ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 14/24

18. oktoobril 2016 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-530/16)

(2017/C 014/30)

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: W. Mölls ja J. Hottiaux)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

Komisjon palub Euroopa Kohtul,

— tuvastada, et Poola Vabariik on rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/49/EÜ, ühenduse raudteede ohutuse kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 95/18/EÜ raudteeettevõtjate litsentseerimise kohta ja direktiivi 2001/14/EÜ raudtee infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise ning raudtee infrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutuse sertifitseerimise kohta (1) artikli 16 lõikest 1 ja artikli 21 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, kuna — see liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et tagada ohutusasutuse sõltumatus raudtee-ettevõtjatest, raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatest, taotlejatest ja hankeüksustest, ning — see liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et tagada uurimisorgani sõltumatus raudtee-ettevõtjatest ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatest;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et see liikmesriik ei võtnud nõuetekohaselt Poola õigusesse üle põhimõtet, et uurimisorgan (nimelt Państwowa Komisja Badania Wypadków Kolejowych (riiklik raudteeõnnetusjuhtumite uurimise komisjon, edaspidi „PKBWK“)) peab olema organisatsiooniliselt, õiguslikult ja oma otsustes sõltumatu, nagu seda nõutakse direktiivi 2004/49/EÜ artikli 21 lõikes 1. PKBWK õiguslik seisund ei taga vastavat sõltumatust. Komisjon toob välja kriitika, et PKBWK on transpordiministeeriumi lahutamatu osa, ilma et mingilgi viisil oleks tagatud tema sõltumatus ministeeriumist ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatest. Pealegi ei tegutse PKBWK enda nimel; transpordiminister nimetab ametisse ja vabastab ametist nii PKBWK presidendi ja viimase asendaja kui ka PKBWK sekretäri ning alalised ja ad hoc liikmed. Lisaks ei ole transpordiminister vastava korraldusega andnud PKBWK käsutusse vajalikke vahendeid, mis võimaldaksid PKBWK-l täita oma ülesandeid.

Komisjon heidab Poola Vabariigile samuti ette, et see liikmesriik ei ole direktiivi 2004/49/EÜ artikli 16 lõiget 1 nõuetekohaselt rakendanud, kuna ohutusasutus (nimelt Prezes Urzędu Transportu Kolejowego (raudteeameti juhataja)) ei ole raudtee-ettevõtjatest, raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatest, taotlejatest ega hankeüksustest organisatsiooniliselt, õiguslikult ja oma otsustes sõltumatu.

(1) ELT L 164, lk 44; ELT eriväljaanne 07/08, lk 227.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 7 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et mõistega „lepinguid puudutavates asjades“ on hõlmatud ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, (2) artiklist 7 tulenev õigus esitada hüvitisenõue lennuettevõtja vastu, kes on tegelik vedaja, kuid ei ole asjaomase reisija lepingupartner?
2.

Juhul kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele nii, et välditavus puudutab lennu hilinemist, siis kas juhul, kui erakorralised asjaolud avaldasid mõju varasemat lendu teinud lennukile, peab tegutsev lennuettevõtja juba pärast erakorraliste asjaolude aset leidmist varasemal lennul tegema jõupingutusi asenduslennuki rentimiseks, või võib ta oodata seni, kuni on kindel, et erakorralised asjaolud tingivad järgneva lennu märkimisväärse hilinemise?
4.

Nõukogu kavatseb tõendada, et vaidlustatud kohtuotsuses on mitmel puhul kohaldatud valesti õigusnorme, mis mõjutab selle õiguspärasust. Lisaks sellele leiab nõukogu, et hageja esimese väite aluseks olevad faktilised asjaolud on piisaval määral tuvastatud, mistõttu saab Euroopa Kohus selle väite üle otsustada ja hagi rahuldamata jätta.
3.

Kui tuleb asuda seisukohale, et puudub klausli 4 lõikega 1 kooskõlas olev mõistlik põhjendus, siis kas viidatud direktiivi 1999/70/EÜ kasuliku mõju tagamiseks tuleb seda klauslit tõlgendada nii, et eespool viidatud Hispaania õigusnormist lähtuv tähtajalise ja tähtajatu töölepingu alusel töötajate erinev kohtlemine töölepingu lõppemise korral hüvitise maksmisel, on üks harta artikliga 21 keelatud diskrimineerimise vorme, mis on vastuolus võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, mis on liidu õiguse üldpõhimõtted?
1.

Esimene väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu otsuse 2014/119/ÜVJP (muudetud teise muutmisotsusega) artikli 1 lõikes 1 sätestatud loetellu kandmise kriteerium on kooskõlas ühise välis- ja julgeolekupoliitika eesmärkidega, mis on sõnastatud Euroopa Liidu lepingu artiklis 21. Üldkohus ei võtnud arvesse, et väidetava riigivara omastamise suhtes peab olema vastavas riigis vähemalt algatatud kriminaalmenetlus või muu kohtumenetlus olukorras, kus – nagu antud juhul – on olemas usaldusväärseid tõendeid selle kohta, et asjaomases riigis ei järgita pidevalt ja piisavalt inimõiguste ja õigusriigi põhimõtteid.
1.

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 5 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et mõistega „lepingutega seotud asjades“ on hõlmatud ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, (2) artiklist 7 tulenev õigus esitada hüvitisenõue lennuettevõtja vastu, kes on tegelik vedaja, kuid ei ole asjaomase reisija lepingupartner?
2.

Kas juhul kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt, tuleb määruse nr 650/2012 artikli 68 punkti l ja artikli 67 lõiget 1 tõlgendada nii, et üleelanud abikaasa pärandiosa on lubatud märkida tervikuna Euroopa pärimistunnistusele ka juhul, kui seda suurendatakse teatava murdosa võrra sellise varasuhteid käsitleva sätte alusel nagu on BGB § 1371 lõige 1? Kui eeltoodud küsimusele tuleb põhimõtteliselt vastata eitavalt siis, kas erandjuhul võib sellele vastata ka jaatavalt, kui esinevad järgmised asjaolud: a) pärimistunnistuse ainus eesmärk on panna maksma pärijate õigusi pärandaja sellise vara suhtes, mis asub teatavas muus liikmesriigis, ja b) pärimisasjas tehtud otsust (määruse nr 650/2012 artiklid 4 ja 21) ning –olenemata kohaldatavatest kollisiooninormidest – abikaasade varasuhteid käsitlevaid küsimusi tuleb hinnata sama siseriikliku õiguskorra alusel.
1.

Esimene väide. Üldkohus ei ole tuvastanud, et kompromisskokkulepped kujutaksid endast eesmärgil põhinevaid rikkumisi kohtuotsuse CB tähenduses. Üldkohus ei ole nimelt selgitanud, kuidas ilma vajaduseta hinnata kompromisskokkulepete tegelikku ja potentsiaalset mõju saab tuvastada, et need kahjustavad piisaval määral konkurentsi. Selle asemel väljendab Üldkohus kahtlusi kompromisskokkulepete analüüsi oluliste punktide suhtes.
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas esimeses küsimuses kirjeldatud asjaoludel kujutab see, et asjaomases liikmesriigis ei ole selles liikmesriigis täiendava kaitse tunnistuse taotluse esitamise kuupäeva seisuga välja antud müügiluba, endast ebatäpsust, mille saab TKT määruse artikli 10 lõike 3 alusel parandada pärast seda, kui müügiluba on välja antud?
—

Tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik on notari ameti pidamiseks ette näinud kodakondsuse tingimuse, siis on Tšehhi Vabariik rikkunud ELTL artiklist 49 tulenevaid kohustusi, ja
2.

Kui esimeses küsimuses kirjeldatud tegevus ei ole tegevus artikli 3 punkti o tähenduses: Kas direktiivi 2007/64/EÜ artikli 3 punkti e tuleb tõlgendada nii, et esimeses küsimuses kirjeldatud võimalus võtta PIN-koodi abil välja sularaha on tegevus viidatud sätte tähenduses, kui samaaegselt sularaha väljavõtmisega saadakse maksetähik väärtusega 20 eurot, mis tuleb mängusaali järelevalvetöötaja juures lunastada, et lasta järelevalvetöötajal õnnemänguautomaati münte sisestada? Juhul kui esimeses ja teises küsimuses kirjeldatud tegevus ei ole tegevus, mis jääb artikli 3 punktide o või e kohaselt direktiivi kohaldamisalast välja: 3a. Kas direktiivi 2007/64/EÜ lisa punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et esimeses ja teises küsimuses kirjeldatud mängusaali käitaja tegevus on makseteenus, mille osutamiseks on vaja luba, kuigi mängusaali käitaja ei ole avanud raha välja võtva kliendi jaoks kontot? 3b. Kas direktiivi 2007/64/EÜ artikli 4 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et esimeses ja teises küsimuses kirjeldatud mängusaali käitaja tegevus on makseteenus viidatud sätte tähenduses, kui mängusaali käitaja teeb teenuse kättesaadavaks tasuta? Juhul kui Euroopa Kohus peab kirjeldatud tegevust makseteenuseks, mille osutamiseks on vaja luba:
3.

Kas Dublini III määruse artikli 17 lõike 1 tõlgendamisest tuleneb, et liikmesriik on kohustatud kohaldama kaalutlusõiguse klauslit, selleks et tagada tõhus kaitse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 4 kohaste õiguste rikkumise eest sellistel puhkudel nagu on käesoleva eelotsusetaotluse esemeks, ning et kõnealune kohaldamine keelab rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise vastutavale liikmesriigile, kes on tunnistanud end vastutavaks vastavalt kõnealusele määrusele? Kui vastus eespool esitatud küsimusele on jaatav:
2.

Kas ELL artikli 4 lõiget 3 ja Euroopa Kohtu otsuses Frankovich sisalduvaid nõudeid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, et liidu õiguse rikkumise tagajärjel tekkinud kahju hüvitamise nõudeid vaadatakse läbi sellises menetluses, nagu on ette nähtud võlasuhete ja lepingute seaduse [Zakon za zadalzheniata i dogovorite, edaspidi „ZZD“] artiklis 45 ja artiklis 49 ning mis nõuab proportsionaalse lõivu maksmist ja süü tõendamist, ja ka sellises menetluses, nagu on sätestatud riigi ja kohaliku omavalitsuse vastutuse seaduse [Zakon za otgovornostta na darzhavata i obshtinite za vredi, edaspidi „ZODOV“] artiklis 1 ja mis näeb küll ette objektiivse vastutuse ja kohtu poole pöördumist hõlbustavad erisätted, kuid mis on kohaldatav vaid kahjule, mis on tekkinud tühistatud õigusvastastest õigusaktidest ja haldusasutuse õigusvastasest tegevusest/tegevusetusest, ega hõlma liidu õiguse rikkumisi, mille on toime pannud teised riigiorganid pärast asjaomast menetlust tühistamata jäetud õigustoimingutega/tegevusetusega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/17

Euroopa Komisjoni 25. novembril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 15. septembri 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-220/13: Scuola Elementare Maria Montessori versus komisjon

(Kohtuasi C-623/16 P)

(2017/C 038/22)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Stancanelli, D. Grespan, F. Tomat)

Teised menetlusosalised: Scuola Elementare Maria Montessori Srl, Itaalia Vabariik

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles see tunnistab esimeses astmes esitatud hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase osa alusel vastuvõetavaks;

— tunnistada ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise ja viimase osa alusel esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetamatuks ja seetõttu jätta see tervikuna läbi vaatamata;

— mõista komisjoni kohtukulud nii Üldkohtu kui käesolevas kohtumenetluses välja Scuola Elementare Montessorilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks ühe väite, mis jaguneb kolmeks osaks ning mille kohaselt on ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimast osa vääralt tõlgendatud ja kohaldatud, sest Üldkohus tunnistas selle sätte alusel vastustaja poolt esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetavaks. Täpsemalt väidab apellant, et rikutud on õigusnormi, sest Üldkohus asus seisukohale, et vaidlustatud akti puhul on tegemist üldkohaldatava aktiga, mis puudutab hagejat otseselt ja ei sisalda tema suhtes rakendusmeetmeid.
1.

Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid või tavad, mille kohaselt on töösuhte lõpetamise korral õigus saada rahalist hüvitist välistatud, kui töötaja ei ole esitanud avaldust tasulise põhipuhkuse saamiseks, kuigi tal oli see võimalus?
5.

Üldkohus on ilmselt seisukohal, et siseriiklik kohus saab tagada tõhusa õiguskaitse komisjoni otsuse puhul, millega kiidetakse heaks abi. See tähendab, et kohustades liikmesriike tagama kohased õiguskaitsevahendid (ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik), soovis liidu seadusandja anda liikmesriigi kohtutele pädevuse kontrollida liidu institutsioonide, nagu Euroopa Komisjon, üksikakte. Siiski, arvestades nii Euroopa Kohtu praktikat liidu aktide kohta ja olemasolevaid õiguskaitsevahendeid kui ka iseäranis pädevuse jaotust siseriiklike kohtute ja Euroopa Komisjoni vahel riigiabi valdkonnas, ei saa selle käsitlusega nõustuda ning see tuleb lugeda õiguslikult valeks.
a)

Kas Euroopa Komisjoni selgitavaid märkusi Euroopa Liidu kombineeritud nomenklatuuri alamrubriigi 6212 20 00 kohta (ELT 2015, C 76, lk-d 1 ja 255) tuleb tõlgendada nii, et püks-sukahoidjate puhul ei tehta laiuses venivuse piiratust kindlaks pikisuunas ja laiuses venivuse võrdlemise abil, vaid sellega on mõeldud, et laiuses venivus on absoluutselt piiratud?
2.

Erandid reeglist, et maks on sissenõutav selles liikmesriigis, kus toimub tarbimine, on EL seadusandja ette näinud sõnaselgelt. Lihtsustatud korra kohaldamine kolmandatesse riikidesse ekspordil naftasaaduste kättesaadavaks tegemisel ilma aktsiisita on vastuolus direktiiviga 2008/118, kuna see ei kuulu ühegi selle direktiivi vastava sätte kohaldamisalasse.
2.

Tuvastades, et sisuliselt esines „potentsiaalne konkurents“ apellantide ja Lundbecki vahel kokkuleppe ajal, moonutas Üldkohus toimikus asuvaid tõendeid. Komisjon pidi objektiivselt tuvastama, et apellantidel oli tegelik ja konkreetne võimalus siseneda turule majanduslikult elujõulisel viisil. Tõendid kinnitasid, et a) vastav turule sisenemine enne kokkuleppe kehtivuse lõppemist ei olnud ei objektiivselt ega majanduslikult elujõulises mõttes tegelik ega konkreetne võimalus ning et b) kokkuleppeni viinud läbirääkimistel ei olnud apellantidel mingit huvi olla aus oma valmisoleku suhtes siseneda turule ning salakavalusega viisid nad Lundbecki selleni, et viimane nõustus nii tarnima apellantidele oma vastavaid tooteid alandatud hindadega kui ka tegema apellantidele makse. See võimaldas apellantidel tegelikult siseneda turule viivitamata, mida nad vastasel korral ei oleks saanud kindlasti mitte teha. Üldkohus ei võtnud arvesse apellantide olulist erinevust nendest teistest geneeriliste ravimite tootjatest, kes sõlmisid Lundbeckiga kokkulepped, nimelt asjaolu, et apellantidel ei olnud tegelikku ja konkreetset võimalust saada kokkuleppe kehtivuse ajal ravimi müügiluba.
1.

Apellandi apellatsioonkaebuse esimene alus, et Üldkohus rikkus õigusnormi, leides, et Generics (UK) (edaspidi „GUK“) ja Lundbecki vahel sõlmitud patendialased kompromisskokkulepped (edaspidi „kompromisskokkulepped“) olid ELTL artikli 101 lõike 1 alusel eesmärgi poolest piirangud: i. Esimeses väites kinnitab apellant, et Üldkohus tegi vea seoses kohaldatava õigusliku kriteeriumiga ning õige lähenemisega tuvastamisel, kas kompromisskokkuleppeid saab lugeda eesmärgi poolest piiranguteks, arvestades iseäranis kohtuotsuses CB, C-67/13 P välja töötatud õiguspõhimõtteid. ii. Teises väites märgib apellant, et Üldkohus tegi vea, kuna ta jättis analüüsimata, kas kompromisskokkulepete sõnastus oli piisavalt kahjustava tasemega. iii. Kolmandas väites kinnitab apellant, et Üldkohus tegi vea, otsustades, et kompromisskokkulepped olid piisavalt kahjustava tasemega põhjusel, et need olid samaväärsed turult välistamise kokkulepetega. iv. Neljandas väites on apellant seisukohal, et Üldkohus tegi vea, otsustades, et kompromisskokkulepped olid piisavalt kahjustava tasemega, kuna nendega hoiti ära kohtuvaidlused, mille tulemus ei olnud kindel. v. Viiendas väites leiab apellant, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis, et kompromisskokkulepete alusel GUK-le tehtud makse on eesmärgil põhineva piirangu üks põhielement. vi. Kuuendas väites kinnitab apellant, et Üldkohus tegi vea, kui eesmärgil põhineva piirangu kindlakstegemisel tugines ta faktilistele kaalutlustele, mis jäävad välja kompromisskokkulepete sõnastusest. vii. Seitsmendas väites märgib apellant, et Üldkohus tegi vea, otsustades, et EMP puudutavad kompromisskokkulepped väljusid Lundbecki patentide kohaldamisalast.
2.

Kuigi Üldkohus tunnistas, et Alpharma avastas vaid veidi enne tehingut, et Lundbeck saab patendi ning tema tooted rikuvad Lundbecki patentidest tulenevaid õigusi, jättis Üldkohus hindamata, kas komisjon tõendas, et Alpharma turule sisenemine jäi majanduslikult elujõuliseks strateegiaks, arvestades kõnealuseid täiendavaid takistusi turule sisenemisel. Selle asemel tugines Üldkohus tõenditele, mida ei olnud otsuses ära toodud, ning mittenõuetekohaselt pani apellantidele tõendamiskoormise, et viimased lükkaksid ümber komisjoni väite, et Alpharma oli potentsiaalne konkurent.
—

teise võimalusena tuvastada, et a) nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsuse 2010/413/ÜVJP (3) (parandatud) artikli 20 lõike 1 punkt c ja b) nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 267/2012 (4) artikli 23 lõike 2 punkt d (parandatud) on õigusvastasuse tõttu apellandi suhtes kohaldamatud; ja
3.

Teine väiteosa: Üldkohus tegi vea, kui ta tuletas potentsiaalse konkurentsi olemasolu hulgast oletustest, mis on vastuolus põhimõttega, et potentsiaalne konkurents eeldab, et esineb tegelik ja konkreetne võimalus siseneda turule.
ET Euroopa Liidu Teataja C 30/19

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione tributaria di Secondo Grado di Bolzano (Itaalia) 31. oktoobril 2016 – Agenzia delle Entrate – Direzione provinciale Ufficio controlli di Bolzano versus Palais Kaiserkron Srl

(Kohtuasi C-549/16)

(2017/C 030/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione tributaria di Secondo Grado di Bolzano

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Agenzia delle Entrate – Direzione provinciale Ufficio controlli di Bolzano

Vastustaja: Palais Kaiserkron Srl

Eelotsuse küsimus

Kas normi, mille nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, sätestab artiklis 401, tuleb tõlgendada nii, et käibemaksu ja registreerimislõivu (mida kohaldatakse Vabariigi Presidendi 26. aprilli 1986. aasta dekreedi nr 131 artikli 40 ja tariifistiku I osa artikli 5 lõike 1 punkti a-bis alusel põhivara üürilepingute suhtes) võib kohaldada kumulatiivselt, või on see lõiv käsitatav kumuleeruva käibemaksuna?

(1) ELT L 347, lk 1.
2.

Üldkohus hindas vaidlustatud kohtuotsuses ebaõigesti erinevate elementide domineerivat laadi. Asjaolusid on moonutatud. Ebajärjekindlad on argumendid, mida kohtuotsuses kasutati sõnaliste elementide domineeriva laadi põhjendamisel. Kohaldamata on jäetud Euroopa Liidu Kohtu praktika, mis tuleneb otsustest kohtuasjades C-251/95 (4) ja C-342/97 (5) (Üldkohus kasutas täiesti moonutatud asjakohast tarbijat). Vääralt on kohaldatud Euroopa Liidu Üldkohtu praktikat, mis tuleneb otsusest kohtuasjas T-134/06 (6) (mõistele „domineeriv element“ antud määratluse ebajärjekindel kohaldamine). Kohaldamata on jäetud Euroopa Liidu Üldkohtu praktika, mis tuleneb otsusest liidetud kohtuasjades T-83/11 ja T-84/11 (7). Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses arvesse võtmata kohtupraktika, mis käsitleb juhtumeid, kus konkreetne turg on küllastunud.
1.

Esimene väide jaguneb neljaks osaks. Esimeses osas leiab komisjon, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi avalike konkursside suhtes kohaldatavate „Üldsätete“ (ELT 2014, C 60 A/1) õigusliku laadi tõlgendamisel, kuna komisjoni arvates on nende sätetega kehtestatud uusi spetsiifilisi kohustusi seoses konkursimenetluse korraldamisega ja neid kohustusi ei ole vaidlustatud konkursiteadetega muudetud. Esimese väite teises osas esitab komisjon seisukoha, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi personalieeskirjade III lisa artikli 7 lõike 1 tõlgendamisel, kui ta leidis, et EPSO-l ei ole õigust kehtestada üldisi ja abstraktseid norme keeltekasutuse korra kohta konkurssidel, mida ta korraldab. Komisjoni sõnul on EPSO-l see õigus olemas. Komisjon osutab sellega seoses ühtlasi põhjendamiskohustuse rikkumisele, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punkti 57 lõpuosas märgib Üldkohus vastuoluliselt, et EPSO-l on siiski õigus hinnata konkreetsete institutsioonide vajadusi ja ka keelevaldkonna vajadusi eri konkursside korraldamisel. Esimese väite kolmandas osas leiab komisjon, et Üldkohus on ekslikult asunud seisukohale, et üldsätted on pelgalt toimingud, millega tehakse teatavaks teise keele valiku kriteeriumid EPSO korraldatud konkurssidel, arvestades, et üldsätetega on hoopis kehtestatud seda valikut põhjendavad, siduvat jõudu omavad kriteeriumid. Esimese väite neljandas osas märgib komisjon lõpetuseks, et Üldkohus on vääralt tõlgendanud vaidlustatud konkursiteadete olemust ja sisu selles mõttes, nagu konkursiteated oleksid keelekasutuse korra seisukohalt uute ja spetsiifiliste kohustuste allikas, rikkudes seeläbi ühtlasi põhjendamiskohustust komisjoni poolt esitatud vastuvõetamatuse väite tagasilükkamisel; komisjoni sõnul olid vaidlustatud konkursiteated pelgalt toimingud, mille sisu üksnes kinnitab seda, mis on üldsätetes ette nähtud.
ET Euroopa Liidu Teataja C 46/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado Contencioso-Administrativo de Pamplona (Hispaania) 9. detsembril 2016 – Wilber López Pastuzano versus Delegación del Gobierno Central en Navarra

(Kohtuasi C-636/16)

(2017/C 046/20)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado Contencioso-Administrativo de Pamplona (Pamplona esimese astme halduskohus)

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Wilber López Pastuzano

Vastustaja: Delegación del Gobierno Central en Navarra

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune nagu põhikohtuasjas vaadeldav liikmesriigi õigusnorm ja seda tõlgendav kohtupraktika, mis ei näe ette pikaajalisest elanikust välisriigi kodaniku kaitse väljasaatmise eest tingimuste kohaldamist kõikide halduskorras tehtavate väljasaatmisotsuste suhtes nende õiguslikust laadist või tüübist olenemata, vaid näeb ette, et nende tingimuste kohaldamisala piirdub ainult ühe konkreetse väljasaatmisviisiga?

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/6, lk 272.
1.

Kas komisjoni 20. augusti 2001. aasta otsuse 2001/672/EÜ, millega kehtestatakse erieeskirjad, mida kohaldatakse suveperioodil mägipiirkondades karjatatavate veiste liikumise suhtes (1) (edaspidi „komisjoni otsus“), mida on muudetud komisjoni 25. mai 2010. aasta otsusega 2010/300/EL (2), artikli 2 lõikega 4 on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft’i (liidu põllu- ja metsamajandus-, keskkonna- ja veemajandusminister) määruse veiste identifitseerimise ja registreerimise kohta (Rinderkennzeichnungs-Verordnung 2008; BGBl II, nr 201/2008) § 6 lõige 6, mille kohaselt on kõikidest nimetatud sättega hõlmatud tähtaegadest – seega ka suveperioodil veiste karjamaale viimisest teatamise tähtaegadest – kinnipidamise hindamisel määrava tähtsusega asjaomase teatise saabumise kuupäev?
4.

Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, palutakse selgitust selle kohta, milliseid kriteeriume ja millist tõenäosuse taset tuleb konkreetse kohtuasja puhul kohaldada selle üle otsustamisel, kas koostöölepingu lõpetamine on turgu nii mõjutanud, ning kui suure tähtsusega on võimalus, et sellistel mõjudel on muud põhjused.