KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 13. juulil 20061( )

Kohtuasi C‑217/05

Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio

versus

Compañía Española de Petróleos, S.A

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo (Hispaania))

Konkurents – EÜ artikkel 81 – Teenindusjaama kokkulepped – Teenindusjaamade käitajate ning naftakompaniide vahelised komisjoni- või agendilepingud – Teenindusjaamade käitajatele kehtestatud kohustus müüa kindlaksmääratud hinnaga – Tegelike ja mittetegelike agentide piiritlemine – Määrus (EMÜ) nr 1984/83 ja määrus (EÜ) nr 2790/1999

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva eelotsusemenetluse ajend on küsimus, kas ja millistel tingimustel võib naftakompanii määrata nendele teenindusjaamadele, mille tarnija tema on, kindlaks hinnad, millega müüakse mootorkütust lõpptarbijale. Sellised kindlaksmääratud hinnad on ette nähtud kokkulepetes, mida Hispaania naftakompanii Compañía Española de Petróleos S. A. (edaspidi „Cepsa”) sõlmib tavaliselt teenindusjaamade käitajatega, kusjuures need kokkulepped kannavad nimetust komisjoni- või agendilepingud. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (Hispaania teenindusjaamade ettevõtjate liit, edaspidi „konföderatsioon”) arvates on nimetatud praktika konkurentsikeeluga vastuolus ning ta esitas selle peale Hispaanias kaebuse.

2. Pärast seda, kui Euroopa Ühenduste Komisjon tegi hiljuti otsuse Repsol’i( ) asjas, tuleb uuesti kontrollida Hispaania naftakompanii ja nende teenindusjaamade, mille tarnija tema on, vahelisi õigussuhteid konkurentsiõiguse aspektist. Selle teemaga on juba korduvalt tegelenud ning äärmiselt erinevate tulemusteni jõudnud Hispaania ametiasutused ning kohtud, kes siseriikliku õiguse alusel tegelevad konkurentsiõiguslike küsimustega.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

3. Esmase õiguse tasandil tuleb viidata EÜ artiklile 81, mis on sõnastatud järgmiselt:

„1. Ühisturuga on kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, iseäranis need kokkulepped, otsused ja tegevus, millega:

a) otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused;

b) piiratakse või kontrollitakse tootmist, turge, tehnilist arengut või investeeringuid;

[…]

2. Kõik käesoleva artikli põhjal keelatud kokkulepped või otsused on algusest peale tühised.

3. Lõike 1 sätted võib kuulutada kohaldamatuks:

– ettevõtjatevaheliste kokkulepete või kokkuleppeliikide suhtes;

– ettevõtjate ühenduste otsuste või otsuseliikide suhtes;

– kooskõlastatud tegevuse või kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes,

mis aitavad parandada kaupade tootmist või levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi, võimaldades samal ajal tarbijatel saada sellest tulenevast kasust õiglase osa, ilma et

a) kehtestaks asjassepuutuvatele ettevõtjatele piiranguid, mis ei ole nimetatud eesmärkide saavutamiseks hädavajalikud;

b) annaks sellistele ettevõtjatele võimalust kõrvaldada konkurentsi kõnesolevate toodete olulise osa suhtes.”

4. Teisesest õigusest on olulised kaks komisjoni grupierandi määrust: komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrus (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3( ) kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes( ) (edaspidi määrus nr 1984/83) ja komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määrus (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes( ) (edaspidi „määrus nr 2790/1999”).

5. Määrus nr 1984/83 kehtis kuni 31. detsembrini 1999( ). Selle III jaotises „Erisätted teenindusjaamakokkulepete kohta” oli muu hulgas sätestatud:

„Artikkel 10

Vastavalt asutamislepingu artikli 85 lõikele 3 ja käesoleva määruse artiklitele 11–13 deklareeritakse käesolevaga, et asutamislepingu artikli 85 lõiget 1 ei kohaldata kokkulepete suhtes, milles kokkuleppepoolteks on ainult kaks ettevõtjat ja milles üks kokkuleppepool (edasimüüja) lepib kokku teise kokkuleppepoolega (tarnija), et ta vastutasuks saadud eriliste kaubanduslike või rahaliste eeliste eest ostab kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid või kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid ja muid kütuseid edasimüümiseks kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas üksnes sellelt tarnijalt, tarnijaga seotud ettevõtjalt või ettevõtjalt, millele tarnija on usaldanud oma kaupade turustamise.

Artikkel 11

Lisaks artiklis 10 tähendatud kohustusele ei kehtestata edasimüüjale mingeid muid konkurentsipiiranguid peale:

a) kohustuse mitte müüa kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud mootorsõidukikütust ja muid kütuseid;

b) kohustuse mitte kasutada kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud määrdeõlisid või teisi samalaadseid naftal põhinevaid tooteid, kui tarnija või seotud ettevõtja on teinud edasimüüjale kättesaadavaks õlitamiskanali või muu mootorsõidukite õlitamiseks mõeldud sisseseade või rahastanud selle hankimist;

c) kohustuse reklaamida teiste ettevõtjate tarnitud kaupu kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas või väljaspool seda üksnes vastavalt sellele, milline on kõnealuste kaupade osatähtsus teenindusjaamas müümisel saadud kogukäibest;

d) kohustuse lasta tarnijale või seotud ettevõtjale kuuluvat või tarnija või seotud ettevõtja rahastatud sisseseadet hooldada tarnijal või tarnija määratud ettevõtjal.

Artikkel 12

1. Artiklit 10 ei kohaldata, juhul kui:

a) tarnija või seotud ettevõtja kehtestab edasimüüjale kaupade (v.a mootorsõiduki- ja muud kütused) ja teenuste suhtes ainuõigusliku ostukohustuse, v.a juhul, kui on tegemist artikli 11 punktides b ja d tähendatud kohustustega;

b) tarnija piirab edasimüüja vabadust omandada edasimüüja enda valitud ettevõtja kaupu või teenuseid, mille suhtes käesoleva jaotise sätete kohaselt ei või kehtestada ei ainuõiguslikku ostukohustust ega konkureerivate kaupadega kauplemise keeldu;

c) kokkulepe sõlmitakse määramata ajaks või rohkem kui kümneks aastaks;

d) tarnija kohustab edasimüüjat kehtestama oma õigusjärglasele ainuõiguslikku ostukohustust pikemaks ajaks, kui oleks olnud edasimüüja enda side tarnijaga.

2. Kui kokkulepe kehtib teenindusjaama kohta, mida tarnija edasimüüjale üürib või mida ta edasimüüjal lubab kasutada mõne muu seaduse või tõsiasja alusel, võidakse edasimüüjale kehtestada käesolevas jaotises tähendatud ainuõiguslikud ostukohustused või konkurentsikeelud lõike 1 punktis c sätestatust hoolimata kogu selleks ajaks, mil ta neid ruume tegelikult kasutab.” [mitteametlik tõlge]

6. Alates 1. juunist 2000 asendas määrust nr 1984/83 ning teisi sel ajal kehtinud grupierandeid käsitlevaid õigusakte määrus nr 2790/1999, millega kehtestati teatud vertikaalkokkulepetele( ) sedavõrd, kuivõrd need kuuluvad EÜ artikli 81 kohaldamisalasse ning sisaldavad vertikaalpiiranguid( ), kuni 31. maini 2010 kehtivad üldised õigusnormid grupierandite kohta( ) (edaspidi ka „uued grupierandi normid”).

7. Uued grupierandi normid kehtivad vastavalt määruse nr 2790/1999 artiklile 3 tingimusel, et turuosa ei ole suurem kui 30%. Lisaks on määruse nr 2790/1999 artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud, et uued grupierandi normid ei kehti nendele vertikaalkokkulepetele, mille eesmärk on piirata ostja võimet määrata kindlaks oma müügihind.

B. Siseriiklik õigus

8. Hispaania õigusest tuleb viidata 17. juuli 1989. aasta seadusele nr 16/1989 konkurentsikaitse kohta (Ley de Defensa de la Competencia)( ), mille artikli 1 lõikes 1 sätestatud „keelatud tegevuse” määratlus tugineb olulisel määral EÜ artikli 81 lõikele 1 ning on järgmine:

„Kõik kokkulepped, otsused, ühised soovitused või kooskõlastatud või teadlikult samasugune tegevus, mille eesmärgiks või tagajärjeks on või võib olla takistada, piirata või kahjustada konkurentsi tervel siseriiklikul turul või ühel osal sellest, on keelatud, iseäranis kui

a) otseselt või kaudselt määratakse kindlaks hinnad või mis tahes muud kauplemis- või teenuste tingimused;

[…]”.

9. Ley de Defensa de la Competencia rakendamiseks anti välja kuninga dekreet, 21. veebruari 1992. aasta Real Decreto nr 157/1992( ). Selle artikli 1 lõikes 1 oli pealkirja all „Grupierandid” sätestatud:

„Vastavalt [Ley de Defensa de la Competencia] artikli 5 lõike 1 punktile a on lubatud kokkulepped, milles osalevad ainult kaks ettevõtjat ja mis on seotud ühega järgmistest liikidest ning mõjutavad üksnes siseriiklikku turgu ja vastavad iga liigi puhul allpool esitatud tingimustele:

[…]

b) ainuõiguslikud ostukokkulepped, milles üks pool võtab teise poole ees kohustuse osta mõningaid kaupu edasimüügiks ainult sellelt teiselt poolelt, temaga seotud ettevõtjalt või kolmandalt ettevõtjalt, kelle hoolde tarnija oma kaupade turustamise on usaldanud, eeldusel et kokkuleppes järgitakse [määruse nr 1984/83] sätteid.

[…]”.

10. Hiljem see kuninga dekreet tühistati ning antud dekreeti asendas kuninga 28. märtsi 2003. aasta dekreet nr 378/2003( ), millega rakendati ühenduse tasandil vastu võetud uued õigusnormid, eriti määrus nr 2790/1999.

III. Asjaolud ja põhikohtuasi

11. Konföderatsioon esitas 4. mail 1995 Hispaania majandusministeeriumile( ) kaebuse teatud Hispaania naftakompaniide, eriti Cepsa peale seoses konkurentsi piirava tegevusega teenindusjaamade sektoris. Kaebuses leidis konföderatsioon muu hulgas, et 95%-le Cepsa võrgu teenindusjaamadest kehtivad komisjoni- ning agendilepingud, mida tavaliselt Cepsa ja teenindusjaamade käitajad, kelle tarnija Cepsa on, Hispaanias sõlmivad ja – mis konföderatsiooni märkuste kohaselt ei ole selles osas vaidluse all.

12. Kuigi kõik sellised lepingud ei ole täpselt sama sõnastusega, on enamikule neist eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmete kohaselt siiski ühised iseäranis järgmised tunnused:

– Teenindusjaama käitaja kohustub müüma üksnes Cepsa mootorikütust ja muid kütuseid, järgides Cepsa kehtestatud jaemüügihindu ning müügi- ja käitamisetingimusi ja meetodeid.

Teenindusjaama käitajal on lepingu kehtivusajal keelatud otseselt või kaudselt lubada müüa kaupa või soodustada kauba müümist, mis konkureerib ainuõigusliku ostukokkuleppe esemeks olevaga, või osaleda sellistes tehingutes, mis püütakse teha või tehakse lepinguga seotud teenindusjaamas (või selle ümbruses).

– Teenindusjaama käitaja kannab ainuõigusliku ostukokkuleppe esemeks oleva kaubaga seotud riisikot alates hetkest, mil ta kauba Cepsa käest saab ja see „teenindusjaama hoiupaakide või -mahutite äärikust läbi voolab”.

Sellest hetkest alates kohustub teenindusjaama käitaja hoidma kaupa tingimustes, mis on vajalikud selle kao ja kahjustamise vältimiseks ning vastutab vajadusel kauba mis tahes kao, reostamise või segunemise eest ning selle tõttu tekkinud kahju eest nii Cepsa kui ka kolmandate isikute ees.

– Teenindusjaama käitaja on kohustatud Cepsale tasuma mootorikütuse ja muude kütuste eest üheksa päeva jooksul alates nende teenindusjaama tarnimisest Cepsa poolt väljastatud üleantava maksedokumendiga.

– Teenindusjaama käitaja sai Cepsalt teenindusjaamadele vastaval juhul kehtivat „komisjonitasu”. See tasu, mis hõlmas ka garantiitasu, koosnes kindlast summast liitri kohta (vastavalt sellele, kas tegemist oli bensiini, diiselkütuse (diisel A), erimärgistatud diiselkütuse (diisel B) või küttemasuudiga (diisel C)), millele lisandub iga-aastane kindel tasu. Cepsa maksab tasu üheksa päeva jooksul alates teenindusjaama tarnimisest.

13. Konföderatsiooni kaebuse peale algatatud menetlus lõpetati osaliselt 7. novembril 1997. Selle peale esitas konföderatsioon esmalt halduskaebuse Tribunal de Defensa de la Competencia’le, mis jäeti rahuldamata; samuti jäeti rahuldamata ka tema kaebus Audiencia Nacional’ile. Konföderatsiooni kassatsioonkaebus Audiencia Nacionali otsuse peale on nüüd lahendamisel Tribunal Supremo’s( ).

IV. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus

14. 3. märtsi 2005. aasta määrusega peatas Tribunal Supremo menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas määruse nr 1984/83 artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et nende kohaldamisala hõlmab ainuõiguslikke mootorikütuse ja muude kütuste müügilepinguid, mis formaalselt on käsitletavad komisjoni- või agendilepingutena ja mis sisaldavad järgmisi tingimusi:

a) teenindusjaama käitaja kohustub müüma üksnes tarnija mootorikütust ja muid kütuseid, järgides tarnija kehtestatud jaemüügihindu ning müügi- ja käitamise tingimusi ja meetodeid;

b) teenindusjaama käitaja kannab kaubaga seotud riisikot alates hetkest, mil ta kauba teenindusjaama hoiumahutitesse tarnijalt vastu võtab;

c) alates kauba vastuvõtmisest kohustub käitaja hoidma kaupa tingimustes, mis võimaldavad vältida kauba igasugust kadu või kahjustamist, ja vastutab kaupa mõjutada võiva mis tahes kao, reostamise või segunemise eest ning selle tõttu tekkinud mis tahes kahju eest vajaduse korral nii tarnija kui ka kolmandate isikute ees;

d) teenindusjaama käitaja on kohustatud tasuma tarnijale mootorikütuse ja muude kütuste eest üheksa päeva jooksul alates nende teenindusjaama tarnimisest?”

15. Konföderatsioon ja Cepsa ning Euroopa Ühenduste Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud ja suulised märkused.

V. Hinnang

A. Eelotsusetaotluse vastuvõetavus

16. Nii Cepsa kui ka komisjon kahtlevad eelotsusetaotluse vastuvõetavuses.

Siseriikliku õiguse viited ühenduse õiguse sätetele

17. Esmalt toonitab Cepsa, et käesolevas kohtuasjas on käsitluse all ainult siseriiklikud asjaolud, mis kuuluvad lahendamisele siseriikliku õiguse kohaselt. Ühenduse õigus ei kuulu kohaldamisele ning ka kuninga dekreet nr 157/1992 ei ole tunnistanud seda kohaldatavaks. Veelgi enam, kuninga dekreedis nr 157/1992 artikli 1 lõike 1 punktis b üksnes viidatakse määrusele nr 1984/83. Seepärast on Cepsa seisukohal, et Euroopa Kohtul puudub pädevus eelotsuse küsimusele vastamiseks.

18. Selline käsitus ei ole minu arvates veenev.

19. Ainult siseriiklikul kohtul on pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripärasid arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Euroopa Kohus saab siseriikliku kohtu esitatud taotluse jätta läbi vaatamata üksnes siis, kui on ilmne, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, või kui küsimus on üldine või hüpoteetiline, või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele.( ) Muudel juhtudel on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud vastama eelotsuse küsimustele, mis puudutavad ühenduse õigusnormide tõlgendamist.( ) See kehtib ka nendes asjades, milles ühenduse õiguse normid muutuvad oluliseks üksnes seetõttu, et neile on viidatud siseriiklikus õiguses. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole EÜ artikli 234 sõnastuse ega eelotsusemenetluse esemega välistatud sellise ühenduse õigusnormi tõlgendamise kohta esitatud eelotsuse küsimustele vastamine, millele liikmesriigi õiguses üksnes viidatakse, et määrata kindlaks puhtalt siseriiklikku laadi olukord.( )

20. Euroopa Kohus on vastupidi eelnevale korduvalt sedastanud, et ühenduse õiguskorra huvides on lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus vaja anda igale ühenduse õigussättele ühtne tõlgendus, olenemata selle sätte kohaldamise asjaoludest.( )

21. Konkurentsiõiguse valdkonnas on huvi ühenduse tasandil kehtivate sätete võimalikult ühetaoliseks tõlgendamiseks ja kohaldamiseks eriti suur.

22. Esiteks iseloomustab konkurentsiõigust tihti võimalus kohaldada samadele asjaoludele korraga nii siseriikliku õiguse kui ka ühenduse õiguse sätteid.( ) Niisugune olukord esineb alati siis, kui siseriikliku õiguse ja ühenduse õiguse kohaldamisalad kattuvad, see tähendab kui ettevõtjatevahelised kokkulepped on lisaks siseriiklikule konkurentsiõigusele hõlmatud ka EÜ artikliga 81 eelkõige seetõttu, et need võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust kõnealuse sätte tähenduses.

23. Alates määruse nr 1/2003( ) jõustumisest on liikmesriikide konkurentsiasutustel ja siseriiklikel kohtutel sellisel juhul ainult siseriikliku konkurentsiõiguse kohaldamine isegi sõnaselgelt keelatud. Määruse nr 1/2003 artikli 3 kohaselt peavad nad sellistel juhtudel samal ajal siseriikliku konkurentsiõigusega kohaldama ka EÜ artiklit 81( ); seejuures tuleb arvestada ka ühenduse õiguse ülimuslikkust, iseäranis näiteks grupierandi määrusi.( )

24. Teiseks aga tugineb paljude liikmesriikide konkurentsiõigus ka puhtalt siseriiklikku laadi olukordades ühenduse õiguse vastavatele sätetele. Kuigi see oli nii juba varem, võis hiljuti täheldada samasugust tendentsi pärast määruse nr 1/2003 jõustumist.

25. Ühenduse õigusele tuginemine on märgatav samuti käesolevas kohtuasjas vaidluse all olevate Hispaania konkurentsiõiguse sätete puhul: nii nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud, lähtus juba seaduse nr 16/1989 (Ley de Defensa de la Competencia) artikli 1 lõige 1 suurel määral EÜ artikli 81 lõikest 1. Ka kuninga dekreedi nr 157/1992 preambuli( ) kohaselt oli dekreedi eesmärk viia Hispaania siseriikliku õiguse kohaldamisala kooskõlla ühenduse õiguse kohaldamisalaga.( ) Nimetatud kuningliku dekreedi artikli 1 lõike 1 punktis b sisaldunud sõnaselget viidet sel ajal kehtinud ühenduse konkurentsiõigusele määruse nr 1984/83 kujul tuleb vaadelda just selles kontekstis.( )

26. Nimelt seetõttu, et ühenduse grupierandi määrusele viitavat siseriikliku konkurentsiõiguse sätet võib kohaldada nii iseseisvalt kui ka samal ajal ühenduse õiguse sätetega, on eriti tähtis, et vastavat ühenduse õigust tõlgendatakse ja rakendatakse ühetaoliselt. Takistada tuleb lahknevusi ühenduse õiguse ühe ja sellesama sätte tõlgendamisel vastavalt sellele, kas säte on oluline üksnes kaudselt (viite kaudu siseriiklikus õiguses) või kuulub kohaldamisele otseselt (kuna lisaks siseriiklikule õigusele kuulub kohaldamisele ka EÜ artikkel 81).

27. Neid asjaolusid arvestades võib siseriiklik kohus esitada Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel eelotsuse küsimuse selliste ühenduse konkurentsiõiguse sätete tõlgendamise kohta, nagu seda on grupierandeid kehtestavad sätted määruses nr 1984/83, isegi kui need on asjakohased ainult kaudselt, see tähendab viite kaudu siseriiklikus õiguses ning puhtalt siseriikliku laadi olukordade jaoks.( )

Eelotsuse küsimuse asjakohasus otsuse tegemiseks, arvestades ajafaktorit

28. Komisjon väljendab käesoleva kohtuasja puhul kahtlust eelotsuse küsimusele antava vastuse asjakohasuse suhtes otsuse tegemiseks, kuna määrus nr 1984/83 on nüüdseks asendatud määrusega nr 2790/1999 ja seepärast on selle määruse tõlgendamine põhikohtuasja menetluse jaoks üksnes vähese praktilise väärtusega.

29. Ka see vastuväide ei veena mind. Sest nagu juba nimetatud,( ) on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ainult siseriiklikul kohtul pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripärasid arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Euroopa Kohus võib siseriikliku kohtu taotluse jätta läbi vaatamata üksnes siis, kui on ilmne, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, või kui küsimus on üldine või hüpoteetiline, ja kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. Muudel juhtudel on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud vastama eelotsuse küsimustele, mis puudutavad ühenduse õigusnormide tõlgendamist.

30. Käesolevas asjas ei ole mingil juhul ilmne, et Tribunal Supremo küsimusel puudub asjakohasus seoses sellega, et määrus nr 1984/83 tunnistati vahepealsel ajal kehtetuks. Hispaania kohtutes vaieldakse nimelt selle üle, kas konföderatsiooni 1997. aastal esitatud kaebuse peale algatatud menetluse võis lõpetada. Ei ole täiesti kohatu eeldada, et 1997. aasta menetluse lõpetamise määruse õiguspärasust tuleb hinnata vastavalt sel ajal kehtinud õigusele, see tähendab kuninga dekreedile nr 157/1992 ja selles viidatud määrusele nr 1984/83.

31. Siiski on Euroopa Kohtu ülesanne esitada siseriiklikule kohtule kõik juhtnöörid ühenduse õiguse tõlgendamiseks, mida saab kasutada siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel. Seepärast võib ta oma otsuses analüüsida ka neid ühenduse õiguse sätteid, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuses ei viidanud.( ) Niisiis on Euroopa Kohtul õigus täiendada küsimust määruse nr 1984/83 tõlgendamise kohta selgitustega EÜ artikli 81 ja määruse nr 2790/1999 juurde,( ) ilma et see mõjutaks Tribunal Supremo esitatud eelotsusetaotluse vastuvõetavust.

Asjaolude kirjeldus eelotsusetaotluses

32. Komisjon leiab veel, et puudu on põhikohtuasja asjaolude põhjalikum kirjeldus.

33. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohus saab siseriiklikule kohtule anda vajaliku vastuse üksnes siis, kui siseriiklik kohus on eelotsusetaotluses määratlenud esitatud küsimusi ümbritseva faktilise (ja õigusliku) raamistiku või vähemalt selgitanud nende küsimuste aluseks olevat faktilist olukorda.( ) Lisaks peab kõnealune kirjeldus andma ka liikmesriikide valitsustele ja teistele pooltele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused.( ) Arvestada tuleb, et menetluse pooli teavitatakse vaid eelotsusetaotlusest.( )

34. Iseäranis konkurentsi valdkonnas, mida tihti iseloomustavad komplekssed faktilised ja õiguslikud suhted, on vajalik faktilise (ja õigusliku) raamistiku täpne kirjeldus.( ) Euroopa Kohus ei tohiks küll ja eriti just selles valdkonnas esitada siseriiklike kohtunike eelotsusetaotluste koostamisele liiga rangeid nõudeid, et mitte muuta eelotsusetaotluste esitamist praktiliselt võimatuks, sest siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu kohtunike vahelise koostöö tähtsus on määruse nr 1/2003 jõustumisega kahtlemata pigem suurenenud kui vähenenud.( ) Samal ajal nõuab aga selline koostöö ka siseriiklikelt kohtutelt, kes koostavad eelotsusetaotlusi konkurentsiõiguse valdkonnas, erilist hoolikust.( )

35. On tõsi, et Tribunal Supremo eelotsusetaotluses kirjeldatakse põhikohtuasja menetluse tegelikke asjaolusid ainult äärmiselt nappide sõnadega. Komisjon toob seepärast õigusega esile, et põhjalik kirjeldus peab sisaldama ka näiteks andmeid Cepsa tarnitud mootorikütuse( ) omandisuhete, samuti veokulude ning mootorikütuse turustamiseks vajalike kapitalikulutuste katmise kohta. Lisaks oleks olnud soovitav teada, kui kaua hoiti tarnitud mootorikütust Cepsa lepingutega seotud teenindusjaamade hoidlates.

36. Neile puudustele vaatamata on eelotsusetaotluse andmed minu arvamuse kohaselt piisavad põhikohtuasjast aru saamiseks. Faktiliste asjaolude põhjalik hindamine kuulub nagunii mitte Euroopa Kohtu, vaid siseriikliku kohtu pädevusse.( ) Euroopa Kohus peab eelotsusetaotluse esitanud kohtule andma üksnes arvamuse asjakohaste ühenduse õiguse sätete tõlgendamise kohta.( ) Selle eesmärgi täitmiseks on käesolevas asjas antud põhikohtuasja menetluse faktilise raamistiku kirjeldus piisav.

Vahejäreldus

37. Eelotsusetaotlus on seega vastuvõetav.

B. Sisuline hinnang eelotsuse küsimusele

1. Sissejuhatavad märkused

38. Põhikohtuasjas on vaidluse all, kas Hispaania konkurentsiasutus lõpetas õigusega haldusmenetluse Cepsa poolt tavaliselt sõlmitud lepingute ning iseäranis nendes teenindusjaamadele, mille jaoks Cepsa kütust tarnib, kehtestatud kohustuslike jaemüügihindade suhtes. Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimust tuleb käsitleda seda tausta arvestades. Oma küsimusega soovib Tribunal Supremo sisuliselt teada, kas teenindusjaamadega sõlmitavaid lepinguid käsitlevad määruse nr 1984/83 artiklid 10–13 hõlmavad ka komisjoni- või agendilepinguteks nimetatud selliseid kokkuleppeid, mida Cepsa ja nende teenindusjaamade käitajad, kelle tarnija Cepsa on, tavaliselt sõlmivad.

39. Kirjeldatud lepingud kuuluvad määruse nr 1984/83 kohaldamisalasse ainult juhul, kui nad sisaldavad EÜ artikli 81 lõikega 1 (varem EÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 1) hõlmatud ettevõtjatevahelisi kokkuleppeid( ). Nimelt sisaldab määrus nr 1984/83 grupierandeid käsitlevaid sätteid EÜ artikli 81 lõike 3 (varem EÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 3) tähenduses, millega teatud kindlatel tingimustel tunnistatakse, et EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ei kohaldata seal täpsemalt määratletud kokkulepete liikidele.

40. Enne määruse nr 1984/83 kohta seisukoha võtmist tuleb eelnevalt välja selgitada, kas komisjoni- või agendilepingud( ) sellisel kujul, nagu Cepsa neid teenindusjaamadega, mille tarnija ta on, tavaliselt sõlmib, kuuluvad üldse EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse.

2. EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldatavus agentidele: ettevõtjatevahelise kokkuleppe mõiste

41. EÜ artikli 81 lõiget 1 ei kohaldata ainult tootmis- või turustamisahela sama tasandi ettevõtjatevahelistele horisontaalsetele kokkulepetele; selle sättega on lisaks hõlmatud ka vertikaalkokkulepped eri majandustasanditel tegutsevate ettevõtjate vahel.( )

42. Agendilepingud puudutavad sellist vertikaalset suhet ja seepärast võivad olla hõlmatud EÜ artikli 81 lõikega 1. See kehtib aga ainult juhul, kui lisaks käsundiandjale saab ka agenti ennast käsitleda ettevõtjana, seega siis, kui kokkulepe on sõlmitud kahe iseseisva ettevõtja vahel.

43. Ühenduse konkurentsiõiguse valdkonnas hõlmab mõiste „ettevõtja” mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata tema õiguslikust vormist ja rahastamisviisist,( ) kusjuures majandustegevuse mõistet iseloomustab kaupade ja teenuste pakkumise asjaolu teatud turul.( ) Agentide puhul tuleb eristada kahte turgu: esiteks turgu, millel agent pakub oma vahendusteenust võimalikele käsundiandjatele ja teiseks turgu, kus agent pakub käsundiandja kaupa või teenuseid võimalikele klientidele.( )

a) Agendi seisund vahendusteenuste turul

44. Seoses agendi poolt pakutava vahendusteenusega tuleb märkida, et üldjuhul on agent iseseisev ettevõtja ja seega ettevõtja EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Agendilepingu sätteid, milles käsundiandja annab agendile üle teatud klientide või valdkondade teenindamise (ainuõigusliku esindamise sätted) või milles ta vastupidi keelab oma agendil tegutseda teiste käsundiandjate kasuks (konkurentsikeelusätted), peab seepärast olema võimalik hinnata EÜ artikli 81 kohaselt.( ) Ka kohtupraktika näib lähtuvat EÜ artiklist 81 küsimuses, kas agent töötab rohkem kui ühe käsundiandja kasuks( ) või siis osaliselt ühe käsundiandja kasuks ja osaliselt enda arvel.( )

45. Seda käesolevale asjale üle kandes on sellised ainuõigusliku ostu sätted nagu need, mis sisaldusid Cepsa poolt tavaliselt sõlmitavates lepingutes teenindusjaamadega, käsitletavad kokkulepetena EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Nimelt kohustuvad teenindusjaamade käitajad nendega turustama oma teenindusjaamades ainult Cepsa mootorikütust. EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust võivad siiski sellistele sätetele olla kohaldatavad erandid vastavate grupierandi määruste alusel (määrus nr 1984/83 või määrus nr 2790/1999).

b) Agendi seisund tema käsundiandja toodete turul

46. Seevastu ei saa agenti, kuigi ta võib õiguslikult olla iseseisev, käsitleda ettevõtjana EÜ artikli 81 tähenduses selles osas, mis puudutab tema poolt käsundiandja jaoks vahendatavaid tehinguid, see tähendab osas, mis on seotud käsundiandja kauba või teenuste turustamisega agendi poolt asjaomase toote turul. Vastavalt ei saa selliseid kokkuleppeid agendi ja tema käsundiandja vahel, mis sisaldavad ette kindlaks määratud tingimusi kauba ja teenuste turustamise kohta, näiteks kindlaks määratud jaemüügihindu, ilma pikemata EÜ artikli 81 ja ühenduse õiguses kehtivate grupierandeid käsitlevate õigusnormide alusel hinnata. Ainult selles osas, milles agent tegutseb käsundiandja kauba ja teenuste turul majanduslikult iseseisvalt, ilma oma käsundiandjaga majanduslikult ühtset üksust moodustamata, on EÜ artikkel 81 ja grupierandeid käsitlevad õigusnormid üldse kohaldatavad.

i) Riisiko jagamine agendi ja käsundiandja vahel (tegeliku ja mittetegeliku agendi eristamine)

47. Ettevõtjat iseloomustab asjaolu, et ta iseseisva osalejana majanduselus kannab oma tegevusega seotud riisikot. Niisiis on otsustav, kas agent kannab enda vahendatud tehingutega seotud riisikot või jääb riisiko käsundiandja kanda.( )

48. Kui agent ei pea kandma ühtegi riisikot, mis on seotud tema poolt käsundiandjale vahendatud tehingutega, on tegemist tegeliku agendilepinguga. Käsundiandja poolt oma esindajale tehingute hankimisel selliste tingimuste kehtestamine nagu kindlaks määratud hinnad jaekliendile müümisel on ainult agendi selliste üldiste kohustuste tagajärg nagu esindatava huvide eest hoolitsemine ning kõigi põhjendatud juhiste täitmine.( ) Sellisel juhul ei ole agent oma iseseisvast õiguslikust seisundist olenemata vastavate toodete turul iseseisev majanduselus osaleja (ettevõtja), vaid tema positsioon nimetatud turul on sarnane töötaja( ) või käsundiandja või tema tütarettevõtja( ) kaubandusesindaja omaga. Agent muutub nii käsundiandja abiüksuseks, kes on ettevõttesse integreeritud.( ) Mõlemad moodustavad käsundiandja toodete turustamisel majanduslikult ühtse üksuse ja käituvad sellel turul ühtselt.( )

49. Kui agendi vahendatud tehingute finantsriske kannab ta vähemalt osaliselt ise, on tegemist mittetegeliku agendilepinguga, kusjuures agendi seisund on lähedane enda arvel tegutseva vahendaja (keda nimetatakse ka iseseisvaks ettevõtjaks) seisundile. Sellisel juhul on ka agent ise käsundiandja kauba ja teenuste turul käsitletav ettevõtjana ning tema kokkuleppeid käsundiandjaga tehingute muretsemise üksikasjade kohta tuleb hinnata EÜ artikli 81 alusel.( )

50. Ainult ääremärkuse korras olgu öeldud, et komisjon asus suulises menetluses – erinevalt oma kirjalikest märkusest – seisukohale, et agenti tuleb siiski käsitleda ettevõtjana EÜ artikli 81 tähenduses. See arvamus ei veena mind. Sellise seisukoha tagajärg on – vastupidi tavaliselt levinud määratlusele( ) –, et ettevõtjana tuleb käsitleda ka vahendajat, kes vastaval toodete turul ei tegutse majanduslikult iseseisvalt ning ei kanna riisikot, vaid täidab oma käsundiandja juhiseid, näiteks seoses käsundiandja kauba ja teenuste jaemüügihinnaga.( )

51. See puhtalt dogmaatiline küsimus on aga Euroopa Kohtule esitatud küsimusele vastamisel praktika jaoks väheoluline. Kokkuvõttes on komisjongi seisukohal, et vahendatud tehingute puhul sõltub agendi ja käsundiandja vahel riisiko jagamisest see, kas käsundiandjaga kokkulepitud tingimused, näiteks jaemüügihindade kohta, on EÜ artikli 81 alusel keelatud või mitte. Kas nimetatud riisiko jagamine võtta aluseks juba agendi ettevõtjastaatuse hindamisel, või muutub see oluliseks alles siis – see näib olevat komisjoni seisukoht – kui hinnatakse käsundiandja ja agendi vahelise kokkuleppe vastuolu konkurentsikeeluga, ei ole tähtis. Mõlemal juhul annab riisiko jagamine teavet selle kohta, kas EÜ artiklis 81 sisalduv keeld ning erandid grupierandi määrustes kuuluvad kohaldamisele või mitte.

ii) Agendi ja käsundiandja vahel tegeliku riisiko jagamise hindamise kriteeriumid

52. Kas agent kannab ise käsundiandja kasuks tegutsemisel finantsriske või kannab seda riski käsundiandja ise, sõltub konkreetse juhtumi kõikide asjaolude hindamisest kogumis, mis on siseriikliku kohtu ülesanne.( ) Euroopa Kohus peab talle andma siiski viiteid ühenduse õiguse sätete tõlgendamise kohta, mis kergendaks siseriiklikul kohtul põhikohtuasjas asjakohase otsuse tegemist.( )

53. Otsustav ei ole niivõrd formaalne käsitlus, mis lähtub vahendaja nimetustest agent, komisjonär, iseseisev ettevõtja või turustaja, vaid majanduslik lähtepunkt vahendaja rollist konkreetses ärisuhtes. Nii ei saa Euroopa Kohus anda siseriiklikule kohtule ammendavat loetelu kriteeriumidest, vaid ainult osundada, millised kriteeriumid võimaldavad tavaliselt sellistel asjaoludel, nagu esinevad käesolevas kohtuasjas, teha järeldusi poolte vahel riisiko jagamise kohta.( )

54. Selles kontekstis on olulised kaks peamist riisiko liiki: esiteks käsundiandja kauba puhul tootespetsiifiline risk, teiseks nende toodete turustamisel tehinguspetsiifiline investeerimisrisk.

55. Tootespetsiifiline risk hõlmab vastutust kauba transpordikulude ja hoidmise eest, selle kauba põhjustatud kahju eest ning vastutust juhul, kui kaubale ei leita ostjat (müügirisk).

56. Tootespetsiifilise riski hindamise lähtekoht peaks olema võõrandatava kauba omandisuhted.( ) Kui kaup jääb, nagu väidab Cepsa, käsundiandja omandisse kuni selle omandamiseni kolmanda isiku poolt, viitab see, et käsundiandja kannab ka riisikot. Kui aga kauba omand läheb agendile juba varem üle, vihjab see, et agent kannab ka kaubaga seotud riisikot. Käesolevas asjas on teada, et teenindusjaamade käitajatele läheb riisiko mootorikütuse eest üle alates hetkest, kui mootorikütus on mahutites. Igal juhul tähendab see, et teenindusjaamade käitajatel on vähemalt omanikusarnane seisund ja on argument selle kasuks, et nad kannavad tootespetsiifilist riski juba enne mootorikütuse müümist lõpptarbijale.

57. Tootespetsiifilise riski kandmise kohta annab lisaks omandisuhetele kauba üle teavet ka see, kes kannab kauba veokulud.( ) Selles ulatuses, milles agent osaleb veokulude katmises, kannab ta ka kaubaga seotud riisikot. Eelotsusetaotluses selle kohta andmed puuduvad. Cepsa aga märgib, et tema kannab kõik veokulud ise ja neid ei kata teenindusjaamade käitajad, kellele ta tarnib. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab Cepsa väidetut kontrollima. Seejuures tuleb eelkõige kindlaks teha, ega praktikas ei ole veokulud jäetud teenindusjaamade käitajate kanda kaudselt, sisaldudes Cepsale mootorikütuse eest võlgnetavas summas. Ainult juhul kui Cepsa veokulude kohta väidetu osutub õigeks ka pärast sellist kontrolli, võib sellest järeldada, et tootespetsiifilist riski kannab selles osas tema ja mitte teenindusjaamade käitajad.

58. Lisaks tuleb kontrollida, kes kannab kauba hoidmise kulud ja vastutab võimaliku kahju eest, mis kaubal tekib või mida kaup põhjustab kolmandatele isikutele.( ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib üksnes, et teenindusjaamade käitajad on kohustatud hoidma mootorikütust nõuetekohaselt ja vastutavad kauba mis tahes kao, reostamise või segunemise eest ning selle tõttu tekkinud kahju eest nii Cepsa kui ka kolmandate isikute ees. Ebaselge on siiski, kes kannab mootorikütuse hoidmise kulud ja kas teenindusjaamade käitajad vastutavad võimaliku kahju eest sõltumata süüst või, nagu on öelnud Cepsa, üksnes süü olemasolul.( ) Kui mootorikütuse hoidmise kulud jäävad teenindusjaama käitaja kanda ning ta vastutab sõltumata süüst, on see argument selle kasuks, et tootespetsiifilist riski kannab selles osas teenindusjaama käitaja.

59. Viimaks sõltub see ka sellest, kes kannab käsundiandja kauba müügiriski, see tähendab riski, kui kaubale ei leita ostjat.( ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib üksnes, et teenindusjaama käitajad on kohustatud Cepsale tasuma mootorikütuse ja muude kütuste eest üheksa päeva jooksul alates nende teenindusjaama tarnimisest ja et nad saavad samal ajal Cepsalt neile kuuluva tasu. Sellised sätted, mis ei ole otseselt seotud kindla aja jooksul müüdud mootorikütuse kogusega, viitavad sellele, et müügiriski kannavad vähemalt osaliselt teenindusjaamade käitajad ja neid käsitletakse iseseisvate vahendajatena.

60. Müügiriski jagamist tuleb teisiti hinnata üksnes juhul, kui Cepsa poolt tarnitava mootorikütuse müügiaeg ei ületa mingil juhul üheksapäevalist tähtaega,( ) niisiis juhul, kui mootorikütust ei hoita teenindusjaamades mitte kunagi kauem kui üheksa päeva ja see oleks Cepsaga arveldamise hetkeks alati täielikult maha müüdud. Sellisel juhul seisnevad teenindusjaamade käitajate maksed Cepsale ainult agendi poolt käsundiandja jaoks vahendatud tehingutest tegelikult saadud sissetuleku edastamises, ilma et teenindusjaamade käitajad peaksid selles osas müügiriski kandma. Euroopa Kohtus on konföderatsioon ja Cepsa selles osas põhikohtuasja asjaolusid erinevalt kirjeldanud ja hinnanud.

61. Samuti kannab Cepsa müügiriski juhul, kui teenindusjaama käitajal oleks tegelik võimalus, jätta Cepsaga arveldamise ajal Cepsa tarnitud ja kolmandatele isikutele müümata jäänud mootorikütuse osa( ) eest Cepsale maksmata( ), nii et üheksapäevase tähtaja jooksul kuuluks maksmisele ainult tegelikult lõpptarbijatele müüdud mootorikütus. Selle kohta on konföderatsioon Euroopa Kohtus selgitanud, et Cepsa kasutatav arveldussüsteem ei näe selliseid mahaarvamisi iga kord üheksa päeva pärast mootorikütuse tarnimist võlgnetavast maksest ette ja mahaarvamisi oleks maksustamisega seotud põhjustel raske käsitseda. Antud asjaolude kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne.

62. Agendi vahendatud tehingutest tuleneva riisiko hulka kuulub lisaks äsja analüüsitud tootespetsiifilisele riskile ka tehinguspetsiifiline investeerimisrisk. Selle all peetakse silmas eelkõige investeeringuid infrastruktuuri (teenindusjaama puhul näiteks mootorikütuse mahuti soetamine) või reklaami seoses käsundiandja toodete turustamisega.( ) Sel määral, mil määral kannab neid kulusid agent, osaleb ta ka käsundiandja jaoks vahendatud tehingutega seotud riisiko kandmises. Selle kohta puuduvad aga eelotsusetaotluses andmed täielikult. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on tuvastada selleks vajalikud asjaolud.

63. Kokkuvõttes pole käesolevas asjas välistatud, et tootespetsiifilise riski ja tehinguspetsiifilise investeerimisriski kohta nimetatud kriteeriumid annavad kirju pildi. Selles osas tuleb meelde tuletada, et mainitud kriteeriumidest tulenevad üksnes pidepunktid agendi ja käsundiandja vahelise riisiko jagunemise kohta. Otsustava tähendusega on aga, nagu juba märgitud, üksikjuhtumi asjaoludele kogumis antav hinnang.

64. Juba juhul, kui agent kannab ainult osa nimetatud kuludest või kohustustest, on tema seisund lähedane iseseisva ettevõtja omaga, nii et teda ei saa enam käsitleda käsundiandjaga ühtse majandusliku üksusena, vaid ta on käsundiandja toodete turul iseseisev ettevõtja; kui agent ei kanna mitte ühtegi käsundiandjale vahendatavatest tehingutest tulenevat riski, saab teda lugeda tegelikuks agendiks, kes on üksnes käsundiandja abiüksus.( ) Viimast tuleb eeldada ka juhul, kui agent osaleb mainitud riskide kandmises vaid ebaolulisel määral.( ) Sest majanduslikust seisukohast lähtudes ei ole erinevust selles, kas agent ei kanna või kannab ainult täiesti ebaolulisel määral tema vahendatud tehingutest tulenevaid riske.

65. Seejuures ei olene läbiviidava hindamise tulemus tasu riskist. Nimelt iseloomustab tüüpilise agendi tegevust asjaolu, et tema tasu sõltub täiesti või osaliselt tema enda töötulemusest, eelkõige vahendatud tehingute arvust ja/või väärtusest.( ) Seepärast on tavaliselt tasu risk agendi kanda, ükskõik kas tegemist on tegeliku või mittetegeliku agendiga.

iii) Riisiko jagamise tagajärjed teenindusjaama lepingutes kindlaks määratud hindade hindamisele konkurentsiõiguse kohaselt

66. Selles osas, milles riisiko jagamise hindamise tulemus on, et teenindusjaamade käitajad, kelle tarnija Cepsa on, esindavad teda tegelike agentidena ja seega on temaga majanduslikult ühtsed, ei kuulu vaidlusalused teenindusjaamalepingute sätted ettevõtjatevahelise kokkuleppe puudumise tõttu ei EÜ artikli 81 ja seega ka mitte grupierandeid sätestavate õigusnormide kohaldamisalasse määrustes nr 1984/83 või nr 2790/1999. Nendes lepingutes sätestatud kindlaks määratud jaemüügihindu ning muid tingimusi ei saa järelikult nende õigusnormide alusel hinnata.( )

67. Kui teenindusjaamade käitajaid on nende poolt kantava riisiko alusel võimalik lugeda mittetegelikeks agentideks või iseseisvateks ettevõtjateks ning seega iseseisvateks ettevõtjateks majanduselus, tuleb teenindusjaamalepinguid hinnata EÜ artikli 81 ja asjakohaste grupierandi määruste sätete alusel.

68. Viimasel juhul tuleb täielikkuse huvides märkida veel järgmist.

69. Esiteks tuleb arvestada, et EÜ artikliga 81 ja seega ka võimalike grupierandi määrustega on hõlmatud ainult ettevõtjatevahelised kokkulepped, mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi. Väljakujunenud kohtupraktikast( ) tuleneb, et selleks ei tule vaadelda mitte ainult ühte agendilepingut, vaid arvestada ka nende majanduslike ja õiguslike asjaolude kogumit, mille taustal see leping on sõlmitud. Eelkõige tuleb arvestada seda, et igal üksikul lepingul võib teiste samasuguste lepingutega koos olla konkurentsile kumulatiivne mõju. Seepärast tuleb hinnata, milline mõju on sellel lepingul koos teiste samasuguste lepingute „kimbuga” teiste sama liikmesriigi või teistest liikmesriikidest pärinevate konkurentide võimalustele antud turul end sisse seada või oma osa sellel turul suurendada.

70. Selles osas, milles siseriiklik õigus viitab ühenduse õigusele üksnes puhtalt siseriiklikku laadi olukordades, ei ole tähtis, kas vaidlusalused teenindusjaama lepingud võivad kahjustada liikmesriikide vahelist kaubandust.( ) Ka ei ole sellisel juhul vaja hinnata mitte teenindusjaamalepingute mõju ühisturule, vaid Hispaania konkurentsiõiguse kohaselt asjaomasele turule.

71. Grupierandi määruste puhul EÜ artikli 81 lõike 3 tähenduses tuleb arvestada asjaoluga, et alates 1. juunist 2000 asendas määrust nr 1984/83 määrus nr 2790/1999. Kokkulepete suhtes, mis 31. mail 2000 juba kehtisid ja mis vastavad küll määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele, kuid ei vasta määruses nr 2790/1999 sätestatud erandi tingimustele, sätestati kuni 31. detsembrini 2001 kestev üleminekuperiood.

72. Milline tähendus on alates 1. juunist 2000 kuninga dekreedi nr 157/1992 artikli 1 lõike 1 punktis b sisalduval viitel määrusele nr 1984/83, on siseriikliku õiguse küsimus ja sellele hinnangu andmine kuulub üksnes siseriikliku kohtu pädevusse.( )

73. Igal juhul aga ei loo vanad grupierandeid käsitlevad õigusnormid määruses nr 1984/83 ega uued grupierandeid käsitlevad õigusnormid määruses nr 2790/1999 erandit teenindusjaamalepingutele, milles teenindusjaama käitajatele on kehtestatud kindlaks määratud jaemüügihinnad, EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust.( ) Selline erand ei nähtu nendest määrustest isegi mitte laiendava tõlgendusega.( ) Lisaks tuleneb määruses nr 2790/1999 sisalduvatest grupierandi normidest, et määruse artikli 3 alusel ei kehti erandid juhul, kui turuosa on suurem kui 30%.

VI. Ettepanek

74. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal Supremo esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:

1. Ainuõiguslikke ostukokkuleppeid naftakompaniide ja nende teenindusjaamade vahel, kelle tarnija naftakompanii on, milles teenindusjaamad on kohustatud müüma üksnes nimetatud naftakompanii mootori- ja muid kütuseid, tuleb hinnata EÜ artikli 81 alusel ka juhul, kui naftakompanii ja teenindusjaama käitaja vaheline lepinguline suhe on kujundatud komisjoni- või agendilepinguna.

Alates 1. juunist 2000 võivad sellised kokkulepped vastavalt komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määrusele (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes olla lubatud.

Varem võis sellistele lepingutele vastavalt komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrusele (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes kehtida erand EÜ asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 [nüüd EÜ artikli 81 lõige 1] sätestatud keelust.

2. Kokkuleppeid naftakompaniide ja nende teenindusjaamade vahel, kelle tarnija naftakompanii on ning milles naftakompanii on mootori- ja muude kütuste kohta sätestanud tingimused seoses jaemüügihindade ning müügi- ja käitamise tingimuste ja meetoditega, tuleb EÜ artikli 81 alusel hinnata juhul, kui teenindusjaama käitajad müüvad mootori- ja muid kütuseid kolmandatele isikutele kas enda arvel või vähemalt kui nad kannavad – komisjonäride või agentidena – olulisel määral kolmandatele isikutele müümisega seotud riisikot.

Nendel tingimustel võib sellistele kokkulepetele alates 1. juunist 2000 kohaldada määrust (EÜ) nr 2790/1999 ja enne seda võis neile kokkulepetele kohaldada määrust (EMÜ) nr 1984/83.