Alustuseks tuleb meenutada, liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõte on liidu õiguses väga oluline, kuna see võimaldab luua ja säilitada sisepiirideta ala. See põhimõtte kohustab igat liikmesriiki eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esinevad erandlikud asjaolud –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi (18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (Euroopa Liidu ühinemine Euroopa inimõiguste konventsiooniga), EU:C:2014:2454 , punkt 191 ja seal viidatud kohtupraktika).

Kuid nagu Euroopa Kohus on juba märkinud, ei saa välistada, et taotluse saanud asutus võib erandjuhul otsustada taotluse esitanud asutusele mitte abi osutada. Nii võib nõude sissenõudmistaotluse täitmisest keelduda muu hulgas juhul, kui selgub, et see täitmine kahjustaks taotluse saanud asutuse liikmesriigi avalikku korda (vt direktiivi 76/308 artikli 12 kohta, mis sisuliselt vastab direktiivi 2010/24 artiklile 14, 14. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kyrian, C‑233/08 , EU:C:2010:11 , punkt 42 ).

Sellest tuleneb, et hagi, mille puudutatud isik esitab taotluse saanud liikmesriigis selleks, et ta ei peaks täitma maksekohustust, mida selle liikmesriigi pädev asutus temalt nõuab, et rahuldataks taotluse esitanud liikmesriigis tekkinud nõue, ei saa viia selleni, et hakatakse kontrollima selle nõude õiguspärasust.

Kuigi on tõsi, et aktid, mille liikmesriik võtab vastu direktiiviga 2010/24 kehtestatud vastastikuse abi andmise korra alusel, peavad olema kooskõlas liidu põhiõigustega, mille hulka kuulub harta artiklis 47 sätestatud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, ei tulene sellest kindlasti, et taotluse esitanud liikmesriigi akte peab saama vaidlustada nii selle liikmesriigi kohtus kui ka taotluse saanud liikmesriigi kohtus. Vastupidi, niisugune abi andmise kord, kuivõrd see tugineb just vastastikuse usalduse põhimõttele, võimaldab suurendada õiguskindlust selle liikmesriigi kindlakstegemise osas, kelle kohtute alluvusse vaidluste lahendamine kuulub ja järelikult vältida forum shopping’ut (vt analoogia alusel 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus N.S. jt, C‑411/10 ja C‑493/10 , EU:C:2011:865 , punkt 79 ).

Nõukogu 16. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/24/EL vastastikuse abi kohta maksude, maksete ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel artikli 14 lõikeid 1 ja 2 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, et liikmesriigi asutus keeldub teises liikmesriigis määratud rahatrahvi maksmise nõude niisugust sissenõudmistaotlust, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, täitmast põhjusel, et trahvi määramise otsust ei ole enne nimetatud direktiivi alusel sellele asutusele sissenõudmistaotluse esitamist tehtud nõuetekohaselt teatavaks puudutatud isikule.

Kuid nagu märgib sisuliselt kohtujurist oma ettepaneku punktis 70, ei ole olukord, kus taotluse esitanud asutus soovib, et nõutaks sisse nõue, mis põhineb puudutatud isikule teatavaks tegemata otsusel, kooskõlas sissenõudmistaotluste suhtes kehtiva direktiivi 2010/24 artikli 11 lõikes 1 sätestatud tingimusega. Nimelt, kuna selle sätte kohaselt ei ole lubatud taotleda sissenõudmist selle direktiivi tähenduses seni, kuni taotluse esitanud liikmesriigis on nõue ja/või selle täitmisele pööramist lubav juriidiline dokument selles liikmesriigis vaidlustatud, ei saa ka sissenõudmistaotlust esitada, kui puudutatud isikut ei ole teavitatud isegi selle nõude olemasolust, sest see teave on vajalik eeltingimus selleks, et nõuet vaidlustada.

Seda tõlgendust toetab ka harta artikkel 47 ja Euroopa Kohtu praktika õiguslike dokumentide kättetoimetamise ja nendest teatamise valdkonnas. Sellest kohtupraktikast tuleneb muu hulgas, et viidatud artiklis 47 ette nähtud õiguste tagamiseks on oluline mitte ainult tagada see, et akti adressaat saab asjasse puutuva akti tegelikult kätte, vaid ka see, et tal oleks võimalik tema suhtes välisriigis algatatud menetluse tähendusest ja ulatusest tegelikult ja täielikult aru saada, et ta saaks oma õigusi dokumendi päritolu liikmesriigis tõhusalt kaitsta (vt selle kohta 16. septembri 2015. aasta kohtuotsus Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika). Need kaalutlused on asjakohased ka direktiivi 2010/24 kontekstis. Eeltoodust tuleneb, et eriolukorras nagu see, mis esineb põhikohtuasjas, kus liikmesriigi asutus palub teise liikmesriigi asutusel nõuda sisse nõue, mis tuleneb rahatrahvist, millest puudutatud isik ei olnud teadlik, võib selle teise liikmesriigi asutus õiguspärasuselt keelduda sissenõudmisabist. Direktiivis 2010/24 ette nähtud abi on „vastastikune“ – millele viitavad nii selle direktiivi pealkiri kui ka erinevad põhjendused –, mis tähendab muu hulgas, et taotluse esitanud asutuse kohustus on luua enne sissenõudmistaotluse esitamist tingimused selleks, et taotluse saanud asutus saaks anda abi tõhusalt ja kooskõlas liidu õiguse aluspõhimõtetega.

(vt punktid 57, 58, 61 ja 62 ning resolutsioon)