Esialgne tõlge

KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PRIIT PIKAMÄE

esitatud 26. jaanuaril 2023( )

Kohtuasi C‑660/21

Procureur de la République

Kriminaalmenetlus

järgmiste isikute suhtes:

K. B.,

F. S.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Villefranche-sur-Saône’i kriminaalkohus, Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – ELTL artikli 82 lõige 2 – Vastastikuse usalduse põhimõte ja tunnustamise põhimõte – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Õigus saada teavet õiguse kohta vaikida – Direktiiv 2012/13/EL – artiklid 3 ja 4 – Kaitseõigused – Tõhus kohtulik kaitse – Liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt ei ole kriminaalasja läbi vaataval kohtul lubatud omal algatusel kontrollida liidu õigusest tulenevate menetlusõiguste rikkumist – Liikmesriikide menetlusautonoomia – Võrdväärsuse põhimõte ja tõhususe põhimõte





1. „Ühinenud mitmekesisuses“ – selline on Euroopa Liidu deviis( ), ent selles väljendub ka väljakutse, mis liidul enese ülesehitamisel vastu võtta tuleb, kuivõrd nende kahe pooluse vahel tasakaalu leidmine võib olla keeruline. See puudutab ka kriminaalasjades tehtavat õigusalast koostööd, mille puhul viidatakse traditsiooniliselt liikmesriikide suveräänsusele, ning eelkõige kriminaalmenetlusi, mida peetakse põhjendatult „üheks neist karistuspoliitika valdkondadest, mille juured on kõige tugevemalt liikmesriikide õigustraditsioonides või õiguskultuuris või lausa nende kultuuritraditsioonides ehk lihtsalt kultuuris“( ).

2. Käesolev kohtuasi puudutabki delikaatset küsimust kriminaalkohtu rollist kohtuasja sisulisel läbivaatamisel, kuna Euroopa Kohus peab vastama järgmisele küsimusele: kas kohtu ülesanne on omal algatusel kontrollida menetlusviga, mis seisneb selles, et rikutud on süüdistatava õigust saada teavet enda õiguse kohta vaikida?

Õiguslik raamistik

Liidu õigus

3. Käesolevas kohtuasjas on asjasse puutuvad normid ELTL artikli 82 lõige 2, direktiivi 2012/13/EL( ) artiklid 3 ja 4 ning artikli 8 lõige 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikkel 47 ja artikli 48 lõige 2.

Prantsuse õigus

4. Kriminaalmenetluse seadustiku (code de procédure pénale, edaspidi „CPP“) artiklis 63‑1 on sätestatud:

„Politsei vanemametnik või tema järelevalve all politseiametnik teavitab kahtlustatavana kinni peetud isikut viivitamatult ja viimasele arusaadavas keeles ning vajaduse korral kolmeteistkümnendas lõigus nimetatud vormi kasutades järgmistest asjaoludest:

1° tema kahtlustatavana kinni pidamisest, samuti kinnipidamise kestusest ja selle võimalikust ühekordsest või korduvast pikendamisest;

2° kuriteo, mille toimepanemises või toimepanemise katses teda kahtlustatakse, eeldatavast kvalifikatsioonist, selle toime panemise ajast ja kohast ning tema kahtlustatavana kinni pidamise põhjustest, mida on mainitud artikli 62‑2 lõigetes 1–6;

3° asjaolust, et tal on järgmised õigused:

- õigus lasta enda kinnipidamisest teatada ühele lähedasele ja oma tööandjale, ning kui ta on välisriigi kodanik, siis oma kodakondsusriigi konsulaarasutusele ning vastaval juhul suhelda nende isikutega kooskõlas artikliga 63‑2;

- õigus arsti läbivaatusele kooskõlas artikliga 63‑3;

- õigus advokaadi abile kooskõlas artiklitega 63‑3‑1–63‑4‑3;

- vajaduse korral õigus tõlgi abile;

- õigus tutvuda esimesel võimalusel ja hiljemalt enne kinnipidamise tähtaja võimalikku pikendamist artiklis 63‑4‑1 mainitud dokumentidega;

- õigus esitada kinnipidamise lõpetamise eesmärgil märkusi vabariigi prokurörile või vabaduse ja kinnipidamise küsimusi lahendavale kohtunikule, kui kinnipidamise tähtaja pikendamise otsustab see kohtunik. Kui isikut kohtuniku ette ei toimetata, võib ta esitada oma märkused suuliselt ülekuulamisprotokollis, mis edastatakse kohtunikule enne, kui ta kinnipidamise tähtaja pikendamise kohta otsuse teeb;

- õigus ülekuulamistel pärast enda isikuandmete avaldamist teha avaldusi, vastata talle esitatud küsimustele või vaikida.

Kui isik on kurt ega oska ei lugeda ega kirjutada, peab teda abistama viipekeele tõlk või muu kvalifitseeritud isik, kes valdab mõnda keelt või meetodit, mille abil on võimalik temaga suhelda. Kasutada võib ka kurdiga suhtlemist võimaldavaid mis tahes tehnilisi vahendeid.

Kui isik prantsuse keelest aru ei saa, peab talle tema õigused teatavaks tegema tõlk, vajaduse korral pärast seda, kui teda on viivitamatult teavitatud talle vastava vormi andmisega.

Märge käesoleva artikli kohaselt antud teabe kohta kantakse kinnipidamisprotokolli ja kinni peetud isik allkirjastab selle. Allkirjastamisest keeldumise korral tehakse sellekohane märge.

Vastavalt artiklile 803‑6 antakse isikule kinnipidamisest teavitamisel neid õigusi kajastav dokument.“

5. CPP artikli 385 esimeses lõigus on sätestatud:

„Tribunal correctionnel (kriminaalkohus) võib talle esitatud taotluse alusel tuvastada kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks oleva rikkumise, välja arvatud juhul, kui asi on talle läbi vaatamiseks saadetud juge d’instructioni (eeluurimiskohtunik) või chambre de l’instructioni (eeluurimiskolleegium) määrusega.

[…]“.

6. Sama seadustiku artiklis 802 on sätestatud:

„Seaduse kohaselt kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks oleva menetlusnormi rikkumise või olulise menetlusnormi eiramise korral võib iga kohus, sealhulgas Cour de cassation (kassatsioonikohus), kellele esitatakse tühisuse tuvastamise taotlus või kes tühisuse aluse olemasolu omal algatusel kontrollib, sellise tühisuse tuvastada üksnes juhul, kui selle aluseks olev rikkumine kahjustas selle poole huve, keda see puudutab.“

Vaidluse asjaolud, põhikohtuasja menetlus ja eelotsuse küsimus

7. Kriminaalpolitsei ametnikud tuvastasid 22. märtsi 2021 õhtul kahe end nende eest varjata üritanud isiku kahtlase viibimise ühe ettevõtte parkimisplatsil. Ametnikud märkasid, et ühe sellele parkimisplatsile pargitud raskeveoki paak oli avatud ning läheduses olid kanistrid. Kell 22.25 pidasid nad toime panemisel oleva või äsja toime pandud kütusevarguse tunnustel alustatud kriminaalmenetluse raames kinni kaks kahtlustatavat, kelleks olid K. B. ja F. S. ning kelle suhtes kasutati põgenemise vältimiseks käeraudu.

8. Pärast K. B. ja F. S-i küsitlemist teavitasid politseiametnikud kriminaalpolitsei vanemametnikku, kes palus need kaks isikut nende kahtlustatavana kinni pidamiseks viivitamatult kohale tuua.

9. Seejärel helistasid needsamad ametnikud ühele teisele politseivanemametnikule, kes saabus sündmuskohale kell 22.40 ning viis läbi K. B. ja F. S-i sõiduki läbiotsimise. Ka see vanemametnik esitas küsimusi, millele viimased vastasid. Sõiduki läbiotsimisel leiti süüstavaid tõendeid, nagu korgid, lehter ja elektriline pump.

10. Kell 22.50 teatati vabariigi prokurörile F. S-i ja K. B. kahtlustatavana kinni pidamisest ning viimaste õigused tehti neile teatavaks vastavalt kell 23.00 ja kell 23.06.

11. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes peab tegema kohtuotsuse K. B‑le ja F. S-ile grupis toime pandud kütusevarguses esitatud süüdistuse kohta, tõdeb, et uurimistoiminguid tehti ja ennast süüstavaid ütlusi võeti K. B‑lt ja F .S‑ilt enne seda, kui neile tehti teatavaks direktiivi 2012/13 artiklites 3 ja 4 nimetatud õigused. Võttes arvesse kahtlustatavana kinni pidamisega, vabariigi prokuröri teavitamisega ja õiguste – eelkõige vaikimisõiguse – teatavaks tegemisega viivitamist, tuleks sõiduki läbiotsimine, isikute kahtlustatavana kinni pidamine ja kõik neist tulenevad toimingud tunnistada põhimõtteliselt tühiseks.

12. Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Cour de cassationi (kassatsioonikohus, Prantsusmaa) hinnangul on mis tahes viivitus nii kinni peetud isikutele nende õiguste teatavaks tegemisel kui ka vabariigi prokuröri teavitamisel – välja arvatud, kui selle tingis mingisugune ületamatu takistus – käsitatav asjaoluna, mis toob kaasa nende isikute kahtlustatavana kinni pidamise tühisuse.

13. Cour de cassation (kassatsioonikohus, Prantsusmaa) on aga ka leidnud, et asja arutaval kohtul ei ole õigust kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks oleva rikkumise esinemist kontrollida omal algatusel, välja arvatud siis, kui see on seotud pädevuse puudumisega – küll aga on sellekohase vastuväite esitamise õigus süüdistataval, kellel on isiklikult asja arutamise juures viibimise korral õigus advokaadi abile või kellel on asja arutamisel esindaja, ning samasugune õigus on süüdistataval ka kohtuotsuse peale edasi kaevates, kui esimeses kohtuastmes kohtuasja arutamise juures teda ennast ega tema esindajat ei viibinud( ).

14. Kohtuasja arutamiseks peetud kohtuistungil aga K. B. ja F. S‑i kaitsjad kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks oleva rikkumise vastuväidet ei esitanud.

15. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleneb Cour de cassationi (kassatsioonikohus) kohtupraktikast, et liidu õiguse esimust ja soovitavat toimet ei taga kohtualuse jaoks mitte kriminaalasja lahendav kohus, vaid tema advokaat. Seetõttu ei saa kohus kergeid süütegusid puudutavates kohtuasjades ja/või neile kohtualustele, kellel advokaati ei ole, tagada liidu õiguse tõhusat kohaldamist, tuvastades liidu õiguse rikkumise korral selle rikkumise omal algatusel.

16. Seejuures osundab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu kohtupraktikale, mille kohaselt juhul, kui mingis valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid – nagu käesoleval juhul –, tuleb isikute õiguste kaitse tagamiseks kohtusse pöördumise õigust reguleerivad menetlusnormid vastavalt menetlusautonoomia põhimõttele ette näha iga liikmesriigi riigisiseses õiguskorras, tingimusel, et need ei oleks vähem soodsad kui normid, mis reguleerivad riigisisese õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid sarnaseid olukordi (võrdväärsuse põhimõte), ning et need ei muudaks liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte). 14. detsembri 1995. aasta kohtuotsuses Peterbroeck( ) leidis Euroopa Kohus, et liidu õigusega on vastuolus kohaldada sellist liikmesriigi menetlusnormi, millega on oma pädevusse kuuluvat asja läbi vaataval liikmesriigi kohtul keelatud omal algatusel hinnata riigisisese õigusakti kooskõla liidu sättega, kui menetlusosaline ei ole teatud tähtaja jooksul sellele liidu õiguse sättele tuginenud.

17. Lisaks sellele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus tarbijakaitse valdkonda puudutavale Euroopa Kohtu kohtupraktikale, kus viimane on leidnud, et liikmesriigi kohtul on kohustus kontrollida direktiivi 93/13/EMÜ( ) rikkumist omal algatusel, kuna selline kontroll võimaldab saavutada nimetatud direktiivis ette nähtud tulemused. Selles kohtupraktikas tõdetakse, et liikmesriigi kohtul on liikmesriigi asutuse staatus ning sellega kaasnevalt direktiivide ülevõtmise protsessi täieõigusliku osalise kohustused konkreetselt kontekstis, mida iseloomustab see, et üks menetlusosaline on nõrgemas positsioonis. See tarbijat puudutav arutluskäik võiks karistusõiguse valdkonnas aga vabalt olla üle kantav süüdistatavale, kuna viimasel ei ole tema õiguste teostamisel tingimata advokaati abiks.

18. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et kui Euroopa Kohus otsustaks, et keeld tuvastada direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud riigisisese õigusnormi rikkumist kohtu algatusel on liidu õigusega vastuolus, saaks liikmesriigi kohus tagada liidu õiguse tõhususe ka siis, kui menetlusosalisel ei ole advokaati või kui advokaat liidu õiguse rikkumisele ei tugine. Konkreetsel juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui ta saaks omal algatusel kontrollida õigusvastast viivitust vaikimisõigusest teavitamisel, saaks ta tühiseks tunnistada süüdistatavate süü tõendamise seisukohast määrava tähtsusega toimingud ehk sõiduki läbiotsimise ja isikutelt end süüstavate ütluste võtmise, aga ka nende kahtlustatavana kinni pidamise ning sellest tulenevad toimingud.

19. Neil asjaoludel otsustas tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Villefranche-sur-Saône’i kriminaalkohus, Prantsusmaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas [direktiivi 2012/13] artiklit 3 (õigus saada teavet õiguste kohta) ja artiklit 4 (õiguste deklaratsioon vahistamise korral) ning [direktiivi (EL) 2016/343] artiklit 7 (õigus vaikida) koostoimes [harta] artikliga 48 (süütuse presumptsioon ja kaitseõigus) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi kohtule ette nähtud keeld kontrollida omal algatusel [nende direktiividega] sätestatud kaitseõiguste rikkumist, ja eelkõige see, et liikmesriigi kohtul on keelatud menetluse tühistamise eesmärgil omal algatusel kontrollida isiku kinnipidamise hetkel vaikimise õigusest teavitamise kohustuse rikkumist või seda, et vaikimise õigusest teavitati hilinemisega?“

Menetlus Euroopa Kohtus

20. Põhikohtuasja kostjad, Prantsusmaa ja Iirimaa valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid oma kirjalikud seisukohad ning 20. septembril 2022 toimunud kohtuistungil esitasid nad suulised seisukohad.

Analüüs

21. Sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimusega, kas direktiivi 2012/13 artikleid 3 ja 4 ning direktiivi 2016/343( ) artiklit 7 tuleb harta artiklit 48 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus kohtupraktika, mis keelab süüdistatava süüd hindama pidaval kriminaalkohtul menetluse tühiseks tunnistamise eesmärgil( ) omal algatusel kontrollida, kas rikuti isiku õigust saada teavet enda õiguse kohta vaikida.

Direktiivi 2012/13 kohaldatavus

22. Kohtuistungil tõstatati direktiivi 2012/13 kohaldatavuse küsimus, pidades silmas direktiivi artikli 2 lõike 1 sõnastust, mille kohaselt kohaldatakse seda „hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus“. See sõnastus on väidetavalt selline, mis välistab selle direktiivi ratione temporis kohaldamise kõigi vastava teabe ametlikule andmisele eelnevate olukordade suhtes.

23. Tuleb tähele panna, et direktiivi 2012/13 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk sätestada miinimumeeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigusi kriminaalmenetluses ja eelkõige nende õigust saada teavet oma õiguste kohta. Direktiivi kohaldamisala on määratletud selle artiklis 2. Kõnealuse direktiivi artiklis 3 on sätestatud, et „[l]iikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata […] menetlusõigustest, et neid õigusi oleks võimalik tõhusalt kasutada“.

24. Nagu direktiivi 2012/13 põhjenduses 19 mainitakse, on oma õiguste kohta teabe saamise õiguse eesmärk õiglase kriminaalmenetluse ning kaitseõiguste tõhususe tagamine selle menetluse esimestest etappidest alates. Ka direktiivi 2012/13 aluseks olnud komisjoni 20. juuli 2010. aasta ettepaneku [KOM(2010) 392 (lõplik)] punktist 24 nähtub, et ülestunnistuse õigusvastase väljapressimise risk on kõige suurem vabaduse võtmisele vahetult järgneval perioodil, mistõttu „on oluline, et kahtlustatavat ja süüdistatavat teavitatakse tema õigustest kohe (st tema vahistamise ajal) kõige tõhusamal viisil“. Direktiivi 2012/13 põhjenduses 19 on pealegi rõhutatud, et kohustus anda isikule teavet tema õiguste kohta tuleb täita „hiljemalt enne seda, kui politsei […] kahtlustatavat või süüdistatavat isikut esimest korda ametlikult küsitleb“, ning selle direktiivi põhjenduse 22 kohaselt tuleb vahistamise või kinnipidamise korral anda asjaomasele isikule „viivitamatult“ talle laienevate menetluslike õigustega seotud teavet sisaldav kirjalik deklaratsioon( ).

25. Eeltoodust tuleneb, et kuriteo toimepanemises kahtlustatavat isikut tuleb teavitada tema õigustest niipea, kui talle esitatavad kahtlustused õigustavad seda, et pädevad asutused piiravad muudel kui kiireloomulistel juhtudel tema vabadust sunnimeetmetega, ja hiljemalt enne esimest ametlikku ülekuulamist politsei poolt( ). Kuna selleks, et õiguste teatavaks tegemine oleks tõhus, peab see toimuma menetluse algstaadiumis, on Euroopa Kohus leidnud, et liikmesriigi pädevad asutused võivad isikut sellest, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toime panemises, teavitada ametliku teate saatmisega „muul moel“ või „olenemata teavitamise viisist“, mille abil see teave selle isikuni jõuab( ).

26. Lisaks sellele on oluline rõhutada, et direktiivi 2012/13 põhjenduse 14 kohaselt on selle direktiivi aluseks hartas ja eelkõige selle artiklites 6, 47 ja 48 nimetatud õigused, mis lähtuvad 4. novembril 1950. aastal Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklitest 5 ja 6, nagu neid tõlgendab Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „EIK“), ning et direktiivis kasutatud termin „süüdistus“ ja konventsiooni artikli 6 lõikes 1 kasutatud termin „kriminaalsüüdistus“ tähistavad sama mõistet. Tegemist on „kriminaalsüüdistusega“, kui pädevad asutused on isikule ametlikult süüdistuse esitanud või kui toimingud, mis nad talle esitatud kahtlustuse tõttu tegid, avaldavad tema olukorrale olulist mõju. Nii saab isikut, kes on vahistatud seetõttu, et teda kahtlustatakse kuriteo toimepanemises, pidada „kuriteos süüdistatavaks“ ja ta saab tugineda EIÕK artiklist 6 tulenevale kaitsele( ). Eelkõige on igal selle artikli tähenduses „süüdistataval“ õigus saada teavet selle kohta, et tal on õigus vaikida( ).

27. Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et 22. märtsi 2021. aasta õhtul pälvisid politseinike tähelepanu kaks ühe ettevõtte parkimisplatsil viibinud isikut, kes askeldasid lähedalasuvate kanistritega ühe avatud kütusepaagiga veoki ümber ning püüdsid end politseinike eest varjata, mis lõppes asjaomaste isikute kinnipidamise ja nende suhtes käeraudade kasutamisega. Nende ühemõtteliste sunnimeetmete võtmisega anti viimastele teada, et neid kahtlustatakse kuriteo ehk konkreetsel juhul kütusevarguse toime panemises, millest tulenevalt kuulub direktiiv 2012/13 kohaldamisele. Direktiivi 2012/13 artikli 3 lõike 1 punkti e kohaselt oli kahel asjaomasel isikul seega õigus saada viivitamatult teavet oma õiguste kohta ja eelkõige õiguse kohta vaikida.

28. Märgin viimaks, et direktiivi 2012/13 artikli 2 lõike 1 tõlgendus, mida on kajastatud käesoleva ettepaneku punktis 22, tähendaks seda, et põhjendamatu viivitus ehk õigusvastane tegevus selles direktiivis nimetatud õigusi puudutava teabe andmisel oleks selle määruse kohaldamist välistavaks asjaoluks, mis ei ole loogiliselt ega õiguslikult vastuvõetav.

Eelotsusetaotluse ulatus

29. Minu arvates on esimesena vaja uurida, mis on eelotsuse küsimuse sõnastust silmas pidades selle täpne mõte. Sellest sõnastusest ilmneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus näib puudutavat üksnes seda, kas liidu õigusega on vastuolus liikmesriigi kohtupraktikast tulenev keeld teatud kontrolli tegemiseks kohtu algatusel, mis on vastuolus eelotsusetaotluse esitanud kohtu sooviga, et tal vastav pädevus oleks. Niisiis ei puuduta Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus seda, kas liidu õigusest tuleneb liikmesriigi kohtule põhikohtuasja asjaoludel kohustus omal algatusel vastavat kontrolli teha.

30. Eelotsuse küsimusele sellise sisu omistamine näib mulle küsitav, kuna liikmesriigi kohus on eelotsusetaotluses sõnaselgelt viidanud Euroopa Kohtu kohtupraktikale, kus on leitud, et liikmesriigi kohtul on „kohustus“ uurida liidu õiguse rikkumist seoses tarbija kaitsmisega ebaõiglaste lepingutingimuste eest. On selge, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates peab ülalnimetatud kohtupraktika – pidades silmas süüdistatavate ja tarbijate sarnasust tulenevalt sellest, et mõlemad on vastavates menetlustes nõrgemas positsioonis – olema kohaldatav ka põhikohtuasjas. Seejuures on sümptomaatiliselt täheldatav, et nii põhikohtuasja kostjad, Prantsusmaa ja Iirimaa valitsus kui ka komisjon on oma seisukohtades käsitlenud ka küsimust, kas selline kohtu algatusel kontrollimise kohustus tuleneb liidu õigusest, mis on küsimus, mida on minu arvates raske selle eelotsuse taotluse puhul lihtsalt tähelepanuta jätta.

31. Teisena tuleb märkida, et liidu õiguses on kahtlustatava või süüdistatava õigust vaikida käsitletud kahes eraldi õigusaktis ehk direktiivis 2012/13 ja direktiivis 2016/343. Esimesena nimetatud direktiivi artiklites 3 ja 4 on sätestatud, et isikul on õigus saada teavet ja õigus vaikida, teisena nimetatud direktiivi artiklis 7 on viimati nimetatud õigust käsitletud materiaalse õigusena koos õigusega end mitte süüstada, kusjuures mõlemaid neid õigusi kirjeldatakse süütuse presumptsiooni aspektidena. Direktiivi 2016/343 põhjenduste 26 ja 27 kohaselt kuuluvad õigus vaikida ja õigus ennast mitte süüstada kohaldamisele küsimustes, mis on seotud kuriteoga, mille toimepanekus isikut kahtlustatakse või süüdistatakse, ning tähendavad seda, et pädevad asutused ei tohi sundida kahtlustatavat või süüdistatavat andma teavet, kui need isikud ei soovi seda teha, kusjuures teisena nimetatud põhjenduses on viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu antud tõlgendusele( ).

32. See kohus leiab, et õigus mitte anda enda vastu ütlusi puudutab ennekõike süüdistatava vaikimise tahte austamist ning eeldab, et kriminaalasjas püüab süüdistaja põhjendada oma argumente, kasutamata tõendeid, mis on kogutud süüdistatava tahte vastaselt kas sunni või surve avaldamisega. Need õigused on vajalikud eelkõige süüdistatava kaitseks ametiasutuste kuritarvitusliku sunni eest, mis võimaldab vältida vigu õigusemõistmises ja saavutada EIÕK artikliga 6 taotletavad eesmärgid( ). Direktiivi 2016/343 artiklis 7 ja EIÕK artiklis 6 on neil õigustel seega sama tähendus ehk need kaitsevad selle vastu, et küsitlemisel saadakse sunniga tõendeid hoolimata kahtlustatava poolt eelnevalt väljendatud soovist vaikida.

33. Märgin, et eelotsusetaotlusest nähtuvaid põhikohtuasja asjaolusid silmas pidades ei ole seega otseselt vaidluse all eelotsusetaotluses nimetatud ja eespool kirjeldatud direktiivi 2016/343 artiklis 7 sõnastatud vaikimise õiguse sisu. Käesolevas kohtuasjas tõstatatud problemaatika kontekst on see, et kahtlustatavatele teatati õigusest vaikida hilinenult, rikkudes liikmesriigi õigusesse üle võetud direktiivi 2012/13 artikleid 3 ja 4, kus on sätestatud, et selline teave tuleb anda viivitamata. Neil asjaoludel ei näi direktiivi 2016/343 artikkel 7 olevat Euroopa Kohtule esitatud küsimusele vastamise seisukohast asjasse puutuv.

34. Peale selle nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasi puudutab tõhusa õiguskaitsevahendi olemasolu, mis on ette nähtud direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikes 2, mille kohaselt on nõutav, et „kahtlustataval või süüdistataval isikul või tema kaitsjal on kooskõlas siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast käesoleva direktiivi alusel teavet“.

35. Seega tuleb tõdeda( ) ühelt poolt, et põhikohtuasjas on eelkõige vaidluse all direktiivi 2012/13 artiklid 3 ja 4 ning selle direktiivi artikli 8 lõige 2, ja teiselt poolt, et neis sätetes on konkretiseeritud eelkõige harta artiklis 47 ja artikli 48 lõikes 2 sõnastatud põhiõigusi õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõiguste tagamisele ning neid tuleb tõlgendada viimati nimetatud harta sätetest lähtudes( ). Seejuures nähtub harta selgitustest – mida tuleb ELL artikli 6 lõike 1 kolmanda lõigu ja harta artikli 52 lõike 7 kohaselt selle tõlgendamisel arvesse võtta – et harta artiklid 47 ja 48 tagavad liidu õiguskorras EIÕK artiklitega 6 ja 13 sätestatud kaitse( ). Seega peab Euroopa Kohus tagama, et neile harta artiklitele antav tõlgendus kindlustaks sellisel tasemel kaitse, mis on kooskõlas kaitsega, mis on tagatud EIÕK artiklitega 6 ja 13, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus neid on tõlgendanud( ).

36. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiivi 2012/13 artikleid 3 ja 4 ning selle direktiivi artikli 8 lõiget 2 tuleb harta artiklit 47 ja artikli 48 lõiget 2 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormide selliselt tõlgendamine, et kohtuasja sisulisel läbivaatamisel, millele ei ole eelnenud kohtulikku eelmenetlust( ), ei või kohus omal algatusel kontrollida, kas rikuti süüdistatava õigust saada teavet oma õiguse kohta vaikida, milline rikkumine on kriminaalmenetluse toimingu või otsuse tühisuse aluseks, ning kui see on nii, siis kas liidu õigusest tuleneb liikmesriigi kohtule õigus või kohustus sellist rikkumist omal algatusel kontrollida.

37. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb direktiivi 2012/13 sätete tõlgendamisel minu arvates arvesse võtta ka selle direktiivi vastuvõtmise õigusliku alusega lahutamatult seotud piire.

Direktiivi 2012/13 õiguslik alus

38. Esimesena tuleb tähele panna, et ELTL artiklis 67 on sätestatud, et „[l]iit moodustab vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala, kus austatakse põhiõigusi ning liikmesriikide erinevaid õigussüsteeme ja -traditsioone“. ELTL kolmanda osa V jaotise 4. peatükis („Õigusalane koostöö kriminaalasjades“) paikneva artikli 82 lõikes 2 on sätestatud: „[m]ääral, mil see on vajalik kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise ning samuti politsei- ja õiguskoostöö hõlbustamiseks piiriülese mõõtmega kriminaalasjades, võivad Euroopa Parlament ja nõukogu seadusandliku tavamenetluse kohaselt kehtestada direktiividega miinimumeeskirjad. Sellised eeskirjad võtavad arvesse liikmesriikide õigustraditsioonide ja -süsteemide vahelisi erinevusi.“

39. Direktiivi 2012/13 õiguslikuks aluseks oleva ELTL artikli 82 lõike 2 punkti b kohaselt on lubatud kehtestada üksnes miinimumeeskirju, mis käsitlevad „isikute õigusi“ kriminaalmenetluses, mistõttu ei või see direktiiv sisaldada sätteid, millega määratletakse, millise kohtu pädevuses on selle direktiiviga tagatud materiaalsete õiguste rikkumist puudutava kohtuasja läbi vaatamine või milline on kohtuliku kontrolli laad ja ulatus, kuna neis küsimustes ei ole liidu seadusandjale pädevust antud( ).

40. Seega on direktiiv 2012/13 üks osa kriminaalmenetluste minimaalsest ühtlustamisest Euroopa Liidus ning seda ei saa tõlgendada nii, nagu oleks tegemist kõikehõlmava ja ammendava regulatsiooniga. Nagu on täpsustatud direktiivi põhjenduses 40, jätab direktiiv liikmesriikidele vabaduse laiendada seal sätestatud õigusi, et tagada kõrgem kaitstuse tase ka nendel juhtudel, mida selles direktiivis ei ole otseselt reguleeritud, kusjuures kaitstuse tase ei tohiks mingil juhul langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud EIÕKs, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus oma kohtupraktikas( ).

41. Nagu komisjon õigesti rõhutab, on eelmainitud esmase õiguse sätete eesmärk kaitsta liikmesriikide kriminaalmenetluste eripärasid, ning need eeldavad, et liidu õiguse mõju neid menetlusi reguleerivatele õigusnormidele on piiratud, millega näib mulle olevat raskesti ühitatav direktiivile 2012/13 Euroopa Kohtu antav tõlgendus, mille kohaselt on liikmesriigi kohtul kohtuasja sisulisel läbivaatamisel, millele ei ole eelnenud kohtulikku eelmenetlust, võimalus või lausa kohustus kontrollida selle direktiiviga tagatud menetluslike õiguste rikkumist omal algatusel.

42. Teisena tuleb tähele panna, et liidu õigus tugineb põhieeldusele, et igal liikmesriigil on kõikide teiste liikmesriikidega – ja ta ühtlasi tunnistab, et neil on temaga – teatud hulk ühiseid väärtusi, millel liit rajaneb, nagu on täpsustatud ELL artiklis 2. See eeldus tähendab ja põhjendab liikmesriikidevahelist vastastikust usaldust nende väärtuste tunnustamisel ja seega neid ellu viiva liidu õiguse järgimisel. Nii liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõte kui ka vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis ise tugineb esimesele põhimõttele, on liidu õiguses väga olulised, kuna need võimaldavad luua ja säilitada sisepiirideta ala( ).

43. Direktiivi 2012/13 põhjendustest 3, 4, 10 ja 14 ilmneb seejuures, et direktiiviga püütakse kriminaalmenetlustes teabe saamise õigust reguleerivate ühiste miinimumeeskirjade sõnastamise teel suurendada liikmesriikide vastastikust usaldust üksteise kriminaalõigussüsteemide vastu, et hõlbustada kriminaalasjades tehtud otsuste tunnustamist. Nagu direktiivi 2012/13 põhjenduses 4 märgitud, siis „[k]riminaalasjades tehtud otsuste vastastikune tunnustamine saab toimida tõhusalt üksnes usalduse õhkkonnas, milles mitte üksnes õigusasutused, vaid kõik kriminaalmenetluses osalejad peavad teiste liikmesriikide õigusasutuste otsuseid samaväärseks enda omadega viisil, mis ei väljenda mitte üksnes usaldust teiste liikmesriikide eeskirjade adekvaatsuse vastu, vaid ka veendumust, et neid eeskirju kohaldatakse õigesti“.

44. Tuleb lisada, et liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt on iga liikmesriik kohustatud eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi. Seega võivad liikmesriigid liidu õiguse rakendamisel olla sama õiguse alusel kohustatud eeldama, et teised liikmesriigid järgivad põhiõigusi, mistõttu neil puudub mitte ainult võimalus nõuda teiselt liikmesriigilt põhiõiguste riigisisest kaitset kõrgemal tasemel, kui on tagatud liidu õigusega, vaid ka võimalus kontrollida – välja arvatud erandjuhtudel –, kas teine liikmesriik on tegelikult konkreetsel juhul järginud liidus tagatud põhiõigusi( ).

45. Selles kohtupraktikas väljendub presumptsioon, et liikmesriigid usaldavad vastastikku üksteise riigisiseseid põhiõiguste kaitse süsteeme, ning selle eelduse saab ümber pöörata vaid äärmiselt piiratud juhtudel, mida tuleb iseloomustada kui „erakorralisi asjaolusid“. Sellest kohtupraktikast saab juhinduda kõigi kriminaalasjades tehtud karistusotsuste täitmist puudutavate teisese õiguse instrumentide ehk raamotsuse 2002/584/JSK( ), raamotsuse 2008/909/JSK( ) ja raamotsuse 2008/675/JSK( ) puhul.

46. Lisaks liikmesriikide süsteemide eripära kaitsele ja eeldusele, et need süsteemid on põhiõiguste kaitse seisukohast samaväärsed, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu püstitatud õiguslikku probleemi käsitleda ka lähtudes liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõttest, mida piirab vajadus järgida võrdväärsuse põhimõttest ja tõhususe põhimõttest tulenevaid nõudeid( ).

Liikmesriikide piiratud menetlusautonoomia

47. Vaidlust ei ole selles, et põhikohtuasjas käsitletavas kriminaalmenetluses rikuti K. B‑le ja F. S‑ile direktiivi 2012/13 artikli 3 lõike 1 punktist e ja artikli 4 lõikest 2 tulenevaid õigusi. Liikmesriigi asutustel nende sätete kohaselt lasuval kohustusel anda kahtlustatavale ja süüdistatavale teavet tema õiguse kohta vaikida on esmatähtis roll nende õiguste tõhusa tagamise ning seega harta artikli 47 ja artikli 48 lõike 2 järgimise seisukohast. Ilma seda teavet saamata ei saa asjaomane isik nimelt teada nende õiguste olemasolust ja ulatusest ega nõuda nende järgimist, mistõttu ei saa ta täielikult kasutada oma kaitseõigusi ega õigust õiglasele kohtulikule arutamisele( ). On siiski oluline tähele panna, et käesoleval juhul tehti kahele kinni peetud isikule nende õigused küll teatavaks, ent seda tehti hilinemisega, mis päädib järeldusega, et neid õigusi rikuti, kuna hilinemine ei olnud põhjendatav ühegi ületamatu takistusega( ).

48. Mis puudutab selle rikkumise tagajärgi, siis ilmneb Prantsusmaa valitsuse seisukohast, et liikmesriigi õiguses eristatakse avalikust huvist lähtuvaid tühisuse aluseid, mis puudutavad kohtukorraldust, -koosseisu ja pädevust, ning erahuvist lähtuvaid tühisuse aluseid, mis on ette nähtud poolte huvides. Viimati nimetatud tühisuse aluseid kohaldatakse vaid juhul, kui on tõendatud vastavale tühisuse alusele tugineva isiku huvide kahjustamine, välja arvatud mõne iseäranis olulise tagatise puhul, nagu õigus vaikida, mille rikkumist käsitatakse tingimata isiku huvi kahjustavana, ning nende aluste esinemist ei saa kohus kontrollida omal algatusel. Viimati nimetatud reegel tuleneb Cour de cassationi (kassatsioonikohus, Prantsusmaa) poolt CPP artikli 385 esimesele lõigule antud tõlgendusest.

49. Sellega seoses tuleb tähele panna, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikest 2 tuleneb liikmesriikidele kohustus tagada, et kahtlustataval või süüdistataval või tema kaitsjal on kooskõlas riigisisestes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast selle direktiivi alusel teavet. Seega on liidu seadusandja jätnud liikmesriikide hoolde otsustamise, millist laadi ja millises korras teostatav vaidlustamisõigus asjaomastel isikutel on ning millised tagajärjed direktiivis 2012/13 sätestatud õiguste rikkumisega kaasnema peavad.

50. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et vastavat valdkonda reguleerivate liidu õigusnormide puudumisel tuleb liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte alusel iga liikmesriigi riigisiseses õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada nende õiguste kaitse, mis tulenevad üksikisikutele liidu õigusest. Praeguseks ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest tuleneb, et menetlusnormid, mis on kehtestatud nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, ei tohi olla ebasoodsamad kui samalaadsete riigisiseste õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). Võrdväärsuse ja tõhususe nõuded väljendavad liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste, sealhulgas kaitseõiguste kohtulik kaitse( ).

Võrdväärsuse põhimõte

51. Mis puudutab võrdväärsuse põhimõtet, siis ei ole Euroopa Kohtule esitatud toimikus midagi, millest nähtuks a priori, et CPP artikli 385 esimese lõigu kohaldamine direktiivist 2012/13 tulenevate õiguste rikkumise korral oleks selle põhimõttega vastuolus. See artikkel, nagu seda kritiseeritavas kohtupraktikas tõlgendatakse, reguleerib nimelt seda, millistel tingimustel saab kriminaalkohtus tugineda kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse alusele, sõltumata sellest, kas tühisuse tingib liikmesriigi õigusest või liidu õigusest tuleneva subjektiivse õiguse rikkumine( ).

Tõhususe põhimõte

52. Mis puudutab tõhususe põhimõtet, siis tuleb meenutada, et liidu õigus ei kohusta liikmesriike kehtestama muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud riigisiseses õiguses, välja arvatud juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või kõrvalnõude alusel tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevad õigused, või kui õigussubjektide ainus võimalus kohtusse pöördumiseks oleks õigusrikkumise toimepanek( ).

53. Samuti tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt analüüsida iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mõni riigisisene menetlusnorm muudab liidu õiguse kohaldamise võimatuks või ülemäära keeruliseks, arvestades selle normi kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ning selle eripära erinevates liikmesriigi kohtutes. Selleks tuleb vajaduse korral arvesse võtta liikmesriigi õigussüsteemi aluseks olevaid selliseid põhimõtteid nagu kaitseõiguste tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse nõuetekohane kulgemine( ).

54. Selle kohtupraktika kohaselt ei ole tõhususe põhimõtte järgimise hindamisel vaja analüüsida mitte kõiki liikmesriigis olemasolevaid õiguskaitsevahendeid, vaid tuleb kontekstipõhiselt analüüsida sätet, millega väidetavalt seda põhimõtet rikutakse, mis võib tähendada, et analüüsida tuleb teisi menetlusnorme, mis on kohaldatavad niisuguse õiguskaitsevahendi raames, mille tõhususe suhtes on kahtlusi, või selliseid õiguskaitsevahendeid, millel on viimasega sama eesmärk( ). Euroopa Kohus on leidnud, et tehtud kohtuotsused on üksnes igale konkreetsele juhtumile antud hinnangute tulemus, mille juures on arvesse võetud kogu vastavale kohtuasjale omast faktilist ja õiguslikku konteksti ja mis ei ole automaatselt üle kantavad teistsugustele valdkondadele võrreldes sellega, mille raames need hinnangud anti( ).

55. Minu arvates on oluline rõhutada raskusi, mis kaasnevad sellise hinnangu andmisega johtuvalt Euroopa Kohtusse pöördumise viisist, milleks on antud juhul eelotsusetaotlus. Selle puhul tuleb kohaldatavate liikmesriigi õigusnormide mõistmiseks esmajärjekorras lähtuda eelotsusetaotlusest ning juhul, kui see taotlus on lünklik – nagu käesoleval juhul –, ammutada täiendavat teavet huvitatud poolte kirjalikest seisukohtadest ning vastaval juhul ka kohtuistungil toimunud arutelu käigus avaldatust. Käesoleval juhul näib mulle, et selle konteksti mõistmiseks tuleb vaadelda mitut riigisisese õiguse sätet.

56. Mis puudutab esimesena prokuratuuri rolli Prantsusmaal, siis väidab Prantsusmaa valitsus, et CPP asjasse puutuvatest sätetest( ) tuleneb, et prokuratuuri ülesanne on ühtaegu kaitsta ühelt poolt ühiskonna üldisi huve, esitades isikutele süüdistusi seaduse kohaselt karistatavate tegude toimepanemise korral, teiselt poolt aga hoolitseda isikuvabaduste austamise eest, olles isikute õiguste kaitsjaks kogu menetluse kestel. Kuigi on tõsi, et direktiivi 2012/13 asjasse puutuvate sätete tõlgendamine ei nõua rangelt võttes hinnangu andmist mõistele „õigusasutus“, on siiski oluline rõhutada, et Prantsusmaa prokuratuuri puhul on selline kvalifikatsioon väga vastuoluline.

57. Pidades võtma seisukoha küsimuses, kas prokuratuur saab kahtlustatavana kinni pidamise üle teha nõuetekohast kontrolli vastavalt EIÕK artikli 5 lõikele 3, mille kohaselt „iga […] vahistatu või kinnipeetu toimetatakse viivitamata kohtuniku või muu seadusjärgse õigusemõistmise pädevusega ametiisiku ette […]“, leidis Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika( ) eeskujul, et prokuratuuri puhul ei ole sõltumatus ja erapooletus tagatud ning olles kohtus süüdistust esindavaks pooleks, ei ole prokuratuur õigusasutus eelviidatud artikli tähenduses( ). Conseil constitutionnel (Prantsusmaa konstitutsioonikohus) on seevastu alati leidnud, et isikuvabaduse tagava õigusasutuse koosseisu kuuluvad ühtaegu nii kohtunikud kui prokurörid ning et Prantsusmaa põhiseadusega ei ole vastuolus see, et kahtlustatavana kinni pidamise esimest 48 tundi kontrollib prokuratuur( ). Lisagem siia, et Euroopa Kohus on küll sellesama Prantsusmaa prokuratuuri lugenud õigusasutuseks, ent seda ainult raamotsuse 2002/584 artikli 6 lõikes 1 nimetatud Euroopa vahistamismääruse tegemise spetsiifilises kontekstis. Euroopa Kohus leidis, et prokuratuuri liikmed, kes on Prantsusmaal oma staatuselt kohtunikega sama staatusega, tegutsevad Euroopa vahistamismääruse tegemisega seotud ülesannete täitmisel sõltumatult( ).

58. Lisaks õiguslikule ebaselgusele õigusasutuse mõiste sisustamisel, muu hulgas sama liikmesriigi siseselt, ning sellest tingitud objektiivsetele raskustele liikmesriigi õigussüsteemi adumisel, on minu meelest raske asuda selles kontekstis seisukohale, et Prantsusmaa prokuratuuri tehtav preventiivne kontroll, mis konkreetsel juhul oli puudulik, on selline, mis eraldivõetuna kindlustab direktiiviga 2012/13 tagatud kaitse tõhususe.

59. Teisena nähtub Prantsusmaa valitsuse kirjalikest ja suulistest seisukohtadest, et kogu kriminaalmenetluse käigus on tagatud õigus advokaadile( ), mille üle käesolevas kohtuasjas pealegi vaidlust ei ole, ning et selle õiguse teostamist lihtsustavad õigusabi sätted, mille kohaselt on varatute või vähese sissetulekuga isikute puhul võimalik jätta menetluskulud, sealhulgas advokaadi tasud, osaliselt või täielikult riigi kanda, ja advokaadi määramist puudutavad sätted, mille alusel määrab advokatuuri esimees või kohtu president isikule kriminaalmenetluses advokaadi kas isiku taotlusel, kui isikul advokaati ei ole või kui tal pole olnud aega endale advokaati valida, või juhul kui advokaadi osavõtt menetlusest on nõutav, ent isikul advokaati ei ole.

60. Mis puudutab advokaadi rolli, siis märgin, et pärast iga kahtlustatavana kinni peetud isikuga peetud vestlust ja ülekuulamist või vastastamist, millest advokaat osa võtab, võib ta kirjalikult esitada oma märkused, mis lisatakse menetlustoimingu materjalide juurde, ning saata need isiku kahtlustatavana kinni pidamise aja jooksul vabariigi prokurörile. Eelkõige võib advokaat aga tutvuda protokolliga, mis kajastab isiku teavitamist tema kahtlustatavana kinni pidamisest ja sellega seotud õigustest, ning seeläbi saab ta kontrollida, kas see toimus nõuetekohaselt, sealhulgas õigeaegselt( ).

61. Mõnes menetluses, nagu kiirmenetluses, mis hõlmab kohtuotsuse tegemist väga lühikese aja jooksul pärast süüdistuse aluseks olevate asjaolude aset leidmist, juhul kui isik on enne süü omaks võtnud, raskeid kuriteoasju lahendavas cour d’assisesis (Prantsusmaa) toimuvas menetluses ning kõigis alaealisi puudutavates kriminaalmenetlustes, on advokaadi osalemine asja sisuliseks läbi vaatamiseks määratud kohtuistungil( ) kohustuslik. Juhul kui advokaadi osavõtt ei ole kohustuslik, võib süüdistatav soovi korral ise valida enda abistamiseks või esindamiseks advokaadi või taotleda advokaadi määramist vastaval juhul kas või kohtuistungi toimumise päeval. Tuleb tähele panna, et kui süüdistatav, kes isiklikult või esindaja kaudu kohtuistungil ei osalenud, ei ole kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse vastuväidet esitanud esimese astme kohtus, on tal kõnealune võimalus apellatsiooniastmes.

62. Kolmandana on oluline rõhutada, et CPP sissejuhatav artikkel sisaldab lõiku, mille kohaselt ei tohi kedagi kuriteos süüdi mõista üksnes selliste avalduste alusel, mille isik on ise teinud ilma, et tal oleks olnud võimalik suhelda advokaadiga ja kasutada tema abi. Pealegi sisaldab see artikkel alates 22. detsembri 2021. aasta seaduse jõustumisest sama aasta 31. detsembril uut lõiku, mis on sõnastatud järgmiselt: „Õigusest vaikida kahtlustuse või süüdistuse aluseks olevate tegude kohta teatatakse kahtlustatavale või süüdistatavale esimese või teise astme kuriteo korral enne temalt mis tahes selgituste võtmist ja talle küsimuste esitamist, muu hulgas tema isikuandmete saamiseks või julgeolekuabinõu võtmise otsustamiseks, esimesel korral, kui ta ilmub uurimisasutusse, prokuröri või kohtuniku ette, kohtusse või mis tahes muu kriminaalmenetluse läbi viimise pädevusega isiku ette või asutusse. Kedagi ei tohi süüdi mõista avalduste alusel, mis on tehtud isikut sellest õigusest teavitamata.“

63. Need sätted on väga olulised, sest „nullides“ isiku karistusõiguslikule vastutusele hinnangu andmise eesmärgil uurimise käigus asjaomastelt isikutelt õigusvastaselt kogutud avaldused, võimaldavad need sätted automaatselt heastada selle, et rikuti kahtlustatava või süüdistava õigust saada teavet direktiivis 2012/13 sätestatud õiguste kohta, eelkõige mis puudutab õigust advokaadi abile ja õigust vaikida.

64. Neljandana ei ole vaidlust küll selles, et kohtukoosseis ei või omal algatusel tuvastada mittenõuetekohaselt koostatud protokolli tühisust, ent menetlustoimingu õigusvastasuse tuvastamise korral peab ta asuma seisukohale, et sellel puudub tõendusjõud. CPP artiklis 429, millele kohtuistungil osutati, on sätestatud, et protokollil või aruandel on tõendusjõud vaid juhul, kui see vastab vorminõuetele, kui selle koostaja on tegutsenud oma ametiülesandeid täites ning see puudutab tema pädevusse kuuluvat küsimust( ). Õigusvastase toimingu korral tõendusjõudu ei teki. Seega peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluses õigusvastaselt saadud tõendid tagasi lükkama, omistamata neile mis tahes tõendusjõudu, võttes arvesse, et protokolli tõendusjõu eitamiseks ei ole vaja seda tühiseks tunnistada. Vastavalt sellele, millise hinnangu annab eelotsusetaotluse esitanud kohus toimikus olevatele lubatavatele tõenditele, võib ta otsustada oma siseveendumusest juhindudes vajaduse korral need kaks süüdistatavat vabastada. Tuleb tõdeda, et see säte võimaldab jätta tähelepanuta teabe ja tõendid, mille kogumisel on eiratud liidu õiguse ettekirjutusi ja konkreetsel juhul direktiivi 2012/13 artikleid 3 ja 4. Tuvastatav õigusvastane toiming ei jää seega heastamata( ).

65. Näib seega, et selliste menetlusnormide olemasolu Prantsusmaa õiguskorras tagab liidu õiguse tõhususe ning see, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on keelatud omal algatusel tuvastada kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks olevat rikkumist, mis puudutab kahe süüdistatava hilinenud teavitamist nende õigusest vaikida – mille näol on tegemist isiku õiguste kaitseks ette nähtud tühisuse alusega –, ei ole tõhususe põhimõttega vastuolus, kuna see õigusnorm iseenesest ei muuda praktiliselt võimatuks ega ülemäära keeruliseks nende õiguste teostamist, mis tulenevad kahtlustatavale või süüdistatavale direktiivi 2012/13 artikli 3 lõike 1 punktist e ja artikli 4 lõikest 2 koosmõjus selle direktiivi artikli 8 lõikega 2.

66. Seda järeldust ei saa kahtluse alla seada ka harta artiklit 47 ega artikli 48 lõiget 2 silmas pidades. Siinkohal tuleb märkida, et kui isikutel on asjaomases liidu õigusega reguleeritud valdkonnas võimalik kasutada kohtulikku õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tagada neile liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse – mis näib Prantsusmaa õiguskorras nii olevat –, siis ei saa liikmesriigi õigusnormi, mille kohaselt ei või asja lahendav kohus omal algatusel tuvastada kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisust seoses isikute erahuve kaitsvate sätete rikkumisega, mõista nii, et see piirab harta artikli 52 lõike 1 tähenduses õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õigust õiglasele menetlusele või kaitseõigusi, mis on tagatud vastavalt harta artikliga 47 ja artikli 48 lõikega 2( ).

67. Pakutud liidu õiguse tõlgendus on minu meelest kooskõlas kohtu omal algatusel tegutsemist käsitleva Euroopa Kohtu ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga.

Kohtu omal algatusel tehtavat kontrolli käsitlev Euroopa kohtute praktika

Euroopa Kohtu praktika

68. Tsiviil- ja haldusvaidluste puhul on Euroopa Kohus leidnud, et liidu õigus ja eelkõige tõhususe põhimõte ei nõua põhimõtteliselt seda, et liikmesriigi kohtud tuvastaksid omal algatusel liidu õiguse sätete rikkumise olenemata nende sätete olulisusest Euroopa õiguskorras, kui nende sätete rikkumist kontrollides peaksid nad väljuma poolte määratud vaidluse piiridest ning tuginema muudele asjaoludele kui need, mille on oma nõude alusena esitanud pool, kellel on huvi nende sätete kohaldamise vastu. Liikmesriigi kohtu pädevuse selline piiritlemine on põhjendatud tulenevalt põhimõttest, et kohtumenetluses kuulub initsiatiiv pooltele ning järelikult – kui liikmesriigi menetlusõigus annab asjast huvitatud poolele võimaluse esitada liidu õigusel põhinev väide – saab liikmesriigi kohus omal algatusel tegutseda ainult erandjuhtudel, kui avalik huvi seda nõuab( ).

69. Samuti on Euroopa Kohus märkinud( ), et sellele kohtupraktikale ei räägi vastu eelotsusetaotluses osutatud kohtupraktika, mis tuleneb ka 14. detsembri 1995. aasta kohtuotsusest Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437) ja 27. juuni 2000. aasta kohtuotsusest Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), mille puhul esinesid konkreetsele kohtuasjale eriomased asjaolud, mille tõttu ei olnud põhikohtuasja hagejal võimalik tõhusalt tugineda riigisisese sätte vastuolule liidu õigusega ning mis on põhjendatav vajadusega tagada tarbijale direktiiviga 93/13( ) ette nähtud tõhus kaitse.

70. On ilmne, et ebaõiglaste lepingutingimuste küsimus avas tarbijaõiguses ukse liikmesriigi kohtu algatusel tehtavale kontrollile, kuna kohtule omistati õigus ja hiljem kohustus tuvastada omal algatusel, et lepingutingimus on ebaõiglane( ). Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt lähtub direktiiviga 93/13 loodud kaitsesüsteem eeldusest, et tarbija on suhetes ettevõtjaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet, mille tõttu ta nõustub ettevõtja poolt eelnevalt sõnastatud lepingutingimustega, saamata nende sisu mõjutada. Seda nõrgemat positsiooni silmas pidades on selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud, et ebaõiglased lepingutingimused ei ole tarbijatele siduvad. Tegemist on imperatiivse sättega, mille eesmärk on asendada lepinguga loodud formaalne tasakaal lepingupoolte õiguste ja kohustuste vahel tegeliku tasakaaluga, mis taastab nendevahelise võrdsuse( ).

71. Seejuures peab liikmesriigi kohus niipea, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, omal algatusel hindama, kas direktiivi 93/13 kohaldamisalasse kuuluv lepingutingimus on ebaõiglane, ja sel moel tasandama tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahelist ebavõrdsust. Lisaks sellele, nagu tuleneb direktiivi 93/13 artikli 7 lõikest 1 koosmõjus direktiivi kahekümne neljanda põhjendusega, paneb see direktiiv liikmesriikidele kohustuse näha ette piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mille müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad. Võttes arvesse direktiivi artikli 6 lõike 1 nõudeid ja artikli 7 lõike 1 nõudeid, millega samaväärset õigusnormide kombinatsiooni direktiivis 2012/13 ei ole, on Euroopa Kohus piiritlenud selle, kuidas peab liikmesriigi kohus tagama tarbijatele sellest direktiivist tulenevate õiguste kaitse, täpsustades siiski, et tarbija kaitse ei ole absoluutne( ). Euroopa Kohus on niisiis täpsustanud, et tõhususe põhimõtte järgimine ei või viia selleni, et riigisiseselt kohtult eeldatakse mitte üksnes oma õigusi mitteteadva tarbija poolt menetlustoimingu tegemata jätmise korvamist, vaid ka seda, et ta täiel määral korvaks sellise tarbija täieliku tegevusetuse( ).

72. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab võimalikuks eelmainitud kohtupraktika ülekandmist põhikohtuasja menetlusele, osutades konkreetsemalt sellele, et tarbijad( ) ja süüdistatavad on ühtmoodi nõrgemas positsioonis – lähenemisviis, millega ei saa minu arvates nõustuda. Meenutagem, et põhikohtuasi puudutab karistusõigust ehk valdkonda, millel pole seost lepinguliste kohustustega ning kus lasub nii seadusandjal kui kohtul kohustus tagada ühelt poolt avaliku korra rikkumiste ennetamine, kuriteo toime pannud isikute tabamine ja nende karistamine ning teiselt poolt süüdistatava põhiõigused, hoolitsedes seejuures selle eest, et menetlus kulgeks ilma ebamõistliku viivituseta. Lisaks sellele on riigi eesmärgiks karistusvõimu teostamisel kaitsta kuriteo tõttu kannatanute huve, aga ka ühiskonna üldisemaid huve, mis ongi avalik huvi laias tähenduses.

73. Selles kontekstis on oluline märkida, et alates raamotsuse 2002/584 vastuvõtmisest on õigusalane koostöö kriminaalasjades võtnud järk-järgult kasutusele õiguslikud vahendid, mille koordineeritud kohaldamise eesmärk on suurendada liikmesriikide usaldust riiklike õiguskordade vastu, et tagada kriminaalasjades tehtud kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine liidus, vältimaks kurjategijate karistamata jätmist( ), ja tagades samas, et kriminaalmenetlus oleks õiglane. Nagu direktiivi 2012/13 põhjendustes 11, 12 ja 14 märgitud, on see direktiiv üks osa selliste õigusaktide kogumist, mis konkretiseerivad nõukogu poolt 2009. aastal vastu võetud teekaarti, mille eesmärk on tugevdada kahtlustatavate või süüdistatavate isikute menetlusõigusi kriminaalmenetluses( ). Nende õigusaktide kumulatiivne mõju koos harta, EIÕK ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika ning riigisiseste sätetega annab tegeliku ja ulatusliku kaitse asjaomastele isikutele, kelle staatus ei ole muu hulgas informeerituse tasandil seega samaväärne tarbija staatusega lepingulises suhtes ettevõtjaga( ). Neil asjaoludel on käesolevas kohtuasjas igasugune direktiivi 93/13 artikli 6 suhtes valitud lahenduse ülekandmine ning Euroopa normi ja avaliku korraga seotud riigisiseste eeskirjade samastamine minu arvates välistatud.

74. Viimaks on siinkohal vajalik osutada ka Euroopa Kohtu hiljutisele kohtupraktikale, mis puudutab kohtu rolli esiteks direktiivist 2002/58/EÜ( ) tulenevaid nõudeid rikkudes kogutud teabel või tõenditel põhinevas kriminaalmenetluses ja teiseks liidu õigusest tulenevate kolmanda riigi kodaniku kinnipidamise õiguspärasuse tingimuste kontrolli menetluses.

75. Esimesena on Euroopa Kohus leidnud, et direktiivi 2002/58 artikli 15 lõige 1, tõlgendatuna lähtuvalt tõhususe põhimõttest, kohustab liikmesriigi kriminaalkohut jätma kuritegudes kahtlustatavate isikute suhtes alustatud kriminaalmenetluses arvesse võtmata teabe ja tõendid, mis on saadud liiklus- ja asukohaandmete üldise ja vahet tegemata säilitamise teel, mis on liidu õigusega vastuolus, kui neil isikutel ei ole võimalik tõhusalt kommenteerida seda teavet ja neid tõendeid, mis pärinevad valdkonnast, millest kohtunikud ei ole teadlikud, ja mis võivad ülekaalukalt mõjutada faktiliste asjaolude hindamist( ). Kuigi konkreetsel juhul on tegemist tõhususe põhimõttega, mida kohaldatakse kriminaalmenetluses, nagu põhikohtuasjas, ei puuduta viimane tõendeid, mis pärinevad valdkonnast, millest kohtunikud ei ole teadlikud ning mille lubatavuse korral on oht minna vastuollu võistlevuse põhimõttega ning seeläbi oht rikkuda õigust õiglasele menetlusele.

76. Teisena on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et direktiivi 2008/115/EÜ( ) artikli 15 lõikeid 2 ja 3, direktiivi 2013/33/EL( ) artikli 9 lõikeid 3 ja 5 ning määruse (EL) nr 604/2013( ) artikli 28 lõiget 4 koosmõjus harta artiklitega 6 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et kohtuasutus, kes kontrollib kolmanda riigi kodaniku kinnipidamise õiguspärasusele liidu õiguses esitatud tingimuste täitmist, peab selle kontrolli raames omal algatusel hindama – võttes seejuures arvesse talle esitatud toimiku materjale, mida on täiendatud ja selgitatud kohtus toimunud võistleva menetluse käigus –, kas järgimata on jäetud mõni õiguspärasuse tingimus, millele puudutatud isik ei ole tuginenud( ).

77. Selle lahenduse valikul oli minu arvates määrav roll erilisel normatiivsel kontekstil, mis erineb radikaalselt käesoleva kohtuasja omast. Kõigepealt täpsustas Euroopa Kohus, et kuigi kolmanda riigi kodaniku kinni pidamine riivab raskelt harta artiklis 6 sõnastatud õigust vabadusele, ei ole selle meetme eesmärk direktiivi 2008/115, direktiivi 2013/33 ja määruse nr 604/2013 tähenduses kriminaalmenetluse läbiviimine ega kuritegude eest karistamine. Seejärel märkis ta eelkõige, et liidu seadusandja ei ole piirdunud kinnipidamise tingimusi käsitlevate ühiste sisuliste nõuete kehtestamisega, vaid on kehtestanud ka ühised menetlusnormid, mille eesmärk on tagada, et igas liikmesriigis kehtiks regulatsioon, mis võimaldab pädeval kohtuasutusel vajaduse korral pärast omal algatusel kontrollimist vabastada puudutatud isiku niipea, kui ilmneb, et tema kinnipidamine ei olnud või enam ei ole õiguspärane( ). Euroopa Kohus tõi esile asjaolu, et haldusorgani otsusel isiku kinnipidamist peab kohus kontrollima kas omal algatusel või asjaomase isiku taotlusel, ent kinnipidamise jätkamise korral peab pädev asutus selle kontrolli läbi viima omal algatusel ka siis, kui asjaomane isik seda ei taotle. Sellises normatiivses kontekstis – mida iseloomustab kohtu sekkumine omal algatusel, kui ilmneb, et kinnipidamise õiguspärasuse tingimused ei ole või ei ole enam täidetud, ning mis võib tähendada menetlust, millest kinni peetud isik osa ei võta – oleks teoreetiliselt raskesti ette kujutatav mõni muu lahendus peale selle, et kohus kontrollib omal algatusel, ega ei ole täitmata mõni selline kinnipidamise õiguspärasuse tingimus, „millele puudutatud isik ei ole tuginenud“.

78. Just eespool selgitatud kinnipidamise ranget regulatsiooni silmas pidades hälbis Euroopa Kohus oma tavapärasest kohtupraktikast, mis puudutab halduskohtumenetlustes, kus kohaldub dispositiivsuse põhimõte, kohtul a priori omal algatusel kontrolli tegemise kohustuse puudumist ja tõhususe põhimõtte rakendamist( ). Kuna käesoleval juhul aga menetluslikus plaanis sellist liidu regulatsiooni ilmselgelt ei ole, siis ei ole kinnipidamise kohtuliku kontrolli valdkonnas valitud lahenduse mis tahes kujul ülekandmine minu arvates lubatav.

Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika

79. EIÕK artiklit 6 puudutavaid etteheiteid käsitledes peab Euroopa Inimõiguste Kohus eelkõige kindlaks tegema, kas kriminaalmenetlus tervikuna oli konkreetse asja asjaolusid arvestades õiglane. Õiglast menetlust puudutavate nõuete järgimise hindamine toimub seega juhtumipõhiselt, lähtudes sellest, kuidas menetlus tervikuna läbi viidi, ja mitte lähtudes eraldiseisvatest hinnangutest ühele või teisele asjaolule või sündmusele, kuigi ei saa välistada, et mingisugune konkreetne asjaolu on selleks määrava tähtsusega elemendiks, mis võimaldab juba varases menetlusstaadiumis otsustada, kas menetlus on õiglane( ). Võttes arvesse, millist laadi õigused on õigus mitte anda enda vastu ütlusi ja õigus vaikida, on see kohus leidnud, et kahtlustatavale nende õiguste teatavaks tegemata jätmine ei saa põhimõtteliselt olla põhjendatud. Juhul kui viimast ei ole neist õigustest teavitatud, peab Euroopa Inimõiguste Kohus siiski uurima, kas menetlus oli õiglane sellest puudusest hoolimata( ).

80. See terviklik hindamine võib hõlmata ka õigusabi tõhususe kontrollimist, kuna vastav õigus on tagatud EIÕK artikli 6 lõike 3 punktiga c. Euroopa Inimõiguste Kohus leiab, et kooskõlas advokatuuri sõltumatusega riigist kuulub kaitse korraldamine eelkõige süüdistatava ja tema advokaadi pädevusse, olenemata sellest, kas tegemist on määratud advokaadi või kliendi palgatud advokaadiga. Kui aga vajakajäämised määratud advokaadi tegevuses näivad ilmsed või kui asutuste tähelepanu on sellistele vajakajäämistele pööratud piisavalt muul viisil, peavad viimased võtma meetmeid tagamaks, et süüdistatav saaks tõhusalt kasutada oma õigust advokaadi abile. Riigile ei saa aga panna vastutust kõigi puuduste eest õigusabi andmiseks määratud advokaadi tegevuses( ).

81. Riigivastutus võib seega tekkida juhul, kui advokaat ilmselgelt süüdistatava huvides ei tegutse( ) või rikub mõnd puhtalt formaalset reeglit, mille järgimine on kaebeõiguse teostamiseks nõutav, mis ei ole käsitatav väärsammu või puudustena argumentatsioonis, mille korral sellist vastutust ei teki; Euroopa Inimõiguste Kohus on asjaolude kogumi hulgas arvesse võtnud ka seda, et hageja oli välismaalane, kes ei osanud menetluse keelt ja kellele olid esitatud süüdistused, mis võisid kaasa tuua pika vanglakaristuse. Viimasel juhul leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et riigisisene kohus oleks saanud edasikaebuse vastuvõetamatuks tunnistamise asemel teha määratud advokaadile ettepaneku oma kaebuses esitatud põhjendusi täiendada või parandada( ).

82. Lisaks asjaolule, et Euroopa Inimõiguste Kohtu roll on lahendada vaidlusi, mille lahendamiseks on tema poole pöördutud, pidades silmas iga konkreetse kohtuasja erilisi asjaolusid, mitte aga teha otsuseid in abstracto ega ühtlustada erinevaid õigussüsteeme( ), märgin, et ülalnimetatud olukorrad, mis vastavad kitsale käsitlusviisile, erinevad põhikohtuasja asjaoludest. Seejuures on oluline rõhutada, et õigus saada teavet oma menetluslike õiguste kohta ja õigus vaikida on isiklikud õigused, mille kasutamise üle võib isik, kellel see õigus on, vabalt otsustada, ning üksnes süüdistatav ja tema kaitsja saavad määratleda kaitsestrateegia, mis võib hõlmata ka seda, et nad asjaomase isikuga seotud põhjustel selliste õiguste rikkumisele ei tugine( ). Sellist olukorda ei tule iseenesest tingimata käsitada „kohustuste ilmse täitmata jätmisena“, mis nõuab pädevalt kohtult positiivsete meetmete võtmist( ). Kohus ei saa kohtuistungil asendada poolte kaitsestrateegiaga seotud valikuid enda omadega.

Vahekokkuvõte

83. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et tõlgendatuna lähtudes harta artiklist 47 ja artikli 48 lõikest 2 ning võrdväärsuse põhimõttest ja tõhususe põhimõttest, ei ole direktiivi 2012/13 artiklitega 3 ja 4 ning direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikega 2 vastuolus liikmesriigi sätte tõlgendamine selliselt, et kohus ei või kohtuasja sisulisel läbivaatamisel, millele ei ole eelnenud kohtulikku eelmenetlust, omal algatusel kontrollida, kas rikuti süüdistatava õigust saada teavet oma õiguse kohta vaikida.

84. Liikmesriikide õiguse( ) uurimine ei pea minu arvates andma tulemuseks teistsugust tõlgendust. See ei peegelda kaugeltki klassikalist jagunemist võistlevaks ja inkvisitsiooniliseks süsteemiks, kus kohtul peaks arvatavasti olema vastavalt passiivne või aktiivne roll, vaid erinevaid õiguskordi vaadeldes joonistub välja nende kahe süsteemi läbipõimumine ning normikombinatsioonidel rajanevate kriminaalmenetluste keerukus ja mitmekesisus, mis muudavad nende võrdlemise delikaatseks ja isegi suhteliseks. Olenemata sellest, kas neis on või ei ole ette nähtud teabe saamise õiguse rikkumisega kaasnevad – kohati automaatsed – sanktsioonid, mille aluseks on tõendite lubatavust või õigusvastaste toimingute tühisust käsitlevad normid, võib liikmesriigi süsteemides olla vähem või rohkem rangelt määratletud, milline roll on süüdistataval ja vastavalt siis ka kohtul nende mehhanismide rakendamisel.

85. Pealegi kasutatakse kõigis arvesse võetud liikmesriikide õiguskordades tõendite vaba esitamise süsteemi, millega kaasneb kohtu poolt tõendite vaba hindamine, ning kuigi menetlusõiguslikud lahendused võivad neis õiguskordades olla erinevad, on nende kõigi puhul sama põhiidee või eesmärk ehk see, et mittenõuetekohane menetlustoiming, mis on tehtud, rikkudes isiku õigust saada teavet eelkõige oma õiguse kohta vaikida, ei too kaasa mingisuguseid tagajärgi. Nagu on „uurimuses“ 22/006 õigesti mainitud, siis juhul kui kohus formaalselt tõendit toimikust ei eemalda, võib selle tõendi saamisel tehtud menetlusviga siiski arvesse võtta sisulise otsuse tegemisel selle tõendi tõendusväärtuse kohta, mida täheldasime käesoleva ettepaneku eespool olevates punktides Prantsusmaa õiguskorra puhul.

86. Kas on seega vajalik või üldse sobiv, et Euroopa Kohus otsustaks sellise lahenduse kasuks, mis tunnustab kohtu võimalust või lausa paneb kohtule kohustuse omal algatusel kontrolli teha, kui praeguses olukorras ei ole võimalik hinnata sellise lahenduse kõiki tagajärgi riigisiseste menetluste subtiilsele ülesehitusele, millest kõigi puhul on otsitud seda nii raskesti leitavat punkti, kus oleksid omavahel tasakaalus kuritegude eest karistamise vajadus ja süüdistatava õigus õiglasele menetlusele( ), ning tagajärgi liikmesriikide kohtusüsteemidele( )? Lisaks sellele on kohtu omal algatusel tehtav kontroll mõeldav üksnes rangelt võistlevuse põhimõtet järgides, mis võib tähendada menetluse pikenemist( ).

87. Selline lahendus ei ole minu arvates vajalik selleks, et tugevdada vastastikuse tunnustamise eelduseks olevat vastastikust usaldust. On ilmne, et liit on kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonda sel määral edasi arendanud, et nüüd saab juba rääkida õigustikust või olulisest ühisest pärandist, mis on võimaldanud kahtlustatavate või süüdistatavate menetluslike õiguste kaitset puudutavates küsimustes liikmesriikide õigussüsteemide kooskõlastamist kõrgemate standardite järgi ning nende süsteemide lõimumise tegelikku edenemist liidus. Selles kontekstis on oluline rõhutada, nagu tegi ühelt poolt Prantsusmaa valitsus, et käesoleval juhul ei ole probleem nende õiguste kaitset kõige paremini tagava riigisisese süsteemi leidmises mingisuguses riikidevahelises pseudovõistluses( ), ning teiselt poolt, et nagu tuleneb õiguskirjandusest, puudub subjektiivne õigus isikuõigusi kõige tugevamalt kaitsvale süsteemile( ).

88. Küsimuses, mis puudutab liikmesriikide õigussüsteemide eripärasid, mida aluslepingute autorid kaitsta on lubanud( ), ja seda, kuidas tõlgendada direktiivi, mis jätab neis aluslepingutes nimetatud õiguste rikkumistele reageerimise nõudmise otsesõnu kahtlustatavate või süüdistatavate või nende advokaatide ülesandeks, peab Euroopa Kohus minu arvates üles näitama ettevaatlikkust ja muretsema selle pärast, et tema vastus oleks liikmesriikide õiguskordades vastuvõetav( ). Prantsuse valgustusaja filosoof ja kirjanik Montesquieu on öelnud, et „vahetevahel [on] mõne seaduse muutmine hädavajalik. Aga niisugune juhtum on haruldane ja nõuab äärmiselt tähelepanelikku käsitlemist“( ). Käesoleval juhul ja kohtupraktika kujundamise suhtes kohaldatavana peaks sellest manitsusest lähtudes igal juhul tagasi lükkama lahenduse, kus kohtul on omal algatusel kontrollimise kohustus, mis muudaks veelgi raskemaks ülesanded, mis on liikmesriigi kohtutel, kes peavad ühel ajal kohaldama riigisiseseid norme, liidu esmast ja teisest õigust, sealhulgas hartat, ning rahvusvahelistest lepingutest, sealhulgas EIÕKst tulenevaid norme, ning kes töötavad institutsioonilises mõttes väga erinevates süsteemides( ) ja kelle puhul võib tekkida vastutus tulenevalt kohtuniku kohustusest mõista õigust kooskõlas seadusega. Väikese meeldetuletusena kohtumenetluses möödapääsmatu inimkomponendi kohta – kuna kohtunik võib samamoodi eksida nagu teised kriminaalasja kohtumenetluse osalised, ei tohiks teda vastutusest vabastada.

Ettepanek

89. Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône’ile (Villefranche-sur-Saône’i kriminaalkohus, Prantsusmaa) järgmiselt:

lähtudes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47 ja artikli 48 lõikest 2 ning võrdväärsuse põhimõttest ja tõhususe põhimõttest, tuleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikleid 3 ja 4 ning artikli 8 lõiget 2

tõlgendada nii, et

nendega ei ole vastuolus liikmesriigi sätte tõlgendamine selliselt, et kohtuasja sisulisel läbivaatamisel, millele ei ole eelnenud kohtulikku eelmenetlust, ei või kohus omal algatusel kontrollida, kas rikuti süüdistatava õigust saada teavet oma õiguse kohta vaikida, tingimusel, et liikmesriigi menetlusnormidega on tagatud ühelt poolt kahtlustatava või süüdistatava õigus advokaadile enne kohtuasja sisulist läbivaatamist ja selle ajal ning teiselt poolt see, et seda õigust rikkudes tehtud menetlustoimingute või kogutud tõendite õigusvastasust võetakse arvesse menetlustoimingute tühiseks tunnistamise mehhanismide abil või tõendite lubamatuks tunnistamisel või nende tõendusväärtuse hindamisel.