ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

Täpsemalt märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et direktiivi 2007/46, eriti selle artikli 4 lõike 3 teise lõigu grammatiline, teleoloogiline ja kontekstipõhine tõlgendamine viib järeldusele, et just see tegelikult takistabki liikmesriigi ametivõimudel keelata, piirata või takistada sõidukite teel liiklemist põhjustel, mis on seotud nende konstruktsiooni ja töötamise selle direktiiviga hõlmatud aspektidega, kui sõidukid vastavad direktiivi nõuetele. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3, 4, 52, 74 ja 76 rõhutas Üldkohus – olles enne osutanud, et need nõuded on ette nähtud samas direktiivis viidatud „õigustloovate aktide“ ja neist tulenevate õigusaktidega –, et määrus nr 715/2007 on sisuliselt „õigustloov akt“, mida kohaldatakse direktiivi 2007/46 põhjal kehtestatavas tüübikinnitusmenetluses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite saasteainete heitkoguste suhtes, kusjuures need heitkogused on üks direktiivi 2007/46 reguleerimisesemeks olevate sõidukite konstruktsiooni või töötamisega seotud aspektidest selle direktiivi artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses. Pealegi – nagu tuleneb eelkõige õigusliku raamistiku kirjeldusest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–16 – on määrus nr 692/2008, määrus 2016/427 ja vaidlusalune määrus määrusest nr 715/2007 „tulenevad aktid“, kuna viimati nimetatud määrus on nende õiguslikuks aluseks ja need on vastu võetud selle rakendamiseks.
23

Dekreetseaduse nr 49/2003 artiklis 9 „Enam makstud maksu tagastamine“ on sätestatud: „1. Iga perioodi lõpul AGEA: a) arvutab tarnitud piimakogused ja lisamaksu, mille kokkuostjad on artiklis 5 sätestatud kohustuse täitmise tulemusena tasunud; b) arvutab kogu maksu, mis tuleb riigil Euroopa Liidule üleliigse tarnitud toodangu eest tasuda; c) arvutab enam makstud maksu summa. […] 3. Lõike 1 punktis c näidatud summa, millest on maha arvatud lõikes 2 nimetatud summa, jaotatakse kvoodi saanud tootjate vahel, kes on maksu tasunud, vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel: a) tootjate vahel, kelle puhul on kogu nende suhtes kohaldatud maks või üks osa sellest sisse nõutud alusetult või igal juhul ei ole seda enam vaja tasuda; b) tootjate vahel, kelle asukoht on mägipiirkondades […]; c) tootjate vahel, kelle asukoht on […] vähem soodsamates piirkondades; c bis) tootjate vahel, kelle puhul oli pädeva sanitaarasutuse meetme põhjal loomade liikumine tõkestatud piirkondades, kus esineb nakkushaiguste levikut, vähemalt 90 päeva turustamisperioodil ja kes on sel põhjusel olnud sunnitud tootma suurema koguse […]. 4. Kui niimoodi tagastamisele kuuluv summa on väiksem kui lõikes 3 nimetatud summa, jaotatakse jääk kvoodi saanud tootjate vahel, kes on maksu tasunud – jättes välja need, kes ületasid oma isiklikku tootmiskvooti rohkem kui 100% –, vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel […]“.
38

Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Napoli (Napoli kohus, Itaalia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas erinev kohtlemine, mis on ette nähtud ainult katoliku usuõpetuse õpetajatele, nagu seda on [põhikohtuasja] hagejad, on […] harta artikli 21 ja direktiivi [2000/78] tähenduses diskrimineerimine usutunnistuse alusel, või kas asjaolu, et töötaja varasemat sobivaks tunnistamist saab tühistada, on alus, mis õigustab seda, et teistest õpetajatest erinevalt koheldakse ainult katoliku usuõpetuse õpetajaid, nagu seda on [põhikohtuasja] hagejad, ilma et saaks kohaldada ainsatki takistavat meedet, mis on ette nähtud […] raamkokkuleppe […] klauslis 5? 2. Juhul kui tegemist on direktiivi [2000/78] artikli 2 lõike 2 punkti a ning […] harta tähenduses otsese diskrimineerimisega usutunnistuse alusel (direktiivi artikkel 1), tuleb Euroopa Kohtult küsida, milliseid vahendeid võib [eelotsusetaotluse esitanud] kohus selle tagajärgede kõrvaldamiseks kasutada, võttes arvesse, et kõigi muude õpetajate kui katoliku usuõpetuse õpetajate suhtes on kohaldatud seaduses nr 107/2015 ette nähtud erakorralist töölevõtmiskava, mistõttu nad on võetud koosseisulisele tööle sellest tuleneva tähtajatu töölepinguga; niisiis, kas [eelotsusetaotluse esitanud] kohus peab lugema tekkinuks tähtajatu töösuhte [põhikohtuasja] kostjast ametiasutusega? 3. Kas […] raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu käesoleval juhul, kus on ette nähtud, et töösuhteid reguleerivad üldnormid, mis on mõeldud tähtajaliste töölepingute kasutamise kuritarvitamise eest karistamiseks sel teel, et tähtajaline leping muutub automaatselt tähtajatuks, kui töösuhe on kestnud kindlast kuupäevast kauem, ei ole koolihariduse sektoris kohaldatavad konkreetselt katoliku usuõpetuse õpetajate suhtes, mis võimaldab kasutada järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid määramatult pika aja jooksul? Täpsemalt, kas ordinaarpiiskopiga kokkuleppe saavutamise vajadus võib olla raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses „objektiivne alus“ või tuleb see lugeda hoopis [harta] artikli 21 kohaselt keelatud diskrimineerimiseks? 4. Kui kolmas küsimus peaks saama jaatava vastuse, siis kas [harta] artikkel 21, […] raamkokkuleppe klausel 4 või direktiivi 2000/78 artikkel 1 lubavad jätta kohaldamata õigusnormid, mis takistavad tähtajalise töölepingu automaatset muutumist tähtajatuks töölepinguks, kui töösuhe kestab teatavast tähtajast kauem?“
52

Sellega seoses tuleb veel lisada, et liidu õigusnormi eri keeleversioonide võrdväärsuse põhimõtte arvessevõtmine ei tohi viia selleni, et ettevõtjal ei ole võimalik järgida mitte ühtki neist versioonidest. Samuti ei sea käesoleva kohtuotsuse punktis 47 esitatud järeldus kahtluse alla põhimõtet, mille kohaselt ei saa eelistada üht liidu õigusnormi keeleversiooni juhul, kui keeleversioonid üksteisest erinevad. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 rõhutas, ei tähenda pelgalt asjaolu, et kõnealusel liitkoostisosal on erinev nimetus eri keeleversioonides – millest mõnes kasutatakse vaid üht nimetust, samas kui mõnes teises mitut – nimelt seda, et keeleversioonid on erinevad.
195

Käesoleval juhul nähtub kohtuasjade C‑357/19, C‑811/19 ja C‑840/19 eelotsusetaotlustes esitatud asjaoludest, mille kokkuvõtted on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 60, 95 ja 107, et oma 3. juuli 2019. aasta otsusega nr 417/2019, mis tehti saadikutekoja esimehe taotlusel, otsustas konstitutsioonikohus, et kõik kohtuasjad, milles kassatsioonikohus oli teinud otsuse esimese kohtuinstantsina enne 23. jaanuari 2019 ja milles selle kohtu tehtud lahend ei olnud selle otsuse tegemise ajaks jõustunud, kuulub uuesti läbivaatamisele korruptsioonile spetsialiseerunud kohtukoosseisudes, mis on moodustatud vastavalt seaduse nr 78/2000 artikli 29 lõikele 1, nii nagu tõlgendas seda konstitutsioonikohus. Samade andmete kohaselt tuleb kohtuotsusest nr 417/2019 tulenevate juhiste põhjal esimeses kohtuastmes uuesti läbi vaadata kõik kohtuasjad, mis olid 23. jaanuaril 2019 apellatsioonimenetluses pooleli või milles võis apellatsiooniastme otsuse samal kuupäeval veel erakorraliselt edasi kaevata. Nendest andmetest nähtub veel, et oma 7. novembri 2018. aasta otsuses nr 685/2018, mis tehti peaministri taotlusel, leidis konstitutsioonikohus, et see, et kassatsioonikohtu viieliikmelise kohtukoosseisu kohtunikest määratakse loosi teel üksnes neli, on vastuolus muudetud seaduse nr 304/2004 artikliga 32, ning täpsustas, et alates otsuse avaldamise kuupäevast oli see kohaldatav eelkõige käimasolevate kohtuasjade suhtes ja kohtuasjade suhtes, mille kohta on tehtud otsus, kui pooltel oli veel tähtaja jooksul võimalik kasutada asjakohaseid erakorralisi õiguskaitsevahendeid, ning et sellest kohtuotsusest tulenev kohtupraktika nõuab, et kõik sellised kohtuasjad vaatab apellatsioonimenetluses läbi kohtukoosseis, mille kõik liikmed on määratud loosi teel.
54

Viimaks toob komisjon esile, et Itaalia õiguses on kehtestatud ainult üks materiaalõigusnorm, mis on kohaldatav kõikidele ühisinvesteerimisfondidele, kuid see näeb äriotstarbelise kinnisvara omandamise korral ette kinniste kinnisvarafondide soodsama maksualase kohtlemise hüpoteegi seadmise lõivu ja katastrikande tegemise lõivu vähendamise vormis. Kuna aga nii kinniste kui avatud fondide peamine eesmärk on anda märkijale võimalus teha finantsinvesteering, siis on kinnised ja avatud kinnisvarafondid igati sarnased. Lisaks, kui võtta arvesse fondi eesmärki, mis seisneb kinnisvara omandamises, et see seejärel edasi müüa, siis on kinnised kinnisvarafondid ja avatud kinnisvarafondid samuti sarnased.
110

Võttes lisaks arvesse tootjal lasuvat tõendamiskoormist, piisab sellest, et meede, millega anti välisinvesteeringutele maksusoodustusi strateegilisteks loetud valdkondades (nagu kõrgtehnoloogia), on seotud erinevate Hiinas rakendatud viisaastakuplaanidega, eeldamiseks, et see meede on moonutus, mis on üle kandunud „endisest mitteturumajanduslikust süsteemist“. Isegi kui nüüdsest alates ei nähta viisaastakuplaanides ette kõigi majandusharude jaoks kindlaksmääratud tootmiseesmärke, nagu see oli ajal, kui Hiina Rahvavabariik oli ikka veel riikliku kaubavahetusega maa, on siiski üldteada, et nendel plaanidel on ka pärast Hiina majandussüsteemis toimunud reforme keskne roll selle riigi majanduse korralduses, kuna neis on esitatud suurele hulgale valdkondadele täpsed eesmärgid, mis on kõigile valitsustasemetele kohustuslikud (vt selle kohta 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑301/16 P, EU:C:2018:132, punktid 94 ja 95).
164

Käesoleva apellatsioonkaebuse staadiumis piirduvad HSBC äriühingud väitega, et nad ei ole kunagi möönnud, et sellel arutelul oli selline eesmärk. Nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 222, ei ole aga vaidlust selles, et nad ei esitanud ühtegi tühistamisväidet, et vaidlustada asjaolu, et nende suhtes tuvastatud rikkumisperioodi lõpukuupäevaks määrati 27. märts 2007, see tähendab vaidlusaluse arutelu kuupäev. Võttes aga arvesse selle kohtuotsuse punktides 216 ja 217 esitatud Üldkohtu kaalutlusi, millele HSBC äriühingud vastu ei vaidle, tähendab see järeldus tingimata, et sellel arutelul oli konkurentsi piirav eesmärk.
84

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all oleva tarkvaraga loodi temperatuurivahemik, mille kohaselt on heitgaasitagastuse määr 0%, kui välistemperatuur on alla –9 Celsiuse kraadi, 85%, kui see on –9 kuni 11 Celsiuse kraadi, ning alates 11 Celsiuse kraadist ülespoole suureneb see nii, et saavutab 100% toimimise alles siis, kui välistemperatuur on kõrgem kui 15 Celsiuse kraadi. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, väheneb heitgaasitagastus seega 85%‑ni, kui temperatuur jõuab Saksamaa keskmise õhutemperatuurini, mis 2018. aastal oli 10,4 Celsiuse kraadi.
34

Esimesena, mis puudutab argumente, et komisjon ei esitanud vaidlusaluses otsuses kohaldatud reaalturuväärtuse põhimõtte õiguslikku alust ega täpsustanud selle sisu, siis leidis Üldkohus, et komisjon oli esiteks märkinud, et reaalturuväärtuse põhimõte on tingimata lahutamatu osa kontserni äriühingute suhtes kohaldatud maksumeetmete uurimisest ELTL artikli 107 lõike 1 alusel, ja teiseks, et see põhimõte on maksustamisel võrdse kohtlemise üldpõhimõte, mis kuulub selle artikli kohaldamisalasse (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 150 ja 151). Reaalturuväärtuse põhimõtte sisu puhul leidis Üldkohus, et vaidlusalusest otsusest tuleneb, et tegemist on vahendiga, mis võimaldab kontrollida, kas kontsernisisesed tehingud on tasustatud nii, nagu need oleks sõlminud sõltumatud ettevõtjad (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 155).
131

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2002/58 artikli 15 lõiget 1 tuleb harta artikleid 7, 8 ja 11 ning artikli 52 lõiget 1 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi seadusandlikud meetmed, mis näevad raske kuritegevuse vastu võitlemiseks ja avalikku julgeolekut ähvardava suure ohu ärahoidmiseks ennetavalt ette liiklus- ja asukohaandmete üldise ja vahet tegemata säilitamise. Seevastu tuleb nimetatud artikli 15 lõiget 1 harta artikleid 7, 8 ja 11 ning artikli 52 lõiget 1 arvestades tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus seadusandlikud meetmed, mis – võimaldavad riigi julgeoleku kaitse eesmärgil teha elektroonilise side teenuste osutajatele ettekirjutuse säilitada liiklus- ja asukohaandmeid üldiselt ja vahet tegemata olukordades, kus asjaomane liikmesriik seisab silmitsi riigi julgeolekut ähvardava suure ohuga, mis osutub tõeliseks ja vahetuks või ettearvatavaks, kusjuures ettekirjutuse tegemise otsust võib tõhusalt kontrollida kas kohus või sõltumatu haldusasutus – kelle otsus on siduv –, selleks et teha kindlaks, kas esineb üks neist olukordadest ning kas on järgitud tingimusi ja tagatisi, mis peavad olema ette nähtud, ning ettekirjutus peab olema ajaliselt piiratud sellega, mis on tingimata vajalik, kuid seda võib ohu püsimise korral pikendada; – näevad riigi julgeoleku kaitsmise, raske kuritegevuse vastu võitlemise ja avalikku julgeolekut ähvardava suure ohu ennetamise eesmärgil ette liiklus- ja asukohaandmete eesmärgipärase säilitamise, mis on objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel piiritletud vastavalt andmesubjektide kategooriatele või geograafilise kriteeriumi põhjal ja ajaliselt piiratud tingimata vajalikuga, kuid mida on võimalik pikendada; – näevad ette sideallikale omistatud IP-aadresside üldise ja vahet tegemata säilitamise riigi julgeoleku kaitsmise, raske kuritegevuse vastu võitlemise ja avalikku julgeolekut ähvardava suure ohu ennetamise eesmärgil ajavahemikuks, mis on piiratud tingimata vajalikuga; – näevad riigi julgeoleku kaitsmise, kuritegevuse vastu võitlemise ja avaliku julgeoleku kaitsmise eesmärgil ette elektroonilise side vahendite kasutajate identiteediga seotud andmete üldise ja vahet tegemata säilitamise ning – võimaldavad raske kuritegevuse vastu võitlemise ja seda enam riigi julgeoleku kaitse eesmärgil teha pädeva asutuse otsusega, mille suhtes teostatakse tõhusat kohtulikku kontrolli, elektroonilise side teenuste osutajatele ettekirjutuse nende valduses olevaid liiklus- ja asukohaandmeid kindlaksmääratud ajaks kiirsäilitada, kui need meetmed tagavad selgete ja täpsete reeglitega, et kõnealuste andmete säilitamisel järgitakse sellega seotud materiaalõiguslikke ja menetluslikke tingimusi ning et andmesubjektidel on tõhusad tagatised kuritarvituste ohu vastu.
94

Nõukogu täpsustab lõpuks, et asjaolu, et kaasseadusandjad on kohustatud järgima liikmesriikide valikut, ei tähenda siiski, et liidu asjasse puutuva ameti asukoha äramärkimisel seadusandlikus alusaktis puuduks igasugune lisaväärtus. Nimelt, lisaks asjaolule, et selline äramärkimine on õiguskindluse oluline tegur, võib õigusakt – nagu käesolevas asjas pärast seda, kui määrusesse nr 726/2004 oli määrusega 2018/1718 lisatud artikkel 71a – selle märkega seostada tervet rida muid normatiivseid, nii materiaalõiguslikke kui ka menetluslikke elemente, et täiendada asukoha puhtgeograafilist kindlaksmääramist. Nii on see käesoleval juhul, kuna artiklis 71a ei ole märgitud mitte ainult seda, et EMA asukoht on Amsterdamis, vaid see artikkel kohustab ka Madalmaade pädevaid asutusi võtma ühelt poolt kõik vajalikud meetmed, et tagada, et EMA üleviimine tema esialgsele asukohale ja seejärel tema lõplikule asukohale toimuks enne täpseid kuupäevi, ning teiselt poolt esitama parlamendile ja nõukogule regulaarselt kirjalikke aruandeid kuni EMA sisseseadmiseni tema lõplikus asukohas. Selline täiendav siduv mõju tuleneb seega otseselt ja eranditult vaidlustatud määrusest, mille vastuvõtmiseks on parlament täielikult kasutanud oma õigusi kaasseadusandjana, mitte liikmesriikide valitsuste esindajate valikust asukoha osas.
48

Asjaolu, mille tõi esile nõukogu, et EL toimimise lepingu seitsmenda osa „Üld- ja lõppsätted“, mille hulka kuulub ELTL artikkel 341, sätetes on nimetatud „institutsioone“, ei saa hoolimata sellest, et – nagu nähtub ka käesoleva kohtuotsuse punktist 46 – EL lepingus on tehtud selget vahet ühelt poolt liidu institutsioonide ja teiselt poolt liidu organite ja asutuste vahel, tõlgendada väljendavana aluslepingute andja tahet anda mõistele „institutsioonid“ laiem sisu selles mõttes, et see mõiste hõlmaks nii ELL artikli 13 lõikes 1 loetletut kui ka liidu organeid ja asutusi, mis on loodud aluslepingutega või nende alusel ning mille eesmärk on panustada liidu eesmärkide saavutamisse. See on nii seda enam, et EL leping ja EL toimimise leping on ELL artikli 1 kolmanda lõigu ja ELTL artikli 1 lõike 2 kohaselt liidu jaoks ühtne konstitutsiooniline alus, mistõttu ELL artikli 13 lõikes 1 esitatud mõiste „institutsioonid“ määratlus ja vahetegu ühelt poolt nende institutsioonide ning teiselt poolt liidu organite ja asutuste vahel peavad kehtima läbivalt ja ühtselt mõlemas nimetatud aluslepingus.
Direktiivi artikli 8 „Lennuettevõtjate kohustused seoses andmete edastamisega“ lõigetes 1–3 on ette nähtud:

„1. Liikmesriigid võtavad vastu vajalikud meetmed selle tagamiseks, et lennuettevõtjad edastaksid tõukemeetodil I lisas loetletud broneeringuinfo ulatuses, milles nad sellist infot oma tavapärase äritegevuse käigus on juba kogunud, selle liikmesriigi broneeringuinfo üksuse andmebaasi, mille territooriumile lend saabub või mille territooriumilt lend väljub. Kui lennu puhul on kood jagatud ühe või mitme lennuettevõtja vahel, vastutab kõigi reisijate broneeringuinfo edastamise eest see lennuettevõtja, kes lendu teostab. Kui ELi-välisel lennul on üks või mitu vahepeatust liikmesriikide lennujaamades, edastavad lennuettevõtjad kõigi reisijate broneeringuinfo kõigi asjaomaste liikmesriikide broneeringuinfo üksustele. Sama kehtib ka juhul, kui ELi-sisesel lennul on üks või mitu vahepeatust erinevate liikmesriikide lennujaamades, kuid ainult ELi-siseste lendude kohta broneeringuinfot koguvate liikmesriikide puhul.

2. Juhul kui lennuettevõtjad on kogunud reisijaid käsitlevat eelteavet, mis on loetletud I lisa punktis 18, kuid ei säilita kõnealust eelteavet tehniliselt samal viisil kui muud broneeringuinfot, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed selle tagamiseks, et lennuettevõtjad edastaksid tõukemeetodil ka kõnealuse eelteabe lõikes 1 osutatud liikmesriigi broneeringuinfo üksusele. Sellise edastamise korral kohaldatakse kõiki käesoleva direktiivi sätteid kõnealusele eelteabele.

3. Lennuettevõtjad edastavad broneeringuinfo elektrooniliselt, kasutades ühiseid protokolle ja toetatavaid andmevorminguid, mis võetakse vastu vastavalt artikli 17 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele, või tehnilise rikke korral mõnel muul asjakohasel viisil, millega tagatakse piisav andmeturbe tase, tehes seda

a) 24–48 tundi enne lennu kavandatud väljumisaega ning
161

Mis puudutab neljandana proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses õigusküsimuste üle otsustades õigluse kaalutlustel asendada enda hinnanguga hinnangut, mille Üldkohus on andnud oma täieliku pädevuse raames trahvisummadele, mis on ettevõtjatele määratud liidu õiguse rikkumise eest. Ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd suur, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tuvastada, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu (30. mai 2013. aasta kohtuotsus Quinn Barlo jt vs. komisjon, C‑70/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:351, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Philips ja Philips France vs. komisjon, C‑98/17 P, ei avaldata, EU:C:2018:774, punkt 107).
143

Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–172 leidis Üldkohus muu hulgas, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et vaidlusaluse otsuse adressaadid olid tarninud OKSe oma klientidele Dell ja HP, kes olid asutatud mitmes liikmesriigis. Isegi kui need asjaolud esitati „rakendamise“ kriteeriumi hindamise raames, olid apellandid täiesti võimelised mõistma, et nendest piisas tõendamaks, et komisjon näitas, et liikmesriikidevahelist kaubandust võidi mõjutada, seda enam, et Üldkohus analüüsis seejärel selle kohtuotsuse punktides 179–191 apellantide etteheidet, et puudub hinnang sellele, kas kõnealune keelatud kokkulepe mõjutas märgatavalt liikmesriikidevahelist kaubandust. Lükates selle etteheite tagasi, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187 sõnaselgelt, et komisjon täitis kriteeriumi, mille kohaselt peab olema võimalik mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, mis on ette nähtud suuniste [ELTL artiklites 101 ja 102] sätestatud kaubandusmõju mõiste kohta (ELT 2004, C 101, lk 81) punktis 53.
121

Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 219 väitis komisjon, et apellandi panus nendesse eesmärkidesse tema enda tegevusega on tõendatud asjaoluga, et ta ei olnud vastu sellele, et ta on Sony Optiarci e-kirjade koopia saajaks. Nii toimides piirdus komisjon tõdemusega, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast seotuks, kui ta sai Sony Optiarcilt teatud ettevõttesisesed e-kirjad, järeldamaks, et apellant osales väidetavas rikkumises. Mis puudutab aga rikkumise Delli osa, siis ei osalenud apellant üheski otseses arutelus ja sai ainult kaudset teavet oma kliendilt Sony Optiarc, kes oli talle teatanud oma kirjavahetusest konkurentidega. Apellandil ei olnud seega võimalik sellele kirjavahetusele vastuväiteid esitada. Ta ei saanud neid takistada ega jätta konkurentidele muljet, et ta on nõus nende kokkuleppega või kooskõlastatud tegevusega. Sellest tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud, et apellant hakkas osalema väidetavas rikkumises – vaikimisi või mitte – 14. veebruaril 2008 või 28. oktoobril 2008.
156

Mis puudutab neljandana proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohus ei saa apellatsioonimenetluses õigusküsimuste üle otsustades õigluse kaalutlustel asendada enda hinnanguga hinnangut, mille Üldkohus on andnud oma täieliku pädevuse raames trahvisummadele, mis on ettevõtjatele määratud liidu õiguse rikkumise eest. Ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd suur, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tuvastada, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu (30. mai 2013. aasta kohtuotsus Quinn Barlo jt vs. komisjon, C‑70/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:351, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Philips ja Philips France vs. komisjon, C‑98/17 P, ei avaldata, EU:C:2018:774, punkt 107).
68

Eeltoodust tuleneb, et kohtuasjades C‑693/19 ja C‑831/19 esitatud küsimustele tuleb vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et kui võlgnik ei ole esitanud vastuväidet maksekäsu peale, mille kohus tegi võlausaldaja avalduse alusel, ei saa täitmisega seotud küsimusi lahendav kohus hiljem kontrollida maksekäsu aluseks olnud lepingutingimuste võimalikku ebaõiglast laadi, sest kohtulahendi seadusjõud, mille see maksekäsk on omandanud, hõlmab vaikimisi ka need tingimused, mis omakorda välistab nende kehtivuse igasuguse hilisema läbivaatamise. Asjaolul, et maksekäsu jõustumise kuupäeval ei teadnud võlgnik, et teda saab kvalifitseerida „tarbijaks“ selle direktiivi tähenduses, ei oma sellega seoses mingit tähtsust.