ET Euroopa Liidu Teataja C 146/19

Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA 20. veebruaril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 9. detsembri 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-92/10: Ferriera Valsabbia ja Valsabbia Investimenti versus komisjon

(Kohtuasi C-86/15 P)

(2015/C 146/28)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellandid: Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA (esindajad: avocat D.M. Fosselard, solicitor D. Slater, avocate A. Duron)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus allpool esitatud põhjustel;

— teha lõplik otsus vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 61 ja tühistada otsus apellante puudutavas osas;

— teise võimalusena, juhul kui Euroopa Kohus leiab, et otsust tervikuna ei saa ühelgi põhjusel tühistada, vähendada apellantidele määratud trahvi allpool esitatud põhjustel;

— kolmanda võimalusena, kui Euroopa Kohus ei tee asjas lõplikku otsust, jätta kohtukulude jaotamine edaspidiseks ja saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule uue otsuse tegemiseks kooskõlas Euroopa Kohtu otsusega;

— lõpuks mõista komisjonilt kodukorra artikli 69 alusel välja kõik kohtukulud seoses menetlusega Üldkohtus ja Euroopa Kohtus.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid järgmised põhjendused:

Apellantide esimese väite kohaselt on Üldkohus rikkunud määruse nr 773/2004 (1) artiklit 10. Täpsemalt leidis Üldkohus, et komisjonil oli menetluse esimesel etapil õigus vaidlustatud otsus uuesti vastu võtta (edaspidi „otsus”), saatmata eelnevalt teatist oma vastuväidetega.

Apellantide teise väite kohaselt on Üldkohus rikkunud määruse nr 773/2004 artiklit 14. Rikkumine seisneb selles, et Üldkohus leidis, et komisjonil oli õigus otsus määruse nr 1/2003 (2) alusel uuesti vastu võtta, ilma et liikmesriikide esindajatel oleks olnud võimalust ettevõtjaid vahetult ära kuulata.

Apellantide kolmanda väite kohaselt on Üldkohus rikkunud kollegiaalsuse põhimõtet. Üldkohus leidis, et komisjonil oli õigus otsus vastu võtta menetluses, mille käigus kolleegium ei võtnud otsuse teksti tervikuna korraga vastu, vaid võttis otsuse vastu kahes osas kahel erineval ajal eeldusel, et need kaks osa koos võivad moodustada tervikliku otsuse.

Neljanda väitega osutavad apellandid põhiõiguste harta artikli 47 rikkumisele, tõlgendades seda Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklit 6 arvestades. Rikkumine seisneb selles, et Üldkohus rikkus apellantide õigust sellele, et nende kohtuasi vaadataks läbi mõistliku aja jooksul. Täpsemalt on kirjaliku menetluse lõpetamisest kuni Üldkohtu otsuseni suulise menetluse avamise kohta möödunud ligi kolm aastat. Viivitamisega on rikutud harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õigusele olla ära kuulatud mõistliku tähtaja jooksul. Artikli 47 rikkumine on käesoleva juhtumi asjaoludel eriti jäme, arvestades, et apellandid on pidanud ootama üle 14 aasta, et kohus (Üldkohus) asja sisuliselt lahendaks, kuna komisjoni esimene otsus tühistati menetluslikel põhjustel ligi seitse aastat kestnud menetluse tulemusena.

Viienda väitega osutavad apellandid ESTÜ asutamislepingu artikli 65 rikkumisele. Täpsemalt ei ole Üldkohus hagejate hinnangul arvesse võtnud ESTÜ asutamislepingu spetsiifikat ning selle lepinguga ettevõtjatele ette nähtud avalikustamise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid, mis tõi kaasa Euroopa Kohtu praktika väära kohaldamise keelatud kokkuleppe mõiste osas. Apellandid väidavad, et keelatud kokkuleppega ette nähtud hinnale mittevastavate hinnakirjade teatud aja jooksul korduva avalikustamise tagajärjel katkes selle kokkuleppe kehtivus, mille eesmärk Üldkohtu sõnul oli miinimumhindade kehtestamine. Üldkohus leidis aga ikkagi, et mitteseotuks lugemist oli vaja täiendavalt avalikustada.

Apellantide kuuenda väite kohaselt on Üldkohus rikkunud põhiõiguste harta artiklit 47, tõlgendatuna Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklit 6 arvestades, kui ta leidis, et haldusmenetluse kestus (st menetlus Euroopa Komisjonis) ei olnud ülemäära pikk eespool nimetatud sätete tähenduses. Antud juhul kestis haldusmenetlus kokku ligi 54 kuud, hõlmates esialgse menetluse ja hilisema uuesti vastuvõtmise menetluse. Lisaks tundub ülemäära pikk rohkem kui kahe aasta pikkune ajavahemik, mis kulus komisjonil selleks, et otsus uuesti vastu võtta. Põhjendus, millega Üldkohus põhjendas otsuse uuesti vastuvõtmise menetluse pikkust, on puudulik ja vastuoluline ning pealegi ilmselgelt vastuolus Üldkohtu varasema kohtupraktikaga.

Seitsmenda väitega osutavad apellandid määruse nr 1/2003 artikli 23 ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele. Täpsemalt oli komisjon käesolevas asjas jaganud ettevõtjad rühmadesse, et määrata igale ettevõtjale kohaldatava trahvi põhisumma suurus, püüdes järgida, et igasse rühma kuuluvatele erinevatele ettevõtjatele määratava trahvi põhisumma oleks proportsionaalne rühma keskmise turuosaga, nagu on otsuses märgitud. Kuigi Üldkohus seejärel möönis, et komisjon alahindas neist ühe rühma keskmist turuosa, mistõttu proportsionaalsest suhtest, mida komisjon soovis järgida, ei ole kinni peetud, ei pidanud ta oma kohuseks selle suhte taastamist.

(1) Komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklite 81 ja 82 kohaste menetluste teostamist komisjonis (ELT L 123, lk 18; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81).

(2) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 EÜ asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 205).