ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-362/08 P

Internationaler Hilfsfonds eV

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Juurdepääs institutsioonide dokumentidele — Määrus (EÜ) nr 1049/2001 — Tühistamishagi — Mõiste „vaidlustatav õigusakt” EÜ artikli 230 tähenduses”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 15. septembril 2009 I ‐ 671

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 26. jaanuar 2010 I ‐ 709

Kohtuotsuse kokkuvõte

Tühistamishagi – Vaidlustatavad aktid – Mõiste – Siduvate õiguslike tagajärgedega aktid

(EÜ artikkel 230; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1049/2001, artikli 4 lõige 7, artikli 6 lõige 1, artikkel 7 ja artikli 8 lõiked 1 ja 3)

Nähes ette kaheetapilise menetluse, mille eesmärk on tagada dokumentidele kiire ja lihtne juurdepääs, annab määrus nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele asjassepuutuvate institutsioonide dokumentidele väga laiaulatusliku juurdepääsuõiguse, kusjuures määruse artikli 6 lõike 1 kohaselt ei sõltu see õigus taotluse põhjendamisest. Pealegi, vastavalt sama määruse artikli 4 lõikele 7 kohaldatakse selle artikli lõigetes 1–3 sätestatud erandeid üksnes nii kaua, kuni kaitse on dokumendi sisust lähtuvalt õigustatud. Järelikult võib isik esitada uue juurdepääsutaotluse dokumentidele, millele juurdepääsust varem keelduti. Selline taotlus kohustab asjassepuutuvat institutsiooni uurima, kas varasem juurdepääsust keeldumine on vahepeal toimunud õigusliku või faktilise olukorra muutumist arvestades jätkuvalt õigustatud.

Selles osas tuleb komisjoni akti, millega keelduti andmast juurdepääsu dokumentidele, pidada lõplikuks keeldumiseks, kui see lõplik iseloom tuleneb nii akti sisust, mis viitab sõnaselgelt komisjoni „lõplikule seisukohale”, kui ka selle vastuvõtmise kontekstist, st pärast hageja poolt ligi kolme aasta jooksul järjepidevalt astutud samme, mis hõlmasid mitmeid taotlusi, ja millega seoses viis ombudsman läbi menetluse ning komisjon esitas üksikasjaliku arvamuse.

Komisjon ei saa niisugustel asjaoludel tõhusalt väita, et hageja oleks pidanud pärast vaidlusaluse akti saamist esitama uue taotluse ja ootama, et kõnealune institutsioon ka selle rahuldamata jätab, selleks et seda akti saaks pidada lõplikuks ja seega vaidlustatavaks aktiks. Nimelt ei saaks niisuguse sammu astumine hageja poolt viia tulemuseni, mida ta on soovinud, arvestades asjaolu, et komisjon uuris tema juurdepääsutaotlust üksikasjalikult ning oli taotletud dokumentidele juurdepääsust keeldumise osas selgelt ja lõplikult oma seisukoha võtnud.

Niisuguse toimimisviisi nõudmine läheks pealegi vastuollu kõnealuse eesmärgiga tagada kiire ja lihtne juurdepääs asjassepuutuvate institutsioonide dokumentidele.

Sellise keeldumise otsuse puhul on tegemist vaidlustatava aktiga, mille peale saab esitada tühistamishagi EÜ artikli 230 alusel. See hagi on järelikult vastuvõetav.

(vt punktid 56–62)
Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 85/577

(Nõukogu direktiiv 85/577, artikli 1 lõike 1 teine taane ja artikkel 2)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 85/577

(Nõukogu direktiiv 85/577, artikli 5 lõige 2)

Summary

1. Direktiiv 85/577 (tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral) on kohaldatav tarbija kutseta tema kodus ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud koduukselepingu suhtes, mis käsitleb tarbija liitumist seltsingu vormis moodustatud kinnisvarafondiga, kui liitumise esmane eesmärk ei ole mitte selle seltsingu liikmeks saamine, vaid rahapaigutuse tegemine.

(vt punktid 28, 34, resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiivi 85/577 (tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral) artikli 5 lõikega 2 ei ole vastuolus niisugune liikmesriigi norm, mille kohaselt juhul, kui tarbija taganeb tema kutseta sõlmitud koduukselepinguga ettenähtud liitumisest seltsingu vormis moodustatud suletud kinnisvarafondiga, siis on tal selle seltsingu vastu nõudeõigus summa osas, mis leitakse vastavalt tema panuse väärtusele fondiga liitumisest taganemise kuupäeval, ja seega võib ta tagasi saada summa, mis on tema panusest väiksem või olla kohustatud osalema fondi kantud kahjumi katmisel.

Puudub küll vähimgi kahtlus, et direktiivi eesmärk on tarbijakaitse, ent see ei tähenda, et nimetatud kaitse oleks absoluutne. Nii selle direktiivi üldisest ülesehitusest kui ka mitmest sättest tuleneb, et kõnealune kaitse on allutatud teatavatele piirangutele. Mis puudutab konkreetsemalt taganemisõiguse kasutamise õiguslikke tagajärgi, siis toob taganemisest teatamine nii tarbija kui ka ettevõtja jaoks kaasa esialgse olukorra taastamise. Järelikult ei välista miski direktiivis sätestatust seda, et tarbijal võib teatud erijuhtudel olla ettevõtja ees kohustusi ja et ta võib olla sunnitud vajadusel võtma enda peale teatavad taganemisõiguse kasutamisest tulenevad õiguslikud tagajärjed.

(vt punktid 44, 45, 50, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 97/7 – Taganemisõigus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7, artikli 6 lõike 1 esimese lõigu teine lause ja artikkel 2)

Summary

Direktiivi 97/7 tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral artikli 6 lõike 1 esimese lõigu teist lauset ja lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib tarnija sidevahendi abil sõlmitud lepingu puhul nõuda kauba kättetoimetamiskulusid tarbijalt, kui tarbija on kasutanud taganemisõigust.

Nimelt lubavad need sätted tarnijal nõuda tarbijalt viimase lepingust taganemise korral üksnes kauba tagastamise otseseid kulusid. Kui ka kättetoimetamiskulud peaksid jääma tarbija kanda, läheks selline – vältimatult tarbija taganemisõiguse kasutamise soovi pärssiv – kulude nõudmine vastuollu direktiivi artikli 6 eesmärgi endaga.

Lisaks sellele ohustaks selline kulude nõudmine sidevahendi abil sõlmitud lepingu poolte riskide tasakaalustatud jaotust, sest kõik kauba vedamisega seonduvad kulud jääksid tarbija kanda.

(vt punktid 55–57, 59 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Keskkond – Keskkonnakahjustuste ärahoidmine ja parandamine – Keskkonnavastutus – Direktiiv 2004/35 – Põhimõte „saastaja maksab”

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/35, artikli 3 lõige 1, artikli 4 lõige 5, artikli 11 lõige 2 ja artikli 16 lõige 1)

Summary

Kui keskkonnasaastuse olukorras ei ole täidetud direktiivi 2004/35 keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta ajalise ja/või esemelise kohaldamise tingimused, kuulub selline olukord seega siseriikliku õiguse kohaldamisalasse, kooskõlas asutamislepingu eeskirjadega ja ilma et see piiraks muude teiseste õigusaktide kohaldamist.

Direktiiviga 2004/35 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad selle direktiivi raames tegutseval pädeval asutusel eeldada põhjusliku seose olemasolu ettevõtjate ja tuvastatud saastuse vahel tulenevalt nende käitiste lähedusest saastunud alale, sealhulgas ka hajusaastuse korral. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele peab sellise põhjusliku seose eeldamiseks sellel asutusel olema siiski usutavaid kaudseid tõendeid, mis võivad tema eeldust põhjendada, näiteks ettevõtja käitise lähedus tuvastatud saastusele ja leitud saasteainete vastavus nimetatud ettevõtja poolt oma tegevuses kasutatavatele ainetele.

Direktiivi 2004/35 artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 5 ja artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui pädev asutus otsustab keskkonnakahjustuste parandusmeetmeid rakendada ettevõtjatele, kelle tegevusala kuulub selle direktiivi III lisasse, ei ole ta kohustatud kindlaks tegema niisuguse ettevõtja süüd, hooletust ega ka tahtlust, kelle tegevust peetakse keskkonnale tekitatud kahjustuste põhjustajaks. Seevastu peab see asutus esiteks eelnevalt uurima tuvastatud saastuse päritolu, kusjuures nimetatud asutusel on sellega seoses menetluste, kasutatavate vahendite ja niisuguse uurimise kestuse osas kaalutlusõigus. Teiseks on kõnealune asutus kohustatud tõendeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaselt kindlaks tegema põhjusliku seose nende ettevõtjate tegevuse, kelle suhtes parandusmeetmeid kohaldatakse, ja selle saastuse vahel.

Lisaks, kuna direktiivi 2004/35 artikli 16 lõige 1 näeb sarnaselt EÜ artiklile 176 sõnaselgelt ette, et direktiiv ei takista liikmesriike hoidmast kehtivana või kehtestamast rangemaid eeskirju keskkonnakahjustuste ärahoidmise või parandamise kohta, siis võib liikmesriik muu hulgas otsustada, et ettevõtjad, kelle tegevusalad erinevad nimetatud direktiivi III lisas ette nähtud tegevusaladest, võivad olla objektiivselt vastutavad keskkonnakahjustuste eest, st selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktide a–c tähenduses mitte ainult kaitstud liikidele ja elupaikadele põhjustatud kahju eest, vaid ka veekogusid ja pinnast mõjutavate kahjustuste eest.

(vt punktid 44, 57, 65, 68–70 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Keskkond – Keskkonnakahjustuste ärahoidmine ja parandamine – Keskkonnavastutus – Direktiiv 2004/35 – Parandusmeetmed

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/35, artikkel 7 ja artikli 11 lõige 4 ning II lisa punkt 1.3.1.)

2. Keskkond – Keskkonnakahjustuste ärahoidmine ja parandamine – Keskkonnavastutus – Direktiiv 2004/35 – Parandusmeetmed

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/35)

Summary

1. Direktiivi 2004/35 keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta artiklit 7 ja artikli 11 lõiget 4 koosmõjus selle direktiivi II lisaga tuleb tõlgendada nii, et pädeval asutusel on õigus muuta oluliselt keskkonnakahjustuste parandusmeetmeid, mis on otsustatud koostöös asjaomaste ettevõtjatega läbi viidud võistleva menetluse tulemusel ja mida on juba rakendatud või mille rakendamisega on alustatud. Siiski, niisuguse otsuse vastuvõtmiseks:

– peab see asutus ära kuulama ettevõtjad, kellele niisugused meetmed on kehtestatud, välja arvatud juhul, kui keskkonna olukorra kiireloomulisus nõuab pädeva asutuse viivitamatut sekkumist;

– peab nimetatud asutus samuti paluma eelkõige isikutel, kelle maal neid meetmeid teostatakse, esitada oma märkused ja võtab need arvesse, ning

– peab see asutus võtma arvesse direktiivi 2004/35 II lisa punktis 1.3.1 nimetatud kriteeriume ja esitama oma valiku põhjused ning vajaduse korral põhjused, mis võivad õigustada seda, et nimetatud kriteeriume arvestades ei olnud vaja üksikasjalikku uurimist või ei olnud seda võimalik läbi viia, näiteks keskkonna olukorra kiireloomulisuse tõttu.

(vt punkt 67, resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiiviga 2004/35 keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad pädeval asutusel piirata keskkonna parandusmeetmetega silmas peetud ettevõtjate õigust kasutada oma maad, seades tingimuse, et nad teostaksid asutuste nõutud tööd, ja seda isegi siis, kui need meetmed nimetatud maad ei puuduta, kuna sellel on juba teostatud varasemad saneerimismeetmed või kuna see ei ole saastunud. Siiski peab niisugust meedet õigustama eesmärk takistada keskkonna olukorra halvenemist seal, kus keskkonna parandusmeetmeid rakendatakse, või ettevaatuspõhimõtte kohaselt eesmärk hoida ära muude keskkonnakahjustuste tekkimine või taastekkimine kõnealusel ettevõtjate maal, mis külgneb kogu ulatuses mererannaga, kus neid meetmeid rakendatakse.

(vt punkt 92, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

1. Isikute vaba liikumine – Töötajad – Asutamislepingu sätted – Kohaldamisala

(ELTL artikkel 45)

2. Isikute vaba liikumine – Töötajad

(ELTL artikkel 45)

Summary

1. ELTL artikkel 45 laieneb mitte ainult riigiasutuste meetmetele, vaid ka mis tahes muud laadi õigusnormidele, millega püütakse kollektiivselt reguleerida tasustatud tööd. Sellega seoses kuulub nimetatud artikli kohaldamisalasse siseriikliku jalgpalliliidu elukutselise jalgpalli harta, kui see harta on laadilt riiklik kollektiivleping.

(vt punktid 30 ja 32)

2. ELTL artikliga 45 ei ole vastuolus süsteem, mis noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamise eesmärgil kindlustab väljaõppe taganud klubile hüvitise maksmise, kui noormängija sõlmib oma väljaõppeperioodi lõppedes elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga, tingimusel et selline kord suudab nimetatud eesmärgi täitmist tagada ega ületa selle saavutamiseks vajalikku.

On tõsi, et see kord piirab töötajate liikumisvabadust, mis liidusiseselt on tagatud ELTL artikliga 45, kui sellega võidakse pärssida mängija tahet kasutada oma õigust liikumisvabadusele ja muuta nimetatud õiguse kasutamine vähem atraktiivseks, isegi kui taoline kord ei takista formaalselt kõnealusel mängijal sõlmimast elukutselise mängija lepingut teise liikmesriigi klubiga. Siiski võib sellist süsteemi põhimõtteliselt õigustada eesmärk soodustada noormängijate värbamist ja väljaõpet, kuna võimalus saada väljaõppehüvitist võib jalgpalliklubisid panna talente otsima ja noorte mängijate väljaõpet tagama. Lisaks saab noormängijate väljaõppega seotud kulusid üldreeglina üksnes osaliselt hüvitada kasumiga, mida väljaõppe taganud klubi võib nende mängijate pealt väljaõppeperioodi käigus saada. Selles olukorras võidakse pärssida väljaõppe taganud klubide tahet investeerida noormängijate väljaõppesse, kui nad ei pruugi tagasi saada selleks kulutatud summasid, kui mängija oma väljaõppe lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu muu klubiga. Olukord on selline eeskätt väikeste väljaõppe taganud klubide puhul, mille kohalikul tasandil tehtud investeeringud noormängijate värbamiseks ja väljaõppeks on arvestatava tähtsusega spordi sotsiaalse ja hariva ülesande täitmisel.

Siiski peab selline süsteem tegelikult olema sobiv, et seda eesmärki saavutada ja olema sellega proportsionaalne, võttes nõuetekohaselt arvesse kulutusi nii tulevaste elukutseliste mängijate kui ka nende mängijate koolitamiseks, kes selleks kunagi ei saa. Nimetatud eesmärgi täitmiseks ei ole vajalik selline kord, mis kohustab „lootustandvat” mängijat, kes oma väljaõppeperioodi lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga, maksma kahjuhüvitist, mille summa ei ole seotud väljaõppe tegelike kuludega.

(vt punktid 35–37, 41, 43–45, 49, 50 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Keskkond – Ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamine – Direktiiv 96/82

(Nõukogu direktiiv 96/82, artikli 11 lõike 1 punkt c)

Summary

Direktiivi 96/82 ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta artikli 11 lõike 1 punktis c mainitud käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide koostamine on osa mitmes etapis toimuvast protsessist, mis hõlmab kõigepealt suurtes kogustes ohtlike ainete kohta andmeid sisaldavate käitisesiseste ohuolukorra lahendamise plaanide koostamist asjassepuutuvate käitiste käitajate poolt ja vajalike andmete esitamist pädevatele asutustele, teiseks käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide koostamist nende asutuste poolt ja kolmandaks käitisesiseste ja käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide läbivaatamist ning vajaduse korral muutmist ja ajakohastamist vastavalt käitajate ja määratud asutuste poolt.

Selge on see, et nimetatud direktiivi artikli 11 lõigetes 1 ja 4 on sätestatud ainult esimese ja kolmanda etapi tähtajad. Kuid see, et nimetatud artiklis ei ole sõnaselgelt sätestatud käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide koostamise tähtaega, ei tähenda siiski veel, et nende koostamise kohustuse täitmiseks ei ole liikmesriikidel üldse mingit tähtaega.

Tulenevalt sellest, et käitisesisesed ja käitisevälised ohuolukorra lahendamise plaanid on omavahel seotud ja nende koordineerimine tagab direktiivi artiklis 11 ette nähtud mehhanismi tõhususe, on pädevad asutused kohustatud koostama käitisevälised ohuolukorra lahendamise plaanid sellise tähtaja jooksul, millega ühest küljest ei kaasne oht kahjustada selle artikli sätete kasulikku mõju, kuid teisalt võetakse arvesse plaanide viimistlemiseks vajalik aeg, seega mõistliku tähtaja jooksul alates vajalike andmete edastamisest käitajate poolt.

Lisaks, kuigi vastab tõele, et nimetatud direktiivi artikli 11 lõike 1 kohaselt on käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide koostamise kohustus seotud asjassepuutuvate käitiste käitajatele pandud kohustusega esitada pädevatele asutustele vajalikud andmed, et nad saaksid neid plaane koostada, paneb sama säte ju ikkagi liikmesriikidele kohustuse tagada, et need käitajad esitaksid vajalikud andmed ettenähtud tähtaja jooksul. Neil asjaoludel ei saa tõsiasi, et pädevad asutused ei ole saanud vajalikke andmeid selleks tähtajaks, õigustada käitiseväliste ohuolukorra lahendamise plaanide puudumist.

(vt punktid 13, 14, 17, 21, 25)
Keywords

Summary



Keywords

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid – Tulumaks

(ELTL artikkel 49)

Summary

ELTL artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millel sellise maksusoodustuse korral nagu füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes ettevõtjana on teinud teatud hulga töötunde, võimaldatud mahaarvamisel on diskrimineerivad tagajärjed mitteresidendist maksumaksjatele, kelle puhul ei võeta selleks arvesse tunde, mil ta töötas teises liikmesriigis asuva ettevõtte jaoks, kuigi nimetatud maksumaksjad võivad kõnealuse maksusoodustuse puhul valida residendist maksumaksjatele kohaldatava korra.

Nimelt võivad siseriiklikud õigusnormid, mis sellise maksusoodustuse eesmärgil kasutavad „tunnikriteeriumi”, et takistada mitteresidendist maksumaksjatel arvestada teises liikmesriigis töötatud tunde, peamiselt seada halvemasse olukorda need maksumaksjad. Seetõttu kujutavad sellised õigusnormid endast ELTL artikli 49 tähenduses kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et mitteresidendist maksumaksjatel on samastamise võimalus, mis võimaldab neil valida diskrimineeriva maksustamiskorra ja residentidele kohaldatava korra vahel, kuna selline valik ei suuda välistada esimese maksustamiskorra diskrimineerivat mõju. Nimelt kui nõustuda viidatud valikuga kaasneva sellise mõjuga, tähendaks see, et kinnitataks maksustamiskord, mis iseenesest rikub oma diskrimineeriva laadi tõttu ELTL artiklit 49. Asjaolu, et asutamisvabadust piirava liikmesriigi korra kohaldamine on vabatahtlik, ei tähenda veel, et see ei ole liidu õigusega vastuolus. Sellest tuleneb, et mitteresidendist maksumaksjale samastamise võimalusega antud valik ei neutraliseeri tuvastatud diskrimineerimist.

(vt punktid 48–55 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused – Õiguslik raamistik – Direktiiv 2002/21 – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivid 2002/21, 2002/22 ja 2005/29)

Summary

Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta ning direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis keelab seada teenuse osutamise lepingu sõlmimise tingimuseks seda, et lõppkasutaja sõlmib muude teenuste osutamise lepingu. Direktiivi 2005/29, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul, tuleb aga tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis – teatud erandid välja arvatud ja juhtumiga seotud asjaolusid arvesse võtmata – keelavad kõik müüja poolt tarbijale tehtavad seotud pakkumised.

(vt punkt 33 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Kahju hüvitamise nõue – Ese – Õigusvastaselt sissenõutud dumpinguvastase tollimaksu hüvitamise nõue – Siseriiklike kohtute pädevus

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artikli 236 lõige 1)

2. Lepinguväline vastutus – Tingimused – Õigusvastasus – Kahju – Põhjuslik seos

(EÜ artikli 288 teine lõik)

3. Lepinguväline vastutus – Tingimused – Põhjuslik seos – Tõendamiskoormis

(EÜ artikli 288 teine lõik)

Summary

1. Liikmesriigi ametivõimud peavad dumpinguvastase määruse kehtetuks tunnistamisest siseriiklikus õiguskorras omad järeldused tegema, millest tuleneb, et nimetatud määruse kohaselt tasutud dumpinguvastased tollimaksud ei tulenenud seadusest määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 236 lõike 1 tähenduses, ning toll peaks need põhimõtteliselt selle sätte alusel tagasi maksma, kui sellise tagasimaksmise tingimused – muu hulgas mainitud artikli lõikes 2 sätestatu – on täidetud.

Seetõttu näeb ühenduse õigus – vaatamata väidetavalt kahju kandnud isiku ja liikmesriigi tolli vahel sõlmitud kokkuleppele – ette, et õigusvastaselt sissenõutud dumpinguvastase tollimaksu hüvitamise nõue kuulub asjaomaste siseriiklike kohtute pädevusse. See kokkulepe ei saa anda ühenduste kohtutele pädevust, mida neil enne selle kokkuleppe sõlmimist ei olnud.

(vt punktid 25, 26)

2. Ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise ja kantud kahju hüvitamise õiguse kasutamise eelduseks EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses on see, et samaaegselt on täidetud teatavad tingimused: institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju tekkimine ning põhjuslik seos selle tegevuse ja viidatud kahju vahel.

Põhjusliku seose tingimus ei sõltu vaidlusaluse tegevuse õigusvastasuse tingimusest. Seega ei mõjuta küsimus, kas dumpinguvastase tollimaksu kehtestamine lõpliku määrusega on õigusvastane, nimetatud õigusakti ja selle akti vastuvõtmise tõttu väidetavalt kantud kahju vahelise põhjusliku seose uurimist.

(vt punktid 40, 48)

3. Liikmesriikide õiguse ühised põhimõtted, millele viitab EÜ artikli 288 teine lõik, ei saa olla alus väitele, et ühendus on kohustatud heastama kõik oma organite tegevuse ja selle tegevusega kaudses seoses olevad kahjulikud tagajärjed. EÜ artikli 288 teises lõigus nõutud põhjusliku seose tingimus eeldab piisavalt otsest põhjuslikku seost ühenduse institutsioonide tegevuse ja tekkinud kahju vahel.

Nimetatud kahju peab olema tegelikult tekkinud institutsioonidele etteheidetava tegevuse tagajärjel. Isegi juhul, kui kahju, mille hüvitamist nõutakse, on osaliselt tekkinud ühenduse tegevuse tõttu, võib olla ühenduse osa selles liiga kaudne, kuna vastutus lasub teistel isikutel.

Tuleb kontrollida, kas kahjustatud isik näitas aruka õigussubjektina üles mõistlikku hoolsust, et vältida kahju või vähendada selle suurust, vastasel juhul jääb kahju tema enda kanda. Kahjustatud isiku hooletu tegevus võib põhjusliku seose katkestada, kui see tegevus kujutab endast kahju tekkimise peamist põhjust.

(vt punktid 53, 59, 61)