KOHTUJURISTI ETTEPANEK

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

esitatud 28. veebruaril 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑622/17

Baltic Media Alliance Ltd.

versus

Lietuvos radijo ir televizijos komisija

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilniuse halduskohus))

Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – Direktiiv 2010/13/EL – Audiovisuaalmeedia teenused – Televisiooniteenus – Artikli 1 lõike 1 punktid c ja d – Mõisted „toimetusvastutus“ ja „meediateenuse osutaja“ – Liikmesriigist edastatav telekanal – Artikli 3 lõiked 1 ja 2 – Vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus – Vihkamisele õhutamine – Vastuvõtjaliikmesriigi võetud meetmed – Selle riigi tarbijatele telekanaleid levitavatele operaatoritele kehtestatud ajutine kohustus edastada seda kanalit ainult tasulistes telepakettides – Kooskõla liidu õigusega

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva eelotsusetaotlusega on Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilniuse halduskohus, Leedu) edastanud Euroopa Kohtule kaks küsimust nn audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi 2010/13/EL ( 2 ) tõlgendamise kohta.

2. Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, milles Baltic Media Alliance Ltd. (edaspidi „BMA“) on vastandatud Lietuvos radijo ir televizijos komisijale (Leedu raadio- ja televisioonikomisjon, edaspidi „LRTK“) seoses selle ametiasutuse otsusega, millega kehtestatakse Leedu tarbijatele telekanaleid levitavatele operaatoritele ajutine kohustus edastada telekanalit NTV Mir Lithuania ainult tasulistes telepakettides. See nüüdseks tühistatud otsus võeti vastu pärast seda, kui selle kanali ühes saates täheldati rahvuse alusel vihkamisele õhutavat materjali.

3. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud ka küsimus, kas see otsus on kooskõlas direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigetega 1 ja 2. Selle sätte kohaselt võib teisest liikmesriigist edastatava telesaate vastuvõtjaliikmesriik takistada selle saate taasedastamist ainult juhul, kui täidetud on teatud tingimused. Leedu seadusandja on siiski selle sätte üle võtnud selliselt, et LRTK ei pea neid tingimusi kohaldama juhul, kus kehtestatakse kohustus edastada konkreetset kanalit ainult tasulistes telepakettides. Seega ei ole põhikohtuasjas LRTK neid tingimusi täitnud.

4. Käesolevas ettepanekus selgitan ma põhjuseid, miks ma leian, et kuna niisuguse liikmesriigi meetme eesmärk on telekanali levitamise tingimused ja meetme tagajärjel selle telekanali vastuvõtmist või taasedastamist otseselt ei takistata, ei kuulu see meede direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse.

II. Õiguslik raamistik

A. Direktiiv 2010/13

5. Direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad teistest liikmesriikidest pärinevate audiovisuaalmeedia teenuste vastuvõtmisvabaduse ega piira nende taasedastamist oma territooriumil põhjustel, mis kuuluvad käesoleva direktiiviga koordineeritavatesse valdkondadesse. 2. Televisiooniteenuse puhul võivad liikmesriigid teha lõike 1 sätetest ajutiselt erandeid, kui on täidetud järgmised tingimused: a) teisest liikmesriigist edastatav teleülekanne rikub selgelt, oluliselt ja raskelt artikli 27 lõike 1 või 2 ja/või artikli 6 sätteid; b) eelnenud 12 kuu jooksul on televisiooniteenuse osutaja punktis a nimetatud sätteid rikkunud vähemalt kaks korda; c) asjaomane liikmesriik on televisiooniteenuse osutajale ja komisjonile kirjalikult teatanud väidetavatest rikkumistest ja meetmetest, mida ta kavatseb võtta, kui taoline rikkumine toimub uuesti; d) konsultatsioonid edastava liikmesriigi ja komisjoniga ei ole andnud rahuldavat lahendust 15 päeva jooksul alates punktis c nimetatud teatamisest ja väidetav rikkumine on jätkuv. Kahe kuu jooksul alates liikmesriigi võetud meetmetest teatamisest otsustab komisjon, kas need meetmed on ühenduse õigusega kooskõlas. Kui komisjon otsustab, et need meetmed ei ole liidu õigusega kooskõlas, nõutakse liikmesriigilt kõnealuste meetmete kohaldamise viivitamata lõpetamist.“

6. Vastavalt selle direktiivi artiklile 6 tagavad liikmesriigid asjakohaste meetmetega, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate meediateenuse osutajate osutatavad audiovisuaalmeedia teenused ei sisalda vihkamisele õhutamist soo, rassilise või etnilise päritolu või usutunnistuse alusel.

B. Leedu õigus

7. Direktiivi 2010/13 artikkel 6 on üle võetud Leedu Vabariigi 2. juuli 2006. aasta üldsusele teabe andmise seaduse (Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas, Valstybės žinios, 2006-07-27, Nr. 82-3254) (edaspidi „üldsusele teabe andmise seadus“) artikli 19 lõike 1 punktiga 3. Põhikohtuasjale kohaldatavas redaktsioonis on selles õigusnormis ette nähtud: „Meedias on keelatud levitada materjali, […] 3) mis levitab sõjapropagandat, õhutab sõda või vihkamist, naeruvääristamist või põlastamist või mis ärgitab isikute rühma või selle liiget diskrimineerima, tema suhtes vägivallatsema või teda kehaliselt karmilt kohtlema vanuse, soo, seksuaalse sättumuse, etnilise kuuluvuse, rassi, rahvuse, kodakondsuse, keele, päritolu, sotsiaalse seisundi, veendumuste, uskumuste, vaadete või usutunnistuse alusel; […]“.

8. Põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on selle seaduse artikli 33 lõigetes 11 ja 12 sätestatud: „11. Telekanaleid taasedastavad organisatsioonid ja teised isikud, kes osutavad Leedu tarbijatele telekanalite ja/või -saadete internetis levitamise teenuseid, kes koostavad taasedastatavate ja/või internetis levitatavate telekanalite pakette, peavad täitma [LRTK] eeskirju nende pakettide koostise kohta ja tagama tarbijate õiguse erapooletule teabele, arvamuste, kultuuride ja keelte mitmekesisusele ning piisavale alaealiste kaitsele avaliku teabe kahjuliku mõju eest. Telekanaleid, mis on avaldanud materjali, mis kuulub [üldsusele teabe andmise] seaduse artikli 19 lõike 1 punktis 3 sätestatud avaldamiskeelu alla, võib 12 kuu jooksul alates käesoleva artikli lõike 12 punktis 1 osutatud otsuse vastuvõtmise kuupäevast taasedastada ja/või interneti kaudu levitada ainult tasulistes telepakettides, mis sel juhul ei saa ühtki subsiidiumi ega toetust ja millele ei tohi teha soodustusi, ning mille hind ei tohi olla väiksem kui teenuseosutaja kulud seoses nendesse telepakettidesse kuuluvate kanalite hankimise, taasedastamise ja/või interneti kaudu levitamisega. 12. Kui [LRTK] tuvastab, et taasedastatavas ja/või internetis teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest, Euroopa Majanduspiirkonna riikidest ja teistest Euroopa riikidest, kes on ratifitseerinud Euroopa Nõukogu piiriülese televisiooni konventsiooni, levitatavas telekanalis või selle kanali saadetes on avaldatud, taasedastatud ja propageeritud [üldsusele teabe andmise seaduse] artikli 19 lõike 1 punktides 1, 2 ja 3 sätestatud avaldamiskeelu alla kuuluvat materjali: 1) võtab ta vastu otsuse, et kõnealust kanalit tohib levitada ainult tasulistes telepakettides, ja teavitab sellest televisiooniteenuse osutajaid ja teisi isikuid, kes osutavad Leedu tarbijaile telekanalite ja/või -saadete interneti kaudu levitamise teenuseid; 2) võtab viivitamata käesoleva seaduse artiklis 341 ette nähtud meetmed, et tagada käesoleva seaduse nõuetele vastavate telekanalite ja/või -saadete edastamine. […]“.

9. Direktiivi 2010/13 artikli 3 lõiked 1 ja 2 on üle võetud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 341 lõigetes 1 ja 3. Selle artikli lõikes 1 on sätestatud, et Leedu Vabariigis on tagatud nimelt liikmesriikidest edastatavate audiovisuaalmeedia teenuste vastuvõtmise vabadus. Selle artikli lõikes 3 on ette nähtud, et selle vabaduse võib „ajutiselt peatada“, kui on täidetud neli tingimust, mis vastavad nimetatud artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tingimustele.

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

10. Ühendkuningriigis registreeritud äriühingul BMA on selle liikmesriigi telekommunikatsiooni valdkonnas pädeva asutuse, nimelt Office of communicationsi (kommunikatsiooniamet, edaspidi „OFCOM“) väljastatud tegevusluba telekanali NTV Mir Lithuania edastamiseks.

11. LRTK võttis 18. mail 2016 kooskõlas üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktile 1 vastu otsuse, millega kohustatakse kaabeltelevisiooni taasedastamise organisatsioone ja teisi isikuid, kes osutavad Leedu tarbijatele niisuguste kanalite internetis edastamise teenust, edastama 12 kuu jooksul pärast selle otsuse jõustumist kanalit NTV Mir Lithuania ainult tasulistes telepakettides (või, kui nad niisuguseid pakette ei paku, siis lisatasu eest, mis ei või olla põhipaketi hinna sees). See otsus põhines asjaolul, et 15. aprilli 2016. aasta saates nimega Ypatingas įvykis. Tyrimas (Erisündmus – Uurimine) kõnealusel kanalil avaldati rahvuse alusel vihkamisele õhutavat materjali, mis on selle seaduse artikli 19 lõike 1 punkti 3 alusel keelatud.

12. LRTK võttis 22. juunil 2016 vastu uue otsuse, millega ta muutis oma algset otsust. See asutus tühistas kohustuse edastada kanalit NTV Mir Lithuania ainult tasulistes telepakettides ja otsustas algatada menetluse selle kanali ajutiselt peatamiseks, nagu on ette nähtud üldsusele teabe edastamise seaduse artikli 341 lõikes 3. Sellega seoses teavitas ta BMA-d oma algses otsuses tuvastatud rikkumistest ning meetmetest, mida ta kavatses võtta juhul, kui rikkumine kordub. LRTK teavitas kõnealustest rikkumistest ka OFCOM-i.

13. BMA esitas samal päeval Vilniaus apygardos administracinis teismasele (Vilniuse halduskohus) kaebuse nõudega LRTK 18. mai 2016. aasta otsus tühistada. BMA väitis selles muu hulgas, et otsus oli vastu võetud direktiivi 2010/13 artikli 3 lõiget 2 rikkudes. Nimetatud äriühingu sõnul takistas vaidlusalune otsus liikmesriigist edastatava telekanali taasedastamist. Takistamist õigustavad põhjendused ja selle otsuse vastuvõtmise menetlus oleksid seega pidanud olema selle õigusnormiga kooskõlas. Nii see aga ei olnud.

14. Nendel asjaoludel otsustas Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilniuse halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 2010/13] artikli 3 lõiked 1 ja 2 hõlmavad ainult juhtumeid, kus vastuvõtjaliikmesriik soovib peatada telesaadete levitamise ja/või taasedastamise, või hõlmavad need ka muid vastuvõtjaliikmesriigi võetud meetmeid, mille eesmärk on audiovisuaalmeedia teenuste vastuvõtmise ja taasedastamise vabadust muul viisil piirata? 2. Kas direktiivi [2010/13] põhjendust 8 ning artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et need keelavad vastuvõtjaliikmesriikidel, kui nad tuvastavad, et teisest Euroopa Liidu liikmesriigist taasedastataval ja/või interneti teel levitataval telekanalil on avaldatud, edastatud ja propageeritud direktiivi 2010/13 artiklis 6 osutatud materjali, ilma et selle direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimused oleksid täidetud, teha sellist otsust, nagu on ette nähtud [üldsusele teabe andmise seaduse] artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 ja millega ajutiselt kohustatakse vastuvõtjaliikmesriigi territooriumil tegutsevaid televisiooniteenuse osutajaid ja teisi isikuid, kes osutavad televisiooniteenust interneti teel, kõnealust telekanalit levitama ja/või interneti teel taasedastama ainult lisatasu eest näidatavates telepakettides?“

15. 27. oktoobri 2017. aasta eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 3. novembril 2017. Euroopa Kohtule on kirjalikud seisukohad esitanud BMA, LRTK, Leedu valitsus ja Euroopa Komisjon. Samad menetlusosalised peale LRTK olid esindatud kohtuistungil, mis peeti 28. novembril 2018.

IV. Õiguslik analüüs

A. Vastuvõetavus

16. LRTK ja Leedu valitsus väidavad, et eelotsuse küsimused ei ole vastuvõetavad, ja toovad selle väite põhjenduseks kaks argumenti.

17. Nad väidavad esiteks, et need küsimused on hüpoteetilised. Samal päeval, kui BMA pöördus eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, muutis LRTK nimelt oma 18. mai 2016. aasta otsust, tühistas kohustuse edastada telekanalit NTV Mir Lithuania ainult tasulistes telepakettides ja algatas vastavalt direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikele 2 peatamismenetluse, on põhikohtuasja ese nende sõnul ära langenud. BMA-l ei ole nende sõnul enam põhjendatud huvi selles kohtus, kuna tema kaebuse tulemus ei saa talle kasu tuua.

18. Tuletan siinkohal meelde, et ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses kehtib eeldus, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased ( 3 ). Käesoleval juhul ei sea minu arvates eelmises punktis kokkuvõtlikult esitatud LRTK ja Leedu valitsuse argument seda eeldust kahtluse alla.

19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsusetaotluses nimelt märkinud, et tema arvates on põhikohtuasja ese alles. Olenemata asjaolust, et vaidlusalust otsust muudeti, peab see kohus lahendama küsimuse, kas LRTK on selle otsusega kahjustanud BMA õigusi ja kas see otsus oli selle vastuvõtmise ajal õiguspärane. Euroopa Kohtu vastus on seega selgelt vajalik.

20. Pealegi on tõsi, et Euroopa Kohus on mõnikord teatud kohtuasjades ise tuvastanud, et liikmesriigi kohtus algatatud menetluse ese on ära langenud, ja leidnud, et talle esitatud eelotsuse küsimused on seetõttu vastuvõetamatud. Nendes kohtuasjades on põhikohtuasja hageja nõuded pärast tema hagi esitamist liikmesriigi kohtule olnud siiski täielikult rahuldatud ( 4 ).

21. Seevastu põhikohtuasjas ei ole LRTK BMA nõuet rahuldanud. Nagu nimetatud äriühing väidab, ei tunnistanud LRTK oma algset otsust muutes selle väidetavat õigusvastasust ja kustutas selle juba realiseerunud tagajärjed. Kanali NTV Mir Lithuania edastamise suhtes kehtestatud kohustus oli kehtiv 23. maist 2016 kuni 27. juunini 2016 ning sellel olid sellel ajavahemikul BMA ( 5 ) jaoks potentsiaalselt kahjustavad tagajärjed.

22. BMA-l on seega ikka põhjendatud huvi lasta kohtulikult tuvastada, et vaidlusalune otsus oli selle vastuvõtmise ajal õigusvastane. Selle otsuse võimalik tühistamine liikmesriigi kohtu poolt võiks olla tulevase hagi aluseks BMA väitel talle tekitatud kahjumi hüvitamise nõudes ( 6 ). Nagu BMA väidab, hoiaks niisugune õigusvastaseks tunnistamine pealegi ära, et LRTK võtab tulevikus tema suhtes vastu samalaadse otsuse ( 7 ).

23. Teiseks väidab Leedu valitsus, et otsus, millega kaasneb kohustus edastada telekanalit ainult tasulistes telepakettides, ei kuulu direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse. Seega ei ole liidu õiguse tõlgendamine tema sõnul põhikohtuasja lahendamiseks vajalik.

24. Selles suhtes piisab, kui märkida, et see argument puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud sisulisi küsimusi. See on seega asjasse puutumatu nende vastuvõetavuse hindamisel ( 8 ).

25. Kõike eespool esitatut arvestades olen ma seisukohal, et eelotsuse küsimused on vastuvõetavad.

B. Sisulised küsimused

1. Sissejuhatavad kaalutlused

26. Direktiivi 2010/13 eesmärk on samamoodi nagu direktiivil 89/552/EMÜ ( 9 ), mis direktiiviga 2010/13 asendati, rajada „audiovisuaalmeedia teenustele sisepiirideta ala“ ( 10 ). Selleks sisaldab see direktiiv kahte täiendavat liiki meedet.

27. Ühest küljest näeb see teatud valdkondades („koordineeritud valdkonnad“) ette miinimumnõuded, mis on kohaldatavad kõikidele liikmesriikides asutatud audiovisuaalmeedia teenuste osutajatele ja mille eesmärk on kaitsta üldisest huvist lähtuvaid eesmärke, nagu ka audiovisuaalsisu loomist ELis. Need nõuded hõlmavad direktiivi 2010/13 artiklit 6, keelates rassi, soo, usu või rahvuse alusel vihkamisele õhutavate saadete edastamise ( 11 ).

28. Teiselt poolt on direktiivis 2010/13 kehtestatud nn päritoluriigi põhimõte. Selle direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt peab ühe liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluv konkreetne audiovisuaalmeedia teenuste osutaja põhimõtteliselt järgima ainult selle riigi eeskirju ( 12 ). Selle liikmesriigi ülesanne on kontrollida, kas asjaomane teenuseosutaja järgib tema õigust ja nimetatud direktiiviga kehtestatud miinimumnõudeid. Järelikult on teised liikmesriigid põhimõtteliselt kohustatud sama direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel tagama esimeses liikmesriigis lubatud teenuste vastuvõtmise vabaduse ja mitte takistama nende taasedastamist oma territooriumil (mida nimetan edaspidi koos „vastuvõtmise ja taasedastamise vabaduseks“) põhjustel, mis kuuluvad koordineeritud valdkondadesse, mis hõlmavad muu hulgas – tuletan meelde – vihkamisele õhutamise keeldu. Direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 on siiski ette nähtud võimalus sellest vabadusest erandeid teha, tingimusel et järgitakse materiaal- ja menetlusõiguslikke tingimusi, mille juurde ma tulen hiljem tagasi ( 13 ).

29. Leedu seadusandja on direktiivi 2010/13 artikli 1 lõiked 1 ja 2 üle võtnud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 341 lõigetes 1 ja 3. Selle sättega on seega ette nähtud Leedu audiovisuaalvaldkonna reguleeriva asutuse, LRTK kohustus algatada juhul, kui ta tuvastab telesaates vihkamisele õhutavat materjali, menetlus asjaomase telekanali vastuvõtmise või taasedastamise peatamiseks, järgides seejuures selle direktiivi artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tingimusi.

30. Üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 on aga LRTK‑le kehtestatud ka kohustus võtta vihkamisele õhutava saate edastamise korral viivitamata (ja nendest tingimustest olenemata) meede, mis kohustab Leedu tarbijatele telekanaleid edastavatele operaatoritele 12 kuu jooksul edastama või interneti teel taasedastama ainult tasulistes telepakettides ( 14 ). Leedu valitsuse selgituste kohaselt on selle ajutise meetme mõte keelatud materjali edastamise korral kiiresti reageerida, kuni peatamismenetluse algatamise ja tulemuseni.

31. LRTK oli 18. mai 2016. aasta otsusega võtnud niisuguse meetme kanali NTV Mir Lithuania vastu põhjusel, et üks sellel kanalil edastatud saadetest õhutas vihkamisele rahvuse alusel ( 15 ). Käesolev kohtuasi ei puuduta selle otsuse sisulisi küsimusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei sea nimelt kahtluse alla asjaolu, et selle saate sisu kuulus vihkamisele õhutamise alla direktiivi 2010/13 artikli 6 tähenduses ( 16 ).

32. Seevastu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega teada, kas LRTK pidi vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel järgima direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimusi. Kui nii, siis soovib ta teise küsimusega teada, millised õiguslikud tagajärjed peaksid sellega kaasnema selle otsuse õiguspärasusele.

33. Seega palutakse käesolevate küsimustega Euroopa Kohtul täpsustada, millised meetmed on direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigetega 1 ja 2 lubatud. Need küsimused põhinevad eeldusel, et kanal NTV Mir Lithuania on audiovisuaalmeedia teenus, mida osutab BMA, ja kuuluvad seega selle sätte kohaldamisalasse. LRTK ja Leedu valitsus Euroopa Kohtus selle eeldusega ei nõustu. Nende vastuväide tõstatab küsimuse, et milliste meediateenuste puhul kehtib selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 ette nähtud vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus. Selleks et anda kõik vastuse komponendid, mis oleksid eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikud põhikohtuasja lahendamiseks, tulen kõigepealt tagasi selle problemaatika juurde (2). Seejärel käsitlen esimest küsimust ja selgitan, miks minu arvates ei kuulu niisugune meede, nagu on ette nähtud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1, nimetatud artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse (3). Lõpuks analüüsin teise võimalusena teist küsimust ja selgitan põhjuseid, miks – kui oletada, et kõnealune meede kuulub artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse – ei tohiks seda võtta, kui selles sättes ette nähtud tingimused ei ole täidetud (4).

2. Audiovisuaalmeedia teenused, mille puhul kehtib direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus

34. Euroopa Kohtus arutati seoses küsimusega, milliste audiovisuaalmeedia teenuste puhul kehtib vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus, kahte sissejuhatavat küsimust: ühelt poolt seda, kas niisuguse kanali nagu NTV Mir Lithuania puhul kehtib see vabadus, kuigi LRTK ja Leedu valitsuse sõnul on selle kanali saated toodetud kolmandas riigis (a); ja teiselt poolt seda, kas selle kanali puhul kehtib see vabadus, kuigi kanal on adresseeritud ainult Leedu Vabariigi territooriumile (b).

a) Asjaolu, et telekanali saated pärinevad peamiselt kolmandast riigist

35. Audiovisuaalmeedia teenuste, sealhulgas telesaadete puhul kehtib direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud vastuvõtmise ja edastamise vabaduse põhimõte ainult tingimusel, et need kuuluvad selle direktiivi territoriaalsesse kohaldamisalasse. Selleks on vaja, et neid ainult ei edastataks (vähemalt) ühes liikmesriigis, ( 17 ) vaid et need ka „oleks pärit“ mõnest liikmesriigist. Vastasel korral võib vastuvõtjaliikmesriik nende teenuste vastuvõtmist ja taasedastamist oma territooriumil põhimõtteliselt vabalt reguleerida ( 18 ).

36. Direktiivi 2010/13 artikli 2 lõike 1 kohaselt „pärineb“ audiovisuaalmeedia teenus liikmesriigist, kui selle teenuse osutaja (telesaate puhul kasutatakse direktiivis mõistet „televisiooniteenuse osutaja“) ( 19 )kuulub mõne liikmesriigi jurisdiktsiooni alla. Sama direktiivi artikli 2 lõike 2 kohaselt on see nii siis, (1) kui kõnealune televisiooniteenuse osutaja on asutatud mõne liikmesriigi territooriumil (selle artikli lõikes 3 ette nähtud tingimustel) või (2) kui kõnealune televisiooniteenuse osutaja kasutab mõne liikmesriigi satelliitvõimsust või mõnes liikmesriigis asuvat satelliitside juhtimiskeskust ( 20 ) (selle artikli lõike 4 alusel).

37. Käesoleval juhul väidab Leedu valitsus sisuliselt, et televisiooniteenuse osutajaid, kes edastab telekanali NTV Mir Lithuania saateid, on Venemaal asutatud ettevõtja, samas kui BMA (mis asub – tuletan meelde – Ühendkuningriigis) piirdus ainult selle kanali edastamisega Leedus. Märgin selle kohta, et on üldteada, et NTV on Vene kanal, mille edastamise teenust osutab äriühing Oao Telekompania NTV, ja et NTV Mir (NTV Monde) on selle kanali rahvusvaheline versioon, mida edastatakse satelliidi teel. Selles kontekstis on kohtuistungil BMA antud teabe kohaselt NTV Mir Lithuania selle kanali Leedu televaatajatele mõeldud versioon ( 21 ). Saan seega Leedu valitsuse argumendist aru, et BMA edastatava kanali NTV Mir Lithuania saated on põhiosas NTV kanali muutmata kujul taasedastamine.

38. Selle argumendi ulatuse täielikuks mõistmiseks on vajalikud mõned täpsustused. Liidu õigusaktide kohaselt tehakse vahet audiovisuaalse sisu pakkumisel ja sisu edastamisel. Selle raames ei osuta operaatorid, kes ainult edastavad sisu, levitades seda näiteks avalikkusele, mitte „audiovisuaalmeedia teenuseid“ direktiivi 2010/13 tähenduses, vaid „elektroonilisi sideteenuseid“, mis kuuluvad direktiivi 2002/21/EÜ ( 22 ) kohaldamisalasse. Vastavalt nendes kahes direktiivis antud mõistetele ( 23 ) on määrav kriteerium meediateenuse osutajate eristamiseks lihtsalt leviteenust osutavatest operaatoritest see, kas neil on või mitte „toimetusvastutus“ edastatava sisu eest. Direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti c kohaselt hõlmab see mõiste televisiooniteenuse valdkonnas „tõhus[at] kontroll[i] nii saadete valiku kui ka nende […] programmikataloogi […] ülesehituse üle“. Lühidalt öeldes on direktiivi 2010/13 eeskirjade kohaldamiseks määrav, kas BMA teostab sellist kontrolli telekanali Mir Lithuania üle või ta piirdub, vastupidi, ainult selle edastamisega ( 24 ).

39. Selle aspekti kohta väitis Leedu valitsus kohtuistungil, et NTV Mir Lithuania kanali toimetuslikud otsused tehakse Venemaal. Need saated toodetakse selles kolmandas riigis. BMA ei mõjuta tema sõnul nende sisu. BMA väitis omalt poolt, et NTV Mir Lithuania sisu otsustatakse Ühendkuningriigis. Asjaomane isik ei piirdu väidetavalt üksnes selle kanali edastamisega, vaid on ka selle autor, nagu näitab pealegi tegevusluba, mille on talle väljastanud OFCOM.

40. Küsimus, kellel on „toimetusvastutus“ vaidlusaluse kanali eest, on faktiküsimus, mille selgitamine on vajaduse korral ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses. Asjaolu, et OFCOM on väljastanud BMA-le tegevusloa, viitab pigem sellele, et see vastutus on sellel äriühingul. Tegevusluba ei ole minu arvates siiski otsustav. See kohus peaks ikkagi saama kontrollida, kas direktiivi 2010/13 kohaldamise tingimused on täidetud ( 25 ). See on suur töö. Eespool meelde tuletatud mõiste „toimetusvastutus“ on eriti ebamäärane ja minu teada ei ole Euroopa Kohus selle mõiste suhtes kunagi seisukohta võtnud. Pean seega tarvilikuks anda mõned asjakohased tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid.

41. Selles osas tuleneb samast mõistest, et operaatoril on toimetusvastutus telekanali eest, kui ta teostab „tõhusat kontrolli“, mille esemeks on ühelt poolt nii selle kanali saadete „valik“ (ehk selle mõiste tavapärases tähenduses valik, kas ühte või teist saadet kanalisse valida või mitte) kui ka nende saadete programmikataloogi „ülesehitus“. Seepärast peab see kontroll olema kanali sisu üle tervikuna, mitte kõikide nende saadete üle eraldi. Asjaolu, et BMA ei tooda sellisel juhul saateid, mida edastatakse kanalil NTV Mir Lithuania, ei ole seega selles kontekstis määrav.

42. Teiseks, mis puutub selle „tõhusa kontrolli“laadi, siis märgin, et direktiiv 2010/13 ei anna ühtegi vastuseelementi. Direktiivi põhjenduses 25 on lihtsalt märgitud, et liikmesriigid võivad seda mõistet oma ülevõtvates seadustes täpsustada. Minu arvates on päritoluriigi põhimõtte kohaldamiseks siiski vaja iga audiovisuaalsete meediateenuste osutaja puhul kindlaks määrata üks pädev liikmesriik ja seega võimalust mööda üksainus operaator, kellel on konkreetse sisu eest toimetusvastutus. Selles kontekstis tekitaks selle mõiste täpsustamise liikmesriikide hooleks jätmine eelkõige positiivsete kohtualluvuse konfliktide riski ( 26 ). Kuna kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis c puudub sõnaselge viide liikmesriikide õigusele ja selleks, et tagada selle direktiivi ühetaoline tõlgendamine ELis, olen seisukohal, et mõistet „tõhus kontroll“ tuleb tõlgendada autonoomselt.

43. Direktiivi 2010/13 konteksti ja eesmärke (milleks on, tuletan meelde, reguleerida audiovisuaalse sisu pakkujate tegevust, erinevalt operaatoritest, kelle tegevus piirdub selle sisu edastamisega) arvestades näib mulle, et see tõhus kontroll seisneb selles, et on volitused viimasena otsustada audiovisuaalsisu pakkumise kui sellise üle ( 27 ). Konkreetselt põhikohtuasjas tähendaks see kindlaks teha, kes määravad NTV Mir Lithuania programmikataloogid.

44. Asjaolu (mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus), et kanal NTV Mir Lithuania on põhiosas kanali NTV taasedastamine, võiks viidata sellele, et BMA-l ei ole toimetusvastutust selle kanali eest. Lõplikke järeldusi on siiski raske teha. See sõltub sellest, kas see äriühing valib ja korraldab ise selliselt taasedastatavaid NTV saatekavu. Igal juhul on telekanali eest sellise vastutuse võtmiseks minu arvates vaja teatavaid materiaalseid vahendeid ja tööjõudu. Asjaolu, et BMA-l on või ei ole piisavalt töötajaid, kes vastutavad kanali saadete tellimise, kogumise, hindamise, töötlemise või kinnitamise eest, oleks minu arvates selles suhtes hea näitaja ( 28 ).

45. Kui oletada, et BMA on tõepoolest operaator, kellel on see toimetusvastutus, ja olenemata asjaolust, et see äriühing on ametlikult registreeritud Ühendkuningriigis, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kontrollima ka, kus praktikas toimetuslikud otsused NTV Mir Lithuania kohta tehakse ( 29 ). Siin jällegi ei ole see just tühiasi. Eeldan, et tuleks lähtuda kohast, kus tavaliselt töötavad selle äriühingu töötajad, kellel on viimasena õigus otsustada selle kanali saatekava koostamise üle. See järelekontrollimine on oluline, kuna liidu seadusandja on direktiivis 2010/13 ette näinud sätte, mis on tõenäoliselt mõeldud selleks, et vältida liidus „postkastifirmade“ asutamist: kui need toimetuslikud otsused tehakse tõepoolest Venemaal – nagu väidab Leedu valitsus –, siis loetakse selle direktiivi artikli 2 lõike 3 punkti c kohaselt BMA asutatuks Ühendkuningriigis üksnes juhul, kui oluline osa tema töötajatest, keda kasutatakse audiovisuaalmeedia teenuste tegevuses, tegutseb selles liikmesriigis.

46. Kui oletada veel, et kontrolli tulemusel selgub, et toimetusvastutus kanali NTV Mir Lithuania eest ei ole BMA-l, vaid käesoleva ettepaneku punktis 37 nimetatud Vene äriühingul, ja/või et toimetuslikud otsused tehakse Venemaal ja et direktiivi 2010/13 artikli 2 lõike 3 punktis c ette nähtud töötajate tingimus ei ole täidetud, siis sellega analüüs ei lõpe. Veel tuleks kontrollida selle direktiivi artikli 2 lõikes 4 ette nähtud seosekriteeriume, mis puudutavad mõne liikmesriigi satelliidi või satelliitside juhtimiskeskuse kasutamist ( 30 ).

b) Asjaolu, et telekanal on adresseeritud ainult ühe liikmesriigi territooriumile

47. Kuigi BMA on registreeritud Ühendkuningriigis, teatas see äriühing kohtuistungil, et kanal NTV Mir Lithuania on adresseeritud ainult Leedu vaatajatele ( 31 ). Euroopa Kohus küsitles pooli küsimuses, kas see asjaolu seab direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud vastuvõtmise ja taasedastamise vabaduse kohaldamise kahtluse alla. Seepärast tuleks lühidalt käsitleda seda problemaatikat.

48. Direktiiv 2010/13 põhineb asutamisvabadusel. Meediateenuse osutaja võib seega ennast vabalt asutada enda valitud liikmesriigis, isegi kui ta ei paku teenuseid selles riigis ( 32 ). See vabadus ühendatult päritoluriigi põhimõttega tekitab aga kurvitarvitamise riski. Nimelt võiks teenuseosutaja, kes adresseerib oma sisu konkreetsele liikmesriigile, ennast asutada teises liikmesriigis ainuüksi selleks, et vältida talle esimese riigi rangemate eeskirjade kohaldamist või selle riigi audiovisuaalse valdkonna reguleeriva asutuse poolset tõhusamat ja aktiivsemat kontrolli selle teenuseosutaja pakutava sisu üle ( 33 ).

49. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ELTL artikli 56 kohta võib liikmesriik pidada liikmesriigi operaatoriks televisiooniteenuse osutajat, kes asub teise liikmesriiki selleks, et osutada seal teenuseid selle riigi territooriumi jaoks ja oma õigusaktidest tulenevatest kohustustest kuritarvituslikult kõrvale hoida ( 34 ).

50. Käesoleval juhul leiab Leedu valitsus, et BMA on ennast asutanud Ühendkuningriigis, et Leedu õigusnormidest kõrvale hiilida ( 35 ). Kas Leedu Vabariik võib seega tugineda sellele kohtupraktikale, et samastada BMA-d riikliku televisiooniteenuse osutajaga ja seda äriühingut sellisena reglementeerida? Tegelikult ei. Vastavalt direktiivi 2010/13 ei või vastuvõtjaliikmesriik, isegi kui tema õigusaktidest mööda hiilitakse, kohe vabaneda kohustusest austada vastuvõtmise ja taasedastamise vabadust. Liidu seadusandja on seevastu selle sama kohtupraktika kodifitseerinud, nähes selle direktiivi artikli 4 lõigetes 2–5 ette erimenetluse ( 36 ). Siiski ei ole vaidlust selle üle, et Leedu Vabariik ei ole seda menetlust NTV Mir Lithuania suhtes kasutanud. Seepärast ma seda menetlust pikemalt ei käsitle.

3. Asjaolu, et niisugune meede, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kuulu direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse (esimene küsimus)

51. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2010/13 artikli 3 lõiked 1 ja 2 hõlmavad üksnes juhtumeid, kus vastuvõtjaliikmesriik peab vajalikuks teisest liikmesriigist edastatava audiovisuaalmeedia teenuse vastuvõtmine või taasedastamine peatada, või ka muid meetmeid, mida võtab esimene liikmesriik selle teenuse vastuvõtmise või taasedastamise muul viisil piiramiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 ette nähtud meede, mis seisneb Leedu tarbijatele telekanaleid edastavatele operaatoritele kehtestatud kohustuses interneti teel edastada või taasedastada konkreetset kanalit 12 kuu jooksul ainult tasulistes pakettides, kuulub selle õigusnormi kohaldamisalasse.

52. Tuletan meelde, et vastavalt direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikele 1 „tagavad liikmesriigid“ teistest liikmesriikidest pärinevate audiovisuaalmeedia teenuste „vastuvõtmisvabaduse ega piira nende taasedastamist oma territooriumil“ põhjustel, mis kuuluvad selle direktiiviga koordineeritavatesse valdkondadesse. Nimetatud direktiivi artiklis 6 osutatud vihkamisele õhutamine kuulub nende põhjuste hulka. Televisiooniteenuse puhul on selle sama direktiivi 3 lõikega 2 vastuvõtjaliikmesriigil siiski lubatud „teha lõike 1 sätetest ajutiselt erandeid“, tingimusel et täidetakse sisulisi ( 37 ) ja menetluslikke nõudeid ( 38 ).

53. LRTK ja Leedu valitsus on seisukohal, et need sätted hõlmavad üksnes juhtumeid, kus liikmesriik kavatseb teisest liikmesriigist pärinevate saadete vastuvõtmise või taasedastamise peatada. Niisugune meede, nagu on ette nähtud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1, ei kuulu nende arvates eespool nimetatud sätete kohaldamisalasse. BMA ja komisjon on vastupidisel arvamusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kaldub nende arvamust jagama.

54. Selles suhtes ei saa esitatud küsimusele ainuüksi direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 sõnastuse põhjal vastata. Esimeses lõikes sätestatakse kohustused vastuvõtjaliikmesriigi jaoks („tagada vastuvõtmisvabadus“ ja mitte „piira[ta] taasedastamist“ põhjustel, mis kuuluvad koordineeritavatesse valdkondadesse), samas kui teises lõikes on abstraktselt nimetatud „erandit“ nendest kohustustest. Nendest on siiski raske selliselt osutatud meetmete kohta rohkem teavet saada. Konkreetselt ei võimalda see sõnastus iseenesest mõista, mida tähendab „vastuvõtmisvabadus“. Pealegi võib mõistel „piirama“ olla tavakeeles laias valikus tähendusi täielikust takistamisest lihtsalt segamiseni.

55. Seepärast tuleb direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 sõnastust analüüsida, arvestades selle sätte tekkelugu ja konteksti, milles see esineb, ning selle direktiivi eesmärke ( 39 ).

56. Selle sätte tekkeloo kohta tuletan meelde, et alguses oli direktiivi 89/552 artikli 2 lõikes 2 selle algses redaktsioonis esimeses lauses sätestatud vastuvõtmise ja taasedastamise vabaduse põhimõte ning teises lauses ette nähtud, millistel tingimustel võis vastuvõtjaliikmesriik „ajutiselt peatada telesaadete taasedastamise“. See säte nägi seega ette sellele liikmesriigile võimaluse niisuguse saate taasedastamine oma territooriumil ajutiselt peatada.

57. Selle artikli 2 lõike 2 sattus aga ühe meedias kajastatud kohtuasja keskmesse eelkõige seoses küsimusega, kas vastuvõtjaliikmesriik võis peatada oma territooriumil nii saate taasedastamise (kaabliga) kui ka selle otse vastuvõtmise (satelliidilt) ( 40 ). Sellele kohtuasjale reageerides oli liidu seadusandja direktiivi 97/36 ( 41 ) vastuvõtmisega asendanud selle sätte uue artikliga 2a, mis sisaldas sõnastust, mis on säilinud direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2, mille kohaselt võib vastuvõtjaliikmesriik vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest „ajutiselt erandeid“ teha, kui seal sätestatud tingimused on täidetud. Selline terminoloogiline muudatus tehti minu teada seega peamiselt selgitamiseks, et see liikmesriik võib toimida nii saate oma territooriumil vastuvõtmise kui ka taasedastamise vastu. Seevastu ei viita miski sellele, et liidu seadusandja oleks kavatsenud ette nähtud meetmete laadi uuesti üle vaadata ( 42 ). Direktiivi 2010/13 põhjenduses 36 on muide ikka, nagu oli enne seda direktiivi 89/552 põhjenduses 15, nimetatud „taasedastamise peatamist“ vastuvõtjaliikmesriigi poolt ( 43 ).

58. Direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 konteksti ja selle direktiivi eesmärkide kohta väidab BMA sisuliselt, et selle direktiiviga rakendatakse meediateenuste osutamise vabadust. Mõistel „vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest erandi tegemine“ peaks seega olema sama tähendus mis mõistel „piiramine“ ELTL artikli 56 tähenduses. Põhikohtuasja kaebaja tuletab meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähistab see mõiste meetmeid, mis keelavad või takistavad teenuste osutamise vabadust või muudavad selle vähem atraktiivseks ( 44 ). Käesoleval juhul kahjustaks üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 ette nähtud meede nii silmas peetud kanali tarbijaid kui ka selle tarnijat. Tarbijad peaksid kanali vaatamise jätkamiseks tellima nii põhipaketi kui ka tasulise paketi. Selle tagajärjel väheneks kanali vaatajate arv, mis mõjuks negatiivselt tema kasumlikkusele. See meede oleks seega selline piirang ja selle pikendusena ka erand vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest selle artikli 3 lõigete 1 ja 2 tähenduses. Komisjon nõustub sisuliselt selle analüüsiga.

59. Ma ei arva aga, et see on õige lähenemine. Tõsi on, et direktiiviga 2010/13 sätestatakse ELTL artiklis 56 tagatud teenuste osutamise vabadus konkreetselt audiovisuaalmeedia teenuste valdkonnas ( 45 ). Meediateenuste jaoks „sisepiirideta ala“ ( 46 ) rajamine on aga majanduslikest liikumisvabadustest palju kaugemale ulatuv. Need ole sellised teenused nagu teised. Televisiooniteenus on eelkõige fundamentaalse tähtsusega demokraatia, kultuuri ja hariduse jaoks liikmesriikides. Samavõrra võib televisiooniteenus avaldada liikmesriikide elanikkonnale ilmselget mõju ( 47 ). Avalikke huvisid telelevi ümber on palju.

60. Sellega seoses on direktiiviga 2010/13 tehtud koordineerimine piiratud ulatusega. Selle direktiivi ja eriti selle artikli 3 lõigete 1 ja 2 mõte ei ole kaotada kõik takistused, mis võiksid pidurdada televisiooniteenuse osutajate kanalite edastamist või kahjustada nende organisatsioonide kasumlikkust. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale näitab vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus, et vastuvõtjaliikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi kontrollifunktsiooni tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate televisiooniteenuse osutajate telesaadete sisu üle. Teisisõnu tagab see vabadus nendele organisatsioonidele, et saateid, mille sisu on päritoluliikmesriik „heaks kiitnud“, võib põhimõtteliselt seaduslikult edastada kõikide liikmesriikide territooriumil.

61. Sellega seoses on direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigetega 1 ja 2 vastuolus, kui vastuvõtjaliikmesriik teostab põhjustel, mis kuuluvad direktiiviga koordineeritavatesse valdkondadesse (alaealiste kaitse, vaenu õhutamine jne), tema territooriumil edastatava sisu teistkordset kontrolli, kehtestades sisu suhtes eelneva loa saamise nõude. Selle õigusnormiga on vastuolus ka see, kui vastuvõtjaliikmesriik nendel põhjustel selle sisu taasedastamise lihtsalt keelab ( 48 ). Selliseid meetmeid võttes teeb vastuvõtjaliikmesriik vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest erandi.

62. Seevastu ei ole see säte kohaldatav meetmetele, mida vastuvõtjaliikmesriik võib telesaatega seoses võtta ja mis tulenevad õigusnormidest, mille eesmärk ei ole televisiooniteenuse osutamine iseenesest ja mille eesmärgid kuuluvad küll koordineeritud valdkondadesse, kuid mille tagajärg ei ole takistada „otseses mõttes“ selle saate taasedastamist (või vastuvõtmist) oma territooriumil ( 49 ).

63. Selle hea näide on kohtuotsus Mesopotamia Broadcast ja Roj TV ( 50 ). Kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus, olid Saksamaa ametiasutused kehtestanud ühendusi käsitlevate Saksa õigusnormide alusel organisatsioonidele Mesopotamia Broadcast ja Roj TV, mis kuulusid Taani jurisdiktsiooni alla, Saksamaa territooriumil tegutsemise keelu vihkamisele õhutamise põhjustel. Praktikas oli kogu selle televisiooniteenuse osutaja kogu tegevus (nt saadete tegemine, avalikud esitamised, tugitegevus jne) Saksamaal keelatud. Euroopa Kohus leidis, et arvestades, et direktiiv 89/552 ei ole valdkondade suhtes, mis kuuluvad avaliku korra, heade kommete või avaliku julgeoleku alla, ammendav, võivad need ametiasutused vabalt kohaldada selliseid õigusakte (mille eesmärk ei ole televisiooniteenuse osutamine kui selline) organisatsiooni Mesopotamia Broadcast ja Roj TV tegevusele, tingimusel et selle tagajärg ei ole seal Roj TV saadete taasedastamise takistamine iseenesest.

64. Euroopa Kohtu eespool viidatud praktikat arvestades tundub mulle, et selline meede, nagu on ette nähtud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1, ei kuulu direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse.

65. Esiteks ei ole nende õigusnormide ese televisiooniteenuse osutamine (ega meediateenuste osutamine üldiselt). Nagu on eespool käesoleva ettepaneku punktis 38 meelde tuletatud, eristatakse liidu õiguses sisu pakkumist, mis eeldab toimetusvastutust, ja sisu edastamist. Ent, nagu on märgitud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11, on selle õigusnormiga ette nähtud meede adresseeritud operaatoritele, kes pakuvad neid saateid Leedu tarbijatele kanalipakettides. See meede ei puuduta telesaadete sisu, vaid nende levitamist. Selle õigusnormiga kehtestatakse sisuliselt nõuded selliste pakettide koostisele. Ent kuna selliste pakettide pakkumisega tarbijatele ei kaasne toimetusvastutust edastatavate kanalite eest, ei kuulu see pakkumine direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse ( 51 ), nagu seda õigesti rõhutab LRTK.

66. Teisest küljest ei saa minu arvates asuda seisukohale, et üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 ette nähtud meetme tagajärg on asjaomase kanali otseses mõttes taasedastamise (või vastuvõtmise) takistamine. Selleks asjakohane kontrollikriteerium on minu arvates kindlaks määrata, kas vaatamata vastuvõtjaliikmesriigi võetud meetmele saab asjaomast telesaadet ikkagi seaduslikult edastada ja kas see jääb tema territooriumi tarbijatele seaduslikult kättesaadavaks ( 52 ). Selles mõttes takistab vastuvõtjaliikmesriik otseses mõttes vastuvõtmist või taasedastamist siis, kui ta peatab kanali kaabelsidevõrgus taasedastamise või keelab satelliidiga vastu võetud kanali vaatamiseks tingimata vajaliku dekoodri müügi ( 53 ). Kanalit ei saa enam õiguspäraselt taasedastada ja televaataja, kes soovib kõnealust kanalit vaadata, ei saa seaduslikult teha.

67. Seevastu kõik muu on minu arvates olukord, kus liikmesriik reguleerib telesaadete edastamist ja juurdepääsu teatavate tingimustega. Vastuvõtjaliikmesriik võib nõuda telekanalite edastajatelt, et nad korraldaksid oma pakkumised selliselt, et näiteks pornograafiakanaleid sisaldaksid ainult eripaketid, millele kehtivad eritingimused ( 54 ), piirata reklaami seda laadi kanalite puhul või veel keelata nende näitamise avalikus kohas. Tõsi küll, need meetmed piiravad teatud määral nende kanalite kättesaadavust. See muide ongi nende meetmete eesmärk. Need levitamise tingimused ei piira aga minu arvates kõnealuste kanalite vastuvõtmist või taasedastamist iseenesest. Televisiooniteenuse osutajad võivad vabalt neid kanaleid vastu võtta, lisada neid oma pakkumustesse ja neid taasedastada. Tarbijatele peavad need kanalid olema seaduslikult kättesaadavad. Käesolevas asjas võivad Leedu televaatajad kanalit NTV Mir Lithuania ikkagi seaduslikult vaadata, kui nad tellivad vastava paketi.

68. Loomulikult ei või needsamad levitamise tingimused jätta direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ilma kasuliku mõjuta. See oleks nii juhul, kui need tingimused soosiksid riigisiseseid saateid või oleksid sellise ulatusega, et need muudaksid teisest liikmesriigist pärit saate edastamise ja kättesaadavuse praktikas ülemäära raskeks. Käesoleval juhul see siiski nii ei ole ( 55 ).

69. Vastupidine tõlgendus nii, et vastuvõtjaliikmesriigil on põhimõtteliselt keelatud kehtestada niisugustel põhjustel nagu alaealiste kaitse või vaenu õhutamise keeld eeskirju audiovisuaalmeedia teenuste levitamise kohta, väljuks päritoluliikmesriigi ja vastuvõtjaliikmesriigi vahelise pädevuste jaotuse loogikast. Viis, kuidas levitajad korraldavad pakettide pakkumusi teise riigi tarbijatele, on küsimus, mis ei ole põhimõtteliselt esimese riigi kontrolli all.

70. Siin tuleb rõhutada veel ühte konteksti elementi. Kellelegi ei jää märkamatuks, et direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tingimused ( 56 ) on eriliselt rasked. Need rasked tingimused on minu arvates õigustatud, arvestades, kui suurt kahju põhjustab audiovisuaalmeedia teenuste vabale ringlusele niisuguse teenuse peatamine. Need tulenevad abstraktsest kaalumisest ühelt poolt vastuvõtmise ja taasedastamise vabaduse, mis väljendab konkreetselt sõnavabadust ja teenuste osutamise vabadust, ning teiselt poolt liikmesriikide teatavate avalike huvide vahel. See raskusaste nõuab vastukaaluks rangeid tingimusi ( 57 ). Seevastu, nagu rõhutab LRTK, kohustus edastada konkreetset kanalit tasulistes pakettides on selle kanali levikule palju vähem piirava mõjuga kui peatamine. Oleks ebaproportsionaalne ja sobimatu kohaldada sellisele meetmele samu tingimusi.

71. Tõlgendust, mille ma välja pakun, ei sea minu arvates kahtluse alla BMA argument, et direktiivi 2010/13 artikli 3 lõiget 2 kui erandit selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest tuleb tõlgendada kitsalt ( 58 ).

72. Nimelt, nagu ma märkisin, tagab vastuvõtmise ja taasedastamise vabadus televisiooniteenuse osutajatele, et päritoluliikmesriigi poolt heaks kiidetud saateid võib põhimõtteliselt seaduslikult levitada kõikide liikmesriikide territooriumil. Selle vabaduse eesmärk ei ole minu arvates kaotada kõik tõkked, mis võiksid takistada televisiooniteenuse osutaja kanalite levitamist või kahjustada nende kasumlikkust, näiteks levitamise tingimused. Ma ei soovita seega Euroopa Kohtul tõlgendada erandit laialt, vaid anda põhimõttele endale selle õige ulatus.

73. Märgin lisaks, et meede, mida arutati kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Mesopotamia Broadcast ja Roj TV ( 59 ), võis täieliku tegevuskeeluga asjaomase televisiooniteenuse osutaja tegevust takistada palju rohkem kui pakettide koostamise reegel käesolevas kohtuasjas. Selles kohtuasjas oli Saksamaa valitsus teinud kõik tehniliselt võimaliku, et pidurdada vaenu õhutavate materjalide levitamist Roj TV poolt. Seega oleks minu arvates paradoksaalne üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1 ette nähtud kohustus hukka mõista, olles samas kinnitanud selles kohtuasjas arutamisel olnud meetme kehtivust. Esimene rakendab huvisid, mis on analoogsed teise aluseks olevate huvidega, aga väiksema intensiivsusega.

74. Pealegi ei tähenda tõlgendus, mille ma välja pakun, vastuvõtjaliikmesriigile tühja tšeki kirjutamist. Kuigi minu arvates ei hõlma direktiivi 2010/13 artikli 3 lõiked 1 ja 2 niisugust meedet, nagu on ette nähtud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1, kuulub see ikkagi ELTL artikli 56 alla ( 60 ). Nagu ma märkisin, võib see meede olla teenuste osutamise vabaduse piiramine. See piirang võib aga olla põhjendatud.

75. Kõnealuse meetmega ei toimu otsest või kaudset diskrimineerimist riigisisese sisu kasuks ja see taotleb üldisest huvist lähtuvat eesmärki. Minu arvates läbib see edukalt ka proportsionaalsuse kontrolli ( 61 ). Leedu ametiasutused ei keelanud lihtsalt kanali NTV Mir Lithuania vaatamist täielikult, vaid üksnes piirasid selle vaatajaskonda. Kuna selles kontekstis on audiovisuaalmeedia teenuste osutamine olemuslikult seotud sõnavabadusega, peab liikmesriigi õigusnorm selleks, et olla kooskõlas teenuste osutamise vabadusega, olema kooskõlas ka põhiõigustega, mille järgimise tagab Euroopa Kohus ( 62 ), ja konkreetselt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 11. Ent ka siin ei ole sõnavabadus absoluutne ja põhjendatuse ja proportsionaalsuse kontrollimine peaks töötama Leedu ametiasutuste kasuks ( 63 ).

76. Siinkohal ei tohiks unustada käesoleva kohtuasja tausta. LRTK ja Leedu valitsuse antud teabe kohaselt võeti üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõige 11 ja lõike 12 punkt 1 vastu Leedu teaberuumi kaitsmiseks ja kiiresti reageerimiseks ( 64 ) Vene propagandale Balti riikide vastu nende geopoliitilise olukorra tõttu toimuva infosõja olukorras. ELi institutsioonid on ise tuvastanud, et Balti riikidel tuleb nende endi sõnade kohaselt toime tulla meedias leviva valeinfoga, mis on sihilikult suunatud Balti riikide venekeelsele vähemusele nende riikide halvustamiseks, demokraatlikel väärtustel, inimõigustel ja õigusriigil põhineva Euroopa poliitilise arutelu õõnestamiseks ja üldisemalt nende riikide poliitilise, majandusliku ja sotsiaalse olukorra destabiliseerimiseks ( 65 ). Arvestades televisiooni eriti olulist mõju avaliku arvamuse kujundamisele, näib Leedu seadusandja reaktsioon igati mõistlik.

77. Kõikidest eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et teisest liikmesriigist edastatavat telekanalit vastu võtva liikmesriigi võetud meede, millega kohustatakse esimese riigi tarbijatele telekanaleid levitavaid operaatoreid edastama või taasedastama kõnealust kanalit ainult tasulistes pakettides või täiendava tasu eest, ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse.

4. Teise võimalusena: vastuvõtjaliikmesriigi kohustus järgida direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tingimusi (teine küsimus)

78. Kui – vastupidi minu ettepanekule – direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad niisugust meedet, nagu on ette nähtud üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikes 11 ja lõike 12 punktis 1, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega sisuliselt teada, kas kooskõlas liidu õigusega võib sellise meetme võtta juhul, kui artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimused ei ole täidetud.

79. Minu arvates on raske vastu vaielda, et direktiivi 2010/13 süsteemis peab vastuvõtjaliikmesriik järgima selle artikli lõikes 2 ette nähtud tingimusi, kui ta kavatseb võtta teisest liikmesriigist edastatava audiovisuaalmeedia teenuse vastu meetme, mis kuulub selle direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 kohaldamisalasse ( 66 ).

80. Tõsi küll, nagu nähtub direktiivi 2010/13 artikli 4 lõikest 1, on selle direktiiviga kehtestatud miinimumnõuded. Seepärast võivad liikmesriigid kehtestada rangemaid või üksikasjalikumaid eeskirju kui need, mis on sätestatud selles direktiivis. See võimalus on liikmesriikidele jäetud siiski ainult nende jurisdiktsiooni all olevate televisiooniteenuse osutajate suhtes. Teisisõnu võib edastav liikmesriik direktiivi nõuetest kaugemale minna, aga vastuvõtjaliikmesriik mitte ( 67 ).

81. Jääb veel kindlaks määrata, kas vastuvõtjaliikmesriik võib niisuguse meetme võtmise põhjenduseks, mis ei vasta direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tingimustele, tugineda esmasele õigusele. Selles suhtes tuletan meelde, et ELTL artikkel 52 näeb ette põhjendused avaliku korra ja avaliku julgeoleku huvides, millele võivad liikmesriigid tugineda ning need põhjendused on teenuste osutamise vabadusele kohaldatavaks tehtud ELTL artiklis 62 esitatud viitega. Märgin, et Euroopa Kohus ei ole veel selles küsimuses seisukohta võtnud ( 68 ).

82. Minu arvates tuleb nõustuda komisjoniga, kes väitis kohtuistungil, et kui eeldada, et konkreetne meede kuulub direktiivi 2010/13 artikli 3 lõigete 1 ja 2 alla, ja tingimusel, et see meede kuulub ühte selle direktiiviga koordineeritud valdkonda, siis ei saaks vastuvõtjaliikmesriik tugineda esmasele õigusele, et minna kaugemale sellest, mis on selles sättes lubatud.

83. Nimelt, vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on liikmesriikidele antud võimalus tugineda EL toimimise lepingus ette nähtud põhjendustele neile jäetud ainult juhul, kui kohaldatavad eeskirjad ei ole ühtlustatud ( 69 ). Meedet, mis on keelatud direktiiviga, millega rakendatakse teenuste osutamise vabadust, ei saa põhjendada esmase õiguse alusel. Euroopa Kohus on seisukohal, et kui liidu seadusandja võtab vastu teisese õiguse akti, millega rakendatakse konkreetselt EL toimimise lepinguga tagatud liikumisvabadus ( 70 ), siis võib ta nendele põhjendustele tuginemise võimalust piirata ( 71 ).

V. Ettepanek

84. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vilniaus apygardos administracinis teismase (Vilniuse regionaalne halduskohus, Leedu) esitatud küsimustele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et teisest liikmesriigist edastatavat telekanalit vastu võtva liikmesriigi võetud meede, millega kohustatakse esimese riigi tarbijatele telekanaleid levitavaid operaatoreid edastama või taasedastama kõnealust kanalit ainult tasulistes pakettides või täiendava tasu eest, ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiiv audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) (ELT 2010, L 95, lk 1; parandus ELT 2018, L 238, lk 112).

( 3 ) Vt eelkõige 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 4 ) Vt eelkõige 10. juuni 2011. aasta kohtumäärus Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, punktid 17 ja 18), 12. märtsi 1998. aasta kohtuotsus Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, punktid 20 ja 21) ja 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, punktid 29–31).

( 5 ) Ei tohi omavahel segi ajada haldusakti muutmist või kehtetuks tunnistamist ametiasutuse poolt, mis ei tähenda akti õigusvastasuse tunnistamist ja avaldab ex nunc mõju, ja selle akti tühistamist kohtus, mille alusel tühistatud akt likvideeritakse õiguskorrast tagasiulatuvalt ja loetakse, et seda ei ole kunagi vastu võetud. Vt selle kohta 28. mai 2013. aasta kohtuotsus Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punkt 68).

( 6 ) BMA märgib, et vaidlusaluse otsuse tõttu tema reklaamitulud vähenesid.

( 7 ) Vt analoogia alusel 28. mai 2013. aasta kohtuotsus Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punktid 61–64 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 8 ) Vt analoogia alusel 4. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 9 ) Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1989, L 298 lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224), nn piirideta televisiooni direktiiv. Selle direktiivi sisuline kohaldamisala piirdus alguses ainult telesaadetega. Hiljem laiendati seda tellitavate saadete vaatamise teenustele, mida levitatakse eelkõige interneti teel. Siis rühmitati need eri teenused kokku nimetuse „audiovisuaalmeedia teenused“ alla.

( 10 ) Direktiivi 2010/13 põhjendus 104. Sama mõtet on väljendatud nimetatud direktiivi põhjenduses 8 televisiooniteenuse suhtes väljendiga „teleprogrammide vaba ringlus“. Televisiooniteenust käsitleb ka 5. mail 1989. aastal Strasbourgis allkirjastatud piiriülese televisiooni Euroopa konventsioon, millega on ühinenud 20 liikmesriiki, sealhulgas Leedu Vabariik. Tuletan meelde, et selle konventsiooni ja direktiivi 89/552 ettevalmistamine toimus samal ajal, et teha neist paralleelsed õigusaktid, millega taotletakse samasuguseid eesmärke ja mis põhinevad sama liiki eeskirjadel.

( 11 ) Needsamad nõuded kehtivad ka reklaami, sponsorluse, telemüügi, alaealiste kaitse, Euroopa teoste edendamise ja ühiskonnale väga tähtsate sündmuste kohta teabele juurdepääsu kohta.

( 12 ) Direktiivi 2010/13 põhjendustest 33 ja 34 nähtub, et liidu seadusandja on pidanud seda põhimõtet tingimata vajalikuks audiovisuaalmeedia teenuste siseturu loomiseks, et eelkõige tagada niisuguste teenuste osutajatele õiguskindlus ja edendada meediapluralismi liidus. Lisaks nähtub selle direktiivi põhjendusest 36, et liidu seadusandja on pidanud päritoluliikmesriigi teostatavat järelevalvet põhimõtteliselt piisavaks selleks, et tagada direktiivis sätestatud miinimumnõuete järgimine.

( 13 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.

( 14 ) Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on kanalipakett telekanalite kogum, mille koostab ja pakub tarbijatele välja televisiooniteenuse osutaja või muu isik, kes osutab nendele tarbijatele telekanalite või -saadete levitamise teenust internetis. Põhipakett on selliselt koostatud kanalite kogum, mida pakutakse fikseeritud tasu eest kõikidele kõnealuste teenuste tarbijatele. Tasuline pakett on kanalite kogum, mida levitatakse tarbijatele lisatasu eest, mis ei ole põhipaketi hinna sees.

( 15 ) LRTK märkis oma seisukohtades, et kõnealune saade „sisaldas Balti riikide vastu rahvuse alusel vaenule ja vihkamisele õhutavat väärteavet leedulaste ja lätlaste koostöö kohta holokausti raames ja Balti riikide nn natsionalistliku ja neonatsistliku sisepoliitika kohta, mis kujutab ohtu nende territooriumil elavale vene rahvusvähemusele“. See saade oli selle asutuse sõnul adresseeritud „sihipäraselt Leedu venekeelsele vähemusele“ ja püüdis mitmesuguste propagandavahendite abil „mõjutada negatiivselt ja sisendavalt selle ühiskonnarühma arvamust Leedu, Läti ja Eesti sise- ja välispoliitika kohta, rõhutada ühiskonna erimeelsusi ja lõhestumist, asetada rõhku lääneriikide tekitatud pingele Ida-Euroopa piirkonnas ja Venemaa ohvrirollile“. Tulen nende aspektide juurde tagasi käesoleva ettepaneku punktis 76.

( 16 ) Komisjon täpsustas oma seisukohtades, et LRTK on tõlgendanud seda mõistet, pidades silmas 22. septembri 2011. aasta kohtuotsust Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, punktid 41–44). Selles kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus, et mõiste „vihkamisele õhutamine“ direktiivi 89/552 tähenduses hõlmab sama riigi territooriumil elavate eri rahvustest või kogukondadest inimeste vahel vägivaldsetele kokkupõrgetele ärgitavaid ja nendevahelisi pingeid teravdavaid sõnumeid, ohustades sellega rahvastevahelist üksteisemõistmist. Ülesanne määrata põhimõtteliselt kindlaks, millisest künnisest alates on ajalooliste või päevakajaliste sündmuste erapoolik ja ebaaus kajastamine vaenu õhutamine, ei ole kergete killast. See väljub siiski käesoleva ettepaneku piiridest.

( 17 ) Vt direktiivi 2010/13 artikli 2 lõige 6 ja põhjendus 39, mille kohaselt seda direktiivi ei kohaldata üksnes kolmandates riikides vastuvõtmiseks mõeldud audiovisuaalmeedia teenuste suhtes, mida ühe või mitme liikmesriigi üldsus ei võta otseselt ega kaudselt vastu standardsete tarbijatele ettenähtud seadmetega.

( 18 ) Vt direktiivi 2010/13 põhjendus 54.

( 19 ) Vt direktiivi 2010/13 artikli 1 punkti 1 alapunkt f.

( 20 ) Termin „üleslüli“ ehk uplink tähistab signaaliedastust maapealse jaama ja satelliidi vahel, vastandina terminile „allalüli“ ehk downlink, mis vastab signaaliedastusele satelliidilt maapinnale.

( 21 ) Siin tuleb meelde tuletada ühte konteksti elementi. Balti riikide (Eesti, Läti ja Leedu) elanikkonnas on suur venekeelse elanikkonna vähemus, mis tuleb suurest sisserändest nendesse riikidesse NSVL-i ajal ja tol ajal kohustuslikust vene keele kasutusest. Kõikides nendes riikides elab seega koos kaks keelekogukonda. Riiklikud televisiooniteenuse osutajad edastavad oma saateid asjaomase riigi riigikeeles, samas kui satelliit- ja kaabeltehnoloogia võimaldab edastada venekeelsele vähemusele Vene telekanaleid. Vt eelkõige Jõesaar, A., „One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive“, Media and Communication, 2015, kd 3, nr 4.

( 22 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 33, ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).

( 23 ) Vt mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ määratlus direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis i ja mõiste „meediateenuse osutaja“ määratlus selle direktiivi sama lõike 1 punktis d, selle direktiivi põhjendus 26 ja mõiste „elektroonilise side teenus“ direktiivi 2002/21 artikli 2 punktis c.

( 24 ) Selguse huvides on direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 1 silmas peetud audiovisuaalmeedia teenuste osutamise viisina ainult taasedastamist. See direktiiv ei ole taasedastamisteenustele kui sellistele kohaldatav. See reguleerib levitatavat sisu, mitte levitamisviisi.

( 25 ) Tuletan meelde, et direktiiviga 2010/13 ei ühtlustata tegevuslube, mida annavad liikmesriigid, kes peavad ennast selle direktiivi artikli 2 lõikele 1 alusel pädevaks audiovisuaalmeedia teenuste osutajat reguleerima. Liidu õiguse seisukohast ei ole OFCOM-i poolt BMA-le antud tegevusloal seega iseenesest väärtust.

( 26 ) Nii oleks see näiteks juhul, kui üks liikmesriik oma riigisisese õiguse alusel leiab, et tema territooriumil asutatud operaatoril on toimetusvastutus selle sisu eest, samas kui teine liikmesriik leiab oma eeskirjade kohaselt, et see on teisel operaatoril, kes kuulub tema jurisdiktsiooni.

( 27 ) Vt selle mõiste kohta Schulz, W., Heilmann, S., „La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels“, IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel (Euroopa Audiovisuaalvaldkonna Vaatluskeskus), Strasbourg, 2008, lk 17.

( 28 ) Vt selle viimase punkti kohta Euroopa Nõukogu dokument Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, vastu võetud 21. septembril 2011, punktid 29–36, eriti punkt 34.

( 29 ) Direktiivis 2013/10 kasutatakse kordamööda mõisteid „toimetusvastutus“ ja „toimetuslikud otsused“. Minu arvates ei ole vaja neid kahte mõistet eristada. Et kindlaks määrata, mis kujutab endast „toimetuslikku otsust“, tuleb kasutada toimetusvastutust iseloomustavaid kriteeriume.

( 30 ) Käesoleval juhul nähtub kohtuistungil BMA antud selgitustest, et telekanalit NTV Mir Lithuania edastatakse satelliidi kaudu ühte satelliitsidejaama Lätis (downlink), mis taasedastab signaali kaabelsidevõrgu operaatoritele Leedus, kes omakorda taasedastavad seda kanalit Leedu televaatajatele. Leedu valitsuse sõnul ei kuulu kõnealune satelliit Ühendkuningriigi jurisdiktsiooni alla ja sellega ühendatud satelliitside juhtimiskeskus (uplink) ei asu väidetavalt samuti selle liikmesriigi territooriumil. Väidetavalt on see tegelikult Venemaa satelliit ja selle satelliitside juhtimiskeskus asub liidust väljas.

( 31 ) BMA märkis siiski, et seda kanalit on väidetavalt võimalik internetis vaadata ka teistes liikmesriikides. Igal juhul ei muuda see asjaolu, et kanal on adresseeritud Leedu vaatajatele.

( 32 ) Vt direktiivi 2010/13 põhjendus 40.

( 33 ) Märgin selle viimase punkti kohta ja soovimata seada kuidagi kahtluse alla OFCOM-i järelevalvevõimet (see ametiasutus on, vastupidi, BMA-d kanalil NTV Mir Lithuania edastatavate saadete pärast mitu korda karistanud), et näib, et niisugust kanalit, mida levitatakse peamiselt vene keeles, oleks kergem kontrollida LRTK-l kui OFCOM-il. Käesoleval juhul sai OFCOM vaidlusalust saadet kontrollida alles pärast seda, kui ta oli lasknud selle saate tervikuna inglise keelde tõlkida. Pealegi ei vaata LRTK ja OFCOM selle sisu sama pilguga. Kui esimese nimetatud liikmesriigi jaoks kujutas see saade Balti riikide geopoliitilist konteksti arvestades (vt käesoleva ettepaneku 21. joonealune märkus ja punkt 76) vaenu õhutamist, siis teine, kelle jaoks see kontekst on võõras, leidis, et samas saates rikuti sisu erapooletuse eeskirju. Vt Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, nr 319, 19.12.2016, lk 28–50.

( 34 ) Euroopa Kohus on sedastanud, et vastuvõtjaliikmesriigi eeskirjadest kõrvalehoidmisega ei jää asjaomane operaator teenuste osutamise vabaduse kohaldamisalast välja. See liikmesriik võib seevastu sellele asjaolule tugineda põhjenduseks, et sellest vabadusest erandit teha. Vt 3. detsembri 1974. aasta kohtuotsus van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, punkt 13) ja 5. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, punktid 15, 20 ja 21).

( 35 ) See äriühing tegi väidetavalt selle otsuse vastuseks LRTK 19. märtsi 2014. aasta otsusele NTV Mir Lithuania taasedastamine peatada.

( 36 ) Vt ka direktiivi 2010/13 põhjendused 41 ja 42.

( 37 ) Lõike 2 esimeses lõigus nõutakse punktis a, et teisest liikmesriigist edastatav teleülekanne rikub selgelt, oluliselt ja raskelt nimelt artiklis 6 sätestatud keeldu, ja punktis b, et asjaomane televisiooniteenuse osutaja on juba seda keeldu viimase 12 kuu jooksul rikkunud vähemalt kaks korda.

( 38 ) Lõike 2 esimese lõigu punktis c on ette nähtud, et vastuvõtjaliikmesriik peab olema televisiooniteenuse osutajale ja komisjonile kirjalikult teatanud väidetavatest rikkumistest ja meetmetest, mida ta kavatseb võtta, kui taoline rikkumine toimub uuesti. Vastavalt selle lõigu punktile d võib vastuvõttev liikmesriik meetmeid võtta üksnes juhul, kui konsultatsioonid edastava liikmesriigi ja komisjoniga ei ole andud rahuldavat lahendust 15 päeva jooksul alates sellest teatamisest ja väidetav rikkumine jätkub. Lisaks peab komisjon vastavalt selle lõike 2 teisele lõigule kahe kuu jooksul alates nendest meetmetest teatamisest otsustama, kas need meetmed on liidu õigusega kooskõlas.

( 39 ) Vt asjaolude kohta, mida tuleb liidu õigusnormi tõlgendamiseks arvesse võtta, 10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt (C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 40 ) Meenutan siin kohtuasja Red Hot Channel, mis oli 1990ndate alguses Ühendkuningriigis esileheuudiseks. Küsimus oli ühes pornograafia telekanalis, mida levitati selles liikmesriigis satelliidi kaudu ja milleks kasutati satelliitside juhtimiskeskust, mis asus Taanis. Ühendkuningriigi ametiasutused olid püüdnud seda levitamist takistada, muutes kanalit vaadata võimaldavate dekoodrite tarnimise õigusrikkumiseks. Red Hot TV oli siis selle meetme vaidlustanud, tuues põhjenduseks, et direktiivi 89/552 artikli 2 lõike 2 sõnastuse kohaselt oli sellega vastuvõtjaliikmesriigil lubatud peatada ainult teisest liikmesriigist edastatava saate kaabli kaudu taasedastamine. Euroopa Kohtule esitati küsimus (kohtuasi C‑327/93), aga Red Hot TV läks pankrotti ja kohtuvaidlus liikmesriigis lõppes enne, kui Euroopa Kohus oleks jõudnud otsuse teha. Vt Dann, P., „The Red Hot channel: pornography without frontiers“, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), lk 191–193.

( 41 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiv, millega muudetakse [direktiivi 89/552] (EÜT 1997, L 202, lk 60). Vt nende selgituste kohta ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega muudetakse [direktiivi 89/552] [KOM(95) 86 (lõplik)] (ELT 1995, C 185, lk 4), lk 16, 19 ja 33.

( 42 ) Direktiivi 97/36 põhjenduses 15 on samuti täpsustatud, et see artikkel 2a hõlmas meetmeid, mille „eesmärk on piirata telesaadete vastuvõtmist ja/või peatada telesaadete taasedastamine“. Mõiste vastuvõtmise „piiramine“ kasutamisel erinevalt mõistest taasedastamise „peatamine“ on minu arvates praktiline seletus. Kui kanalit edastatakse satelliidi kaudu ja signaali võetakse vastu otse liikmesriigi televaatajate antennidega, ei ole liikmesriigil üldjuhul tehnilist võimalust seda edastamist peatada. Kõik, mida ta otseses mõttes teha saab, on piirata selle kanali vastuvõtmist, nimelt keelates, nagu kohtuasjas Red Hot TV, võimaliku, signaali vaatamiseks vajaliku dekoodri müügi. Mõlemal juhul on mõte saate edastamist peatada nii palju kui võimalik.

( 43 ) Samamoodi on piiriülese televisiooni Euroopa konventsiooni – mis on mõeldud, tuletan meelde, direktiiviga 89/552 ja selle pikendusena direktiiviga 2010/13 paralleelse õigusaktina – artikli 24 lõikes 2 ette nähtud, et teatud tingimustel võib vastuvõtjaliikmesriik saate „taasedastamise ajutiselt peatada“. Sellele konventsioonile lisatud seletuskirja punktis 322 on märgitud, et selle menetluse eesmärk on „vältida taasedastamise meelevaldset peatamist vastuvõtja[riigi] poolt“ (kohtujuristi kursiiv). Tuletan ühtlasi meelde, et seda konventsiooni muudeti protokolliga (ETS nr 171), mis jõustus 1. märtsil 2002, et võtta nimelt arvesse direktiivi 89/552 muutmist direktiiviga 97/36. Ent kõnealust artikli 24 lõiget 2 ei muudetud.

( 44 ) Vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta kohtuotsus Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, punkt 32), 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑465/05, EU:C:2007:781, punkt 17), ja 17. novembri 2015. aasta kohtuotsus RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, punkt 69).

( 45 ) Euroopa Kohus on alates 30. aprilli 1974. aasta kohtuotsusest Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, punkt 6) otsustanud, et telesaated on „teenused“ ELTL artikli 56 tähenduses. Nii võeti direktiiv 2010/13 vastu ELTL artikli 53 lõike 1 ja artikli 62 alusel.

( 46 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 26.

( 47 ) Vt direktiivi 2010/13 põhjendused 2, 5, 21 ja 45.

( 48 ) Vt direktiivi 89/552 kohta 10. septembri 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑11/95, EU:C:1996:316, punktid 42 ja 92), 29. mai 1997. aasta kohtuotsus Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, punktid 32–36) ja 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, punktid 35 ja 36). Tõlgendus, mille Euroopa Kohus nendes kohtuotsustes andis, on minu arvates ülekantav direktiivile 2010/13.

( 49 ) Vt 9. juuli 1997. aasta kohtuotsus De Agostini ja TV-Shop (C‑34/95–C‑36/95, EU:C:1997:344, punktid 32–38) ja 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, eelkõige punkt 37).

( 50 ) 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607), punktid 51–53.

( 51 ) Pakettide kaabli kaudu üldsusele pakkumine on seevastu „elektroonilise side teenus“, mis kuulub nimelt direktiivi 2002/21 kohaldamisalasse. Vt 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, punkt 44).

( 52 ) Vt 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607, punkt 52).

( 53 ) Seda tõlgendust kinnitab minu arvates Euroopa Parlamendi ja nõukogu hiljutise, 14. novembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/1808, millega muudetakse direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv), et võtta arvesse muutuvat turuolukorda, põhjendus 10, mille kohaselt ei või vastuvõtjaliikmesriik põhimõtteliselt võtta meetmeid, mis „takistaks selliste teleülekannete taasedastamist oma territooriumil“ (kohtujuristi kursiiv).

( 54 ) Vt näiteks Prantsusmaal, 15. detsembri 2004. aasta soovituse nr 2004-7 televisiooniteenuste toimetajatele ja levitajatele, kes edastavad Prantsusmaa emamaal ja ülemeredepartemangudes V kategooria saateid (JORF nr 298, 23.12.2004), punktis D oli sisuliselt ette nähtud, et pakettide pakkujad, kelle pakett sisaldab pornograafiakanaleid, peavad tegema pakkumused, mis ei sisalda neid kanaleid kaubanduslikel tingimustel, lubamata teha üldist pakkumist, mis sisaldab neid kanaleid. Vt ka Rumeenias riikliku audiovisuaalnõukogu 24. veebruari 2011. aasta otsuse nr 220 (tekst kättesaadav inglise keeles aadressil http://www.cna.ro/Decision-no-220-dated-February.html) artikli 27 punkt 2, mille kohaselt tuleb kategooria „+18“ saateid, mida pakuvad meediateenuse osutajad, kes kuuluvad teiste liikmesriikide, mitte Rumeenia jurisdiktsiooni alla, tingimata edastada täiskasvanutele mõeldud eraldi valikpakettides.

( 55 ) Eelkõige ei nõua põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid sugugi, et kõnealust kanalit edastataks ülikalli hinnaga. Leedu üldsusele teabe andmise seaduse artikli 33 lõikega 11 on pakettide pakkujatel ainult keelatud tasulisi pakette subsideerida või toetada või teha neile mingeid soodustusi ja neid pakkuda väiksema hinnaga kui teenuseosutaja kulud seoses nende pakettidesse kuuluvate kanalite hankimise ja taasedastamisega või interneti kaudu edastamisega.

( 56 ) Meelde tuletatud käesoleva ettepaneku joonealustes märkustes 37 ja 38.

( 57 ) Vt selle kohta piiriülese televisiooni Euroopa konventsioonile lisatud seletuskiri, punkt 328.

( 58 ) Vt direktiivi 2010/13 põhjendus 43.

( 59 ) 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus (C‑244/10 ja C‑245/10, EU:C:2011:607).

( 60 ) Tõsi küll, kanalipakettide pakkumine kaabli kaudu kuulub, nagu ma käesoleva ettepaneku 51. joonealuses märkuses märkisin, direktiivi 2002/21 kohaldamisalasse. Siiski tuleneb selle direktiivi artikli 1 lõikest 3, et direktiiv ei piira meetmeid, mis võetakse liikmesriikides liidu õigust järgides üldisest huvist lähtuvate eesmärkide saavutamiseks. Põhikohtuasjas kõne all olevat meedet tuleb seega hinnata liidu esmase õiguse seisukohast.

( 61 ) Tuletan meelde, et vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele peab liikmesriigi riigisiseste õigusnormide kohaldamine teistes liikmesriikides asutatud teenuseosutajatele võimaldama tagada nende seatud eesmärgi saavutamise ega tohi minna kaugemale kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik. Vt eelkõige 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑490/04, EU:C:2007:430, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 62 ) Vt 18. juuni 1991. aasta kohtuotsus ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, punktid 42–45) ning 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Pfleger jt (C‑390/12, EU:C:2014:281, punkt 36).

( 63 ) Euroopa Inimõiguste Kohus on mitmel korral otsustanud vaenu õhutava materjali vastu võitlemise üle. Ta tuletab sellega seoses meelde, et sõnavabadus ei ole absoluutne õigus ja et sellise materjali keeld võib õigustada saate edastamise keelamist (vt eelkõige hiljutine EIK 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus, Roj TV A/S vs. Taani, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, punktid 37–39, 41 ja 42). See peab olema nii seda enam, et tegu on meetmega, mis üksnes reguleerib telekanali levitamist.

( 64 ) Tuletan meelde, et direktiivi 2010/13 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud menetlus on lisaks sellele, et see on raske, ka suhteliselt pikk. Need aspektid seletavad asjaolu, et selle menetluse kasutamist (ja selle edu) esineb praktikas harva. Vt European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17. mai 2016, eriti lk 9 ja 12. Veelgi enam, see direktiiv ei näinud põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal televisiooniteenuse suhtes kiirmenetlust, mis võimaldaks telesaate vastuvõtmise ja taasedastamise vabadusest kohe erandit teha, ja seda isegi, kui niisugune meede oli selle direktiivi artikli 3 lõikes 5 juba ette nähtud tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste puhul. Märgin siiski, et hiljutise direktiiviga 2018/1808 laiendati seda kiirmenetlust ka telesaadetele.

( 65 ) See sõnastus võeti üle Euroopa Parlamendi 23. novembri 2016. aasta resolutsioonist „ELi strateegiline kommunikatsioon vastusammuna tema vastu suunatud kolmandate osapoolte propagandale“ [2016/2030(INI)] ja komisjoni 24. aprilli 2018. aasta teatisest Euroopa Parlamendile, nõukogule, Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Euroopa lähenemisviis veebis leviva väärinfoga võitlemiseks“ [COM(2018) 236 final]. Vt ka komisjoni 10. juuli 2015. aasta otsus vastavalt [direktiivi 2010/13] artikli 3 lõikele 2 Leedu võetud meetmete kokkusobivuse kohta [C(2015) 4609 final]. See otsus tehti pärast seda, kui see liikmesriik oli peatanud Rootsi jurisdiktsiooni kuuluva Vene kanali RTR Planeta edastamise oma territooriumil.

( 66 ) Ilma et see piiraks siiski direktiivi 2010/13 artikli 4 lõigetes 2–5 ette nähtud menetluse kohaldamist.

( 67 ) Vt analoogia alusel 18. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, punktid 79 ja 80).

( 68 ) Selle argumendi esitas kaitseväitena Belgia Kuningriik liikmesriigi kohustuste rikkumise asjas, milles tehti 10. septembri 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑11/95, EU:C:1996:316, punktid 91 ja 92), mis tehti direktiivi 89/552 alusel. Selles kohtuotsuses ei pidanud Euroopa Kohus siiski vajalikuks seda küsimust lahendada.

( 69 ) Vt selle kohta 18. märtsi 1980. aasta kohtuotsus Debauve jt (52/79, EU:C:1980:83, punkt 15).

( 70 ) Tuletan meelde, et direktiiv 2010/13 võeti vastu ELTL artikli 62 alusel. Liidu seadusandja soovis seega rakendada selle direktiivi kohaldamisalas avaliku korra ja avaliku julgeoleku huvides erandi tegemise võimalused. Vt samas tähenduses kohtujurist Lenzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Belgia (C‑11/95, EU:C:1996:178, punktid 100–104).

( 71 ) Vt 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Rina Services jt (C‑593/13, EU:C:2015:399, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).