Teiseks kinnitab seda tõlgendust sõidukite tehnoülevaatust käsitleva direktiivi 2009/40 mootorsõidukite ja nende haagiste tehnoülevaatuse kohta eesmärk. Siinkohal väärib märkimist, et direktiivi 2009/40 ja direktiivi 2014/45, milles käsitletakse mootorsõidukite ja nende haagiste korralist tehnoülevaatust ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2009/40, aluseks on neist esimese puhul EÜ artikkel 71 ja teise puhul ELTL artikkel 91, mis mõlemad asuvad vastavalt EÜ asutamislepingus ja EL toimimise lepingus jaotises „Transport” ja on õiguslikuks aluseks, mis annavad liidu seadusandjale sõnaselge loa kehtestada meetmed transpordi ohutuse tõhustamiseks. Teenuste direktiivi ettevalmistavatest materjalidest ilmneb aga, et liidu seadusandja soovis, et EÜ artikli 71 alusel kehtestatud sätetega reguleeritavad teenused oleks selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.

teiseks peab liiklusest kõrvaldatud sõiduki omanikul olema õigus esitada kaebus tehnilisele töötajale, kes on sõidukite tehnoülevaatuspunktide üle järelevalvet ja kontrolli teostava haldusasutuse ametnik, ning see töötaja võib liiklusest kõrvaldamise otsuse muuta. Lisaks on juhul, kui sõiduki omanik ei ole sõiduki liiklusest kõrvaldamisega nõus, õigus võtta sunnimeetmeid või rakendada füüsilisi piiranguid ainult ametiasutustel, kellel on pädevus liiklusküsimustes, ja politseil. Tehnoülevaatuspunktide õigusega kõrvaldada sõiduk liiklusest juhul, kui ilmnevad vahetu ohu kaasatoovad puudused, ei kaasne volitusi rakendada sundi või füüsilisi piiranguid.

ELTL artikli 51 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et niisugune sõidukite tehnoülevaatuspunktide tegevus, mida käsitletakse liikmesriigi õigusaktides, ei ole seotud avaliku võimu teostamisega mainitud sätte tähenduses, olenemata asjaolust, et niisuguste punktide käitajatel on volitus kõrvaldada liiklusest sõidukid, mille ülevaatuse käigus ilmnevad vahetu ohu kaasatoovad ohutusalased puudused, kuna kõnealust liiklusest kõrvaldamise õigust kasutatakse järgmistel tingimustel:

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ettevõtjal või ettevõtjate kontsernil õigus avada sõidukite tehnoülevaatuspunkt tingimusel, et esiteks järgitakse minimaalset vahemaad selle punkti ja sama ettevõtja või ettevõtjate kontserni teiste, tegevusluba omavate punktide vahel, ja et teiseks ei oleks selle ettevõtja või ettevõtjate kontserni turuosa juhul, kui neile antakse niisugune tegevusluba, suurem kui 50%, välja arvatud siis, kui tehakse kindlaks – see on liikmesriigi kohtu ülesanne –, et see tingimus on tõepoolest sobiv tarbijakaitse ja liiklusohutuse eesmärkide saavutamiseks ning et see ei lähe kaugemale nende eesmärkide saavutamiseks vajalikust.

Esiteks võivad niisugused piirangud takistada liidu kodanikul EL toimimise lepinguga tagatud asutamisvabaduse kasutamist või muuta selle vähem atraktiivseks.

Teiseks tuleb seoses nende piirangute objektiivse põhjenduse puudumisega märkida, et ühest küljest ei ole tingimuse puhul, mis nõutab minimaalsete vahemaade järgimist tehnoülevaatuspunktide vahel, mis ei kuulu konkureerivatele ettevõtjatele, vaid ühele ja samale ettevõtjale, tõendatud, et niisugune tingimus iseenesest võimaldab saavutada eesmärki kallutada ettevõtjaid asuma tegutsema territooriumi eraldatud piirkondades.

Teisest küljest ei näi tingimus, mis keelab ettevõtjatel omandada rohkem kui 50% suurust osa sõidukite tehnoülevaatuse teenuste turust, osas, milles see võib avaldada mõju nii asjaomases piirkonnas varem olemas olnud sõidukite tehnoülevaatuspunktide tegevusele kui ka turustruktuurile, esmapilgul tarbijakaitsele kaasa aitavat. Seoses teenuste kvaliteeti puudutava eesmärgiga tuleb märkida, et sõidukite tehnoülevaatuspunktide teenuste sisu on liidu tasandil ühtlustatud.

(vt punktid 67, 78–81, 84 ja resolutsiooni punkt 3)