ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, kui ta tõstatas omal algatusel väite, mille kohaselt ei ole alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatavate mineraalõlide aktsiisivabastused seostatavad liikmesriikidega, vaid liiduga, ja leidis, et need ei kujuta endast sel põhjusel riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.

Liidu kohtutes toimuvat menetlust reguleerivatest eeskirjadest, eelkõige Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõikest 1 tuleneb, et põhimõtteliselt määravad kindlaks ja piiritlevad vaidluse pooled ning liidu kohus ei saa teha otsust ultra petita. Kui teatava väite võib või peab esitama omal algatusel, nagu näiteks otsuse, mille tühistamist on taotletud, põhjenduse puudumine või ebapiisav põhjendamine, mis kuulub oluliste menetlusnormide alla, siis nimetatud otsuse sisulist õiguspärasust puudutavat väidet, mis käsitleb aluslepingute või selle rakendusnormide rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, saab liidu kohus seevastu analüüsida üksnes siis, kui hageja on sellele viidanud.

Direktiivi 92/28 (mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta) artikli 8 lõikes 4 ette nähtud menetlusel, mis andis nõukogule õiguse komisjoni ettepanekul ühehäälselt lubada liikmesriigil kehtestada teatavatel poliitilistel kaalutlustel niisuguse vabastuse või vähenduse, mida ei ole nimetatud direktiivis ette nähtud, on teistsugune eesmärk ja kohaldamisala kui EÜ artiklis 88 ette nähtud korral.

Korraldades EÜ artikli 88 abil komisjonipoolse riigiabi pideva uurimise ja kontrollimise, on aluslepingu eesmärk see, et abi võimalik ühisturuga kokkusobimatuks tunnistamine toimub Üldkohtu ja Euroopa Kohtu kontrolli alla kuuluva sobiva menetluse käigus, mille rakendamine on komisjoni ülesanne. EÜ artiklite 87 ja 88 alusel on komisjonile seega antud ka keskne roll abi võimaliku kokkusobimatuse tuvastamisel. Nõukogule riigiabi valdkonnas EÜ artikli 88 lõike 2 kolmanda lõiguga antud pädevus on iseenesest erandliku olemusega, mis tähendab, et seda tuleb kindlasti kitsalt tõlgendada.

Seega nõukogu otsus, mis annab direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 kohaselt liikmesriigile loa kehtestada aktsiisivabastuse, ei saa takistada komisjonil selle pädevuse teostamist, mis tal on aluslepingust tulenevalt, ning järelikult ei saa takistada komisjonil EÜ artiklis 88 ette nähtud menetluse rakendamist selleks, et kontrollida, kas see vabastus kujutab endast riigiabi, ja selle menetluse tulemusel vajadusel abi tagasinõudmise otsuse vastuvõtmist.

(vt punktid 47–49)
Määruse nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artikli 3 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus anda mitmest toimeainest koosneva ravimi aluspatent ja müügiluba omanikule, kes on sellele toimeainete kombinatsioonile, mis on määruse artikli 3 punkti a tähenduses asjaomase patendiga kaitstud, juba saanud täiendava kaitse tunnistuse, täiendava kaitse tunnistus ühe kõnealuse toimeaine kohta, mis on ka iseseisvalt toimeainena selle patendiga kaitstud.

Mitut eri toodet kaitsva patendi alusel võib põhimõtteliselt tõesti saada iga nimetatud tootega seoses mitu täiendava kaitse tunnistust niivõrd, kuivõrd iga toodet kui sellist kaitseb aluspatent määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a tähenduses koostoimes selle määruse artikli 1 punktidega b ja c ja kuivõrd iga selline toode sisaldub ravimis, millele on antud müügiluba.

(vt punktid 30, 41 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 45 ning Euroopa Parlamendi ja määruse nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võetakse kohaliku omavalitsuse töötajate kõrgemale palgaastmele määramisel lähtekuupäeva kindlaksmääramisel arvesse selle kohaliku omavalitsuse juures katkematult töötatud aega täies ulatuses, kuid ülejäänud töötatud aega võetakse arvesse ainult osaliselt.

Nimelt võivad sellised õigusnormid takistada töötajate vaba liikumist, mis on ELTL artikli 45 ja määruse nr 492/2011 artikli 7 lõikega 1 põhimõtteliselt keelatud.

Niisugune meede on vastuvõetav ainult juhul, kui see järgib aluslepinguga kooskõlas olevat õigustatud eesmärki ja kui seda õigustab ülekaalukast üldisest huvist tulenev põhjus. Lisaks peab meetme kohaldamine sellisel juhul olema kõnealuse eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale, kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik.

Isegi kui nende õigusnormide eesmärk on tagada töötajate lojaalsus tööandja suhtes ja ehkki ei ole võimalik välistada, et selline eesmärk kujutab endast ülekaalukast üldisest huvist tulenevat põhjust, siis tuleb nende õigusnormide erilisi tunnuseid arvestades tõdeda, et nendes sisalduv takistus ei võimalda selle eesmärgi täitmist, kui sellised õigusnormid võimaldavad liikumist teatud grupi erinevate tööandjate vahel ja mitte seda, et tasustatakse töötaja lojaalsust teatud kindla tööandja suhtes.

Ka ei tohi haldustegevuse lihtsustamise eesmärk, mis soovib kergendada avaliku halduse ülesannete täitmist, eelkõige lihtsustades viimasele kohustuslikke arvutusi, kujutada endast ülekaalukast üldisest huvist tulenevat põhjust, mis võib õigustada sellise põhivabaduse nagu ELTL artiklis 45 tagatud töötajate liikumisvabaduse piirangut. Lisaks on kaalutlus, mille kohaselt võimaldab selline lihtsustamine vähendada halduskulusid, puhtmajanduslik ega saa seega olla ülekaalukast üldisest huvist tulenev põhjus.

Lõpuks, kui vaidlusaluste siseriiklike õigusnormide eesmärk on tagada suurem läbipaistvus kõrgemale palgaastmele määramise lähtekuupäeva kindlaksmääramisel, siis nimetatud õigusnormid lähevad igal juhul kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust. Nimelt on võimalik tagada soovitud läbipaistvust selliste meetmetega, mis ei takista töötajate vaba liikumist, nagu näiteks kõrgemale palgaastmele määramiseks vajaliku töökogemuse pikkuse hindamiseks eelnevalt ja sobival viisil kindlaksmääratud ja mittediskrimineerivate kriteeriumide väljatöötamisega, avaldamisega ja levitamisega.

(vt punktid 35, 36, 38, 40, 42–45 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis ei võimalda kvalifitseeritud ja kutseühendusse kuuluval proviisoril, kes ei ole aga „planeeringusse“ kuuluva apteegi omanik, tegeleda talle kuuluvas para-apteegis muu hulgas niisuguste ravimite jaemüügiga, mida riiklik tervishoiuteenistus ei hüvita ja mille kulu kannab täies ulatuses neid ostev isik.

Nimelt on siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et nimetatud ravimeid võib müüa üksnes apteekides, mille asutamine on allutatud planeerimise korrale, sobivad, et tagada elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine ning seega ka rahvatervise kaitsmise eesmärgi täitmine. Ei näi, et niisugused normid läheks – niivõrd, kuivõrd need vähendavad oluliselt apteekide nappuse tekkimise ohtu – kaugemale, kui on vaja, et saavutada eesmärk tagada elanikkonna ravimitega varustamine, mis oleks kindel ja kvaliteetne.

(vt punktid 55, 63, 66 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 30 lõige 2 ei luba hankijal pidada pakkujatega läbirääkimisi pakkumuste üle, mis ei vasta hanke tehnilises kirjelduses sätestatud kohustuslikele nõuetele.

Kuigi hankija on pädev pidama läbirääkimistega menetluse raames läbirääkimisi, on ta siiski alati kohustatud tagama hanke nende nõuete järgimise, mille ta on liigitanud kohustuslikeks. Vastasel juhul eirataks põhimõtet, et hankija peab tegutsema läbipaistval viisil, ja jääks saavutamata eesmärk välistada oht, et hankija kedagi soosiks või tegutseks omavoliliselt.

Kohustuslikele nõuetele mittevastava pakkumuse vastavaks tunnistamine eesmärgiga pidada selle üle läbirääkimisi muudaks pealegi kasutuks kohustuslike tingimuste kindlaksmääramise hanketeates ega võimaldaks hankijal pidada pakkujatega läbirääkimisi ühistel alustel ja seega pakkujaid võrdselt kohelda.

(vt punktid 36–39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑50/12 P

Kendrion NV

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Konkurents — Keelatud kokkulepped — Tööstuslike kilekottide turg — Tütarettevõtja toimepandud rikkumise emaettevõtjale süükspandavus — Emaettevõtja solidaarvastutus tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest — Üldkohtu menetluse liiga pikk kestus — Tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 26. november 2013

Vt otsuse tekst. (vt punktid 27–34)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 41–48)

Kui nii emaettevõtja vastutus kui ka tütarettevõtja vastutus tulenevad asjaolust, et need mõlemad äriühingud moodustasid majandusüksuse, mis rikkus EÜ artiklit 81, siis loetakse, et emaettevõtja pani ise liidu konkurentsieeskirjade rikkumise toime. Sellest järeldub, et trahvi maksmisesse puutuvas osas ei saa solidaarsusseos niisuguse majandusüksuse moodustava kahe äriühingu vahel tähendada vaid teatud käenduse vormi, mille emaettevõtja annab, et tagada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmine. Olukorras, kus kaks eraldiseisvat juriidilist isikut, näiteks emaettevõtja ja tema tütarettevõtja, ei moodusta konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi määramise otsuse vastuvõtmise ajal enam ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, on mõlemal neist õigus sellele, et neile kohaldataks individuaalselt käibe 10% ülempiiri. Neid asjaolusid arvestades ei saa emaettevõtja väita, et talle tuleb kohaldada endise tütarettevõtja suhtes kohaldatavat ülempiiri. Järelikult on emaettevõtjat võimalik kohustada maksma suuremat trahvi, kui on määratud tütarettevõtjale. (vt punktid 55–58)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 62–68)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 77, 78 ja 106)

Kui liidu kohus rikub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teisest lõigust tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis karistatakse sellist rikkumist Üldkohtule kahju hüvitamise nõude esitamisega, kusjuures selline nõue on tõhus õiguskaitsevahend. Sellest tuleneb, et nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud sellest, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, ei saa esitada otse Euroopa Kohtule apellatsioonkaebuse raames, vaid see tuleb esitada Üldkohtule. Pealegi juhul, kui puuduvad tõendid selle kohta, et Üldkohtu menetluse liiga pikk kestus on mõjutanud vaidluse tulemust, ei too lahendi tegemise mõistliku aja järgimata jätmine endaga kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. Lisaks, arvestades vajadust tagada liidu konkurentsiõiguse järgimine, ei saa Euroopa Kohus võimaldada üksnes põhjusel, et ei järgitud lahendi tegemise mõistlikku aega, apellandil seada kahtluse alla trahvi põhjendatust või selle suurust, samal ajal kui kõik väited, mis ta esitas Üldkohtu järeldustele trahvi suuruse ja trahviga karistatud tegevuse kohta, lükati tagasi. (vt punktid 81, 82, 87, 94 ja 95)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 96–98 ja 102–106)
Liidu kohtud peavad vastavalt neile aluslepinguga antud pädevustele tagama põhimõtteliselt täieliku kontrolli kõigi liidu õigusaktide seaduslikkuse üle põhiõiguste seisukohast, mis moodustavad liidu õiguskorra lahutamatu osa. Nende põhiõiguste hulka kuuluvad muu hulgas kaitseõiguste tagamine ja õigus tõhusale kohtulikule kaitsele. Neist kahest esimene õigus, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 2, kätkeb endas õigust olla ära kuulatud ja õigust tutvuda toimikuga, võttes arvesse konfidentsiaalsusega seotud õigustatud huve. Neist põhiõigustest teine õigus, mis on sätestatud harta artiklis 47, nõuab, et puudutatud isik saaks tutvuda tema suhtes tehtud otsuse põhjendustega, lugedes kas otsust ennast või saades oma sellekohase taotluse põhjal teada selle põhjendused, kusjuures pädev kohus võib asjaomaselt ametiasutuselt nõuda kõnealuste põhjenduste teatavakstegemist, et võimaldada puudutatud isikul kaitsta oma õigusi parimates võimalikes tingimustes ja otsustada täielikult informeerituna, kas on tarvis pöörduda pädevasse kohtusse, ning võimaldada kohtul täiel määral kontrollida käsitletava otsuse seaduslikkust.

Harta artikli 52 lõige 1 lubab siiski hartas sätestatud õiguste teostamise piiramist, tingimusel et piirang arvestab asjassepuutuva põhiõiguse olemust ning on proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalik ja vastab tegelikult liidu tunnustatud üldise huvi eesmärkidele. Pealegi tuleb kaitseõiguste ja õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele rikkumise olemasolu analüüsida iga juhtumi konkreetsete asjaolude alusel, eelkõige asjassepuutuva õigusakti laadi, selle vastuvõtmise konteksti ja asjaomast valdkonda reguleerivate õigusnormide põhjal. Eeskätt on huve kahjustav akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud puudutatud isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista.

Piiravad meetmed kehtestanud otsuse seaduslikkuse kontrolli kohta on Euroopa Kohus kõnealuste meetmete ennetavat olemust arvestades otsustanud, et kui liidu kohus leiab, et vähemalt üks märgitud põhjendustest on piisavalt täpne ja konkreetne ja on tõendatud ning kujutab juba iseenesest piisavat alust sellele otsusele, siis asjaolu, et teised põhjendused seda ei ole, ei saa õigustada nimetatud otsuse tühistamist. Harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab samuti, et liidu kohus kontrolliks, kas otsus, mis puudutab asjaomast isikut või üksust isiklikult, põhineb arvestataval faktilisel alusel. See hõlmab otsuse aluseks olevates põhjendustes väidetud asjaolude kontrollimist, nii et kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjuste abstraktse tõenäosuse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjused või vähemalt üks neist, mida on peetud iseenesest selle otsuse argumenteerimiseks piisavaks, on tõendatud.

(vt punktid 65–73)
ELTL artiklit 110 kohaldamisel on samasugused kodumaised tooted, mis on sarnased niisuguse kasutatud sõidukiga, mis võeti esimest korda kasutusele enne 1. veebruari 2008 ning imporditi liikmesriiki ja registreeriti seal 2010. aastal, sõidukid, mis on juba selle liikmesriigi turul ja millel on eelnimetatud sõidukiga kõige sarnasemad tunnused.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 134 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see ei välista sama direktiivi artikli 132 lõike 1 punktis m sätestatud maksuvabastuse kohaldamist sellise teenuse osutamise korral, kus golfiväljaku haldamisega tegelev mittetulundusühing, mis pakub ka liikmeks astumise võimalust, annab golfiväljaku kasutamisõiguse külastajatele, kes ei ole klubi liikmed.

Nimelt, mõistet „lisatulu” ei saa direktiivi 2006/112 artikli 134 punkti b mõttes tõlgendada nii, et see toob kaasa selle direktiivi artikli 132 lõike 1 punktis m sätestatud maksuvabastuse kohaldamisala piiramise selle põhjal, kas kõnealuste teenuste saaja on klubi liige või mitte; antud kriteerium jäeti teadlikult selle maksuvabastuse määratlemisel kõrvale.

Mõiste „lisatulu” tõlgendamine selliselt, et golfiväljakut haldavale mittetulundusühingule, mis pakub ka liikmeks astumise võimalust, külastajate poolt, kes ei ole selle klubi liikmed, golfiväljaku kasutamiseks makstud sissepääsutasud kuuluvad selle mõiste hulka põhjusel, et sissepääsutasud on võrreldes ühingu liikmemaksudest pärit tuludega täiendav tulu, toob just kaasa direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis m sätestatud maksuvabastuse kohaldamisala piiramise.

(vt punktid 29, 30, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Lisaks, mis puudutab ELTL artiklit 106, siis asjaolu, et sertifitseerimisega seotud ülesanded on usaldatud kõikidele liikmesriigi atesteerimisasutustele ja üksnes neile, ei saa pidada neile eri- või ainuõiguseid andvaks, kui kõik atesteerimisasutused omavad asjaomasel sertifitseerimisteenuste turul samu õigusi ja volitusi ning sel turul tegutsevatele teatud ettevõtjatele ei ole mingit konkurentsieelist teiste, samu teenuseid osutavate ettevõtjate kahjuks antud ning kui luba asutada uusi atesteerimisasutusi ei ole antud piiratud hulgale asutustele, vaid see antakse igale asutusele, kes vastab liikmesriigi õigusnormides sätestatud tingimustele.

ELTL artiklis 51 sätestatud erand piirdub tegevustega, mis iseenesest on otseselt ja eriomaselt seotud avaliku võimu teostamisega.

Kõnealuse erandi kohaldamisalasse ei kuulu otsus tehnokontrollitõend väljastada või mitte, mis on oma olemuselt vaid tehnoülevaatuse tulemuste nentimine, kuna esiteks ei kujuta see endast avaliku võimu teostamisele iseloomulikku iseseisvat otsustuspädevuse rakendamist ja teiseks tehakse otsus riigi otsese järelevalve all. Samuti ei saa eraõiguslikele asutustele järelevalveasutuse suhtes antud abistavat ja ettevalmistavat rolli pidada otseseks ja eriomaseks osalemiseks avaliku võimu teostamisel ELTL artikli 51 tähenduses.

Järelikult see, et kontrollitakse sertifitseerimist taotlenud ettevõtjate tehnilist ja finantsilist võimekust, nende isikute, kellele tuleb tunnistus väljastada, avalduste, tunnistuste ja dokumentide tõesust ja sisu ning kandidaadi või pakkuja isiklikku olukorda puudutavate tingimuste täitmist, arvestades, et see kontrollimine on terves ulatuses liikmesriigi õigusnormidega kindlaks määratud, ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse ning lisaks toimub kõnealune kontrollimine otsese riikliku järelevalve all ja selle funktsioon on lihtsustada hankijate ülesannet ehitustööde riigihangete valdkonnas, kuna selle eesmärk on võimaldada hankijatel täita oma ülesannet, omades pakkujate nii tehnilise kui finantsilise võimekuse kohta täpset ja üksikasjalikku teavet.

(vt punktid 51, 53 ja 54)
Jäätmete kogumise ja veo tulevasele kontsessionäärile liikmesriigi kohaliku omavalitsuse üksuse pandud kohustus tarnida selle omavalitsusüksuse territooriumil kogutud teatud liiki jäätmed – nimelt kas segaolmejäätmed või tööstuslikud jäätmed ja ehitusjäätmed – nende töötlemise eesmärgil samas liikmesriigis asuvale ettevõtjale, puudutab määrust nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta, mille eesmärk on kehtestada ühtlustatud kord niisuguste menetluste jaoks, millega piiratakse jäätmete liikumist keskkonnakaitse tagamise eesmärgil. Järelikult ei ole vajalik täiendavalt kontrollida, kas jäätmeveo alane siseriiklik meede on ELTL artiklitega 34–36 kooskõlas

Määruse nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta sätteid koostoimes direktiivi 2008/98, mis käsitleb jäätmeid, artikliga 16 tuleb tõlgendada nii, et nende sätete kohaselt on kohaliku omavalitsuse üksusel lubatud panna ettevõtjale, kelle ülesandeks on tehtud selle omavalitsusüksuse territooriumil jäätmete kogumine, kohustus vedada eramajapidamistest ja vajadusel teistelt jäätmetekitajatelt kogutud segaolmejäätmed lähimasse sobivasse jäätmekäitluskohta, mis asub kõnealuse kohaliku omavalitsuse üksusega samas liikmesriigis.

Nendest sätetest tuleneb, et liikmesriigid võivad kõrvaldamiseks määratud jäätmete ja segaolmejäätmete liikmesriikide vaheliste vedude piiramiseks võtta üldkohaldatavad meetmed, keelates jäätmesaadetised üldiselt või osaliselt, selleks et rakendada läheduse, taaskasutuse eelistamise ja iseseisvuse põhimõtet vastavalt direktiivile 2008/98.

Teatud liiki jäätmete samas liikmesriigis asuvasse jäätmekäitluskohta viimise kohustus, mille kohaliku omavalitsuse üksus on pannud ettevõtjale, kelle ülesandeks on tehtud selle omavalitsusüksuse territooriumil jäätmete kogumine, on võrdväärne üldkohaldatava meetmega, millega kehtestatakse määruse nr 1013/2006 artikli 11 lõike 1 punktis a viidatud keeld vedada asjaomaseid jäätmeid teistesse jäätmekäitluskohtadesse, kui nende jäätmete tekitaja ise on kohustatud viima need kõnealusesse ettevõttesse või jäätmekäitluskohta.

Järelikult, mis puudutab kõrvaldamiseks määratud jäätmeid ning eramajapidamistest ja olenevalt olukorrast teistelt jäätmetekitajatelt kogutud segaolmejäätmeid, siis tuleb tõdeda, et liikmesriigil on lubatud anda kohaliku omavalitsuse üksusele – liikmesriigi poolt kõige sobilikumaks peetaval geograafilisel tasandil – pädevus korraldada selle üksuse territooriumil tekkinud jäätmete käitlust, selleks et tagada direktiivi 2008/98 artiklist 16 tulenevate kohustuste täitmine, ning et oma pädevuse piires võib see üksus ette näha, et kõnealust liiki jäätmeid käideldakse lähimas sobivas rajatises.

(vt punktid 56, 57, 63, 68 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 469/2009 (ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta) artikli 3 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui uudset toimeainet kaitsva patendi ja seda ainet ainsa toimeainena sisaldava ravimi müügiloa omanik, kes on juba saanud sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse, millele ta saab tugineda, et takistada selle toimeaine kasutamist eraldi või kombinatsioonis teiste toimeainetega, saab –, tuginedes küll samale patendile, aga ka uuemale müügiloale, mis on antud erinevale ravimile (mis sisaldab sama toimeainet kombinatsioonis muu toimeainega, mida patent sellisena ei kaitse) – nimetatud toimeainete kombinatsioonile teise täiendava kaitse tunnistuse.

Nimelt ei saa selle määruse artikli 3 punkti c kohaldamisel lubada, et kehtiva aluspatendi omanik võiks saada uue pikema kehtivusajaga täiendava kaitse tunnistuse iga kord, kui ta laseb liikmesriigi turule ravimi, mis sisaldab ühelt poolt aluspatendiga kaitstud toimeainet, mis kujutab keskset leiutustegevuse tulemust, ja teist toimeainet, mis ei ole nimetatud patendi alusel sellisena kaitstud.

(vt punktid 30, 43 ja resolutsioon)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikleid 29 ja 32 tuleb tõlgendada nii, et need kohalduvad sellise kauba tolliväärtuse määramisel, mis on imporditud lepingu alusel, mis müügilepinguna määratlemisest hoolimata on tegelikult leping, mis käsitleb kaubaga tehtavaid toiminguid või selle töötlemist. Sellise tolliväärtuse määramise puhul ei oma tähtsust, kas toiming või töötlemine vastab selle määruse artiklis 24 sätestatud tingimustele, selleks et lugeda kaup pärinevaks riigist, kus kõnealune käitlemine toimus.

(vt punktid 51, 55, 60 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, millega nõutakse, et kõrgharidusasutused – kuhu kavatsevad registreeruda õpilased, kes taotlevad maakondlikku stipendiumi, mida finantseerib peamiselt Euroopa Sotsiaalfond – tõendaks kümneaastast kogemust, kui need kõrgharidusasutused ei ole siseriiklikus õiguses tunnustatud ülikoolid ega haridusasutused, mis pakuvad kinnitatud magistrikursusi.

Nõudes kümneaastast kogemust üksnes sellistelt haridusasutustelt, mille magistrikursused ei ole kinnitatud, võimaldab see siseriiklik õigusnorm tagada, olemata seejuures ülemäärane, et need asutused tõendaksid piisavalt pikaaegset kogemust, et saaks ilma igasuguse avaliku võimu kontrollita ja kinnitamiseta eeldada nende hariduse kvaliteeti samal alusel siseriikliku õiguse poolt tunnustatud ülikoolide ja kinnitatud magistrikursusi pakkuvate haridusasutuste haridusega.

(vt punktid 28, 30 ja resolutsioon)