Lisaks ei ole määruse nr 384/96 artikli 11 lõikes 8 kehtestatud menetluse eesmärk sama kui tolliseadustiku artiklis 263 ettenähtul. Nimelt on määruse nr 384/96 artikli 11 lõikes 8 ette nähtud menetlus, võimaldamaks dumpinguvastast tollimaksu tasunud ettevõtjatel nõuda pädevate siseriiklike ametiasutuste kaudu komisjonilt selle tagasimaksmist juhul, kui on tõendatud, et sellise tollimaksu aluseks olnud dumpingumarginaal on kaotatud või seda on vähendatud tasemele, mis on madalam kehtivast tollimaksust. Selle menetluse raames ei vaidlusta importijad kehtestatud dumpinguvastase tollimaksu õiguspärasust, vaid tuginevad olukorra sellisele muutusele, mis mõjutab otseselt algselt kindlaks määratud dumpingumarginaali. Seevastu tolliseadustiku artiklis 236 reguleeritud menetlus võimaldab neil importijatel nõuda enda tasutud impordi- või eksporditollimaksu tagasimaksmist siis, kui peaks tuvastatama, et tasumise ajal ei tulenenud see tollimaks seadusest.

Liikmesriigi kohtus menetletavate selliste hagide raames, mille on esitatud dumpinguvastase tollimaksu kehtestanud määruse alusel võetud siseriikliku meetme peale, on importijatel, kes on tasunud dumpinguvastase tollimaksu, endal ilmne huvi ja õigus tugineda selle tollimaksu kehtestanud määruste kehtetusele põhjendusel, et asjaomane tollimaks kehtestati enne, kui komisjon oli vastavalt määruse nr 384/96 eeskirjadele eelnevalt teinud otsuse asjaomaste toodete tootjate või eksportijate poolt esitatud turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse või individuaalse kohtlemise taotluste kohta. Nimelt võib selliste taotlustega arvestamata jätmine negatiivselt mõjutada menetluse tulemusel asjaomaste tootjate toodete suhtes kehtestatavat dumpinguvastast tollimaksu.

Kuigi dumpinguvastase kaitse valdkonnas peab paika, et määruse nr 384/2004 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (muudetud nõukogu 8. märtsi 2004. aasta määrusega nr 461/2004) põhjenduse 5 kohaselt tuleks 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduslepingu (dumpinguvastane leping) tingimused liidu õigusesse üle võtta võimalikult kiiresti, tuleb seda väljendit mõista nii, et isegi kui liidu seadusandja kavatsus oli võtta määruse nr 384/96 vastuvõtmisel arvesse selle lepingu tingimusi, ei väljendanud ta siiski selgelt tahet võtta kõnealusesse määrusesse üle kõik need tingimused.

Mis puutub määrusse nr 1472/2006, millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist ja Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning millega nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks, siis asjaolu, et nõukogu ja komisjon on jätnud tegemata otsuse turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse taotluste kohta, mille on esitanud Hiina ja Vietnami eksportivad tootjad, keda ei kaasatud määruse nr 384/96 artikli 17 alusel moodustatud valimisse, kujutab endast selle määruse artikli 2 lõike 7 punkti b rikkumist. Seega tuleb määrus nr 1472/2006 nimetatud osas kehtetuks tunnistada.

Dumpinguvastase kaitse valdkonnas lasub nõukogul ja komisjonil kohustus teha otsus turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse taotluse kohta, mille on esitanud dumpinguvastase uurimise algatamise kuupäeva seisuga Maailma kaubandusorganisatsiooni (WTO) liikmeks olevas mitteturumajandusriigis asutatud mis tahes ettevõtja, ka siis, kui nad on kasutanud määruse nr 384/96 artiklis 17 ette nähtud valimimeetodit.

Sellele vaatamata näeb määruse nr 384/96 artikli 9 lõike 5 teine lõik ette, et mitteturumajanduslikus riigis asuvate tarnijate jaoks – juhul, kui nad on ka eksportijad – määratakse individuaalne tollimaks, tingimusel et nad nõuetekohaselt põhjendatud taotluse alusel tõendavad, et vastavad individuaalset kohtlemist õigustavatele kriteeriumidele. Seega kohaldatakse nende suhtes individuaalset dumpinguvastast tollimaksu riigi tasandil kehtestatava dumpinguvastase tollimaksu asemel, mis oleks neile laienenud viidatud nõude puudumise korral.

Kuid määruse nr 384/96 artikli 9 lõike 5 esimene lõik teeb sellest erandi sama määruse artikli 2 lõike 7 punktis a ette nähtud juhul, kui nõukogu või komisjon võtab vastu määruse kehtestamaks dumpinguvastase tollimaksu konkreetsest allikast, nimelt mitteturumajanduslikust riigist pärinevale impordile. Nimelt on liidu seadusandja sellisel juhul näinud ette teistsuguse üldreegli, mille kohaselt on nii vajalik kui piisav see, et nõukogu või komisjoni poolt vastu võetud määrus täpsustab dumpinguvastase tollimaksu määra iga asjaomase tarniva riigi jaoks.

Dumpinguvastase kaitse valdkonnas nähtub määruse nr 384/96 artikli 9 lõikest 9, et põhimõtteliselt peavad nõukogu ja komisjon dumpinguvastast tollimaksu kehtestava määruse vastuvõtmisel täpsustama selles määruses iga määrusega hõlmatud tarnija jaoks kehtestatava dumpinguvastase tollimaksu määra, välja arvatud siis, kui selline individuaalne kohtlemine on teostamatu.

Järelikult kujutab asjaolu, et nõukogu ja komisjon jätsid enne määrusse nr 1472/2006, millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist ja Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning millega nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks, tegemata otsuse määruse nr 384/96 artikli 17 alusel moodustatud valimisse kaasamata eksportivate tootjate esitatud individuaalse kohtlemise taotluste kohta, endast selle määruse artikli 9 lõike 5 rikkumist. Seega tuleb määrus nr 1472/2006 nimetatud osas kehtetuks tunnistada. Neil põhjustel on kehtetu rakendusmäärus nr 1294/2009, millega pärast määruse nr 384/96 artikli 11 lõike 2 kohast aegumise läbivaatamist kehtestatakse teatavate Vietnamist ja Hiina Rahvavabariigist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks, mida laiendatakse Aomeni erihalduspiirkonnast lähetatud teatavate nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes, olenemata sellest, kas need on deklareeritud Aomeni erihalduspiirkonnast pärinevatena või mitte.

Selles osas näitab seos määruse nr 384/96 artikli 9 lõike 5 teise lõigu ja sama määruse artikli 17 vahel, mis näeb ette valimimeetodi, et määruse nr 384/96 artikli 9 lõike 5 ja sama määruse artikli 9 lõike 6 sõnastuse vahel on erinevus, milleks on otsene viide nimetatud artikli 17 kohaldamisele. Sellest järeldub, et määruse nr 384/96 artikli 9 lõiget 5 võib tõlgenda nii, et selle raames – ja vastupidi selle artikli 9 lõikele 6 – ei oma määruse nr 384/96 artikkel 17 tähtust. Järelikult taotleb mitteturumajanduslikus riigis asuv eksportiv tootja siis, kui ta tugineb määruse nr 384/96 artikli 9 lõike 5 teisele lõigule põhjusel, et tema ekspordihinnad kujunevad piisaval määral riigist sõltumatult, et nõukogu ja komisjon tunnustaksid tõika, et selles osas on tema olukord oluliselt erinev muude selles riigis asuvate eksportivate tootjate omast. Sel alusel taotleb ta individuaalset kohtlemist olukorras, kus teisi eksportivaid tootjaid koheldakse sisuliselt ühtse kogumina.

Kui tuleks möönda, et nõukogu ja komisjon võivad kohaldada sellises olukorras oleva eksportiva tootja suhtes asjaomase riigi tasandil kindlaks määratud ja valimisse kaasatud eksportivate tootjate jaoks kindlaks määratud kaalutud keskmise dumpingumarginaali alusel arvutatud dumpinguvastast tollimaksu, tegemata eelnevalt otsust sellise eksportiva tootja taotluse kohta, siis võiksid need institutsioonid kohelda asjaomast eksportivat tootjat samal viisil kui valimisse kaasatuid, samas kui viimaste olukord on a priori erinev.

(vt punktid 124–127, 131, 132, 135, 174, resolutsiooni punkt 2)