ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Neil asjaoludel otsustas Bayerischer Verwaltungsgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas hinnangu andmisel sellele, kas toit on [määruse nr 258/97] artikli 1 lõike 2 mõttes toit „mida siiani pole ühenduses inimeste toiduna olulisel määral kasutatud”, omab tähtsust asjaolu, et vahetult enne määruse jõustumist 15. mail 1997 toodi toit ühenduse geograafiliselt väga piiratud osas (käesoleval juhul San Marinos) turule ning oli seal kättesaadav? 2. Kas toit ei ole enam uuendtoit [määruse nr 258/97] artikli 1 lõigete 1 ja 2 mõttes pelgalt seetõttu, et kõiki selle toidu tootmisel kasutatud koostisosi on siiani ühenduses inimeste toiduna olulisel määral kasutatud? 3. Kas [määruse nr 258/97] artikli 1 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada kitsendavalt nii, et kategooria „vetikatest koosnev […] toit[…]” alla ei kuulu toit, mis sisaldab ainult selliseid vetikaid, mida on siiani ühenduses inimeste toiduna juba kasutatud? 4. Kas toitu võib „kogemuste põhjal […] pidada ohutuks” [määruse nr 258/97] artikli 1 lõike 2 punkti e tähenduses, kui kogemusi selle ohutuse kohta on ainult väljaspool Euroopat asuvais piirkondades (käesoleval juhul Jaapanis)? 5. Kas toitu võib „kogemuste põhjal […] pidada ohutuks” sel alusel, et seda toodeti kogemuste põhjal ohutuks peetavaid koostisosi kasutades üldkasutatava tootmis- või töötlemisprotsessi käigus, kui puuduvad kogemused koostisosade ja protsessi kombinatsiooni osas? 6. Kas [määruse nr 258/97] artikli 1 lõikest 3, mille kohaselt „vajaduse korral võib artiklis 13 ettenähtud korras kindlaks määrata, kas teatavat liiki toit või toidu koostisosa kuulub käesoleva artikli lõike 2 reguleerimisalasse”, tuleneb ettevõtja kohustus lasta vaidluse korral see kindlaks määrata ja oodata tulemust? Kas sellest sättest ja määruse (EÜ) nr 258/97 artikli 1 lõikest 2 saab tuletada ka asjaolude esitamise kohustust ning tõendamiskoormist puudutavaid nõudeid?”
6

Direktiivi 2004/27 põhjendused 2–4 ja 7 on sõnastatud järgmiselt: „(2) Seni vastu võetud ühenduse õigusaktid on aidanud olulisel määral kaasa inimtervishoius kasutatavate ravimite vabale ja ohutule liikumisele ning takistuste kõrvaldamisele selliste ravimitega kauplemisel. Siiski on omandatud kogemusi silmas pidades selgunud, et vaba liikumist endiselt takistavate asjaolude kõrvaldamiseks tuleb võtta uusi meetmeid. (3) Seetõttu on vajalik ühtlustada riiklikke seadusi, määrusi ja rakendussätteid, mis sisaldavad põhimõttelisi erinevusi, et edendada siseturu toimimist ning tagada samal ajal inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse. (4) Iga inimtervishoius kasutatavate ravimite tootmist ja turustamist puudutava õigusakti põhieesmärgiks peaks olema inimeste tervise kaitse. Antud eesmärk tuleks siiski saavutada vahenditega, mis ei takista farmaatsiatööstuse arengut ega ravimikaubandust ühenduses. […] (7) Eelkõige teadusliku ja tehnilise progressi tulemusena tuleks selgitada direktiivi 2001/83/EÜ mõisteid ja kohaldamisala, et saavutada kõrged standardid inimtervishoius kasutatavate ravimite kvaliteedi, ohutuse ja efektiivsuse osas. Et arvestada nii uute ravimeetodite väljakujunemist, kui järjest kasvavat nn „piiripealsete” toodete hulka ravimisektori ja muude sektorite vahel, tuleks muuta „ravimi” määratlust, et vältida kahtlusi kohaldatavate õigusaktide osas juhtudel, kui toode, mis vastab täielikult ravimi määratlusele, võib samaaegselt vastata ka muude reguleeritud toodete määratlusele. Selline määratlus peab määrama kindlaks toime tüübi, mida ravim võib füsioloogilistele funktsioonidele avaldada. Selline toimete loetelu võimaldab ühtlasi reguleerida selliseid ravimeid nagu geeniteraapia ja radiofarmatseutilised ravimid ning teatud paikseks kasutamiseks ette nähtud ravimid. Samuti tuleks, arvestades farmatseutiliste õigusaktide olemust, luua sellistele õigusaktidele kohaldatavad sätted. Et selgitada olukordi, kus antud toode vastab ravimi määratlusele, ent võib vastata ka muude reguleeritud toodete määratlusele, on vajalik kahtluse korral ja õigusliku selguse tagamiseks selgesõnaliselt kindlaks määrata, millised nõuded peavad olema täidetud. Kui toode vastab selgelt muude tootekategooriate määratlusele, eelkõige mis puudutab toiduaineid, toidulisandeid, meditsiiniseadmeid, biotsiide või kosmeetikatooteid, ei tuleks käesolevat direktiivi kohaldada. Ühtlasi on kohane parandada farmatseutiliste õigusaktide terminoloogilist ühtsust.”
13

Seejärel kaebas K-1 kõnealuse otsuse peale edasi Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczyle (Bygodszczi vojevoodkonna halduskohus). 31. mai 2006. aasta otsuses leidis nimetatud kohus, et kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 33 lõige 1 ei välista täiendava maksu määramist vastavalt käibemaksuseaduses sätestatud põhimõtetele ja jättis K-1 kaebuse rahuldamata. Kohus leidis, et vaidlusalusel maksul puuduvad käibemaksu tunnused ja et see ei too liikmesriikidevahelises kaubanduses kaasa formaalsusi piiriületamisel. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy ei nõustunud ka väitega, et täiendav maks kujutab endast erimeedet kuuenda käibemaksudirektiivi tähenduses. Samuti leidis nimetatud kohus, et puudub vajadus kõnealuse direktiivi artiklis 27 sätestatud menetluse algatamiseks.
3

Direktiivi artikli 10 lõige 1 sätestab: „Kui omanik ei ole viie aasta jooksul pärast registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva liikmesriigis kaubamärki tegelikult kasutusele võtnud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, või kui selle kasutamine on olnud katkematu viieaastase ajavahemiku jooksul peatatud, siis rakendatakse kaubamärgi suhtes käesoleva direktiiviga ettenähtud sanktsioone, välja arvatud juhud, kui kasutamatajätmine on põhjendatud.”
67

Põhikohtuasja kaebuse esitajate esitatud statistika rajaneb „käitisüksuste[ga]” seotud andmetel, nagu ilmneb komisjoni 17. juuli 2000. aasta otsuse 2000/479/EÜ Euroopa saasteainete heitkoguste registri (EPER) rakendamise kohta saastuse kompleksset vältimist ja kontrolli käsitleva nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (IPPC) artikli 15 kohaselt (EÜT L 192, lk 36; ELT eriväljaanne 15/05, lk 130) artiklist 1. „Käitisüksus” selle otsuse tähenduses ei hõlma vaid üht käitist direktiivi 2003/87 mõttes, sest nimetatud otsuse lisast A4 tuleneb, et selline käitisüksus on „[t]ööstuskompleks ühe või enama käitisega ühes tegevuskohas, kui üks käitaja tegeleb ühe või enama I lisas loetletud tegevusega”. Põhikohtuasja kaebuse esitajate esitatud andmetes on viidatud üksnes käitisüksustele, ilma et asjassepuutuvate käitiste arvu oleks täpsustatud.
49

Reegli, mille kohaselt ebasoodsa otsuse adressaadile tuleb enne selle otsuse tegemist anda võimalus oma märkuste esitamiseks, eesmärk on see, et pädev asutus saaks nõuetekohaselt arvesse võtta kõik asjassepuutuvad asjaolud. Et tagada asjaomase eraisiku või ettevõtja tõhus kaitse, on nimetatud reegli eesmärk eelkõige see, et nimetatud isikud saaksid parandada mõne vea või teha teatavaks nende olukorraga seonduvaid asjaolusid, mis mõjutavad seda, kas otsus tehakse või mitte või kas otsuse sisu on nii- või teistsugune.
3

Tolliseadustiku artikkel 29 sätestab: „1. Imporditud kauba tolliväärtus on tehinguväärtus ehk ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud vastavalt artiklitele 32 ja 33, tingimusel et: a) ostjal ei ole kauba käsutamisel või kasutamisel muid piiranguid peale nende piirangute, mis: — on ühenduse piires ette nähtud õigusaktidega või millest kinnipidamist nõuab riigiasutus, — piiritlevad geograafilist ala, kus kaupa võib edasi müüa või — ei mõjuta oluliselt kauba väärtust; b) kauba müük ega hind ei sõltu mis tahes tingimusest ega lepingutasust, mille väärtust kauba väärtuse määramisel ei ole võimalik määrata; c) ostja poolt kauba hilisemast edasimüügist, käsutamisest või kasutamisest saadud tulud ei laeku osaliseltki otseselt või kaudselt müüjale, välja arvatud juhul, kui hinda on võimalik vastavalt artiklile 32 sobivalt korrigeerida; d) ostja ja müüja ei ole teineteisega seotud või kui ostja ja müüja on seotud, siis on tehinguväärtus tolliväärtusena aktsepteeritav lõike 2 alusel. […] a) Tegelikult makstud või makstav hind on kogu tasu, mida ostja on maksnud või maksab imporditud kauba eest müüjale või tema kasuks ja mis hõlmab kõiki tegelikult makstud või makstavaid tasusid, mida ostja on maksnud või maksab müüjale imporditud kauba müügi eeldusena või mida ostja on maksnud või maksab kolmandale isikule müüja kohustuse täitmiseks. Makse ei tarvitse olla tehtud rahaülekandena. Makse võib olla tehtud akreditiivi või vabalt kaubeldava maksevahendiga, otseselt või kaudselt. […]”
59

Samamoodi võivad grupipraksised ja hambapolikliinikud hõlmata sarnast arstide koosseisu. On tõsi, et arstid, kes osutavad meditsiiniteenust grupipraksises, on isiklikku vastutust kandvad osanikud, kellel on luba tegutseda iseseisvalt hambaarstidena, samas kui arstidel, kes tegutsevad polikliinikus, on tööõiguslik staatus. Siiski ei tulene Euroopa Kohtule esitatud toimikust ühtegi sellist asjaolu, millel oleks kindel mõju osutatud teenuste olemusele või mahule.
1.

Tänases seisus ei sisalda ühenduse õigus ühtki täpsemat ettekirjutust käibemaksusummade ümardamise meetodi kohta. Kuna täpsemad ühenduse õigusnormid puuduvad, on liikmesriikide ülesanne kindlaks määrata käibemaksusummade ümardamise eeskirjad ja meetodid, samas on liikmesriigid kohustatud kindlaksmääramisel järgima põhimõtteid, millel ühine maksusüsteem põhineb, eelkõige neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Eeskätt ei ole ühenduse õigusega vastuolus esiteks see, et kohaldatakse siseriiklikku normi, mis nõuab käibemaksusummade ümardamist ülespoole, kui kõnealuse väikseima rahaühiku murdosa on suurem või võrdne 0,50-ga, ning teiseks ei nõua ühenduse õigus, et maksukohustuslastel lubataks ümardada käibemaksusummat allapoole, kui see summa sisaldab riigi väikseima rahaühiku murdosa.
65

Mis puutub eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusse, kas direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punktis b sätestatud kriteeriumide kohaldamine erineb direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud kriteeriumide kohaldamisest, siis tuleb rõhutada, et viimati nimetatud säte annab liikmesriikidele õiguse näha siseriiklikus õiguses ette, et teatavad vanuselise diskrimineerimise vormid ei kujuta selle direktiivi tähenduses endast diskrimineerimist, kui need on „objektiivselt ja mõistlikult” põhjendatud. Kuigi direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis b ei ole sõna „mõistlikult” kasutatud, on ettekujutamatu, et õigustatud eesmärk, mille saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud, võib erinevat kohtlemist põhjendada, kuid see põhjendus ei ole mõistlik. Seega ei oma eritähendust asjaolu, et seda mõistet on kasutatud üksnes direktiivi artikli 6 lõikes 1. Samas tuleb rõhutada, et viimati nimetatud säte on adresseeritud liikmesriikidele ning paneb viimastele sotsiaalpoliitika valdkonnas kuuluvast ulatuslikust kaalutlusruumist hoolimata kohustuseks tõendada eesmärgi õigustatust range tõendatuse nõude täitmise abil.
Direktiivi 96/9 artiklit 7 tuleb tõlgendada selliselt, et juhul, kui teabekogu on jaotatud eraldi alamgruppideks, tuleb ühest alamgrupist võetud ja/või taaskasutatud teabe mahtu, selleks et teha kindlaks, kas andmebaasi sisu kvantiteedilt olulisest osast on tehtud väljavõte ja/või seda on taaskasutatud kõnealuse artikli tähenduses, võrrelda kõnealuse alamgrupi sisu kogumahuga, kui see alamgrupp kujutab endast andmebaasi, mis vastab sui generis õigusega tagatud kaitse tingimustele. Vastupidisel juhul ja ulatuses, milles teabekogu kujutab endast nimetatud õiguse alusel kaitstud andmebaasi, tuleb võrrelda selle teabekogu erinevatest alamgruppidest väidetavalt võetud ja/või taaskasutatud teabe mahtu teabekogu sisu kogumahuga.

Asjaolu, et sui generis õigusega kaitstud andmebaasi tegija sai sellest andmebaasist väidetavalt võetud ja/või taaskasutatud teabe allikast, millele avalikkusel puudub juurdepääs, võib tulenevalt teabe sellistest allikatest kogumiseks investeeritud inimtööjõu ja tehniliste või rahaliste ressursside olulisusest mõjutada nimetatud teabe määratlemist kõnealuse andmebaasi sisu kvantiteedilt olulise osana direktiivi 96/9 artikli 7 tähenduses.

Asjaolu, et kogu või osa teabekogumisse kogutud teabest on ametlik ja üldsusele kättesaadav, ei vabasta siseriiklikku kohut kohustusest tuvastada – selleks, et hinnata nimetatud andmebaasi sisu olulisest osast väljavõtte tegemise ja/või selle taaskasutamise toimumist –, kas kõnealusest andmebaasist väidetavalt võetud ja/või taaskasutatud teave kujutab endast kvantiteedilt olulist osa nimetatud andmebaasi sisust või kvaliteedilt olulist osa andmebaasi sisust, kuna selle kogumisse, kontrollimisse ja esitamisse on investeeritud märkimisväärne kogus inimtööjõudu, tehnilisi või rahalisi ressursse.
89

Kuna EÜ artiklis 30 sisaldub kitsalt tõlgendatav erand ühendusesisest kaupade vaba liikumist puudutavast nõudest, siis on sellele viitavatel siseriiklikel ametiasutustel kohustus tõendada igal kõnesoleval juhtumil siseriiklikest toitumisharjumustest lähtudes ja rahvusvaheliste teadusuuringute tulemusi arvesse võttes, et nende õigusnormid on vajalikud kõnealustes sätetes osutatud huvide tõhusaks kaitseks ning eelkõige, et kõnealuste toodete turustamine kujutab endast tegelikku ohtu rahvatervisele (eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Taani, punkt 46; komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 53; komisjon vs. Austria, punkt 89, ja komisjon vs. Saksamaa, punkt 88).
89

Mis puutub küsimusse, kas sellised õigusnormid ei lähe kaugemale sellest, mis on seatud eesmärgi saavutamiseks vajalik, siis ilmneb Euroopa Kohtule edastatud toimikus toodud asjaoludest, et põhikohtuasjas vaidluse all olev kohustuslik skeem pakub minimaalset katet, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 81 on juba tõdetud, nii et sõltumata sellega kaasnevast liikmesuse kohustusest on selle alla kuuluvatel ettevõtjatel lubatud seda katet täiendada, sõlmides lisakindlustuslepinguid eeldusel, et turul on selleks võimalus. Nimetatud asjaolu on faktor, mis ilmestab niisuguse kohustusliku kindlustusskeemi proportsionaalsust, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Freskot, punkt 70).
43

Lähtudes kõigist eespool toodud kaalutlustest tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi artikli 15 punkti c koostoimes sama direktiivi artikli 2 punktiga e tuleb tõlgendada nii, et: — täiendava kaitse taotleja elule või isikupuutumatusele tõsise ja individuaalse ohu puhul ei kehti tingimus, et taotleja peab esitama tõendeid, et oht ähvardab teda konkreetselt talle omaste asjaolude tõttu; — erandjuhul võib sellist ohtu lugeda tõendatuks, kui käimasolevat relvastatud kokkupõrget iseloomustava juhusliku vägivalla tase – mida hindavad täiendava kaitse taotluse saanud pädevad ametiasutused või liikmesriigi kohtud, kellele sellise taotluse rahuldamata jätmise otsus on edasi saadetud – on nii kõrge, et on põhjendatud alus arvata, et tsiviilisik seisaks asjaomasesse riiki või asjaomasesse piirkonda tagasipöördumisel pelgalt territooriumil viibimise tõttu silmitsi reaalse, tõsise ja individuaalse ohuga.
60

Nimetatud punktidest selgub, et peamiselt automaatses andmetöötlusseadmes kasutatavat tüüpi monitore saab peale asjaolu, et need on varustatud andmetöötlussüsteemidega ühendatavate pistmikega, eristada ka teiste tehniliste omaduste järgi, nagu muu hulgas see, et need on loodud lähedalt vaadates töötamiseks, et neil ei ole võimalust televisioonisignaalide taasesitamiseks, et neil on madal elektromagnetkiirguse tase, et nende ekraani punktisamm algab 0,41 millimeetrist keskmisel eraldusvõimel ja väheneb eraldusvõime tõusmisel, et nende ribalaius on 15 MHz või suurem ning et nende ekraani pikselimõõtmed on väiksemad kui rubriigi 8528 videomonitoridel, eraldusvõime aga kõrgem kui viimastel.
Euroopa Kohus on juba leidnud, et riigisiseste raskuste kartusega ei saa kuidagi õigustada liikmesriigi hoidumist ühenduse õiguse nõuetekohasest kohaldamisest (vt eelkõige 9. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-265/95: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1997, lk I-6959, punkt 55). Mis puudutab GMO-de tahtlikku keskkonda viimist, siis on Euroopa Kohus leidnud oma . aasta otsuse kohtuasjas C-121/07: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2008, lk I-9159) punktis 72, et isegi kui eeldada, et Prantsuse Vabariigi kirjeldatud probleemide allikas on ühendusest pärinevate õigusnormide rakendamine, ei saa liikmesriik enda kaitseks tugineda ühenduse õigusakti täitmisel ilmnenud kohaldamisraskustele, sh üksikisikute vastuseisuga seotud raskustele, et õigustada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist ja tähtaegade järgimata jätmist.
98

Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 91/439 artikliga 1 ning artikli 8 lõigetega 2 ja 4 ei ole vastuolus see, kui liikmesriik keeldub tunnustamast juhtimisõigust, mis tuleneb juhiloast, mille teine riik on väljastanud enne Euroopa Liiduga ühinemist, juhul kui see luba on väljastatud enne kui see juhiluba, mille väljastas esimesena nimetatud liikmesriik, kus see hilisem juhiluba selle omanikult tema juhtimissobimatuse tõttu ära võeti. Selles suhtes ei oma tähendust asjaolu, et keeldumine leidis aset pärast seda, kui juhiloa äravõtmisega kaasnenud keeluaeg uue juhiloa taotlemiseks oli möödunud.
36

Olgu meenutatud, et Euroopa Kohus on varem asunud seisukohale, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikliga 111 ette nähtud menetluse kohaldamine ei kahjusta iseenesest õigust nõuetekohasele ja tõhusale kohtumenetlusele, kuna see säte on kohaldatav ainult juhtudel, kui on selge, et Esimese Astme Kohus ei ole pädev hagi arutama, või kui hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu. Seega kui apellant leiab, et Esimese Astme Kohus ei ole artiklit 111 õigesti kohaldanud, peab ta vaidlustama Esimese Astme Kohtu hinnangu selle sätte kohaldamise tingimustele (vt selle kohta 3. juuni 2005. aasta määrus kohtuasjas C-396/03 P: Killinger vs. Saksamaa jt, EKL 2005, lk II-4967, punkt 9).
Nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta artikli 4 lõike 1 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid, mille kohaselt lisatakse emaettevõtjale väljamakstud dividendid esmalt tema maksubaasi, et seejärel need 95% ulatuses maha arvata, tingimusel et asjassepuutuval maksustamisperioodil on pärast muude maksuvabastuste mahaarvamist majandustulemuste saldo veel positiivne.
20

Nimetatud valitsus meenutab, et VNLTO põhikirjast tuleneb, et tema eesmärk on toetada põllumajandussektori huvisid mitmes Madalmaade piirkonnas ning selles valdkonnas tegutsevaid ettevõtjaid. Ta selgitab, et VNLTO on seotud Land- en Tuinbouw Organisatie Nederlandiga ning selle organisatsiooni vahendusel püüab ta tagada põllumajandustootjate huvide kaitse valla, provintsi, siseriiklikul ja rahvusvahelisel tasandil. Madalmaade valitsus märgib, et VNLTO eesmärk on põllumajanduse arengu poliitika elluviimise ergutamine teaduse, teadlikkuse suurendamise ja hariduse vallas.
1.

Kuna Belgia Kuningriik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita või täita täielikult ja/või nõuetekohaselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (muudetud komisjoni 19. detsembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 2083/2005) artikli 1 lõike 2 punkti b koosmõjus I lisaga; samuti artikli 9 lõike 1 teist lauset ja lõike 8 punkti a alapunkte i ja iii; artikli 23 lõiget 2; artikli 30 lõikeid 2–4; artikli 31 lõike 1 punkti c; artikli 38 lõiget 1; artikli 43 esimese lõike punkti d; artikli 44 lõike 2 teist lõiget ja lõikeid 3 ja 4; artikli 46 esimest lõiget; artikli 48 lõike 2 punkti f; artikli 55 lõike 1 teise lõike punkte d ja e ja lõiget 3; artikli 67 lõike 2 teist ja kolmandat lõiget; artikli 68 punkti a esimest lõiget; artiklit 72 ja artikli 74 lõiget 1, on Belgia Kuningriik rikkunud neist tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et kõrvaldada veterinaarkontrolli eest vastutavates asutustes valitsevat personalipuudust, siis on Kreeka Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 882/2004 (ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda‑ ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks) (ELT L 165, lk 1) artikli 4 lõike 2 punktist c tulenevaid kohustusi.
Ehkki sõnavabaduse põhimõte on sõnaselgelt sätestatud Roomas 4. novembril 1950. aastal allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 10 ning see kujutab endast demokraatliku ühiskonna põhialust, tuleneb selle artikli lõike 2 sõnastusest siiski, et sellele vabadusele võidakse seada teatud üldise huvi eesmärkidega õigustatud piirangud tingimusel, et need erandid on ette nähtud õigusnormidega, need lähtuvad asjaomase sätte ühest või mitmest õiguspärasest eesmärgist ning on demokraatlikus ühiskonnas vajalikud, st kui need on õigustatud ülekaaluka sotsiaalse vajadusega ning eeskätt proportsionaalsed taotletava õiguspärase eesmärgi suhtes (vt . aasta otsus kohtuasjas C-71/02: Karner, EKL 2004, lk I-3025, punkt 50).
109

Euroopa Kohus on selles küsimuses täpsustanud, et üldjuhul on kuritarvitamisega tegemist juhul, kui turgu valitsevas seisundis ettevõtja kehtestud hind on madalam keskmisest muutuvkulust, kuna sellise hinna kehtestamisel ei ole turgu valitsevas seisundis ettevõtjal eeldatavalt muud majanduslikku eesmärki, kui konkurentide kõrvaldamine. Samas juhul, kui hind on madalam keskmisest kogukulust ja kõrgem keskmisest muutuvkulust, tuleb hinda käsitleda kuritarvitavana siis, kui see on kindlaks määratud konkurentide kõrvaldamise strateegia raames (vt eespool viidatud kohtuotsus AKZO vs. komisjon, punktid 70 ja 71, ning kohtuotsus Tetra Pak vs. komisjon, punkt 41).
28

Mis puudutab kaitseõiguste teostamist, millele on viidatud eelotsuse küsimuses, siis on Euroopa Kohus meenutanud, et sellel on õiglase kohtuliku arutamise korraldamise ja kulgemise juures äärmiselt tähtis roll ning et see on üks neist põhiõigustest, mis tulenevad liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest ning inimõiguste kaitset puudutavatest rahvusvahelistest õigusaktidest, milles liikmesriigid on osalenud või millega nad on liitunud ja mille hulgas on eriline tähendus Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonil (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Krombach, punktid 38 ja 39).
1.

Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tsiviilasjad” selle sätte tähenduses hõlmab otsust, millega laps viivitamatult perekonnast eraldatakse ja paigutatakse väljapoole kodu, kui see otsus on tehtud lastekaitset käsitlevate avaliku õiguse normide alusel.
149

Esiteks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 131, asus Esimese Astme Kohus olenemata sellest, et ta tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106, et Prantsuse ametiasutused on käesolevas asjas loobunud väga suurest riigi ressursist, tuues samas välja, et need nõuded on ebakindlad, sama kohtuotsuse punktis 111 seisukohale, et „asjaolust, et liikmesriik võis loobuda teatud ressursist ja et litsentsitasude alandamisest võis litsentsisaajatele tekkida teatud eelis, arvestades telekommunikatsioonialase ühenduse õiguse spetsiifilisust riigiabi reguleerivate üldnormide suhtes. Nimelt oli käesolevas asjas nõudest loobumine vältimatu süsteemi ülesehituse tõttu ning ka […] asjaolu tõttu, et nõue ei olnud kindel”.