ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) dumpinguvastane süsteem võib teatud juhtudel kujutada endast erandit üldpõhimõttest, mille kohaselt liidu kohus ei saa kontrollida liidu institutsioonide aktide õiguspärasust kokkusobivuse osas WTO lepingute eeskirjadega. Siiski tuleb selleks, et erijuhul oleks niisugune erand lubatud, veel õiguslikult piisavalt tõendada, et seadusandja avaldas tahet rakendada liidu õiguses WTO lepingute kontekstis võetud konkreetset kohustust.

Selleks ei piisa, kui liidu õigusakti põhjendustest saab üldiselt tuletada, et akt võeti vastu liidu rahvusvahelisi kohustusi arvestades. Pigem on vajalik, et spetsiifilisest vaidlustatud liidu õigusnormist saaks järeldada, et sellega rakendatakse liidu õiguses WTO lepingutest tulenevat konkreetset kohustust.

Kuna 1994. aasta üldise tolli‑ ja kaubanduslepingu VI artikli rakendamise leping (dumpinguvastane leping) ei sisalda spetsiifilisi norme WTO liikmeks oleva, mitteturumajandusliku riigi kohta, siis ei saa tuvastada vastavust ühelt poolt määruse nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, mida on viimati muudetud määrusega nr 2117/2005, artikli 2 lõikes 7 sätestatud normide, mis reguleerivad WTO liikmeks olevatest, mitteturumajanduslikest riikidest pärinevat importi, ning teiselt poolt dumpinguvastase lepingu artiklis 2 määratletud normide vahel. Seega ei saa algmääruse kõnealust sätet lugeda meetmeks, mille eesmärk on liidu õiguskorras tagada WTO kontekstis võetud konkreetse kohustuse rakendamine.

Lisaks tuleb määruse nr 384/96 põhjenduses 5 toodud väljendit, mille kohaselt tuleks dumpinguvastase lepingu tingimused liidu õigusesse üle võtta „võimalikult kiiresti”, mõista nii, et isegi kui liidu seadusandja kavatses selle määruse vastuvõtmisel arvesse võtta dumpinguvastase lepingu tingimusi, ei avaldanud ta siiski tahet võtta neist iga tingimus üle kõnealusesse määrusesse.

(vt punktid 44–46, 50 ja 52)
Määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks, artikliga 14 ning määruse nr 794/2004, millega rakendatakse määrust nr 659/1999, artiklitega 11 ja 13 ei ole vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis näeb määrusele nr 794/2004 viidates ette, et riigiabi tagasinõudmisel kohaldatakse liitintressi, kuigi otsus, millega see abi tunnistati ühisturuga kokkusobimatuks ja nõuti selle tagastamist, võeti vastu ja sellest teavitati asjassepuutuvat liikmesriiki enne selle määruse jõustumist.

Määruse nr 794/2004 artikli 11 lõige 2 on nimelt määruse artikli 13 viienda lõigu kohaselt kohaldatav ainult nende tagasinõudmise otsuste suhtes, millest teavitatakse pärast kõnealuse määruse jõustumispäeva, see tähendab pärast 20. maid 2004. Seega ei ole määruse artikli 11 lõige 2 sellisenaratione temporis kohaldatav abi tagasinõudmise otsusele, millest liikmesriiki teavitati enne seda kuupäeva. Liidu õiguse asjakohase normi puudumisel tuleb riigisiseses õiguses kindlaks määrata, kas konkreetsel juhul tuleb kohaldada liht‑ või liitintressi.

Sellega seoses ei saa riigisisest õigusnormi, mis viitab ainult määruse nr 794/2004 V peatükile, pidada määruse artikliga 13 vastuolus olevaks. Nimelt ei saa määruse nr 794/2004 kohaldatavuse ratione temporis piirangust, mis tuleneb määruse artiklis 13 selle kohta sätestatud reeglitest, tuletada põhimõtet, mis keelab liikmesriikidel, kelle ainupädevuses oli enne 20. maid 2004 intressi arvutamise aluse kindlaksmääramine, sätestada ühel viisil mõne teise viisi asemel. Määruse nr 794/2004 artikkel 13 ei kehtesta seega reeglit, mis keelaks riigisiseste normide suhtes tagasiulatuva kohaldamise enne määruse nr 794/2004 jõustumist.

Kuna riigiabi, mis tunnistati ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni otsusega, millest teavitati enne määruse nr 794/2004 jõustumist, ei nõutud tagasi ja selle abi kohta ei olnud tehtud isegi maksuotsust selleks päevaks, mil jõustus riigisisene õigusakt, millega nähti selle abi tagasinõudmisel ette – varasemate sätete asemel, mis nägid ette lihtintressi kohaldamise – liitintressi kohaldamine, ei saa selle riigisisese õigusakti kohta arvata, et see mõjutas varem tekkinud olukorda. Seega ei ole niisugusel riigisisesel õigusaktil mingit tagasiulatuvat jõudu, vaid see kohaldab üksnes uut korda varasema korra ajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele. Järelikult ei ole selline õigusakt vastuolus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse üldpõhimõtetega.

(vt punktid 27–29, 32, 34, 39–41, 43 ja 48 ning resolutsioon)
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes artikli 7 lõike 2 punkti a ja määruse nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, artikleid 10c–11a, 12a ja 12b (määrusi on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 ning muudetud määrusega nr 647/2005) tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädeva asutuse poolt tõendi E101 vormis väljastatud tõend selle kohta, et töötajale on kohaldatavad selle liikmesriigi sotsiaalõigusaktid, kuigi see töötaja kuulub Reini paadimeeste sotsiaalkindlustust käsitleva 13. veebruari 1961. aasta kokkuleppe läbivaatamiseks moodustatud valitsustevahelise konverentsi poolt 30. novembril 1979 vastu võetud Reini paadimeeste sotsiaalkindlustust käsitleva kokkuleppe kohaldamisalasse, ei ole teiste liikmesriikide asutustele siduv. Seejuures ei oma tähtsust asjaolu, et tõendi väljastanud asutusel ei olnud kavatsust väljastada tõendit E101, vaid ta kasutas selle tõendi tüüpvormi halduslikel põhjustel.

ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata, ei pea pöörduma Euroopa Kohtusse üksnes seepärast, et madalama astme siseriiklik kohus on esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse kohtuasjas, mis on tema menetluses oleva asjaga sarnane ja puudutab täpselt sama problemaatikat, ega ära ootama vastust sellele küsimusele.

Nimelt on üksnes selliste siseriiklike kohtute ülesanne, kelle otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata, omal vastutusel ja iseseisvalt hinnata, kas tegemist on acte clair’iga.

Niisiis, kuigi liikmesriigi kõrgeim kohus peab kahtlemata arvestama hindamise käigus asjaoluga, et madalama astme kohus on esitanud eelotsuse küsimuse, mille menetlemine on Euroopa Kohtus pooleli, ei saa selline asjaolu iseenesest takistada liikmesriigi kõrgeimal kohtul jõudmast järeldusele, et tegemist on acte clair’iga.

(vt punktid 59, 60 ja 63 ning resolutsiooni punkt 2)
Mis puudutab tühistamishagi vastuvõetavust, siis on põhjendatud huvi ja hagi esitamise õigus vastuvõetavuse kaks eraldi tingimust, mis mõlemad koos peavad füüsilise või juriidilise isiku puhul olema täidetud, et ta saaks esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel.

Esiteks, füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi on vastuvõetav üksnes siis, kui tal on huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes. Selline huvi eeldab, et selle akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu. Hageja põhjendatud huvi peab olema tekkinud ja olemasolev ning see huvi peab hagi eset arvestades olema hagi esitamise hetkeks tekkinud, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu, ning see peab säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära. Nii on põhjendatud huvi peamine ja esimene tingimus, mis peab olema täidetud iga kohtule esitatava hagi puhul.

Teiseks sõltub füüsilise või juriidilise isiku poolt ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel niisuguse akti peale esitatud hagi vastuvõetavus, mille adressaat ta ei ole, sellest, kas sel isikul on hagi esitamise õigus, mis esineb järgmisel kahel juhul. Esiteks võib niisuguse hagi esitada tingimusel, et see akt puudutab isikut otseselt ja isiklikult. Teiseks võib niisugune isik esitada hagi üldkohaldatava akti peale, mis ei vaja rakendusmeetmeid, kui see akt puudutab teda otseselt.

Seega ei saa hageja väita, et juba ainuüksi asjaolu, et füüsilisel või juriidilisel isikul on otsene ja isiklik puutumus, tõendab tingimata, et tal on ka põhjendatud huvi.

(vt punktid 55–59 ja 62)
Määruse (EÜ) nr 2027/97 lennuettevõtja vastutuse kohta reisijate ja nende pagasi õhuveol (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. mai 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 889/2002) artikli 2 lõike 1 punkte a ja c ning Montréalis 28. mail 1999 sõlmitud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni, (Euroopa Liidu nimel heaks kiidetudi nõukogu otsusega 2001/539/EÜ), artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui nimetatud konventsiooni artikli 17 alusel hinnatakse hüvitisnõuet, mille esitas isik, kes viibis õhusõidukis, mille väljumis- ja saabumiskoht liikmesriigis oli üks ja sama ning keda selle õhusõiduki piloodiga kavandatud kinnisvaratehingu raames veeti tasuta, eesmärgiga tutvuda kinnisasjaga õhust, ja kes sai selle õhusõiduki allakukkumise tagajärjel kehavigastusi.

Nimelt kohaldatakse määrust nr 2027/97 üksnes lennuettevõtjatele ja ühenduse lennuettevõtjatele nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 punktide a ja b tähenduses, kellel on kehtiv lennutegevusluba, ning artikli 2 lõike 1 punkti b kohaselt, see tähendab lennuettevõtjatele, kellel on kehtiv lennutegevusluba, mille liikmesriik on väljastanud vastavalt määrusele nr 2407/92 lennuettevõtjatele lennutegevuslubade väljaandmise kohta.

(vt punktid 29 ja 35 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/12, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 24 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „teenuste osutamine” hõlmab ka ettevõtjale nõustamisteenuste osutamist selliste teenuslepingute alusel, mis eelkõige on sõlmitud õigus-, kaubandus- ja maksude valdkonnas ja mille kohaselt on teenuse osutaja lepingu kehtivusajal tellija käsutuses.

Teenuse osutamise puhul arvestatakse maksu teenuse eest saadud tasult ja teenuse osutamiselt tuleb tasuda maksu vaid juhul, kui osutatud teenuse ja saadud tasu vahel on otsene seos. Kui asjaomast teenust iseloomustab eelkõige teenuse osutaja alaline valmisolek osutada igal hetkel teenuse saaja nõutud teenuseid, ei ole selleks, et tunnustada otsese seose olemasolu nimetatud teenuse ja selle eest saadava tasu vahel, vaja tuvastada, kas makse on seotud isikustatud ja konkreetsel hetkel isiku taotlusel osutatava teenusega. Asjaolu, et teenused ei ole eelnevalt määratletud ega isikustatud ning et tasu nende eest makstakse kindlasummalise makse vormis, ei mõjuta sellisena osutatud teenuste ja nende eest saadava tasu, mille suurus määratakse kindlaks eelnevalt ja vastavalt kokkulepitud kriteeriumidele, vahelist otsest seost.

(vt punktid 35, 38, 39 ja 43 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 94/19 hoiuste tagamise skeemide kohta (muudetud direktiiviga 2009/14) I lisa punkti 7 alusel kaitseta jäetud hoiuste loetelu on ammendav, nii et liikmesriigid ei või oma siseriiklikus õiguses ette näha muid hoiustajate kategooriaid, kes ei kuulu nende täidetavaid ülesandeid arvestades selles punktis loetletud mõistete alla, et teha nende suhtes erand hoiuste tagamisest.

Direktiivi 94/19 hoiuste tagamise skeemide kohta (muudetud direktiiviga 2009/14) I lisa punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad jätta direktiiviga ette nähtud kaitsest juhatuse liikmena ilma isikud, kellel on ülesande tõttu, mida nad krediidiasutuses täidavad – olenemata selle ülesande nimetusest –, sellisel tasemel informatsiooni ja teadmisi, mis võimaldavad neil hinnata krediidiasutuse tegelikku finantsolukorda ja tema tegevusega seotud riske.

Direktiivi 94/19 I lisa punktis 7 nimetatud hoiustajate fakultatiivne kaitseta jätmine põhineb eeldusel, et üldjuhul on sellistel isikutel krediidiasutuste kohta, kellele nad oma hoiused usaldavad, niisugused teadmised ja andmed, mis enamikul hoiustajatel puuduvad. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata, kas antud juhul on asjaomasel isikul sellist informatsiooni ja selliseid teadmisi ning kas ta on olukorras, mis võimaldab tal hinnata krediidiasutuse tegelikku finantsolukorda ja selle tegevusega seotud riske. Hindamise käigus tuleks siseriiklikul kohtul arvesse võtta kõiki kohtuasjaga seonduvaid asjaolusid, eelkõige isiku ametikoha kirjeldust, tema tegelikku tegevust ning õiguslikke ja faktilisi suhteid tema ja panga nõukogu vahel. Küsimus, kas isik on vastutav panga kogu tegevuse eest või üksnes ühe kindla tegevusvaldkonna eest, on vaid üks tegureid, mida hindamisel arvesse võtta.

(vt punktid 33, 37 ja 38 ning resolutsiooni punkt 2)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus maksude koondamise korda käsitlevad liikmesriigi õigusnormid, millega on kontserni emaettevõtjale antud võimalus neutraliseerida taasintegreeritud kulude ja maksude osa, mille suuruseks on kindla summana määratud 5% netodividendidest, mida emaettevõtja on saanud ühiselt maksustatavasse kontserni kuuluvatelt residendist äriühingutelt, samas kui ta kaotab nende õigusnormide kohaselt sellise õiguse juhul, kui dividendid pärinevad tütarettevõtjatelt, mis asuvad mõnes teises liikmesriigis, kuid kes juhul, kui nad oleksid residendid, oleksid objektiivselt saanud nende vabal valikul kuuluda maksude koondamise korra alla.

Nimelt vastupidi juhule, kui asukoha tingimus kui maksude koondamise korra kohaldamise tingimus on põhjendatud, võttes arvesse asjaolu, et selline kord võimaldab kahjumi ülekandmist ühiselt maksustatava kontserni sees, ei saa aga sellist erinevat kohtlemist osas, mis puudutab teisi maksusoodustusi peale kahjumi ülekandmise ühiselt maksustatava kontserni sees, õigustada liikmesriikidevahelise maksualase pädevuse tasakaalustatud jaotusega. Selline erinev kohtlemine puudutab üksnes sissetulevaid dividende, mida saavad residendist emaettevõtjad, mistõttu on tegemist ühe ja sama liikmesriigi maksustamispädevusega.

Pealegi osas, milles maksusoodustuse ja kontsernisiseste tehingute neutraliseerimisest tuleneva ebasoodsa maksustamisolukorra vahel ei saa teha kindlaks otsest seost, ei saa sellist eelist samuti õigustada vajadusega säilitada asjaomase liikmesriigi maksusüsteemi ühtsus. Nimelt isegi kui kulude ja maksude osa tuludesse taasintegreerimise neutraliseerimine tuleneb sellest, et emaettevõtjast ja tema tütarettevõtjatest koosnev kontsern võrdsustatakse äriühinguga, millel on palju alalisi üksusi, ei tekita selline neutraliseerimine mingit ebasoodsat maksustamisolukorda ühiselt maksustatava kontserni eesotsas olevale emaettevõtjale, vaid vastupidi annab talle maksusoodustuse.

(vt punktid 27–29, 34–36 ja 40 ning resolutsioon)
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklit 24 ning määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta, määrusega nr 1244/2010 muudetud redaktsioonis, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt arvatakse teatavate määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 tähenduses „mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste” – mis kujutavad endast ühtlasi sotsiaalabi direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses – saajate hulgast välja teiste liikmesriikide kodanikud, kes on nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b kirjeldatud olukorras, samas kui neid hüvitisi makstakse asjaomase liikmesriigi enda kodanikele, kes on samasuguses olukorras.

Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 tehtud sõnaselgest viitest selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktile b tuleneb nimelt, et vastuvõttev liikmesriik võib ainuüksi selle sätte alusel keelduda elamisõigust omavale liidu kodanikule mis tahes sotsiaalabi andmisest.

Kuigi direktiiv 2004/38 nõuab, et väljasaatmismeetme võtmisel või tuvastamisel, et isik koormab oma elamise raames põhjendamatult liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, võtaks liikmesriik arvesse asjaomase isiku individuaalset olukorda, ei ole niisugune individuaalne uurimine siiski kohustuslik juhul, kui liidu kodanik siseneb vastuvõtvasse liikmesriiki töö otsimiseks, kuna direktiiv 2004/38 võtab töötaja staatuse säilitamise järkjärgulise süsteemi ettenägemisel, mille eesmärk on tagada elamisõigus ja õigus saada sotsiaaltoetusi, nimelt ise arvesse sotsiaalabi taotleja individuaalset olukorda iseloomustavaid erinevaid tegureid ja eelkõige majandustegevusega tegelemise kestust.

Mis lisaks puudutab individuaalset uurimist, mille eesmärk on anda üldine hinnang konkreetsele koormusele, mida selle toetuse andmine kujutaks endast riigi sotsiaalabisüsteemile tervikuna, siis tuleb märkida, et vaevalt saab ühele taotlejale antavat abi lugeda liikmesriigi jaoks direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 1 tähenduses põhjendamatult koormavaks; see koormus võib liikmesriigil tekkida mitte individuaalse taotluse tõttu, vaid kõigi talle esitatud individuaalsete taotluste kokkuliitmise järel.

(vt punktid 58–60, 62 ja 63 ning resolutsioon)
Kui liikmesriigi kohus, kellele on esitatud hagi isiku vastutuse tuvastamiseks nii äriühingu direktori ja juhatuse liikmena kui ka lepinguvälise vastutuse alusel, palub Euroopa Kohtul tõlgendada määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades sätteid, mis käsitlevad kohtualluvust vastavalt individuaalsete töölepingute puhul määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jaotise (artiklid 18–21) tähenduses, lepingutega seotud asjades selle määruse artikli 5 punkt 1 tähenduses, ja lepinguvälise kahju puhul nimetatud määruse artikli 5 punkti 3 tähenduses, ei ole üksnes asjaolu, et taotleja viitab hagis mitmele vastutuse alusele, piisav järeldamaks, et kõik viidatud sätted on hagi puhul asjakohased. See on nii ainult juhul, kui etteheidetavat tegevust saab lugeda viidatud sätetest tulenevate kohustuste rikkumiseks, seda asjaolu peab aga kontrollima liikmesriigi kohus.

Olukorras, kus äriühing on pöördunud kohtusse isiku vastu, kes tegutses nii selle äriühingu direktori kui ka juhatuse liikmena, nõudes selle isiku poolt oma ülesannete täitmisel tehtud vigade tuvastamist ja vastava hüvitise väljamõistmist, tuleb määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades II peatüki 5. jao sätteid (artiklid 18–21) tõlgendada nii, et need ei luba kohtul kohaldada sama määruse artikli 5 punkte 1 ja 3, tingimusel, et see isik on nimetatud äriühingu direktori ja juhatuse liikmena teatava aja jooksul sellele äriühingule ja tema juhiste alusel teenuseid osutanud, saades selle eest tasu; nimetatud asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne. Küsimus määruse nr 44/2001 nimetatud jaos sisalduvate kohtualluvuse erinormide kohaldamisest tekib ainult siis, kui nimetatud isikut saab pidada individuaalse töölepingu – nimetatud määruse artikli 18 lõike 1 tähenduses – kaudu seotuks äriühinguga, mille direktor ja juhatuse liige ta oli, kuivõrd see võimaldaks ta kvalifitseerida töötajaks sama artikli lõike 2 tähenduses.

Mis täpsemalt puudutab alluvussuhet, siis olgu märgitud, et alluvussuhte olemasolu tuleb hinnata lähtuvalt kõikidest pooltevahelisi suhteid iseloomustavatest asjaoludest ja tingimustest.

Liikmesriigi kohtu ülesandeks on kontrollida, millisel määral oli kostjal hageja aktsionärina võimalik mõjutada selle äriühingu, mille juhatuse liige ta oli, juhtorgani tahet. Kui ta sai seda mõjutada, siis tuleb tõendada, et ta oli pädev andma talle korraldusi ja kontrollima nende täitmist. Kui peaks ilmnema, et kostja võimalus nimetatud organit mõjutada oli märkimisväärne, siis tuleb teha järeldus, et puudus alluvussuhe töötaja mõistet käsitleva Euroopa Kohtu praktika tähenduses.

(vt punktid 34 ja 46–49 ning resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kui varasema ühenduse kaubamärgi maine on tõendatud Euroopa Liidu olulises osas, mis võib vastavalt olukorrale ühtida üheainsa liikmesriigi territooriumiga, mis ei pea tingimata olema see liikmesriik, kus on esitatud hilisema siseriikliku kaubamärgi registreerimise taotlus, tuleb järeldada, et see kaubamärk on omandanud maine Euroopa Liidus. Kohtupraktikas ühenduse kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta esitatud kriteeriumid kui sellised ei ole asjakohased „maine” olemasolus tuvastamiseks direktiivi artikli 4 lõike 3 tähenduses.

(vt punkt 25 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisuguseid avalik-õiguslikke organisatsioone, nagu on põhikohtuasjas kohaliku omavalitsuse eelarveüksused, ei saa käsitada käibemaksukohustuslastena, kuivõrd need ei täida selles sättes ette nähtud sõltumatuse kriteeriumi.

Valla eelarveüksused, kes tegelevad neile ülesandeks tehtud majandustegevusega valla nimel ja arvel, kes ei vastuta kõnealusest tegevusest tingitud kahju eest, sest see vastutus lasub üksnes vallal, ning kes ei kanna vastava tegevusega seotud majanduslikku riisikot, kuna neil puudub oma vara, nad ei saa ise tulu ega kanna tegevusega kaasnevaid kulusid, kusjuures saadud tulu kantakse valla eelarvesse ja kulud kaetakse otse valla eelarvest, ei täida sõltumatuse kriteeriumi direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 tähenduses ning järelikult ei saa neid käsitada käibemaksukohustuslastena.

(vt punktid 37, 38 ja 42 ning resolutsioon)
Määruse nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 295/91, põhjendustest 1 ja 2 nähtub selgelt, et määruse eesmärk on tagada reisijate kaitstuse kõrge tase. Kuigi on tõsi, et koostoimes selle eesmärgiga tõlgendatud määruse nr 261/2004 artikli 3 lõike 1 punkt b ei nõua tõendamist, et reisija on kolmandas riigis tõepoolest saanud hüvitust või kompensatsiooni ja abi, ei piisa siiski ka pelgalt selle saamise võimalusest, et õigustada määruse mittekohaldamist selle reisija suhtes. Nimelt ei või lubada, et reisija jäetakse määrusega nr 261/2004 antud kaitsest ilma ainuüksi seetõttu, et reisija võib saada teatavat kompensatsiooni kolmandas riigis, ilma et oleks kindlaks tehtud, et see kompensatsioon vastab määrusega tagatud kompensatsiooni eesmärgile ning et selle saamise tingimused ja rakendamise kord on samaväärsed määruses ettenähtuga.

(vt punktid 26–28)