Kui eelotsusetaotluse esitamise otsuse peale on esitatud apellatsioonkaebus, on ELTL artikli 267 kohaselt eelotsusetaotluse esitamise asjakohasuse ja vajaduse hindamine põhimõtteliselt üksnes eelotsusetaotluse esitamise otsuse teinud kohtu pädevuses, arvestades ka Euroopa Kohtu piiratud kontrollivõimalusi. Nii peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse kohtuotsust, mis on tehtud eelotsusetaotluse esitamise otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamisel, ning konkreetsemalt otsustama, kas jätta eelotsusetaotlus jõusse, seda muuta või võtta see tagasi. Sellest tuleneb, et Euroopa Kohus peab selguse tagamiseks ja õiguskindluse huvides lähtuma eelotsusetaotluse esitamise otsusest, mis tekitab õiguslikke tagajärgi, kuni selle otsuse teinud kohus ei ole seda tagasi võtnud või muutnud, kuna üksnes viimati nimetatud kohus võib otsustada eelotsusetaotluse tagasivõtmise või sellesse muudatuste tegemise üle. Vaid juhul, kui apellatsioonikohus otsustaks kehtivate siseriiklike menetlusnormide alusel tühistada eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsuse jätta hageja loobumisavaldus arvesse võtmata ja nõuda, et see kohus võtaks eelotsusetaotluse tagasi, võiks Euroopa Kohus pidada võimalikuks teha apellatsioonikohtu otsusest järeldused, kustutades kohtuasja Euroopa Kohtu kohtuasjade registrist, olles eelnevalt vajadusel läbi vaadanud eelotsusetaotluse esitanud kohtu sellekohase seisukoha.

ELTL artiklist 267 tuleneb, et eelotsusemenetlus eeldab tegelikult poolelioleva menetluse olemasolu siseriiklikes kohtutes, mille raames palutakse neil kohtutel teha otsus, milles saab arvesse võtta Euroopa Kohtu eelotsust. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus teatab Euroopa Kohtule, et kohtuasi, mis tal lahendada paluti, on endiselt menetluses, siis ei saa põhikohtuasja pooled seda teavet põhimõtteliselt kahtluse alla seada.

Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes eelkõige selle artikli 6 lõiget 1, artikli 7 lõiget 1 ja artiklit 8, koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 38 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis ei luba tarbijakaitseühingul astuda tarbija toetuseks täitemenetlusse, mis on viimase suhtes algatatud lõpliku vahekohtuotsuse täitmiseks.

Ei direktiivis 93/13 ega ka hilisemates direktiivides, mis täiendavad tarbijate huve kaitsvat normistikku, pole sätet, mis reguleeriks rolli, mis võiks või peaks olema tarbijakaitseühingutel üksikvaidlustes, mille üks pool on tarbija. Nii ei reguleeri direktiiv 93/13 küsimust, kas sellistel ühingutel peaks olema õigus astuda üksikvaidlustes tarbija toetuseks menetlusse. Sellest järeldub, et kui puuduvad liidu õigusnormid, mis reguleeriksid tarbijakaitseühingute võimalust astuda tarbijat puudutavates üksikvaidlustes menetlusse, tuleb iga liikmesriigi õiguskorras need normid menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes sätestada, kuid siiski tingimusel, et need ei oleks vähem soodsad kui sarnaseid olukordi siseriiklikus õiguses reguleerivad normid (võrdväärsuse põhimõte) ning et need ei muudaks liidu õigusega antud õiguste teostamist praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte).

Kuna selles direktiivis 93/13 puudub säte, mis näeks ette tarbijakaitseühingute õiguse astuda menetlusse üksikvaidlustes, mis võivad kahjustada tarbijate huve, ei saa Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 38, mis näeb ette, et liidu poliitikaga tagatakse tarbijakaitse kõrge tase, iseenesest kohustada tõlgendama nimetatud direktiivi seda õigust tunnustavana.

Et direktiivi 93/13 kohaselt on vaidlustes, mille pooled on müüja või teenuste osutaja ja tarbija, nõutud lepingupooltest sõltumatut positiivset välist sekkumist siseriikliku kohtu poolt, kes selliseid vaidlusi lahendab, siis ei saa asuda seisukohale, et sellega, kui tarbijakaitseühingul ei lubata astuda tarbija toetuseks menetlusse, rikutakse selle tarbija õigust tõhusale õiguskaitsevahendile niisugusena, nagu see on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47.

(vt punktid 45, 46, 52–54, 57 ja resolutsioon)