ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 28. mai 2001. aasta määrus nr 1206/2001 (liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades) on põhimõtteliselt kohaldatav üksnes olukorras, kus liikmesriigi kohus on otsustanud tõendeid koguda vastavalt ühele selles määruses ette nähtud viisile, milleks on esiteks taotluse saanud kohtu tõendite kogumine pärast teise liikmesriigi taotleva kohtu taotluse saamist vastavalt nimetatud määruse artiklitele 10–16 ning teiseks taotleva kohtu vahetu tõendite kogumine teises liikmesriigis, mille kord on kindlaks määratud sama määruse artiklis 17. Sellistel juhtudel on viimati nimetatud kohtul kohustus järgida nende viiside kohta sätestatud menetlusi. Seevastu ei sisalda nimetatud määrus ühtegi sätet, mis reguleeriks või välistaks võimaluse liikmesriigi kohtul kutsuda teises liikmesriigis elav pool sellesse kohtusse ja tal seal vahetult tunnistusi anda.

Seega tuleb selle määruse sätteid, eelkõige artikli 1 lõiget 1, tõlgendada nii, et liikmesriigi pädeval kohtul, kes soovib tunnistajana üle kuulata teises liikmesriigis elava poole, on õigus kutsuda see pool enda juurde kohtusse ja ta vastavalt selle kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele üle kuulata. Lisaks võib see viimati nimetatud kohus võtta poole tunnistajana mitteilmumise korral ilma õigusliku põhjenduseta liikmesriigi õigusnormidega ette nähtud võimalikke meetmeid, kui neid kohaldatakse kooskõlas liidu õigusega.

(vt punktid 26–28, 38, 39 ja resolutsioon)
Liikmesriik, kes nõuab üldiselt ja süstemaatiliselt, et kõik eelnevalt mõnes teises liikmesriigis registreeritud kasutatud sõidukid peavad enne teise omaniku nimele registreerimist läbima tehnoülevaatuse, jättes arvesse võtmata teises liikmesriigis juba läbiviidud ülevaatused, rikub ELTL artiklist 34 tulenevaid kohustusi. Sellist ülevaatust, mis võib sundida teatud huvitatud isikuid loobuma ostmast niisuguseid teistest liikmesriikidest pärinevaid sõidukeid, ei saa seda õigustada tarbija- ja keskkonnakaitse või liiklusohutus eesmärkide saavutamise vajadusega, võttes arvesse, et asjaomane liikmesriik ei tõenda, et selle meetme vajalikkust ja sobilikkust taotletava eesmärgi saavutamise seisukohalt.

Liikmesriik, kes nõuab süstemaatiliselt, et varem teises liikmesriigis registreeritud sõiduki registreerimisele eelneval tehnoülevaatusel tuleb lisaks sõiduki registreerimistunnistusele esitada ka vastavustunnistus, rikub direktiivist 1999/37 sõidukite registreerimisdokumentide kohta (muudetud direktiiviga 2006/103) artiklist 4 tulenevaid kohustusi. Välja arvatud juhul, kui tegemist on ajutise registreerimisega, ei võimalda see direktiiv liikmesriikidel eelnevalt teises liikmesriigis registreeritud sõiduki registreerimisel nõuda muid dokumente kui registreerimistunnistus. Niisugune nõue muudab täiesti sisutühjaks teiste liikmesriikide väljastatud registreerimistunnistuste tunnustamise põhimõtte, mis on ette nähtud kõnealuse direktiivi artiklis 4.

(vt punktid 77, 79, 80 ja resolutsioon)
Nõukogu raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta artikli 4 punkti 6 ning ELTL artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et kuigi liikmesriik võib asjaomase artikli 4 punkti 6 ülevõtmisel otsustada piirata olukordi, mil siseriiklik vahistamismäärust täitev õigusasutus võib selle sätte kohaldamisalasse kuuluva isiku üleandmisest keelduda, ei tohi ta välistada selle normi kohaldamisalast absoluutsel ja automaatsel viisil muude liikmesriikide kodanikke, kes viibivad või elavad selle riigi territooriumil, olenemata seotusest, mis neil selle liikmesriigiga on.

Sellest ei järeldu, et täitev liikmesriik peab kindlasti keelduma sellise Euroopa vahistamismääruse täitmisest, mis on tehtud selles riigis elava või viibiva isiku suhtes. Sellegipoolest peab täitval õigusasutusel niivõrd, kuivõrd selline isik on asjaomase liikmesriigi ühiskonda integreerunud määral, mis on võrreldav asjaomase riigi kodanikuga, olema võimalik hinnata, kas esineb õigustatud huvi, mis õigustab vahistamismääruse teinud liikmesriigis mõistetud karistuse täitmisele pööramist täitva liikmesriigi territooriumil.

(vt punktid 51, 59 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/83 miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta artikli 9 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et õiguse usuvabadusele iga riive, mis rikub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 10 lõiget 1, ei ole käsitatav „tagakiusamisaktina” direktiivi kõnealuse sätte tähenduses. Direktiivi artikli 9 lõike 1 sõnastusest ilmneb, et selleks, et kõnealuseid akte saaks käsitada tagakiusamisena, on vaja, et esineks kõnealuse vabaduse „raske rikkumine”, mis riivab asjaomast isikut märkimisväärselt. Seega akte, mis küll rikuvad harta artikli 10 lõikes 1 tunnustatud õigust, kuid mille raskus ei ole samaväärne nende põhiliste inimõiguste rikkumise raskusega, millest EIÕK artikli 15 lõike 2 kohaselt ei ole võimalik erandit teha, ei saa samuti käsitada tagakiusamisena direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 1 ja Genfi konventsiooni artikli 1 A tähenduses.

Direktiivi 2004/83 miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta artikli 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et taotleja kartus tagakiusamise ees on põhjendatud, kui pädevad ametiasutused leiavad taotleja isiklikku olukorda arvestades, et mõistlikult võib arvata, et pärast päritoluriiki tagasipöördumist teeb ta usulisi toiminguid, mille tõttu esineb tegelik tagakiusamise oht. Pagulasseisundi taotluse individuaalsel hindamisel ei saa kõnealused ametiasutused taotlejalt mõistlikult oodata, et ta loobub nende usuliste toimingute tegemisest.

(vt punkt 80 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 2658/87 I lisas, mida on muudetud määrusega nr 1719/2005, sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et imikute magamiskotid tuleb klassifitseerida alamrubriiki 6209 20 00 kui „väikelaste [puuvillased] rõivad ja rõivamanused”, kui need on mõõtmete poolest sobivad lastele, kes ei ole pikemad kui 86 cm. Vastasel juhul tuleb need tooted klassifitseerida alamrubriiki 6211 42 90 kui „muud naiste- ja tüdrukuterõivad, puuvillased”

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, ja neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui maksuamet ei luba maksukohustuslasel maha arvata talle osutatud teenustelt tasumisele kuuluvat või tasutud käibemaksu üksnes sel põhjusel, et arve väljastaja on füüsilisest isikust ettevõtjate registrist kustutatud enne kõnealuste teenuste osutamist või neile vastava arve väljastamist, kui sellisel arvel on märgitud kogu selle direktiivi artiklis 226 nõutud teave, mis on eeskätt vajalik võimaldamaks tuvastada arve esitanud isikut ja osutatud teenuste laadi.

Kuigi direktiivi artikli 9 lõikes 1 sätestatud „maksukohustuslase” mõiste määratlus on lai, põhinedes faktilistel asjaoludel, ei tulene sellest artiklist, et maksukohustuslase staatus sõltub maksuhalduri poolt majandustegevuse teostamiseks antava mis tahes loa või litsentsi olemasolust. Direktiivi artikli 213 lõike 1 esimene lõik sätestab, et iga maksukohustuslane teatab, millal tema tegevus maksukohustuslasena algab, muutub või lõpeb. Samas ei saa nimetatud teatamine, hoolimata asjaolust, et see on käibemaksusüsteemi nõuetekohaseks toimimiseks oluline, kujutada endast täiendavat tingimust, mis on nõutav maksukohustuslase staatuse tunnustamiseks selle direktiivi artikli 9 lõike 1 mõttes, võttes arvesse, et artikkel 213 asub XI jaotise 2. peatükis „Registreerimine”.

(vt punktid 30, 31, 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-471/11

Cido Grupa SIA

versus

Valsts ieņēmumu dienests

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākās Tiesas Senāts)

„Uute liikmesriikide ühinemine — Üleminekumeetmed — Põllumajandussaadused — Suhkur — Määrus (EÜ) nr 60/2004 — Ülemääraste varude maksumäär ja maksubaas”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda), 6. september 2012

Uute liikmesriikide ühinemine – 2003. aasta ühinemisakt – Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Üleminekumeetmed suhkrusektoris – Ülemääraste varude kõrvaldamine – Määrus nr 60/2004 – Ülemääraste varude maksumäär – Maksubaasi ja maksumäära kehtestamine

(Komisjoni määrus nr 60/2004, artikli 6 lõike 3 kolmas lõik)

Määruse nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu, muudetud määrusega nr 1667/2005, artikli 6 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et suhkrusiirupi (CN kood 2106 90 59) ülemäärase varu maksubaas lähtub selles tootes tegelikult sisalduva valge suhkru (CN kood 1701 99 10) kogusest ning maksumäära aluseks on valge suhkru impordimaksu määr, mida on suurendatud 1,21 euro võrra 100 kg kohta.

(vt punktid 21–23 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-471/11

Cido Grupa SIA

versus

Valsts ieņēmumu dienests

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākās Tiesas Senāts)

„Uute liikmesriikide ühinemine — Üleminekumeetmed — Põllumajandussaadused — Suhkur — Määrus (EÜ) nr 60/2004 — Ülemääraste varude maksumäär ja maksubaas”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda), 6. september 2012

Uute liikmesriikide ühinemine — 2003. aasta ühinemisakt — Põllumajandus — Ühine turukorraldus — Üleminekumeetmed suhkrusektoris — Ülemääraste varude kõrvaldamine — Määrus nr 60/2004 — Ülemääraste varude maksumäär — Maksubaasi ja maksumäära kehtestamine

(Komisjoni määrus nr 60/2004, artikli 6 lõike 3 kolmas lõik)

Määruse nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu, muudetud määrusega nr 1667/2005, artikli 6 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et suhkrusiirupi (CN kood 2106 90 59) ülemäärase varu maksubaas lähtub selles tootes tegelikult sisalduva valge suhkru (CN kood 1701 99 10) kogusest ning maksumäära aluseks on valge suhkru impordimaksu määr, mida on suurendatud 1,21 euro võrra 100 kg kohta.

(vt punktid 21–23 ja resolutsioon)
Määruse nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid, mis asendas ja võttis üle määruse nr 2991/94, millega kehtestatakse võiderasvade standardid, kõik sätted, põhjendusest 51 tuleneb, et sellega kehtestati piimatoodete turustamisstandardid koos selge ja ühemõttelise liigitusega. Selle liigituse raames on määruse nr 1234/2007 XV lisa I punkti lõike 2 kolmanda lõigu punktis a toodud erand paratamatult üheks erandjuhtumiks. Ka annab selle määruse artikli 121 punkti c alapunkt i komisjonile sõnaselgelt pädevuse koostada nende toodete ammendav nimekiri, mille suhtes kohaldatakse ‐ liikmesriikide saadetud nimekirjade alusel ‐ seda erandit.

Seega ei laiene toodetele, mis vastavad määruse nr 1234/2007 XV lisa I punkti lõike 2 kolmanda lõigu punktis a ettenähtud nõuetele, nimetatud erand, kui komisjon ei ole eelnevalt teinud otsust, milles tuvastatakse nendele nõuetele vastavus. Vastupidine tõlgendus seaks esiteks kahtluse alla komisjoni pädevuse, mis viimasele on antud nõukogu poolt määruse nr 1234/2007 artikli 121 punkti c alapunktiga i ning teiseks selle määruse kasuliku mõju müüginimetuste kasutamise ühtlustamisel konkurentsi tagamiseks ja tarbijate kaitsmiseks.

(vt punktid 56–61)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 185 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et energia tootmiseks mõeldud mitme sellise hoone lammutamist ja nende asendamist moodsamate hoonetega, millel on sama kasutusotstarve, ei saa käsitada sisendkäibemaksuna mahaarvatud summa kindlaksmääramisel kasutatud tegurite muutumisena, mis toimus pärast käibedeklaratsiooni esitamist, ja seetõttu ei too see endaga kaasa kohustust seda mahaarvamist korrigeerida.

Amortiseerunud rajatiste asendamine uute hoonetega, millel on sama kasutusotstarve ja mida seega kasutatakse maksustatavate tehingute tegemiseks, ei katkesta otsest seost esiteks nende hoonete omandamise ja teiseks maksukohustuslase edasise majandustegevuse vahel. Kõnealuste kinnisasjade omandamist ja hiljem nende lammutamist eesmärgiga neid moderniseerida võib niisiis pidada omavahel seotud toiminguteks, mille eesmärk on maksustatavate tehingute tegemine, samamoodi nagu uute kinnisasjade ostmist ja nende kohest kasutamist.

See tõlgendus on veelgi enam kohaldatav sellistel asjaoludel, kus omandatud hooned lammutatakse üksnes osaliselt, uued hooned ehitatakse samale maale, mis on varem omandatud, ja vanade hoonete teatud lammutusjäägid müüakse edasi ning edasimüügitehingutega seoses tehakse maksustatavaid tehinguid.

(vt punktid 34–36 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 44 lõiget 2 ja artikli 47 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et hankija võib nõuda minimaalset majanduslikku ja finantssuutlikkuse taset, viitega ühele või mitmele bilansikirjele, tingimusel, et need objektiivselt sobivad andma teavet ettevõtja suutlikkuse kohta ja tingimusel, et see tase on kooskõlas asjaomase riigihanke mahuga viisil, et see kajastab objektiivselt riigihankelepingu täitmiseks piisava minimaalse majandusliku ja finantsbaasi olemasolu, ilma et see läheks aga kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust. Minimaalse majandusliku ja finantssuutlikkuse taseme nõuet ei saa põhimõtteliselt välistada üksnes seetõttu, et see tase põhineb mõnel bilansikirjel, mille osas võivad erinevate liikmesriikide õigusnormid olla erinevad.

(vt punkt 32, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 183 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigi maksuhalduril konkreetset analüüsi tegemata, ainult matemaatilise arvutuse põhjal pikendada ühekuulisel maksustamisperioodil tekkinud enammakstud maksu osa tagastamise tähtaega, kuni maksuhaldur on läbi vaadanud iga-aastase deklaratsiooni.

Nimetatud kord ei või piirata neutraalse maksustamise põhimõtet ega panna maksukohustuslasele tervenisti või osaliselt selle käibemaksu tasumise koormust. Eelkõige peab see kord võimaldama maksukohustuslasel saada kohastel tingimustel kõnealusest käibemaksu enammaksest tuleneva saada oleva summa asjakohasel juhul täies ulatuses tagasi. See tähendab, et tagasimakse tuleb sooritada mõistliku aja jooksul likviidsete või samaväärsete vahenditega ning et kehtestatud tagastamismeetodiga ei tohi maksukohustuslase jaoks mitte mingil juhul kaasneda finantsriski.

Käibemaksu enammakse ülekandmine enammakse tekkimisele järgnevale mitmele maksustamisperioodile ei pruugi olla direktiivi 2006/112 artikli 183 esimese lõiguga kooskõlas. Üheaastast või isegi pikemat tähtaega, mille jooksul maksukohustuslased peavad tasuma käibemaksu, olgugi et maksustamisperiood on üldjuhul üks kalendrikuu, ei saa pidada mõistlikuks.

Kuigi asjaomaste õigusnormide mõte on vähendada maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimise riski, tuleb sedastada, et nende ennetav ja üldviisiline kohaldamine puhtalt matemaatilise järelduse põhjal, ilma et juhtumile antakse konkreetne hinnang, mille raames oleks maksukohustuslasel võimalik tõendada, et maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimise risk puudus, läheb vastuollu proportsionaalsuse põhimõttega.

(vt punktid 24–28, 33, 36, 38 ja resolutsioon)
Direktiivi 90/435 eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta, muudetud direktiiviga 2006/98, artikli 4 lõikes 1 leiduvat mõistet „likvideerimine” tuleb tõlgendada nii, et äriühingu lõpetamist ülevõtmise teel ühinemise käigus ei saa pidada selliseks likvideerimiseks.

On selge, et mõistet „likvideerimine” ei ole direktiivis 90/435 määratletud. Ent direktiivi 90/434 eri liikmesriikide äriühingute ühinemise, jaotumise, eraldumise ja osade või aktsiate asendamise puhul rakendatava ühise maksustamissüsteemi kohta, muudetud direktiiviga 2006/98, artikli 2 punkti a kolmandas taandes on määratletud „ühinemine”: see tähendab tehingut, mille käigus äriühing annab likvideerimismenetluseta lõpetamisel kogu oma vara ja kohustused üle äriühingule, millele kuuluvad kõik tema osad või aktsiad. Direktiivid 90/434 ja 90/435 täiendavad teineteist ja mõiste „ühinemine” see määratlus omab tähtsust ka direktiivi 90/435 artikli 4 lõikes 1 sätestatud mõiste „likvideerimine” tõlgendamisel, mistõttu äriühingu sellist lõpetamist ei saa pidada „likvideerimiseks” viimati nimetatud sätte tähenduses.

(vt punktid 32, 33, 35–37 ja resolutsioon)
Direktiiviga 96/9 andmebaaside õiguskaitse kohta ei soovita kehtestada sui generis õiguskaitset, mida reguleerib liidu piires ühtne õigus. Direktiivi eesmärk on kõrvaldada siseriiklike õigusnormide ühtlustamise abil erinevused, mis esinesid nende vahel andmebaaside õiguskaitse osas ja mis kahjustasid siseturu funktsioneerimist, kaupade ja teenuste vaba liikumist liidus ning liidusisese infoturu arengut. Selleks nõuab direktiiv kõigilt liikmesriikidelt, et need näeksid oma siseriiklikus õiguses ette andmebaaside kaitse sui generis õigusega. Selles kontekstis on liikmesriigi õigusnormidega ette nähtud sui generis õiguskaitse põhimõtteliselt piiratud kõnealuse liikmesriigi territooriumiga, nii et sellega kaitstud isik saab sellele tugineda üksnes kõnealusel territooriumil toimunud ilma loata taaskasutamise toimingute vastu.

Kindla riigi territooriumil direktiivi 96/9 andmebaaside õiguskaitse kohta alusel sui generis õigusega kaitstud andmebaasi sisaldava veebisaidi kättesaadavus ei ole piisav järeldamaks, et selle saidi haldur viib läbi taaskasutamise, millele kehtib sellel territooriumil kohaldatav siseriiklik õigus. Kui nimelt see pelk kättesaadavus võimaldaks järeldada taaskasutamise toimumist, siis oleks saidid ja andmed, mis on ilmselgelt suunatud väljaspool asjaomast liikmesriiki asuvatele isikutele, kuid mis on siiski kättesaadavad selles liikmesriigis, allutatud seal kehtivatele asjaomastele õigusnormidele.

Direktiivi 96/9/EÜ andmebaaside õiguskaitse kohta artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et kui isik laadib eelnevalt sama direktiivi järgse sui generis õigusega kaitstud andmebaasist andmeid ja saadab need seejärel liikmesriigis A asuva veebiserveri abil liikmesriigis B asuva isiku päringu alusel tema arvutisse, nii et need salvestatakse selle arvuti mällu ja kuvatakse selle ekraanil, siis on andmed saatnud isik toime pannud nende andmete „taaskasutamise”. See toiming leiab aset liikmesriigis B tingimata siis, kui esinevad kaudsed tõendid, mis võimaldavad järeldada, et see toiming väljendab toimingut tegeva isiku kavatsust suunata oma tegevus viimati mainitud liikmesriigi üldsusele; seda peab aga hindama siseriiklik kohus.

Selliseks kaudseks tõendiks võib osutuda asjaolu, et selle serveri andmete hulgas on teises liikmesriigis toimuvate spordivõistluste andmed, kuna saatmise toimingute aluseks on tahe selle teise liikmesriigi üldsuses huvi äratada, samuti asjaolu, et see äriühing andis lepinguga juurdepääsuõiguse oma serveritele sellistele äriühingutele, kes pakuvad sellele avalikkusele kihlveoteenuseid. Lõpuks, asjaolu et mainitud äriühingu poolt võrku pandud andmed on kättesaadavad teise liikmesriigi internetikasutajatele, kes on nende äriühingute kliendid, nende oma keeles, mis erineb nendest keeltest, mida tavapäraselt kasutatakse liikmesriikides, kus see äriühing tegutseb, võib vajaduse korral kinnitada kaudseid tõendeid, et esinesid toimingud, mis pidasid silmas eelkõige teise liikmesriigi üldsust.

(vt punktid 40–42, 47 ja resolutsioon)
Direktiivi 1999/70, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas toodud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud normid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis välistavad täielikult, et tähtajalise töötaja töölevõtmisel koosseisulise ametnikuna tema töösuhte stabiliseerimise menetluse raames võidaks tema staaži kindlaksmääramisel arvestada sama ameti heaks tähtajaliselt töötatud ajavahemikke, välja arvatud juhul, kui välistamist õigustavad „objektiivsed põhjused” raamkokkuleppe kõnealuse klausli punkti 1 ja/või punkti 4 tähenduses. Üksnes asjaolu, et tähtajalisel töötajal täitus see teenistusaeg tähtajalise töölepingu või töösuhte alusel, ei kujuta endast niisugust objektiivset põhjust.

Ehkki eesmärk vältida avaliku konkursi tulemusel teenistusse võetud koosseisuliste ametnike vastupidist diskrimineerimist võib kujutada endast „objektiivset põhjust” raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 ja/või punkti 4 mõttes, ei saa selle eesmärgiga ühelgi juhul õigustada niisuguseid ebaproportsionaalseid siseriiklikke norme, mis välistavad täielikult ja kõigis olukordades selle, et töötajate staaži ja seega ka palgaastme kindlaksmääramisel nende tähtajatult töölevõtmise raames võidaks arvestada tähtajalise töölepingu raames töötatud ajavahemikke. Niisugune täielik ja absoluutne välistamine põhineb vaikimisi üldisel eeldusel, et teatavate avalike teenistujate teenistussuhte tähtajatus õigustab iseenesest nende erinevat kohtlemist võrreldes tähtajaliselt tööle võetud avalike teenistujatega, võttes nii sisu direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe eesmärkidelt.

Mis puudutab asjaolu, et stabiliseerimismenetlus loob siseriikliku õiguse järgi uue töösuhte, siis raamkokkuleppe klauslis 4 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõttelt võetaks kogu sisu, kui üksnes see asjaolu võiks kujutada endast selle klausli mõttes „objektiivset põhjust”, millega saab õigustada niisugust erinevat kohtlemist nagu see, mis väidetavalt leidis aset põhikohtuasjas ja mis puudutab tähtajaliste töölepingute raames ametiasutuses omandatud staaži arvestamist töötajaid samas ametiasutuses tähtajatult teenistusse võttes.

(vt punktid 62, 63, 65, 71 ja resolutsioon)