ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40.

Vasturepliigi staadiumis väidab komisjon, et VG esitas poolte kavatsusega seotud argumente sellepärast, et kokkuleppe lepinguväline laad ei ole nii ilmne. VG ei selgitanud, miks MS kokkuleppele alla kirjutas, kui tegemist oli pelgalt suunistega. Prantsuse õiguse kohaldamist käsitleva argumendi kohta leidis ta, et see on selles menetlusstaadiumis vastuvõetamatu. Igal juhul võib tuvastada lepingulise konteksti olemasolu kohtuotsuse komisjon vs. Systran ja Systran Luxembourg ( 56 ) tähenduses ilma Prantsuse õigusele tuginemata. VG jättis samuti mainimata teatud asjaolud, mis võivad tuua välja kokkuleppe lepingulise laadi, eelkõige selle täpse pealkirja ja lõpetamist käsitleva lõppsätte. Komisjon tuletab meelde, et Üldkohus esitas ilma õigusnormi rikkumata seisukoha ainult küsimuse kohta, kas kohtuvaidlus kuulub tema alluvusse. Lisaks väidab komisjon, et VG ajab kokkuleppe õiguslikku kvalifikatsiooni käsitleva väite segamini moonutamist käsitleva väitega. VG väidab, et kohtutoimikut on moonutatud, kuid Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab tõendite moonutamine ilmselgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata. VG pidi seega täpselt nimetama need asjaolud või dokumendid, mida Üldkohus tema sõnul on moonutanud, kuid selle asemel piirdus VG juba Üldkohtus esitatud argumentide kordamisega, tõendamata mitte kuidagi, et Üldkohus on olnud sisuliselt ebatäpne. Komisjon heidab apellandile ette, et too üritab vältida seda, et Team Europe’ist väljaarvamise otsuse peale esitatud tühistamishagi, mida ta ei esitanud õigel ajal, oli vastuvõetamatu. Sellest tulenevalt peaks Euroopa Kohus järgima sama lähenemisviisi, mida ta kasutas oma kohtuotsuses Guigard vs. komisjon. ( 57 )
2.

Nende jalgrataste niisugune importija nagu Trace Sport, kelle puhul on tõendatud esiteks, et ta on nende eksportivate tootjatega piisavalt seotud, ja teiseks, et ta osales – ehkki tulutult – neid seotud tootjaid puudutavas meetmetest kõrvalehoidmise uurimises, tegutsedes selles uurimises nii, nagu esindaksid nad ühe ja sama ettevõtja huve, ning seega oli tal kahtlemata õigus esitada hagi Üldkohtule, et saavutada nende toodete suhtes kehtestatud dumpinguvastase tollimaksu tühistamine, kuid ta ei esitanud niisugust hagi, ei saa seejärel väita riigisiseses kohtus, et see dumpinguvastane tollimaks on kehtetu. Sellisel juhul on riigisisesele kohtule siduv see lõplik dumpinguvastane tollimaks, mis on kehtestatud nõukogu 3. oktoobri 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 990/2011, millega pärast aegumise läbivaatamist vastavalt määruse (EÜ) nr 1225/2009 artikli 11 lõikele 2 kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit jalgrataste impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks, mida on rakendusmääruse nr 501/2013 artikliga 1 laiendatud Indoneesiast, Malaisiast, Sri Lankalt ja Tuneesiast pärit jalgratastele.
88.

Põhikohtuasja puhul leian esiteks – pidades silmas komisjoni üldist märkust, et kõnealune liikmesriigi säte on diskrimineeriv ja piirav –, et käesoleval juhul võiks tõdeda, kui Euroopa Kohus seda vajalikuks peab ( 41 ), et ainus tingimus, mis on ostutellimuse alusel ravimeid osta soovivale arstile kehtestatud, on see, et ta osutaks ravi Ungaris, ning vahet ei tehta selle alusel, millisest liikmesriigist arst pärit on.
70.

Kohtumenetluse kontekstis peab liikmesriigi kohus samuti saama kontrollida (vajaduse korral vahemenetluses) maksukohustuslase vastu kasutatud, sealhulgas teisest menetlusest „üle kantud“ tõendite õiguspärasust liidu õiguse seisukohast. Nagu Euroopa Kohus on oma otsuses WebMindLicenses märkinud, peab selleks, et harta artikliga 47 tagatud kohtulik kontroll oleks tõhus, „sellise otsuse õiguspärasust kontrolliv kohus, millega rakendatakse liidu õigust, […] saama kontrollida, ega tõendeid, millel see otsus põhineb, ei ole kogutud ja kasutatud liidu õigusega, eelkõige hartaga tagatud õigusi rikkudes“. See nõue on täidetud, „kui kohus, kellele on esitatud kaebus maksuhalduri sellise otsuse peale, millega tehakse käibemaksu ümberarvutus, on pädev kontrollima, kas paralleelselt läbiviidavast ja lõpetamata kriminaalmenetlusest pärit tõendid, millel see otsus põhineb, on kriminaalmenetluse käigus saadud kooskõlas liidu õigusega tagatud õigustega või vähemalt võib kriminaalkohtu poolt võistlevas menetluses juba läbi viidud kontrollimise põhjal kinnitada, et need tõendid on saadud selle õigusega kooskõlas“. ( 33 )
56.

Euroopa Kohus andis kohtuotsuses Brangewitz töötlejate kohta sisuliselt sama vastuse, kuigi veidi avatumalt, eeldatavasti et võtta arvesse töötlejate eripära võrreldes põllumajandustootjatega. Ta leidis, et alusmääruse artikli 14 lõiget 3 koostoimes rakendusmääruse artikliga 9 tuleb tõlgendada nii, et kui omanikul on andmeid, et töötlemisteenuste osutaja on töödelnud või kavatseb töödelda saagist saadud toodet, mille põllumajandustootja on saanud omaniku sordi paljundusmaterjali istutamise tulemusena istutamiserandit kasutades, peab töötleja esitama talle asjakohase teabe, mis ei puuduta üksnes põllumajandustootjaid, kelle kohta omanikul on andmeid, et töötleja on selliseid teenuseid osutanud või kavatseb neid osutada, vaid ka kõiki teisi põllumajandustootjaid, kelle jaoks ta on töödelnud või kavatseb töödelda saagist saadud toodet, mille ta on saanud asjaomase sordi paljundusmaterjali istutamise tulemusena, kui sellest sordist on töötlejale teatatud või see on talle teada. ( 19 )
80.

Saab üksnes korrata, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb selgelt, et ettevõtjatelt nõutava hoolsuskohustusega ei saa kaasneda see, et ametiasutuste kohustus viia läbi kontrolle sektoripõhiste kohustuste täitmise kohta viiakse üle selles sektoris tegutsevatele ettevõtjatele, pannes neile kohustuse tagada, et arvete esitajad on need kohustused täitnud. Tõepoolest, kui maksuhaldur, kes on tuvastanud, et tarnija on toime pannud pettusi või rikkumisi, soovib tõendada, et arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et asjasse puutuv tehing oli seotud käibemaksupettusega, ei ole tal lubatud arve saajalt nõuda, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ei ole kohustatud tegema. ( 35 )
42.

Mind ei veena Rumeenia valitsuse argument, mille kohaselt erinevalt kohustusest, mida Euroopa Kohus käsitles ülaltoodud kohtuasjas, ( 6 ) ei ole Rumeenia õiguses kehtestatud kohutus vaid formaalse iseloomuga. Olenemata sellest, kas kohustus on ex ante või ex post iseloomuga, on selle kohustuse täitmata jätmise tagajärg sama, nimelt kütteainena kasutatava energiatoote maksustamine mootorikütusele ettenähtud maksumääraga. See aga on Euroopa Kohtu praktika kohaselt vastuolus direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 3 esimese lõiguga.
74.

Kolmandaks on oluline rõhutada, et raamotsuse 2002/584 artikli 5 punkti 3 tõlgendus, mille ma välja pakun, ei tohi siiski viia selleni, et liikmesriikide kriminaalmenetluste eripärade tõttu jääb saavutamata selle sätte ja samuti raamotsuse 2008/909 ( 32 ) eesmärk hõlbustada süüdimõistetu taasühiskonnastamist. Järelikult ei tohi Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigi pädevad asutused pärast seda, kui vahistamismääruses nimetatud isik on üle antud, seda eesmärki eirata. Selles küsimuses on oluline rõhutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et „[…] liidu kodaniku taasühiskonnastamine liikmesriigis, kuhu ta on igati integreerunud, [ei ole] ainuüksi viimase huvides, vaid ka liidu huvides üldiselt“ ( 33 ). Seega, kuigi ma möönan eespool toodud põhjustel, et isiku, kellele on mõistetud vabadusekaotuslik karistus või määratud vabadust piirav meede, tagasitoomise vahistamismäärust täitvasse riiki võib edasi lükata ajani, mil lisakaristuse või -meetme suhtes on tehtud lõplik otsus, näiteks konfiskeerimisotsus, ei tohi see edasilükkamine ületada mõistlikku aega.
99.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku vastata Administrativen sad Sofia-gradi (Sofia halduskohus, Bulgaaria) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Direktiivi 2009/72/ЕÜ artikli 2 punkte 3 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia pingetase kujutab endast eristamiskriteeriumi elektrienergia edastamise eristamiseks elektrienergia jaotamisest ning see on koos võrgu funktsiooniga asjakohane kriteerium, mille alusel teha kindlaks, kas võrk on põhi- või jaotusvõrk nimetatud direktiivi tähenduses. Seetõttu ei saa liikmesriigid oma riigisiseses õiguses ette näha lisakriteeriume põhivõrgu eristamiseks jaotusvõrgust. Sellegipoolest on liikmesriikidel mõningane kaalutlusruum nende mõistete rakendamiseks, tingimusel, et ei kahjustata, näiteks erinevate pingetasemete (ülikõrge, kõrge, keskmine ja madal) vastavaid piire kindlaks määrates, direktiiviga taotletavaid eesmärke. Direktiivi 2009/72 artikli 2 punktide 4 ja 6 kohaselt võivad liikmesriigid vabalt otsustada, kas sellised põhivõrkude ja jaotusvõrkude vahelised ühenduspunktid, nagu on elektrienergia muundamise alajaamad, on põhivõrgu või jaotusvõrgu osad. 2. Direktiivi 2009/72 sätted ei keela põhimõtteliselt riigisisest õigusnormi, milles nähakse ette jaotusvõrguettevõtjale täiendav subjektiivne nõue, et ta oleks selle võrgu omanik, tingimusel, et selle riigisisese õigusega ette nähtud täiendava nõude kohaldamine ei kahjusta tegelikult direktiiviga taotletavate eesmärkide saavutamist, mis tuleb liikmesriigi kohtul iga juhtumi puhul eraldi kindlaks teha. 3. Direktiivi 2009/72 sätetega ei ole vastuolus riigisisene säte, millega on ette nähtud, et elektrienergia põhivõrk on elektrienergia edastamiseks ja elektrienergia kõrgepingelt keskpingele muundamiseks kasutatavate elektriliinide ja elektrirajatiste kogum. 4. Direktiivi 2009/72 artikli 2 punkte 3, 4, 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia tarbijat, kes on ühendatud elektrivõrguga keskpinge tasemel, ei pea tingimata alati käsitama vastava valdkonna litsentsiga jaotusvõrguettevõtja tarbijana, kuid riigisisene kohus peab kõiki asjakohaseid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid arvestades hindama, kas see tarbija on ühendatud põhivõrku kuuluva elektrialajaamaga või kas ta on ühendatud jaotusvõrguga, sõltumata isikust, kellele kuulub seade, millega tarbija on ühendatud. Esimesel juhul tuleb kõnealust tarbijat käsitada põhivõrguettevõtja tarbijana, samas kui teisel juhul tuleb teda käsitada jaotusvõrguettevõtja tarbijana.
37.

Kui kohtuotsuses Luksan antud vastus on piiratud kinematograafilise teose tootjaga, siis on see nõnda üksnes selle kohtuasja konkreetsete asjaolude tõttu. Lisaks sellele, kui vastab tõele, et selles otsuses tugines Euroopa Kohus oma põhjendustes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas ( 17 ) artikli 3 lõigetele 4 ja 5, milles sisaldus eeldus, et rendiõigus antakse üle filmi tootjale, on Euroopa Kohtu poolt sellele üleandmise eelduse põhimõttele antud tõlgendus teatud tingimustel sellegipoolest laiem. Seda peab saama kohaldada ka neile õigustele, mis on tagatud direktiiviga 2001/29, olenemata asjasse puutuva teose liigist. Tõepoolest, nagu Euroopa Kohus selles asjas välja tõi, on nii filmide kui ka multimeediatoodete tootmiseks vaja märkimisväärset investeeringut. ( 18 ) Just sel põhjusel leidis Euroopa Kohus üldiselt, et „direktiivi 2001/29 vastu võttes […] ei soovinud seadusandja ülemineku eelduse laadse käsitluse kohaldamist selle direktiiviga reguleeritud kasutusõiguste osas välistada“. ( 19 )
81.

EUIPO ja repowermap arvavad, et apellatsioonkaebuse kolmas väide tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse vääriti mõistmisest ja et Üldkohus ei ole tõendamiskoormist ümber pööranud. Ta lihtsalt tuletas meelde, et õigusvastaste haldusaktide tühistatavuse põhimõte on liikmesriikidele ühine, nagu on tunnistanud Euroopa Kohus alates oma esimestest kohtuotsustest ja on pidevalt tunnustatud liidu kohtute otsustes. Sellega seoses heideti vaidlustatud kohtuotsuses Repower AG-le ette, et see ei olnud esitanud mingeid tõendeid selle kohta, et seda põhimõtet mõne liikmesriigi õiguskorras ei ole.
9.

Määruse nr 1107/2009 artiklis 52 pealkirjaga „Paralleelne kaubandus“ on sätestatud: „1. Tingimusel et saadakse paralleelse kaubanduse luba, võib ühes liikmesriigis (päritoluliikmesriik) lubatud taimekaitsevahendit kasutusele võtta, turule lasta ja kasutada teises liikmesriigis (sihtliikmesriik), kui see liikmesriik määrab kindlaks, et kõnealune taimekaitsevahend on oma koostiselt identne tema territooriumil juba lubatud taimekaitsevahendiga (võrdlustoode). Taotlus esitatakse sihtliikmesriigi pädevale asutusele. 2. Paralleelse kaubanduse luba antakse lihtsustatud korras 45 päeva jooksul pärast täieliku taotluse saamist, kui kasutuselevõetav taimekaitsevahend on lõike 3 kohaselt identne. Liikmesriigid annavad üksteisele taotluse korral kümne päeva jooksul pärast taotluse saamist vajalikku teavet hindamaks, kas tooted on identsed. Paralleelse kaubanduse loa andmise menetlus peatatakse alates päevast, mil päritoluliikmesriigi pädevale asutusele saadetakse taotlus teabe saamiseks, kuni ajani, mil sihtliikmesriigi pädevale asutusele esitatakse kogu nõuetekohane teave. 3. Taimekaitsevahendeid peetakse võrdlustootega identseks, kui: a) need on toodetud sama ettevõtte või seotud ettevõtte poolt või samale tootmisprotsessile vastava litsentsi alusel; b) nad on toimeainete, taimekaitseainete ja sünergistide spetsifikatsioonilt ja sisalduselt ning formulatsiooni tüübilt identsed; ning c) nad on identsed või samaväärsed muude koostisainete, pakendi suuruse, materjali või vormi poolest, mis on seotud võimaliku ebasoodsa mõjuga vahendi ohutusele inimeste või loomade tervisele või keskkonnale. […] 6. Paralleelse kaubanduse luba kehtib sama kaua kui võrdlustoote luba. Kui võrdlustoote loa valdaja taotleb vastavalt artikli 45 lõikele 1 loa tagasivõtmist ning artiklis 29 esitatud nõuded on endiselt täidetud, lõpeb paralleelse kaubanduse loa kehtivus kuupäeval, mil võrdlustoote loa kehtivusaeg oleks tavaliselt lõppenud. 7. Ilma et see piiraks käesoleva artikli konkreetsete sätete kohaldamist, kohaldatakse vastavalt artikleid 44, 45, 46 ja 55 ja artikli 56 lõiget 4 ning VI–X peatükki taimekaitsevahendite suhtes paralleelkaubanduses. 8. Ilma et see piiraks artikli 44 kohaldamist, võib paralleelse kaubanduse loa tagasi võtta, kui kasutuselevõetud taimekaitsevahendi luba on ohutuse või tõhususega seotud põhjustel päritoluliikmesriigis tagasi võetud. 9. Kui vahend ei ole lõike 3 kohaselt identne võrdlustootega, võib sihtliikmesriik anda nõutava loa üksnes turulelaskmiseks ja kasutamiseks vastavalt artiklile 29. […]“.
49.

Märgin aga esiteks, et põhikohtuasjas vaidluse all olevaid tööfunktsioone võib niisama hästi täita tähtajalise kui tähtajatu töösuhte raames. Teiseks nähtub eelkõige käesoleva ettepaneku punktis 30 toodud põhjendustest, et UG artikli 109 lõige 2 võimaldab ülikoolidel tähtajaliste töösuhete teel rahuldada oma selliseid personalivajadusi, mis on tegelikult pidevad ja kestvad. Sellistel asjaoludel ei saa osalise tööajaga töötaja jaoks soodsamaks pidada seda, et tema ja ülikooli vahelist tähtajalist töösuhet saab pikendada pikemaks ajaks kui tema täistööajaga kolleegidel. Selle argumendiga nõustumisega kaasneks tegelikult see, et soodsamas olukorras olevaks peetakse seda töötajate kategooriat, keda tähtajaliste töösuhete kuritarvitamine rohkem ohustab, ning lõpuks see, et sellist kuritarvitamist õigustatakse võrreldavate tähtajatute töökohtade vähesusega, mis omakorda tuleneb ülikoolide personalipoliitikast, mille puhul kasutatakse pigem laialdaselt ära UG artikli 109 lõikes 2 pakutavaid võimalusi. Märgin lisaks, et kuigi on tõsi, et töösuhe ülikooliga lõpeb pärast selles sättes kehtestatud maksimaalse kestuse lõppemist, on samavõrd tõsi ka see, et kui ülikoolil on huvi selle suhte jätkamiseks, peab ta seda jätkama tähtajatu töölepingu raames ( 44 ). Ka ei saa viimaks nõustuda Austria valitsuse argumendiga, et UG artikli 109 lõige 2 pakub üksnes võimaluse, mida töösuhte pooled ei pea kasutama, pidades silmas nende poolte vahelist vältimatult esinevat ebavõrdsust, eelkõige olukorras, kus töötaja võimalused säilitada oma töösuhe tööandjaks oleva ülikooliga muul moel kui tähtajalise töölepinguga on väga piiratud.
Nimetatud määruse artikli 65 „[Kulude r]ahastamiskõlblikkus“ lõigetes 1, 2 ja 6 on sätestatud:

„1. Kulude rahastamiskõlblikkus määratakse kindlaks riiklike eeskirjade põhjal, välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses või fondispetsiifilistes eeskirjades või käesoleva määruse või nende eeskirjade alusel on kehtestatud erieeskirjad.

2. Kulud on Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondidest ( 5 ) toetuse saamiseks kõlblikud juhul, kui need on tekkinud toetusesaajal ja need on tasutud ajavahemikus alates programmi [Euroopa K]omisjonile esitamise kuupäevast või 1. jaanuarist 2014 – olenevalt sellest, kumb kuupäev on varasem – kuni 31. detsembrini 2023. […]

[…]

6. Tegevusi ei valita Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondide toetuse saajaks juhul, kui need on füüsiliselt lõpetatud või täielikult ellu viidud enne, kui korraldusasutusele on esitatud programmi alusel rahastamistaotlus, olenemata sellest, kas toetusesaaja on kõik asjassepuutuvad maksed ära teinud või mitte.“
118.

Mis puudutab CMFi artikli L.511-31 ulatust, siis Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsustes kõigepealt, et kuna puuduvad pädevate riigisiseste kohtute otsused, peab tema võtma nende õigusnormide suhtes seisukoha. Üldkohus otsustas, et CMFi artikli L.511‑31 sõnastus ei võimalda iseenesest teha järeldust, et määruse nr 575/2013 artikli 10 lõike 1 punktis a sätestatud tingimus on täidetud, sest viide, et tuleb võtta „vajalikud meetmed“, et „tagada nendest asutustest ja äriühingutest igaühe ning kogu võrgustiku maksevõime ja likviidsus“, on liiga üldiselt sõnastatud. Üldkohus leidis, et niivõrd üldisest sättest ei saa järeldada, et eksisteerib grupis omavahendite ja likviidsuse ülekandmise kohustus, mille eesmärk on tagada, et kohustused võlausaldajate ees täidetakse. ( 46 )
66.

Jättes kõrvale asjaolu, et nagu Supreme Court (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) lõpuks otsustas, ei olnud väär märgistus kohaldatavate normide kohaselt süütegu, on oluline rõhutada, et kohalik kohus oli leidnud, et puudus alus väitmaks, et keskmist tarbijat eksitatakse tegema tehinguotsust (st toodet ostma), mida ta muul juhul ei oleks teinud, pelgalt sellega, et toote lähteainet kirjeldatakse kui konstitutsiooniliselt või poliitiliselt Iisraelist pärinevana, kui see tegelikult pärineb okupeeritud territooriumidelt: allikaks oli ju lõppkokkuvõttes õigesti märgitud Surnumeri. Piirkondlik kohtunik leidis, et: „olenemata sellest, kas esitatud teave on õige või vale […], ma leian, et selliste inimeste arv, kelle otsust osta või mitte osta arvatavat Iisraeli toodet mõjutaks teadmine selle tõelise päritolu kohta, on oluliselt väiksem sellest, mida oleks vaja, et pidada neid „keskmiseks tarbijaks“. Kui potentsiaalne ostja on keegi, kes soovib üleüldse osta Iisraeli kaupu, siis kuuluks ta väga väikesesse rühma, kui tema otsus oleks erinev seetõttu, et need kaubad pärinevad ebaseaduslikult okupeeritud territooriumilt.“ Supreme Court (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) leidis, et „piirkondlikul kohtunikul oli selgelt õigus asja tõendite alusel sellist järeldust teha ning sellega lükatakse täielikult ümber väide süüteo toimepanemise kohta“.
18.

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 1484/95] artikli 3 lõikeid 2, 4 ja 5 koostoimes [määruse nr 1234/2007] artikliga 141 tuleb tõlgendada nii, et seal kirjeldatud kontrollimehhanismi eesmärk ei ole ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul midagi enamat kui tagada, et pädevad ametiasutused saavad tehingute sõlmimise asjaolude kohta õigel ajal teavet, mis tekitab kahtlusi deklareeritud CIF‑impordihinna õigsuses, ja omandavad võimaluse asja põhjalikumalt kontrollida? Või on asjakohane vastupidine seisukoht ja määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigetes 2, 4 ja 5 kirjeldatud kontrollimehhanismi tuleb ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul mõista nii, et kui importija müüb asjaomaseid tooteid ühenduse turul ühel korral või korduvalt deklareeritud CIF‑impordihinna ja tollimaksu summast madalama hinnaga, mis ei ole kooskõlas ühenduse turul ette nähtud (müügi)tingimustega, siis tuleb tal juba seepärast tasuda täiendavat tollimaksu? Kas vastus viimasele küsimusele on erinev olevalt sellest, kas importija edasimüügi või mitme edasimüügi puhul on müügihind madalam kehtivast tüüpilisest hinnast? Kas seejuures omab tähtsust, et enne 11. septembrit 2009 määrati tüüpiline hind kindlaks teisiti kui pärast seda kuupäeva? Kas nendele küsimustele vastamisel on oluline see, kas importija ja ostjad liidus on seotud ettevõtjad? 2. Kui vastusest esimesele küsimusele järeldub, et kahjumiga kauplemine tõendab piisavalt, et deklareeritud CIF‑impordihind tuleb kõrvale jätta, siis kuidas arvutatakse tasumisele kuuluv täiendav tollimaks? Kas maksustatav väärtus tuleb kindlaks määrata [määruse nr 2913/92] artiklites 29–31 ette nähtud meetodite põhjal? Või määratakse maksustatav väärtus kindlaks ainult kehtiva tüüpilise hinna alusel? Kas enne 11. septembrit 2009 on viidatud ajavahemikul kindlaks määratud tüüpilise hinna aluseks võtmine vastuolus [määruse nr 1234/2007] artikli 141 lõikega 3? 3. Kui vastustest esimesele ja teisele küsimusele tuleneb, et täiendava tollimaksu tasumise kohustuse seisukohast on määrava tähtsusega see, et imporditud tooted müüdi ühenduse turul kahjumiga, ja tasumisele kuuluva täiendava tollimaksu summa arvutamisel tuleb maksustatava väärtusena aluseks võtta tüüpiline hind, siis kas [määruse nr 1484/95] artikli 3 lõiked 2, 4 ja 5 on kooskõlas määruse nr 1234/2007 artikliga 141, võttes arvesse [13. detsembri 2001. aasta otsust Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681]?“
58.

Võrdväärsuse põhimõte tuleneb üldisest võrdse kohtlemise põhimõttest. Sellega seoses pole selge, kas samalaadsed riigisisesed nõuded tekivad või üldse saavad tekkida. Põhikohtuasja taust on keerukas ning tekkinud olukord on väga spetsiifiline. Põhikohtuasi on tihedalt seotud ELi õigusega. Suhkrumaksude arvutamine on põhjustanud ELi tasandil märkimisväärselt kohtuvaidlusi ja ELi kohtute otsuseid, millega tunnistatakse asjaomased õigusaktid kehtetuks. ( 39 ) Seadusandja esialgsed katsed olukorda parandada ei olnud edukad, nagu on märgitud määruse nr 1360/2013 põhjendustes 1–22. Neid asjaolusid arvesse võttes oleks üllatav, kui suudetaks kindlaks teha tõeliselt võrreldavad riigisisesed olukorrad. Asjaolu, et määrus nr 1360/2013 on tagasiulatuva mõjuga, ei ole iseenesest piisav, et muuta võrdväärseks maksumeetmeid käsitlevad riigisisesed nõuded, millel võib olla samasugune mõju.
41.

Vaidlusalune lisahüvitis ei ole seotud ühegagi määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 otsesõnu loetletud riskidest (mis on loetletud ka käesoleva ettepaneku punktis 8). Euroopa Kohus on järjekindlalt leidnud, et hüvitist võib pidada „sotsiaalkindlustushüvitiseks“, kui seda antakse hüvitise saajale seaduses määratletud olukorra alusel hüvitise saaja isiklikke vajadusi kaalutlusõiguse alusel individuaalselt hindamata, ning tingimusel, et see on seotud mõne määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 otsesõnu loetletud riskiga. ( 25 ) Lisahüvitis on hoopis autasu rahvusvahelistel spordivõistlustel saavutatud tulemuste ja riigi esindamise eest. Sellest, et praktikas makstakse seda pensioniikka jõudnud isikutele, ei piisa selle hõlmamiseks vanadushüvitiste hulka vastavalt artikli 3 lõikele 1. Nagu Slovakkia esindaja kohtuistungil selgitas, on lisahüvitis seotud vaid vanaduspensionite saajatega, kes saavad liikmesriigi seadusega ette nähtud maksimaalset hüvitist, mistõttu nendele isikutele makstavat summat tuleb vähendada. Lisahüvitise saamiseks kvalifitseerumine ei ole seaduses seotud pensioni saamisega.
71.

Euroopa Kohus märkis selle kohta, et nimetatud nõue on täidetud juhul, kui kohus, mis lahendab otsuse peale esitatud kaebust, on pädev kontrollima, kas tõendid, millel see otsus põhineb, on saadud kooskõlas liidu õigusega tagatud õigustega. ( 35 )