2

Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtumääruse punktides 1‐9 kirjeldatud kokkuvõtlikult järgmiselt: „1. Laevaühenduste Marseille-Bastia, Marseille-Ajaccio, Marseille-Balagne (Ile-Rousse ja Calvi), Marseille-Porto Vecchio ja Marseille-Propriano tagamiseks korraldatud hankemenetluse tulemusena tagab tulundusühistu, mis koosneb ettevõtjatest Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) ja Compagnie méridionale de navigation (CMN) – mis on Prantsuse meretranspordiettevõtjad –, ajavahemikul 1. juuli 2007 kuni 31. detsember 2013 need viis laevaühendust avaliku teenindamise delegeerimise lepingu (edaspidi „kontsessioon”) raames, mille ta allkirjastas Korsika territoriaalühenduse (Collectivité territoriale de Corse) ja Office des transports de Corse’iga (Korsika transpordiamet, edaspidi „OTC”). Need kaks kontsessionääri saavad OTC‑lt igal aastal tasu alalise reisija- ja kaubaveoteenuse eest, mille nad peavad tagama kogu aasta vältel (edaspidi „põhiteenus”), ja reisijaveo lisateenuse eest, mille nad peavad tagama tipphooajal, st jõulupühade ajal, veebruaris, kevadel ja sügisel ja/või suvel liinidel Marseille-Ajaccio, Marseille-Bastia ja Marseille-Propriano (edaspidi „lisateenus”). 2. Kontsessiooni kohaselt piirdub igal aastal mõlemale kontsessionäärile makstav lõplik hüvitissumma tegevuskahjumiga, mis tuleneb kontsessiooni tehnilises kirjelduses sätestatud kohustustest, võttes arvesse laevastiku tavapärast kapitalitootlikkust proportsionaalselt nende päevade arvuga, mil seda laevastikku tegelikult kasutatakse lepingujärgsete ülevedude teostamiseks. Juhul kui saadav tulu osutub väiksemaks eeldatavast tulust, mis on näidatud kontsessionääride pakkumuses, näeb kontsessioon ette riikliku hüvitise korrigeerimise. Pärast kontsessiooni allkirjastamist muudeti seda nii, et tühistati rohkem kui 100 ülevedu aastas Korsika ja Marseille vahelisel liinil, nendele kahele kontsessionäärile aastas makstava hüvitise lähtesummat vähendati 6,5 miljoni euro võrra ning tulude korrigeerimise iga-aastasele mehhanismile kehtestati piirmäär kontsessionääri kohta. 3. Mis puudutab laevaühendusi Korsika ning Nice’i ja Touloni sadamate vahel, siis need tagab peamiselt Prantsuse äriühing Corsica Ferries, mis osales samuti eespool punktis 1 nimetatud hankemenetluses, kuid mille pakkumusi ei valitud välja. Äriühing Corsica Ferries täidab nendel ühendustel nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (EÜT L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10) artikli 4 kohaselt avaliku teenuse osutamise kohustusi, mille kohaselt peab ta eelkõige tagama minimaalse arvu sõite nädalas sõltuvalt perioodist. Nendel ühendustel kohaldatakse meedet, milleks on abikõlbulikele reisijatele sotsiaalabi andmine. 4. Mis puudutab Korsika üldist teenindamist mandri-Prantsusmaalt, siis seda iseloomustab juba palju aastaid väga suur hooajalisus, sest suurem osa reisijatevedudest toimub suvekuudel. 2000. aastatel oli Korsika ja Prantsusmaa mandriosa vahelise transpordi hangete peamine arengusuund Toulonist lähtuva transpordi pakkumuse väljaarendamine, reisijate arvu poolest on Toulon praegu muutunud kõige suuremaks Korsika liine teenindavaks sadamaks. Selle tendentsiga, et Toulonist lähtuv liiklus suureneb, kaasneb äriühingu Corsica Ferries turuosa suurenemine. 5. 2007. aastal esitas äriühing Corsica Ferries Euroopa Komisjonile kaebuse ebaseadusliku ja ühisturuga kokkusobimatu riigiabi kohta, mida SNCM‑le ja CMN‑le tänu kontsessioonile väidetavalt antakse. Kui kaebaja oli esitanud täiendava teabe ja kui oli suheldud kirja teel Prantsusmaa ametiasutustega, teatas komisjon 27. juuni 2012. aasta kirjaga Prantsuse Vabariigile oma otsusest algatada ELTL artikli 108 lõike 2 alusel ametlik uurimismenetlus võimaliku abi kohta SNCM‑le ja CMN‑le, mida kontsessioon sisaldab (ELT C 301, lk 1). Selle menetluse tulemusena tegi komisjon 2. mail 2013 [vaidlusaluse] otsuse [...]. 6. [Vaidlusalusest] otsusest teatati Prantsuse Vabariigile 3. mail 2013. 7. Et teha kindlaks, kas SNCM‑le ja CMN‑le antud abi on riigiabi, analüüsis komisjon [vaidlusaluses otsuses], kas kriteeriumid, mille Euroopa Kohus määras kindlaks 24. juuli 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (EKL 2003, lk I-7747) (edaspidi „Altmarki kriteeriumid”), on käesoleval juhul täidetud. Ta tuvastas seda tehes, et põhiteenus, mida osutavad SNCM ja CMN, on kooskõlas tegeliku vajadusega avaliku teenindamise järele, samas kui lisateenus, mida osutab ainult SNCM, ei ole selle vajaduse rahuldamiseks ei vajalik ega sellega proportsionaalne, ning järeldas, et üksnes põhiteenus vastab esimesele Altmarki kriteeriumile. Leides seejärel, et hanketingimused (vt eespool punkt 1) ei võimaldanud valida välja kandidaati, kes on suuteline osutama asjaomaseid teenuseid kõige madalama kuluga territoriaalühendusele, ning et Prantsusmaa ametiasutused ei esitanud talle midagi, mis võiks tõendada, et hüvitised arvutati keskmise hästi juhitud ja sobivalt varustatud ettevõtja mudeli põhjal, asus ta seisukohale, et neljas Altmarki kriteerium ei ole täidetud kummagi puhul nendest kahest teenusest. Komisjoni sõnul kujutasid need hüvitised seega endast riigiabi ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 1). 8. Mis puudutab analüüsitava abi kokkusobivust siseturuga, siis komisjon leidis, et põhiteenus on üldist majandushuvi esindav teenus, kuid lisateenus mitte. Ta tunnistas seega siseturuga kokkusobivaks üksnes hüvitised, mis maksti SNCM‑le ja CMN‑le põhiteenuse eest ([vaidlusaluse] otsuse artikli 2 lõige 2), samas kui hüvitised, mis maksti SNCM‑le lisateenuse eest, kvalifitseeriti siseturuga kokkusobimatuks ([vaidlusaluse] otsuse artikli 2 lõige 1). 9. [Vaidlusaluse] otsuse artiklis 3 andis komisjon seega korralduse lisateenusega seotud hüvitiste maksmine otsekohe lõpetada ja sellena juba välja makstud abi – mille summa on umbes 220 miljonit eurot – abi saajalt tagasi nõuda, täpsustades, et see tuleb tagasi nõuda otsekohe ja tegelikult ning et Prantsuse ametiasutused peavad tagama, et see otsus viiakse ellu nelja kuu jooksul pärast teatavakstegemist ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 4), s.o 3. septembriks 2013. Prantsusmaa ametiasutused olid kohustatud edastama kahe kuu jooksul pärast [vaidlusaluse otsuse] teatavakstegemist komisjonile eelkõige kogu summa, mis tuleb abi saajalt sisse nõuda, juba võetud ja selle otsuse järgimiseks mõeldud meetmete üksikasjaliku kirjelduse ning dokumendid, mis näitavad, et abi saajal paluti abi tagastada (artikkel 5).”