Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Tõlgendamine, mida taotletakse liidu õigusega kooskõlas olevate siseriiklike õigusaktide vastuvõtmise puhul seoses liidu õiguse kohaldamisalast välja jäävate asjaoludega

(EÜ artikkel 35)

2. Euroopa Liit – Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Ohvrite seisund kriminaalmenetluses – Raamotsus 2001/220 – Ohver – Mõiste – Juriidilised isikud – Välistamine

(Nõukogu raamotsus 2001/220, artikli 1 punkt a ja artikli 10 lõige 1)

3. Euroopa Liit – Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Ohvrite seisund kriminaalmenetluses – Raamotsus 2001/220 – Teatavate süütegude puhul siseriiklikes õigusaktides sõnaselgelt ette nähtud lepitusmenetlus

(Raamotsus 2001/220, artikkel 10)

Summary

1. Euroopa Kohus võib EL artikli 35 raames esitatud eelotsuse küsimusele vastata isegi siis, kui põhikohtuasja asjaolud jäävad liidu õiguse kohaldamisalast välja, kui siseriiklikud õigusnormid järgivad liidu õiguses reguleerimata olukorra reguleerimisel liidu õiguses sätestatut. Nimelt on liidu õiguskorra huvides lahknevate tõlgenduste vältimiseks vaja anda igale liidu õigussättele ühtne tõlgendus, olenemata selle sätte kohaldamise asjaoludest.

(vt punkt 33)

2. Raamotsuse 2001/220 ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses artikli 1 punkti a ja artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „ohver”, pidades silmas nimetatud artikli 10 lõikes 1 sätestatud lepitusmenetluse soodustamise eesmärki kriminaalasjades, ei hõlma juriidilisi isikuid.

Nimelt nähtub raamotsuse artikli 1 punkti a sõnastusest endast, mis määratleb raamotsuse tähenduses ohvri kui „füüsilise” isiku, kes on kannatanud kahju, kaasa arvatud kehalised vigastused, vaimsed või hingelised kannatused või majanduslik kahju, mille on otseselt põhjustanud tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus liikmesriigi kriminaalõigusega, et kõnealune säte hõlmab vaid füüsilisi isikuid, kes on niisugust kahju kannatanud.

See, et mõned liikmesriigid näevad lepitusmenetluse ette juhuks, kui ohver on juriidiline isik, ei sea seda järeldust kahtluse alla. Kuivõrd raamotsusega ei ühtlustata kõnealust valdkonda täielikult, siis ei takista see tegelikult liikmesriikidel kohaldada selle sätteid ka siis, kui ohver on juriidiline isik, ega kohusta neid selleks. Samuti ei kujuta raamotsuse tõlgendus, mille kohaselt hõlmab see ainult füüsilisi isikuid, endast diskrimineerimist juriidiliste isikute suhtes, sest liidu seadusandja võis õiguspäraselt kehtestada ainult füüsilisi isikuid kaitsva süsteemi, kuna viimati nimetatud on juriidiliste isikute olukorraga võrreldes objektiivselt erinevas olukorras seetõttu, et nad on kaitsetumad, ja tulenevalt nende huvide laadist, mida võidakse kahjustada vaid füüsiliste isikute suhtes toime pandud süütegudega, näiteks ohvri elu ja füüsiline tervis.

(vt punktid 26, 28–31 ja resolutsiooni punkt 1)

3. Raamotsuse 2001/220 ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta liikmesriiki võimaldama lepitusmenetluse kasutamist kõikide süütegude puhul, mille siseriiklikes õigusaktides määratletud koosseisu tunnused vastavad sisuliselt niisuguste süütegude koosseisu tunnusele, mille puhul need õigusaktid näevad sõnaselgelt ette lepitusmenetluse.

Nimelt piirdub see säte sellega, et kohustab liikmesriike otsima võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade puhul, mida nad käsitlevad kohasena, millest tulenevalt kuulub nende kriminaalasjade valik, mille puhul võib lepitusmenetlust kohaldada, liikmesriikide hindamispädevusse. Sellest järeldub, et otsustades võimaldada lepitusmenetluse kohaldamist üksnes teatavate süütegude puhul, näiteks isikuvastaste, liiklus- ja varavastaste süütegude puhul, kusjuures see valik on seotud peamiselt õiguspoliitiliste põhjustega, ei ole siseriiklik seadusandja ettenähtud kaalutlusõigust ületanud.

(vt punktid 37, 38, 40 ja resolutsiooni punkt 2)