KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 30. mail 2013 ( 1 )

Kohtuasi C‑40/12 P

Gascogne Sack Deutschland GmbH, endine Sachsa Verpackung GmbH

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Konkurents — Kartell — Tööstuslike kottide sektor — Trahvid — Mõistliku aja jooksul toimuva õiglase kohtuliku arutamise õiguse rikkumine Üldkohtu poolt”

Eessõna

1. 16. novembril 2011 tegi Üldkohus kolm eraldi kohtuotsust, ( 2 ) milles ta lükkas tagasi taotlused komisjoni otsuse tühistamiseks juhtumis COMP/38354 – tööstuslikud kotid. ( 3 ) Komisjon oli oma otsuses tuvastanud, et mitu ettevõtjat olid raskelt ja kaua rikkunud toonast EÜ artiklit 81 (nüüd ELTL artikkel 101), ning määranud mitmele emaettevõtjale ja nende tütarettevõtjatele suured trahvid. Käesoleval juhul on tegemist ühega nende Üldkohtu otsuste peale esitatud apellatsioonkaebustest. ( 4 )

2. Lisaks uutele küsimustele konkurentsiõiguse kohta sisaldavad apellatsioonkaebused ka kaebust, et Üldkohus ei teinud talle esitatud hagide suhtes oma kohtuotsust mõistliku aja jooksul. Seepärast on selge, et Euroopa Kohus peaks püüdma lahendada need apellatsioonkaebused võimalikult kiiresti. Sel eesmärgil ja ka selleks, et anda piisavalt aega tõlkimiseks, olen ma käsitletavad küsimused jaganud kolme ettepaneku vahel järgmiselt.

3. Peamisi õigusnorme, kartelli, komisjoni otsuseni viinud menetlust ja määratud trahve kirjeldan ma käesoleva ettepaneku punktides 6–32. Kuna igas apellatsioonkaebuses on tõstatatud pisut erinevad küsimused asjaolude kohta, mil emaettevõtjad vastutavad või ei vastuta oma 100% tütarettevõtjate tegevuse eest, käsitlen ma seda teemat kõigis kolmes ettepanekus. Väidet, et Üldkohus ei teinud oma otsust mõistliku aja jooksul (ja eelkõige kriteeriume, mille põhjal määratakse kindlaks, kas tegemist on ülemäärase viivitamisega, ning õiguskaitsevahendeid, mida saab sellisel juhul anda), analüüsin ma kohtuasjas Groupe Gascogne tehtud ettepaneku punktides 70–150. ( 5 ) Iga apellandi konkreetseid argumente (näiteks) Üldkohtu otsuste põhjendatuse piisavuse kohta käsitlen ma üksikasjalikult mõistagi oma vastavates ettepanekutes nende apellatsioonkaebuste kohta. ( 6 )

Sissejuhatus

4. Käesolevas asjas tekib kaks tähtsat küsimust. Esimene on, et kuidas tuleb trahvisummasid arvutada olukorras, kus 100% tütarettevõtja rikub konkurentsieeskirju ning selle eest omistatakse vastutus solidaarvastutuse põhimõttel emaettevõtjale.

5. Teise keskmes on õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on tagatud põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikliga 47 ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni ( 7 ) (edaspidi „EIÕK”) artiklitega 6 ja 13. Põhiküsimused on selles, et mis on „mõistlik aeg” harta artikli 47 tähenduses ja milline on asjakohane õiguskaitsevahend olukorras, kus Üldkohus ei ole oma otsust teinud selle aja jooksul.

Õigusaktid

Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon

6. EIÕK artikli 6 lõige 1 näeb ette, et igaühel on õigus õiglasele ja avalikule kohtumenetlusele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus kohtus. Selle artikkel 13 sätestab, et igaühel, kelle konventsioonis sätestatud õigusi on rikutud, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile. Artikkel 41 näeb ette, et kui Euroopa Inimõiguste Kohus leiab oma menetluses, et konventsiooni on rikutud, võib ta vajaduse korral määrata kahjustatud poolele õiglase hüvituse (samaväärset sõnaselget sätet Euroopa Kohtu kohta ei ole).

Põhiõigused

7. Harta artikkel 41 tagab, et igaühel on õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ning mõistliku aja jooksul.

8. Harta artikli 47 pealkiri on „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele”. See sätestab muu hulgas järgmist: „Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. [...]”

9. Harta artikkel 48 tagab süütuse presumptsiooni ja kaitseõigused. Sarnane tagatis sisaldub ka EIÕK artikli 6 lõikes 2.

10. Harta artikli 51 lõige 1 sätestab: „Harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt, võttes arvesse liidule aluslepingute muudes osades antud volituste piire.”

11. Harta artikli 52 lõige 3 sätestab, et hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad EIÕK‑ga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud.

Aluslepingute sätted

EL leping

12. ELL artikli 19 lõige 1 paneb Euroopa Kohtule kui institutsioonile (mis seega hõlmab Euroopa Kohut, Üldkohut ja erikohtuid) kohustuse „taga[da], et aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel austatakse õigust”. Seepärast peavad liikmesriigid ette nägema „tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades”.

EL toimimise leping

13. ELTL artikli 101 (endine EÜ artikkel 81) kohaselt on keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis takistavad, piiravad või kahjustavad konkurentsi siseturu piires.

14. ELTL artikkel 261 sätestab: „Aluslepingute sätete alusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu poolt ühiselt vastuvõetud määrused ning nõukogu määrused võivad Euroopa Liidu Kohtule anda täieliku pädevuse selliste määrustega ettenähtud karistuste määramisel.”

15. Üldisemas plaanis annab ELTL artikkel 263 Euroopa Kohtule pädevuse kontrollida institutsioonide, nende hulgas komisjoni õigusaktide seaduslikkust, lahendades hagisid, „mille aluseks on pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, käesoleva lepingu või selle rakendusnormi rikkumine või võimu kuritarvitamine.”

Trahvid konkurentsiõiguses

16. Määruse nr 1/2003 ( 8 ) põhjendused 29, 33 ja 37 sätestavad: „(29) Asutamislepingu artiklite 81 ja 82 järgimiseks ning käesoleva määruse põhjal ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele kehtestatud kohustuste täitmise tagamiseks peab olema võimalik määrata trahve ja karistusmakseid. [...] (33) Kuna Euroopa Kohus vaatab asutamislepingu kohaselt läbi kõik käesoleval määrusel põhinevad komisjoni otsused, tuleks anda Euroopa Kohtule kooskõlas asutamislepingu artikliga 229 [nüüd ELTL artikkel 261] täielik pädevus komisjoni otsuste suhtes, millega määratakse trahve ja karistusmakseid. [...] (37) Käesolevas määruses austatakse põhiõigusi ja peetakse kinni iseäranis [hartaga] tunnustatud põhimõtetest. Seepärast tuleks käesolevat määrust tõlgendada ja kohaldada nende õiguste ja põhimõtete kohaselt.”

17. Määruse nr 1/2003 ( 9 ) artikli 23 lõige 2 näeb olukorras, kus ettevõtja rikub ELTL artiklit 101, ette järgmist: „Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve [...] Ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest” (edaspidi „10% piir”).

18. Seda sätet tõlgendavad EL kohtud erilisel moel. Artikli 23 lõikes 2 kasutatav sõna „kogukäive” tähendab sellise kontserni ülemaailmset käivet, mida selle sätte tähenduses käsitletakse „ettevõtjana”, st kõigi kontserni kuuluvate osade käivete summat. ( 10 ) Sõnu „eelmine majandusaasta” tuleb mõista viitena komisjoni otsusele eelnenud majandusaastale. ( 11 ) Seega võetakse 10% piiri arvestamisel aluseks just see aasta.

19. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 3 sätestab, et „trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.”

20. Määruse nr 1/2003 artikkel 31 sätestab: „Euroopa Kohtul on täielik pädevus läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.”

21. Asjassepuutuval ajal kehtisid ka komisjoni 1998. aasta suunised. ( 12 ) Nende preambul sätestas muu hulgas järgmist: „Käesolevates suunistes kirjeldatud põhimõtted peaksid tagama komisjoni otsuste läbipaistvuse ja erapooletuse nii ettevõtjate kui ka Euroopa Ühenduste Kohtu silmis, samas säilitades kaalutlusõiguse, mis asjakohaste õigusaktide alusel on komisjonile antud trahvide määramiseks 10% piires kogukäibest. Seda kaalutlusõigust tuleb siiski kasutada ühtse ja mittediskrimineeriva poliitika kohaselt, mis on kooskõlas konkurentsieeskirjade rikkumise eest karistamise eesmärkidega. Trahvisumma kindlaksmääramise uus meetod põhineb järgmistel eeskirjadel, kusjuures lähtutakse põhisummast, mida suurendatakse raskendavate või vähendatakse kergendavate asjaolude arvessevõtmiseks.”

22. Komisjoni 1998. aasta suuniste 1. osas on täpsustatud, et põhisumma määratakse kindlaks rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal, mis on ainsad määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 osutatud kriteeriumid.

Vaidlusalune otsus

Kartell

23. Vaidlusalune otsus oli adresseeritud 25 ettevõtjale, nende hulgas Groupe Gascogne ja tema tütarettevõtjad Gascogne Sack Deutschland (otsuse kuulutamise ajal Sachsa Verpackung GmbH, edaspidi „GSD” või „Gascogne Sack Deutschland”) ja Kendrion. ( 13 )

24. Valdusettevõtjale Gascogne Deutschland GmbH kuulub 90% GSD‑st. Ülejäänud 10% kuulub Groupe Gascogne’ile, kes omab 100% osalust Gascogne Deutschland GmbH kapitalis. GSD toodab paberkotte (mis ei ole vaidlusaluse otsuse ese) ja kilekotte.

25. 2001. aasta novembris teatas kontsern British Polythene Industries PLC (edaspidi „BPI”) komisjonile, et tööstuslike kottide sektoris tegutseb kartell, ning väljendas soovi teha komisjoniga koostööd vastavalt selle 1996. aasta teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul. ( 14 ) BPI esitas komisjonile tõendid, mille alusel see sai 2002. aasta juunis läbi viia oma kontrollid.

26. Kartell toimis kahel tasandil. Rahvusvahelisel tasandil tegutses ta Valveplasti nime all, mis oli kauplejate ühendus, mille liikmeks võisid astuda tootjad, kelle registreeritud asukoht ja tootmisrajatised asusid siseturul. Liikmed tasusid aastamaksu.

27. Valveplasti alluvuses või eraldi tegutses mitu alarühma, k.a piirkondlikku rühma: Belgia alarühm, Beneluxi alarühm, Saksamaa alarühm, Prantsusmaa alarühm, ja Teppema (või Madalmaade) alarühm.

28. Vaidlusaluse otsuse adressaadid osalesid ELTL artikli 101 ühes ja vältavas rikkumises (hõlmates Beneluxi, Prantsusmaad, Saksamaad ja Hispaaniat), mis seisnes tööstuslike kottide hindade fikseerimise kokkuleppes eesmärgiga kehtestada ühine hindade arvutamise süsteem, jaotada turuosad ja kvoodid, kliendid ning tehinguid, arendada kooskõlastatud tegevust pakkumismenetlustes pakkumiste esitamisel ning vahetada individuaalset teavet. Komisjon tuvastas, et asjassepuutuvad ettevõtjad olid viidatud konkurentsivastases tegevuses osalenud ajavahemikus 3–20 aastat.

29. Komisjon leidis, et Groupe Gascogne’i osalus oma tütarettevõtjas ei olnud puhtalt rahaline. Sellega, et Groupe Gascogne määras kontserni töötajad GSD järelevalveorgani (Beirat) liikmeks, kavatses ta oma tütarettevõtja juhatuse tegevuse üle teostada pidevat järelevalvet. Seepärast otsustas komisjon, et Groupe Gascogne vastutab solidaarselt GSD rikkumise eest alates selle tütarettevõtja omandamise hetkest (1. jaanuar 1994) kuni konkurentsivastase tegevuse lõpuni (26. juuni 2002).

Trahvid

30. Trahvi põhisumma määrati vastavalt rikkumise raskusastmele ja kestusele. ( 15 )

31. Komisjon käsitles kõnealust rikkumist väga raskena. ( 16 )

32. Komisjon leidis, et asjakohane on kartellis osalenud ettevõtjaid kohelda erinevalt vastavalt nende suhtelistele turuosadele 1996. aastal. Seepärast jagas ta kõik asjaomased ettevõtjad kuude kategooriasse. Kõige suuremad tootjad liigitati esimesse kategooriasse. GSD liigitati kuuendasse kategooriasse. Sel alusel määras komisjon trahvi lähtesummaks 5,5 miljonit eurot.

33. Järgmiseks võttis komisjon arvesse rikkumise kestust. GSD puhul oli selleks 14 aastat ja 4 kuud. Seetõttu suurendas komisjon trahvi lähtesummat 140% (5,5 miljonit eurot), saades 7,7 miljonit eurot. See liideti algsele summale 5,5 miljonit eurot, saades trahvi lõppsummaks 13,2 miljonit eurot.

34. Nii määratigi vaidlusaluse otsuse artikli 2 punktiga i GSD trahviks 13,2 miljonit eurot. Sellest on Groupe Gascogne vastutav 9,9 miljoni euro tasumise eest. ( 17 ) See summa vastab 8 aastale ja 5 kuule, mille ajal GSD oli Groupe Gascogne’i 100% tütarettevõtja. Seega vastutab GSD üksi ainult 3,3 miljoni euro tasumise eest.

Vaidlustatud kohtuotsuse kokkuvõte

35. Esimeses astmes ( 18 ) palus GSD Üldkohtul: — tühistada vaidlusalune otsus osas, milles tema ja Groupe Gascogne on nimetatud otsuse adressaatideks ning milles tuvastati, et GSD on rikkunud EÜ artiklit 81 ja et Groupe Gascogne vastutab solidaarselt otsuse artikli 2 punktis i GSD‑le määratud trahvi tasumise eest; — teise võimalusena muuta ja vähendada vaidlusaluse otsusega määratud trahvisummat; — mõista kohtukulud välja komisjonilt.

36. GSD esitas oma esimese nõude kohta kolm väidet: (i) komisjon oli eksinud järeldades, et GSD‑l oli kartellis olnud aktiivne roll; (ii) vaidlusaluse otsuse põhjendused ei olnud piisavad, kuivõrd komisjon ei olnud õiguslikult piisavalt välja toonud aluseid oma väitele, et GSD oli kartellis osalenud „Saksamaa” alarühma koosseisus; (iii) komisjon oli rikkunud määruse nr 17 artiklit 15, järeldades ekslikult, et GSD ei ole sõltumatu ettevõtja, ja samuti ekslikult, et Groupe Gascogne kui tema emaettevõtja vastutab solidaarselt talle määratud trahvi tasumise eest. Lisaks väitis GSD, et komisjon on eksinud talle rikkumises osalemise aja eest määratud trahvi osa kindlaksmääramisel, mis ületas 10% piiri.

37. Teise võimalusena nõudis GSD trahvisumma vähendamist. Ta väitis, et komisjon ei määranud trahvi summat õigesti, et ta oli rikkumise raskusastet ja kestust valesti hinnates rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ning et ta jättis arvesse võtmata kergendavad asjaolud ja GSD koostöö komisjoni koostööteatise alusel. ( 19 )

38. Esimeses astmes toimunud istungil väitis GSD EIÕK artiklile 6 ja harta artiklile 48 viidates, et tema kaitseõigusi on otsustava mõju eelduse kohaldamisega rikutud. Üldkohus leidis, et GSD väidete näol on tegemist uute õigusküsimustega, mida algses hagiavalduses ei olnud. Viidates oma kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c koostoimes artikli 48 lõikega 2, otsustas Üldkohus seepärast tunnistada selle väite vastuvõetamatuks.

Apellatsioonkaebuse väited

39. GSD esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet.

40. Esiteks väidab ta, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta jättis tegemata järelduse, et EL lepingu ja eelkõige selle artikli 6 jõustumine 1. detsembril 2009, millega harta omandas samasuguse õigusliku väärtuse kui aluslepingud, oli menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslik asjaolu. ( 20 )

41. Teiseks väidab GSD, et Üldkohus ei põhjendanud piisavalt oma otsust määruse nr 17 artikli 15 kohaldamise kohta.

42. Kolmandaks väidab GSD, et Üldkohus ei kasutanud kohtuliku kontrolli volitusi ega kontrollinud õigesti komisjoni põhjendusi rikkumise mõju kohta turule.

43. Neljanda võimalusena väidab GSD, et Üldkohus rikkus õigust mõistliku aja jooksul toimuvale õiglasele kohtumenetlusele, mis on tagatud EIÕK artikliga 6, ning tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet. Seepärast tuleb vaidlustatud kohtuotsus tema väitel tühistada või teise võimalusena trahvisummat vähendada, et võtta arvesse GSD‑le mõistliku aja ületamise tõttu tekkinud rahalisi tagajärgi.

Apellatsioonkaebuse esimene väide: harta tõus aluslepingu staatusesse pärast Lissaboni lepingut (selle jõustumist)

Poolte seisukohtade kokkuvõte

44. GSD väidab, et harta õigusliku väärtuse muutusel olid Üldkohtu menetlusele otsesed tagajärjed. Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkt c koostoimes artikli 48 lõikega 2 näeb ette, et kohtumenetluse pool tohib menetluse ajal uusi fakti- ja õigusväiteid esitada ainult juhul, kui need tuginevad faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus. GSD esitas kirjaliku menetluse uuendamise taotluse 20. oktoobril 2010 ja palus kohtuistungil luba esitada väiteid harta artikli 48 ja artikli 52 lõike 1 väidetava rikkumise kohta.

45. Komisjon väidab esiteks, et apellatsioonkaebuse see väide on liiga üldine ja ebatäpne, ning teiseks, et Üldkohus on juba tuvastanud, et otsustava mõju eeldus on kooskõlas süütuse presumptsiooniga. Seega väidab komisjon, et apellatsioonkaebuse esimene väide on alusetu.

Hinnang

46. Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c koostoimes artikli 48 lõikega 2 nähtub, et GSD väide harta artikli 48 kohta, tõlgendatuna EIÕK artikli 6 seisukohast, saaks vastuvõetav olla ainult siis, kui see tugineks menetluse käigus ilmsiks tulnud faktilistele ja õiguslikele asjaoludele.

47. GSD kirjaliku menetluse uuendamise taotlus näitab selgesti, et GSD leidis ka ise, et ta ei olnud seda väidet oma algses hagiavalduses esitanud.

48. Seda näitab ka selle dokumendi enda läbivaatamine.

49. Lisaks leidis Üldkohus, et GSD väide ei täiendanud tema algses hagis esitatud kirjalikke seisukohti ega olnud nendega tihedalt seotud. Olen mõlema hinnanguga nõus.

50. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 85–95 on näha, et Üldkohus analüüsis sellegipoolest GSD sisulisi argumente otsustava mõju eelduse ning harta artikliga 48 tagatud õiguste kohta.

51. Mitte miski ei takistanud GSD‑d tõstatamast kirjaliku menetluse ajal harta artikliga 48, tõlgendatuna EIÕK artikli 6 seisukohast, tagatud õiguste küsimust. Esiteks kuulusid need õigused juba EL õiguse üldpõhimõtete hulka. Teiseks, kuigi harta ei olnud veel õiguslikult siduv, lähtus Euroopa Kohus selle sätetest oma otsustes sageli juba enne ELL artikli 6 jõustumist. ( 21 ) Lisaks on Euroopa Kohus juba sedastanud, et Lissaboni leping ei tee midagi enamat kui vaid kodifitseerib harta. ( 22 )

52. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91–95 tõlgendas Üldkohus oma kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõiget 2. Punktis 92 märkis ta, et GSD tõstatas kohtuistungil uusi küsimusi. Punktis 93 leidis ta, et harta staatuse muutumisega ei teki uus õiguslik asjaolu, kuivõrd süütuse presumptsioon oli EL õiguse üldpõhimõttena juba tagatud. Seepärast lükkas ta GSD väite tagasi.

53. Lisan igaks juhuks, et Euroopa Kohus on hiljuti juba analüüsinud ja tagasi lükanud väited selle kohta, et otsustava mõju eeldus on sisuliselt sama mis süü presumptsioon, mis ei ole kooskõlas harta artikliga 48. ( 23 ) Olen sellega nõus. Ma leian, et otsustava mõju eeldus ei ole sama mis süü presumptsioon. See on hoopis eeldus, et ohjad on emaettevõtja käes, kes seepärast vastutab – olgu heas või halvas – oma 100% tütarettevõtja tegevuse eest.

Apellatsioonkaebuse teine väide: määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaldamise kohta esitatud põhjenduste ebapiisavus

54. GSD apellatsioonkaebuse teine väide on esitatud kahes osas.

Argumendi, et Groupe Gascogne’il ei olnud GSD üle otsustavat mõju, tagasilükkamise ebapiisav põhjendamine

55. GSD apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa käsitleb sisuliselt mõiste „ettevõtja” tähendust, kuivõrd komisjon omistas GSD konkurentsivastases tegevuse eest vastutuse Groupe Gascogne’ile. GSD väidab, et vaidlustatud kohtuotsus ei ole piisavalt põhjendatud osas, miks Groupe Gascogne määrati määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel solidaarselt vastutavaks GSD‑le määratud trahvi tasumise eest. GSD väidab, et Üldkohus ei analüüsinud, kas GSD‑l õnnestus ümber lükata eeldus, et Groupe Gascogne avaldas GSD äritegevusele otsustavat mõju.

Vaidlustatud kohtuotsuse asjakohased punktid

56. GSD viitab vaidlustatud kohtuotsuse järgmistele punktidele: „89. Oma vastuses teabenõudele märkis hageja [selle] väite ümberlükkamiseks, et oma tegevuse eest vastutas ainult tema ja et kontsernis juhiti teda kui kasumikeskust. Lisaks märkis hageja, et tema tegevdirektor R oli tema müügiosakonna juhataja olnud alates 1996. aastast ning et müügiosakonnas töötas kaheksa müügiesindajat, kes kõik allusid müügiosakonna juhatusele. Ta väitis ka, et ta ei ole kunagi saanud kirjalikke korraldusi või soovitusi ning et hinnad räägiti läbi iga kliendiga eraldi. Lõpetuseks märkis ta, et komisjon peaks kasutama oma uurimisvolitusi, kui ta tahab tõendada, et hageja ei ole oma majandustegevuses sõltumatu. 90. Need tegurid ei saa aga ümber lükata eeldust, et Groupe Gascogne avaldas hagejale otsustavat mõju. Hageja on väitnud ainult seda, et Group Gascogne’il ei olnud tegelikku kontrolli tema äritegevuse üle, ega ole selle kohta esitanud ühtki tõendit.” ( 24 )

Poolte seisukohtade kokkuvõte

– GSD apellatsioonkaebus

57. GSD leiab, et Üldkohus ei ole oma otsust selgelt ja ühemõtteliselt põhjendanud. Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 ainult tõdenud, et oma vastuses teabenõudele selle kohta, kas tema tegevus on Groupe Gascogne’ist sõltumatu, ei lükka GSD esitatud faktilised asjaolud ümber otsustava mõju eeldust. Sellega jättis Üldkohus hindamata GSD esitatud uued faktilised asjaolud. Ta piirdus ainult põhimõtte kordamisega ning jättis selgelt ja ühemõtteliselt põhjendamata, kuidas ta sellele järeldusele jõudis.

– Komisjoni vastus

58. Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa tuleb tagasi lükata. Ta leiab, et Üldkohus ei ole kohustatud vastama üksikasjalikult igale talle esitatud argumendile, liiatigi kui neid ei esitata piisavalt selgete ja täpsetena. GSD ei esitanud otsustava mõju eelduse ümberlükkamiseks ühtki uut tõendit. Tema väited on esitatud tegelikult teises kontekstis, nimelt seoses määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaldamisega 10% piiri suhtes.

Hinnang

59. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tähenda Üldkohtu kohustus (Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 ja artikli 53 esimene lõik) otsuseid põhjendada, et Üldkohus peab esitama põhjenduskäigu, milles analüüsitakse ammendavalt ja ühe kaupa menetluse poolte kõiki argumente. Põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjendusi, millele vaidlustatud kohtuotsuses tuginetakse, ning kui Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks apellatsioonimenetluses. ( 25 )

60. Esiteks on selge, et Üldkohus kirjeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–80 GSD argumente mõiste „ettevõtja” tõlgendamise kohta ELTL artikli 101 tähenduses.

61. Teiseks kirjeldas ta punktides 85–87 õiguslikke põhimõtteid, mille alusel ta hindas küsimusi, i) kas GSD ja Groupe Gascogne moodustavad ühe ettevõtja, ii) kas otsustava mõju eeldus on kohaldatav ja iii) kas GSD on ümber lükanud eelduse, et Groupe Gascogne avaldas sellist mõju tema äritegevusele ka tegelikult.

62. Kolmandaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 88 ja 89, et oma hinnangus Üldkohus i) võttis arvesse asjaolu, et GSD oli Groupe Gascogne’i 100% tütarettevõtja, ii) järeldas, et GSD ei olnud otsustava mõju eeldust ümber lükanud, tõendades, et ta oli tegelikult oma äritegevuses sõltumatu, ning iii) lükkas tagasi GSD väite, et sellise sõltumatuse puudumise tõendamine on komisjoni kohustus.

63. Tõepoolest, Üldkohus ei sedastanud sõnaselgelt, et kõnealuse eelduse ümberlükkamisel on tõendamiskoormis GSD‑l. Samas aga on selge, et just sellel alusel on vaidlustatud kohtuotsuse punktid 89 ja 90 põhjendatud.

64. Kuna vaidlustatud kohtuotsuse need punktid võimaldavad GSD‑l mõista põhjendusi, millele Üldkohus oma kohtuotsuses tugineb, ning Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks apellatsioonimenetluses, ei ole vaidlustatud kohtuotsus vastupidi GSD väitele sugugi ebapiisavalt põhjendatud.

65. Seda silmas pidades tuleks GSD apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa tagasi lükata.

Trahvisumma ülempiiri määramisel selle perioodi arvestamata jätmine, mis eelnes GSD omandamisele Groupe Gascogne’i poolt

66. Apellatsioonkaebuse teise väite teine osa on esitatud teise võimalusena. See puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 tõlgendamist, mis näeb ette, et ühegi rikkumises osalenud ettevõtja puhul ei tohi trahv ületada 10% komisjoni otsusele eelnenud majandusaasta kogukäibest.

Poolte seisukohtade kokkuvõte

– GSD apellatsioonkaebus

67. GSD ei ole nõus sellega, kuidas komisjon arvutas tema trahvi summat perioodi osas, mis eelnes tema omandamisele Groupe Gascogne’i poolt. Trahvi kogusumma on 13,2 miljonit eurot, millest Groupe Gascogne vastutab solidaarselt 9,9 miljoni tasumise eest. Üldkohtus väitis GSD, et sellest 3,3 miljonit eurot (ehk 13,2 ja 9,9 miljoni euro vahe) vastab perioodile 9. veebruarist 1988 kuni 31. detsembrini 1993, mis oli enne seda, kui Groupe Gascogne ta omandas. See summa ületab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud piiri (10% GSD käibest).

68. GSD viitab oma seisukoha põhjendamiseks komisjoni lähenemisviisile otsuses 2005/349/EÜ (edaspidi „orgaaniliste peroksiidide otsus”), ( 26 ) mille kohaselt juhul, kui rikkumise aeg on jagatud i) perioodiks, mil rikkumise eest vastutas ainult tütarettevõtja, ja ii) perioodiks, mil rikkumise eest vastutas tütarettevõtja solidaarselt oma emaettevõtjaga, peab komisjon 10% piiri arvutamisel esimese perioodi puhul arvesse võtma ainult tütarettevõtja käivet. GSD väitel tuleneb kohtuotsusest Elf Aquitaine vs. komisjon, ( 27 ) et Üldkohus on rikkunud õigusnorme, kui ta kinnitas, et komisjon võib oma otsustuspraktikat muuta ja ilma põhjendamata mitte lähtuda orgaaniliste peroksiidide otsuse lähenemisviisist. Komisjon võib piiri 10% kontserni ülemaailmsest käibest arvutada ainult teise perioodi puhul. Sellest põhimõttest aga komisjon käesolevas asjas lähtunud ei ole. Trahvisumma 3,3 miljonit eurot on rohkem kui 10% GSD käibest (20078400 eurot) vaidlusalusele otsusele eelnenud majandusaastal.

– Komisjoni vastus

69. Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse teise väite teine osa on tulemusetu. Ta märgib esiteks, et GSD ei ole väitnud, et tema või Üldkohus on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 kohaldades rikkunud õigusnorme. Seega on Üldkohtu järeldus selles punktis lõplik. Teiseks ei tõenda orgaaniliste peroksiidide otsus veel seda, et komisjonil on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud 10% piiri kindlaksmääramisel mingi „lähenemisviis”. Kolmandaks rikub orgaaniliste peroksiidide otsuses kasutatud lähenemisviis õigusnormi. Lisaks erineb käesolev asi kohtuasjast Elf Aquitaine. ( 28 )

70. Üldkohus oma kohtuotsuses orgaaniliste peroksiidide otsuses kasutatud lähenemisviisi ei järginud. Punktis 108 märkis ta: „108. Vastupidi hageja väitele tuleneb eespool esitatust, et kui eristatakse kaht perioodi, millest esimesel omistatakse vastutus rikkumise eest ainult tütarettevõtjale ning teisel juhul emaettevõtjale solidaarselt oma tütarettevõtjaga, ei kohusta määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 komisjoni kindlaks määrama, kas trahvi see osa, mille tasumise eest emaettevõtja solidaarselt ei vastuta, ületab 10% tütarettevõtja enda käibest. Selles sättes ette nähtud piiri ainus mõte seisneb selles, et vältida trahvi määramist, mis oleks majandusüksuse kogusuurust silmas pidades ülemäärane otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Rikkumise eest üksi vastutava ettevõtja käibel kuupäeval, mil rikkumine toime pandi või mil trahv määrati, on selles osas vaid vähe tähtsust.” ( 29 )

Hinnang

71. Kuidas tõlgendada määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 kasutatud mõistet „ettevõtja”, kui see ei ole rikkumise ajavahemiku jooksul samaks jäänud? Kas 10% piiri arvutamisel perioodi osas, mil rikkumise eest vastutab ainult tütarettevõtja, tuleb arvesse võtta kontserni ülemaailmset käivet või ainult tütarettevõtja käivet komisjoni otsusele eelneval majandusaastal?

72. Neid küsimusi analüüsides tuleb meeles pidada, et vaidlust ei ole rikkumise perioodi osas, mil rikkumise eest vastutab ainult GSD, ega sellele järgnenud perioodi osas, mil ta kannab seda vastutust solidaarselt Groupe Gascogne’iga.

73. Kuna Euroopa Kohtult asjakohaseid lahendeid ei ole, viitab GSD komisjoni orgaaniliste peroksiidide otsusele. Selles jagas komisjon vastutuse ema- ja tütarettevõtjale määratud trahvi tasumise eest nii, et eristas perioodi enne tütarettevõtja (edaspidi „PC”) omandamist emaettevõtja (edaspidi „Laporte”) poolt, mil rikkumise eest vastutas ainult PC. Seepärast lähtus komisjon 10% piiri arvutamisel PC, mitte Laporte’i kontserni ülemaailmsest käibest orgaaniliste peroksiidide otsusele eelneval majandusaastal.

74. Mis puutub GSD argumenti komisjoni varasemates otsustes kasutatud lähenemisviiside kohta, siis on kohtupraktikas välja kujunenud seisukoht, et komisjoni varasemad otsused ei ole konkurentsiasjades trahvide määramisel asjakohaseks õiguslikuks raamistikuks, kuna komisjonil on selles valdkonnas lai kaalutlusõigus ning seda teostades ei ole tema varasemad hinnangud talle siduvad. ( 30 ) Seepärast ei olnud komisjon kohustatud oma orgaaniliste peroksiidide otsuses kasutatud lähenemisviisi järgima. Peale selle leian, et komisjonil on õigus, et see konkreetne otsus ei kujuta veel endast väljakujunenud otsustuspraktikat.

75. Sellest aga ei tulene, et komisjoni lähenemisviis käesolevas asjas on kooskõlas määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikega 2.

76. Euroopa Kohtu istungil märkis komisjon, et arvestades Üldkohtu kaht otsust (kohtuotsused Tokai Carbon jt vs. komisjon ( 31 ) ning YKK jt vs. komisjon ( 32 )), asub ta seisukohale, et tema lähenemisviis orgaaniliste peroksiidide otsuses ei olnud õige ning et ta ise eelistab käesolevas asjas kasutatud lähenemisviisi.

77. Minu arvates oli kohtuotsuses Tokai kõne all olnud olukord teine. Seal olid ema- ja tütarettevõtja rikkumise ajal ühe ja sama ettevõtja osad, kuid nende suhe oli 10% piiri arvutamisel aluseks võetud ajal muutunud. ( 33 ) Sellel ajal ei vastutanud emaettevõtja enam oma endise tütarettevõtja eest, kuna neist olid saanud sõsarettevõtjad. Mõlemad tunnistati rikkumise perioodi eest solidaarselt vastutavaks, kuid otsus adresseeriti endisele emaettevõtjale ja endisele tütarettevõtjale eraldi ning 10% piiri kohaldati mõlema suhtes. ( 34 )

78. Kohtuotsuses YKK oli tegemist emaettevõtjaga (edaspidi „YKK”) ja selle 100% tütarettevõtjaga (edaspidi „YKK Stockco”), kelle puhul leiti, et need moodustasid komisjoni otsuse vastuvõtmise ajal ühe ja sama ettevõtja. ( 35 ) Seepärast tunnistati viidatud otsuses YKK YKK Stockco rikkumise eest solidaarselt vastutavaks. Rikkumine oli kestnud kümme aastat. Komisjon tegi kindlaks, et YKK Stockco oli enne seda, kui YKK ta omandas, konkurentsivastase tegevusega tegelnud kuus aastat. Pärast seda, kui tütarettevõtjast sai YKK kontserni osa, kestis tema konkurentsivastane tegevus veel neli aastat. Komisjon leidis, et YKK vastutab YKK Stockcole määratud trahvi tasumise eest solidaarselt perioodi osas, mil viimasest sai tema 100% tütarettevõtja.

79. YKK Stockco väitis, et komisjon oleks pidanud 10% piiri arvutamisel (kuueaastase) rikkumise perioodi osas, mil rikkumise eest vastutas ainult tema, lähtuma ainult tema käibest. Järelikult ei oleks komisjon tohtinud 10% piiri arvutamisel trahvi selles osas lähtuda kontserni ülemaailmsest käibest. Üldkohus sellega ei nõustunud. Ta leidis, et YKK Stockco ja YKK olid 10% piiri arvutamise aluseks oleval ajal solidaarselt vastutavad ning et komisjonil oli seega õigus kogu rikkumise perioodi puhul 10% piiri arvutamisel lähtuda kontserni ülemaailmsest käibest.

80. Komisjoni seisukoht on sisuliselt, et Euroopa Kohus peaks arvesse võtma ettevõtja rahalist olukorda vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal, et hoida ära ülemääraste trahvide määramine ettevõtja rahalise olukorra põhjal rikkumise ajal. ( 36 )

81. Mulle tundub, et orgaaniliste peroksiidide otsuses kasutatud lähenemisviis on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 sõnastuse ja mõttega paremini kooskõlas kui käesolevas asjas kasutatu.

82. Minu teada ei ole olemas kohtupraktikat, kus Euroopa Kohus on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 tõlgendanud seoses olukorraga, nagu on kõne all käesolevas asjas. Minu suhtumine küsimusse on järgmine.

83. Esiteks: määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teine lõik sätestab, et „[ü]hegi rikkumises osalenud ettevõtja [...] puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.” Üldkohus ei teinud ise sõnaselget järeldust, vaid nõustus kaudselt komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses tehtud järeldusega, et perioodi osas enne seda, kui Groupe Gascogne omandas GSD, vastutab rikkumise eest ainult GSD. ( 37 ) Kuna GSD oli ettevõtja, kes osales rikkumises perioodil 9. veebruarist 1988 kuni 1. jaanuarini 1994, siis tundub, et sellel perioodil toime pandud rikkumise puhul on „ettevõtja” määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 tähenduses ainult tema.

84. Hilisema, 1. jaanuarist 1994 kuni 26. juunini 2002 kestnud perioodi puhul oli määruse tähenduses rikkumises osalenud „ettevõtja” nii Groupe Gascogne (otsustava mõju eelduse tõttu) kui ka GSD (kui ettevõtja, kes rikkumise tegelikult toime pani). Seega vastutavad selle perioodi osas rikkumise eest mõlemad ettevõtjad solidaarselt.

85. Teiseks, kui rikkumise toime pannud ettevõtja isik rikkumise ajal muutub, kuna emaettevõtja omandab tütarettevõtjas täieliku osaluse, on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teises lõigus kasutatud mõiste „ettevõtja” piisavalt lai, et hõlmata ka sedalaadi „muutuvaid suhteid”.

86. Kolmandaks, kuigi karistus määratakse tütarettevõtja varasema tegevuse eest, näeb määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 ette, et 10% piiri arvutamisel tuleb lähtuda komisjoni otsuse ajal valitsevast olukorrast. Selles osas ei ole tütarettevõtja olukord sugugi erinev mis tahes muu ettevõtja omast, kuivõrd 10% piiri arvutamisel lähtutakse komisjoni otsusele eelnevast majandusaastast. Seega on tähtis eristada tütarettevõtja käivet emaettevõtja omast ning 10% piiri arvutamisel perioodi osas enne tema omandamist emaettevõtja poolt tuleb lähtuda ainult tema enda käibest.

87. Neljandaks tundub mulle, et selline tõlgendus on artikli 23 lõike 2 eesmärkidega paremini kooskõlas kui komisjoni lähenemisviis. 10% piiri mõte on kaitsta ettevõtjat ülemääraste trahvide eest, mis võiksid ta majanduslikult hävitada. ( 38 ) Kui tütarettevõtjale määratakse trahv rikkumise eest, mille eest vastutab ainult tema, kogu kontserni ülemaailmse käibe alusel, annab see tulemuseks arvatavasti suurema summa (kuna 10% kogu kontserni ülemaailmsest käibest on harilikult rohkem kui 10% üheainsa tütarettevõtja käibest). Seega kaasneks selle arvutusmeetodiga suurem trahv kui siis, kui 10% piiri arvutamisel lähtutaks ainult tütarettevõtja enda käibest.

88. Seepärast leian, et komisjoni lähenemisviis ei taga – nagu seadusandja on taotlenud – ülemääraste trahvide määramise ärahoidmist.

89. Lõpetuseks tundub mõistlik eeldada, et olukorras nagu käesolev eristab komisjon vastutuse omistamiseks isikliku vastutuse põhimõttel perioode enne ja pärast seda, kui emaettevõtja tütarettevõtja omandas. ( 39 ) Just sellepärast, et tütarettevõtja konkurentsivastane tegevus esimesel perioodil toimus enne seda ning emaettevõtja moodustas ühe ja sama ettevõtja, ei tunnistata emaettevõtjat selle rikkumise perioodi osas oma tütarettevõtjaga solidaarselt vastutavaks. Analoogia alusel aga on minu arvates väga raske põhjendada seda, miks tuleks 10% piiri arvutamisel lähtuda kontserni ülemaailmsest käibest trahvi puhul, mille peab tasuma tütarettevõtja ise ja mis on määratud rikkumise eest, mida emaettevõtja ise toime ei ole pannud ja mille eest talle kõnealuse perioodi osas vastutust ei ole omistatud.

90. Minu arvates on Üldkohus seega määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 tõlgendades eksinud ning vaidlusalune kohtuotsus tuleks selles osas tühistada. Seega olen ma seisukohal, et GSD‑le perioodi osas 9. veebruarist 1988 kuni 1. jaanuarini 1994 määratud trahv saab olla ainult summas kuni 2078400 eurot (10% tema käibest vaidlusalusele otsusele eelnenud majandusaastal).

Apellatsioonkaebuse kolmas väide: rikkumise mõju turule

Rikkumise väga raskeks liigitamise ebapiisav põhjendamine Üldkohtu poolt

91. Oma apellatsioonkaebuse kolmanda väitega vaidlustab GSD Üldkohtu otsuse selles osas, et komisjon on rikkumise õigesti liigitanud väga raskeks.

Poolte seisukohtade kokkuvõte

– GSD apellatsioonkaebus

92. GSD väidab, et Üldkohus ei ole vaidlusaluses otsuses esitatud põhjendusi rikkumise tegeliku mõju kohta turule piisavalt ja sidusalt hinnanud. Tema arvates ei nähtu otsusest, kas komisjon tõendab kartelli mõju turule oma esitatud kriteeriumidega või kas komisjon on seisukohal, et see mõju ei ole mõõdetav. Seepärast väidab GSD, et tal on raske oma kaitseõigusi kasutada, kuna asi on ebamäärane. Üldkohus eksis vaidlusaluses otsuses esitatud põhjendusi õigeks tunnistades selles osas, et ta ei pidanud kartelli mõju turule mõõdetavaks, kuid nõustus siiski komisjoni arvamusega, et rikkumine tuleb liigitada väga raskeks.

– Komisjoni vastus

93. Komisjon leiab esiteks, et GSD väide on vastuvõetamatu sellepärast, et see ei väitnud esimeses astmes, et tal oli vaidlusaluse otsuse mõistmisega raskusi; teiseks, et vaidlusalune otsus on piisavalt selgesti põhjendatud; kolmandaks, et rikkumisel oli turule tegelik mõju, kuid seda ei ole võimalik mõõta; ja neljandaks, et kohtupraktikas on välja kujunenud seisukoht, et trahvi summa määramisel on rikkumise tegeliku mõju turule arvessevõtmine võimalik, kuid mitte kohustuslik.

Hinnang

94. Nagu komisjon, leian ka mina, et argument, et vaidlusalune otsus ei ole piisavalt põhjendatud, on vastuvõetamatu, kuna seda ei tõstatatud esimeses astmes. Kui ma aga GSD väite sisu lühidalt analüüsin, võib Euroopa Kohtule sellest abi olla.

95. Kui Üldkohus nõustus komisjoni järeldusega, et tegemist oli ELTL artikli 101 väga raske rikkumisega, ja kinnitas komisjoni otsust määrata trahvi summa kindlaks ilma tõenditeta tegeliku mõju kohta turule, siis kas ta jättis sellega vaidlusaluse otsuse põhjendused läbi analüüsimata? Ja kas vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on selles osas piisavad ja sidusad?

96. GSD ei ole nimetanud kohtuotsuse konkreetseid punkte, mille tõttu ta ebapiisava põhjendamise väite esitas.

97. Ma leian, et Üldkohus ei ole kohtuliku kontrolli volituste kasutamisel eksinud.

98. Üldiselt on õige, et rikkumise tegelik mõju turule on üks kriteerium paljudest, mida rikkumise raskusastme määramisel arvesse võetakse. Lisaks on see tegur konkurentsivastase tegevuse raskusastme määramisel oluline ainult siis, kui „tegelik mõju turule” on ka tegelikult mõõdetav. ( 40 )

99. Trahvi põhisumma määramisel tuleb arvesse võtta rikkumise kestust ja kõiki tegureid, mis võivad mõjutada selle raskusastme hindamist, nagu näiteks iga ettevõtja käitumine, nende roll kartelli moodustamisel, tulu, mida nad oma konkurentsivastase tegevusega võisid saada, nende ettevõtjate suurus, asjaomaste kaupade väärtus ning oht, mida seda laadi rikkumised Euroopa Liidu eesmärkidele kujutavad. ( 41 )

100. Eeltoodust tuleneb, et konkurentsivastase tegevuse mõju turule ei ole iseenesest trahvi põhisumma hindamisel määrav tegur. Tahtluse aspektiga seotud tegurid võivad omada suuremat tähtsust kui tegevuse mõjuga seotud tegurid, eelkõige juhul, kui tegemist on eriti raskete rikkumistega. ( 42 )

101. Üldkohus kaalus rikkumise raskusastme küsimust sammhaaval, käsitledes kõigepealt selle tegelikku mõju turule ja seejärel seda, kas komisjon oli trahvide määramisel kartelliosalisi erinevalt kohelnud. Viimane küsimus käesolevas menetluses arutusel ei ole.

102. Tegeliku mõju kohta turule esitas GSD Üldkohtule järgmised seisukohad. Esiteks väitis ta, et kui komisjon otsustas, et rikkumise mõju turule ei ole vaja mõõta, rikkus ta sellega oma 1998. aasta suuniseid. Teiseks viitas GSD ühele varasemale kohtuasjale (Degussa vs. komisjon ( 43 )), kus Üldkohus tuvastas, et kui rikkumise mõju turule on tõendatud ainult osaliselt, tuleb komisjoni määratud trahvi summat vähendada. Kolmandaks väitis GSD, et komisjon oleks rikkumise raskusastme määramisel pidanud arvesse võtma asjaolu, et GSD teatavas konkurentsivastases tegevuses ei osalenud.

103. Üldkohus analüüsis kõiki GSD argumente. Oma kohtuotsuse punktis 117 märkis ta järgmist: ( 44 ) „[...] rikkumise tegelikku mõju turule tuleb rikkumise raskusastme määramisel arvesse võtta ainult siis, kui seda on võimalik mõõta.”

104. Seepärast järeldas Üldkohus oma kohtuotsuse punktis 118: „Hageja argument, et Üldkohus peaks siis, kui rikkumise mõju turule ei ole võimalik mõõta, sisuliselt vähendama komisjoni määratud trahvi summat, on seepärast tulemusetu.”

105. Seejärel analüüsis Üldkohus kohtuotsust Degussa ja järeldas, et see on erinev: ( 45 ) „Selles kohtuasjas vähendas Üldkohus trahvi summat seoses oma järeldusega, et komisjon ei olnud arvesse võtnud mitut tegurit, mis viitasid sellele, et kartellil ei olnud teataval perioodil mitte mingisugust mõju. [...] Lisaks oli selles asjas tehtud kohtuotsuse punktides 241 ja 242 tuvastatud, et tõendamist ei olnud leidnud mis tahes uue hinnakokkuleppe sõlmimine sellel perioodil ega ühegi varasema hinnakokkuleppe järgimine.”

106. Üldkohus järeldas siin teistmoodi: ( 46 ) „Käesolevas asjas ei väidagi komisjon, et ta oskab rikkumise mõju turule mõõta, ning ka hageja ei ole esitanud ühtki argumenti ega materjali, mis tõendaks, et kartell ei ole tegelikult mitte mingil moel toiminud ning et tal ei ole seetõttu olnud turule mitte mingisugust mõju.”

107. Üldkohus tuvastas GSD osalemise kohta kartellis veel mitu faktilist asjaolu. Nii tuvastas ta, et GSD tegevus, nagu näiteks tema osalemine teabevahetussüsteemides, ( 47 ) turgude jagamisel ( 48 ) ja hindade kindlaksmääramisel ( 49 ) on oma olemuselt konkurentsieeskirjade eriti raske rikkumine.

108. Tõsi, Üldkohus ei sedastanud sõnaselgelt, et konkurentsivastase tegevusega tegelemine ei ole iseenesest lõplik kriteerium, mille põhjal määrata kindlaks trahvi põhisummat. Kuid tema üldisest hinnangust rikkumise raskusastmele nähtub, et ta ei lähtunud oma järelduste tegemisel ainult konkurentsivastase tegevuse üldisest mõjust turule. Ta lükkas tagasi GSD argumendid, millega see taotles oma trahvi põhisumma vähendamist. Lisaks tuvastas ta, et GSD tegevus on konkurentsiõiguse normide rikkumise hindamisel asjakohane tegur.

109. Seega kuna Üldkohus hindas vaidlusalust otsust Euroopa Kohtu praktikas välja kujunenud põhimõtete alusel, ( 50 ) on vaidlusalune otsus piisavalt põhjendatud.

110. Seega on apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa alusetu.

Õigusnormi rikkumine seoses rikkumise „tegeliku mõjuga turule”

111. Oma apellatsioonkaebuse kolmanda väite teise osaga, mis on esitatud teise võimalusena, vaidlustab GSD meetodi, mille abil komisjon arvutas välja trahvi põhisumma.

Poolte seisukohtade kokkuvõte

– GSD apellatsioonkaebus

112. GSD väidab, et kui komisjon otsustab võtta arvesse rikkumise tegelikku mõju turule, peab ta esitama konkreetsed, usutavad ja piisavad kriteeriumid selle kohta, milline mõju võis rikkumisel sellel turul toimuvale konkurentsile tegelikult olla. Siin ei ole komisjon ühtki sellist kriteeriumi nimetanud. Lihtsalt asjaolust, et kartell toimis, järeldas ta rikkumise tegeliku mõju turule. GSD väidab, et selline seisukoht ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga ja et Üldkohtu põhjendus ei olnud selles osas piisav.

– Komisjoni vastus

113. Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa on vastuvõetamatu ja tulemusetu mitmel põhjusel. Esiteks ei ole GSD vaidlustanud seda, et rikkumisel oli turule mõju. Teiseks ei ole ta nimetanud vaidlustatud kohtuotsusest ühtki konkreetset punkti, kus Üldkohus on tema arvates õigusnormi rikkunud. Kolmandaks on apellatsioonkaebuse kolmanda väite see osa tulemusetu sellepärast, et nagu näha vaidlusaluse otsuse põhjendusest 765, ei määratud trahvi summat kindlaks rikkumisega turule avaldatud tegeliku mõju põhjal. Neljandaks ei arvutatud trahvi põhisummat kartelliga turule avaldatud mõju põhjal, vaid kartellis sõlmitud salajaste lepete, nende täitmise ja hõlmatud geograafilise ala suuruse põhjal.

Hinnang

114. Kui Üldkohus kontrollis komisjoni otsust trahvi põhisumma määramise kohta, siis kas ta põhjendas piisavalt oma otsust jätta see summa vähendamata, arvestades et komisjon ei olnud kartelli mõju turule mõõtnud, kuna see ei olnud tema arvates mõõdetav?

115. Minu arvates on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsust põhjendanud piisavalt selgesti, et huvitatud isikud saaksid mõista põhjendusi, millele tema otsus tugineb, ning Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks. ( 51 )

116. Üldkohus võttis arvesse, et komisjon ei olnud oma otsuses kindlaks määranud kartelli tegelikku mõju turule. ( 52 ) Ta võttis arvesse ka teisi tegureid, nagu näiteks GSD poolt rikkumises osalemise laad, tema konkurentsivastase tegevuse laad ja hõlmatud geograafilise ala suurus. ( 53 )

117. Üldkohus viitab oma kohtuotsuse punktis 117 komisjoni 1998. aasta suunistele ja ei ole sellega õigusnorme rikkunud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 märkis Üldkohus, et kriteeriumi „tegelik mõju turule” kohaldamine on vabatahtlik. ( 54 ) Ta tuvastas trahvi põhisumma kindlaksmääramisel, et see kriteerium ei ole mõõdetav. Sellest järeldas ta, et komisjon ei ole kohustatud esitama tegeliku mõju olemasolu kohta täiendavaid tõendeid.

118. Seega hinnati käesolevas asjas kõne all oleva rikkumise raskusastet selliste tegurite põhjal, nagu GSD tegevus ja rikkumisega hõlmatud geograafilise turu suurus. See on täielikus kooskõlas komisjoni 1998. aasta suuniste punktiga 1 A ja Euroopa Kohtu praktikaga. ( 55 )

119. Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa on seega tulemusetu.

120. Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide tervikuna tagasi lükata.

Suutmatus trahvi tasuda

121. GSD tegi käesolevas menetluses toimunud kohtuistungil märkusi oma rahalise olukorra kohta, väites, et ta ei ole suuteline vaidlusaluse otsusega määratud trahvi tasuma. Seda väidet ei esitatud esimeses astmes.

122. Millisel õiguslikul alusel seda väideti, ei ole selge, kuna sellega seoses ei ole viidatud ka ühelegi aluslepingu või Euroopa Kohtu põhikirja või kodukorra sättele.

123. Ma leian, et GSD väide oma suutmatuse kohta trahvi tasuda on vastuvõetamatu kolmel põhjusel.

124. Esiteks, Euroopa Kohtule saab apellatsioonkaebuse esitada ainult piiratud õigusküsimustes. Küsimusega, kas GSD on või ei ole suuteline oma trahvi tasuma, kaasnevad faktilised asjaolud, mis ei ole Euroopa Kohtu apellatsioonimenetluse ese. Teiseks ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses õigluse põhjendusel asendada enda hinnanguga seda hinnangut, mille Üldkohus oma täieliku pädevuse raames ettevõtjatele ühenduse õiguse eeskirjade rikkumise eest määratud trahvisummade kohta andis. ( 56 ) Kolmandaks on kohtupraktikas välja kujunenud seisukoht, et komisjonil ei ole kohustust trahvisummat kindlaks määrates arvestada ettevõtja majanduslikku olukorda, ( 57 ) kuna sellise kohustuse tunnustamine viiks turutingimustega halvemini kohandunud ettevõtjatele õigustamatu konkurentsieelise andmiseni. ( 58 )

Otsuse mõistliku aja jooksul tegemata jätmine

Poolte seisukohtade kokkuvõte

GSD apellatsioonkaebus

125. GSD väidab, et kui ta vaidlusaluse otsuse ja sellega määratud trahvi Üldkohtus vaidlustas, võttis ta trahvi ja sellega seotud intresside tasumiseks pangagarantii, mis kehtis esimeses astmes toimunud menetluse lõpuni. GSD leiab, et see menetlus oli liiga pikk (5 aastat ja 10 kuud). ( 59 )

126. Ta väidab, et kuna Üldkohus ei teinud oma otsust mõistliku aja jooksul, on ta rikkunud harta artiklit 47. Seepärast nõuab ta Euroopa Kohtult Üldkohtu otsuse tühistamist või talle määratud trahvi summa vähendamist, arvestades talle tema põhiõiguse rikkumise tõttu tekkinud rahalist koormust.

Komisjoni vastus

127. Komisjon väidab esiteks, et GSD väide on vastuvõetamatu, kuna ta ei tõstatanud mõistliku aja jooksul otsuse tegemata jätmise küsimust Üldkohtu istungil. Teiseks ei saa vaidlustatud kohtuotsust tühistada täielikult, kuna GSD ei ole väitnud, et sellega, et Üldkohus ei teinud otsust tema asjas mõistliku aja jooksul, on rikutud tema kaitseõigusi. Kolmandaks, isegi kui Euroopa Kohus tuvastab, et Üldkohtu menetlus oli põhjendamatult pikk, ei ole GSD‑le selle tõttu varalist kahju tekkinud. Neljandaks, asjakohane õiguskaitsevahend sellises olukorras on GSD jaoks esitada eraldi kahju hüvitamise nõue. Või viiendaks, kui Euroopa Kohus määrab apellatsioonimenetluses hüvitise, peaks see olema ainult sümboolne.

Hinnang

128. Nagu komisjon märgib, ei tõstatanud GSD mõistliku aja jooksul otsuse tegemata jätmise küsimust esimeses astmes. Selles ei ole midagi üllatavat. Kuigi kaebuse esitaja võib selle küsimuse tõstatada (nagu seda tegi ka Kendrion) juba Üldkohtu istungil, saab esimeses astmes toimunud menetluse kogukestus teatavaks alles siis, kui Üldkohus on oma otsuse kuulutanud. Kaebuse esitaja võib (näiteks) väita, et Üldkohus viivitas oma otsuse tegemisega pärast kohtuistungit liiga kaua ja et seepärast tuleb seda aega täiendava asjaoluna arvesse võtta. ( 60 )

129. Seega saab kaebuse esitaja oma olukorrast ülevaate alles siis, kui esimese astme menetlus on lõppenud. Mulle tundub, et GSD ongi just niimoodi asjale lähenenud. Kui kaebuse esitajad ei saaks seda teha põhjusel, et nad pidid selle küsimuse tõstatama esimeses astmes (vältimaks seda, et nad ei saa seda enam teha apellatsioonimenetluses), ei pruugi neil olla sellise otsuse tegemiseks kogu vajalikku teavet. See võib kahjustada nende kaitseõigusi. Seega peaks kaebuse esitajal olema õigus valida, kas ta tõstatab selle küsimuse esimeses astmes või esimest korda alles apellatsioonimenetluses.

130. Seepärast leian, et GSD‑l on õigus tõstatada küsimus, kas Üldkohus tegi oma otsuse mõistliku aja jooksul, esimest korda Euroopa Kohtu apellatsioonimenetluses. ( 61 )

131. Kohtuasjas Baustahlgewebe ( 62 ) märkis Euroopa Kohus, et mõistliku aja küsimust tuleb iga kord eraldi hinnata. Ta lähtus seejuures järgmistest kriteeriumidest, mis on tuletatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast: i) asja tähtsus asjaomase isiku jaoks, ii) asja keerukus, iii) asjaomase poole käitumine ning iv) pädevate asutuste tegevus (edaspidi „Baustahlgewebe kriteeriumid”). ( 63 )

132. Oma ettepanekus kohtuasjas Groupe Gascogne, kus ma käsitlen seda küsimust süvitsi, jõuan järeldusele, et Baustahlgewebe kriteeriume tuleks täpsustada. Konkreetsemalt leian ma seal, et tuvastamaks, kas kohtuotsus on tehtud mõistliku aja jooksul, on mõistlikum hinnata, kas Üldkohtu menetluses oli põhjendamatuid seisuperioode ( 64 ), mitte keskenduda menetluse kogukestusele alates hagi esitamisest kuni otsuse kuulutamiseni.

133. GSD esitas oma tühistamishagi 23. veebruaril 2006. Kirjalik menetlus lõppes 23. veebruaril 2007. Pärast seda, kui asi oli ilmselt passiivselt seisnud ligikaudu kolm aastat ja seitse kuud, teatas Üldkohtu kantselei 23. septembril 2010 pooltele, et asi on üle antud neljandale kojale. 20. oktoobril 2010 esitas GSD Üldkohtule taotluse kirjaliku menetluse uuendamiseks. ( 65 )14. detsembril 2010 teatati GSD‑le istungi kuupäev. Istung toimus 2. veebruaril 2011 ja otsuse tegi Üldkohus sama aasta 16. novembril. Esimese kohtuastme menetlus kestis kokku 5 aastat ja 10 kuud ning kirjaliku menetluse lõpu ja istungi vahele jäi ligikaudu 4 aastat.

134. Nelja Baustahlgewebe kriteeriumi kohaldades on selge, et kuna GSD‑le määrati vaidlusaluse otsusega suur trahv, on käesolev kohtuasi ettevõtja jaoks oluline. Samuti on selge, et esimeses astmes tekkisid asjas keerukad küsimused. Ma ei leia, et menetluse põhjendamatut kestust saaks põhjendada GSD tegevusega. Tõsi, 20. oktoobril 2010 taotles GSD Üldkohtult kirjaliku menetluse uuendamist, et esitada argumendid harta uue, Lissaboni lepingu järgse staatuse kohta (vt eespool punktid 46–53). Tõsiasi, et GSD‑le teatati istungi kuupäev 14. detsembril 2010, näitab aga seda, et sellel menetluslikul intsidendil polnud peaaegu mitte mingisugust mõju menetluse üldisele kestusele. Euroopa Kohtule ei ole esitatud mitte mingisugust teavet, mis selgitaks või põhjendaks kolme aasta ja kaheksa kuu pikkust seisuperioodi alates kirjaliku menetluse lõpust kuni GSD taotluseni kirjaliku menetluse uuendamiseks. Selliste tõendite puudumisel olen arvamusel, et kohtuasja ei lahendatud mõistliku aja jooksul. Nagu ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Groupe Gascogne ( 66 ), leian ma, et (üldiselt võttes) võis menetluse see staadium kesta kuni kaks aastat, ilma et asja menetlemist saaks pidada „ülemäära” pikaks. Sellest järeldub, et käesoleva asja menetlemine Üldkohtus kestis – ümardatult – ligi aasta ja kaheksa kuud kauem kui oleks pidanud.

135. Seetõttu leian, et on rikutud GSD põhiõigust asja arutamisele Üldkohtus mõistliku aja jooksul.

136. Minu ettepanekust kohtuasjas Groupe Gascogne ( 67 ) järeldub, et kui tuvastatakse harta artikli 47 rikkumine, ei tohiks vaidlustatud kohtuotsust tühistada ainuüksi selle järelduse tõttu.

137. Peale selle, nagu märgib komisjon, ei ole GSD väitnud, et selle menetlusnormi rikkumise tulemusena rikuti tema kaitseõigusi.

138. Seetõttu ei arva ma, et vaidlustatud kohtuotsus tuleks tühistada.

139. Mulle tundub, et GSD teise võimalusena esitatud trahvi vähendamise nõue põhineb Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas Baustahlgewebe ( 68 ) kohaldatud lähenemisviisil, mitte ei ole esitatud omaette varalise kahju ja/või mittevaralise kahju nõudena.

140. Seda väidet arvesse võttes leian, et varalise kahju ja/või mittevaralise kahju nõude puudumisel on õiglaseks hüvitiseks kohtuotsuses sisalduv avaldus, et Üldkohus on rikkunud harta artiklit 47. ( 69 )

141. Seepärast teen järelduse, et kui GSD leiab, et ta on kandnud kahju, kuna Üldkohus ei lahendanud tema asja mõistliku aja jooksul, on tema jaoks harta artikli 47 kohaldamisel, tõlgendatuna EIÕK artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 13 silmas pidades, asjakohasem ja tõhusam õiguskaitsevahend Üldkohtule kahju hüvitamise hagi esitamine kui trahvisumma vähendamine. ( 70 ) Seetõttu teen ettepaneku, et Euroopa Kohus teeks avalduse, et Üldkohus lahendas GSD apellatsioonikaebust liiga kaua; samuti peaks Euroopa Kohus selgelt ära märkima, et GSD võib soovi korral esitada eraldi kahju hüvitamise hagi.

Kohtukulud

142. Kui Euroopa Kohus nõustub minu hinnanguga apellatsioonkaebuse kohta, siis kodukorra artiklite 137, 138, 140 ja 184 koostoimes tuleb jätta GSD kui kohtuvaidluse kõigi väidete osas peale apellatsioonkaebuse teise väite teise osa ( 71 ) kaotanud poole kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks kolmandikku komisjoni kuludest.

Ettepanek

143. Eespool esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku: — lükata apellatsioonkaebuse esimene ja kolmas väide tagasi ning tunnistada teise väite esimene osa põhjendamatuks; — tühistada Üldkohtu otsus kohtuasjas T‑79/06: Sachsa Verpackung vs. komisjon osas, milles Üldkohus lükkab tagasi nõude, et trahvi summaks perioodi osas enne Gascogne Sack Deutschlandi omandamist Groupe Gascogne’i poolt ei oleks tohtinud määrata 3,3 miljonit eurot ja et see tuleb asendada 2078400 euroga; — teha avaldus, et Üldkohus ei teinud otsust kohtuasjas T‑79/06: Sachsa Verpackung vs. komisjon mõistliku aja jooksul; ning — jätta Gascogne Sack Deutschlandi kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja kaks kolmandikku komisjoni kohtukuludest.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) 16. novembri 2011. aasta otsused kohtuasjades T‑54/06: Kendrion vs. komisjon, T‑72/06: Groupe Gascogne vs. komisjon, T‑79/06: Sachsa Verpackung GmbH vs. komisjon. Avaldatud on kõigi kolme vaidlustatud kohtuotsuse ingliskeelsed kokkuvõtted. Otsuste prantsuskeelsed täistekstid on avaldatud Euroopa Kohtu veebisaidil. Kohtuotsuse Kendrion täistekst on avaldatud ka hollandi keeles.

( 3 ) Komisjoni 30. novembri 2005. aasta otsus K(2005) 4634 lõplik, mis käsitleb Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 81 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/38354 – tööstuslikud kotid) (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Kokkuvõte: ELT 2007, L 282, lk 41.

( 4 ) Kohtuasjad C‑40/12 P: Gascogne Sack Deutschland vs. komisjon (käesoleva ettepaneku ese), C‑50/12 P: Kendrion vs. komisjon ja C‑58/12 P: Groupe Gascogne vs. komisjon. Tervikpildi saamiseks seoses vaidlusaluse otsuse peale Üldkohtule esitatud hagidega ja seejärel Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebustega palun vaadata kohtuasjas Groupe Gascogne minu ettepaneku punkti 102.

( 5 ) Viidatud eespool 4. joonealuses märkuses.

( 6 ) Minu ettepanekud kõigi kolme apellatsioonkaebuse kohta on esitatud 30. mail 2013.

( 7 ) ELT 2010, C 83, lk 2.

( 8 ) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (ELT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205). Määruse nr 1/2003 põhjendustes 29 ja 33 sisalduvad sätted on samad, mis määruse nr 17, esimese määruse asutamislepingu artiklite 85 ja 86 rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) (edaspidi „määrus nr 17”) 10. ja 12. põhjendus.

( 9 ) Määrus nr 17 tunnistati määruse nr 1/2003 artikli 43 lõikega 1 kehtetuks. Komisjon nimetab mõlemat määrust oma vaidlusaluse otsuse 6. osas trahvide määramise õiguslikuks aluseks. Määruse nr 17 asjakohased sätted on artikli 15 lõige 2 ja artikkel 17. Määruses nr 1/2003 vastavad neile artikli 23 lõiked 2 ja 3 ning artikkel 31. Käesolevas ettepanekus viitan määruse nr 1/2003 sätetele mõttega, et need hõlmavad ka määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja artiklit 17, kuna neid ei ole käesoleva apellatsioonkaebusega tõstatatud küsimuste osas oluliselt muudetud.

( 10 ) 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C-413/08 P: Lafarge vs. komisjon (EKL 2010, lk I-5361, punkt 102). Komisjoni 1998. aasta suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171) (edaspidi „komisjoni 1998. aasta suunised”) mainivad määruse artikli 23 lõikes 2 osutatud 10% piiri puhul „ülemaailmset käivet”. Seepärast kasutan käesolevas ettepanekus kogu kontserni käibe kohta sõna „ülemaailmne käive”.

( 11 ) 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-291/98 P: Sarrió vs. komisjon (EKL 2000, lk I-9991, edaspidi „kohtuotsus Sarrió”, punkt 85).

( 12 ) Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.

( 13 ) Nende ettevõtjate poolt Üldkohtule esitatud hagide ja Üldkohtu otsuste peale Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebuste kohta vt eespool vastavalt 2. ja 4. joonealune märkus.

( 14 ) EÜT 1996 C 207, lk 4.

( 15 ) Vt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2.

( 16 ) Vaidlusaluse otsuse põhjendused 755–757.

( 17 ) Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 783.

( 18 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sachsa Verpackung (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).

( 19 ) Komisjoni teatis, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155) (edaspidi „koostööteatis”), kehtis alates 14. veebruarist 2002. See teatis asendas komisjoni teatist trahvide määramata jätmise või vähendamise kohta kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4).

( 20 ) Kodukorra artikli 48 lõige 2.

( 21 ) Vt nt 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-402/05 P ja C-415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I-6351, punkt 335).

( 22 ) 3. mai 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑289/11 P: Legris Industries vs. komisjon (punkt 36).

( 23 ) 19. juuli 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑628/10 P ja C‑14/11 P: Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco vs. komisjon (edaspidi „kohtuotsus Alliance One”, punktid 46, 47, 108 ja 113).

( 24 ) Eesti keeles asjassepuutumatu joonealune märkus.

( 25 ) Vt eespool 23. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Alliance One, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 26 ) K(2003) 4570 (lõplik) (Juhtum COMP/E‑2/37.857 – Orgaanilised peroksiidid) […] Kokkuvõte: ELT 2005, L 110, lk 44.

( 27 ) 29. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-521/09 P: Elf Aquitane vs. komisjon (EKL 2011, lk I-8947) (edaspidi „kohtuotsus Elf Aquitaine”).

( 28 ) Vt 27. joonealune märkus.

( 29 ) Eesti keeles asjassepuutumatu joonealune märkus.

( 30 ) 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-534/07 P: Prym ja Prym Consumer vs. komisjon (EKL 2009, lk I-7415, edaspidi „kohtuotsus Prym”, punkt 98).

( 31 ) 15. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03 (edaspidi „kohtuotsus Tokai”). Avaldatud on kohtuotsuse kokkuvõte. Saksa-, inglis- ja prantsuskeelne täistekst on avaldatud Euroopa Kohtu veebisaidil.

( 32 ) 27. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑448/07: YKK jt (edaspidi „kohtuotsus YKK”).

( 33 ) Vt punkt 18 eespool.

( 34 ) Eespool 31. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Tokai, punktid 389–391.

( 35 ) YKK asi on praegu edasi kaevatud Euroopa Kohtusse (kohtuasi C‑408/12 P) ja see punkt on ka üks apellatsioonkaebuse väidetest.

( 36 ) Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sarrió, punkt 85.

( 37 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 108 algus, viidatud eespool punktis 70.

( 38 ) 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (EKL 2005, lk I-5425, punktid 280 ja 281).

( 39 ) Isikliku vastutuse põhimõtte kohaldamise kohta olukorras, kus tütarettevõtja poolt toime pandud rikkumise eest omistatakse vastutus emaettevõtjale, vt eespool 23. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Alliance One, punkt 42. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas Kendrion, viidatud eespool 4. joonealuses märkuses, punktid 36–40.

( 40 ) Eespool 30. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Prym, punkt 96.

( 41 ) 12. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑554/08 P: Carbone-Lorraine vs. komisjon (edaspidi „kohtuotsus Carbone-Lorraine”), punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 42 ) Eespool 41. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 43 ) 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T-279/02: Degussa (EKL 2006, lk II-897) (edaspidi „kohtuotsus Degussa”).

( 44 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 117–120.

( 45 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 118.

( 46 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 119.

( 47 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 144.

( 48 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 154.

( 49 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 162.

( 50 ) Vt punktid 98 ja 99 eespool.

( 51 ) Vt eespool 23. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Alliance One, punkt 64.

( 52 ) Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 757.

( 53 ) Vt punkt 107 eespool.

( 54 ) Eespool 41. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine, punkt 44.

( 55 ) Eespool 41. joonealuses viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine, punktid 44 ja 45.

( 56 ) 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C-328/05 P: SGL Carbon vs. komisjon (EKL 2007, lk I-3921, edaspidi „kohtuotsus SGL Carbon”, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 57 ) Lisaks muidugi tavale, et 10% piiri arvutamisel lähtutakse eelmise majandusaasta käibest.

( 58 ) Eespool 56. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus SGL Carbon, punkt 100.

( 59 ) Tühistamishagi esitati 23. veebruaril 2006 ja otsus tehti 16. novembril 2011.

( 60 ) Vt 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon (EKL 1998, lk I-8417, punkt 45), kus Euroopa Kohus võttis arvesse, et esimeses astmes oli kohtuistungist kuni otsuseni kuulutamiseni möödunud 22 kuud.

( 61 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas C‑50/12: Kendrion, punktid 108–133. Selles kohtuasjas tõstatati mõistliku aja jooksul otsuse tegemata jätmise küsimus esimest korda Üldkohtu istungil.

( 62 ) Viidatud eespool 60. joonealuses märkuses, punkt 29.

( 63 ) Täielik analüüs selle kohta, mida tuleb lugeda mõistliku aja jooksul otsuse tegemata jätmiseks ja milline õiguskaitsevahend on selle puhul asjakohane, on minu poolt kohtuasjas C‑58/12 P: Groupe Gascogne esitatud ettepaneku punktides 70–150.

( 64 ) Vt minu poolt kohtuasjas Groupe Gascogne esitatud ettepaneku punktid 98 ja 112.

( 65 ) Vt punktid 43–53 eespool.

( 66 ) Vt selles kohtuasjas minu ettepaneku punktid 91–94.

( 67 ) Viidatud eespool 4. joonealuses märkuses.

( 68 ) Eespool 60. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses Baustahlgewebe tühistas Euroopa Kohus menetluse ökonoomsuse huvides ning kiire ja tulemusliku lahenduse tagamiseks vaidlustatud kohtuotsuse seoses määratud trahvi summaga, jättes kohtuotsuse muus osas jõusse.

( 69 ) Vt minu poolt kohtuasjas Groupe Gascogne tehtud ettepaneku punkt 148.

( 70 ) Mulle tundub, et GSD nõue käesolevas menetluses, et tema trahvi summat tuleks vähendada, põhineb otseselt kohtuotsusel Baustahlgewebe: seda ei esitatud eraldi nõudena varalise ja/või mittevaralise kahju hüvitamiseks ning Euroopa Kohus ei olekski pädev sellist nõuet menetlema.

( 71 ) Vt punktid 66–90 eespool.