ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76.

Teen Euroopa Kohtule ettepaneku see kohtupraktika suund uuesti läbi vaadata. Seda seetõttu, et see ei ole esiteks kooskõlas Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 selge sõnastusega. Teiseks lahkneb see teataval määral suurkoja otsusest kohtuasjas Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, ( 31 ) milles Euroopa Kohus – siiski seoses kaubamärgiõigusega seotud vaidlusega ja ilma otsese viiteta põhikirja artiklile 58 – sedastas seoses oma siseriiklikku õigust puudutava kontrollipädevusega apellatsiooniastmes kokkuvõtlikult: „Euroopa Kohtul on õigus hinnata apellatsioonimenetluses nende Üldkohtu järelduste kontrollimisel, mis puudutavad asjaomast siseriiklikku õigust, talle esitatud dokumentide ja muude tõendite alusel eelkõige seda, kas Üldkohus on moonutanud asjaomaste siseriiklike õigusnormide või sellega seotud kohtupraktika või õigusdoktriine puudutavate teoste sõnastust, ja veel seda, kas Üldkohus on nende tõendite kohta teinud järeldusi, mis on ilmselgelt nende sisuga vastuolus ja lõpuks seda, kas Üldkohus on kõigi tõendite hindamisel käsitletava siseriikliku õiguse sisu väljaselgitamiseks omistanud mõnele neist sellise tähenduse, mis ei sobi kokku muude tõenditega niivõrd, kui see tuleneb ilmselgelt toimikus esitatud dokumentidest”. ( 32 ) Euroopa Kohus peab apellatsioonikohtuna siseriikliku õiguse kohaldamise parandamist vajalikuks ainult moonutamisjuhtumite puhul ja siis, kui Üldkohus on ilmselgelt rikkunud õigusnormi. ( 33 )
27.

Ma ei nõustu viimati kirjeldatud seisukohaga. Kõnesolev sõnastus lihtsalt nõuab, et mõlemaid tehinguid teostaksid teatava määratlusega hõlmatud teenuseosutajad. ( 16 ) Seal ei ole ette nähtud, et mõlemal juhul peab teenuseosutaja olema üks ja sama. Samuti ei ole Euroopa Kohtu praktikas ette nähtud ainult seda, et maksuvabastusi kehtestavat sõnastust tuleb tõlgendada täht-tähelt. Seal on ka lisatud, et tõlgendus peab olema kooskõlas maksuvabastuste eesmärkidega ja järgima neutraalse maksustamise põhimõtte nõudeid, mis on ühtse käibemaksusüsteemi lahutamatu osa; tähttäheline tõlgendamine ei tähenda, et kasutatud sõnastust tuleb tõlgendada viisil, millega jäetakse maksuvabastused ilma nende taotletavast mõjust. ( 17 ) Ja nagu Euroopa Kohus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa ( 18 ) märkis, on haiglaravi ja meditsiinilise abiga otseselt seotud tegevuse käibemaksust vabastamine ette nähtud selleks, et niisugusest ravist ja abist tõusvat kasu ei takistaks selle teostamise suurem maksumus, mis oleks tagajärjeks juhul, kui see või sellega otseselt seotud tegevus kuuluks käibemaksuga maksustamisele. Käibemaksuvabastuse mitte lubamine pelgalt selle alusel, et ravi või abi ja sellega otseselt seotud tegevust ei teostanud üks ja sama isik, oleks selle eesmärgiga vastuolus. Lõpuks käsitles Euroopa Kohus samas otsuses vereproovi üleandmist ühest laborist teise kui tegevust, mis on „otseselt seotud” teises laboris tehtava analüüsiga ja mille käibemaksuga maksustamine peab olema kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti b kohaselt sama. Seega on selge, et Euroopa Kohus ei nõua, et ravi või abi ja sellega otseselt seotud tegevust peab – selleks, et see oleks käibemaksust vabastatud – teostama üks ja sama isik.
67.

Esimesele eelotsuse küsimusele tuleb eeltoodut arvestades vastata, et direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et määrava tähtsusega ringkonnad, mille alusel saab hinnata, kas kaubamärk on muutunud kaubanduses selle kauba üldnimeks, mille jaoks see on registreeritud, on eelkõige tarbijad ja lõpptarbijad. Olenevalt turu tunnusjoontest tuleb arvestada ka kauba turustusprotsessis osalevaid ettevõtjaid. Sellist arvessevõtmist nõudvad tunnusjooned esinevad eelkõige juhul, kui asjaomased ettevõtjad mõjutavad teataval määral lõpptarbija ostuotsust. Kui see nii ei ole, on kaubamärk muutunud selle kauba üldnimeks, mille jaoks see on registreeritud, kui lõpptarbijad seda sellisena käsitavad, olgugi et kaupmeestele, kes valmistavad kaupa kaubamärgiomaniku toodetud eelsaadusest ja müüvad seda kaubamärgiomaniku nõusolekul kaubamärgi all, on teada, et tegemist on päritolutähisega, kuid nad ei avalikusta seda üldjuhul lõpptarbijatele.
52.

Siseriikliku kohtu põhiprobleemiks näib olevat see, et Austria on „muude” ELi meetmete, eelkõige aktsionäride kaitset käsitlevate direktiivide rakendamiseks võtnud meetmeid, mida ELi seadusandja ette ei näinud, ning et sellega lõi Austria (tahtmatult) olukorra, kus ühe või mitme nimetatud direktiiviga antud õiguste rikkumise eest ette nähtud õiguskaitsevahend on vastuolus teise äriühinguõiguse direktiiviga. Seega, selleks et siseriiklikku kohut kõige tõhusamalt abistada, kasutan kolme esimese küsimuse analüüsimisel mõnevõrra tavatut lähenemisviisi. Esmalt uurin, mida nimetatud kolmes direktiivis sätestatakse (ja mis veelgi tähtsam, mida ei sätestata) selle kohta, kuidas neid tuleb rakendada, juhtides tähelepanu kaalutlusruumile, mille ELi seadusandja on liikmesriikidele jätnud. Seejärel asun käsitlema teist äriühinguõiguse direktiivi ja uurin selle direktiivi (arvukaid) sätteid, millele siseriiklik kohus on viidanud, et teha kindlaks, kas selline siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on siiski mõnega neist viidatud sätetest vastuolus.
92.

Kuid praegu käsitlemisel oleva sätte kontekstis ei saa rääkida komisjonile pädevuse andmisest kehtestada omal äranägemisel nende isikute ring, kelle suhtes võidakse kohaldada tasust vabastamist. Artikli 80 lõike 3 punkt e lubab tasust täielikult või osaliselt loobuda üksnes „nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel”, nõudes lisaks, et sellise vabastamise kiidaks heaks „kemikaaliamet või pädev asutus”. Neil tingimustel on vabastuse võimalust käsitleva otsuse peamise poliitilise mõõtme andnud taas kord otse seadusandja. Komisjon ei ole see, kes võib otsustada, kas vabastus kehtestada või mitte või kas vabastus on osaline või täielik. Kui seadusandja otsustab, et vabastamine on asjakohane, on komisjonil üksnes ülesanne näha rakendusmääruses ette, et need, kes soovivad, et nende suhtes vabastamist kohaldatakse, peavad oma taotlust põhjendama ning et otsuse tasu maksmise kohustusest vabastamise või vabastamata jätmise kohta teeb kemikaaliamet või pädev asutus. Komisjon töö taandub seega sellele, et kehtestada tulevases rakendusmääruses selle tasu maksmise kohustusest vabastamise tingimusteed, mille seadusandja tegelikult juba määruses nr 528/2012 endas ette nägi: taotluse põhjendamine ja rahuldamine kemikaaliameti või pädeva asutuse poolt. Neil asjaoludel olen seisukohal, et sättega ei kohaldata ELTL artikli 291 lõiget 2 viisil, mis võidakse tunnistada ebaseaduslikuks.
73.

Kui eeldada, et taotluse saanud liikmesriik on kohustatud võtma võimalikult suurel määral arvesse ka taotluse esitanud liikmesriigi menetlusõigust, võidaks muu hulgas ohtu seada ka vastastikuse abi direktiivi 77/799 eesmärk. Nagu kontrollikoda on seoses määrusega (EÜ) nr 1798/2003 ( 39 ) sedastanud, esineb liikmesriikide maksuhaldurite vahelises koostöös käibemaksu valdkonnas suuri viivitusi teabe edastamisel. ( 40 ) Need viivitused on tõenäoliselt tingitud eelkõige sellest, et taotluse saanud ametiasutused ei teosta uurimisi oma asjades, seega lähtepositsioonis, mis kehtib ka vastastikuse abi direktiivi 77/799 kohta. Kui Euroopa Kohus eeldaks aga selle direktiivi puhul, et taotluse saanud liikmesriik on kohustatud arvesse võtma ka taotluse esitanud liikmesriigi menetlusõigust, raskendaks see veelgi teabe andmist.
56.

Saan inimõiguste konventsiooni protokolli nr 7 artikli 4 lõikest 1 aru nii, et sellega on kehtestatud ne bis in idem põhimõtte kohane kaitse. Artikli 4 lõige 2 aga sisaldab sel juhul erandit, mis võimaldab taasalustada menetlust (vastavalt asjaomase riigi õigusele ja kriminaalmenetluse korrale) hoolimata sellest, et muidu kohalduks ne bis in idem põhimõte. See ei tähenda (ja kindlasti ei saa seda mõistlikult tõlgendada nii, nagu see tähendaks), et niikaua, kui on olemas teoreetiline võimalus leida „uued või äsjailmnenud faktid”, ei ole ne bis in idem põhimõte kohaldatav. Teoreetiliselt võib varasema täienduseks alati välja tulla uusi fakte ja/või tõendeid. Seetõttu jätaks Belgia poolehoiu pälvinud tõlgendus ne bis in idem põhimõtte sisuta. Olenemata järeldusest küllaldaste tõendite puudumise kohta, mis on leidnud kinnitust kõrgeima astme kohtus ja res judicata tähenduses jõustunud, jääks endine süüdistatav ilma talle siseriikliku õigusega ette nähtud kaitsest. On selge, et kui teist menetlust oleks ilma uute faktide ja/või tõenditeta alustatud Belgias (mitte Itaalias), olnuks see nimetatud otsuse mõjul takistatud.
79.

Selle ettepaneku punktides 38–69 esitatud kriteeriumide seisukohast on ilmne, et J.‑F. Giordano jäeti ilma võimalusest saada tulevast, see tähendab oma püügikvoodi täitmisest tulenevat kasu. Et ei ole õigust kvoodile ei tähenda, et kahju on ebakindel, samamoodi nagu asjaolu, et institutsioonil on kaalutlusõigus, ei tähenda samuti, et kahju, mis võidakse tekitada, ei ole kindel. Üldkohus seostab valesti õiguse andmise eeltingimust – nagu seda nõuab Euroopa Kohtu praktika õigusvastasuse kindlaks määramisel – tingimusega, et kahju peab olema kindel. Tegemist on seostamisega, mis on mitte ainult võõras Euroopa Kohtu praktikas antud traditsioonilisele kahju mõistele, vaid mis pealegi raskendab ja mõnel juhul muudab täiesti võimatuks saada hüvitust, hoolimata sellest, et on kantud olulist majanduslikku kahju.
13.

Human Fertilisation and Embryology Act 2008 (2008. aasta seadus inimeste viljastamise ja embrüoloogia kohta; edaspidi „HFEA”) sätestab, milliseid isikuid loetakse vanemateks, kui lapse on sünnitanud asendusema. Põhimõtteliselt loetakse õiguslikus mõttes kõigepealt emaks asendusema, kes on lapse sünnitanud, ja seda sõltumata sellest, ka ta on geneetiliselt lapse ema või mitte. HFEA artikli 54 kohaselt võib kohus tulevaste vanemate avalduse alusel teha nn vanemliku suhte tunnustamise määruse (parental order), mille kohaselt tuleb last õiguslikult käsitada avaldajate lapsena. Nende tingimuste hulka kuulub muu hulgas nõue, et embrüo tekitamiseks on kasutatud vähemalt ühe taotleja sugurakke, et taotlejad on abielus või on tegemist mõne muu analoogse nendevahelise suhtega, et nad esitavad avalduse hiljemalt kuus kuud pärast lapse sündi ja et asendusema annab avaldusele nõusoleku.
90.

Eeltoodud kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Austria) esitatud eelotsuseküsimustele järgmiselt: 1. Põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt vaid piiratud arv olemasolevaid loaomanikke võivad korraldada hasartmänge, on vastuolus ELTL artikliga 56, välja arvatud juhul, kui see piirang on õigustatud sellise ülekaaluka üldise huvi eesmärgiga nagu tarbijakaitse ja/või kuritegevuse ennetamine, seda eesmärki järgitakse järjekindlal ja sidusal viisil, võttes arvesse loaomanike kaubanduspoliitikat, ning see piirang on proportsionaalne. Siseriikliku kohtu ülesanne on otsustada, kas need kriteeriumid on täidetud. Kui piirang vastab neile kriteeriumidele, ei ole see vastuolus põhiõiguste harta artiklitega 15, 16 ega 17. 2. ELTL artikliga 56 ega harta artiklitega 15, 16 ja 17 ei ole vastuolus õigusnorm, mis laiendab kriminaalvastutuse isikutele, kes on otseselt või kaudselt vastutavad hasartmänguteenuste osutamise piirangu rikkumise eest, kui kriminaalvastutuse isikuline kohaldamisala on piiratud isikutele, kes teadsid või oleksid pidanud teadma, et nende tegevus aitab kaasa sellele õigusrikkumisele. 3. ELTL artikliga 56 ega harta artiklitega 16, 47 või 50 ei ole vastuolus põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku õiguse säte, mis näeb ette kriminaalkaristuse kohaldamise selliste ebaseaduslike hasartmänguteenuste eest, milles panused on 10 eurot või ületavad seeriaviisiliselt kumulatiivselt 10 eurot, samas kui selliste ebaseaduslike hasartmänguteenuste eest, milles panused on alla 10 euro, on ette nähtud halduskaristused. 4. ELTL artikliga 56 ja harta artiklitega 15, 16 ja 17 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt automaatselt konfiskeeritakse ja hävitatakse mänguautomaadid, millel on korraldatud ilma loata hasartmänge, ilma et oleksid võimalikud erinevad tagajärjed sõltuvalt mänguautomaatide omaniku süü astmest ja/või õigusrikkumise ulatusest. ELTL artikliga 56 ega harta artiklitega 15, 16 ja 17 ei ole siiski vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt liikmesriigil on kaalutlusõigus sulgeda mänguasutus, kus on ilma loata mänguautomaate üldsusele kättesaadavaks tehtud.
76.

Mitmeti tähendaks nende argumentide kohane hindamine kaalumist konkureerivate faktiväidete vahel ja see ei ole käesolevas menetluses Euroopa Kohtu pädevuses (küllap on see hoopis seadusandja ülesanne). Selles suhtes märgin, et Üldkohus on hiljuti rahuldanud nõude tühistada komisjoni otsus, milles muu hulgas tuvastati, et mitu kollektiivse esindamise organisatsiooni on territoriaalse piiritlemise õigusvastaselt kooskõlastanud, piirates litsentsid iga organisatsiooni oma territooriumiga. ( 29 ) Oma otsuses tuvastas Üldkohus muu hulgas seda, et komisjon on jätnud põhjendamata mitmed väited, mis sarnanevad tema poolt käesolevas menetluses esitatutega. ( 30 ) Seda kohtuotsust ei ole edasi kaevatud ning komisjon on käesolevas menetluses nõustunud, et tal ei õnnestunud oma väiteid Üldkohtus põhjendada. Sellegipoolest ei tuleta ma Üldkohtu järeldustest – mis tehti teises menetluses ja teistsugustel asjaoludel ( 31 ) – mingit kindlat järeldust peale selle, et toonitan, et kollektiivse esindamise organisatsioonidele seadusest tuleneva monopoli õigustatuse küsimuses lõpliku otsuse tegemiseks on soovitav põhjalik uurimine, mis ulatub käesolevas menetluses üle Euroopa Kohtu pädevuse piiride.
71.

Madalmaade valitsus märgib, et kui vaidlusaluse otsuse artikli 2 esimene lõik (järeldus, et kõnealune ümberkorraldamisabi kujutab endast riigiabi) tühistati, muutus teises lõigus sisalduv järeldus (et abi on „II lisas sätestatud kohustuste täitmise korral” ühisturuga kokkusobiv) esemetuks, nagu ka need kohustused; sellepärast ei teinud Üldkohus otsust ultra petita, kui ta vastuseks taotlusele tühistada artikli 2 esimene lõik tühistas need vaidlusaluse otsuse osad. ING märgib, et see apellatsiooniväide on vastuvõetamatu, sest nõuete selguse ja täpsuse küsimust komisjon esimeses astmes üles ei tõstnud. Mõlemad märgivad, et oma teises nõudes (tühistada vaidlusalune otsus „osas, kus komisjon seadis abi lubamise tingimuseks hinnaliidrina tegutsemise keelu, nagu see on märgitud otsuses ja selle II lisas”) taotles ING artikli 2 teise lõigu tühistamist.
52.

Eelmist järeldust ei kummuta Itaalia valitsuse argument, mille kohaselt on artikli 14 ulatus pärast 1991. aasta muudatust muutunud. Tema argumendi loogika on, et kui enne oli see artikkel 14, millega oli liikmesriikidel lubatud kehtestada uusi avaliku teenindamise kohustusi, siis nüüd sisaldub see volitus määruse nr 1191/69 uues artiklis 1, mis on määrusega nr 1893/91 tehtud muutmise tulemus ja mille uues lõikes 5 on ette nähtud, et pädevad asutused „võivad [...] säilitada või kehtestada [teatavad] avaliku teenindamise kohustused”, mille „tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud II, III ja IV jaos”. Ja just II jakku kuulubki artikkel 4, st säte, mis seab hüvitamise tingimuseks eelneva taotluse avaliku teenindamise kohustus lõpetada. Artikli 1 süstemaatilise tõlgendamisega saab kõnealuse argumendi ümber lükata.
12.

Direktiivi 2002/98 põhjenduses 3 on märgitud, et „[i]nimverest või inimese vereplasmast saadud, tööstuslikult valmistatud ravimpreparaatide kvaliteedi‑, ohutuse‑ ja meditsiinilise efektiivsuse nõuded on tagatud […] direktiiviga 2001/83 […]”, kuid lisatud, et „[i]nimpäritoluga täisvere, plasma või vererakkude väljajätmine kõnealuse direktiivi reguleerimisalast on tekitanud olukorra, et nende kvaliteeti ja ohutust, niivõrd kui need on mõeldud vereülekandeks ning on töötlemata, ei reguleerita ühegi siduva ühenduse õigusaktiga”. Põhjenduses 3 on muu hulgas lisatud, et on oluline, et „ühenduse sätted tagaksid sihtotstarbest olenemata vere ja selle komponentide kvaliteedi ja ohutuse võrreldavuse kõigis liikmesriikides kogu vereülekandeketi jooksul”.
60.

Peab tõepoolest paika, et Euroopa Kohus on otsustanud, et määruse kohaselt on põhiroll õigustevaldajal: tema peab vastavalt määruse artiklile 5 esitama tollile sekkumise taotluse ning tolli omal algatusel meetme võtmine on vastavalt artikli 4 lõikele 1 lubatud vaid selleks, „et õigusevaldajal oleks võimalik esitada sekkumise taotlus kooskõlas artikliga 5”. Selles kontekstis on Euroopa Kohus sedastanud järgmist: „et asja sisuliseks lahendamiseks pädev siseriiklik asutus saaks selliste toimingute kohta teha lõpliku otsuse, peab sellele asutusele asjas kaebuse esitama õigusevaldaja. Kui õigusevaldaja kaebust ei esita, kaotab kauba vabastamise peatamise või kauba kinnipidamise meede lühikese aja jooksul oma toime […]”. ( 33 ) Kuigi see seisukoht on võetud määruse nr 3295/94 alusel, kehtib see ka käesoleva asja sündmuste asetleidmise ajal kehtinud määruse suhtes.
25.

Seepärast on M. Timmel algatanud Handelsgericht Wienis menetluse eesmärgiga taganeda kõnealuste väärtpaberite ostulepingust ning nõuda nende väärtpaberite ostuhinna tagastamist koos intressidega. Siseriiklik kohus leiab, et otsus sõltub sellest, kas Aviso Zeta AG (edaspidi „Aviso Zeta” ehk „pakkuja”) oli kohustatud rakendusmääruse artikli 22 lõikes 2 ette nähtud teavet avaldama, mille oleks küll pidanud põhimõtteliselt avaldama, kuid mis ei olnud põhiprospekti kinnitamise ajal teada. Seega esitab ta järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [rakendusmääruse] artikli 22 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et teave, mille esitamine on põhimõtteliselt [nõutav] ja mida põhiprospekti kinnitamise ajal veel ei teatud, kuid mis oli juba teada prospekti lisa avaldamise ajal, tuleb selles lisas esitada? 2. Kas [rakendusmääruse] artikli 22 lõikes 2 sätestatud erand, mille kohaselt võib teabeühikuid artikli 22 lõike 1 [teise lõigu] tähenduses välja jätta, on kohaldatav ka juhul, kui see teave (mille esitamine on [nõutav]) oli teada enne emiteerimiskuupäeva, kuid siiski pärast seda, kui avaldati põhiprospekt, mis seda teavet ei sisaldanud? 3. Kas nõuetekohase avaldamisega on tegemist juhul, kui avaldati vaid üks põhiprospekt, milles puudus vastavalt [rakendusmääruse] artikli 22 lõike 1 [teisele lõigule] ja eelkõige (väärtpaberite puhul, mille nimiväärtus on alla 50000 euro) vastavalt lisale V nõutav teave, ning lõplikke tingimusi ei avaldatud? 4. Kas [rakendusmääruse] artikli 29 lõike 1 punktis 1 sätestatud nõue, mille kohaselt peab prospekt või põhiprospekt olema lihtsalt juurdepääsetav sisenemisel veebisaidile, kus see tehakse kättesaadavaks, on täidetud, a) kui juurdepääsemiseks, allalaadimiseks ja väljatrükkimiseks on nõutav registreerumine veebisaidil, millele on võimalik seejärel juurde pääseda, kusjuures registreerumiseks on vaja nõustuda lahtiütlusega ja avaldada oma e-posti aadress, või b) kui selle eest tuleb maksta tasu või c) kui tasuta juurdepääs prospekti osadele on piiratud kahe dokumendiga kuus, kuid selleks, et saada kogu kohustuslik teave [rakendusmääruse] artikli 22 lõike 1 teise lõigu tähenduses, on nõutav vähemalt kolme dokumendi allalaadimine? 5. Kas [prospektidirektiivi] artikli 14 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et põhiprospekt tuleb teha kättesaadavaks emitendi registrijärgses asukohas ja finantsvahendaja tegevuskohas?”
117.

Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 32, 35, 36, 39 ja 40 nähtub selgelt, et 14. juuni 2007. aasta kohtuotsuse sisu oli Üldkohtu arutluskäigus määrav ja lahendus oleks olnud teistsugune, kui Üldkohus ei oleks seda arvesse võtnud. Just sellepärast, et Üldkohus sedastas, et apellatsioonikoda ei võtnud arvesse kohtupraktikat, mille kohaselt postitempli kuupäeva õigsuse vastaseid tõendeid saab esitada ilma et tuleks algatada dokumendi õigsuse vaidlustamise menetlust, leidis Üldkohus, et apellatsioonikoda oleks võinud omistada suuremat tähtsust NLC väidetud puudustele ning et sellest tulenevalt tuli vaidlusalune otsus tühistada.
81.

Kerkib seega küsimus, kas on õige asuda seisukohale, et hinnakohustused tähendavad juba ise muutunud asjaolusid algmääruse artikli 11 lõike 9 tähenduses. Ilmneb siiski, et määruses nr 1279/2007 on seda pikalt käsitletud, ( 69 ) selgitades üksikasjalikult, et SSM‑i ühendusse eksportimisse hinnad ei ole ei usaldusväärsed ega jätkusuutlikud just hinnakohustuste olemasolu tõttu. Teiste sõnadega on põhjused, miks leiti, et dumpinguga seotud asjaolud ei ole muutunud algmääruse artikli 11 lõike 3 tähenduses, samad, mis õigustavad vajadust loobuda esialgu kasutatud ekspordihindade kindlaksmääramise metoodikast selle määruse artikli 11 lõike 9 alusel. Lihtsamalt öeldes ei olnud läbivaatamisel enam usaldusväärne just see kasutatud metoodika. Niisuguses olukorras ei ole võimalik teha muud järeldust, kui et institutsioonid ei ole enam kohustatud kohaldama algmääruse artikli 11 lõikes 9 ette nähtud reeglit, mis kohustab neid kasutama sama metoodikat.
22.

Komisjon kinnitab oma repliigis, et eespool viidatud kohtuotsust Portugal vs. nõukogu kohaldatakse ka partnerlus‑ ja koostöölepingute suhtes, ning väidab, et partnerluse ja koostöö raamlepingu ning India Vabariigiga sõlmitud lepingu sätted ja eesmärgid on võrreldavad. Kuigi ELL artikli 21 kohaselt peavad arengukoostöö lepingud järgima nendes sätestatud eesmärke, on niisuguste lepingute ülekaalukas eesmärk sellegipoolest arengukoostöö, mida ei saa taandada ainult arenguriikidele rahalise abi andmisele. Partnerluse ja koostöö raamleping on tõesti leping, mille ülekaalukas eesmärk on arengukoostöö, nagu näitab eelkõige selle VI jaotis. Arengueesmärk on püstitatud ka selle artiklis 26. Lisaks on Filipiinide mitmeaastase kava dokumentides ( 17 ), mis võeti vastu määruse nr 1905/2006 alusel, kinnitatud, et selle riigiga toimuv arengukoostöö on mitmemõõtmeline. Komisjon rõhutab, et nõukogu analüüs on vastuoluline, sest viimane ei pidanud vajalikuks lisada veel muidki õiguslikke aluseid. Seejärel märgib ta, et ei nõustu väitega, et kuna liikmesriigid on samuti partnerluse ja koostöö raamlepingu pooled, oli nende vastastikune kokkulepe vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks vajalik, sest see otsus tehti kvalifitseeritud häälteenamusega ja vastastikusel kokkuleppel vastuvõtmise menetlust aluslepingutes ei ole. Lõpuks vaidlustab komisjon eespool viidatud 3. septembri 2009. aasta kohtuotsuse parlament vs. nõukogu asjakohasuse, sest see otsus ei puudutanud tema sõnul sobimatuid menetlusi.
122.

Üldkohtu presidendi määrus (edaspidi „kohtumäärus”) sisaldab tõesti mõnevõrra ebaõnnestunud sõnastust, mis näib viitavat sellele, et Üldkohtus esialgse õiguskaitse saamiseks oleks MB System pidanud tõendama, et ta ei saa Saksamaa õiguskorras tõhusaid õiguskaitsevahendeid kasutada. ( 66 ) Esiteks näib, et selles põhjenduskäigus aetakse erand segi reegliga. Mulle on selge, et kui isikul on õigus pöörduda liidu kohtusse ja ta on seda õigust kasutades esitanud komisjoni otsuse peale tühistamishagi, on selle otsuse kehtivuse peatamise küsimuses „loomulik otsustaja” see liidu kohus, kes on pädev pidama istungit põhikohtuasjas. Seda arvestades tuleb esialgses õiguskaitses, mida siseriiklikud kohtud rakendavad Zuckerfabriki kohtupraktika alusel, näha erandit, mitte reeglit. Teiseks näib, et kohtumääruse põhjenduskäik seab taotlejatele probatio diabolica nõude, puudutades kiireloomulisuse tingimuse täitmist.