu suurusega. Hageja väidab, et edasimüüja kannab mootorsõiduki kahjumiga müügi riski, agent seda riski aga ei kanna. Lõpetuseks märgib hageja, et asjaolu, et agent saab teatud kliendiga sõlmitud erilise lepingu alusel otsustada hinnaalanduse andmise oma agenditasu vastava vähenemise arvel, ei ole keelatud kokkuleppeid, tegevust ja otsuseid reguleeriva õigusega kooskõlas oleva kaubandusagendilepinguga vastuolus. Hageja peab sellist allahindluse tegemise võimalust Mercedes-Benzi poolt agendile antud otsustamisvabaduseks.

50 Teiseks peab Mercedes-Benzi agent kandma oma professionaalsest tegevusest tekkivad kulud, mis on põhiliselt seotud turundustegevusega, mida ta kannab selleks, et edukalt läbi rääkida võimalikult suur hulk müügitehinguid. Kolmandaks tagab agent oma nimel, arvel ja riisikol töökojas sõidukite remondi ja varuosade müügi.

51 Hageja vaidleb vastu komisjoni seisukohale vaidlustatud otsuses, et kaubandusvahendustegevusega seotud eelis ei peaks Mercedes-Benzi agentidele laienema just seetõttu, et neil on lepingust tulenev kohustus pakkuda müügijärgset teenindust endi töökodades, teha garantiitöid ja tagada varuosade pidev kättesaadavus oma laost (vt eespool punkt 16).

52 Hageja märgib, et eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsuses Volkswagen ja VAG Leasing asus Euroopa Kohus seisukohale, et edasimüüjad jagavad kaubandusagentidena VAG Leasinguga sõlmitud lepingute riske ja see tuleneb nende kohustusest sõidukid eelnevalt kindlaksmääratud hinna eest liisingulepingu lõppedes tagasi osta. Lisaks ei nõustunud Euroopa Kohus, et tegu on paralleelse müügitegevuse ja sõidukite klientidele pakkumisega ning viitas turustajate müügijärgse teeninduse pakkumisele nende endi nimel ja arvel. Sellest ei järeldu aga, et Euroopa Kohus oleks andnud omaette tähenduse müügijärgsele teenindusele, millel on tähendus vaid seoses müügitegevusega. Kohtuotsus ei sisalda ainsatki viidet, millest võiks järeldada, et tegelemine samaaegselt kaubandusvahendustegevuse ja müügijärgse teenindusega viiks vastandliku suhteni, mis välistab mis tahes erandi kohaldamise keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste reeglitest.

53 Hageja märgib ka, et agendilepingu artikli 13 punktist 1 tulenev agendi kohustus „teha Daimler-Benzi väljastatud mootorsõidukite garantiitöid, olenemata sellest, kus või kelle vahendusel need müüdi”, on eeltingimus määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 1 punktis a sätestatud erandi kohaldamisele. Kui Mercedes-Benz ei oleks oma agentidelt garantiikohustuse täitmist nõudnud, oleks komisjon tõenäoliselt väitnud, et agendilepingud ei vasta määruses nr 1475/95 sätestatud tingimustele.

54 Hageja hinnangul ei ole põhjendatud komisjoni oletus, et agent saab garantiitööde tegemise eest vaid agendi keskmiste tariifide alusel arvutatava „garantiitööde tegemise tasu”, mis ei kata „piisavalt” neid hindu, mida agent saaks ise kolmandate isikutega läbi rääkides. Nende tasu garantiitööde tegemise eest on suurem kui lihtsalt hüvitus tehtud kulutuste eest, eelkõige jääb neile ka eelnevalt kolmanda isikuga kokku lepitud nimetatud remonditööde tegemise tasu. Nimetatud tööde eest võetav tasu sisaldab nii agendi tehtavaid kulutusi kui ka tulu tehtud tööst. Agent teeb garantiitööd oma tavalise hooldustegevuse raames ja tegutseb selles osas oma nimel ja arvel. Erinevus võrreldes „tavaliste” remonditöödega väljendub „just selles, et agendi kliendiks ei ole sõiduki omanik, vaid Mercedes-Benz, kes palub agendil täita garantiikohustus, mis puudutab vaid Mercedes-Benzi”.

55 Hageja arvates kehtib sama ka töökoja sisseseadmise ja varuosade lao pidamise kohta, mis on mõlemad agendi kohustused. Nimetatud tegevused viib agent läbi oma nimel ja arvel. Seega on loomulik, et ta ise neid tegevusi ka finantseerib.

56 Hageja väidab, et agent ei kanna transpordikulu (vt selle kohta vaidlustatud otsuse 157. põhjendus). Hageja möönab, et agendilepingu artikli 4 punktist 4 tuleneb, et agent peab transpordikulude osas kokkuleppe saavutama kliendiga. Samas ei tõlgenda hageja seda kohustust kui agendi riski, vaid pigem kui tema lisavõimalust tulu teenida. Agent osaleb logistikasüsteemis, mille on Mercedes-Benz organiseerinud koos lepinguliste vedajatega, mistõttu pakutakse agendile mootorsõidukite vedu kindlaksmääratud hinnaga, mis nõutakse kliendilt sisse koos sõiduki üleandmiseks ettevalmistamise ja registreerimise teenuse eest võetava tasu ja lisatasuga. Lisaks, isegi kui väita, et Mercedes-Benzi turustusvõrgus ei ole Saksa kaubandusagendid transpordikulude riskist täielikult vabad, on tegemist „väheolulise” riskiga, olenemata sellest, kas vaadelda seda tervikuna või eraldiseisvana.

57 Hageja selgitab, et agendi osalemine müügi edendamises ei tulene mitte tema osalemisest mitme müügitehinguga seotud riskides, vaid agendi kohustusest ise korraldada ja finantseerida tegelik kaubandusvahendustegevus, mille ta enda kanda võtab. Hageja toonitab, et agent ei osale üleriigilises või piirkondlikus reklaamitegevuses, vaid teeb reklaami ainult enda tegevusele. Kaubandusagendid kannavad reklaamiga seotud kulud ja riskid agenditasu arvelt. Hageja on seisukohal, et põhjendamatu on komisjoni väide, mille kohaselt näidissõidukid on käsitletavad nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivis 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177) artikli 4 lõike 2 punktis a viidatud näidiste või dokumentidena. See direktiiv ei viita üldse näidistele, vaid ainult dokumentidele, st nimelt reklaammaterjalidele ning üldsegi mitte näidistena kasutatavatele sõidukitele, mille agent hiljem sellistel tingimustel maha müüb, mis talle vähimatki kahju ei tekita.

58 Hageja hinnangul ei viita asjaolu, et Mercedes-Benzi agent peab üleval suurt arvu näidissõidukeid, sellele, et ta jagab uute sõidukite müügiriski, vaid ainult sellele, et tema vahendustegevusest tulenevalt on tal vaja klientidele suunatud reklaamiks teha olulisi investeeringuid. Selles suhtes vaidleb hageja vastu komisjoni vaidlustatud otsuses esitatud väitele, et „näidissõidukid ja agentidele endile kuuluvad sõidukid moodustasid keskmiselt enam kui 21,66% agentide käibest”. Hageja väidab, et see määr väljendab „Mercedes-Benzi sõiduautode siseriiklikku käivet”. Tegemist ei ole agentide kogukäibega.

59 Samas on hageja arvates „juhul, kui suhestada agentide nimetatud määr, kasutades nimetajana mitte […] ainult agentidele makstavat agenditasu, vaid Mercedes-Benzi vahendajate kaudu tekkivat käivet, siis moodustab sõiduautode müük vaid 8% käibest ja 9,8% käibest juhul, kui arvestada ka tarbesõidukeid”. Lisaks „kui määrata näidissõidukite ja agentide endi sõiduautode suhe agentide tegelikku käibesse […], saame vaid sõiduautode puhul osakaaluks 15,8%, mis tõuseb 19,3%-ni juhul, kui arvestada ka tarbesõidukeid”.

60 Hageja lisab, et komisjon ei saa pidada näidissõidukite, mille suhtes kohaldatakse agendile soodustingimusi, müüki agendi riskiks (vaidlustatud otsuse 158. põhjendus). Hageja arvates sellist riski üldiselt ei teki. Hageja toonitab, et vastupidiselt tekitab näidissõidukitega seotud tegevus agendile täiendavat tulu. Isegi juhul, kui kaubandusagent ei suuda näidissõidukeid edasi müüa hinnaga, mis oleks tema makstud ostuhinnast kõrgem ja ta kannaks hinnavahe osas kahju, ei ole sellel argumendil asjas tähtsust. Kaubandusagent finantseerib ise nimelt vaid neid teenuseid, mis on seotud agendilepingust tuleneva müügitehingute läbirääkimise kohustusega, ja kannab neid riske, mis on nimetatud teenustega otseselt seotud.

61 Hageja on seisukohal, et õiguslikku tähendust ei ole komisjoni kinnitusel vaidlustatud otsuses, et tüüpilise kaubandusagendi kogukäibe puhul „vaid umbes 1/6 kogukäibest moodustub otseselt vahendustegevusest”. Hageja märgib ka, et vaidlustatud otsusest nähtuv komisjoni kasutatud arvutamismeetod on vale ja et arvutamisel oleks tulnud arvestada „[agendi] muude tehingute käivet, mitte piirduda saadud agenditasude summaga”. Vahendustegevus kujutab „Mercedes-Benzi hinnangul pigem umbes 55% kogu agendi kaubandustegevusest”.

62 Komisjon on seisukohal, et arvestades hageja poolt agentidele pandud kulude ja riskide iseloomu ja määra, samuti agendi iseseisvast tegevusest tekkivat käivet, võrreldes käibega, mis tekib uute sõidukite müügi vahendamisest, kohaldub EÜ artikli 81 lõige 1 hageja ja tema Saksa agentide vahel sõlmitud lepingutele, nii nagu see kohaldub lepingulise turustajaga sõlmitud lepingule.

63 Komisjon märgib, et agendi ja käsundiandja vaheline leping on leping, mis on sõlmitud kahe eraldiseisva ettevõtja vahel, mille tõttu tuleb sellele põhimõtteliselt konkurentsiõiguse reegleid kohaldada. Nimetatud reegleid ei kohaldata vaid neile lepingu erinevatele tingimustele, mille eesmärk või mõju ei ole konkurentsi kahjustav.

64 Komisjon on arvamusel, et hageja mõistab vääralt nii nende riskide olemust, mida tema agendid kandma peavad, kui ka nimetatud riskide agentidele üleandmisest tekkivaid õiguslikke tagajärgi.

65 Komisjon märgib, et hageja arvates sõltub kohtupraktika kohaselt agendilepingutele EÜ artikli 81 lõike 1 mittekohaldamine kahest tingimusest, mis peavad mõlemad täidetud olema: esiteks on jagatud sellele suhtele iseloomulikud riskid ja teiseks on agent „integreeritud” käsundiandja ettevõttesse. Komisjoni arvates pooldab seega hageja, erinevalt komisjonist, keelatud kokkulepete, tegevuste ja otsuste regulatsiooni laiemat kohaldamist agendilepingutele, kuna komisjon ei aktsepteeri agendi konkurentsiõigusest tulenevat priviligeeritud staatust vaid juhul, kui agent kannab suhteliselt olulisi rahalisi ja majanduslikke riske, kusjuures komisjon ei nõua, et agent oleks integreeritud – mis iganes on selle mõiste tähendus – tema käsundiandja ettevõttesse. Selles suhtes järeldab komisjon eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsusest Volkswagen ja VAG Leasing, et Euroopa Kohus ei anna enam „integreerimist” puudutavale kriteeriumile tähendust, mis oleks sõltumatu riski jaotamise kriteeriumist. Komisjoni hinnangul tuleneb eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsusest Suiker Unie jt v. komisjon, ja eriti nimetatud kohtuotsuse punktidest 538–542, et Euroopa Kohtu arvates ei saa agenti käsitleda tema käsundiandja ettevõttesse „integreerituna”, kui ta võtab enda kanda teatud riske.

66 Lisaks näitaks eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsuses Suikers Unie jt v. komisjon Euroopa Kohtu põhjenduste kohaldamine käesolevas asjas, et „vastandliku suhte” puhul, st kui vahendaja on samaaegselt nii agent kui iseseisev ettevõtja, kohaldub kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeld mitte ainult oma nimel ja arvel teostatavatele tehingutele, vaid ka oma nimel ja käsundiandja arvel teostatavatele tehingutele. Antud asjas tegelesid hageja Saksa agendid olulisel määral iseseisva majandustegevusega ja kuigi hageja ja tema agendid ei turustanud oma vastavate tegevuste raames samu tooteid, mis kujutab vastupidist olukorda võrreldes eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsuse Suiker Unie jt v. komisjon aluseks olnud asjaoludega, oli uute sõidukite müügi, töökoja ülalpidamise ja müügijärgse teeninduse vahel objektiivselt hinnatuna siiski tihe seos. Sõidukite garantiitööd, müügijärgne teenindus ja varuosade müük oli agendi kohustus just seoses uute sõidukite müügiga, nagu olid seda ka muud riskid, mida agent kandma pidi. Nimetatud seos näitab, et lepingulist suhet tuleb käsitleda ühetaoliselt ja seda ka konkurentsiõiguse sätete kohaldamise seisukohast.

67 Komisjon on arvamusel, et Euroopa Kohtu 1. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 311/85: Vlaamse Reisbureaus (EKL 1987, lk 3801) ei ole käesoleva asja lahendamisel asjakohane, kuna selle kohtuotsuse aluseks olnud asjaolud on erinevad käesoleva otsuse asjaoludest.

68 Komisjon viitab ka eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsusele Volkswagen ja VAG Leasing, milles Euroopa Kohus kinnitas, et kaubandusagent kaotab priviligeeritud staatuse konkurentsiõiguse tähenduses, kui agent kannab kasvõi üht käsundiandja nimel läbiräägitavatest lepingutest tulenevat riski. Komisjon on seetõttu seisukohal, et asjaolu, et hageja Saksa agendid ei kandnud mitte kogu, vaid teatud mitteläbiräägitavat osa vahendatavate tehingute riskidest, ei muuda küsitavaks konkurentsi kahjustavate kokkulepete, tegevuste ja otsuste keelu kohaldatavust nendes lepingutes sätestatud paralleelmüügi piiramise meetmetele.

69 Komisjon vaidleb vastu tõlgendusele, mille hageja annab eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsusele Volkswagen ja VAG Leasing (vt eespool punkt 52). Komisjon arvab, et hageja üritab jätta muljet, nagu läheks vaidlustatud otsus sellest kohtupraktikast kaugemale, kuigi komisjon tõlgendas seda kohtuotsust kitsendavalt. Komisjon on arvestanud vaid seda, et agendid on endale võtnud kohustuse tegelda eraldiseisvate kauplemisega seotud riske sisaldavate tegevusaladega, nimelt tootja garantiiga seotud teenuste pakkumisega, müügijärgse teenindusega ja varuosade müügiga, kuna see moodustab tootja kohustuslikuks peetava täienduse agendi sellisele osalisele tegevusele, kus ta tegutseb vaid vahendajana. Seetõttu peab komisjon arusaamatuks hageja arvamust, et müügijärgsel teenindusel ei peaks käesolevas asjas agendilepingule konkurentsi piiravate meetmete suhtes hinnangu andmisel mingit tähtsust olema.

70 Komisjon selgitab, et teatud kohustused, mida käsundiandja oma agendilt nõuab, võivad väljuda vastastikuste huvide kaitsmise kohustuse raamest ja seetõttu osutuda ebaproportsionaalseteks. Seega tuleb igal üksikjuhul kindlaks teha, kas nimetatud kohustus, kui see piirab konkurentsi, tuleneb tõesti selle suhte olemusest ja kas see on vajalik „agendi õigusliku positsiooni” kaitseks.

71 Komisjon on arvamusel, et pooltevahelisest suhtest ei tulene ja kaubandusagentide vahendusel teostatava müügi korraldusele ei ole omased kohustused, millega üritatakse piirata „margisisest” konkurentsi kaubaturul ja konkurentsi hindade ja liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele müüdavate sõidukite müügi- ja veotingimuste kaudu. Eeltoodu puudutab neid lepingutingimusi, millega hageja on piiranud oma agentide tegutsemisvabadust, kehtestades neile 15%-lise ettemaksu nõudmise kohustuse teistest liikmesriikidest pärit klientidelt, kohustades agente võimalusel müüma uusi sõidukeid ainult nende lepinguliselt territooriumilt pärit klientidele ja kohustades neid vältima sisest konkurentsi. Komisjon vaidleb vastu hageja argumendile, et konkurentsi kahjustavate kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeld kohaldub agendilepingutele vaid juhul, kui agent võtab endale riske ja kannab kulusid, mis tulenevad nende müügilepingute sõlmimisest või ettevalmistamisest, mida agent käsundiandja nimel sõlmib või läbi räägib, ja mitte juhul, kui ta tegeleb oma iseseisva majandustegevusega, mille käsundiandja on talle üle andnud. Selles argumendis ei ole arvestatud komisjon poolt esiletoodud tegevuse sisu. Lisaks ei arvestata selles argumendis piisavalt majandusliku tegelikkusega, juhindudes ainult riskidest, mida agent võtab kauplemise hilisemas järgus seetõttu, et ta ostab kaupu edasimüügi tarvis. Sellise tehingu käigus hagejalt võetavate ja agendile ülekantavate riskide suurus sõltub esiteks iga üksikjuhu asjaoludest. Teiseks tulenevad edasimüügiga seotud riskid tihti asjaolust, et selline müük eeldab spetsiifilise infrastruktuuri olemasolu turul, mis ei sõltu agendi poolt sõidukite sisseostust. Selles suhtes viitab komisjon tegevustele, mis puudutavad tootja garantiist tulenevaid töid, mis suures osas katab edasimüüja enda garantiid, ja müügijärgsele teenindusele ning näidissõidukite ostule, esitlemisele ja edasimüügile. Mis puutub müügiriski kui sellisesse, siis vabastavad Mercedese edasimüüjad hageja sellest riskist vaid osaliselt, kuna Mercedes valmistab sõidukid „vastavalt tellimusele”, mitte nende ladustamiseks. Komisjoni hinnangul on ettevõtja, kes kasutab oma kaupade turustamiseks kaubandusagente ja kes kannab agentidele üle lepingute või turuga seotud spetsiifilised riskid, peab nõustuma konkurentsi kahjustavate kokkulepete, tegevuste ja otsuste keelu reeglite kohaldumisega tema ja agentide õigussuhetele. Agendi majanduslike riskide kohustuslikus korras võtmisele peab vastama tegutsemisvabadus, mille tõttu agent nimetatud riske võtta saab; selle tegutsemisvabaduse piiramine on konkurentsiõigusega vastuolus, kui sellega piiratakse konkurentsi oluliselt.

72 Komisjon on seisukohal, et hageja argumendid vaidlustatud otsuse erinevate riskide jaotamise analüüsi kohta, välja arvatud argument lepingu täitmise koha suhtes, tuleb tähelepanuta jätta.

73 Mis puutub hinnariski, siis on komisjon seisukohal, et hageja on kandnud osa sõidukite turustamise riskist üle oma agentidele. Kõik agendi tehtavad hinnaalandused arvestatakse täielikult maha tema agenditasust. Komisjon arvab, et kaubandusagendid osalevad ka hageja müügiriski kandmises, mis toobki kaasa kokkulepete, tegevuste ja otsuste keelu kohaldamise (vt selle kohta eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Suiker Unie jt v. komisjon), olenemata sellest, kas agent eraldiseisvas hinnakokkuleppes või sellises standardlepingus, mille tingimustes hageja oma suurklientidega kokku lepib, loobub või ei loobu oma agenditasust. Mõlemal juhul käsitleks hageja agenditasu kui turustamise eest saadavat tulemustasu ja kohustaks agenti osalema sõidukite müügiga seotud kulude ja riskide jagamisel. Komisjon märgib selles suhtes, et agendi agenditasu võib väheneda kuni 6%-ni juhul, kui agent müüb sõiduki kliendile, kellega hageja on kohaldatavates tingimustes eelnevalt kokku leppinud. Samuti vastutab hageja suurklientidele tehtavate hinnaalanduste eest vaid siis, kui need ületavad 6%. Komisjon arvab, et edasimüüjate ja agentide olukord on majanduslikus mõttes võrreldav. Ta lisab, et kooskõlas direktiiviga 86/653 arvestatakse agendile makstav tasu üldjuhul protsendina agendi sõlmitavate lepingute mahust.

74 Juhul, kui eespool nimetatud lepingute maht erineb esialgselt ettenähtust, kannab kaubandusagent tavaliselt vaid riski, mis tekib kokkulepitud agenditasu määra kohaldamisel vähenenud müügile. Üldjuhul ei ole kaubandusagendi ülesanne selliste mehhanismide abil, nagu näiteks hinnaalanduse ulatuses oma agenditasust loobumine, süstemaatiliselt vältida, et tema käsundiandja vastutaks mahu vaheldumisest tekkivate tagajärgede eest. Seetõttu on asjaolu, et agent kannab suuremal või väiksemal määral sõidukite turustamisega seotud hageja riski kõikide lepingutüüpide puhul, võimatu tõlgendada lihtsalt nii, et puudub leping, mis keelaks agentidel agenditasu võtta.

75 Komisjon toonitab, et agendid kannavad samuti veokulude riski. Vastavalt agendilepingule kohustub agent kliendile ostetud uue sõiduki kohale vedama ja kliendiga selle teenuse eest makstavas tasus kokku leppima. Võimalus teenida täiendavat tulu vedajale makstava tasu ja kliendi makstava tasu erinevuse tõttu ei muuda asjaolu, et agendile jääb kliendi poolt teenuse eest tasumata jätmise risk. Kui klient sõidukit kätte ei saa, jäävad juba tasutud veokulud agendi kanda. Komisjon lisab, et kui hageja tugineb kaubandusagendi standardsetele ja sellisele süsteemile omastele kohustustele, tuleb hagejale vastata, et Saksamaal kaubandusagentidele kohaldatavate õigusnormide kohaselt on toote kliendile kohaleveo kohustus käsundiandja, mitte agendi kohustus. Lõpetuseks märgib komisjon, et mõttetu on pikemalt arutada selle üle, kas veokuludega seotud riskid võivad iseenesest oma olemuselt olla „väheolulised”, sest agendid on kohustatud kandma ka teisi kauplemisega seotud riske.

76 Komisjon selgitab, et agendilepingu kohaselt peab agent investeerima suure osa oma rahalistest vahenditest müügi edendamisse ja võtma müügiriski suure hulga sõidukite osas (vt eespool punkt 58). Selles suhtes viitab komisjon hageja esitatud 15,8% määrale (vt eespool punkt 59) ja märgib, et võrreldes agenditasuga, mida agendid saavad uute sõidukite vahendamise eest, on näidissõidukite ja agendile endale kuuluvate sõidukite edasimüügist tekkiv käive märkimisväärne. Komisjon väidab, et vastupidiselt hageja esitatud seisukohale ei saa agentidele pandud rahalisi kohustusi ja riske vaadelda lahus nende vahendustegevusest, kuna näidissõidukid kujutavad endast turul spetsiifilist investeeringut, mida hageja agentidelt nõuab ja mis toovad otsest kasu sõidukite turustamisel lõppkliendile. Komisjon on seisukohal, et direktiivi 86/653 artikli 4 lõike 2 punkti a kohaselt on käsundiandja kohustatud andma agendile tasuta tema kasutusse näidissõidukid, mis komisjoni arvates on vaadeldavad agendi tegevuseks vajalike „näidiste” või „dokumentatsioonina”. Nii palub hageja enda ülesanded täita agentidel. Eeltoodust tuleneb, et hageja kohustab oma agente täitma tema toodete turustamisega seotud ülesandeid, riske ja rahalisi kohustusi, mis vastavalt kohaldatavatele õigusnormidele on hageja kohustused. Nõudes agentidelt, et nad tegutseksid suurel määral kui iseseisvad (näidis)sõidukite turustajad, teeb hageja neist „näilikud” kaubandusagendid, mis põhjustabki konkurentsiõiguse sätete kohaldamise.

77 Komisjon on seisukohal, et agendid peavad oma kulul ja riisikol täitma uute sõidukite suhtes hageja pakutava tootja garantii, seadma sisse töökoja, pidama varuosade ladu, pakkuma müügijärgset teenindust ja tegema garantiitöid (vaidlustatud otsuse 159. põhjendus). Komisjon arvab, et selliste kõnealusele turule spetsiifiliste investeeringute tegemine, mida agentidelt nõutakse, tähendab, et agendid jagavad hageja uute sõidukite turustamisega seotud kulusid ja riske.

78 Komisjon vaidleb vastu hageja vahendustegevuse ja müügijärgse teeninduse eristamisele, väites, et see vahetegu on kunstlik ning ei vasta majanduslikule tegelikkusele. Müügijärgse teeninduse eesmärk on hageja müügi edendamine, arvestades lõppkliendi ootusi, kuna viimane soovib, et tema ostetud auto tarvis oleks olemas hooldusvõrk. Lisaks käsitleb hageja ise kaubandustegevust ja müügijärgset teenindust ühe majandusüksusena. Agendilepingu artiklist 6 tuleneb, et kui sõiduk saabub teatud tähtaja jooksul mõne teise agendi müügiterritooriumile, peab sõiduki müünud agent loovutama osa saadud agenditasust teisele agendile. Seega ei saa vahendustegevust käsitleda eraldatuna agendi kuludest ja riskidest, mida ta peab kandma garantiitööde, müügijärgse teeninduse ja varuosade varumise raames. Komisjon meenutab veel kord käesoleva asja ja eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsuste Volkswagen ja VAG Leasing ning Suiker Unie jt v. komisjon sarnasusi. Komisjoni arvates ei ole mingit tähtsust agendi õigusel saada tema osutatavate garantiitööde ja müügijärgse teeninduse eest tasu, kuna ta peab nagunii kandma oma tegevusega seotud kulud ja riskid. Hageja viidatud määrus nr 1475/95 ei ole kohaldatav olukorras, kus tegemist on uute sõidukite müügi pelga „vahendusega”, sest puudub nimetatud määruse artikli 10 lõikes 12 sätestatud „edasimüügi” element. Seega võiks hageja vabalt jätta garantiitööde tegemise ja müügijärgse teeninduse pakkumise valikuõiguse tegelikele edasimüüjatele. Lõpetuseks lisab hageja, et agendi risk mittenõuetekohase toote eest on põhiliselt seletatav agendi kuulumisega hageja garantiivõrku; sama kehtib ka müügijärgse teeninduse kohta.

79 Mis puutub hageja etteheitesse agendi agenditasuga seotud käibe võrdlemisel selle käibega, mis agendil tekkis oma nimel ja arvel tehtud tehingutest, siis on komisjon arvamusel, et isegi siis, kui kasutada hageja valitud lähtekohta, moodustub oluline osa agendi majandustegevusest tema iseseisvast tegevusest, milleks hageja on teda kohustanud, ning seda osa agendi tegevusest ei saa hageja ja agentide vahelisele suhtele konkurentsiõiguse seisukohast hinnangu andmisel tähelepanuta jätta.

80 Komisjon väidab hageja argumendile vastu, et agente tuleb käsitleda hageja filiaalidena. Komisjon arvab, et kaubandusagendi iseseisvus ei sõltu sellest, kas agendil on käsundiandja või kolmanda isikuga samad huvid. Komisjoni hinnangul kohaldub kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeld juhul, kui agent on kohustatud kandma lepingu või turuga seotud spetsiifilisi riske, millega on antud juhul ka tegemist.

Esimese Astme Kohtu hinnang

81 Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab Esimese Astme Kohus EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise otsuse peale esitatud tühistamishagi saamisel teostama täielikku üldkontrolli selle üle, kas EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte (vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 42/84: Remia jt v. komisjon, EKL 1985, lk 2545, punkt 34, ja 17. novembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84: BAT ja Reynolds v. komisjon, EKL 1987, lk 4487, punkt 62).

82 EÜ artikli 81 lõige 1 sätestab:

„Ühisturuga on kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires [...]”.

83 Ülaltoodud artikli sõnastusest nähtub, et sätestatud keeld puudutab eranditult kahe- või mitmepoolselt koordineeritud tegevusi ja seda ettevõtjatevaheliste kokkulepete, ettevõtjate ühenduste otsuste või kooskõlastatud tegevuse vormis. Eeltoodust järeldub, et kokkuleppe mõistes EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, nagu seda kohtulahendites on tõlgendatud, on kesksel kohal vähemalt kahe poole ühine tahe (vt Esimese Astme Kohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-41/96: Bayer v. komisjon, EKL 2000, lk II-3383, punktid 64 ja 69, mida kinnitab Euroopa Kohtu 6. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-2/01 P ja C-3/01 P: BAI ja komisjon v. Bayer, EKL 2004, lk I-23).

84 Eeltoodust tuleneb, et kui tootja otsus kujutab endast ettevõtja ühepoolset tegevust, siis sellisele otsusele EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ei kohaldata (vt selle kohta Euroopa Kohtu 25. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas 107/82: AEG v. komisjon, EKL 1983, lk 3151, punkt 38; 17. septembri 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 25/84 ja 26/84: Ford v. komisjon, EKL 1985, lk 2725, punkt 21, ja Esimese Astme Kohtu 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑43/92: Dunlop Slazenger v. komisjon, EKL 1994, lk II‑441, punkt 56).

85 Samuti nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et ettevõtte mõistest peab konkurentsiõiguse tähenduses aru saama kui vastava lepingu eesmärki teenivast majandusüksusest, ja seda isegi siis, kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, punkt 11, ja Esimese Astme Kohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T-234/95: DSG v. komisjon, EKL 2000, lk II-2603, punkt 124). Euroopa Kohus toonitab, et konkurentsireeglite kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe ettevõtja formaalne eraldamine, mis tuleneb nende iseseisva õigussubjekti staatustest; oluline on määratleda, kas nad tegutsevad turul ühiselt. Seega võib olla vajalik tuvastada, kas kaks eraldiseisvat õigusvõimelist äriühingut moodustavad ühe ja sama ettevõtte või majandusüksuse või kuuluvad sellesse, mis turul ühtsena ka tegutseb (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: ICI v. komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 140).

86 Kohtupraktikast nähtub, et eespool viidatud olukorraga ei ole tegemist üksnes ema- ja tütarettevõtja õigussuhte puhul, vaid teatud asjaoludel ka äriühingu ja selle kaubandusesindaja või käsundiandja ja käsundisaaja vaheliste õigussuhte puhul. Mis puutub EÜ artikli 81 kohaldamisesse, siis küsimus, kas käsundiandja ja tema vahendaja või „kaubandusesindaja” moodustavad ühe majandusüksuse, kus viimati mainitu on käsundiandjaga integreeritud abiüksus, on oluline just selleks, et kindlaks teha, kas tegevusele kohaldub see artikkel. Euroopa Kohus on asunud ka seisukohale, et „kui vahendaja tegutseb käsundiandjale tulu teenimise eesmärgil, võib teda põhimõtteliselt vaadelda käsundiandja ettevõttesse integreeritud abiüksusena, kes on kohustatud täitma käsundiandja korraldusi ja kes moodustab sarnaselt töösuhtes oleva töötajaga käsundiandja ettevõttega sama majandusüksuse” (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Suiker Unie jt v. komisjon, punkt 480).

87 Olukord on teistsugune, kui käsundiandja ja tema agentide vahel sõlmitud kokkulepped annavad või jätavad agentide pädevusse tegevusi, mis on majanduslikus mõttes iseloomulikud iseseisva müügiesindaja tegevusele, st et nimetatud lepingud sätestaksid agentidele kohustuse kanda müügist või kolmandate isikutega sõlmitud lepingute täitmisest tulenevaid rahalisi riske (vt selle kohta eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Suiker Unie jt v. komisjon, punkt 541). Samuti on Euroopa Kohus asunud seiskohale, et agendid võivad kaotada iseseisva ettevõtjana tegutsemise staatuse üksnes siis, kui nad ei kanna mitte ühtegi käsundiandja eest läbiräägitavatest lepingutest tulenevat riski ja kui nad tegutsevad käsundiandja ettevõttesse integreeritud abiüksusena (vt selle kohta eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Volkswagen ja VAG Leasing, punkt 19).

88 Seega, kui iseseisva õigusvõimega agent ei otsusta teistest sõltumatult oma tegutsemise üle turul, vaid rakendab käsundiandja juhiseid, ei ole EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelud agendi ja tema käsundiandja, kellega ta moodustab ühe majandusüksuse, õigussuhetele kohaldatavad.

89 Käesoleva väite raames märgib Esimese Astme Kohus, et antud kohtuasja pooled on eri meelel vaidlustatud otsuses esitatud komisjoni analüüsi suhtes Mercedes-Benzi Saksa agentide õigusliku staatuse osas, arvesse võttes EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist ning seda nimelt riskide määra osas, mida agendid peavad agendilepingu kohaselt kandma, ja agentide Mercedes-Benzi ettevõttesse integreerimise osas.

90 Eeltoodut silmas pidades tuleb Esimese Astme Kohtul kõigepealt analüüsida, kas vaidlustatud otsuses esitatud komisjoni hinnang hageja ja tema Saksa agentide õigussuhtele on põhjendatud.

91 Tuleb märkida, et nimetatud õigussuhet reguleerivad eriti Mercedes-Benzi ja tema agentide vahel sõlmitud tüüpagendilepingu tingimused ning Saksa Handelsgesetzbuch. Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele esitatud vastustes (vt eespool punkt 34) märkis hageja, et vaidlustatud otsuse aluseks olnud tüüpagendilepingu versioon pärines 1997. aasta juunikuust. Hageja kinnitas ka, et nimetatud lepingu redaktsioon oli enamjaolt identne selle lepingu redaktsiooniga, mis kehtis kogu selle aja vältel, mida käsitleb vaidlustatud otsus. Kohtuasja toimikust ilmneb, et tüüpagendilepingu tingimused määras ühepoolselt kindlaks Mercedes-Benz. Samuti on selge, et Mercedes-Benzi ja tema Saksa agentide vahel sõlmitud leping on Saksa äriõiguse seisukohast vaadeldav agendilepinguna. Käesoleva kohtuasja raames ei ole komisjon väitnud, et Mercedes-Benzi ja tema agentide vahel sõlmitud erinevate agendilepingute vahel oli sisulisi erinevusi.

92 Siinkohal tuleb märkida, et poolte vahel puudub vaidlus selle üle, kas tegelikkuses täideti agendilepingut agendile agendilepinguga vormiliselt antud ülesannetele vastavalt. Seega puudub vaidlus asjaolu üle, et see on Mercedes-Benz ja mitte tema Saksa agendid, kes nii agendilepingu tingimuste kohaselt kui ka tegelikkuses Saksa Liitvabariigis uusi Mercedes-Benzi sõidukeid otse klientidele müüb ja et agentidel on keelatud nimetatud sõidukeid müüa oma nimel ja arvel.

93 Esimese Astme Kohus märgib, et agendilepingud on sõnastatud selliselt, et Saksa agendil ei ole mingit õigust või volitusi Mercedes-Benzi sõidukeid müüa. Saksa agendi ülesanded piirduvad nimelt tellimuste hankimisega potentsiaalsetelt klientidelt ja tellimuste edasitoimetamisega Mercedes-Benzile, kes need heaks kiidab ja täidab. Selles suhtes sätestavad agendilepingu artikli 4 punktid 1 ja 3, et agent räägib läbi sõidukite müügitehinguid Mercedes-Benzi kindlaks määratud hindadel ja instruktsioonide kohaselt ning et müügileping jõustub alles hetkel, mil Mercedes-Benz annab nõusoleku agendi tellimus vastu võtta.

94 Lisaks nähtub kohtuasja toimikust, et kliendiga müügilepingu läbirääkimisi pidades ei ole agendil mingeid õigusi sõiduki ostuhinnale, mille saab Mercedes-Benz. Esimese Astme Kohtu küsimustele antud vastustes kinnitab hageja, et agendil ei ole ilma Mercedes-Benzi nõusolekuta õigust teha Mercedes-Benzi arvel allahindlusi. Samas lisas hageja, et agendil on ilma Mercedes-Benzi nõusolekuta õigus teha allahindlusi enda agenditasu arvelt ja kinnitas, et agendileping ei sisalda ühtegi sätet, mis sellise osalise agenditasust loobumise keelaks. Hageja väidab, et kui agent uue sõiduki müügi puhul klientidele allahindlust teeb, peab ta seda tegema oma agenditasu arvelt.

95 Siinkohal tuleb analüüsida, kas vastab tõele vaidlustatud otsuses esitatud väide, et tehes hinnaalandusi, mis arvatakse täielikult maha tema agenditasust, jagab Saksa agent olulisel määral tema poolt vahendatavate sõidukite hinnariski (vt 155. põhjendus).

96 Kohtuasja toimikust ilmneb, et erinevalt teiste riikide Mercedes-Benzi edasimüüjatest ei osta Saksa agent uusi sõidukeid klientidele edasimüügiks Mercedes-Benzilt välja, ja on ilmne, et agent ei ole kohustatud pidama uute sõidukite ladu (vt vaidlustatud otsuse 156. põhjendus). Vastavalt agendilepingu tingimustele ei ole agendil õigust osta Mercedes-Benzi uusi sõidukeid muuks otstarbeks kui enda tarbeks või näidissõidukiteks (agendilepingu artikli 9 punkt 2).

97 Kuna Mercedes-Benzi Saksa agent ei ole kohustatud sõidukite ladu pidama, ei ole majanduslikus mõttes täpne teda võrrelda sõidukite turustajaga, kes saab tootjalt hüvituseks sellise vahendustasu, millest ta finantseerib nii uute sõidukite müügitegevust üldiselt kui ka, ja peamiselt, sõidukite ostjatele tehtavaid allahindlusi (vt vaidlustatud otsuse 156. põhjendus). Esimese Astme Kohus märgib selles suhtes, et Mercedes-Benzi agendil ei ole agendilepingu kohaselt ega tegelikkuses keelatud loobuda osast oma agenditasust, et müüa laos hoitavaid autosid, mis kujutab endast agendi jaoks juba tõelist hinnariski, sest ta on pidanud kandma sõiduki ostmise ja laos hoidmisega seotud kulud. Erinevalt edasimüüjast ei kanna agent riski, et laos olevad autod jäävad müümata. Seega, kui agent ei taha loobuda oma agenditasu osast, ei võta ta ka vastavat sõiduki tellimust vastu.

98 Mercedes-Benzi Belgia ja Hispaania edasimüügilepingute tingimustest nähtub, et edasimüüja on kohustatud hoidma pidevat sõidukite ladu. Laos hoitavate sõidukite arv on just nimelt määratletud poolte vahel sõlmitud lepingus (vt Belgia edasimüügilepingu artikkel 8 ja Hispaania edasimüügilepingu artikli 15 punkt a). Sellest järeldub, et mis puutub sõidukite müüki, siis erineb Mercedes-Benzi Saksa agentide olukord oluliselt Mercedes-Benzi Belgia ja Hispaania edasimüüjate olukorrast. Viimased kannavad olulise osa sõidukite müügi riskist, samas kui Saksamaal jääb see risk põhiliselt Mercedes-Benzi kanda. Seetõttu on Esimese Astme Kohus seisukohal, et komisjon on eksinud, leides, et majanduslikus mõttes on agendi ja iseseisva turustaja võetav hinnarisk sarnane (vaidlustatud otsuse 156. põhjendus).

99 Esimese Astme Kohus on seisukohal, et käesoleva asja asjaolusid arvestades ei saa „hinnariskina” käsitleda fakti, et Mercedes-Benzi Saksa agendil on õigus – ja mitte kohustus – teha allahindlusi, mis arvatakse maha tema agenditasust ja et ta kasutab ära oma kaubandusvabadust, loobudes üksikute müügitehingute puhul osaliselt oma agenditasust, et sõidukite läbimüüki suurendades saada võimalikult suur keskmine agenditasu.

100 Eeltoodud seisukohtadest tuleneb, et sõidukite müüjana tuleb käsitleda Mercedes-Benzi, kes igal üksikjuhul otsustab, kas agendi läbiräägitud tellimus vastu võtta või sellest keelduda. Seega on Mercedes-Benzi Saksa agentide tegevusvabadus Mercedes-Benzi sõidukite müümisel väga piiratud, mistõttu ei mõjuta see ka konkurentsi asjassepuutuval turul, st Mercedese sõiduautode jaemüügi turul (vt vaidlustatud otsuse 143. põhjendus).

101 Kui klient tellib sõiduki, aga müügitehinguni ei jõuta, siis jäävad tehinguga seotud rahalised tagajärjed ning seega ka riskid hageja kanda. Kohtuistungil kinnitas hageja, et tema kannab eranditult kõik asjassepuutuvad riskid, eriti sõiduki kohaletoimetamata jätmine, mittenõuetekohane kohaletoimetamine ja kliendi maksejõuetus.

102 Kokkuvõtteks asub Esimese Astme Kohus seisukohale, et eespool toodud seisukohtadest tuleneb, et asjassepuutuva turu osas on Mercedes-Benz, mitte aga tema Saksa agendid isikuks, kes määrab iga sõiduki müügitingimused, eriti müügihinna, ja kes kannab selle tegevusega seotud põhilised riskid, arvestades, et agendilepingu tingimuste kohaselt ei ole Saksa agendil õigust müügi eesmärgil sõidukeid osta ja nende ladu pidada. Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et agentide ja hageja vahel on õigussuhe, mida iseloomustab asjaolu, et agendid müüvad Mercedes-Benzi sõidukeid põhiliselt hageja korralduste kohaselt, mistõttu tuleb agente käsitleda kui töötajaid, kes on hageja ettevõttesse integreeritud ja kes moodustavad hagejaga ühe majandusüksuse. Eeltoodust järeldub, et Mercedes-Benzi Saksa agent ei ole ise asjassepuutuval turul tegutsedes käsitletav „ettevõtjana” EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.

103 Siinkohal tuleb analüüsida, kas eeltoodud järeldus on põhjendatud, olenemata vaidlustatud otsuses esitatud komisjoni väitest, et hageja kohustab agendilepingu sätete alusel oma agente kandma muid kulusid ja riske, neile vähimatki valikuvõimalust jätmata.

104 Komisjon on selles osas vaidlustatud otsuses väitnud, et agendilepingu tingimuste kohaselt ei võta Mercedes-Benz endale veokulude riski, vaid jätab selle agendi kanda (vt 157. põhjendus). Samamoodi kui iseseisvalt tegutsev turustaja pidavat agent kandma uute sõidukite veokulude riski ja vastavate võlaõiguse sätete alusel kohustama kliente kandma nimetatud kulud.

105 Esimese Astme Kohus märgib siinkohal, et agendilepingu artikli 4 punkt 4 sätestab, et „kui klient ei tule ise sõidukile tehasesse järele, siis korraldab sõiduki kohaleveo kliendiga kokkulepitud tasu eest agent”. Samuti on hageja Esimese Astme Kohtu küsimustele esitatud vastustes kinnitanud, et 2003. aastal tuli Saksamaal 35% klientidest sõidukile tehasesse ise järele. Siinkohal tuleb märkida, et isegi kui esitatud andmed ei käi vaidlustatud otsuses viidatud ajavahemiku kohta, näitavad need siiski, et agendilepingu tingimustes sätestatud kliendi valikuvabadus ise sõidukile tehasesse järele tulla ei ole puhtalt teoreetiline võimalus olukorras, kus agent ja klient sõiduki kohaleveo tingimustes või hinnas kokkuleppele ei jõua. Kohtuistungil kinnitas komisjon ka seda, et veokulude riskist tuleneva tegeliku kahju tekkimine on vähetõenäoline. Tegelikkuses antakse enne veo sooritamist kliendile sõiduki kohaletoomise kuupäev teada ja juhul, kui kliendiga ühendust ei saada, sõidukit tehasest välja ei saadeta.

106 Esimese Astme Kohus on seisukohal, et eeltoodust tuleneb, et komisjon on veokuludega seotud agendi poolt kantavat riski oluliselt ületähtsustanud.

107 Samuti täpsustab komisjon vaidlustatud otsuses, et agendilepingu tingimuste kohaselt on agent kohustatud ostma oma kulul näidissõidukid (158. põhjendus), tegema tootja garantii järgset remonti (159. põhjenduse punkt a), oma kulul sisse seadma töökoja, pakkuma seal müügijärgset teenindust, tegema garantiijärgset remonti ja tagama vastavalt nõudlusele ööpäevaringse teeninduse ja autoabiteenuse ning oma kulul pidama remondiks vajalike varuosade ladu (159. põhjenduse punktid b ja c). Komisjon on vaidlustatud otsuses jõudnud järeldusele, et arvestades agendi riskide arvu ja ulatust, ei saa nõustuda Mercedes-Benzi vastuväitega, et tema Saksa agentide võetavad riskid on omased tavalisele agendilepingule (160. põhjendus).

108 Selles osas märgib Esimese Astme Kohus, et vastavalt agendilepingu artikli 4 punktile 7 on agent kohustatud kandma ise näidissõidukitega seotud kulud ja Mercedes-Benzil on vajadusel õigus määrata kindlaks agendi vajaminevate sõidukite arv. Seega võtab agent näidissõidukite ostmisel teatud riski. Näiteks on võimalik, et neid sõidukeid on keeruline tulu teenides edasi müüa. Esimese Astme Kohus märgib aga, et isegi selle riski olemasoluga arvestades on siiski nii, nagu ka komisjon ise vaidlustatud otsuse 158. põhjenduses väidab, et need sõidukid ostetakse soodushinnaga ja et neid saab müüa pärast 3–6 kuu möödumist, kui läbisõit ületab vähemalt 3000 km. Nimetatud asjaolu vähendab märgatavalt komisjoni väite tähtsust vaidlustatud otsuses esitatud näidissõidukeid puudutava ja seetõttu ka kaheldava riski ulatuse osas.

109 Eeltoodust tuleneb, et komisjoni vaidlustatud otsuse 158. põhjenduses esitatud analüüs tähtsustab olulisel määral üle agentide näidissõidukite ostmise kohustustega seotud riskid.

110 Mis puutub komisjoni tähelepanekutesse seoses agentide garantiitööde tegemise kohustusega, siis nähtub kohtuasja toimikust, et agent saab Mercedes-Benzilt kokkulepitud garantiitööde tegemise eest garantiihüvitist, mis tööjõukulu osas vastab käibega seotud keskmisele tariifile, millest agent annab Mercedes-Benzile ette teada igal poolaastal, ning töövahendite kulude osas vastab agendi ostetud vahendite hinnale, millele lisandub Mercedes-Benzilt tellitud osade kulu (vt agendilepingu artikli 13 punkt 3).

111 Esimese Astme Kohus on seisukohal, et komisjon ei ole tõendanud, et garantiihüvitis oleks majanduslikus mõttes ebapiisav ja et seetõttu kannab agent garantiitööde tegemise kohustusega seoses reaalset rahalist riski. Siinkohal tuleb märkida, et vaidlustatud otsusest ei nähtu, et nimetatud Mercedes-Benzi sõidukite müügiga seotud tegevus tooks endaga tegelikkuses kaasa erilisi riske, isegi kui nõustuda väitega, et nimetatud tegevuse ebakorrektse ja ebaefektiivse läbiviimise korral võib see tegevus olla kahjumis ja vähendada agendi autode müügist saadavat tulu või selle isegi nullida. Samuti tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole tõendanud, et agendi kohustused seada sisse töökoda, pakkuda müügijärgset teenindust ja osta sisse ja pidada remondiks vajalike varuosade ladu kujutaksid endast olulisi majanduslikke riske.

112 Sisuliselt piirdub komisjon agendilepingust tulenevate ja sõidukite müügist tekkivate kohustuste ülesloetlemisega ning sellise agendi käibe väidetava tähtsuse osundamisega, mis tekib sõidukite müügiga seotud lepingulisest tegevusest, võrreldes seda käibega, mis tekib agendi sõidukite müügi tegevusest, näitamata, milles seisnevad nende kohustustega seotud agendi olulised riskid. Komisjon ei ole õigesti hinnanud nimetatud kohustuste ulatust tegelikkuses. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et need kohustused ei kujuta endast sellist majanduslikku riski, mis lubaks Mercedes-Benzi agenti käsitleda iseseisva turustajana.

113 Eeltoodust järeldub, et käesoleva otsuse punktis 102 esitatud Mercedes-Benzi Saksa agendi õigusliku staatuse käsitlust EÜ artikli 81 lõike 1 vaatekohast ei mõjuta asjaolu, et Mercedes-Benzi Saksa agendid on agendilepingu alusel kohustatud tegelema teatud lisategevustega ja võtma endale teatud rahalisi kohustusi. Samuti tuleb siinkohal toonitada, et tegemist on tegevustega, mis käivad käesolevas asjas vaadeldavast erineva kaubaturu all. Kuigi tuleb nõustuda, et eelnimetatud kohustused tekitavad agentidele teatud piiratud riske, tuleb asuda seisukohale, et konkurentsiõiguse seisukohast ei mõjuta need riskid üksnes hageja ja tema agentide õigussuhet käesolevas kohtuasjas vaadeldaval turul.

114 Lisaks väidab komisjon vaidlustatud otsuses, et teatud Saksa agendilepingu tingimused on samad kui Mercedes-Benzi Belgia ja Hispaania edasimüüjatega sõlmitud lepingute tingimused, ning teeb sellest järelduse, et „Saksa agentide kohustused on identsed välisriikides tegutsevate lepinguliste turustajate kohustustega ja et mõlemad müügi viisid on Mercedes-Benzi turustusvõrku „integreeritud” täpselt samamoodi” ja et need „omadused ei ole seetõttu sobiv kriteerium, et eristada kaubandusagenti iseseisvast turustajast” (165. põhjendus).

115 Küsimus on sätetes, mis puudutavad just kohustusi teha toodete turustamiseks kõik vajalik, kaitsta Mercedes-Benzi nime ja märgi kasutamisel hageja huve ning reegleid erinevate tegevuskohtade rajamise ja väljapanekute korraldamise kohta põhitegevuskohast väljaspool. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et need sätted käsitlevad põhiliselt igat liiki turustuslepingute ühiseid kõrvalisi aspekte ja vastavalt komisjoni enda väitele ei võimalda eristada kaubandusagenti iseseisvast turustajast.

116 Siinkohal tuleb märkida, et vastupidiselt sellele, mida vaidlustatud otsuse 165. põhjenduses väidab komisjon, ei tõenda nimetatud agendilepingu sätted, et Mercedes-Benzi Belgia ja Hispaania turustajad on Mercedes-Benzi turustusvõrku integreeritud sama tugevalt kui Saksa agendid. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et selles osas on komisjoni järeldus ilmselgelt ekslik ja et komisjon ei ole arvestanud põhimõttelise erinevusega Saksa agentide ning Belgia ja Hispaania turustajate vahel Mercedes-Benz marki sõidukite müümisel.

117 Erinevalt Saksa agendilepingutest vastutab Mercedes-Benzi Belgia ja Hispaania sõidukite turustamise tüüplepingu tingimuste kohaselt sõidukite turustamise ja müügitehingute läbirääkimiste eest edasimüüja. Edasimüüja ostab tooted välja ja müüb need klientidele edasi, tegutsedes oma arvel, nimel, riisikol ja vastutusel (vt Belgia edasimüügilepingu artikkel 2 ja Hispaania edasimüügilepingu artikkel 6). Samuti sätestavad Belgia ja Hispaania sõidukite turustamise tüüplepingud, et Mercedes-Benz ja edasimüüjad säilitavad oma tegevuse iseseisvuse. Edasimüüja ei ole Mercedes-Benzi agent või käsundisaaja ja lepingu poolel ei ole õigust võtta kohustusi teise nimel (vt Belgia edasimüügilepingu artikkel 2 ja Hispaania edasimüügilepingu artikkel 6). Lisaks peab Belgia ja Hispaania edasimüüjatel lisaks nn näidissõidukitele olema pidev uute sõidukite ladu, mis peab olema välja pandud nende tegevuskohas ja mõeldud müügiks nende klientidele (vt Belgia edasimüügilepingu artikkel 8 ja Hispaania edasimüügilepingu artikli 15 punkt a). Siinkohal tuleb märkida, et samamoodi kui Saksa agendilepingule on Belgia ja Hispaania edasimüügilepingutele lisatud müügilepingu tingimused, kuid viimased kujutavad endast sõidukite müügi tingimusi Mercedes-Benzi kontserni poolt edasimüüjale (Belgia edasimüügilepingu artikkel 12 ja Hispaania edasimüügilepingu artikkel 8).

118 Vastupidiselt komisjoni vastavale järeldusele asub Esimese Astme Kohus seega seisukohale, et ülalviidatud lepingutingimused toovad esile olulise erinevuse esiteks käsundiandja Mercedes-Benzi ettevõttesse liidetud Saksa agentide ning teiseks Belgia ja Hispaania iseseisvate turustajate rolli vahel. Siinkohal tuleb meenutada, et käesolevas asjas on küsimuse all Mercedese sõiduautode jaemüügi turg. Iseseisev turustaja võib määrata või vähemalt mõjutada müügitehingute tingimusi, kuna ta on ise müüja, kes kannab sõiduki põhilise hinnariski ning peab sõidukite ladu. Selle tootja ja kliendi vahel eksisteeriva turustaja läbirääkimiste vabaduse tõttu tekibki küsimus EÜ artikli 81 kohaldamisest turustaja ja tootja vahelisele suhtele. Mercedes-Benzi Saksa agendi roll ja õiguslik olukord antud kohtuasjas on aga eeltoodust täiesti erinev.

119 Ülaltoodud seisukohtadest järeldub, et õiguslikult ei ole piisavalt tõendamist leidnud EÜ artikli 81 lõikes 1 viidatud ettevõtjatevahelise kokkuleppe olemasolu.

120 Seega tuleb hageja esimese väitega nõustuda.

Teine väide, mis puudutab vaidlustatud otsuses komisjoni nimetatud esimese ja kolmanda meetme osas EÜ artikli 81 ja määruse nr 1475/95 rikkumist

121 Hageja teine väide jaguneb kaheks osaks. Esiteks on hageja seisukohal, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tõendanud, et Mercedes-Benz on oma Saksa agentidega sõlminud lepingud, mis vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1 keelaksid agentidel müüa sõidukeid välisriikide lõppkasutajatele. Hageja arvates puudutasid agentidele antud juhised ainult müüki vastavate volitusteta edasimüüjatele, mistõttu kohaldub nendele lepingutele määruse nr 1475/95 artikli 3 lõikes 10 sätestatud erand. Teiseks on hageja seisukohal, et sõidukite müügipiiranguid Belgia ja Hispaania liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele ei saa käsitleda konkurentsi piiranguna EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ning et sellele piirangule kohaldatakse igal juhul määruses nr 1475/95 sätestatud erandit.

122 Esimese Astme Kohtu seisukohtadest, mille ta võttis hageja esimese väite suhtes, selgub, et EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud konkurentsi kahjustavate kokkulepete, tegevuste ja otsuste keeld Mercedes-Benzi ja tema Saksa agentide vahel sõlmitud lepingutele ei kohaldu. Seega ei kohaldata EÜ artikli 81 lõiget 1 ka Mercedes-Benzi tema Saksa agentidele antud võimalikele juhistele sõidukite mittemüümise kohta nende lepingujärgsest territooriumist väljaspool asuvatele klientidele ja väidetavale keelule mitte müüa sõidukeid Saksa liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele. Seetõttu langeb ära vajadus analüüsida nii hageja teise väite esimest osa kui ka teise väite teist osa nende Saksa agentide kohustuse seisukohast, mis puutuvad uute sõidukite müügi läbirääkimistesse liisingutehinguid pakkuvate äriühingutega.

Poolte argumendid

123 Hageja arvates on ekslik vaidlustatud otsuses esitatud komisjoni seisukoht, et Hispaania liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele sõidukite „lattu varumiseks” müügi keelu eesmärk on piirata konkurentsi. Hageja leiab, et mitmel eri põhjustel ei ole Hispaania edasimüügilepingu tingimused EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus. Esiteks, mis puutub soodsamatesse hindadesse või allahindlustesse, siis kohaldatakse hageja arvates Mercedes-Benzi kontserni kuuluvate ja sinna mittekuuluvate liisingutehinguid pakkuvate äriühingute suhtes täpselt samu tingimusi. Mercedes-Benzi kontserni kuuluvate liisingutehinguid pakkuvate äriühingute suhtes ei kohaldata teistsuguseid sõidukite ostutingimusi võrreldes lõppklientide suhtes kohaldatavate tingimustega. Samuti ei vasta tõele, et suurklientidel on automaatselt õigus allahindlusele. Hageja väidete kohaselt otsustab olulistele klientidele allahindluse andmise Mercedes-Benz; samuti ei tulene liisingutehinguid pakkuvate äriühingute ja „suurklientide” võimalik ebavõrdne kohtlemine konkurentsi piiravatest lepingutest. Lisaks on teatud tüüpi klientidele allahindluse tegemise või sellest keeldumise otsus ühepoolne tehing, mitte EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud kokkulepe. Teiseks on vastupidiselt vaidlustatud otsuses esitatud komisjoni seisukohale hageja arvamusel, et Mercedes-Benzi kontserni välistele liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele sõidukite „lattu varumiseks” müümise keelu eesmärk ei ole konkurentsi piiramine. Tegelikult ei toimetata sõidukit liisinguvõtjale kiiremini, kuna Mercedes-Benzi kliendid tahavad üldjuhul saada enda valitud mudelit, mille varustus on kokku pandud nende endi soovi kohaselt. Hageja lisab, et vaidlustatud otsuse 14. ja 22. põhjenduses toodud tabelid näitavad, et kontsernivälised liisingutehinguid pakkuvad äriühingud konkureerivad kontserni kuuluvate äriühingutega. Hageja toonitab, et kontserniväliste liisingutehinguid pakkuvate äriühingute turuosa Mercedes-Benz marki sõidukite liisingu turul on 28%-lt 1996. aastal tõusnud 36%-le 2000. aastal.

124 Hageja on arvamusel, et isegi kui EÜ artikli 81 lõiget 1 on rikutud, kohaldatakse rikkumisele siiski erandit. Hageja toonitab, et perioodile kuni 30. septembrini 1996 kohaldati asjassepuutuva keelu suhtes erandit, mis tulenes komisjoni 12. detsembri 1984. aasta määrusest (EMÜ) nr 123/85 [asutamislepingu] artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite turustamist, teenindust müümisel ja müügijärgset teenindust käsitlevate teatavate kokkuleppeliikide suhtes (EÜT L 15, lk 16).

125 Hageja on ka seisukohal, et määruses nr 1475/95 sätestatud erand liisingutehinguid pakkuvaid äriühinguid puudutava sõidukite lattu müügi keelu suhtes kohaldus alates määruse jõustumisest 1. oktoobril 1996. Hageja arvab, et liisingutehinguid pakkuvad äriühingud, kes tellivad oma lao moodustamiseks mootorsõidukeid olenemata sõlmitud või kindlalt sõlmitavatest liisingulepingutest, tegutsevad sõidukite liisinguvõtjatega lepingu sõlmimisel sisuliselt edasimüüjatena.

126 Vastavalt määruse nr 1475/95 artiklile 1 kohaldatakse nimetatud määrust mootorsõidukite kaubanduslikele edasimüügilepingutele, milles edasimüüja kohustusi kirjeldatakse „edasimüügi” seisukohast. Mõiste „edasimüük” on nimetatud määruse artikli 10 lõikes 12 defineeritud kui „mootorsõiduki, mille edasimüüja on omandanud oma nimel ja arvel, üleandmine”. Määrus nr 1475/95 eristab edasimüüjaid ja lõppkliente. Hageja lisab, et nimetatud määruse artikli 3 lõike 10 kohaselt võib turustajat keelata müüa teistele edasimüüjatele. Sellise keelu eesmärk on kaitsta valikulist turustussüsteemi.

127 Hageja väidab, et kuigi määruse nr 1475/95 artikli 10 lõike 12 kohaselt „käsitletakse edasimüügina edasimüüja ja liisinguvõtja vahel sõlmitud liisingulepingut, milles sätestatakse omandõiguse üleminek või väljaostuõigus”, ei sisalda see regulatsioon ühtegi sätet, millest nähtuks, kas liisingutehinguid pakkuvaid äriühinguid, kes ei ole mootorsõiduki suhtes kolmanda isikuga veel mingit konkreetset lepingut sõlminud, tuleb käsitleda „edasimüüja” või „lõppkliendina”. Vastupidiselt sellele, mida väidab komisjon, oleks ebamõistlik tõlgendada määruse nr 1475/95 artikli 10 lõiget 12 nii, et „edasimüügina” saab käsitleda vaid sellist väljaostuõigust sisaldavat liisingulepingut, mille kohaselt liisinguvõtja saab liisingueseme omanikuks enne lepingu lõppemist. Hageja hinnangul on nimetatud sätte eesmärk pigem võrdsustada liisinguleping edasimüügilepinguga siis, kui liisinguvõtja saab juba lepingu sõlmimisel või vähemalt selle kehtivuse jooksul õiguse lepingu ese välja osta. Hageja toonitab, et eelnimetatud määruse artikli 10 lõige 12 hõlmab kõiki neid liisingulepinguid, mis sätestavad omandiõiguse ülemineku või väljaostuõiguse.

128 Lisaks oleks sellisel regulatsioonil eri liikmesriikides väga erinevad tagajärjed olenevalt vormist, milles sõidukite liisingulepingut mingis riigis tavaliselt sõlmitakse. Hispaanias kehtiva seaduse kohaselt liisingulepingut ilma lepingu lõppemisel tekkiva väljaostuõiguse klauslita sõlmida ei saa. Seetõttu on Hispaania liisingutehinguid pakkuv ettevõtja alati käsitletav „edasimüüjana”.

129 Hageja täpsustab, et vastavalt Hispaania 29. juuli 1988. aasta seadusele nr 26/1988 krediidiasutuste tegevuse ja järelevalve kohta (edaspidi „seadus 26/1988”) eeldab liisinguleping vastava definitsiooni kohaselt liisinguvõtja väljaostuõiguse olemasolu. Vastava sätte puudumisel käsitletakse lepingut üürilepinguna. Lisaks on administratiivse järelevalve eesmärkidel liisingutehinguid pakkuvatel äriühingutel keelatud selliseid üürilepinguid sõlmida. Seetõttu sõlmivad Hispaania liisingutehinguid pakkuvad äriühingud vaid tõelisi liisingulepinguid, sätestades lepingus liisinguvõtja väljaostuõiguse. Seega täidavad kõik Hispaanias sõlmitud liisingulepingud määruse nr 1475/95 artikli 10 lõike 12 teises lauses sätestatud tingimused ja neid peaks käsitlema kui edasimüügitehinguid.

130 Hageja on seisukohal, et kui mootorsõiduki konkreetne eesmärk ei ole ära näidatud, peaks hagejal olema „vähemalt võimalus kaitsta valikulist turustussüsteemi sellise volituseta edasimüügi eest, mis ei ole enam kontrollitav ega tuvastatav”.

131 Hageja leiab, et kui liisingutehinguid pakkuvad äriühingud võiksid lisaks finantseerimisteenustele turul tegutseda ka iseseisvate kaupmeestena, oleks neil tänu suurele ostumahule võimalik saada ruttu auto mudeleid ja olulisi allahindlusi, ilma et nad oleksid kohustatud tegema investeeringuid ja olulisi kulutusi müügijärgse teeninduse nõuetele vastamiseks, ja ilma, et nad võtaksid endale müüdud sõidukite suhtes hooldus- ja garantiitööde tegemise kohustuse. Sõidukite lattu ostmine liisingutehinguid pakkuvate äriühingute poolt ei tagaks valikulise turustussüsteemi heakvaliteedilist taset, mis võimaldab uute sõidukite hoidmist tehniliselt laitmatutes tingimustes ja sõidukite klientidele üleandmist pärast spetsialisti ülevaatust. Hageja hinnangul on selle kvaliteeditaseme hoidmine hädavajalik Mercedes-Benzi margi hea maine tagamiseks.

132 Hageja arvates on liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele sõidukite lattu müümise piirangute mõte takistada selle keelu pööramist edasimüüjatele lattu müügi vastu, kuid komisjon on sellest hoolimata määruse nr 1475/95 eesmärki just selliselt tõlgendanud. Hageja lisab, et arvestades, et nimetatud müügi piirangute suhtes määrus nr 1475/95 erandit ei kehtestanud, eiras komisjon eespool punktis 41 viidatud kohtuotsuses Volkswagen ja VAG Leasing ja Euroopa Kohtu 24. oktoobri 1995. aasta otsuses kohtuasjas C-70/93: Bayerische Motorenwerke (EKL 1995, lk I-3439) määruse nr 123/85 kohta Euroopa Kohtu kehtestatud printsiipe. Hageja on seisukohal, et viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb liisingutehinguid pakkuvaid äriühinguid käsitleda edasimüüjatena, kui nad ei piirdu sõidukite ostmisel oma klientide nõuete rahuldamisega, vaid moodustavad endale varu, „mida nad pakuvad klientide ligimeelitamiseks”.

133 Komisjon vaidleb vastu hageja argumendile, et kõnealused meetmed konkurentsi ei piira.

134 Komisjon on arvamusel, et hageja tahtis takistada vahendajatel suurema läbimüügi teket, mis vastaks liisingutehinguid pakkuvate äriühingute nõudluse mahule, võimaldamata seega planeeritult Mercedes-Benzi liisingutehinguid pakkuvate äriühingutega konkureerivatele vahendajatele samas mõõtkavas kasumlikkuse teket, mis kaasneb tavaliselt suurtes kogustes ostudega.

135 Komisjon vaidlustab hageja esitatud määruse nr 1475/95 analüüsi ja arvab, et määruse kohaselt ei kohaldata erandit keelule müüa sõidukeid liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele lao või reservi moodustamiseks. Komisjoni hinnangul lubab määrus tootjal keelata oma edasimüüjatel uute sõidukite müügi sellistele edasimüüjatele, kes ei kuulu tootja turustusvõrku, ilma et tootja seetõttu erandist saadava soodustuse kaotaks. Määruse artikli 10 lõige 12 täpsustab tingimusi, mille esinemisel tuleb liisinguleping ümber kvalifitseerida edasimüügilepinguks. Viimasega on tegu juhul, kui lepingus „sisaldub omandiõiguse üleminek või väljaostuõigus enne lepingu lõppemist”. Kõigil muudel juhtudel tuleb liisingutehinguid pakkuvat äriühingut käsitleda lõppkliendina ja sellistele ühingutele müügi keelamine või piiramine oleks keelatud. Seetõttu on komisjon arvamusel, et hageja tõlgendab määruse 1475/95 artikli 10 lõiget 12 liiga laialt. Komisjon on selles osas seisukohal, et kõnealused Hispaania edasimüügilepingu tingimused ei tee vahet sellel, kas liisingutehinguid pakkuva äriühingu kliendiga sõlmitavas lepingus sisaldub sõiduki väljaostuõigus enne või pärast lepingu lõppemist (vaidlustatud otsuse 110. põhjendus); need tingimused keelavad müügi liisingutehinguid pakkuvatele äriühingutele olenemata sellest klauslist, kui tellimus on tehtud sõidukite ladustamise eesmärgil. Sellise tellimuse esitamine ei muuda liisingutehinguid pakkuvat äriühingut edasimüüjaks.

136 Komisjoni hinnangul saab riski, et liisingutehinguid pakkuvad äriühingud müüvad huvitatud klientidele sõidukeid otse oma varudest või enne liisingulepingu lõppemist, maandada vastavate lepingu sätetega ja see risk ei anna hagejale alust keelata sellistele äriühingutele sõidukite müüki lao moodustamise eesmärgil.

137 Määruse nr 1475/95 artikli 10 lõike 12 eesmärk on takistada sõidukite sellistele edasimüüjatele müümise keelust kõrvalehoidmist, kes annavad sõidukid uutena üle. Selle sätte kohaselt on keelust kõrvalehoidmisega tegemist kõigil juhtudel, kus liisinguvõtjal tekib õigus nõuda liisingu esemeks oleva sõiduki omandiõiguse üleminekut enne liisingulepingu lõppemist. Keelust kõrvalehoidumise olemasolu tuvastamiseks on määravaks aeg, millal sõiduki omandiõigus liisinguvõtjale üle antakse või võidakse anda, ja mitte kuupäev, millal liisinguvõtja lepingu lõppedes väljaostuõiguse saab. Komisjon lisab, et eespool punktis 41 nimetatud kohtuotsus Volkswagen ja VAG Leasing ning eespool punktis 132 nimetatud kohtuotsus Bayerische Motorenwerke käsitlevad määruse nr 123/85 alusel tekkinud õiguslikku olukorda, mis ei sisalda ühtegi konkreetset reeglit liisingulepingute kohta. Komisjon selgitab, et see õiguslünk kõrvaldati määrusega nr 1475/95, milles sätestati, et edasimüügiga on tegemist vaid juhul, kui l