ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt isik, kellel on ühes liikmesriigis ametniku staatus ja kes lahkub omal soovil teenistusest, et minna tööle teise liikmesriiki, kaotab talle ametnike vanaduspensionikindlustusskeemist tulenevad pensioniõigused ja kindlustatakse tagasiulatuvalt üldises vanaduspensionikindlustusskeemis, mille tagajärjel nimetatud isikule tekib õigus saada väiksemat vanaduspenisoni kui ta oleks saanud kaotatud pensioniõiguste alusel. Niisugused õigusnormid kujutavad endast töötajate vaba liikumise piirangut, kuna ehkki need on kohaldatavad ka kõnesoleva liikmesriigi ametnikele, kes lahkuvad avalikust teenistusest, et töötada erasektoris oma päritoluliikmesriigis, võivad need õigusnormid sellegipoolest takistada asjaomaseid ametnikke lahkumast või pärssida nende ametnike soovi lahkuda oma päritoluliikmesriigist, et võtta vastu töö mõnes teises liikmesriigis. Sellised õigusnormid mõjutavad otse kõnesoleva liikmesriigi ametnike pääsu tööturule teistes liikmesriikides peale kõnesoleva ning need võivad seega piirata töötajate vaba liikumist.

Kuigi liidu esmane õigus tõesti ei taga kindlustatule, et liikumine muusse liikmesriiki kui tema päritoluliikmesriik ei mõjuta tema sotsiaalkindlustust, eelkõige haigushüvitisi ja vanaduspensioni, kuna sõltuvalt erinevustest liikmesriikide süsteemide ja õigusnormide vahel võib selline liikumine olla asjaomase isiku jaoks seoses sotsiaalkindlustusega erinevatel juhtudel enamal või vähemal määral soodsam või ebasoodsam, nähtub kindlalt väljakujunenud kohtupraktikast siiski, et juhul, kui liikmesriigi õigusnormide kohaldamine on ebasoodsam, on need õigusnormid liidu õigusega kooskõlas ainult siis, kui need ei sea kõnealust töötajat ebasoodsamasse olukorda võrreldes nende töötajatega, kes tegutsevad ainult selles liikmesriigis, kus need normid kehtivad, ning kui need ei kohusta lihtsalt tasuma kasutuid sotsiaalkindlustusmakseid.

(vt punktid 24, 28 ja 41 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv), mida on muudetud direktiiviga 2009/140, artiklit 3 ja direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, millega kohustatakse siseriiklikku reguleerivat asutust direktiivi 2002/21 tähenduses täitma riigirahandust käsitlevaid liikmesriigi õigusnorme, eelkõige selliseid sätteid, mis käsitlevad avaliku sektori kulude piiramist ja ratsionaliseerimist.

Nimelt tuleneb direktiivi 2002/21 artikli 3 lõike 3a esimese lõigu teisest lausest, et on õiguspärane, kui riigi parlament kehtestab riigi reguleerivatele asutustele, kes vastutavad turu eelneva reguleerimise või ettevõtjatevaheliste vaidlusküsimuste lahendamise eest, teatud eelarvekontrollireeglid, nende hulgas avaliku sektori kulude ex ante piiramise meetmeid. Selliseid piiramise meetmeid ei saa seega käsitleda riigi reguleerivatele asutustele raamdirektiiviga tagatud sõltumatust ja erapooletust kahjustavatena ja seega ka vastuolus olevatena direktiivi 2002/21 artikliga 3, kuigi võidakse nentida, et nad oma olemuselt takistavad riigi reguleerivaid asutusi täitmast rahuldavalt neile raamdirektiivi ja eridirektiividega määratud ülesandeid, või et nad on vastuolus direktiivis 2002/21 seatud tingimusega, mida liikmesriigid peavad järgima määral, mis tagaks riigi reguleerivatele asutustele raamdirektiivis sätestatud sõltumatuse ja erapooletuse. Seetõttu ei saa riigi reguleeriv asutus, arvestades nende tegevuste täielikku erinevust, õiguspäraselt väita, et direktiiv 2002/21 kohustaks liikmesriike tagama riikide reguleerivatele asutustele samasugust iseseisvust, nagu liidu õigus annab keskpangale.

(vt punktid 37–39, 43 ja 48 ning resolutsioon)
Direktiivi 2006/112 (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi) artikleid 167, 168, 178, artikli 179 esimest lõiku ning artikleid 180 ja 182 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette mahaarvamisõigust lõpetava tähtaja, tingimusel et on järgitud võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 34 punktis 2 sisalduvat mõistet „vaidlustamine“ tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab samuti edasikaebamise tähtaja ennistamise avaldust, kui tähtaeg edasikaebuse esitamiseks tavalises korras on möödunud.

Määruse artikli 34 punkt 2 ei tähenda, et kostja on kohustatud astuma uusi samme, mis lähevad kaugemale tavapärasest hoolsusest, nagu näiteks viima end kurssi teises liikmesriigis tehtud otsuse sisuga. Mis puudutab konkreetselt edasikaebamise tähtaja ennistamise avaldust, siis sellega palutakse tagada kohtusse ilmumata jätnud kostjate suhtes kaitseõiguste tegelik järgimine. Vastavalt määruse nr 1393/2007 artikli 19 lõikele 4 eeldab edasikaebamise tähtaja ennistamise avalduse esitamine siiski seda, et Kui selles kontekstis ei saanud kostja temast olenemata põhjustel dokumendist teada piisavalt aegsasti, et edasi kaevata, tema vastuväited ei ole selgelt alusetud ning tema edasikaebamise tähtaja ennistamise avaldus on esitatud mõistliku aja jooksul ehk teisisõnu selles osas, milles määruse nr 1393/2007 kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (dokumentide kättetoimetamine), millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1348/2000, artikli 19 lõikes 4 toodud tingimused esinevad, ei saa edasikaebamise tähtaja ennistamise avalduse esitamist pidada uueks sammuks, mis läheb kaugemale kohtusse ilmumata jätnud kostja tavapärasest hoolsusest õiguste kaitsmisel.

Kui viimati nimetatud isik ei ole kasutanud õigust taotleda edasikaebamise tähtaja ennistamist, kuigi tal oli selleks võimalus, siis juhul kui määruse nr 1393/2007 artikli 19 lõike 4 toodud tingimused on täidetud, ei saa tagaselja tema vastu tehtud otsuse tunnustamisest määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 2 alusel keelduda.

Seevastu otsust, mis on tehtud tagaselja, ei tohi tunnustada, kui kostja, kes ei ilmunud temast olenemata põhjustel kohtusse, esitas edasikaebamise tähtaja ennistamise avalduse, mis seejärel jäeti rahuldamata, kuigi määruse nr 1393/2007 artikli 19 lõikes 4 toodud tingimused olid täidetud.

(vt punktid 40, 42–47, 49, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 2286/2003, artikli 555 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et tasu eest tehtavaid koolituslende helikopteriga, mille pardal on piloodiõpilane ja lennuinstruktor, ei tule käsitada transpordivahendi kasutamisena kaubanduslikul eesmärgil selle sätte tähenduses.

Nimelt ei kõrvaldanud määrus nr 2286/2003 mõistest „kasutamine kaubanduslikul eesmärgil“ mitte ainult isikute tasuta veo, vaid muutis oluliseks teguriks ka kasutamise eesmärgi. Seega ei hõlma see mõiste enam kogu majandustegevust, mis on seotud transpordivahendiga ja mille käigus toimub inimeste vedu laiemas mõttes, vaid see puudutab ainult majandustegevust, mille eesmärk on muu hulgas inimeste vedu. Niisugustel asjaoludel, kus transpordivahendit kasutatakse koolituse eesmärgil, on inimeste vedu selle toimumise korral vaid koolitustegevuse loomulik osa, mis lepingu peamise esemena seisneb teenuste pakkumises, mille eest maksavad piloodiõpilased tasu.

(vt punktid 34, 35, 43 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette kohtuasja kaotanud poolelt kohtuasja võitnud poole kasuks kohtukulude väljamõistmise, mis annavad kohtunikule võimaluse võtta arvesse arutlusel oleva kohtuasja eripära ja mis sisaldavad advokaaditasu kindlamääraliste hüvitiste süsteemi, tingimusel, et kaotanud poole poolt hüvitatavad tasud on mõistlikud, millist asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Arvestades selle direktiivi põhjendust 17, artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 14 võib selline regulatsioon olla põhjendatud muu hulgas siis, kui kõnealused õigusnormid püüavad välistada ülemääraste kulude hüvitamise eduka poole ja tema advokaadi vahel kokku lepitud tavatult kõrge tasu tõttu või selliste teenuste osutamise puhul advokaadi poolt, mida ei loeta kõnealuse intellektuaalomandi õiguse tagamiseks vajalikuks. Seevastu nõue, et kaotanud pool peab kandma „mõistlikud kulud“, ei saa õigustada eeskirju, mis kehtestavad kindlamääralised tariifid, mis jäävad tunduvalt allapoole advokaaditasude tegelikku keskmist taset selles liikmesriigis. Sellised õigusnormid on kokkusobimatud direktiivi 2004/48 artikli 3 lõikega 2, mis sätestab, et selle direktiiviga ette nähtud menetlused ja õiguskaitsevahendid peavad olema hoiatavad ning kahjustavad direktiivi 2004/48 peaeesmärki tagada siseturul intellektuaalomandi õiguste kaitse kõrge tase.

Siiski on sama direktiivi artikliga 14 vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette kindlamääralised hüvitised, mis liiga madala maksimumsumma tõttu ei taga, et vähemalt olulise ja kohase osa kohtuasja võitnud poole mõistlikest kuludest tasuks kohtuasja kaotanud pool. Seda küsimust ei saa aga hinnata eraldi kuludest, mida võitnud pool tegelikult kandis seoses advokaadiabiga, juhul kui need kulud on mõistlikud. Kuigi proportsionaalsuse nõue ei anna mõista, et kaotanud pool peaks tingimata hüvitama kogu teise poole kantud kulu tervikuna, nõuab see siiski, et kohtuasja võitnud poolel oleks õigus hüvitisele vähemalt olulises ja kohases osas mõistlikest kuludest, mida ta tegelikult kandis.

(vt punktid 25‑27, 29 ja 32 ning resolutsiooni punkt 1)
Tarbijakaitse süsteem, mis on loodud direktiiviga 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, tähendab vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tunnustamist, et siseriiklik kohus võib omal algatusel kontrollida, kas lepingutingimus on ebaõiglane, kuid alles 4. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Pannon GSM, C-243/08, märkis Euroopa Kohus selgelt, et liidu õigusega siseriiklikule kohtule omistatud roll ei piirdu ainult kirjeldatud võimalusega, vaid sisaldab ka kohustust direktiivi kohaldamisalasse kuuluva lepingutingimuse võimalikku ebaõiglust omal algatusel hinnata, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Sellisel juhul peab jõustunud vahekohtuotsuse sundtäitmise avaldust arutav siseriiklik kohus direktiivi sätetest lähtudes omal algatusel kontrollima, kas lepingutingimused, millel põhineb vahekohtuotsusega tuvastatud võlg, on ebaõiglased, juhul kui ta peab siseriiklike menetlussätete kohaselt sarnase täitemenetluse raames omal algatusel hindama, kas lepingutingimused on vastuolus liikmesriigi avaliku korra sätetega.

(vt punktid 28, 30 ja 32)
Direktiivi 1999/31 artikli 3 lõikes 1 on nimelt sätestatud, et seda direktiivi kohaldatakse kõikide prügilate suhtes, mis on määratletud selle direktiivi artikli 2 punktis g jäätmekäitluskohtadena kus jäätmed ladestatakse maa peale või maa sisse. Seega võivad muud jäätmed kui kaevandamisjäätmed kuuluda direktiivi 1999/31 kohaldamisalasse üksnes siis, kui nende kõrvaldamiseks neid ladestatakse ja mitte nende taaskasutamise korral. Nii tuleb tõlgendada selle direktiivi artikli 3 lõike 2 teist taanet, mis jätab direktiivi kohaldamisalast välja ehituslikel eesmärkidel kasutamiseks sobivate püsijäätmete kasutamise korrastus-/taastamis- ja täitetöödel või prügilates.

Mõistet „taaskasutamine“ ei ole direktiivis 1999/31 prügilate kohta määratletud ja seega tuleb kohaldada direktiivi 2008/98, mis käsitleb jäätmeid, artikli 3 punktis 15 esitatud mõistet. Samas on direktiivi 2008/98 artikli 3 punktis 15 muu hulgas määratletud „taaskasutamine“ kui toiming, mille peamiseks tulemuseks on jäätmete kasutamine kasulikul otstarbel selliselt, et nad asendavad teisi materjale, mida muidu oleks kasutatud teatava funktsiooni täitmiseks. Seega on taaskasutamise toimingu põhieesmärk loodusvarade säästmine. Seevastu, juhul kui tooraine sääst on üksnes kõrvaltulemus sellise tegevuse puhul, mille põhieesmärk on jäätmete kõrvaldamine, ei saa kahtluse alla seada selle tegevuse liigitamist jäätmete kõrvaldamiseks.

Niisiis võib kõik jäätmekäitlustoimingud liigitada kas kõrvaldamiseks või taaskasutamiseks, ja nagu ilmneb direktiivi 2008/98 artikli 3 punktist 19, võib ühe ja sama toimingu liigitada samal ajal nii kõrvaldamiseks kui ka taaskasutamiseks. Neil kaalutlustel tuleb asuda seisukohale, et kui jäätmekäitlustoimingut ei saa seostada ainult ühe tegevuse või tegevuste liigiga, mida on nimetatud selle direktiivi I ja II lisas, siis tuleb üksnes kõnealuste toimingute sõnastusest lähtudes need iga kord eraldi liigitada selle direktiivi eesmärke ja määratlusi arvestades. Kui tegemist on karjääri täitmisega muude jäätmetega kui kaevandamisjäätmed, on siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata kõiki põhikohtuasjas tähtsust omavaid asjaolusid ja võttes arvesse direktiiviga 2008/98 järgitavat keskkonnakaitse eesmärki, otsustada, kas põhikohtuasjas käsitletava karjääri täitmise põhieesmärk on muude jäätmete kui kaevandamisjäätmed taaskasutamine selle täitmistegevuse käigus. See võib olla nii ühelt poolt juhul, kui on teada, et kõnealune karjäär oleks täidetud isegi juhul, kui kõnealused jäätmed ei oleks olnud kättesaadavad ja kui seega oleks tulnud kasutada muid materjale. Teisalt saab karjääri täitmist pidada taaskasutamistoiminguks üksnes juhul, kui kõige ajakohasemate teaduslike ja tehniliste teadmiste kohaselt on need jäätmed selleks eesmärgiks sobivad.

(vt punktid 36, 37, 39, 41‑43, 45)
Arvestades eelkõige määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 145 punkti c sõnastust, võib välistöötlemise protseduuri kohaldada, kui nimetatud toimingud viiakse läbi väljaspool liidu tolliterritooriumi. Niisiis ei takista asjaolu, et töötlemistoimingud viiakse läbi avamerel, tolliseadustiku nende sätete kohaldamist, mis käsitlevad seda majandusliku mõjuga tolliprotseduuri.

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 148 punkti c tuleb tõlgendada nii, et välistöötlemise protseduuri loa taotlemisel tuleb nende majanduslike tingimuste täidetuse hindamisel, millele sellise protseduuri rakendamine peab vastama, arvesse võtta mitte üksnes kavandatava välistöötlemise protseduuri tulemusel saadava lõpptootega analoogsete toodete ühenduse tootjate olulisi huve, vaid ka ajutiselt eksporditavale ühenduse kaubale töötlemistoimingute käigus lisamiseks mõeldud tooraine või ühenduseväliste pooltoodetega sarnaseid tooteid valmistavate ühenduse tootjate olulisi huve.

Majanduslikud tingimused, millele peab vastama määruse nr 2913/92 artikli 148 punktis c sätestatud välistöötlemise protseduur, võimaldavad tollil hinnata, kas välistöötlemise protseduuri rakendamine annab nimetatud tööstusharule eelise, tagades selle, et nimetatud korrast saadavad soodustused ei seaks omakorda teisi liidu tootjaid märkimisväärselt ebasoodsamasse olukorda. Selliseid majanduslikke tingimusi tuleb tõlgendada seega viisil, mis võimaldab tollil täielikult arvesse võtta liidu tööstuse huvide konflikti.

Huvide konfliktiga seoses, kui kavandatav töötlemistoiming hõlmab ajutiselt eksporditud ühenduse kaupadesse märkimisväärse hulga ühendusevälist päritolu tooraine lisamist ning toorainelt tasutav tollimaks on oluliselt kõrgem kui see, mida kohaldataks selle toimingu tulemusel saadud kompensatsioonitootele, tuleb sedastada, et välistöötlemise protseduuri kasutamine sellise tehingu jaoks võib samuti tõsiselt kahjustada nende ettevõtjate olulisi huvisid, kes toodavad nimetatud toorainet liidu territooriumil.

Sama töötlemistoimingu tegemine väljaspool liidu territooriumi võimaldaks äriühingul importida liitu nimetatud toorainele vastava osa, vältides samas sellele kohaldatava tollimaksu tasumist, mille eesmärk on just kaitsta neid ühenduse tootjaid sellise importimise eest. Sellises olukorras annaks välistöötlemise protseduuri lubamine seda taotlevale ettevõtjale kompensatsioonitootele kohaldatavast tollimaksust osalise vabastamise teel täiendava soodustuse, muutes sedalaadi toimingu nii veelgi soodsamaks, kuid kahjustades samas liidu tootjate huve.

(vt punktid 41, 43, 44 ja 49 ning resolutsioon)
EÜ artikliga 49 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb mitteresidendist finantseerimisasutuste tasudelt tulumaks kinni pidada liikmesriigis, kus teenuseid osutatakse, kuid selle liikmesriigi residendist finantseerimisasutustele makstud tasudelt ei tule maksu kinni pidada, tingimusel, et mitteresidendist finantseerimisasutustele kohaldatav kinnipidamise kord on põhjendatav üldise ülekaaluka huviga ega lähe kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.

EÜ artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt üldjuhul maksustatakse mitteresidendist finantseerimisasutuste poolt asjaomase liikmesriigi territooriumil saadud intressitulu, lubamata maha arvata asjaomase tegevusega otseselt seotud kulusid, samas kui selline võimalus on antud residendist finantseerimisasutustele.

Mis puudutab ettevõtlusega otseselt seotud kulude arvesse võtmist, siis on nii residendist kui mitteresidendist teenusosutajad sarnases olukorras. EÜ artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis üldjuhul arvestavad mitteresidentide maksustamisel brutotulu koos tegevuskuludega, samas kui residentide netotulusid maksustatakse pärast selliste kulude mahaarvamist. Selles osas ei tehta mingit vahet erinevatel teenuste kategooriatel, kuivõrd EÜ artikkel 49 koostoimes artikliga 50 hõlmab vahet tegemata kõiki selles sättes loetletud teenuste kategooriaid, arvestamata, et pangateenuste puhul võib olla võimatu tuvastada spetsiifilist seost kantud kulude ja saadud intresside vahel. Arvestades EÜ artiklis 49 sätestatud teenuste osutamise vabaduse põhimõtet, ei või finantseerimisasutuste osutatud teenuseid üldjuhul käsitada erinevalt teenustest, mida osutatakse teistes tegevusvaldkondades. Selles kontekstis ei oma tähtsust asjaolu, et mitteresidendist finantseerimisasutustele kohaldatav maksumäär on madalam kui residendist finantseerimisasutustele kohaldatav maksumäär. Põhivabadusega vastuolus olevat ebasoodsat maksualast kohtlemist ei saa pidada liidu õigusega kooskõlas olevaks teiste maksusoodustuste tõttu.

Pealegi ei ole selline piirang põhjendatav eesmärgiga säilitada liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotus, sooviga vältida kõnesolevate tegevuskulude topeltmaksustamist või vajadusega tagada maksude sissenõudmise tõhusus.

Selles osas on siseriikliku kohtu ülesanne siseriikliku õiguse põhjal hinnata, milliseid tegevuskulusid saab pidada kõnealuse tegevusega otseselt seotuks. Samuti tuleb sellel kohtul hinnata, millist osa üldkuludest võib pidada selle tegevusega otseselt seotuks. Siinkohal tuleb lisada, et välja arvatud juhul, kui siseriiklikud õigusnormid lubavad residendist finantseerimisasutustel kasutada finantseerimiskulude arvutamisel keskmisi määrasid, mida kohaldatakse pankadevahelises rahastamises, kuid mis vasta tegelikult kantud finantseerimiskuludele, ei saa see kohus neid määrasid arvesse võtta.

(vt punktid 23, 24, 26, 27, 31, 32, 37, 38, 40 ja 52–55 ning resolutsioon)
Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 3 lõike 1 punkti a ning direktiivi 2006/54 meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui isiku kandideerimisavaldusest nähtub, et ta soovib omandada vaid töökohale kandideerija staatust eesmärgiga esitada kahju hüvitamise nõudeid, mitte et ta tööle võetaks ja ta töötada saaks, ei ole tegemist „tööle saamise või kutsealale pääsemise“ võimaluse otsimisega nende sätete mõistes ja sellist tegevust võib, kui selleks liidu õigusaktidega nõutud tingimused on täidetud, käsitada õiguse kuritarvitamisena.

Nende direktiivide pealkirjade sõnastusest nähtub, et need puudutavad mõlemad töö saamise ja kutsealale pääsemise valdkonda.

Isik, kes esitab tööle kandideerimise avalduse eespool kirjeldatud tingimustel, ei otsi aga ilmselgelt tööd, millele ta ametlikult kandideerimisavalduse esitas. Seega ei laiene temale direktiivide 2000/78 ja 2006/54 pakutav kaitse. Vastupidine tõlgendus oleks vastuolus nende direktiivide eesmärgiga, mis on kõikide isikute võrdse kohtlemise tagamine „töö saamisel ja kutsealale pääsemisel“, pakkudes tõhusat kaitset teatud diskrimineerimiste vastu, seda eelkõige „tööle saamisel“.

Pealegi ei käsitata neil asjaoludel isikut direktiivi 2000/78 artikli 17 ja direktiivi 2006/54 artikli 25 mõistes ohvrina või kannatanuna, kes on kannatanud piirangu tõttu või kellele on tekitatud kahju.

(vt punktid 31, 35, 36 ja 44 ning resolutsioon)
Määruse nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta, mida on muudetud määrusega nr 1047/2012, artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud määruse kohaldamisalasse kuuluvad need toitumis‑ või tervisealased väited, mis on esitatud lõpptarbijale sellisel kujul pakutavat toitu käsitlevas kaubanduslikus teadaandes, kui see teadaanne ei ole mõeldud lõpptarbijale, vaid on suunatud ainult tervishoiutöötajatele.

Mõistet kaubanduslik teadaanne tuleb käsitada määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõike 2 tähenduses nii, et sellega peetakse silmas eelkõige toidureklaami kujul esitatud teadaannet, mis on kavandatud otseselt või kaudselt edendama seda toitu. Niisugune teadaanne võib aga esineda ka sellise reklaamkirja kujul, mis sisaldab toitumis‑ või tervisealaseid väiteid selle määruse tähenduses ja mille toidukäitlejad adresseerivad tervishoiutöötajatele, selleks et need spetsialistid soovitaksid teatud juhtudel oma patsientidele seda toitu osta ja/või tarbida. Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõikes 2 puudub täpsem teave kaubandusliku teadaande adressaadi kohta ning vahet ei ole tehtud selle vahel, kas tegemist on lõpptarbija või tervishoiutöötajaga. Sellest järeldub, et lõpptarbijale peab olema mõeldud toode ise, mitte seda käsitlev teadaanne. Samas ei saa välistada, et valed, mitmeti mõistetavad või eksitavad toitumis‑ või tervisealased väited on tervishoiutöötajaid endid eksiteele viinud. Seega võivad need tervishoiutöötajad täiesti heauskselt edastada seda toitu puudutavat valeinfot, mida käsitletakse tervishoiutöötajatega seotud lõpptarbijatele mõeldud kaubanduslikus teadaandes. Määruse nr 1924/2006 kohaldamine erialaringkondadele suunatud kaubanduslikus teadaandes sisalduvatele toitumis- või tervisealastele väidetele aitab seega pakkuda tarbijate huvide kaitse kõrget taset siseturul.

(vt punktid 29–31, 44, 45, 47 ja 54 ning resolutsioon)