KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PRIIT PIKAMÄE

esitatud 2. aprillil 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑12/19 P

Mylène Troszczynski

versus

Euroopa Parlament

Apellatsioonkaebus – Institutsiooniline õigus – Euroopa Parlamendi liige – Privileegid ja immuniteedid – Protokoll privileegide ja immuniteetide kohta – Artiklid 8 ja 9 – Parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmise otsus – Parlamendiliikme kohustustega mitteseotud tegevus – Postitus parlamendiliikme Twitteri kontole

I. Sissejuhatus

1. Apellatsioonkaebusega palub apellant tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 8. novembri 2018. aasta kohtuotsuse Troszczynski vs. parlament (T‑550/17, ei avaldata, EU:T:2018:754, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, millega ta palus tühistada Euroopa Parlamendi 14. juuni 2017. aasta otsuse, mis puudutas temalt parlamendiliikme puutumatuse äravõtmist (edaspidi „vaidlusalune otsus“).

2. Käesolevas kohtuasjas tuleb Euroopa Kohtul võtta seisukoht selle puutumatuse ulatuse kohta, mis on igale Euroopa Parlamendi liikmele antud Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolliga nr 7, mis on lisatud EL lepingule ja EL toimimise lepingule (edaspidi „protokoll“) ( 2 ). Euroopa Kohus saab võimaluse veel kord kinnitada oma sellekohast kohtupraktikat, eelkõige põhimõtteid, mis on sõnastatud 6. septembri 2011. aasta kohtuotsuses Patriciello ( 3 ), andes nii kasulikke suuniseid ja juhiseid paremaks koostööks Euroopa Parlamendi ja liikmesriigi õigusasutuste vahel.

II. Õiguslik raamistik

3. Protokolli artiklis 8 on sätestatud: „Euroopa Parlamendi liikmeid ei või üle kuulata, nende suhtes tõkendit kohaldada ega neid kohtumenetlusele allutada nende poolt oma kohustuste täitmisel avaldatud arvamuste või antud häälte tõttu.“

4. Protokolli artiklis 9 on sätestatud: „Euroopa Parlamendi istungjärkude ajal on Euroopa Parlamendi liikmetel: a) oma riigi territooriumil samasugune immuniteet nagu selle riigi parlamendi liikmetel; b) teise liikmesriigi territooriumil immuniteet tõkendite ja kohtumenetluse suhtes. Euroopa Parlamendi liikmete immuniteet kehtib ka siis, kui nad sõidavad Euroopa Parlamendi istungipaika ja sealt tagasi. Immuniteedile ei saa tugineda, kui parlamendiliige tabatakse õiguserikkumiselt, ning see ei takista Euroopa Parlamendil kasutamast õigust oma liikme immuniteet ära võtta.“

5. Euroopa Parlamendi kodukorra (kaheksas ametiaeg – juuli 2014) (edaspidi „kodukord“) artikli 5 lõikes 2 on sätestatud: „Parlamentaarne puutumatus ei ole parlamendiliikme isiklik eesõigus, vaid parlamendi kui terviku ja selle liikmete sõltumatuse tagatis.“

III. Vaidluse taust

6. Apellant Mylène Troszczynski (edaspidi „apellant“) valiti Euroopa Parlamendi liikmeks 1. juulil 2014.

7. 23. septembril 2015 postitati apellandi Twitteri kontole foto, kus oli kujutatud rühma naisi, kes kandsid riietust, mis varjas kogu näo, välja arvatud silmad, ning kes näisid ootavat Caisse d’allocations familiales’i (CAF, Peretoetuste Fond) ees. Fotole oli lisatud järgmine kommentaar: „Rosny-Sous-Bois CAF, 9.12.2014. Kogu nägu katva loori kandmine peaks ju olema seadusega keelatud…“ (edaspidi „vaidlusalune säuts“).

8. Seine-Saint-Denis’ Peretoetuste Fondi (CAF de Seine-Saint-Denis, Prantsusmaa) peadirektor esitas 27. novembril 2015 tsiviilhagi sisaldava kuriteoteate haldusorgani avaliku laimamise kohta.

9. Procureur de la République de Bobigny (Bobigny prokurör, Prantsusmaa) alustas 19. jaanuaril 2016 kriminaalmenetlust seoses viha või vägivalla õhutamisega isiku või isikute rühma vastu nende päritolu või teatavasse etnilisse rühma, rahvusesse, rassi või uskkonda kuulumise või mittekuulumise tõttu ning avaliku laimamise tunnustel.

10. Eeluurimiskohtunik kohustas apellanti ilmuma eelistungile 20. septembril 2016. Pärast seda, kui viimane keeldus ilmumast, põhjendades seda Euroopa Parlamendi liikme puutumatusega, esitas eeluurimiskohtunik 23. septembri 2016. aasta avalduses Euroopa Parlamendile taotluse see puutumatus ära võtta.

11. Cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) peaprokurör edastas 1. detsembri 2016. aasta kirjaga eeluurimiskohtuniku taotluse koos oma kooskõlastusega Prantsuse justiitsministrile, et viimane edastaks kõnealuse taotluse Euroopa Parlamendi presidendile. Samal päeval edastas Prantsuse justiitsminister tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus, Prantsusmaa) eeluurimiskohtuniku esitatud taotluse parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmiseks Euroopa Parlamendi presidendile.

12. Euroopa Parlamendi president teatas 16. jaanuaril 2017 toimunud täiskogu istungil, et see taotlus saadetakse õiguskomisjonile.

13. Õiguskomisjon kuulas apellandi ära 11. aprillil 2017. See komisjon esitas oma raporti 12. juunil 2017.

14. Euroopa Parlament võttis apellandilt puutumatuse ära 14. juuni 2017. aasta otsusega.

15. Pärast Üldkohtule hagi esitamist saatis eeluurimiskohtuniku ülesandeid täitnud tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus, Prantsusmaa) aseesimees 26. aprilli 2018. aasta kohtumäärusega apellandi kriminaalasja tribunal correctionnel’ile (kriminaalkohus, Prantsusmaa).

IV. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

16. Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. augustil 2017, esitas apellant hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise ning selle otsusega tekitatud väidetava mittevaralise kahju hüvitamise nõuetes.

17. Apellant põhjendas oma nõudeid nelja väitega: esimene puudutas protokolli artikli 8 rikkumist, teine protokolli artikli 9 rikkumist, kolmas põhjendamiskohustuse ning võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete rikkumist, neljas kaitseõiguste rikkumist ning kodukorra artikli 9 lõike 9 ja artikli 150 lõike 2 õigusvastasust.

18. Üldkohus käsitles kaht esimest väidet koos, juhtides sissejuhatuseks tähelepanu kohtupraktikale, mille kohaselt tuleb Euroopa Parlamendil, kui ta jõuab järeldusele, et parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmise taotluse aluseks olevad asjaolud ei kuulu protokolli artikli 8 kohaldamisalasse, kontrollida, kas parlamendiliikmel on neil asjaoludel protokolli artiklis 9 sätestatud puutumatus, ning kui see on nii, siis otsustada, kas see puutumatus tuleb ära võtta või mitte.

19. Apellandi argumentatsiooni, millele need kaks väidet tuginesid, jagas Üldkohus analüüsimise huvides viieks etteheiteks: esimene puudutas seda, et vaidlusaluse säutsu suhtes on kohaldatav Prantsuse põhiseaduse artikkel 26; teine seda, et kõnealune säuts on arvamus, mille apellant avaldas oma parlamendiliikme kohustuste täitmisel protokolli artikli 8 tähenduses; kolmas seda, et Euroopa Parlament rikkus apellandilt parlamendiliikme puutumatust ära võttes põhiõigust sõnavabadusele; neljas seda, et apellant ei olnud vaidlusaluse säutsu autor; viies apellandi ja Euroopa Parlamendi sõltumatuse kahjustamist.

20. Esimese etteheite lükkas Üldkohus tulemusetuse tõttu tagasi. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 leidis ta, et põhjuseks, miks Euroopa Parlament leidis, et apellant ei saa tugineda Prantsuse põhiseaduse artiklile 26, ei olnud mitte see, et vaidlusalune avaldus tehti Twitteris, vaid pigem see, et vaidlusalust säutsu ei saanud käsitada apellandi poolt parlamendiliikme kohustuste täitmisel avaldatud arvamuse või antud häälena protokolli artikli 8 tähenduses.

21. Teise etteheite lükkas Üldkohus põhjendamatuse tõttu tagasi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54. Ta leidis, et vaidlusaluse säutsu eesmärk oli eelkõige avaldada kahetsust avalikus ruumis näo varjamist keelava Prantsuse seaduse rikkumise pärast. Kuivõrd see säuts viitas konkreetsele sündmusele, mis näis Prantsuse seadust rikkudes olevat toimunud Prantsusmaa territooriumil avaliku teenusega seotud ülesandeid täitva organi ees ning seda ei saanud samastada üldisema seisukohavõtuga päevakajaliste või Euroopa Parlamendis käsitletavate teemade kohta, leidis Üldkohus, et Euroopa Parlament ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta asus seisukohale, et apellandi vastu esitatud süüdistused ei puuduta tema poolt Euroopa Parlamendi liikme kohustuste täitmisel avaldatud arvamusi või antud hääli protokolli artikli 8 tähenduses.

22. Kolmanda etteheite lükkas Üldkohus samuti põhjendamatuse tõttu tagasi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59, juhtides tähelepanu sellele, et protokolli artikli 8 eesmärk on kaitsta parlamendiliikmete sõltumatust ja vabadust arvamusi avaldada ning seega on see „tihedalt seotud sõnavabadusega“. Võttes arvesse, et apellandile ette heidetavad teod ei kuulu selle artikli kohaldamisalasse, järeldas Üldkohus sellest, et Euroopa Parlament ei ole seda vabadust rikkunud.

23. Neljanda etteheite lükkas Üldkohus tagasi tulemusetuse tõttu. Ta märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61 ja 62 esiteks, et „küsimus, kas puutumatuse äravõtmise tingimused olid selle taotlemise ajal täidetud, erineb küsimusest, kas asjaomasele parlamendiliikmele ette heidetavad teod on tõendatud“, ning teiseks, et Euroopa Parlamendi pädevuses ei ole otsustada, kas apellant pani need teod toime, ega määrata kindlaks, kas viimane on või ei ole vaidlusaluse säutsu autor.

24. Lõpuks lükati põhjendamatuse tõttu tagasi viies etteheide, mille Üldkohus oli esimese ja teise väite raames tuvastanud. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66 ja 67, et kuivõrd protokolli artiklis 9 on sõnaselgelt sätestatud võimalus selle sätte alusel parlamendiliikmetel olev puutumatus ära võtta, „ei saa Euroopa Parlamendile seega ette heita, et ta leidis juhtumi asjaolusid silmas pidades ning Prantsuse justiitsministri edastatud taotluse alusel olevat sobiv [apellandile] protokollist tulenev puutumatus ära võtta, et Prantsuse õigusasutustel oleks võimalik kriminaalmenetlust jätkata“. Igal juhul ei toonud apellant Üldkohtu hinnangul esile ühtki asjaolu, mis võiks viia järelduseni, et Euroopa Parlament kahjustas tema parlamendiliikme staatusega seotud sõltumatust.

25. Kolmanda väite, mille esimene osa puudutab põhjendamiskohustuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ning teine osa hea halduse põhimõtte rikkumist, lükkas Üldkohus tervikuna tagasi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102.

26. Esimeses osas väitis apellant sisuliselt, et tema puhul oleks tulnud lähtuda Euroopa Parlamendi õigusasjade- ja siseturukomisjoni 6. juuni 2003. aasta teatises parlamendiliikmetele nr 11/2003, mille ese on „Puutumatuse äravõtmine vastavalt privileegide ja immuniteetide protokolli artiklile [9]. Arvamuste avaldamise vabadusega seotud asjade pinnalt sõnastatud põhimõtted“ (edaspidi „teatis nr 11/2003“) põhimõttest nr 2, mille kohaselt „üldpõhimõtteks on, et puutumatust ei võeta ära juhtudel, kui teod, milles parlamendiliiget süüdistatakse, kuuluvad tema poliitilise tegevuse raamesse või on sellega otseselt seotud“.

27. Selle väite tagasilükkamisel tugines Üldkohus kohtupraktikale, mille kohaselt ei ole teatis nr 11/2003 talle siduv, kuivõrd see ei ole parlamendi õigusakt ELTL artikli 288 tähenduses ( 4 ). Üldkohus märkis ühelt poolt, et kuivõrd apellant ei täpsustanud ei seda, millised olid need teod või väljaütlemised, mida heideti ette neile parlamendiliikmetele, keda kõnealune teatis tema väitel puudutas, ega seda, millistel asjaoludel kõnealused teod aset leidsid, ei tõendanud ta, et nende parlamendiliikmete olukord oli võrreldav tema omaga. Teiselt poolt, kuivõrd käesoleval juhul otsest seost vaidlusaluse säutsu ja apellandi kui parlamendiliikme kohustuste vahel ei olnud, ei tõendanud apellant ka seda, et Euroopa Parlament oleks põhimõttest nr 2 kõrvale kaldunud (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81).

28. Kolmanda väite teises osas väitis apellant sisuliselt, et Euroopa Parlament rikkus hea halduse põhimõtet, jättes tuvastamata, et käesoleval juhul oli tegemist teatises nr 11/2003 määratletud fumus persecutionis’ega ehk juhtumiga, mil oleks tulnud eeldada, et apellandile süüdistuse esitamine oli kantud tema poliitilise tegevuse kahjustamise soovist. Apellandi väitel esitas need süüdistused Prantsuse justiitsminister, kes oli avalikult Front national’i ehk erakonna, mille üheks esindajaks apellant on, vastane. Liiati esitati need süüdistused vahetult enne valimiskampaaniat.

29. Üldkohus lükkas kolmanda väite teise osa tagasi, märkides esiteks, et apellant ei esitanud „lisaks poliitilise ideoloogia erinevusele ühtki konkreetset tõendit, mis kinnitaks, et Prantsuse valitsus ja eelkõige Prantsuse justiitsminister oleksid tegelenud Front nationali tagakiusamisega“ või et „käesoleval juhul oleks kriminaalmenetluse alustamine olnud ajendatud üksnes või kas või osaliselt tema kuulumisest Front nationali“ ( 5 ).

30. Teiseks asus Üldkohus seisukohale, et ühestki tõendist ei saa järeldada, et apellandilt parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise taotlus esitati kriminaalmenetluses, mis oleks kulgenud ebaloomulikult, eelkõige seoses tähtaegadega.

31. Olles korranud, et küsimus, kas parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmise tingimused on taotluse esitamise ajal täidetud, erineb küsimusest, kas kõnealusele parlamendiliikmele ette heidetavad teod on tõendatud, leidis Üldkohus kolmandaks, et ükski apellandi poolt sellega seoses esile toodud asjaolu – milleks oli esimesena see, et vaidlusaluse säutsu koostas tema assistent tema teadmata, teisena see, et vaidlusalune pilt oli ühest vabakasutuses olnud pildist tehtud fotomontaaž, seda oli Internetis juba jagatud ja levitatud ilma, et eelkõige Seine-Saint-Denis CAF oleks kriminaalmenetluse algatamist taotlenud, kolmandana see, et apellant kustutas säutsu kohe, kui ta sellest teada sai, ning neljandana see, et süüdimõistmise korral võidakse talle lisakaristusena mõista valimistel osalemise keeld ning Euroopa Parlamendi liikmemandaadi ja kõigi valimistel saadud mandaatide kaotus – ei ole „nende asjaolude hulgas, mida Euroopa Parlament pidi arvesse võtma selleks, et teha kindlaks, kas parlamendiliikmelt puutumatuse äravõtmise tingimused olid antud juhul täidetud“ ( 6 ).

32. Kõrvalmärkusena märkis Üldkohus, et asja kriminaalkohtusse saatmise määrus, mille tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus, Prantsusmaa) aseesimees tegi pärast vaidlusaluse otsuse tegemist ning mis esitati kohtuistungil, pigem räägib vastu apellandi argumendile, mis puudutab Prantsuse õigusasutuste poolset fumus persecutionis’t. Seejuures rõhutas Üldkohus, et selle kohtumääruse kohaselt ei takista asjaolu, et apellant ei olnud vaidlusaluse säutsu autor, talle süüdistuse esitamist Prantsuse 29. juuli 1881. aasta pressivabaduse seaduse (loi du 29 juillet 1881 sur la liberté de la presse; edaspidi „29. juuli 1881. aasta seadus“) alusel.

33. Lõpetuseks käsitles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105–120 neljandat tühistamisnõude aluseks olnud väidet, mis puudutas kaitseõiguste rikkumist ja kodukorra artikli 9 lõike 9 ja artikli 150 lõike 2 õigusvastasust, ning lükkas selle tagasi.

V. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

34. Apellant palub Euroopa Kohtul: – tühistada vaidlustatud kohtuotsus; – tühistada vaidlusalune otsus; – määrata talle kohtukulude eest makstav summa kindlaks vastavalt õigusnormides sätestatule; – mõista kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt.

35. Euroopa Parlament palub Euroopa Kohtul: – jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata; – mõista kohtukulud välja apellandilt.

VI. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

1. Euroopa Parlamendi liikmete roll ja staatus

36. Euroopa Parlamendi liikmed on liidu kodanike esindajad. Nad pööravad tähelepanu kodanike, huvigruppide ja ettevõtjate probleemidele. Olles valitud üldistel, otsestel ja vabadel valimistel salajase hääletamise teel viieks aastaks, on nad ühenduslüliks kodanike ja erinevate institutsioonide vahel. Euroopa Parlamendi liikmetena annavad nad demokraatliku legitiimsuse kogu integratsiooniprotsessile. Euroopa Parlamendi liikmed ei mängi üksnes keskset rolli seadusandlikus menetluses, milles neil on õigus teha muudatusettepanekuid neile hääletamiseks esitatud õigusaktide eelnõudesse, vaid nad võivad ka resolutsioonides teha ettepanekuid kõigis nende volitustega seotud valdkondades. Nad mõjutavad ka nõukogu ja Euroopa Komisjoni tegevusi, kuna võivad ajendada neid institutsioone tegutsema. Nad osalevad sel moel otsuste tegemisel selliste tänapäevaste suurte küsimuste kohta nagu kliimamuutused, ränne, inimõigused maailmas, lepingud kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonidega ja finantsturgude reguleerimine. Lisaks sellele teostavad Euroopa Parlamendi liikmed olulist kontrollipädevust, kuna nad hääletavad liidu eelarve üle, kinnitavad komisjoni koosseisu, võivad moodustada uurimiskomisjone ning isegi avaldada umbusaldust komisjoni liikmetele, kes peavad seejärel ametist lahkuma.

37. Selleks et tagada nende volituste teostamine täiesti sõltumatult ja mõjutusteta, on Euroopa Parlamendi liikmetele antud eristaatus. Nagu Euroopa Kohus liidetud kohtuasjades C‑200/07 ja C‑201/07: Marra ( 7 ) tehtud kohtuotsuses märkis, hõlmab protokolli artiklites 8 ja 9 ette nähtud Euroopa Parlamendi liikmete puutumatus kahte kaitsevormi, mis on tavaliselt tunnustatud liikmesriikide parlamendiliikmete puhul, s.o immuniteet nende poolt oma parlamentaarsete kohustuste täitmisel avaldatud arvamuste või antud häälte suhtes ning parlamentaarne puutumatus, mis üldjuhul sisaldab kaitset kohtumenetluste eest ( 8 ). Tuleb märkida, et protokolliga neile puutumatuse andmise mõte ei ole kaugeltki mitte neile isikliku soodustuse andmine, vaid selle eesmärk on kaitsta parlamenti tema ülesannete täitmisel takistuste või tema nõuetekohast tegevust kahjustavate riskide eest, nagu Euroopa Kohus hiljuti osutas kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Junqueras Vies ( 9 ).

38. Seega on loogiline jätta Euroopa Parlamendile õigus ise kindlaks määrata, kas parlamendiliikmele süüdistuse esitamine on suunatud Euroopa Parlamendi tegevuse kahjustamisele. Nimelt, nagu protokolli artikli 9 kolmandast lõigust tuleneb, ei takista see eristaatus Euroopa Parlamendil oma liikmelt puutumatuse äravõtmist. Just selle sätte alusel võttiski Euroopa Parlament Prantsuse asutuste taotlusest lähtudes apellandilt puutumatuse ära. Üldkohtus heitis apellant ette seda, et lisaks mitme menetlusliku tagatise rikkumisele kohaldas Euroopa Parlament valesti protokolli sätteid ja tõlgendas vääralt apellandi kui parlamendiliikme puutumatuse ulatust. Käesolevas kohtuasjas heidab apellant seevastu Üldkohtule ette „ilmset hindamisviga“, mis tuleb menetluslikult kvalifitseerida, selleks et apellatsioonkaebust oleks võimalik sobival viisil läbi vaadata.

2. Menetluslikud aspektid, mida tuleb käesoleva apellatsioonkaebuse puhul arvesse võtta

39. Apellant tugineb oma apellatsioonkaebuses kahele väitele, mis on koondatud ühte jakku pealkirjaga „Liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt – õiguse väär kohaldamine ja asjaolude õiguslikult väär kvalifitseerimine – ilmne hindamisviga“. Apellant heidab Üldkohtule ette „ilmse hindamisvea“ tegemist vaidlusaluse otsuse peale ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi nii teise kui ka kolmanda väite käsitlemisel. Tema hinnangul mõjutas kumbki neist väidetavatest hindamisvigadest „seda, kuidas Üldkohus süüdistuse aluseks olevad avaldused ja nende tausta kvalifitseeris, ning seda, et [apellant] protokolli artiklite 8 ja 9 sätetest tulenevat õigust [enda kasuks] kasutada ei saanud“.

40. Enne nende kahe väite analüüsimist pean märkima, et apellant on Üldkohtu poolt tehtud väidetavate vigade kirjeldamisel kasutanud ebamäärast sõnastust. Peale selle, nagu hiljem nähtub, ei ole võimalik selgelt kindlaks teha, kuidas apellandi poolt ette heidetavad hindamisvead saanuks väärata Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses võetud teatud õiguslike seisukohtade kehtivust. Seetõttu näib mulle vajalik olevat meelde tuletada apellatsioonimenetlusele iseloomulikke põhimõtteid, mis on läbiviidava analüüsi lähtekohtadeks.

41. Vastavalt ELTL artikli 256 lõike 1 teisele lõigule ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule peab apellatsioonkaebus piirduma õigusküsimustega ning see peab tuginema väidetele, mis on seotud Üldkohtu pädevuse puudumisega, apellandi huve kahjustavate menetlusnormide rikkumisega Üldkohtus või liidu õiguse rikkumisega Üldkohtu poolt. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud tõendite moonutamise korral ( 10 ). Tõendite moonutamisega on seejuures tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär või nende sõnastusega ilmselgelt vastuolus ( 11 ). Seevastu on Euroopa Kohus pädev teostama kontrolli asjaolude õigusliku kvalifitseerimise ning Üldkohtu poolt sellest tulenevalt tehtud õiguslike järelduste üle ( 12 ). Järgmisena tulebki apellandi esitatud väiteid hinnata nendest põhimõtetest lähtudes.

B. Apellatsioonkaebuse esimene väide

1. Poolte argumendid

42. Kõigepealt heidab apellant hagi teise väite käsitlemisel tehtud väidetava hindamisveaga seoses Üldkohtule ette seda, et viimane leidis esiteks, et vaidlusaluses säutsus kommenteeritud sündmus ei kuulunud Euroopa Parlamendi liikme huvisfääri jäävate küsimuste hulka, kuna selle toimumiskoht oli Prantsusmaal; teiseks, et arvamus on tingimata üldise seisukoha võtmine ega saa viidata konkreetsele sündmusele, ning kolmandaks, et „parlamendiliikme jaoks ei ole Prantsuse seadusega vastuolus olevale tegevusele tähelepanu juhtimine päevakajaline küsimus“.

43. Esimesele Üldkohtu väidetavalt ekslikule seisukohale vaidleb apellant vastu väitega, et iga parlamendiliige on valitud oma riigist, esindab enda valijaid ning peab säilitama oma mandaadi kestuse ajal nendega vajaliku sideme, „käsitledes eelkõige fakte, mis neid huvitavad või puudutavad“.

44. Teise Üldkohtu väidetavalt eksliku seisukoha vastu väidab apellant esiteks, et see seisukoht on vastuolus teatisega nr 11/2003 ning eelkõige selle põhimõttega nr 2, teiseks, et 29. juuli 1881. aasta seaduse kohaselt käsitatakse vaidlusalust säutsu arvamusena, ning kolmandaks, et Euroopa Inimõiguste Kohus on 8. oktoobri 2009. aasta kohtuotsuses Brunet‑Lecomte ja Tanant vs. Prantsusmaa ( 13 ) leidnud, et „solvav, laimav või muu avaldus võib muutuda osaks poliitilisest debatist ning kuuluda põhiõiguseks oleva sõnavabaduse kaitse alla, kui selline debatt on avalikes huvides“.

45. Üldkohtu kolmanda väidetavalt eksliku seisukoha vaidlustab apellant ühelt poolt väitega, et kogu nägu katva loori kandmine avalikus kohas kui islamiusku kuulumise avalikult nähtavaks tegemine on „üldist huvi pakkuv teema, mis puudutab nii ühiskondlikku elu kui ka naiste õigusi“, ning teiselt poolt väitega, et Üldkohus oleks pidanud kohaldama kohtuotsuses Patriciello sõnastatud kohtupraktikat, niivõrd kui Euroopa Kohus tugines seal parlamendiliikme puutumatuse äravõtmisest keeldumisel „poliitilise tegevuse käigus valijate [üldiste huvide kaitsmisele]“.

46. Euroopa Parlament väidab, et need kolm etteheidet põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse vääriti mõistmisel. Esiteks märgib ta, viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktile 53, et Üldkohus ei väitnud, et kommenteeritud sündmus ei kuulu Euroopa Parlamendi liikme huvisfääri jäävate küsimuste hulka tulenevalt selle geograafilisest toimumiskohast Prantsusmaal, vaid pigem, et vaidlusalune säuts viitas konkreetsele sündmusele, mida ei saa samastada üldisema seisukohavõtuga päevakajalistel või Euroopa Parlamendis käsitletavatel teemadel.

47. Teiseks ei võtnud Üldkohus Euroopa Parlamendi hinnangul seisukohta, et arvamus peab kujutama endast üldist seisukohavõttu, mis ei või viidata konkreetsele sündmusele, vaid pigem, et konkreetsel vaidlusalusel arvamusel ei olnud otsest ja ilmset seost apellandi kui parlamendiliikme kohustustega.

48. Kolmandaks ei otsustanud Üldkohus Euroopa Parlamendi hinnangul, et parlamendiliikme jaoks ei ole Prantsuse seadusega vastuolus olevale tegevusele tähelepanu juhtimine päevakajaline küsimus, vaid üksnes, et vaidlusalust säutsu ei saa samastada üldisema seisukohavõtuga päevakajalistes küsimustes.

49. Seoses kohtuotsusega Patriciello rõhutab Euroopa Parlament lisaks, et kõnealune tsitaat pärineb nimetatud kohtuotsuse punktist 12, mis on osa Euroopa Kohtu menetluses oleva kohtuasja asjaolude kirjeldusest, mitte Euroopa Kohtu põhjendustest.

2. Hinnang

a) Otsese ja ilmselge seose puudumine vaidlusaluse tegevuse ja Euroopa Parlamendi liikme tavapäraste ülesannete vahel

50. Pean kõigepealt rõhutama, et protokolli artiklist 8 tuleneb sõnaselgelt, et Euroopa Parlamendi liikmeid „ei või üle kuulata, nende suhtes tõkendit kohaldada ega neid kohtumenetlusele allutada nende poolt oma kohustuste täitmisel avaldatud arvamuste või antud häälte tõttu“ ( 14 ). Selle sätte grammatiline analüüs lubab järeldada, et Euroopa Parlamendi liige võib väga hästi tugineda parlamendiliikme puutumatusele seni, kuni tema poolt avaldatud arvamuste või antud häälte ja tavapärase kohustuste täitmise vahel on piisavalt tihe seos. Sellisele järeldusele on võimalik jõuda ka siis, kui selle sätte analüüsimisel võtta arvesse selle eesmärki, millele on juba osutatud sissejuhatavates märkustes ( 15 ) ja milleks on kaitsta Euroopa Parlamendi nõuetekohast toimimist igasuguste mõjutuste vastu.

51. Seda tõlgendust kinnitab kohtuotsus Patriciello, kus Euroopa Kohus tõlgendas seda sätet nii, et selle kohaselt peab „väljendatud arvamuse ja parlamendiliikme kohustuste täitmise vaheline seos […] olema otsene ja ilmselge“ ( 16 ). Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus toetas mõiste „puutumatus“ pigem kitsast tõlgendust ( 17 ) ning seda põhjustel, mis näivad mulle asjasse puutuvad. Euroopa Kohus märkis, et protokolli artiklis 8 sätestatud puutumatus „võib lõplikult takistada siseriiklikel õiguskaitseorganitel ja kohtutel teostamast nende pädevust süütegude uurimisel ja kriminaalkorras karistamisel, et tagada avaliku korra kaitse nende territooriumil, ning seetõttu võib see puutumatus võtta isikutelt, keda need väited on kahjustanud, igasuguse võimaluse kohtusse pöörduda, sealhulgas vajaduse korral selleks, et tsiviilkohtus nõuda neile tekitatud kahju hüvitamist“ ( 18 ). Sellest tuleneb vajadus hinnata juhtum juhtumi haaval, kas tingimused, mis lubavad Euroopa Parlamendi liikme puutumatusele tugineda, on täidetud ( 19 ).

52. Siinkohal tõden, et käesoleva vaidluse ja kohtuasja Patriciello asjaolude vahel on teatud paralleelid, mida mulle näib oluline käesolevas analüüsis esile tuua selleks, et Üldkohtu põhjendusi paremini mõista. Mõlemas kohtuasjas võtsid asjaomased parlamendiliikmed sõna – kas ise või kolmanda isiku vahendusel – asjaolude kohta, mis eelduslikult leidsid aset väljaspool Euroopa Parlamendi hoonet ning millel ei olnud mingisugust ilmselget seost Euroopa Parlamendi liikme kohustustega.

53. Kohtuasjas Patriciello oli kõnealune parlamendiliige nimelt sõna võtnud seoses ühe politseiametniku väidetavalt õigusvastase käitumisega tema päritoluliikmesriigis ning nende asjaolude kohta leidis Euroopa Kohus, et need on „Euroopa Parlamendi liikme kohustuste täitmisest suhteliselt kaugel […] ning järelikult on raske ette kujutada, et neil on otsene seos kodanikke puudutava üldise huviga“. Kuna tegemist oli ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotlusega, leidis Euroopa Kohus, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangust ei tulene teisti, siis „[i]segi kui selline seos oleks tuvastatav, ei oleks see ilmselge“ ( 20 ).

54. Käesolevas kohtuasjas heidavad Prantsuse asutused apellandile ette seda, et ta avaldas oma Twitteri kontol foto, mis oli oletatavasti seotud ühe sündmusega, mis näis olevat aset leidnud ühes apellandi päritoluliikmesriigis asuvas avaliku asutuse hoones. Konkreetsemalt tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 52, et vaidlusaluse säutsu eesmärk oli „avaldada kahetsust avalikus ruumis näo varjamist keelava Prantsuse seaduse rikkumise pärast rühma naiste poolt, kes kandsid riietust, mis varjas kogu nende näo, välja arvatud silmad, ja kes näisid viibivat Rosny-sous-Bois’ CAFi ees“. Mulle näib, et selle tegevuse ning sissejuhatavates märkustes kirjeldatud ( 21 ) Euroopa Parlamendi liikme tüüpiliste kohustuste vaheline seos ei ole ilmselge. Igal juhul mitte rohkem kui nende asjaolude puhul, mille kohta tehti kohtuotsus Patriciello. Ei ole märgata mingit seost selliste liidu eesmärkide või poliitikaga, mida Euroopa Parlament peaks saama oma otsustaja rollis mõjutada. Kõnealused tegevused ei näi ka puhtalt kohalikust tasandist kaugemale ulatuvat. Seetõttu tuleb nende kahe kohtuasja asjaolusid õiguslikus plaanis hinnata ühtmoodi.

55. Nõustun niisiis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 antud Üldkohtu hinnanguga selles osas, mis puudutab otsese ja ilmselge seose puudumist ühelt poolt nende asjaolude, milles apellanti ja tema kaastöötajaid süüdistati, ning teiselt poolt apellandi kui parlamendiliikme kohustuste vahel. Niisiis tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei kohaldanud õigust vääralt, kui ta leidis, et need tegevused ei puudutanud apellandi poolt parlamendiliikme kohustuste täitmisel avaldatud arvamusi ega antud hääli protokolli artikli 8 tähenduses.

56. Enne selle küsimuse analüüsi lõpetamist sooviksin anda mõned selgitused kohtuotsuse Patriciello punkti 12 kohta, millele apellant näib protokolli tõlgendamisel erilist tähtsust omistavat. Viimane väidab oma seisukohtades, et viidatud punktis sisalduvad õiguse „põhimõtted“, millest Üldkohus oleks pidanud tema puhul lähtuma. Tuleb aga märkida, et kõnealune punkt ei ole mitte osa kohtuotsuse põhjendustest, vaid faktiliste asjaolude kokkuvõttest. Seega ei saa sellest tuletada ühtki põhimõtet, mis võiks Üldkohtule siduv olla. Pealegi, kuigi seal on ära mainitud põhjused, miks Euroopa Parlament tookord asjaomase Euroopa Parlamendi liikme puutumatust kaitsta otsustas, ehk asjaolu, et viimane oma sõnavõtus „kaitses oma poliitilise tegevuse käigus valijate üldisi huve“, siis piisab tähelepanu juhtimisest sellele, et selle otsuse aluseks olnud hinnang, mis tugines Euroopa Parlamendi õiguskomisjoni soovitusele, ei mõjutanud kuidagi seda, millise tõlgenduse andis Euroopa Kohus protokolli artiklile 8. Lausa vastupidi, kohtuotsuse Patriciello resolutsioonist tuleneb selgelt, et selle sättega antud puutumatus ei hõlma sellist tegevust nagu eespool kirjeldatu. Sellest järeldub, et apellant ei saa enda huvides tugineda puhtalt faktilistele asjaoludele, mis on tuvastatud kohtuotsuse Patriciello punktis 12.

57. Kuna üks protokolli artikli 8 olulisi kriteeriume ei ole täidetud, ei ole põhimõtteliselt vaja hinnata seda, kas kõnealune tegevus kujutab endast „arvamust“ selle sätte tähenduses. Kohtuotsuses Patriciello piirdus Euroopa Kohus vaid tähelepanu juhtimisega sellele, et seda mõistet „tuleb mõista laias tähenduses, mis hõlmab ka need seisukohad ja avaldused, mis oma sisu poolest vastavad subjektiivseid hinnanguid väljendavatele väidetele“ ( 22 ), andmata eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski täiendavaid suuniseid, mis võimaldaksid tal kontrollida, kas asjaomase parlamendiliikme avaldused kuuluvad selle mõiste alla. Kategooriliselt ei saa siiski välistada, et mis tahes avaldus, milles viidatakse mingisugusele Euroopa tasandil avaliku arutelu keskmes olevale teemale, nagu minu sissejuhatavates märkustes mainitud teemad ( 23 ), ning mis väljendab parlamendiliikme isiklikku veendumust, võiks selliseks arvamuseks olla.

58. Seda küsimust peavad juhtum juhtumi haaval hindama protokolli kohaldavad ning selle õige kohaldamise üle järelevalvet teostavad üksused ning kõigepealt ja eelkõige Euroopa Parlament, kui talle esitatakse puutumatuse äravõtmise taotlus ( 24 ). Märgin, et käesoleval juhul hoidus Euroopa Parlament vaidlusaluses otsuses asjaomase tegevuse sõnaselgest kvalifitseerimisest „arvamuse“ väljendamisena, mida võiks käsitada soovina tõlgendada kahtlusi apellandi kasuks. Selline lähenemine on mõistetav, võttes arvesse selle mõiste laia tähendust ( 25 ). Märgin lisaks, et seda küsimust ei käsitletud sõnaselgelt ka Üldkohtu menetluses.

59. Igal juhul ei näi mulle asjakohane selles küsimuses seisukoha võtmine käesolevas apellatsioonimenetluses, võttes arvesse seda, et apellandi esitatud etteheited puudutavad eranditult Üldkohtu hinnangut seoses kriteeriumiga, mis puudutab „otsest ja ilmselget seost“ Euroopa Parlamendi liikme kohustustega. See, kui käsitleda küsimust, kas mingisuguse tegelikult mitte kunagi aset leidnud sündmusega seotud fotomontaaž kujutab endast „arvamuse“ avaldamist protokolli artikli 8 tähenduses, tähendaks apellatsioonimenetluses teostatava kohtuliku kontrolli piiride ületamist.

b) Apellandi etteheidete analüüs

60. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb nüüd analüüsida apellandi esitatud etteheiteid. Nagu ma selles analüüsis selgitan, osutavad need etteheited vaidlustatud kohtuotsuse vääriti mõistmisele, mis tekitab kahtlusi esimese väite põhjendatuses ( 26 ).

1) Esimene etteheide

61. Esiteks ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53, vastupidi apellandi väidetule, et vaidlusaluses säutsus kommenteeritud väidetav sündmus ei kuulu Euroopa Parlamendi liikme huvisfääri jäävate küsimuste hulka, kuna geograafiliselt leidis see aset Prantsusmaal. Vastupidi, Üldkohus ei välistanud kategooriliselt, et sündmused, mis on seotud islamiusu ja naiste õiguste rikkumise probleemidega – mis puudutavad paljusid maailma riike, sealhulgas Prantsusmaad – võivad tõepoolest olla üldist huvi pakkuvad küsimused.

62. Tuleb täpsustada, et Üldkohus selgitas konkreetselt, et „vaidlusalune säuts ja foto näitavad pigem soovi juhtida tähelepanu Prantsuse seadusega vastuolus olevale tegevusele, mitte niivõrd väljendada muret naiste õiguste kaitse pärast“. Üldkohus järeldas sellest, et „asjaolu, et [apellant] on Euroopa Parlamendi naiste õiguste ja soolise võrdõiguslikkuse komisjoni asendusliige, ei võimalda seostada vaidlusalust säutsu tema kui parlamendiliikme kohustustega“. Sellist asjaoludele antud hinnangut, mille andmine kuulub üksnes Üldkohtu pädevusse, ei saa apellatsioonimenetluses kahtluse alla seada, seda enam et apellant ei ole esitanud ühtki tõendit, mis viitaks võimalikule õiguse väärale kohaldamisele.

63. Sellest järeldub, et esimene etteheide tuleb tagasi lükata, kuivõrd see põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääriti mõistmisel.

2) Teine etteheide

64. Teiseks, vastupidi apellandi väidetule ei leidnud Üldkohus põhimõtteliselt, et arvamus on tingimata üldine seisukohavõtt ega saa viidata konkreetsele sündmusele. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 46 tuleneb nimelt, et hinnates seda, kas vaidlusalune säuts kujutas endast arvamust, mida apellant avaldas oma parlamendiliikme kohustuste täitmisel, ei piiritlenud Üldkohus seda mõistet üksnes üldiste seisukohavõttudega ega välistanud mis tahes viitamist konkreetsetele sündmustele. Vastupidi, Üldkohus lähtus tähendusest, mille on mõistele „arvamus“ omistanud Euroopa Kohus ja mida on mainitud eespool ( 27 ), ning mille kohaselt tuleb seda mõista laialt, mistõttu selle mõiste alla võivad kuuluda need mõlemad näited.

65. Kuigi arvamuses võidakse loomulikult viidata konkreetsele sündmusele, pole käesolevas kohtuasjas vaidlust selles, et vaidlusalune säuts puudutab sellist konkreetset sündmust, mis näis olevat aset leidnud ühes paigas Prantsusmaal ning seda ei saa samastada üldisema seisukohavõtuga päevakajaliste või tavapäraselt Euroopa Parlamendi aruteludes või erinevate komisjonide töös käsitletavate teemade kohta ( 28 ), nagu ma ka oma sissejuhatavates märkustes märkisin ( 29 ). Meeles tuleb pidada, et nagu ma juba eespool tõdesin, ei ole sellel teemal otsest ja ilmset seost apellandi kui parlamendiliikme kohustustega, nagu protokolli artikkel 8 nõuab.

66. Kuivõrd see etteheide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääriti mõistmisel, teen ettepaneku see tagasi lükata.

3) Kolmas etteheide

67. Mulle näib, et apellandi osutatud 29. juuli 1881. aasta seadus, mille kohaselt käsitatakse vaidlusalust säutsu „arvamusena“, ei puutu käesolevas kontekstis asjasse seda enam, et protokolli artiklis 8 ette nähtud puutumatuse ulatus tuleb kindlaks teha üksnes liidu õiguse alusel. Nagu Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas märkinud, siis vastupidi protokolli artikli 9 esimese lõigu punktis a ette nähtud parlamentaarsele puutumatusele, mis sõltub liikmesriigi õigusest, tuleb protokolli artiklis 8 ette nähtud puutumatuse ulatus kindlaks määrata ainuüksi liidu õiguse alusel, kuna puudub viide liikmesriikide õiguskordadele ( 30 ).

68. Seetõttu teen ettepaneku lükata see etteheide tagasi, kuna see põhineb vääral arusaamal liidu õiguse autonoomiast.

c) Vahekokkuvõte

69. Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

C. Apellatsioonkaebuse teine väide

1. Poolte argumendid

70. Seoses Üldkohtu väidetava ilmse hindamisveaga hagi kolmanda väite analüüsimisel esitab apellant kolm etteheidet.

71. Esimene puudutab seda, et Üldkohus leidis, et „Euroopa Parlament ei pea teadma, kas asjaolud, mida kõnealusele parlamendiliikmele ette heidetakse, on tõendatud“, kuigi Euroopa Parlament neid asjaolusid uuris, „nõustudes oma otsuses sellega, et [apellant] ei ole selle säutsu autor“.

72. Teises etteheites leiab apellant, et Üldkohus ei teinud õigeid õiguslikke järeldusi mõnest toimikus sisalduvast dokumendist, eelkõige 29. juuli 1881. aasta seaduse artiklist 42, millega on kehtestatud „edasikanduva vastutuse“ põhimõte, mis võimaldab liikmesriigi pädevatel asutustel esitada säutsu autoriks olevale apellandi assistendile süüdistus apellandist eraldi.

73. Kolmandas etteheites väidab apellant lõpuks, et Üldkohus on apellandi suhtes tehtud kriminaalkohtusse saatmise määrusele omistanud „õigusliku tähenduse, mis on vastupidine sellele, mis [sellel määrusel] on“, võttes arvesse, et apellant ei olnud vaidlusaluse säutsu autor ning kustutas selle kohe, kui ta sellest teada sai, mis tõendab, et tal ei olnud mingit soovi süütegu toime panna. Asjaolu, et apellant oli ainus, kes kriminaalkohtusse saadeti, samas kui vaidlusaluse säutsu autori puhul kohaldati aegumist, on pealegi mõistetav apellandi „kohtuliku kiusamisena“ ning selle näol on tegemist „sooviga teda poliitilises plaanis kahjustada ning selline tegevus on iseloomulik fumus persecutionis’ele“.

74. Parlament leiab, et teine väide on vastuvõetamatu. Kõigepealt ei ole apellant täpsustanud, miks on väär Üldkohtu poolt protokolli artiklile 9 antud tõlgendus, mille kohaselt ei pea Euroopa Parlament kindlaks tegema, kas asjaomasele parlamendiliikmele ette heidetavad asjaolud on tõendatud, ja milles seisneb seega õiguse väär kohaldamine Üldkohtu poolt. Apellant ei ole ka piisavalt täpselt ära näidanud neid õiguslikke argumente, millele tema kriitika tugineb, ega õiguslikku alust, millele tuginedes oleks Üldkohus pidanud jõudma teistsugusele järeldusele. Samamoodi on see kriitika puhul, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 100, kus Üldkohus sedastas, et Euroopa Parlamendile ei saa ette heita, et ta ei teinud järeldusi sellest, et apellant ei olnud vaidlusaluse säutsu autor ning et ta kustutas selle kohe, kui sellest teada sai.

75. Seejärel väidab Euroopa Parlament, et tema jaoks on arusaamatu, milliseid õiguslikke järeldusi oleks Üldkohus pidanud apellandi hinnangul tegema 29. juuli 1881. aasta seaduse artiklist 42, kuna ei ole esitatud apellandi kriitikat toetavaid õiguslikke argumente ega ära näidatud, millisele õiguslikule alusele tuginedes oleks Üldkohus pidanud asuma teistsugusele seisukohale.

76. Lõpetuseks leiab Euroopa Parlament, et apellant ei saa vaidlustada hinnangut, mille Üldkohus andis kohtumäärusele, millega apellant kriminaalkohtusse saadeti, kuivõrd tegemist on tõendiga. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole aga õigusküsimus, mis iseenesest alluks apellatsioonkaebuse läbivaatamisel Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud nende asjaolude ja tõendite moonutamise korral, mida apellant ei ole aga väitnud ning mis toimiku materjalidest ilmselgelt ei nähtu.

2. Hinnang

a) Esimene etteheide

77. Seoses teise väite esimese etteheitega tuleb kõigepealt tähelepanu juhtida sellele, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, ning seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid – vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjaomane väide vastuvõetamatu ( 31 ). Selle nõudega ei ole kooskõlas ning tuleb seega ilmselgelt vastuvõetamatuna tagasi lükata etteheide, milles üksnes kommenteeritakse vaidlustatud kohtuotsuse teatud punkti, esitamata seostatud õiguslikke argumente, millega soovitakse konkreetselt ära näidata, milles seisneb selles punktis õiguse väär kohaldamine ( 32 ).

78. Märgin siinkohal, et apellant ei ole ära näidanud, milles täpselt Üldkohtu poolne õiguse väär kohaldamine seisnes. Apellant ei ole ka piisavalt üksikasjalikult esitanud tema kriitikat toetavaid õiguslikke argumente ega täpsustanud, millisele õiguslikule alusele tuginedes oleks Üldkohus pidanud asuma teistsugusele seisukohale. Seega on õiguspärane leida, et see etteheide ei vasta ülalnimetatud vastuvõetavuse tingimustele.

79. Igaks juhuks tuleb siiski uurida neid vaidlustatud kohtuotsuse punkte, mida apellant silmas peab, kontrollimaks, kas seal võib eelkõige asjaoludele õigusliku hinnangu andmisel olla tehtud selliseid ilmseid põhjendamisvigu, mis võivad olla käsitatavad õiguse väära kohaldamisena.

80. Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–62 esitatud analüüsist, millele apellant ilmselt viitab, ei saa järeldada, et Üldkohus on eksinud faktiliste asjaolude hindamisel. Vastupidi, Üldkohus üksnes juhib õigesti tähelepanu sellele, et küsimus, kas parlamendiliige on need teod, mida talle ette heidetakse, toime pannud, kuulub puutumatuse äravõtmise taotluse esitanud liikmesriigi asutuste pädevusse.

81. Lisaks sellele tuleb täpsustada, et Üldkohus ei heida Euroopa Parlamendile ette nende asutuste pädevusse sekkumist. Vaidlusaluses otsuses on Euroopa Parlament nimelt hoidunud asjaoludele Prantsuse karistusõiguse seisukohast lõpliku õigusliku hinnangu andmisest, olles piirdunud üksnes Prantsuse õiguskaitseasutuste poolt apellandile esitatud süüdistuste kajastamisega. Lisaks piirdub Euroopa Parlament märkides, et Twitteris levitatud pilt oli tegelikult apellandi assistendi avaldatud fotomontaaž, mis hiljem eemaldati, üksnes kokkuvõtte tegemisega puutumatuse äravõtmise taotluse esitamise ajendiks olnud faktilistest asjaoludest. Euroopa Parlament ei ole võtnud seisukohta küsimuses, kas apellant vastutab tema assistendi poolt tema Twitteri konto võimaliku kasutamise eest. Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida näib arvavat apellant, on Euroopa Parlament vaidlusaluse otsuse kõnealustes punktides need faktilised asjaolud üksnes teadmiseks võtnud. Pealegi ei luba miski vaidlustatud kohtuotsuses arvata, et Üldkohus oleks Euroopa Parlamendi märkuste mõttest ja õiguslikust tähendusest valesti aru saanud.

82. Kuna Üldkohus ei ole teinud ühtki ilmset hindamisviga, mis võiks olla käsitatav faktiliste asjaolude moonutamisena, teen ettepaneku see etteheide tagasi lükata.

b) Teine etteheide

83. Seoses teise etteheitega nõustun Euroopa Parlamendi kriitikaga, mis puudutab ebaselgust seoses apellandi argumendiga, et Üldkohus oleks pidanud „tegema õiguslikud järeldused 29. juuli 1881. aasta seaduse artiklist 42“. Võttes arvesse argumentatsiooni ebapiisavust, näib mulle, et ka see etteheide ei vasta kohtupraktikas sõnastatud ja eespool mainitud ( 33 ) apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse nõuetele.

84. Täielikkuse huvides käsitlen siiski seda etteheidet, lähtudes vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 100 ja 101, kus Üldkohus on apellandi hinnangul teinud hindamisvea, kuigi apellant ei ole selgitanud, milles see viga seisneb ja milline on selle õiguslik tähendus.

85. Pean kõigepealt märkima, et 29. juuli 1881. aasta seaduse artiklis 42, millele apellant viitab, on määratletud ajakirjandusliku tegevuse kaudu toime pandud kuritegude eest vastutavate isikute kategooriad. Tuleb niisiis tõdeda, et kõnealune Prantsuse õigusnorm kuulub karistusõiguse valdkonda. Kuigi ei nähtu selgelt, mida apellant Üldkohtult ootas, näib mulle, et sisuliselt nõuab ta käesoleval juhul liikmesriigi õiguse kohaldamist. Kui etteheite selline tõlgendus osutub õigeks, näib apellant olevat oma nõudes lähtunud mõttest, et kõnealune riigisisene säte on talle soodne, võimaldades tal süüdistustest vabaneda. Tõendid ega faktilised asjaolud seda mõtet ei toeta. Lisaks näib mulle kaheldav, kas see aspekt saab käesolevas menetluses asjasse puutuv olla.

86. Sellega seoses on oluline rõhutada, nagu ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 tähelepanu juhtis, et Euroopa Parlamendi pädevuses ei ole seisukoha võtmine küsimuses, kas asjaomane parlamendiliige on talle ette heidetava teo toime pannud, kuna see kuulub puutumatuse äravõtmise taotluse esitanud liikmesriigi asutuste pädevusse. Nimelt on vaid neil asutustel suveräänset riigivõimu teostades („ius puniendi“) ( 34 ) õigus asjaomase liikmesriigi karistusõigust tõlgendada ja kohaldada. Need kaalutlused kehtivad veelgi enam Üldkohtu puhul, kelle õigusemõistmise pädevus piirdub vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamishagi läbivaatamisega. Sellest tuleneb, et vastupidi apellandi arvamusele ei olnud Üldkohtul õigust käesoleva asja suhtes 29. juuli 1881. aasta seaduse artiklit 42 kohaldada.

87. Seetõttu tuleb tagasi lükata ka see etteheide, kuna tegemist ei olnud õiguse väära kohaldamisega.

c) Kolmas etteheide

88. Seoses kolmanda etteheitega ühinen Euroopa Parlamendi seisukohaga, et lihtsalt väide, et Üldkohus on teinud ilmse hindamisvea ühe tõendi – see tähendab 26. aprilli 2018. aasta kohtumääruse, millega eeluurimiskohtuniku ülesandeid täitnud tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus, Prantsusmaa) asepresident apellandi kriminaalkohtusse saatis – hindamisel, ei vasta ülalnimetatud apellatsioonkaebuse väidete täpsuse kriteeriumidele. Eelkõige ei selgu, milline on viga ja millised on „õiguslikud järeldused“, mida Üldkohus oleks selle tõendi hindamisest pidanud tegema.

89. Täielikkuse huvides kontrollin siiski, kas Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101, mida apellant oma seisukohtades silmas peab, õigust vääralt kohaldanud.

90. Nagu ma juba sissejuhatavates märkustes mainisin, piirdub Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses õigusküsimustega, mis tähendab faktiliste asjaolude ja tõendite kontrollimise seisukohast muu hulgas seda, et Euroopa Kohus peab kontrollima, kas Üldkohus on kohaldanud õigeid kriteeriume, kas ta on asjaolud õiguslikus mõttes õigesti kvalifitseerinud ning kas ta on nende pinnalt teinud õiguslikult põhjendatud järeldused ( 35 ).

91. Mulle näib, et apellant tugineb ülalnimetatud 26. aprilli 2018. aasta kohtumääruses sisalduvale teabele kui tõendile, et põhjendada oma arvamust, et talle ei oleks tohtinud kriminaalsüüdistust esitada, kuna tema assistent oli see, kes vaidlusaluse säutsu avaldas. Apellant kaebab oma kirjalikes dokumentides nimelt selle üle, et ta oli „ainus, kes kriminaalkohtusse saadeti, kuna tema assistendi puhul kohaldati aegumist“. Kui apellandi seisukoha selline tõlgendus on õige, näib ta sellega Üldkohtule ette heitvat seda, et viimane ei teinud sellest „õiguslikke järeldusi“ ehk ei tühistanud vaidlusalust otsust põhjusel, et see põhines väidetavalt ekslikul eeldusel ehk apellandi kriminaalvastutusel.

92. Nagu ma juba märkisin, tuleb sellele argumendile vastata, et Üldkohtu pädevuses ei ole seisukoha võtmine küsimuses, kas asjaomane parlamendiliige on toime pannud teod, mida talle ette heidetakse, kuna tegemist on üksnes liikmesriigi õiguse küsimusega ( 36 ). Seega, sõltumata sellest, kuidas lõpevad pooleliolevad kriminaalmenetlused, mille eesmärk ongi selles küsimuses selgust saada ning mis võivad päädida apellandi süüdi- või õigeksmõistmisega, ei saanuks Üldkohus asuda liikmesriigi õigusasutuste asemele, tühistades vaidlusaluse otsuse kriminaalvastutuse puudumise tõttu. Seega jättis Üldkohus apellandi kriminaalvastutuse küsimuses õigesti seisukoha võtmata, märkides üksnes ära kõnealuse kohtumääruse, millest tuleneb, et eeluurimiskohtunikul on piisavad tõendid, et õigustada apellandi saatmist kriminaalkohtusse.

93. Kuivõrd apellandi argumentatsioon põhineb ilmselgelt liikmesriigi õigusasutuste ja liidu kohtute pädevusjaotuse mittetundmisel, tuleb see tagasi lükata.

94. Apellant näib kritiseerivat ka põhjendusi, mille Üldkohus esitas kohtuotsuse punktis 101 fumus persecutionis’e väidetava puudumise kohta. Apellandi hinnangul tähendab kõnealune kohtumäärus „kohtulikku kiusamist valitud ametikandja suhtes, keda tahetakse iga hinna eest saata kriminaalkohtusse“„sooviga teda poliitilises plaanis kahjustada“. Sellest saab järeldada, et apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane ei hinnanud juhtumi asjaolusid õigesti ja jättis seetõttu vaidlusaluse otsuse tühistamata.

95. Kõigepealt märgin sellega seoses, et vaidlusalusest otsusest nähtub selgelt, et Euroopa Parlament asus faktilistele asjaoludele antud hinnangu põhjal seisukohale, et fumus persecutionis’e kahtlust ei esine. Puutumatuse äravõtmise taotlust käsitlevas raportis, mille valmistas ette Euroopa Parlamendi õiguskomisjon, on sõnaselgelt märgitud, et „ei ole piisavalt tõsist põhjust eeldada, et CAFi poolt esitatud kaebuse alusel avaliku võimu kandja laimamise tunnustel alustatud kriminaalmenetlust alustati kavatsusega kahjustada apellandi tegevust parlamendiliikmena“. Üldkohtul ei olnud mingit objektiivset põhjust selle hinnangu õigsust ja kehtivust kahtluse alla seada. Vastupidi, Üldkohus nägi, et seda hinnangut pigem kinnitab 26. aprilli 2018. aasta kohtumääruses sisalduv teave, kuna seal märgiti, et on piisavad tõendid, et õigustada apellandi saatmist kriminaalkohtusse. Niisiis leiab apellant ekslikult, et Üldkohus kohaldas õigust vääralt, kui ta ei nõustunud, et esineb oht, et süüdistuse esitamise ainus eesmärk oli apellandi kahjustamine.

96. Kõrvalmärkusena tuleb rõhutada, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–101 väga üksikasjalikult analüüsinud argumente, millega apellant põhjendas fumus persecutionis’e esinemist, ning selle analüüsi tulemusena need argumendid täielikult tagasi lükanud. Võttes arvesse, et faktiliste asjaolude hindamine kuulub Üldkohtu ainupädevusse ning et apellant ei ole esitanud ühtki seostatud ja piisavalt põhjendatud argumenti, mis saaks kahtluse alla seada Üldkohtu põhjenduste kooskõla tühistamishagi läbivaatamisel faktiliste asjaolude ja tõendite hindamist reguleerivate menetluslike põhimõtetega, siis tuleb nõustuda Üldkohtu seisukohtadega, mis puudutavad seda, et antud juhul viiteid fumus persecutionis’ele ei olnud.

97. Sellest järeldub, et kuna 26. aprilli 2018. aasta kohtumääruse kui tõendi hindamisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga, tuleb apellandi esitatud argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

98. Kõigest eeltoodust tuleneb, et see etteheide tuleb tagasi lükata.

d) Vahekokkuvõte

99. Selle analüüsi tulemusena olen seisukohal, et apellatsioonkaebuse teine väide ei saa olla edukas. Teen ettepaneku see tagasi lükata ilmse vastuvõetamatuse tõttu või igal juhul ilmselge põhjendamatuse tõttu.

VII. Ettepanek

100. Eeltoodud põhjendusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku: – jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning – mõista kohtukulud välja apellandilt.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2016, C 202, lk 266.

( 3 ) 6. septembri 2011. aasta kohtuotsus Patriciello (C‑163/10, edaspidi kohtuotsus Patriciello, EU:C:2011:543).

( 4 ) 17. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Gollnisch vs. parlament (T‑346/11 ja T‑347/11, EU:T:2013:23, punkt 107).

( 5 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 88 ja 99.

( 6 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 96.

( 7 ) 21. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Marra (C‑200/07 ja C‑201/07, EU:C:2008:579).

( 8 ) 21. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Marra (C‑200/07 ja C‑201/07, EU:C:2008:579, punkt 24).

( 9 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus (C‑502/19, EU:C:2019:1115, punktid 82–84).

( 10 ) 16. septembri 2010. aasta kohtumäärus Dominio de la Vega vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑459/09 P, ei avaldata, EU:C:2010:533, punkt 44) ja 21. märtsi 2019. aasta kohtumäärus Gollnisch vs. parlament (C‑330/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:240, punkt 109).

( 11 ) 21. märtsi 2019. aasta kohtumäärus Gollnisch vs. parlament (C‑330/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:240, punkt 110).

( 12 ) Kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Belgia vs. Deutsche Post ja DHL International (C‑148/09 P, EU:C:2010:726, punkt 76).

( 13 ) EIK 8. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2009:1008JUD001266206).

( 14 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 15 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 38.

( 16 ) Kohtuotsus Patriciello, punkt 35. Kohtujuristi kursiiv.

( 17 ) Vt selle kohta Mehta, R. S., „Sir Thomas’ blushes: protecting parliamentary immunity in modern parliamentary democracies“, European Human Rights Law Review, 2012, nr 3, lk 309. Autor märgib, et parlamendiliikme kohustuste täpne määratlemine pole lihtne, võttes arvesse, et aja jooksul nende roll muutub ja kohaneb erinevate konkreetsete asjaoludega. Autori hinnangul on mõistetav, et ei soostuta nõustuma sellega, et parlamendiliige võtab sõna kohalike aspektide osas, pidades silmas, et lõppude lõpuks on liit „piiratud pädevustega moodustis“. Teisalt oleks liialt piirav ka lähenemine, mille puhul aktsepteeritakse üksnes liikmesriikide-üleste teemadega seotud tegevusi, eelkõige kui kohalikud ja piirkondlikud aspektid osutuvad liidu poliitikate seisukohast asjasse puutuvaks, näiteks põllumajandustoetuste, regionaalarengu ja rändeõiguse normide valdkondades.

( 18 ) Kohtuotsus Patriciello, punkt 34.

( 19 ) Kohtuotsus Patriciello, punktid 37 ja 38.

( 20 ) Kohtuotsus Patriciello, punkt 36. Kohtujuristi kursiiv.

( 21 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 36.

( 22 ) Kohtuotsus Patriciello, punkt 32.

( 23 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 36.

( 24 ) Nagu Euroopa Kohus ka 21. oktoobri 2008. aasta kohtuotsuses Marra (C‑200/07 ja C‑201/07, EU:C:2008:579, punktid 32–42) märkis, kuulub Euroopa Parlamendi liikme puutumatuse kohaldamise tingimuste hindamine liikmesriigi kohtute ainupädevusse. Kui kohtud ei ole protokolli artikli 8 kohaldamisel kindlad selle artikli tõlgendamises, võivad nad esitada Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel küsimuse selle protokolli artikli tõlgendamise kohta ning viimase astme kohtud on niisugusel juhul kohustatud Euroopa Kohtu poole pöörduma. Euroopa Kohus rõhutas siiski, et Euroopa Parlament ja liikmesriigi kohtud peavad tegema lojaalset koostööd, et vältida vastuolusid protokolli tõlgendamisel ja kohaldamisel, mis praktikas tähendab seda, et kui liikmesriigi kohtusse on esitatud hagi Euroopa Parlamendi liikme vastu ja kui kohtule teatatakse, et on algatatud selle parlamendiliikme privileegide ja immuniteetide kaitsmise menetlus, peab nimetatud kohus menetluse peatama ja paluma parlamendil esitada võimalikult kiiresti oma arvamus.

( 25 ) Nagu ka kohtujurist Jääskinen oma ettepanekus kohtuasjas Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, punktid 80–87) märkis, on õiguse valdkonnas kontseptuaalselt raske ja isegi võimatu „väärtushinnangute“ ja „faktiväidete“ vahel selget vahet teha. Lisaks sellele märgib ta, et Euroopa Inimõiguste Kohus ei kohalda nende kahe väite puhast dihhotoomiat ehk ei tee vahet „puhta arvamuse“ ja „faktiväite“ vahel, vaid „puhaste faktiväidete“ ja segaarvamuste vahel, mis sisaldavad korraga nii faktilisi kui ka arvamuse elemente. Kohtujurist toetab arvamust, et Euroopa Parlamendi liige peab oma kohustuste täitmisel saama juhtida tähelepanu probleemidele ja kaitsta valijate huve. Seepärast peab tal olema võimalus esitada faktiväiteid, mis ei ole kontrollitud või võivad osutuda valeks, kusjuures teda kaitseb seejuures kehaline puutumatus. Kõige sagedamini on tegemist „segaarvamustega“ Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähenduses. Kahtlusi tuleb seega tõlgendada parlamendiliikme kasuks.

( 26 ) Vt 13. septembri 2012. aasta kohtumäärus Total ja Elf Aquitaine vs. komisjon (C‑495/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:571, punkt 21), 19. juuni 2019. aasta kohtumäärus Linak vs. EUIPO (C‑820/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:514, punktid 15 ja 18) ning 2. juuli 2019. aasta kohtumäärus Seven vs. Shenzhen Jiayz Photo Industrial (C‑31/19 P, ei avaldata, EU:C:2019:554, punktid 9 ja 13).

( 27 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 57.

( 28 ) Vt selle kohta kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtusjas Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, punkt 97), kus ta teeb ettepaneku paigutada puutumatuse keskmesse tegevused, mis kujutavad endast otsest parlamendiliikme kohustuste täitmist. Need on eelkõige parlamendi foorumil, komiteedes, delegatsioonides ja poliitilistes organites avaldatud arvamused ja antud hääled. Ta teeb ettepaneku arvata sinna niisugused tegevused nagu väljaspool parlamenti konverentsidel, missioonidel ja poliitilistel kohtumistel osalemine parlamendiliikme staatuses.

( 29 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 36.

( 30 ) 21. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Marra (C‑200/07 ja C‑201/07, EU:C:2008:579, punkt 26) ja kohtuotsus Patriciello, punkt 25.

( 31 ) 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus mobile.de vs. EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, punkt 35), 20. septembri 2016. aasta kohtuotsus Mallis jt vs. komisjon ja EKP (C‑105/15 P–C‑109/15 P, EU:C:2016:702, punktid 33 ja 34), 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus ISD Polska jt vs. komisjon (C‑369/09 P, EU:C:2011:175) ning 22. novembri 2007. aasta kohtuotsus Cofradía de pescadores San Pedro de Bermeo jt vs. nõukogu (C‑6/06 P, ei avaldata, EU:C:2007:702, punkt 34).

( 32 ) 21. märtsi 2012. aasta kohtumäärus Fidelio vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑87/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:154, punkt 62).

( 33 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 77.

( 34 ) Vt selle kohta kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek kohtuasjas Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, punkt 63), kus ta leiab, et igasuguses kohtuotsuses, olgu see siis süüdi- või õigeksmõistev, „avaldub ius puniendi“.

( 35 ) Vt selle kohta Wathelet, M., Contentieux européen, Larcier, 2. tr, Brüssel 2014, lk 479.

( 36 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 86.