ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-137/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Dresden (Saksamaa) 22. veebruaril 2018 – hapeg dresden gmbh versus Bayrische Straße 6–8 GmbH & Co. KG

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Dresden (Saksamaa) 22. veebruaril 2018 – hapeg dresden gmbh versus Bayrische Straße 6–8 GmbH & Co. KG

(Kohtuasi C-137/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Dresden

Põhikohtuasja pooled

Hageja: hapeg dresden gmbh

Kostja: Bayrische Straße 6–8 GmbH & Co. KG

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigust, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ ( 1 ) teenuste kohta siseturul artikli 15 lõike 3 punkte b ja c, artikli 16 lõike 1 esimest ja teist lauset ning kolmanda lause punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline riigisisese õiguse norm nagu põhikohtuasjas kohaldatav, mis näeb ette, et arhitekti ja/või inseneriga sõlmitavas lepingus ei ole lubatud leppida kokku tasus, mis on väiksem kui arhitekti- ja inseneriteenuste tasu määruses kehtestatud määrade alusel arvutatav miinimumtasu?

( 1 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul, ELT 2006, L 376, lk 36.
Kas direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 teise lausega, artikliga 10, põhjenduse 16 neljanda ja viienda lausega ja põhjendusega 48 ning [Euroopa Liidu põhiõiguste] harta artikliga 47 on kooskõlas liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt peab kohus eelnevalt kohaldatud tõkendi „vahistamine“ muutmiseks esitatud taotluse kohta tehtavat otsust põhjendama ilma süüstavaid ja õigustavaid tõendeid võrdlemata, isegi kui kahtlustatava või süüdistatava kaitsja on sellekohaseid argumente esitanud, kusjuures selle piirangu ainsaks põhjuseks on see, et kohtunik jääks erapooletuks juhuks, kui see kohtuasi peaks määratama talle sisuliseks läbivaatamiseks?

Või kui see nii ei ole, siis kas ülalnimetatud sätetega on kooskõlas kohtupraktika, mille kohaselt uurib kohus tõendeid üksikasjalikumalt ja täpsemalt ning vastab selgelt kahtlustatava või süüdistatava kaitsja argumentidele, isegi kui ta nõnda riskib sellega, et ta ei saa, juhul kui see kohtuasi määratakse talle sisuliseks läbivaatamiseks, seda sisuliselt läbi vaadata ega süü küsimuses otsust teha, mis tähendaks seda, et sisuliselt vaataks selle kohtuasja läbi teine kohtukoosseis?
Kohtuasi C-375/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (Iirimaa) 7. juunil 2018 – Hampshire County Council versus C.E., N.E.

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (Iirimaa) 7. juunil 2018 – Hampshire County Council versus C.E., N.E.

(Kohtuasi C-375/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Hampshire County Council

Kostjad: C.E., N.E.

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigusega, täpsemalt nõukogu määruse (EÜ) nr 2201/2003 ( 1 ) sätetega on kooskõlas see, kui ühe liikmesriigi kohtud määravad teise liikmesriigi ametiasutuse suhtes in personam esialgse õiguskaitse (kaitsemeetmed), millega keelatakse sellel ametiasutusel korraldada laste lapsendamist selle teise liikmesriigi kohtutes, kui see in personam tõkend tuleneb vajadusest kaitsta poolte õigusi täitemenetluses 2003. aasta määruse III peatüki alusel?

( 1 ) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).
1.

Kas lähtudes sellest, et „töötaja“ on isik, kes on asjaomases liikmesriigis töötajana kaitstud siseriikliku tööõiguse alusel, võib nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ( 1 ) artikli 2 lõike 1 punkti d tähenduses „töötajana“ käsitada isikut, kellel on võõrandajaga sõlmitud vastutaval töökohal töötamise leping, ja kas see isik saab järelikult tugineda kõnealuse õigusnormiga antud kaitsele?
5.

Õigusnormi rikkumine, kuna ehkki vaidlustatud kohtuotsuses järeldati õigesti, et komisjon on rikkunud kahekuust tähtaega, mis on ette nähtud 7. raamprogrammi üldtingimuste punkti II.22 lõikes 5 (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 99), mis „ületas oluliselt kahekuuse tähtaja“ ja et selle tähtaja eiramine on „kahetsusväärne“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 117), ei rahuldatud siiski nõuet tunnistada lõplik auditiaruanne 11-INFS-025 ja auditiaruanne 11-BA119-016 lepinguliselt täielikul tühiseks ja et neil puudub kehtivus ja mõju.
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas tolliseadustiku artikli 212a kohaldamisel olukorras, kus vastavalt tolliseadustiku artikli 204 lõikele 1 tekib tolliseadustiku artikli 49 lõikes 1 ette nähtud tähtaja ületamise tõttu tollivõlg, on määruse nr 1238/2013 artikli 3 lõike 1 punktis a ja määruse nr 1239/2013 artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud tingimus täidetud, kui ettevõtja, kes on seotud asjaomase kauba tootnud, lähetanud ja selle eest arve esitanud ettevõtjaga, keda on nimetatud rakendusotsuse 2013/707/EL lisas, asjaomast kaupa küll ei importinud ega korraldanud selle vabasse ringlusse lubamist, kuid tal oli kavas seda teha ja asjaomane kaup talle ka tegelikult tarniti?
Euroopa Liidu Kohtul palutakse selgitada, kas direktiivi 2008/98/EÜ ( 1 ) artiklitega 4 ja 13 koostoimes selle direktiivi „põhjendustega“ 6, 8, 28 ja 31 on vastuolus sellised riigisisesed esmase õiguse normid ja neid rakendavad riigisisesed teisese õiguse normid nagu dekreetseaduse nr 133/2014 (mis on kinnitatud seadusena nr 164/2014) artikli 35 lõige 1 ja ministrite nõukogu esimehe 10. augusti 2016. aasta dekreet (Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana nr 233, 5.10.2016), mis kvalifitseerivad üksnes ministrite nõukogu esimehe dekreedi lisade ja tabelite kohaselt nendega reguleeritud põletusrajatised suure riikliku tähtsusega strateegilisteks infrastruktuurideks ja käitisteks, mis rakendavad olmejäätmete ja nendega samastatavate jäätmete käitlemise integreeritud ja modernset süsteemi ning tagavad riikliku iseseisvuse, võttes arvesse seda, et riigi seadusandja ei ole sarnaselt kvalifitseerinud ka rajatisi, mis käitlevad jäätmeid ringlussevõtu ja korduskasutamise eesmärgil, vaatamata sellele, et need kaks käitlemisviisi on viidatud direktiivis kehtestatud jäätmehierarhias eespool?

Kui see nii ei ole, siis palutakse Euroopa Liidu Kohtul selgitada, kas direktiivi 2008/98/EÜ artiklitega 4 ja 3 on vastuolus sellised riigisisesed esmase õiguse normid ja neid rakendavad riigisisesed teisese õiguse normid nagu dekreetseaduse nr 133/2014 (mis on kinnitatud seadusena nr 164/2014) artikli 35 lõige 1 ja ministrite nõukogu esimehe 10. augusti 2016. aasta dekreet (Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana nr 233, 5.10.2016), mis kvalifitseerivad olmejäätmete põletusrajatised suure riikliku tähtsusega strateegilisteks infrastruktuurideks ja käitisteks, et piirata jäätmete prügilasse ladestamist ning vabaneda ka selle valdkonna Euroopa õigusnormide rakendamata jätmise tõttu algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustest ja vältida uute menetluste algatamist?
1.

Faktiliste asjaolude ilmselge moonutamine järgmistes aspektides: — tuvastus, et enne tootjaorganisatsioonide tunnustamist ja tootjarühmade eeltunnustamist tehtud kontrollides esines rikkumisi, — tuvastus, et tootjarühmade eeltunnustamisele eelnevad kontrollid olid ebatõhusad, ehkki komisjon oli 1. märtsil 2011 kinnitanud nende kontrollide tõhusust. Selle väite raames toob Poola Vabariik esmalt välja, et Üldkohus toimis ebaõigesti, kui ta sidus tootjarühmade eeltunnustamisele eelnenud kontrollide tõhususe hindamisega tuvastuse, et tootjaorganisatsioonide – konkreetsemalt Vegapoli ja Zrzeszenie Plantatorów Owoców i Warzyw w Łowiczu – tunnustamisele eelnenud kontrollides esines rikkumisi. Lisaks väidab Poola Vabariik, et Üldkohus moonutas ilmselgelt faktilisi asjaolusid, mis puudutab Poola Vabariigi väidet, et omavahel olid vastuolus ühelt poolt komisjoni 1. märtsi 2011. aasta kiri, millega kinnitati, et tootjarühmade eeltunnustamisele eelnevad kontrollid, mille Poola ametivõimud läbi viisid, olid tõhusad, ja teiselt poolt komisjoni 24. veebruari 2014. aasta kiri, milles komisjon heidab Poola Vabariigile samas küsimuses ette rikkumist. Üldkohus tegi faktilise asjaolude niisuguse moonutamise tõttu tootjarühmade eeltunnustamisele eelnevate kontrollide kohta täiesti valed järeldused.
2.

Eeldades, et sisetehingust hankelepingu sõlmimine kuulub direktiivi 2004/18 kohaldamisalasse: a) Kas direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti a (sellega piirdumata) tuleb Euroopa Kohtu otsuseid Teckal (C-107/98), Jean Auroux jt (C-220/05), ANAV (C-410/04) ja teisi arvesse võttes mõista ja tõlgendada nii, et sisetehingust hankelepingu sõlmimine kuulub EL õiguse kohaldamisalasse ja et selle mõiste sisu ja kohaldamist ei mõjuta liikmesriikide riigisisene õigus, sealhulgas selliste lepingute sõlmimise piirangud, näiteks tingimus, et hankemenetlust korraldades sõlmitud riigihankelepingud ei suuda tagada osutatavate teenuste kvaliteeti, kättesaadavust ja järjepidevust? b) Kas juhul, kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, see tähendab kui sisetehingust hankelepingu mõiste kuulub osaliselt või täielikult liikmesriikide õiguse kohaldamisalasse, tuleb direktiivi 2004/18 eespool viidatud sätet tõlgendada nii, et liikmesriikidel on kaalutlusõigus kehtestada sisetehingust hankelepingute sõlmimisele piiranguid või lisatingimusi (võrreldes EL õiguse ja seda õigust tõlgendava Euroopa Liidu Kohtu praktikaga), kuid seda kaalutlusõigust võivad nad kasutada üksnes riigihankeid reguleerivate konkreetsete ja selgete positiivse õiguse normide alusel?
Kohtuasi C-265/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 11. aprillil 2018 – Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos versus Akvilė Jarmuškienė

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 11. aprillil 2018 – Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos versus Akvilė Jarmuškienė

(Kohtuasi C-265/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja ja vastustaja esimeses astmes: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Vastustaja apellatsioonimenetluses ja kaebaja esimeses astmes: Akvilė Jarmuškienė

Huvitatud kolmas isik: Vilniaus apskrities valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ ( 1 ), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 282–292 tuleb tõlgendada nii, et käesolevas asjas kõne all olevaga sarnases olukorras, kus ühe tehinguga müüakse kaks asja, kuid direktiivi 2006/112/EÜ artiklis 287 (ja vastavas Leedu õigusnormis) sätestatud aastakäivet ületab neist ainult ühe tasu, on maksukohustuslane (müüja) kohustatud muu hulgas arvestama ja tasuma käibemaksu 1) kogu tehingu väärtuse pealt (s.o mõlema asja müügi väärtuse pealt) või 2) ainult tehingu selle osa pealt, mis ületab nimetatud aastakäivet (s.o mõlemast asjast ainult ühe väärtuse pealt)?

( 1 ) ELT 2006, L 347, lk 1.
1.

Kas Türgi kodanik, kes on sisenenud liikmesriigi seaduslikule tööturule, omandanud Türgi kodakondsusest loobumata selle liikmesriigi kodakondsuse ning on hiljem vastuvõtva liikmesriigi kodakondsusest ja seega liidu kodaniku staatusest vabatahtlikult loobunud, saab tugineda otsuse nr 3/80 ( 1 ) artiklile 6, et vabaneda liikmesriigi sotsiaalkindlustusõiguses sisalduvast elukohanõudest, mis on kohaldatav liidu kodanike suhtes?
2.

Kas nimetatud direktiiviga on kooskõlas liikmesriigi õiguse selline tõlgendus, mille kohaselt on lennujaama kasutajal keelatud vaidlustada sõltumatu järelevalveasutuse heakskiitu lennujaamatasude süsteemile, aga ta saab esitada hagi lennujaama juhtorgani vastu, tuginedes sellele, et lennujaamatasude süsteemiga kehtestatud tasumäär ei ole õiglane?
Kohtuasi C-393/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice, Family Division (England and Wales) (Ühendkuningriik) 14. juunil 2018 – UD versus XB

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice, Family Division (England and Wales) (Ühendkuningriik) 14. juunil 2018 – UD versus XB

(Kohtuasi C-393/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice, Family Division (England and Wales)

Põhikohtuasja pooled

Hageja: UD

Kostja: XB

Eelotsuse küsimused

1. Kas lapse füüsiline kohalolu mingis riigis on [määruse nr 2201/2003 ( 1 )] artikli 8 tähenduses hariliku viibimiskoha oluline tingimus?

2. Kui mõlemad vanemad on vanemliku vastutuse kandjad, siis kas asjaolu, et isa on ema meelitanud teise riiki ja hoiab teda seal sunni- või muu õigusvastase meetodiga kinni, mistõttu ema on olnud sunnitud oma lapse seal sünnitama, mõjutab vastust esimesele küsimusele, kui sellises olukorras võib tegemist olla ema ja/või lapse inimõiguste rikkumisega 1950. aasta Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklite 3 ja 5 või muus tähenduses?

( 1 ) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).
1.

Kas raamotsuse 2002/584/JSK ( 1 ) artikli 1 lõiget 3 ja artikli 5 punkti 3 ning raamotsuse 2008/909/JSK ( 2 ) artikli 1 punkte a ja b, artikli 3 lõikeid 3 ja 4 ning artiklit 25 tuleb tõlgendada nii, et vahistamismääruse teinud liikmesriik kui väljaandjariik peab olukorras, kus vahistamismäärust täitev liikmesriik on kohaldanud oma kodaniku kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise eesmärgil toimuva üleandmise suhtes raamotsuse 2002/584/JSK artikli 5 punktis 3 sätestatud tingimust, et see isik tuuakse pärast ülekuulamist tagasi vahistamismäärust täitvasse liikmesriiki, et ta saaks seal kanda vabadusekaotuslikku karistust või täita vabadust piiravat julgeolekumeedet, mis on talle määratud vahistamismääruse teinud liikmesriigis, asjaomase isiku – pärast seda, kui otsus, millega määrati vabadusekaotuslik karistus või vabadust piirav julgeolekumeede, on lõplikult jõustunud – tegelikkuses tagasi saatma alles siis, kui „kõigis muudes menetlustes seoses kuriteoga, mille tõttu üleandmist taotleti“ – nagu konfiskeerimismenetlus – on tehtud lõplik otsus?
1.

Üldkohus on valesti tõlgendanud ELTL artiklit 263, kuna kohus leidis, et vaidlustatud otsus ei puuduta otseselt hagejat. Apellant leiab selles väites, et Üldkohtu seisukoht, et komisjoni otsus ei puuduta otseselt hagejat, on vale. Üldkohtu käsitlus ei ole kooskõlas senise kohtupraktikaga, mille kohaselt on ettevõtjale, kes ei ole riiklik reguleeriv asutus ehk otsuse adressaat, komisjoni otsusel otsene mõju. Apellant väidab eelkõige, et Saksa reguleeriv asutus soovis ilmselgelt teha eeskirjadest erandit.
1.

Kas direktiivi 2003/109/EÜ ( 1 ) artikli 5 lõike 1 punkti a, mis (muu hulgas) näeb ette, et kolmanda riigi kodanik peab pikaajalise elaniku staatuse saamiseks tõendama, et tal „on“ stabiilne ja korrapärane sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ilma asjaomase liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi abita ülal pidada, tuleb tõlgendada nii, et sellega on mõeldud ainult kolmanda riigi kodaniku „enda sissetulekut“?
b.

Kas juhul, kui vastus küsimusele 2a on jaatav, tuleb määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 221 lõiget 3 tõlgendada nii, et tollimaksu tasumise eest vastutav isik peab olema teate tollimaksu summa kohta kätte saanud kolme aasta jooksul alates tollivõla tekkimise kuupäevast, või on piisav, et teade on tollimaksu tasumise eest vastutavale isikule selle tähtaja jooksul saadetud?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1889/2005 ( 1 ) artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et riiki üle Euroopa Liidu välispiiri sisseveetav või riigist üle Euroopa Liidu välispiiri väljaveetav nõuetekohaselt deklareerimata sularaha konfiskeeritakse automaatselt riigi omandisse ainuüksi rahasumma deklareerimata jätmise tõttu, ilma et konfiskeerimine oleks vajalik raha päritolu kindlakstegemiseks?
2.

Kas määruse nr 852/2004 ( 3 ) artiklis 6 ja määruse nr 882/2004 ( 4 ) artiklis 31 sätestatud nõue toidukäitlemisettevõtja registreerimise kohta, tõlgendatuna direktiivi 2006/112/EÜ artikli 168 punkti a silmas pidades, kohustab lepingupoolt, kes sõlmib selle ettevõtjaga lepingu, kontrollima, kas ettevõtja on registreeritud, ja kas selline kontrollimine on oluline selleks, et teha kindlaks, kas nimetatud pool teadis või oleks pidanud teadma, et ta tegi tehingu fiktiivse ettevõtjaga, võttes arvesse nimetatud tehingu eripärasid?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1889/2005 ( 1 ) artikli 4 lõiget 2, mille kohaselt võib deklareerimata sularaha kooskõlas liikmesriigi õigusega kinni pidada, tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab deklareerimata jätmise tagajärjena sularaha automaatselt konfiskeerida riigi omandisse, ilma et kontrollitaks raha päritolu, või tuleb viidatud sätet tõlgendada nii, et see lubab raha kinni pidada vaid ajutiselt, kuni liikmesriigi pädev asutus on kontrollinud raha päritolu? Kas karistusseadustiku (Nakazatelen kodeks) artikli 251 lõige 2 on määruse artikli 4 lõikes 2 ette nähtud võimalusega kooskõlas?
Kohtuasi C-371/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (Chancery Division) (Ühendkuningriik) 6. juunil 2018 – Sky plc, Sky International AG, Sky UK Limited versus Skykick UK Limited, Skykick Inc

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (Chancery Division) (Ühendkuningriik) 6. juunil 2018 – Sky plc, Sky International AG, Sky UK Limited versus Skykick UK Limited, Skykick Inc

(Kohtuasi C-371/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice (Chancery Division)

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Sky plc, Sky International AG, Sky UK Limited

Kostjad: Skykick UK Limited, Skykick Inc

Eelotsuse küsimused

1. Kas ELi kaubamärgi või liikmesriigis registreeritud riigisisese kaubamärgi võib tunnistada täielikult või osaliselt kehtetuks selle alusel, et kõik või mõned kaupade ja teenuste nimetused ei ole piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada pädeval asutusel ja kolmandal isikul pelgalt nende mõistete alusel teha kindlaks kaubamärgist tuleneva kaitse ulatus?

2. Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas selline nimetus nagu „arvutitarkvara“ on liiga üldine ja hõlmab liiga erinevaid kaupu, et olla kooskõlas kaubamärgi päritolu tähistamise ülesandega ning olla piisavalt selge ja täpne, et võimaldada pädeval asutusel ja kolmandal isikul pelgalt selle mõiste alusel teha kindlaks kaubamärgist tuleneva kaitse ulatus?

3. Kas on tegemist pahausksusega, kui kaubamärgi registreerimist taotletakse ilma kavatsuseta seda seoses loetletud kaupade või teenustega kasutada?

4. Kui kolmandale küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas saab järeldada, et taotleja esitas taotluse osaliselt heauskselt ja osaliselt pahauskselt, kui ja niivõrd kui tal oli kavatsus kasutada seda kaubamärki seoses osade loetletud kaupade või teenustega, mitte aga seoses ülejäänud loetletud kaupade või teenustega?

5. Kas Ühendkuningriigi 1994. aasta kaubamärgiseaduse artikli 32 lõige 3 on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2015/2436/EL ( 1 ) ja selle eellastega?

( 1 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta direktiiv (EL) 2015/2436 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2015, L 336, lk 1).
3.

Kas direktiivi 2001/29/EÜ artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et omandiõiguse üleminek sellise seaduslikult omandatud eksemplari hilisemate omandajate vahel, mille suhtes on levitamisõigus lõppenud, hõlmab õigust teha reproduktsioone, kui reprodutseerimine on teose eksemplaride seaduslikuks kasutamiseks vajalik, ja milliseid tingimusi selle suhtes kohaldatakse?
Kohtuasi C-288/18: Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Holland) 25. aprillil 2018 – X BV versus Staatssecretaris van Financiën

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Holland) 25. aprillil 2018 – X BV versus Staatssecretaris van Financiën

(Kohtuasi C-288/18)

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: X BV

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Staatssecretaris van Financiën

Eelotsuse küsimus

Kas kombineeritud nomenklatuuri (1. jaanuarist 2007 kuni 25. oktoobrini 2013 kehtinud redaktsiooni) alamrubriike 8528 51 00 ja 8528 59 40 tuleb tõlgendada nii, et LCD- ehk vedelkristallekraaniga lamemonitorid, mis on loodud ja toodetud automaatsest andmetöötlusseadmest ja muudest allikatest pärinevate liitvideosignaalide taasesitamiseks, tuleb olenemata konkreetse monitori objektiivsetest tunnustest ja omadustest liigitada KN alamrubriiki 8528 59 40, kui oma suuruse, kaalu ja funktsioonide tõttu ei sobi need lähedalt vaadates töötamiseks? Kas seejuures on oluline, kas monitori kasutaja (lugeja) ning andmeid automaatses andmetöötlusseadmes töötlev või automaatsesse andmetöötlusseadmesse sisestav isik on üks ja sama isik?
2.

Kas esimesele küsimusele vastamisel on oluline, et liikmesriigi õigus – arvestades tagasisaatmise keelu põhimõtet – ei näe ette taotleja väljasaatmist enne, kui kohus on taotluse alusel otsustanud, et taotleja ei või jääda liikmesriigi territooriumile kuni rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse lahendamiseni?
2)

2.1. Kas asjaolu, et baasindeks, s.o hüpoteeklaenu baasindeks, mille on teenuseosutaja sätestanud laenulepingu tingimuses, on reguleeritud õigus- või haldusnormidega, välistab kohtu kohustuse kontrollida, kas tarbijale on esitatud kõik andmed selle indeksi kohta, mis võivad mõjutada tema kohustuse ulatust, et asuda seisukohale, et lepingutingimus on koostatud direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses selgelt ja arusaadavalt? 2.2. Kas direktiiviga 93/13 on vastuolus kohtupraktika, milles loetakse, et läbipaistvuskohustus on täidetud sellega, et varem koostatud klauslis lihtsalt viidatakse ametlikule indeksile, ilma et teenuseosutajalt, kes on tingimuse kehtestaja, nõutaks selle kohta mingit muud teavet, või kas läbipaistvuskohustuse täitmiseks on, vastupidi, vaja, et tingimuse kehtestaja annaks teavet selle baasindeksi konkreetse mehhanismi ülesehituse, ulatuse ja toimimise kohta? 2.3. Kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tarbijale hüpoteeklaenu baasindeksi ülesehituse, toimimise ning varasema ja tulevikus vähemalt keskpikas perspektiivis prognoositava kujunemise kohta teabe andmata jätmine, võttes arvesse teenuseosutaja teadmisi nende andmete kohta lepingu sõlmimise ajal, võimaldab arvestada, et lepingutingimus, mis sisaldab seda indeksit, ei ole koostatud direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses selgelt ja arusaadavalt? 2.4 Kas direktiivi artikli 4 lõike 2 nõuet, et lepingutingimus peab olema läbipaistev, tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et tarbijat oleks teavitatud haldusnormidest, mis reguleerisid baasindeksit ja selle sisu, kui olulisest teabest, selleks et tarbija oleks mõistnud niisugust indeksit sisaldava lepingutingimuse majanduslikku ja juriidilist tähtsust? 2.5. Kas tingimuse kehtestaja poolt niisuguse reklaami ja teabe avaldamine ja pakkumine, mis võib tarbijat eksitada baasindeksiga indekseeritud hüpoteeklaenulepingu kooskõlastamise ajal, võib olla element, mille põhjal võib kohus hinnata, et lepingutingimus on vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2 ebaõiglane?