ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lisaks saab liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimuste asjakohasuse eelduse kummutada üksnes erandjuhtudel, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud ühenduse õigusnormide tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega. Niisuguse olukorraga on tegemist selliste küsimuste puhul, mille kohta eelotsusetaotluse esitanud kohus ei märgi, milline on siseriiklike õigusnormide seos nende ühenduse õiguse sätetega, mille tõlgendust ta taotleb, ega selgita, mille poolest oleks põhikohtuasja lahendamiseks tarvilik see, et Euroopa Kohus uuriks arstide eetikakoodeksit koos tõlgenduspraktikaga esteetilise ravi valdkonnas osutatavate meditsiinilis-kirurgiliste raviteenuste reklaami alal.

EÜ artikleid 43 ja 49 koostoimes EÜ artiklitega 48 ja 55 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad eraõiguslikes raviasutustes esteetilise ravi valdkonnas osutatavate meditsiinilis-kirurgiliste raviteenuste reklaamimise üleriigilise levikuga telekanalites, samal ajal kui selline reklaam on teatud tingimustel lubatud kohalikes telekanalites.

Selline reklaamikorras sisaldab keeldu, mis on ulatuslikum kui direktiivi 89/552 teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta artikli 14 lõikes 1 sätestatud keeld. Olgugi et sama direktiivi artikli 3 lõige 1 annab liikmesriikidele võimaluse kehtestada selle direktiiviga reguleeritud valdkondades üksikasjalikumaid või rangemaid eeskirju, tuleb sellist pädevust teostada EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadusi järgides.

Selline reklaamikord võib takistada EÜ artiklitega 43 ja 49 tagatud põhivabaduste kasutamist või muuta nende kasutamise vähem atraktiivseks. Muudes liikmesriikides kui asjaomane liikmesriik asutatud äriühingute jaoks kujutab selline keeld tõsist takistust viimati nimetatud liikmesriigis asutatud tütarettevõtja kaudu tegutsemisele ning raskendab seega nende ettevõtjate pääsu kõnealuse liikmesriigi turule. Lisaks kujutab see reklaamikord endast teenuste osutamise vabaduse piirangut osas, milles see takistab teiste liikmesriikide äriühingutel kasutamast telereklaami edastamise teenuseid.

Kuigi üldjuhul võib eraõiguslikes raviasutustes osutatavate meditsiiniliste ja kirurgiliste raviteenuste telereklaami reguleerimine olla õigustatud rahvatervise kaitse eesmärgi seisukohalt, on reklaamikorras, mis keelab sellise reklaami üleriigilise levikuga telekanalites, samal ajal kui selline reklaam on teatud tingimustel lubatud kohalikes telekanalites, vastuolu ning seega ei teeni see kord tõhusalt eespool nimetatud eesmärki, mille saavutamisele see on suunatud.

(vt punktid 31–33, 37–39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-448/06

cp-Pharma Handels GmbH

versus

Bundesrepublik Deutschland

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Köln)

„Eelotsusetaotlus — Määruse (EÜ) nr 1873/2003 kehtivus — Veterinaarravimid — Määrus (EMÜ) nr 2377/90 — Veterinaarravimite jääkide piirnormid loomsetes toiduainetes — Progesteroon — Kasutamise piirang — Direktiiv 96/22/EÜ”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 16. jaanuaril 2008 I - 5687

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 17. juuli 2008 I - 5707

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühtsed õigusaktid – Veterinaarravimijääkide piirnormid loomsetes toiduainetes – Kehtestamise menetlus – Määrus nr 2377/90

(Nõukogu määrus nr 2377/90, II lisa; komisjoni määrus nr 1873/2003; nõukogu direktiiv 96/22)

Võttes arvesse nii komisjoni kaalutlusruumi ulatust kui ka kõiki faktilisi asjaolusid, millest lähtuvalt määrus nr 1873/2003 ühenduse menetlust veterinaarravimite jääkide piirnormide kehtestamiseks loomsetes toiduainetes kehtestava nõukogu määruse (EMÜ) nr 2377/90 II lisa muutmise kohta vastu võeti, ei ole komisjon — progesterooni lisamist nimetatud II lisasse seoses konkreetse manustamisviisiga piirates — oma lähenemisviisiga, mis vastab nii rahvatervise kaitse kaalutlustele kui ka proportsionaalsuspõhimõttest tulenevatele nõuetele, ületanud kaalutlusõiguse piire.

Nimelt, kuigi on tõsi, et määruse nr 2377/90 artikkel 3 ei näe sõnaselgelt ette võimalust lisada ainet määruse II lisasse üksnes seoses mõningate manustamisviisidega, ei saa see asjaolu välistada komisjoni õigust seda siiski teha. See lähenemisviis võib olla eriti asjakohane juhul, kui kõnealust ainet ei saa esiteks lisada nimetatud määruse I või III lisasse ning teiseks võimaldavad selle aine kasutamisviiside piirangud tagada, et loomade kudedes esinevad jäägid ei kujuta endast ohtu rahvatervisele, nii et selle aine täielik turustamiskeeld selle lisamise tõttu sama määruse IV lisasse oleks ebaproportsionaalne.

See järeldus ei ole mingil moel ümber lükatud direktiiviga 2003/74 muudetud direktiivi 96/22 sätetega, mis käsitlevad teatavate hormonaalse või türostaatilise toimega ainete ja beetaagonistide kasutamise keelamist loomakasvatuses, mille alusel on lubatud progesterooni kasutamine intramuskulaarse süstelahusena. Nimelt on tingimuste hulgas, millest selle direktiivi artikkel 4 seab sõltuvusse liikmesriikidele antud võimaluse lubada põllumajandusloomadele progesterooni manustamist, direktiivis 81/851 (mis asendati seejärel direktiiviga 2001/82 veterinaarravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta) ette nähtud turustamisega seonduvate ettekirjutuste järgimine. See säte koostoimes direktiivi 2001/82 artikliga 6 võimaldab aga liikmesriikidel lubada progesterooni manustamist põllumajandusloomadele üksnes juhul, kui see aine on lisatud määruse nr 2377/90 I, II või III lisasse vastavalt nimetatud määruse sätetele.

(vt punktid 31, 34, 42 ja 43, 45)
EÜ artiklit 25 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt on kodumaised elektrienergia ostjad kohustatud maksma oma võrguoperaatorile lisatasu, mis kujutab endast maksu, selles liikmesriigis toodetud ja imporditud elektrikoguse eest, mis neile üle kanti, kui võrguoperaator peab selle lisatasu üle andma seadusandja poolt selleks määratud äriühingule, mis on kodumaiste elektritootjate tütarettevõtja ja oli varem kogu toodetava ja imporditava elektri kulude operaator, ning kui see lisatasu tuleb täies ulatuses kasutada turule mittevastavate kulude katmiseks, mida see äriühing on otseselt kohustatud katma, kusjuures selle tulemusel hüvitavad kõnealusele äriühingule makstavad summad täielikult ülekantavalt kodumaiselt elektrilt arvestatava maksu. Eeltoodu kehtib ka siis, kui kodumaised elektritootjad on kohustatud need kulud katma ja kui jõusolevate lepingute tõttu sai määratud äriühing selles liikmesriigis toodetud elektri ostuhinna tasumisega, dividendide maksmisega erinevatele kodumaistele elektritootjatele, mille tütarettevõtja määratud äriühing on, või mis tahes muul viisil anda lisatasust tuleneva eelise täielikult üle kodumaistele elektritootjatele.

EÜ artiklit 90 tuleb tõlgendada nii, et sama õigusnorm on sellega vastuolus juhul, kui ülekantud elektrilt tasutud maksu tulu kasutatakse turule mittevastavate kulude katmiseks üksnes osaliselt, st kui määratud äriühingule makstud summa hüvitab vaid osa ülekantud kodumaiselt elektrilt arvestatavast maksust.

(vt punktid 47 ja 57, resolutsiooni punkt 1)
Liikmesriikide ülesanne on kindlaks määrata käibemaksusummade ümardamise eeskirjad ja meetodid, samas on need liikmesriigid kohustatud kindlaksmääramisel järgima ühenduse põhimõtteid, millel ühine maksusüsteem põhineb, eelkõige neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtet.

Ühenduse õigus, nimelt esimene ja kuues direktiiv ning neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõte, ei sisalda käesoleval ajal ühtki konkreetset kohustust, mille kohaselt peavad liikmesriigid lubama maksukohustuslastel ümardada käibemaksusummat tootepõhiselt allapoole.

Niisiis ei sisalda neutraalse maksustamise põhimõte ühtki nõuet konkreetse ümardamismeetodi kasutamiseks, kui asjaomase liikmesriigi kasutatav meetod tagab selle, et maksuhalduri kogutav käibemaksusumma vastab täpselt arvel märgitud deklareeritud käibemaksusummale, mille lõpptarbija on maksukohustuslasele tasunud.

Kuigi proportsionaalsuse põhimõtte järgimine nõuab, juhul kui ümardamine on vajalik, et seda teostataks viisil, et ümardatav summa vastaks kõige enam käibemaksusummale, mis on saadud kehtiva määra kohaldamisest, on sellegipoolest taolise tehingu olemuslik eesmärk lihtsustada arvutust ja see tehing peab järelikult viima proportsionaalsuse nõude nii palju kui võimalik vastavusse ühise käibemaksusüsteemi, mis põhineb maksukohustuslase deklareerimispõhimõttel, tegeliku kohaldamise praktiliste vajadustega.

(vt punktid 37, 39 ja 43, resolutsiooni punkt 2)
Liidetud kohtuasjad C-334/06–C-336/06

Matthias Zerche jt

versus

Landkreis Mittweida ja Landkreis Mittlerer Erzgebirgskreis

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Verwaltungsgericht Chemnitz)

„Direktiiv 91/439/EMÜ — Juhiloa vastastikune tunnustamine — Ühes liikmesriigis narkootikumide või alkoholi tarvitamise eest juhiloa äravõtmine — Teises liikmesriigis väljastatud uus juhiluba — Juhtimisõiguse tunnustamisest keeldumine esimeses liikmesriigis — Elukoht, mis ei vasta direktiivile 91/439/EMÜ”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 14. veebruaril 2008 I - 4693

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 26. juuni 2008 I - 4694

Kohtuotsuse kokkuvõte

Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 91/439

(Nõukogu direktiiv 91/439 (muudetud määrusega nr 1882/2003), artikli 1 lõige 2, artikli 7 lõige 1 ja artikli 8 lõiked 2 ja 4)

Direktiivi 91/439 juhilubade kohta (muudetud määrusega nr 1882/2003) artikli 1 lõiget 2, artikli 7 lõiget 1 ja artikli 8 lõikeid 2 ning 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast juhtimisõigust – mis tuleneb juhiloast, mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, pärast asjaomasele isikule uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist – ja seetõttu keeldub ka tunnustamast nimetatud juhiloa kehtivust, kui selle loa omaniku puhul ei ole täidetud tingimused, mis on esimeses liikmesriigis ette nähtud niisugusteks juhtudeks – st pärast juhiloa äravõtmist uue juhiloa väljastamiseks –, sh juhtimissobivuse kontroll, mis näitab, et juhiloa äravõtmist õigustanud asjaolusid enam ei ole.

Samadel asjaoludel ei ole nimetatud sätetega vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast niisugusest juhiloast tulenevat juhtimisõigust, mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, juhul kui juhiloale kantud märgete või muu väljastanud liikmesriigilt saadud vaieldamatu teabe alusel on võimalik kindlaks teha, et juhiloa väljastamise ajal ei olnud sellise juhiloa omaniku alaline elukoht, kellelt on esimeses liikmesriigis varasem juhiluba ära võetud, väljastava liikmesriigi territooriumil.

(vt punkt 70 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

versus

Ministero della Giustizia

ja

Marco Cavallera

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato)

„Diplomite tunnustamine — Direktiiv 89/48/EMÜ — Haridust tõendava dokumendi samaväärseks tunnistamine — Insener”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 28. veebruaril 2008 I ‐ 417

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 29. jaanuar 2009 I ‐ 435

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Töötajad – Vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamine – Direktiiv 89/48

(Nõukogu direktiiv 89/48, artikli 1 punkt a)

Vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsemise õiguse saamiseks ei saa direktiivi 89/48 (vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta) normidele tugineda niisuguse haridust tõendava dokumendi omanik, mille on välja andnud teise liikmesriigi ametiasutus ja mis ei tõenda ühegi selle liikmesriigi haridussüsteemile vastava õppekava täitmist, ühegi eksami sooritamist ega selles liikmesriigis saadud kutsealast töökogemust.

Direktiivi 89/48 eesmärk on kõrvaldada takistused tegutseda kutsealal muus liikmesriigis kui see, kus kutsekvalifikatsiooni tõendav dokument on väljastatud. Nimetatud direktiivi põhjendustest 1, 3 ja 5 tuleneb, et kutsekvalifikatsiooni tõendavat dokumenti ei saa samastada „diplomiga” selle direktiivi tähenduses, kui kvalifikatsioon ei ole osaliselt või tervikuna omandatud selle liikmesriigi haridussüsteemis, kes on kõnealuse haridust tõendava dokumendi väljastanud. Lisaks lihtsustab haridust tõendav dokument juurdepääsu kutsealale või sellel tegutsemist juhul, kui see tõendab täiendava kvalifikatsiooni olemasolu.

Kui lubada taotlejal juhul, kui teises liikmesriigis saadud samaväärsustunnistus ei tõenda mingisugust täiendavat kvalifikatsiooni ning kui samaväärseks tunnistamine ega teise liikmesriigi registrisse kandmine ei põhinenud taotleja kvalifikatsiooni ega kutsealase töökogemuse kontrollil, tugineda direktiivile 89/48, et saada õigus tegutseda reguleeritud kutsealal päritoluriigis, tähendaks see seda, et isikule, kes on saanud vaid viimati nimetatud liikmesriigis väljastatud haridust tõendava dokumendi, mis iseenesest ei anna õigust nimetatud reguleeritud kutsealal tegutseda, antakse siiski õigus sellel kutsealal tegutseda, ilma et teises liikmesriigis saadud samaväärsustunnistus tõendaks täiendava kvalifikatsiooni või kutsealase töökogemuse olemasolu. Niisugune tulemus oleks vastuolus direktiivi 89/48 põhimõttega, mis on väljendatud selle põhjenduses 5 ja mille kohaselt liikmesriigid säilitavad õiguse määrata kindlaks kvalifikatsiooni miinimumtase, mis kindlustab nende territooriumil pakutavate teenuste kvaliteedi.

(vt punktid 55–57, 59 ja resolutsioon)
Liikmesriikidel tuleb siseriiklike õigusnormide alusel kehtestada tasulise põhipuhkuse õiguse kasutamise ja rakendamise tingimused, määratledes konkreetsed olukorrad, mille puhul töötajad saavad nimetatud õigust kasutada ning liikmesriikidel on keelatud kehtestada mis tahes tingimusi töötajatele vahetult kõnealuse direktiiviga antud õigusele.

Direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleks tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid ja tavad, mille kohaselt haiguspuhkusel viibival töötajal ei ole õigust selle haiguspuhkuse hulka arvatud aja jooksul võtta tasulist põhipuhkust.

Direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleks tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid ja tavad, mille kohaselt õigus tasulisele põhipuhkusele lõppeb puhkuseaasta lõppemisel või siseriikliku õiguse alusel kehtestatud puhkuse üleviimise tähtaja möödumisel, ka juhul, kui töötaja on haiguspuhkusel viibinud terve või osa puhkuseaastast ja tema töövõimetus püsib kuni töösuhte lõpetamiseni, mille tõttu kõnealune töötaja ei saanud kasutada oma õigust tasulisele põhipuhkusele.

(vt punktid 49, 52, resolutsiooni punkt 2)
Liikmesriik, kes jätab jõusse õigusnormid, mille kohaselt võib börsil noteeritud äriühingu aktsionäride üldkoosolek, kui ta otsustab suurendada aktsiakapitali, välistades märkimise eesõiguse kas täielikult või osaliselt, määrata uute aktsiate väljalaskehinna vaid juhul, kui üldkoosoleku käsutuses on äriühingu juhatuse ettekanne ja selleks määratud audiitori ettekanne ning kui aktsiate väljalaskehind on kõrgem audiitori ettekandest tulenevast aktsiate netoväärtusest, ei riku äriühinguõiguse teise direktiivi 77/91 artiklist 42 koostoimes artikli 29 lõigetega 1 ja 4 tulenevaid kohustusi.

Kui aktsionäride jaoks ettenähtud märkimise eesõigusel puudub peale teise direktiivi artikli 29 lõikes 4 sõnaselgelt sätestatu igasugune muu erand, siis on samuti tõsi, et see direktiiv sätestab aktsiaseltsi aktsionäride ja võlausaldajate kaitse osas miinimumnõuded, jättes liikmesriikidele õiguse kehtestada sätted, mis on neile soodsamad, nähes märkimise eesõiguse välistamiseks nimelt ette rangemad tingimused.

Lisaks ei saa asjaolu, et uute aktsiate väljalaskehinna kindlaksmääramine võiks nende sätete alusel toimuda alla nende turuväärtuse, käsitleda nii, et see võib endaga kaasa tuua vanade ja uute aktsionäride ebavõrdse kohtlemise teise direktiivi artikli 42 tähenduses, kui puuduvad tõendid, millest – nagu seda nõuab artikkel 42 – nähtuks, et need kaks aktsionäride liiki on ühesuguses seisundis, nii et nende võrdne kohtlemine oleks neile tagatud. Nõude tõttu, et uute aktsiate väljalaskehind ei oleks nende turuväärtusest madalam, ei saa aktsionäride üldkoosolek – isegi kui selline hind oleks juhatuse ettekandega põhjendatud – seda kohaldada, rikkumata teise direktiivi artiklis 42 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet.

(vt punktid 26, 30, 31, 33 ja 34)
Kohtuasi C-380/06

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Hilinenud maksmine äritehingute puhul — Tähtaeg — Direktiiv 2000/35/EÜ — Artikli 3 lõigete 1, 2 ja 4 rikkumine”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 17. juulil 2008 I ‐ 9247

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 11. detsember 2008 I ‐ 9258

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2000/35

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/35, artikli 3 lõige 2)

Direktiivi 2000/35 hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõige 2 käsitleb liikmesriikide võimalust näha teatud juhtudel ja teatud tingimustel ette 30 päeva ületav seadusjärgne tähtaeg, mida kohaldatakse juhul, kui lepingus puudub maksekuupäeva või -tähtaega puudutav säte. Teisisõnu kuulub nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 2 kohaldamisele vaid poolte vastava kokkuleppe puudumisel.

Seega juhul, kui siseriiklikes õigusnormides on sätestatud konkreetne nõue, et teatud toiduainete ja laiatarbekaupade puhul võib maksetähtaega pikendada maksimaalselt 90 päevani, kui pooled on selles „sõnaselge[lt] kokkulep[pinud]”, ei kuulu selles sättes ette nähtud tingimused kohaldamisele.

(vt punktid 19 ja 22–25)
Selle direktiivi artikli 28 lõike 4 sõnastusest tuleneb sõnaselgelt, et oht rahvatervisele selle direktiivi artikli 29 lõike 1 tähenduses on ainus alus, millele liikmesriik võib teise liikmesriigi väljaantud müügiloa tunnustamata jätmisel tugineda. Peale selle peab nimetatud alusele tugineda sooviv liikmesriik läbi viima kõnealuses artiklis 29 selleks eraldi ettenähtud teavitamis-, kokkuleppe- ja vahekohtumenetlused.

Direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta artikliga 28 on vastuolus, kui liikmesriik, kellele on esitatud vastastikuse tunnustamise taotlus inimtervishoius kasutatava ravimi müügiloa osas, mis on väljastatud teises liikmesriigis asjaomase direktiivi artikli 10 lõike 1 punkti a alapunktis iii ette nähtud lihtsustatud korras, jätab selle taotluse rahuldamata põhjusel, et asjaomane ravim ei ole kõnealuses müügiloas käsitletud võrdlusravimiga olemuselt sarnane.

Eeldusel, et liikmesriigil ei tulnud teha õigusloomega seonduvaid valikuid ja tal oli märkimisväärselt väike, isegi olematu kaalutlusruum, võib ka pelk ühenduse õiguse rikkumine olla küllaldane, et tuvastada piisavalt selge ühenduse õiguse rikkumise esinemine. Direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta artikli 28 annab liikmesriigile, kellele on esitatud vastastikuse tunnustamise taotlus, väga piiratud kaalutlusruumi kõnealuse müügiloa tunnustamata jätmise aluste osas. Eriti sellise uurimise puhul, mis läheb kaugemale kõnealuse taotluse kehtivuse uurimisest seoses kõnealuses artiklis 28 sätestatud tingimustega, peab asjaomane liikmesriik, välja arvatud ohu korral rahvatervisele, võtma aluseks referentliikmesriigi läbiviidud hinnangud ja teaduslikud uurimused.

See, kui liikmesriik jätab kõnealuse artikli 28 alusel tunnustamata teise liikmesriigi poolt asjaomase direktiivi artikli 10 lõike 1 punkti a alapunkti iii kohases lihtsustatud korras antud ning inimtervishoius kasutatava ravimi müügiloa seetõttu, et asjaomane ravim ei ole võrdlusravimiga olemuselt sarnane, või seetõttu, et asjaomane ravim kuulub ravimite rühma, mille puhul on võrdlusravimiga olemuslikult sarnaseks pidamine vastava riigi üldise praktika alusel välistatud, on ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumine, mis võib kaasa tuua selle liikmesriigi vastutuse.

(vt punktid 38, 41 ja 46, resolutsiooni punkt 2)
EÜ artikliga 18 on vastuolus see, kui liikmesriigi ametiasutused, kes kohaldavad liikmesriigi õigust, mis lähtub sünnijärgse perekonnanime andmisel ainult kodakondsusest, keelduvad tunnustamast lapse sünnijärgset perekonnanime, mis on antud ja registreeritud teises liikmesriigis, kus laps on sündinud ja sünnist alates elanud, ning kui lapsel on samamoodi nagu vanematel ainult esimese liikmesriigi kodakondsus. See, et asjaomane isik on kohustatud oma kodakondsusliikmesriigis kandma nime, mis on erinev sellest, mis on talle juba antud ja registreeritud liikmesriigis, kus ta sündis ja kus ta elab, võib piirata EÜ artiklis 18 sätestatud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil. Perekonnanimedes tekkivad lahknevused võivad asjaomasele isikule põhjustada nii töö kui ka eraelu tasandil tõsiseid ebamugavusi, kuna selle tõttu, et tal on ainult üks kodakondsus, väljastab tema kodakondsusriik, kes on ainukesena selleks pädev, passi, milles esineb erinev nimi sellest, mis talle anti sünni- ja elukohaliikmesriigis. Asjaomase isiku puhul on oht, et iga kord, kui ta peab oma elukohaliikmesriigis tõendama oma isikut, peab ta hajutama oma identiteedi ning valedeklaratsiooniga seotud kahtlused, mis tulenevad kahe sünnijärgse nime vahelisest erinevusest. Seoses tunnistuste, sertifikaatide ja diplomite või muude õigust tunnustavate dokumentidega võib sünnijärgsete perekonnanimede lahknevus tekitada kahtlusi esitatud dokumentide ehtsuses või nendes sisalduvate andmete tõele vastavuses.

Võttes arvesse, et iga kord, kui asjaomane isik ületab kahe asjaomase liikmesriigi vahelise piiri, on tal teine nimi, toob kodakondsusest lähtumine, mille eesmärk on tagada isikule nime andmine järjepideval ja püsival viisil, kaasa taotletavale vastupidise tulemuse, ning selle tõttu ei või taolist keeldumist sellega õigustada. Laiendatud perekonna vaheliste sidemete säilitamise eesmärgile, ükskõik kui õigustatud see iseenesest ka ei oleks, ei saa samuti omistada sellist tähtsust, et see õigustaks taolist keeldumist. Lisaks ei ole need haldustehnilised kaalutlused, mille tõttu asjaomase isiku kodakondsusliikmesriik keelas liitperekonnanimed, siiski piisavad, et õigustada sellist piirangut vabale liikumisele, seda enam, et vaatluse all olev keeld ei näi asjaomase liikmesriigi õigusnorme arvestades olevat absoluutne.

(vt punktid 22, 23, 25–28, 31, 32, 36 ja 37 ning resolutsioon)