EÜ artiklis 234 ettenähtud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Eelnevast järeldub, et ühenduse õiguse tõlgendamist puudutavate küsimuste asjakohasust, mida siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, eeldatakse. Selle eelduse võib arvestamata jätta vaid erandjuhtudel, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud ühenduse õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega, kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud.

Määruse nr 2454/93 (millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 89/97) artikli 291 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduv mõiste „isik, kes impordib kaupa või korraldab kauba impordi” viitab isikule, kellele kaup on saadetud ja kellel on kavatsus seda ettenähtud eesmärgil kasutada, sõltumata sellest, kas ta esitab tollideklaratsiooni ise või kasutab selleks määruse nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artikli 5 tähenduses esindajat. See mõiste ei viita isikule, kes nimetatud isikut tollis esindab, välja arvatud juhul, kui seda isikut saab käsitada enda nimel ja enda arvel tegutsevana määruse nr 2913/92 artikli 5 lõike 4 teise lõigu tähenduses ning seega tuleb teda käsitada importijana.

Kuigi on tõsi, et rakendusmääruse II osa I jaotise 2. peatükk, mis reguleerib tariifse sooduskohtlemise kohaldamist teatud kaupade suhtes nende eesmärgipärase kasutuse tõttu, ei defineeri mõistet „isik, kes impordib kaupa või korraldab kauba impordi”, paneb nimetatud määrus siiski selle loa omanikule teatud kohustused, mis võimaldavad kindlaks teha, kes on selle määruse artikli 291 lõikes 1 viidatud isik. Nii selle määruse artikli 291 lõike 3 teises lõigus sätestatud kohustus, mis näeb ette, et asjaomane isik võimaldab tollil jälgida kauba liikumist töötlemise ajal ettevõtja tootmisüksuses või -üksustes, kui ka sama määruse artiklis 293 sätestatud kohustused kasutada kaupa ettenähtud eesmärgi päraselt, pidada raamatupidamisarvestust, mis võimaldab tollil teha vajalikke kontrolle, ja säilitada raamatupidamisarvestuse dokumendid, näitavad, et isik, kes impordib kaupa või korraldab kauba impordi, st isik, kellel peab olema rakendusmääruse artiklis 291 nimetatud luba, on see, kellele kaup on saadetud ning kes kavatseb seda ettenähtud eesmärgil kasutada. Vaid see isik saab täita nimetatud määruse artiklites 291 ja 293 ettenähtud kohustusi.

Asjaolu, et rakendusmääruse artikli 291 lõikes 1 kasutatakse vaheldumisi väljendeid „isik, kes impordib” või „isik, kes korraldab impordi”, näitab, et eesmärgipäraseks kasutuseks mõeldud kaupa võib importida ka nii, et tolliga suhtlemisel kasutatakse vastavalt määruse nr 2913/92 artiklile 5 esindaja abi. Sellest tuleneb, et esindaja, kes teise isiku arvel tollideklaratsioonid esitab, ei ole rakendusmääruse artikli 291 lõikes 1 viidatud isik ning seega ei pea tal selle artikli tähenduses luba olema. Vaid juhul, kui tolliagent ei teata, et ta tegutseb teise isiku nimel ja arvel, või kui ta teatab, et ta tegutseb teise isiku nimel ja arvel, kuid ta ei ole volitatud esindajana tegutsema, käsitatakse seda agenti ennast importijana ja tal peab järelikult olema kirjalik luba, et saada imporditud kaubale sooduskohtlemine.

(vt punktid 46–51, 54, resolutsiooni punkt 1)