Lisaks olgu märgitud, et Üldkohus on juba võtnud seisukoha, et asjaolu, et komisjoni otsuse peale esitatud kaebuse menetlemine oli komisjonis alles pooleli ajal, kui see otsus tühistati, ei takista selle tühistamist. Miski ei näita, et apellatsioonikoja otsuse puhul peaks lahendus olema teistsugune. Vastupidi, tuleb asuda seisukohale, et kui Üldkohus leiab, et on ära langenud vajadus teha otsus Üldkohtus vaidlustatud apellatsioonikoja otsuse tühistamise tagajärjel, siis tunnustab ta sellega kaudselt, et apellatsioonikodadel on oma otsuste tühistamise pädevus ja et nad võivad seda teha isegi siis, kui nende otsuste peale on esitatud hagi Üldkohtule.

Seega ei saa ameti kontrollimist käsitlevate suuniste eeskirjadest tuletada, et apellatsioonikodadel ei ole õigust oma otsuseid tühistada, kuna määruse nr 207/2009 artikli 80 lõike 3 varasemast versioonist koosmõjus selle määruse artikliga 65 tuleneb, et määruse nr 207/2009 artikli 80 lõike 1 varasemas versioonis ette nähtud tühistamisvolitus on antud ka apellatsioonikodadele.

Ameti kontrollimist käsitlevates suunistes, mis käsitlevad tühistamisvolitustega seotud eeskirju, ei ole apellatsioonikodasid mainitud. Samas on selliste suuniste puhul tegemist siiski ameti käitumissuuniste normistikuga, mille EUIPO on enda suhtes ise kehtestanud. Nii ei saa need ettekirjutused kui sellised olla määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta ja määruse nr 2868/95, millega rakendatakse määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, sätete suhtes esimuslikud ega isegi mitte mõjutada seda, kuidas liidu kohus neid määrusi tõlgendab. Vastupidi, suuniseid tuleb tõlgendada kooskõlas määruse nr 207/2009 ja määruse nr 2868/95 sätetega.

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) kontrollimist käsitlevate suuniste A osa 6. jaotise punktis 1.2 on ette nähtud, et „tühistamis‑ või kehtetuks tunnistamise otsused võtab vastu registrikande või otsuse teinud osakond või üksus ja [nende otsuste] peale võib esitada kaebuse määruse nr 207/2009 artikli 58 lõike 2 alusel“.

Üldkohus on täpsustanud, et menetluslik viga määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 80 lõike 1 varasema versiooni tähenduses on eksimus, millel on menetluslikud tagajärjed. Samuti on Üldkohus rõhutanud, et sisuliste küsimuste hindamist või apellatsioonikoja otsuse muutmist ei saa määruse nr 207/2009 artikli 80 varasema versiooni raames läbi viia.

Lisaks leidis Üldkohus 22. novembri 2011. aasta kohtuotsuses mPAY24 vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Ultra (MPAY24), T‑275/10, et apellatsioonikoja otsuse parandus, mis oli lisatud sellesse otsusesse vaidlustatud kaubamärgi eristusvõime küsimuses seoses sellega hõlmatud kaupade ja teenustega, puudutas parandatud otsuse sisu ennast. Üldkohus järeldas sellest mitte üksnes seda, et sellist parandust ei oleks tohtinud teha määruse nr 2868/95, millega rakendatakse määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirja 53 alusel (nüüd määruse 2017/1001 artikli 102 lõige 1), milles on sätestatud, et „[a]meti otsustes tohib parandada ainult keele- ja kirjavigu ning ilmselgeid eksimusi“, vaid seda ei oleks võidud teha ka määruse nr 207/2009 artikli 80 varasema versiooni alusel, kuna selle artikli kohaldamise tingimused ei olnud kõnealusel juhul täidetud ega esinenud ühtegi ilmset menetluslikku viga.

Kohtuasjas, milles tehti 22. novembri 2011. aasta kohtuotsus MPAY24, T‑275/10, oli apellatsioonikoja poolt parandusega lisatud punkti eesmärk täiendada parandatud otsuse põhjendust. Eelnimetatud kohtuotsusest tuleneb seega, et otsuse põhjendava osa täiendamine mõjutab selle otsuse sisu ennast ja et põhjenduse puudumist ei saa pidada menetluslikuks veaks määruse nr 207/2009 artikli 80 lõike 1 varasema versiooni tähenduses.

Seda järeldust ei sea kahtluse alla 18. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Säilituskastid ja korvid, T‑53/10, millele viitab Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO). Kõnealuse kohtuotsuse punktis 37 kinnitas Üldkohus, et kaitseõiguste rikkumise puhul on tegemist eksimusega, mis mõjutab menetlust, mis viis apellatsioonikoja otsuse vastuvõtmiseni, ja seega on võimalik, et see moonutab kõnealuse otsuse sisu. Üldkohus tuletas sellest kinnitusest ja kohtupraktikast, mille kohaselt saab mõiste „menetluslik viga“ hõlmata vigu, mis võivad moonutada vaidlustatud otsuse sisu, üksnes juhul, kui parandatav on kaitseõiguste rikkumine, mille puhul pole tegemist ilmse veaga määruse (EÜ) nr 2245/2002, millega rakendatakse määrus nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta määruse artikli 39 tähenduses. Seega ei võimalda 18. oktoobri 2011. aasta kohtuotsuse Säilituskastid ja korvid, T-53/10, punkt 37 teha mingit järeldust küsimuses, kas põhjenduse puudumine kujutab endast „ilmset menetluslikku viga“ määruse nr 207/2009 artikli 80 lõike 1 varasema versiooni tähenduses.

(vt punktid 55–58)