ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-16/17

TGE Gas Engineering GmbH – Sucursal em Portugal

versus

Autoridade Tributária e Aduaneira

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala – Neutraalsuse põhimõte – Mitteresidendist äriühing ja tema residendist filiaal, kes moodustavad kaks eraldi maksukohustuslast, sest neil kummalgi on erinev maksukohustuslase number – Maks võlateatistelt, mille on väljastanud majandushuviühing, mille liikmete hulka kuulub see äriühing, mitte aga selle filiaal – Filiaalil on keelatud maks maha arvata – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, muudetud direktiiviga 2010/45, artiklid 167 ja 168)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, (muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL) artikleid 167 ja 168 ning neutraalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur leiab, et äriühing, kelle asukoht on muus liikmesriigis, ja filiaal, mis sellel äriühingul on esimeses neist riikidest, moodustavad kaks eraldi maksukohustuslast, sest mõlemal üksusel on maksukohustuslasena registreerimise number, ning sel põhjusel keeldub andmast filiaalile õigust maha arvata käibemaks võlateatistelt, mille on väljastanud majandushuviühing, mille liige on kõnealune äriühing, mitte aga selle filiaal.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Kui hankija sõlmib teenuste hankelepingu, mis kuulub nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1997. aasta direktiiviga 97/52/EÜ, artikli 9 reguleerimisalasse ja millele on järelikult üldjuhul kohaldatavad üksnes selle direktiivi artiklid 14 ja 16, on hankija siiski kohustatud järgima ka EL toimimise lepingu alusnorme ja üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet ning neist tulenevat läbipaistvuskohustust, tingimusel et hankelepingu sõlmimise kuupäeva seisuga on tegemist hankega, mille puhul esineb selge piiriülene huvi, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Selles osas olgu märgitud, et vastava analüüsi raames ei saa selge piiriülese huvi esinemist järeldada hüpoteetiliselt teatud asjaolude põhjal, mis abstraktselt käsitledes võivad olla sellele osutavateks kaudseteks tõenditeks, vaid see peab tegelikult ilmnema põhikohtuasjas käsitletava hanke konkreetsetest asjaoludest. See tähendab, et selge piiriülese huvi esinemist ei saa järeldada selliste asjaolude põhjal, mis ei välista selle huvi olemasolu, vaid see peab hoopis põhinema selle huvi objektiivsetest ja ühtelangevatest tõenditest nähtuval piiriülesel olemusel (vt selle kohta 6. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, punkt 22). Sellegipoolest tuleb rõhutada, et mis puutub konkreetselt tervishoiualasesse tegevusse, siis on Euroopa Kohus ühes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses asunud seisukohale, et selget piiriülest huvi ei tõenda ainuüksi asjaolu, et asjaomased hankelepingud oli märkimisväärselt suure maksumusega (vt selle kohta 29. aprilli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C-160/08, EU:C:2010:230, punktid 18, 54 ja 123).

(vt punktid 39, 41 ja 46 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud kohustuslik maksuvabastus on kohaldatav elektrienergia tootmiseks kasutatavatele energiatoodetele, kui neid tooteid kasutatakse elektri- ja soojusenergia koostootmiseks selle direktiivi artikli 15 lõike 1 punkti c tähenduses.

(vt punkt 46 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selline põllumajandustootjate nõustamissüsteem, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega avalik-õiguslik üksus valib välja kõik ettevõtjad, kes täidavad hanketeates kehtestatud suutlikkuse nõuded ning sooritavad samas nimetatud eksami, ei kujuta endast riigihanget selle direktiivi tähenduses isegi mitte siis, kui ühelegi uuele ettevõtjale ei saa anda süsteemiga ühinemiseks luba selle süsteemi piiratud kehtivusajal.

Kuivõrd amet valib välja kõik pakkujad, kes need nõuded täidavad, siis on selge, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 39, et ta ei tee vastavaks tunnistatud pakkumuste vahel mingit valikut ja piirdub kvalitatiivsetele kriteeriumidele vastavuse tagamisega. Seda hinnangut ei sea kahtluse alla eelotsusetaotlusest nähtuv asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all oleva põllumajandustootjate nõustamissüsteemiga ühinemine on võimalik ainult teatava eelneva ajavahemiku vältel, mis lõpeb eksami korraldamise või hiljemalt lõpliku pakkumuste edukaks tunnistamise otsuse avaldamise hetkel, mistõttu ei ole sellisel nõustajal nagu M. Tirkkonen võimalik põllumajandustootjate nõustamissüsteemiga ühineda. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 51 ja 52, ei oma nimelt mingit tähtsust asjaolu, et erinevalt 2. juuni 2016. aasta kohtuotsuse Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399) aluseks olnud kontekstist ei saa huvitatud ettevõtjad sellise põllumajandustootjate nõustamissüsteemiga, nagu on kõne all põhikohtuasjas, igal ajal ühineda. Käesoleval juhul on otsustav asjaolu see, et hankija ei ole nimetanud ühtegi pakkumuste hindamise tingimust, mis võimaldaks vastavaks tunnistatud pakkumusi võrrelda ja paremusjärjestusse seada. Selle otsustava asjaolu puudumisel, mis on 2. juuni 2016. aasta kohtuotsuse Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399) punkti 38 kohaselt olemuslikult seotud riigihangete regulatsiooniga, ei saaks selline põllumajandustootjate nõustamissüsteem, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutada endast riigihanget direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses.

(vt punktid 33–35, 41 ja resolutsioon)
Igal juhul ei sea eelotsusetaotluse vastuvõetavust kahtluse alla asjaolu, et esitatud küsimused puudutavad Euroopa vahistamismäärust täitva õigusasutuse kohustusi, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus on Euroopa vahistamismääruse teinud õigusasutus. Nimelt on Euroopa vahistamismääruse tegemise tagajärg tagaotsitava isiku võimalik vahistamine ning järelikult riivab see tagaotsitava isiku isiklikku vabadust. Euroopa Kohus on aga otsustanud, et mis puutub Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlusse, siis põhiõiguste tagamine on esmajärjekorras vahistamismääruse teinud liikmesriigi ülesanne (23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski, C‑367/16 , EU:C:2018:27 , punkt 50 ). Järelikult selleks, et kindlustada nende õiguste tagamine – mille tulemusel võib õigusasutus teha otsuse tema tehtud Euroopa vahistamismääruse tagasivõtmise kohta –, on oluline, et sellel õigusasutusel oleks võimalus pöörduda eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole.

Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus on kohustatud vastu võtma otsuse iga talle edastatud Euroopa vahistamismääruse kohta, isegi kui selles liikmesriigis on juba tehtud otsus varasema Euroopa vahistamismääruse kohta sama isiku suhtes ja seoses samade tegudega, kuid teine Euroopa vahistamismäärus on tehtud üksnes seetõttu, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis on tagaotsitav isik süüdistatavana kohtu alla antud.

Selles küsimuses on raamotsuse 2002/584 artikli 15 lõikes 1 ette nähtud, et „[v]ahistamismäärust täitev õigusasutus teeb selles raamotsuses määratletud aja jooksul ja tingimustel otsuse, kas isik tuleb üle anda“. Lisaks on raamotsuse artikli 17 lõigetes 1 ja 6 sätestatud, et „Euroopa vahistamismäärust menetletakse ja see täidetakse viivitamatult“ ning vahistamismääruse „täitmisest keeldumise korral tuleb esitada põhjused“. Lisaks on raamotsuse artiklis 22 ette nähtud, et „[v]ahistamismäärust täitev õigusasutus teatab vahistamismääruse teinud õigusasutusele viivitamata Euroopa vahistamismääruse kohta tehtud otsusest“.

Järelikult tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes märkis on ettepaneku punktis 38, et vahistamismäärust täitev õigusasutus, kes ei vasta tehtud Euroopa vahistamismäärusele ja seega ei edasta vahistamismääruse teinud õigusasutusele otsust, rikub talle raamotsuse 2002/584 sätetest tulenevaid kohustusi.

(vt punktid 34–36 ja resolutsiooni punkt 1)
2.

Kui punktis 1 tuvastatud rikkumist ei ole käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevaks lõpetatud, on Itaalia Vabariik kohustatud tasuma Euroopa Komisjonile karistusmakse 30112500 eurot iga poolaasta eest, millega viivitatakse 19. juuli 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia (C‑565/10, ei avaldata, EU:C:2012:476) täitmiseks vajalike meetmete võtmisega, ja seda alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevast kuni 19. juuli 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia (C‑565/10, ei avaldata, EU:C:2012:476) täieliku täitmiseni; selle karistusmakse reaalselt makstav summa arvutatakse välja iga 6-kuuse perioodi lõpus, vähendades iga perioodi eest makstavat kogusummat niimitu protsenti, kui palju moodustab kõnealuse perioodi lõpuks linnastute, mille asulareovee kogumise ja puhastamise süsteem on 19. juuli 2012. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Itaalia (C‑565/10, ei avaldata, EU:C:2012:476) vastavusse viidud, inimekvivalent nende linnastute inimekvivalendist, millel niisugust süsteemi käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval veel ei ole.
Kohtuasi C‑69/17

Siemens Gamesa Renewable Energy România SRL

versus

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor

ja

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Bucureşti)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Mahaarvamisõigus – Soetused, mille on teinud maksukohustuslane, kelle maksuamet on tunnistanud „tegevuse peatanud“ maksukohustuslaseks – Mahaarvamisõiguse andmisest keeldumine – Proportsionaalsuse ja neutraalse maksustamise põhimõtted

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 12. septembri 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõigus – Soetused, mille on teinud maksukohustuslane, kelle maksuamet on tunnistanud „tegevuse peatanud“ maksukohustuslaseks – Liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad selliste soetustega seoses keelduda mahaarvamisõiguse andmisest – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 213, 214 ja 273)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL), eriti selle artikleid 213, 214 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis lubavad maksuhalduril keelduda maksukohustuslasele, kes tegi soetusi ajal, mil tema käibemaksukohustuslasena registreerimise number oli tunnistatud kehtetuks põhjusel, et ta ei esitanud maksudeklaratsioone, nende soetustega seotud käibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest pärast tema käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri ennistamist esitatud käibedeklaratsioonide või väljastatud arvete alusel, ainuüksi seetõttu, et need soetused leidsid aset perioodil, mis tegevust ei toimunud, olgugi et sisulised nõuded olid täidetud ja mahaarvamisõigust ei kasutatud pettuse või kuritarvituse kavatsusega.

(vt punkt 44 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑132/17

Peugeot Deutschland

versus

Deutsche Umwelthilfe eV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – Direktiiv 2010/13/EL – Mõisted – Mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ – Kohaldamisala – YouTube’is olev videokanal uute sõiduautomudelite reklaamimiseks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 21. veebruari 2018. aasta otsus

Teenuste osutamise vabadus – Teleringhäälingutegevus – Direktiiv 2010/13 – Kohaldamisala – Audiovisuaalmeedia teenus – Mõiste – YouTube’is olev videokanal uute sõiduautomudelite reklaamimiseks – Ainult üks reklaamvideo – Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2010/13, artikli 1 lõike 1 punktid a, b ja h)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ ei hõlma sellist videokanalit, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja kus internetikasutajad saavad vaadata uusi sõiduautomudeleid reklaamivaid lühivideoid, ega ühte neist videotest eraldivõetuna.

Selle kohta tuleb esiteks märkida, et kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis i on mõiste „audiovisuaalmeedia teenus“ määratluses muu hulgas täpsustatud, et tegemist on teenusega, mis kuulub meediateenuse osutaja toimetusvastutuse alla ning mille põhiline otstarve on pakkuda üldsusele teavitamise, meelelahutuse või harimise eesmärgil saateid.

YouTube’i keskkonnas oleva sellise reklaamvideote kanali, nagu on kõne all põhikohtuasjas, põhiliseks otstarbeks ei saa aga lugeda saadete pakkumist üldsusele teavitamise, meelelahutuse või harimise eesmärgil.

Tuleb nimelt tõdeda – ilma et oleks vaja kindlaks teha, kas reklaamvideo on saade, mida on mainitud direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis i ja mille mõiste on esitatud sama lõike 1 punktis b –, et sellise video ostarve on asjaomase toote või teenuse reklaamimine puhtalt ärilistel eesmärkidel.

Teiseks kuuluvad direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis ii mainitud audiovisuaalmeedia teenuste hulka „audiovisuaalsed ärilised teadaanded“. See mõiste on viidatud lõike 1 punktis h omakorda määratletud kui „heliga või helita kujutised, mis on mõeldud majandustegevusega tegeleva füüsilise või juriidilise isiku kaupade, teenuste või maine otseseks või kaudseks reklaamimiseks. Sellised kujutised kaasnevad saatega või on sellesse lisatud tasu või muu samalaadse hüvitise eest või enese reklaamimiseks. Audiovisuaalse ärilise teadaande vormid on muu hulgas telereklaam, sponsorlus, otsepakkumised ja tootepaigutus“.

Sellist videot, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa aga pidada saatega kaasnevaks või saatesse lisatuks tasu või muu samalaadse hüvitise eest või enese reklaamimiseks.

(vt punktid 19, 21, 22, 27, 28, 32 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑97/17

Euroopa Komisjon

versus

Bulgaaria Vabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Looduskaitse – Direktiiv 2009/147/EÜ – Loodusliku linnustiku kaitse – Erikaitseala – Selliste alade klassifitseerimine erikaitsealadena, mis on arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad direktiivi 2009/147 I lisas nimetatud linnuliikide kaitseks – Linnustiku kaitseks oluline ala – Linnustiku kaitseks oluline ala Rila – Linnustiku kaitseks olulise ala Rila osaliselt erikaitsealana klassifitseerimine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 26. aprilli 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 18 ja 19)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 23 ja 24)

Kaalutlusruum, mis on liikmesriikidel erikaitsealana klassifitseerimiseks kõige sobivamate alade valikul, ei puuduta mitte võimalust klassifitseerida erikaitsealadena ornitoloogiliste kriteeriumide alusel kõige sobivamaks osutuvad alad, vaid üksnes nende kriteeriumide rakendamist eesmärgiga tuvastada alad, mis on kõige sobivamad linnudirektiivi I lisas loetletud liikide kaitseks. Nii tuleb erikaitsealana klassifitseerimist ja piiritlemist puudutav otsus teha üksnes linnudirektiivis kindlaks määratud ornitoloogiliste kriteeriumide alusel. Teisalt ei või liikmesriik põhjendusel, et tal on erikaitsealade valikul kaalutlusruum, klassifitseerida erikaitsealadena alasid, mille arvulisus ja suurus on ilmselgelt madalam kui nendel aladel, mille puhul on kindlaks tehtud, et need on kõige sobivamad. (vt punktid 64–66)

EÜ artiklil 258 põhineva liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses on komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Just komisjon peab Euroopa Kohtule esitama vajalikud tõendid, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletusele. Siiski sõltub see institutsioon, kellel enesel puudub selles valdkonnas uurimispädevus, suuresti teabest, mille on esitanud võimalikud kaebuse esitajad, asjasse puutuva liikmesriigi territooriumil tegutsevad era- või avalikud organisatsioonid ning samuti liikmesriik ise. Samuti võib iga ametlikku dokumenti käsitada asjakohase teabeallikana komisjoni poolt ELTL artikli 258 alusel menetluse algatamiseks. (vt punktid 69 ja 70)
Kohtuasi C‑323/17

People Over Wind

ja

Peter Sweetman

versus

Coillte Teoranta

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Iirimaa))

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Looduslike elupaikade kaitse – Erikaitsealad – Artikli 6 lõige 3 – Eelhindamine selle kindlaks tegemiseks, kas on vaja hinnata kava või projektiga erikaitsealale kaasnevat mõju – Meetmed, mida võidakse hindamisel arvesse võtta

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 12. aprilli 2018. aasta otsus

Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 – Erikaitsealad – Liikmesriikide kohustused – Hinnang projekti mõju kohta alale – Eelhindamine selle kindlaks tegemiseks, kas on vaja hinnata kava või projektiga erikaitsealale kaasnevat mõju – Meetmed, mida võidakse hindamisel arvesse võtta

(Nõukogu direktiiv 92/43, artikli 6 lõige 3)

Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist, ei pea eelhindamise etapis võtma arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud kava või projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.

Nagu põhikohtuasja kaebajad ja komisjon väidavad, eeldab eelotsusetaotluse taotluse esitanud kohtu välja toodud asjaolu, mille kohaselt võetakse keskkonnamõju hindamise vajaduse üle otsustamisel arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju, seda, et alale avalduv oluline mõju on tõenäoline ning et järelikult tuleb see hindamine läbi viia. Seda järeldust toetab ka asjaolu, et selliste meetmete täieulatuslikku ja täpset analüüsi, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat olulist mõju, ei tule läbi viia mitte eelhindamise etapis, vaid just keskkonnamõju hindamise etapis. Selliste meetmete arvessevõtmine eelhindamise etapis võib kahjustada elupaikade direktiivi kasulikku mõju üldiselt ning eriti hindamisetapis, kuna see viimane etapp kaotaks oma eseme ja tekiks oht, et hiilitakse kõrvale sellest hindamisetapist, mis just ongi direktiiviga ette nähtud põhiline garantii.

(vt punktid 35–37 ja 40 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑512/17

Menetlus, mille algatamist taotles HR

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud

Sąd Rejonowy Poznań – Stare Miasto w Poznaniu)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus (EÜ) nr 2201/2003 – Artikli 8 lõige 1 – Lapse harilik viibimiskoht – Väikelaps – Otsustavad asjaolud viibimiskoha kindlaksmääramiseks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 28. juuni 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003 – Mõiste „lapse harilik viibimiskoht“ – Hindamiskriteeriumid

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikli 8 lõige 1)

Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lapse harilik viibimiskoht selle määruse tähenduses on koht, kus on faktiliselt tema elu kese. Liikmesriigi kohtul on üksteisega kooskõlas olevate tegurite põhjal kohustus teha kindlaks, kus see kese asub hetkel, kui on esitatud avaldus vanemliku vastutuse kohta lapse suhtes. Sellega seoses on taolises asjas nagu põhikohtuasi eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatud fakte arvestades otsustavad järgmised asjaolud:

– laps elas oma sünnist saati kuni vanemate lahkuminekuni üldiselt nendega koos konkreetses kohas;

– vanem, kes pärast paari lahkuminekut faktiliselt last hooldab, elab ikka iga päev temaga koos selles kohas ning töötab seal tähtajatu töösuhte alusel ning

– lapsel on selles kohas korrapärased kokkupuuted oma teise vanemaga, kes ikka elab sellessamas kohas.

Seevastu ei saa sellises kohtuasjas, nagu on põhikohtuasi, pidada otsustavateks järgmisi asjaolusid:

– laps viibis minevikus vanemaga, kes faktiliselt teda hooldab, selle vanema päritoluliikmesriigis tema puhkuse või pühade ajal;

– kõnealuse vanema päritolu, sellest tulenevad lapse kultuurilised sidemed selle liikmesriigiga ning tema suhted selles liikmesriigis elava perekonnaga ning

– selle vanema võimalik kavatsus asuda lapsega tulevikus elama sellessesamasse liikmesriiki.

(vt punkt 66 ja resolutsioon)