KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 14. aprillil 2011( )

Kohtuasi C‑109/10 P

Solvay SA

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine (EÜ artikkel 82) – Püsikliendi hinnaalandus – Kaubanduspartnerite diskrimineerimine – Kaitseõigused – Õigus tutvuda toimikuga – Haldusmenetluse toimikute kadumine – Õigus olla ära kuulatud – Tõendite kasutamise keeld (määruse nr 17 artikli 20 lõige 1) – Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul – Menetluse ülemäära pikk kestus – Euroopa soodaturg





Sisukord

I. Sissejuhatus

II. Vaidluse taust

III. Menetlus Euroopa Kohtus

IV. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise taotlus

A. Mõned õigusküsimused seoses EÜ artikli 82 kohaldamisega (apellatsioonkaebuse kuues, seitsmes, kaheksas ja üheksas väide)

1. Sissejuhatavad märkused

2. Asjakohase geograafilise turu piiritlemine (kuues väide)

a) Kuuenda väite esimene osa

b) Kuuenda väite teine osa

c) Muud argumendid kuuenda väite raames

d) Vahekokkuvõte

3. Solvay turgu valitsev seisund (seitsmes väide)

a) Solvay viited oma kuuendale väitele

b) Turgu valitsev seisund siseriiklikel turgudel (seitsmenda väite teine osa)

i) Üldkohtu analüüsi väidetav piirdumine üksnes turuosadega

ii) Solvay mitme argumendi väidetav eiramine

iii) Väide turuosade ebapiisava tõendamise kohta

c) Väidetavad erandlikud asjaolud (seitsmenda väite kolmas osa)

i) Vaidlustatud kohtuotsuse põhjendamisele esitatavad nõuded

ii) Vaidlusaluse otsuse põhjendamisele esitatavad nõuded

iii) Väide ELTL artikli 102 (EÜ artikkel 82) rikkumise kohta

d) Vahekokkuvõte

4. Solvay turgu valitseva seisundi kuritarvitamine (kaheksas ja üheksas väide)

a) Saint-Gobainile tehtud „kontserni” hinnaalandus (kaheksas väide)

i) Argument ainuõiguslike kokkulepete puudumise kohta

ii) Argument kontserni hinnaalanduse mõõduka summa kohta

iii) Argument konkurentsile mõju puudumise kohta

iv) Vahekokkuvõte

b) Solvay äritegevuse diskrimineeriv laad (üheksas väide)

i) Üheksanda väite esimene osa

– Väide Solvay dokumentide moonutamise kohta

– Materiaalõiguslik viga

ii) Üheksanda väite teine osa

– Väide Solvey dokumentide moonutamise kohta

– Põhjenduste puudulikkus

iii) Vahekokkuvõte

B. 1989. aasta aprillis läbiviidud uurimise raames kogutud tõendite kasutamise keeld (apellatsioonkaebuse teine väide)

1. Teise väite vastuvõetavus

2. Teise väite põhjendatus

a) Teise väite esimene ja teine osa (määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 ja artikli 20 lõike 1 rikkumine)

b) Teise väite kolmas osa (etteheide faktiliste asjaolude moonutamise kohta)

c) Vahekokkuvõte

C. Kaitseõigused (apellatsioonkaebuse kolmas, neljas ja viies väide)

1. Õigus tutvuda toimikuga (kolmas ja neljas väide)

a) Kolmanda ja neljanda väite vastuvõetavus

b) Menetlustoimiku osad, millega on võimalik tutvuda üksnes Üldkohtus (neljas väide)

i) Neljanda väite esimene osa

ii) Neljanda väite teine osa

iii) Vahekokkuvõte

c) Menetlustoimikute osade kadumine (kolmas väide)

2. Õigus olla ära kuulatud (viies väide)

a) Viienda väite esimene osa

b) Viienda väite teine osa

c) Vahekokkuvõte

D. Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul (apellatsioonkaebuse esimene väide)

1. Nõuded menetluse kestuse hindamisele (esimese väite esimene ja teine osa)

a) Sissejuhatav küsimus, kas Solvay väited on tulemusetud

b) Vajadus anda menetluse kestusele terviklik hinnang (esimese väite esimene osa)

c) Väide põhjenduste puudulikkuse kohta (esimese väite teine osa)

2. Menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikud tagajärjed (esimese väite kolmas kuni viies osa)

a) Nõue tõendada kaitseõiguste kahjustamist (esimese väite kolmas osa)

b) Menetluse kestuse tagajärjed Solvay kaitsevõimalustele käesolevas asjas (esimese väite neljas osa)

i) Väide põhjenduste puudulikkuse kohta

ii) Väide materiaalõigusnormi rikkumise kohta

iii) Veel mõned väited

iv) Vahekokkuvõte

c) Solvay väidetav loobumine trahvi vähendamisest (esimese väite viies osa)

3. Vahekokkuvõte

E. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine

F. Esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta otsuse tegemine

1. Õigus tutvuda toimikuga

2. Õigus olla ära kuulatud

3. Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul

4. Vahekokkuvõte

V. Trahvi vähendamise taotlus

A. Sissejuhatav märkus

B. Trahvi vähendamine

1. Haldus- ja kohtumenetluse ülemäära pikk kestus

2. Trahvi vähendamise ulatus

VI. Kohtukulud

VII. Ettepanek





I. Sissejuhatus

1. Kas aeg parandab tõepoolest kõik haavad, nagu ütleb vana kõnekäänd, selles võib käesolevat kohtuasja silmas pidades tõsiselt kahelda. Nüüdseks juba üle 20 aasta on selle juhtumiga tegelenud haldusasutused ja kohtud Euroopa tasandil. Sellega on tegelenud mitu juristide põlvkonda. Toimikuid on kaduma läinud ja kohtumenetlused on veninud aastate pikkuseks.

2. Selle kohtuasja algus ulatub tagasi 1980. aastatesse. Euroopa komisjon heidab Belgia ettevõtjale Solvay jt ette, et see kuritarvitas aastatel 1983–1990 oma valitsevat seisundit soodaturul.( ) Seetõttu määras komisjon Solvayle kahel korral (1990. ja 2000. aastal) trahvi, mille vastu Solvay end kuni praeguse ajani kohtus kaitseb.

3. Euroopa Kohus apellatsioonikohtuna tegeleb selle juhtumiga nüüd teist korda. Praeguses staadiumis vaidlevad menetlusosalised – peale arvukate muude punktide – peamiselt veel kahe põhjapaneva tähtsusega õigusküsimuse üle, millest üks puudutab toimikuga tutvumise õigust ja teine mõistliku menetlusaja põhimõtet.

4. Esiteks heidab Solvay ette, et tal ei võimaldatud korrakohaselt toimikuga tutvuda, mistõttu on rikutud tema kaitseõigusi. Seejuures peab Euroopa Kohus muu hulgas käsitlema küsimust, kuidas hinnata asjaolu, et komisjon ei suuda enam üles leida üht osa haldusmenetluse toimikutest.

5. Teiseks väidab Solvay, et haldus- ja kohtumenetlus on selle juhtumi puhul olnud ülemäära pika kestusega. Sellega on rikutud põhiõigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul, mille eest tuleb määrata tõhus sanktsioon.

6. Etteheite menetluse ülemäära pika kestuse kohta esitab Solvay muu hulgas paralleelselt käesoleva apellatsioonimenetlusega ka kaebuses Euroopa Inimõiguste Kohtule, mis on suunatud liidu kõigi 27 liikmesriigi vastu ning tugineb EÕIK( ) artikli 6 lõike 1väidetavale rikkumisele.( )

II. Vaidluse taust

7. Nagu Üldkohus tuvastas,( ) viis Euroopa Komisjon läbi 1989. aasta aprillis vastavalt määruse nr 17( ) artiklile 14 ette teatamata läbiotsimised („uurimised”) mitme soodaturul tegutseva ettevõtja, muu hulgas Belgia ettevõtja Solvay( ) äriruumides. Hiljem hankis komisjon asjaomastelt ettevõtjatelt täiendavat teavet.

8. Pärast uurimiste lõppemist heitis komisjon Solvayle esiteks ette osalemist kartellikokkulepetes ja teiseks turgu valitseva seisundi kuritarvitamist soodaturul.

9. Käesolev menetlus käsitleb üksnes turgu valitseva seisundi kuritarvitamist, mille komisjon tuvastas.( ) Selle eest määras komisjon Solvayle 1990. aastal esimeses otsuses vastavalt EMÜ asutamislepingu artiklile 86 koostoimes määrusega nr 17 (otsus 91/299/EMÜ)( ) tookordsete olude kohta võrdlemisi suure trahvi, mis on ümber arvutatuna 20 miljonit eurot.( ) Kuna esimese otsuse puhul esines siiski vormiviga seoses selle vormistusega, siis tühistas Üldkohus nimetatud otsuse.( ) Seepeale võttis komisjon 2000. aastal ilma järgmisi menetlussamme tegemata( ) – eelkõige ilma, et Solvay oleks uuesti ära kuulatud – vastu teise otsuse, mis seekord tugines EÜ asutamislepingu artiklile 82 koostoimes määrusega nr 17, milles Solvayle määrati uuesti trahv muutumatuks jäänud summas (otsus 2003/6/EÜ).( ) Viimane otsus on käesoleva kohtumenetluse lähtepunktiks.

10. Üldkohtus saavutas Solvay otsuse 2003/6/EÜ peale esitatud tühistamishagiga ainult vähest edu: 17. detsembri 2009. aasta otsusega vähendas Üldkohus küll trahvi suurust 5% võrra 19 miljoni euroni, kuid jättis ülejäänud osas Solvay hagi siiski põhjendamatuse tõttu rahuldamata.( ) Selle Üldkohtu otsuse vastu, mille tegemiseni kulus ei rohkem ega vähem kui kaheksa aastat ja üheksa kuud, kaitseb Solvay( ) end nüüd käesoleva apellatsioonkaebusega.

11. Kronoloogiliselt võib selle õigusvaidluse siiani läbitud tähtsamad etapid kokku võtta järgmiselt:

– Haldusmenetlus kuni esimese trahvi määramise otsuseni

Aprill 1989: komisjoni poolt teostatud läbiotsimised

Märts 1990: vastuväiteteatis

Detsember 1990: komisjoni otsus 91/299 trahvi määramise kohta

– Kohtumenetlus esimese trahvi määramise otsuse tühistamiseks

Mai 1991: Solvay poolt Üldkohtusse esitatud tühistamishagi (T‑32/91)

Juuni 1995: otsuse 91/299 tühistamine

August 1995: komisjoni apellatsioonkaebus (C‑288/95 P)

Aprill 2000: apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmine

– Haldusmenetlus kuni teise trahvi määramise otsuse vastuvõtmiseni

Detsember 2000: komisjoni otsus 2003/6 trahvi määramise kohta

– Kohtumenetlus alates teise trahvi määramise otsuse vastuvõtmisest

Märts 2001: Solvay poolt Üldkohtusse esitatud tühistamishagi (T‑57/01)

Detsember 2009: Üldkohtu vaidlustatud otsus (T‑57/01)

Märts 2010: Solvay käesolev apellatsioonkaebus (C‑109/10 P)

III. Menetlus Euroopa Kohtus

12. Käesolevas apellatsioonimenetluses palub Solvay

– tühistada vaidlustatud 17. detsembri 2009. aasta kohtuotsus;

– vaadata hagi tühistatud punktide osas uuesti läbi ja tunnistada komisjoni 13. detsembri 2000. aasta otsus tervikuna või osaliselt kehtetuks, olenevalt esitatud väidete ulatusest;

– tühistada 19 miljoni euro suurune trahv või trahvi tühistamata jätmise korral vähendada seda oluliselt, et hüvitada suur kahju, mis on apellandile tekitatud erakordselt kaua kestnud menetluse tõttu;

– mõista apellatsiooniastme ja Üldkohtu kohtukulud välja komisjonilt.

13. Komisjon palub omalt poolt

– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning

– mõista kohtukulud välja apellandilt.

14. Euroopa Kohtus toimus apellatsioonkaebuse üle kõigepealt kirjalik menetlus ning seejärel arutati asja 18. jaanuaril 2011 kohtuistungil. Kohtuistung korraldati ühiselt kohtuasjades C‑109/10 P ja C‑110/10 P.

IV. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise taotlus

15. Solvay palub oma põhitaotluses, mille toetuseks ta esitab ühtekokku üheksa väidet, vaidlustatud kohtuotsuse tühistada. Käsitlen neid väiteid muudetud järjekorras: algul arutan ma õiguslikke küsimusi seoses EÜ artikli 82 kohaldamisega (vt allpool, A jagu), järgnevalt hindan menetlusõiguslikke probleeme (vt allpool, B ja C jagu) ning õigusliku hinnangu andmise lõpul käsitlen väiteid, mis on seotud õigusega asja arutamisele mõistliku aja jooksul (vt allpool, D jagu).

16. Kuigi käesolevale juhtumile kohaldati veel vana määrust konkurentsimenetluste kohta määruse nr 17 redaktsioonis, ei ole tõstatatud õiguslikud küsimused ka ajal pärast konkurentsimenetluse uuendamist määrusega (EÜ) nr 1/2003( ) mingil määral oma tähtsust minetanud.

A. Mõned õigusküsimused seoses EÜ artikli 82 kohaldamisega (apellatsioonkaebuse kuues, seitsmes, kaheksas ja üheksas väide)

17. Apellatsioonkaebuse kuuenda, seitsmenda, kaheksanda ja üheksanda väitega tõstatab Solvay mitu küsimust seoses EÜ artikli 82 kohaldamisega käesolevas asjas.

1. Sissejuhatavad märkused

18. Enne Solvay esitatud etteheidete tegelikku arutamist lubatagu mul teha kaks lühikest märkust, mis puudutavad esiteks kohaldatavaid materiaalõiguse norme ja teiseks komisjoni poolt konkurentsipoliitika kohta tehtud teatud märkuste olulisust.

19. Mis puudutab esiteks kohaldatavaid materiaalõiguse norme, siis viitab Solvay läbivalt ELTL artiklile 102. Kuna määrava tähtsusega on aga vaidlusaluse otsuse tegemise ajal valitsenud õiguslik olukord, siis arvan ma, et eelistada tuleb viidet EÜ artiklile 82.( ) Apellatsioonkaebusele õigusliku hinnangu andmise jaoks ei tulene sellest küll mingeid erinevusi, sest mõlemad õigusnormid on käesolevas asjas huvipakkuvas osas identse sisuga.

20. Mis puudutab komisjoni märkusi konkurentsipoliitika kohta, siis tugineb Solvay oma apellatsioonkaebuses mitmel korral 2009. aasta teatisele, mis sisaldab „komisjoni suuniseid täitetegevuse prioriteetide kohta EÜ asutamislepingu artikli 82 kohaldamisel turgu valitsevate ettevõtjate kuritahtliku konkurente tõrjuva tegevuse suhtes”.( )

21. Nimetatud teatist ei saa käesoleva apellatsioonkaebuse hindamisel arvesse võtta. Ei ole oluline, kuidas kavatseb komisjon seoses ELTL artikliga 102 (endine EÜ artikkel 82) määratleda tuleviku konkurentsipoliitika. Seda seetõttu, et nimetatud õigusnormi kohaldamise muutmine on oluline üksnes komisjoni tulevaste otsuste puhul, mitte juba vastu võetud otsustele õigusliku hinnangu andmisel. Isegi kui komisjoni halduspraktika peaks muutuma, peab ta siiski tegutsema nendes raamides, mis näevad talle ette aluslepingud Euroopa Kohtu tõlgenduse kohaselt.( )

2. Asjakohase geograafilise turu piiritlemine (kuues väide)

22. Kuuendas väites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 252–259 vastu, kritiseeritakse Üldkohtu märkusi asjakohase geograafilise turu määratlemise kohta.

23. Peamiselt heidab Solvay Üldkohtule ette vaidlustatud kohtuotsuse puudulikku põhjendamist: esiteks on kohtuotsuse põhjendus ebaselge ja vastuoluline (kuuenda väite esimene osa), teiseks on otsus lünklik ega käsitle mitut apellandi poolt esimeses kohtuastmes esitatud argumenti (kuuenda väite teine osa). Seega on nimetatud väite keskmes Üldkohtu kohustus oma otsuseid nõuetekohaselt põhjendada (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga).

a) Kuuenda väite esimene osa

24. Kuuenda väite esimene osa põhineb sellel, et vaidlusaluses otsuses on tegemist teatava mõistete segiajamisega. Selles otsuses määratleb komisjon küll asjakohast geograafilist turgu kui „Euroopa Ühenduse turgu (välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa)”,( ) kuid kasutab mõnes kohas ka väljendeid nagu „ühendus”, „Lääne-Euroopa” ja „Lääne-Euroopa turg”.( ) Kui komisjon oleks vaidlusaluses otsuses kasutanud selget ja ühtset terminoloogiat, ei oleks liidu kohtud tõenäoliselt pidanud selle kohta esitatud argumentidega tegelema.

25. Solvay arvates ei nähtu vaidlustatud kohtuotsusest, kas Üldkohus mõistab mõistete all „ühendus” „ühendus, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa”, „Lääne-Euroopa” ja „Lääne-Euroopa turg” üht ja sedasama või märkab nende vahel vastuolusid.

26. Lähemal uurimisel ei leia see väide kinnitust.

27. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale peab kohtuotsuse põhjendus näitama selgelt ja üheselt Üldkohtu arutluskäiku, et huvitatud isik saaks teada vastuvõetud otsuse põhjenduse ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli.( )

28. Kui lugeda vaidlustatud kohtuotsuse punkte 251–254 nende koostoimes, siis nähtub selgelt ja üheselt, et Üldkohtu arvates ei esine nimetatud mõistete vahel mingit sisulist erinevust.

29. Oma kaalutluste lähtepunktiks võttis Üldkohus komisjoni määratluse asjakohase geograafilise turu kohta „Euroopa Ühenduse turg, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa”.( ) Peale selle palus Üldkohus komisjonil esimeses kohtuastmes kinnitada, et vaidlusaluse otsuse teatud lõikudes leiduvad viited „Lääne-Euroopa turule”, „Lääne-Euroopale” või „ühendusele” käivad ühe ja sellesama geograafilise turu, seega samuti „Euroopa Ühenduse turu, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa” kohta.( ) Lisaks rõhutas Üldkohus, et vaidlusaluse otsuse põhjenduses 136 sisalduv geograafilise turu määratlus „Euroopa Ühenduse turg, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa” „ei ole vastuolus vaidlustatud otsuse teiste põhjendustega”.( )

30. Seega on vaidlustatud kohtuotsus punktis, mida Solvay etteheide puudutab, selgelt ja vasturääkivusteta põhjendatud. Võib küll olla, et Solvay ei pea Üldkohtu väiteid asjakohase geograafilise turu kohta sisuliselt õigeks. Asjaolu, et Üldkohus jõudis sisuliselt teistsuguse järelduseni kui apellant, ei saa iseenesest olla edasikaevatud kohtuotsuse põhjenduste puudulikkuse alus.( ) Järelikult on puuduliku põhjendamise etteheide tulemusetu.

b) Kuuenda väite teine osa

31. Kuuenda väite teises osas heidab Solvay Üldkohtule ette, et see ei ole täpsemalt põhjendanud, miks ta peab vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse hindamisel asjakohaseks siseriiklikke turge. Lisaks ei käsitlenud Üldkohus esimeses kohtuastmes Solvay poolt selle kohta esitatud arvukaid argumente.

32. Kuuenda väite teine osa on kahel põhjusel tulemusetu.

33. Esiteks põhineb Solvay esitatud etteheide vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Erinevalt sellest, mida arvab Solvay, ei leidnud Üldkohus mingil juhul, et „asjakohased on siseriiklikud turud”. Üldkohus käsitles siseriiklike turgude küsimust üksnes teise võimalusena juhuks, kui komisjon ei olnud asjakohast geograafilist turgu – nagu väidab Solvay – määratlenud korrektselt „Euroopa Ühenduse turuna, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa”.( )( )

34. Seega on apellandi argument siseriiklike turgude kohta suunatud kokkuvõttes kohtuotsuse põhjenduse ühe lõigu vastu, mis ei sisalda mitte kohtuotsuse olulisi põhjendusi, vaid üksnes obiter dicta’t. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb sellised etteheited „tulemusetuse” või „ainetuse” (prantsuse keeles „inopérant”) tõttu tagasi lükata.( )

35. Teiseks esitab apellant oma etteheites liialdatud nõudeid esimese astme kohtute põhjendamiskohustuse ulatusele. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua nimelt põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest; põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid oma kontrolli teostamiseks.( )

36. Üldkohus on siiski kohustatud käsitlema oma otsuses kõiki esimeses kohtuastmes ette heidetud õigusrikkumisi.( ) Just mahukas konkurentsiõigust puudutavas kohtuasjas ei saa aga piiratud ressursse silmas pidades olla liidu kohtute ülesanne käsitleda intensiivselt poolte iga ükskõik kui marginaalset argumenti. Sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas on oluline ainult see, et Üldkohus põhjendaks arusaadavalt – kas või lühidalt –, miks ta peab komisjoni vaidlusalust otsust õiguspäraseks.

37. Nimetatud nõuded on Üldkohus käesolevas asjas täitnud: ta on põhjendanud, et Solvayl oli ka siseriiklikke turgusid aluseks võttes igas riigis, kus ta pani toime talle ette heidetavad rikkumised, turgu valitsev seisund.( ) Sellest tegi kohus õigesti loogilise järelduse, et isegi komisjoni võimalik viga turu määratlemisel (st eeldades vääralt Euroopa Ühenduse turgu, välja arvatud Ühendkuningriik ja Iirimaa, selle asemel, et õigesti eeldada siseriiklikke turgusid), ei oleks saanud viia vaidlusaluse otsuse tühistamiseni.( ) Selle selge lõppjärelduse tegemiseks ei vajanud Üldkohus muid argumente.

c) Muud argumendid kuuenda väite raames

38. Kuuenda väite raames esitab Solvay veel ühe etteheite, mis puudutab ELTL artikli 102 (endine EÜ artikkel 82) rikkumist. Sellekohastel väidetel ei ole siiski võrreldes Solvay esitatud etteheidetega põhjenduste puudulikkuse kohta iseseisvat sisu, mistõttu need ei vaja eraldi arutamist. Nende kohta kehtib eespool põhjenduste puudulikkuse kohta öeldu.( )

39. Peale selle väidab Solvay, et Üldkohus on moonutanud fakte ja tõendeid. Ka sellel väitel puudub siiski igasugune iseseisev sisu. Eelkõige ei täida Solvay nõudeid, mis tulenevad väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ELTL artiklist 256, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 esimese lõigu punktist c:( ) apellatsioonkaebuses ei ole esitatud täpseid andmeid selle kohta, milliseid tõendeid on Üldkohus väidetavalt moonutanud, ega kirjeldatud täpsemalt hindamisvigu, mida Üldkohus on sellise moonutamise korral teinud.

40. Lõpuks heidab Solvay ette EÜ artikli 299 lõike 1 (endine EMÜ asutamislepingu artikli 227 lõige 1), milles määratletakse Euroopa Ühenduse territoorium, rikkumist.( ) Nimetatud sätet silmas pidades ei ole õige samastada mõisteid „Euroopa Ühendus”, „Lääne-Euroopa” ja „Lääne-Euroopa turg”.

41. Ka see arutluskäik ei ole veenev. On küll õige, et tavapärases keelekasutuses ei kattu geograafiline või poliitiline mõiste „Lääne-Euroopa” tookordse Euroopa Ühenduse territooriumiga. Konkurentsiõiguse alase otsuse tegemisel on komisjonil (ja sellega seonduvalt liidu kohtutel) siiski õigus kasutada mõisteid, mis ei tarvitse tingimata kattuda tavapäraste geograafiliste või poliitiliste ettekujutustega, kuigi see ei ole soovitav. Seda seetõttu, et nagu komisjon õigesti märgib, on asjakohane geograafiline turg konkurentsiõiguses funktsionaalne mõiste, mille määratlemine põhineb esmajoones majanduslikel kaalutlustel.

d) Vahekokkuvõte

42. Seega on apellatsioonkaebuse kuues väide tervikuna põhjendamatu.

3. Solvay turgu valitsev seisund (seitsmes väide)

43. Seitsmes väide käsitleb Solvay turgu valitsevat seisundit.See on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 275–305 vastu. Solvay arvates nõustus Üldkohus vääralt komisjoni tuvastustega ettevõtja turgu valitseva seisundi kohta. Sellega rikkus kohus põhjendamiskohustust (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga) ning ELTL artiklit 102 (endine EÜ artikkel 82).

a) Solvay viited oma kuuendale väitele

44. Seitsmenda väite esimeses osas – nagu ka teise ja kolmanda osa mõnes lõigus – viitab Solvay põhiliselt üksnes argumentidele, mille ta esitas kuuenda väite toetuseks. Kuna asjakohase geograafilise turu määratlemise osas on ebaselgeid asjaolusid, siis ei või Üldkohus tuvastada valitsevat seisundit „ühenduse turul”.( )

45. Siinkohal esitatud etteheited sõltuvad sisuliselt täielikult sellest, milline hinnang antakse kuuendale väitele, millele need ülekaalukalt viitavad. Seega juhul, kui kuuenda väite esimene osa lükatakse tagasi, nagu ma tegin ettepaneku,( ) siis peab sama kehtima ka seitsmenda väite esimese osa kohta. Samuti tuleb tagasi lükata need lõigud seitsmenda väite teises ja kolmandas osas, mis on seotud üksnes turu määratlemise problemaatikaga.

b) Turgu valitsev seisund siseriiklikel turgudel (seitsmenda väite teine osa)

46. Seitsmenda väite teine osa käsitleb turgu valitseva seisundi tõendamise nõudeid.

i) Üldkohtu analüüsi väidetav piirdumine üksnes turuosadega

47. Üheltpoolt väidab Solvay, et Üldkohus rikkus ELTL artiklit 102 (EÜ artikkel 82), kuna ta eeldas ettevõtja turgu valitsevat seisundit siseriiklikel turgudel üksnes turuosade vaatluse põhjal, ilma muid asjakohaseid tegureid arvesse võtmata.

48. See argument ei ole veenev. See põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ilmselgelt vääral lugemisel.

49. Üldkohus ei piirdunud analüüsil mingil juhul üksnes turuosade vaatlusega. Pigem tugines Üldkohus esimese sammuna kohtupraktikale, mille kohaselt tuleneb turgu valitsev seisund üldjuhul mitme sellise teguri koosesinemisest, mis eraldi võetuna ei tarvitse tingimata olla määrava tähtsusega.( )

50. Teise sammuna lähtus Üldkohus siiski õigusega sellest, et äärmiselt suur turuosa kujutab erandlikke asjaolusid kõrvale jättes endast tõendit turgu valitseva seisundi kohta.( ) Lisaks märkis kohus õigesti, et 50% suurune turuosa kujutab iseenesest tõendit turgu valitseva seisundi kohta, kui just ei esine erandlikke asjaolusid.( )

51. Kolmanda sammuna käsitles Üldkohus lõpuks mõnda esimeses kohtuastmes tõstatatud aspekti, mis oleksid Solvay arvates erandlike asjaoludena võinud eelduse turgu valitseva seisundi kohta ümber lükata.( )

52. Seega käsitles Üldkohus vastupidi Solvay väitele peale turuosade ka muid aspekte. Üldkohus võttis eelduse turgu valitseva seisundi kohta, mis tuleneb 50% suurusest turuosast, üksnes oma kaalutluste lähtepunktiks, kuid täiendas seda seejärel selgitustega erandlike asjaolude esinemise kohta. Selline toimimisviis on täielikult kooskõlas EÜ artiklist 82 (ELTL artikkel 102) tulenevate nõuete ja sellekohase kohtupraktikaga.

ii) Solvay mitme argumendi väidetav eiramine

53. Teisalt esitab Solvay kaebuse selle kohta, et Üldkohus jättis käsitlemata mitu esimeses kohtuastmes esitatud väidet. Seejuures on ühest küljest tegemist Solvay ja tema konkurentide turuosade vahelise erinevusega ja teisest küljest tootmismahuga. See väide puudutab kokkuvõttes põhjendamiskohustuse rikkumist.( )

54. Eespool seoses kuuenda väitega nimetatud põhjustel( ) on see etteheide tulemusetu. Seni kui kohus võtab kõigi etteheidetavate õigusrikkumiste suhtes seisukoha, nagu see oli käesoleval juhul, ei tarvitse ta üksikasjalikult käsitleda poolte esitatud iga spetsiifilist argumenti.

iii) Väide turuosade ebapiisava tõendamise kohta

55. Lõpuks väidab Solvay, et tema turuosad, millele tugineb eeldus turgu valitseva seisundi kohta, on piisavalt tõendamata.

56. See väide tuleb ilma järgneva uurimiseta vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, sest see tähendab Üldkohtu poolt tuvastatud faktide ja uuritud tõendite hindamist, mis ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.( )

c) Väidetavad erandlikud asjaolud (seitsmenda väite kolmas osa)

57. Seitsmenda väite kolmandas osas heidab Solvay Üldkohtule ette, et see ei käsitlenud tema argumente erandlike asjaolude esinemise kohta, mis Solvay arvates oleksid rääkinud ettevõtja turgu valitseva seisundi vastu.

58. See väide on alusetu. Vaidlustatud kohtuotsuse( ) tervelt 19 punktis on uuritud võimalikke erandlikke asjaolusid ja Solvay sellekohaseid argumente.

i) Vaidlustatud kohtuotsuse põhjendamisele esitatavad nõuded

59. Nagu juba mainitud, ei nõua põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest; põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid oma kontrolli teostamiseks.( )

60. Võib küll olla, et Solvay ei nõustu sisuliselt põhjustega, millest tulenevalt kohus eitas erandlike asjaolude esinemist. Üksnes sellest ei saa siiski teha järeldust vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudulikkuse kohta.( )

61. Vastupidi apellandi väitele ei välista Üldkohus erandlike asjaolude esinemist mitte üksnes Solvay suurtele turuosadele viidates. Pigem käsitleb Üldkohus kohtuotsuse vaidlusaluses lõigus arvukaid muid tegureid, näiteks oletatavaid võimalusi Solvay toodete asendamiseks( ) ning klientide turgu tasakaalustava mõju küsimust.( )

62. Võimalikku moonutamist arvesse võttes, mida siinjuures ei väideta, ei ole muu hulgas Euroopa Kohtu ülesanne apellatsioonimenetluses asendada Üldkohtu hinnang omaenda hinnanguga faktiliste asjaolude kohta seoses väidetavate erandlike asjaoludega.( )

ii) Vaidlusaluse otsuse põhjendamisele esitatavad nõuded

63. Seitsmenda väite kolmandas osas heidab Solvay muu hulgas lisaks ette, et Üldkohus on rikkunud ELTL artiklit 296 (endine EÜ artikkel 253), kuna ta ei kritiseerinud komisjoni vaidlusalust otsust põhjenduste puudulikkuse tõttu seoses Solvay klientide turgu tasakaalustava mõjuga.

64. Ka see väide on perspektiivitu.

65. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artiklis 253 (ELTL artikkel 296) nõutud põhjendus vastama asjaomase akti laadile ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti vastu võtnud liidu institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli.( )

66. Sellise akti vastuvõtja ei ole siiski kohustatud võtma seisukohta selgelt teisejärguliste asjaolude suhtes ega ennetama võimalikke vastuväiteid.( ) Samamoodi kui Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses ei pidanud niisiis ka komisjon vaidlusaluses otsuses tingimata üksikasjalikult käsitlema Solvay igat argumenti.

iii) Väide ELTL artikli 102 (EÜ artikkel 82) rikkumise kohta

67. Seitsmenda väite kolmanda osa raames heidab Solvay lõpuks paljudes kohtades ette ELTL artikli 102 (EÜ artikkel 82) rikkumist. Seda sätet nimetatakse siiski ilma täpsemate selgitusteta üksnes samal ajal koos väitega põhjenduste puudulikkuse kohta.( ) Sellisel väitel ei ole iseseisvat sisu ja seda ei ole vaja eraldi arutada.

d) Vahekokkuvõte

68. Seega on seitsmes väide osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.

4. Solvay turgu valitseva seisundi kuritarvitamine (kaheksas ja üheksas väide)

69. Apellatsioonkaebuse kaheksandas ja üheksandas väites käsitletakse õigusnormide väidetavat rikkumist seoses komisjoni tuvastusega Solvay turgu valitseva seisundi kuritarvitamise kohta.

a) Saint-Gobainile tehtud „kontserni” hinnaalandus (kaheksas väide)

70. Kaheksas väide käsitleb kontserni 1,5‑protsendilist hinnaalandust, mille Solvay tegi „salaprotokollis” Prantsuse ettevõtjale Saint-Gobainile, kes on üks tema tähtsamaid kliente. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, mille kiitis heaks ka Üldkohus, et selle hinnaalanduse puhul on tegemist Solvay turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega.( ) Solvay vaidlustab sellega seoses Üldkohtu seisukohad, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 348–358: Üldkohus tõlgendas nimetatud „kontserni” hinnaalandust vääralt kuritarvitavat laadi püsikliendi hinnaalandusena, mis on EÜ artikliga 82 vastuolus.( )

71. Konkreetselt väidab Solvay, et ühelt poolt on rikutud ELTL artiklit 102 (EÜ artikkel 82) ja teiselt poolt on rikutud esimese astme kohtute otsuste põhjendamiskohustust (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36 ja artikli 53 esimene lõik). Seejuures puudub etteheidetaval põhjendamiskohustuse rikkumisel siiski iseseisev sisu võrreldes väidetega materiaalõigusnormide rikkumise kohta. Tegelikkuses on Solvay nimelt sisuliselt teistsugusel arvamusel kui Üldkohus selles osas, mis puudutab hinnangut „kontserni” hinnaalandusele. Sisulist laadi lahkarvamused ei ole siiski, nagu juba eespool märgitud, põhjendamiskohustuse probleem,( ) mistõttu tuleb väide põhjenduste puudulikkuse kohta ilma pikema analüüsita tagasi lükata. Järgnevalt kontrollin ma seepärast kaheksandat väidet üksnes sellest seisukohast, mis puudutab EÜ artikli 82 (ELTL artikkel 102) rikkumist.

i) Argument ainuõiguslike kokkulepete puudumise kohta

72. Esiteks heidab Solvay Üldkohtule ette, et see kvalifitseeris Saint-Gobainile tehtud „kontserni” hinnaalanduse ekslikult püsikliendi hinnaalanduseks. Üldkohus jättis tähelepanuta, et Solvay kattis omal ajal ainult ligikaudu 67% Saint-Gobaini vajadusest, Prantsusmaal koguni ainult 15%. Seega ei olnud Solvay poolt tehtud „kontserni” hinnaalandus Saint-Gobainile tehtud tarnete korral seotud ainuõiguslike ega peaaegu ainuõiguslike kokkulepetega, mis oleksid apellandi arvates aga järelduse, et püsikliendile on tehtud kuritarvitavat laadi hinnaalandust, eelduseks.

73. Pealiskaudsel vaatlusel võiks järeldada, et Solvay tahab selle väitega lubamatult mõjutada Euroopa Kohut, et see asendaks apellatsioonikohtuna Üldkohtu poolt teostatud faktiliste asjaolude ja tõendite hindamise oma hinnanguga. Tegelikkuses seisneb etteheide siiski selles, et Üldkohus jättis „kontserni” hinnaalanduse hindamisel tähelepanuta kriteeriumi, mida Solvay peab õiguslikult määravaks: asjaolu, et hinnaalanduse saaja on kallutatud ostma tooteid ainult või peaaegu ainult turgu valitsevalt ettevõtjalt. Kas selline ainuõiguslike kokkulepete kriteerium on õiguslikult oluline, et eeldada kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses, kujutab endast õigusküsimust, mille kontrollimiseks on Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses pädev.( )

74. Solvay arvates saab Euroopa Kohtu senisest praktikast tuletada, et püsikliendi hinnaalandused kujutavad endast kuritarvitavat laadi äritegevust ainult juhul, kui need kallutavad klienti ostma tooteid ainult või peaaegu ainult turgu valitsevalt ettevõtjalt.

75. Selline eeldus on väär. Iseloomulikul viisil tugineb Solvay üksnes kohtuotsusele Hoffmann-La Roche.( ) Euroopa Kohtu teisi vastavasisulisi otsuseid, mis käsitlevad hinnaalanduse probleeme, eelkõige kohtuotsust Michelin I( ) ja British Airways,( ) ei mainita isegi möödaminnes.

76. Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, ei saa tema varasemate otsuste põhjal EMÜ asutamislepingu artikli 86 (EÜ artikkel 82) kohta mingil juhul järeldada, et turgu valitseva seisundiga ettevõtjate makstavad tulemustasud ja nende tehtavad hinnaalandused kujutaksid endast kuritarvitust vaid otsustes kirjeldatud asjaoludel.( )

77. Selleks et tuvastada, kas turgu valitseva seisundiga ettevõtja kuritarvitas hinnaalanduse korra kohaldamisega oma seisundit, tuleb hinnata iga konkreetse juhtumi asjaolusid, eeskätt hinnaalanduste rakendamise tingimusi ja korda.( ) Oluline on, kas hinnaalandused on väljatõrjuva mõjuga, st kas nad teevad raskemaks või muudavad võimatuks turgu valitseva seisundiga ettevõtja konkurentide pääsemise turule ja nende teistel lepingupooltel mitme tarneallika või kaubanduspartneri vahel valimise.( ) Lisaks tuleb uurida, kas hinnaalanduste tegemine või tulemustasude maksmine on majanduslikus mõttes objektiivselt õigustatud.( )

78. Seda, et hinnaalandused kujutaksid endast kuritarvitamist üksnes siis, kui klient on kallutatud ostma tooteid ainult või peaaegu ainult turgu valitsevalt ettevõtjalt, ei saa senisest kohtupraktikast tuletada. Vastupidi, kohtuasjade Michelin I( ) ja British Airways( ) hinnaalandussüsteemid või tulemustasude kord eksisteerisid ilma sellise ainuõigusliku seotuseta.

79. Eeltoodust tuleneb, et Üldkohtu loobumine sõnaselge järelduse tegemisest Solvay poolt Saint-Gobainile tehtud ainuõiguslike või peaaegu ainuõiguslike tarnete kohta ei kujuta endast õigusnormi rikkumist.( )

80. Ainult täielikkuse huvides märgin ma lisaks, et põhjendamatu on ka Solvay – vähimagi tõendita – etteheide, et Euroopa Kohtu praktika püsikliendi hinnaalanduste kohta on formaalne ja sellel ei ole majanduslikku alust. Nagu juba mainitud, tugineb Euroopa Kohus hinnaalandussüsteemide hindamisel nimelt kõigile konkreetse juhtumi asjaoludele ning tunnustab sõnaselgelt objektiivse majandusliku õigustatuse võimalust.( ) Selline lähenemine ei ole mingil juhul formaalne.

ii) Argument kontserni hinnaalanduse mõõduka summa kohta

81. Teiseks esitab Solvay argumendi, et kontserni hinnaalandus 1,5% oli liiga väike, et see oleks võinud tuntavalt mõjutada Saint-Gobaini kontserni ärilisi otsuseid. Üldkohus ei selgita, mil määral võis Solvay tehtud hinnaalandus konkreetselt mõjutada Saint-Gobaini kontserni käitumist.

82. Tõepoolest käsitles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 355 üksnes äärmiselt lühidalt kontserni allahindluse võimalike konkurentsivastaste tagajärgede küsimust. Kohtu napisõnalist märkust, „et isegi kui püsikliendi hinnaalanduse summa on mõõdukas, mõjutab see konkurentsitingimusi”, tuleb siiski vaadelda Üldkohtu eelnenud käsitluse kontekstis. Üldkohus rõhutas eelkõige, et Solvay tegi kontserni hinnaalanduse sõltumata igasugustest kaalutlustest, mis oleksid seotud majanduslike eelistega tõhususe ja mastaabisäästu näol ning see arvutati kogu naatriumkarbonaadilt, mille Saint-Gobain ostis Solvaylt Euroopas.( )

83. Asjaolu, et sellistel hinnaalandustel võib olla konkurentsi välistav toime, on kohtupraktikas tunnustatud. Euroopa Kohus on märkinud, et teiste lepingupoolte seotus turgu valitseva seisundiga ettevõtjaga ning teistele lepingupooltele avaldatav surve võivad olla eriti tugevad, kui hinnaalandus või tulemustasu ei vasta mitte üksnes nimetatud ettevõtja kaupade ostu või müügi sellise käibe kasvule, mille need lepingupooled said arvesse võetaval perioodil, vaid hõlmab samuti nende ostudest või müügist saadud kogukäivet.( )

84. Lisaks on turgu valitseva ettevõtja konkurentidel eriti raske müükide mahul põhinevaid hinnaalandusi või tulemustasusid üle pakkuda. Turgu valitseva seisundiga ettevõtja on turul oma märkimisväärselt suurema turuosa tõttu üldiselt möödapääsmatu kaubanduspartner. Sellise ettevõtja poolt kogukäibe alusel tehtud hinnaalandused või makstavad tulemustasud on üldiselt tervikuna suuremad kui tema konkurentide parimad pakkumised. Turgu valitseva seisundiga ettevõtja lepingupartnerite enda poole võitmiseks või neilt piisava mahuga tellimuste saamiseks peaksid kõnealused konkurendid pakkuma neile selgelt kõige suuremaid hinnaalandusi või kõige kõrgemaid tulemustasusid.( )

85. Hinnaalandused või vahendustasud, mida senises kohtupraktikas loeti kuritarvituseks, ei olnud tavaliselt suuremad kui 1%( ) ning olid seega protsentuaalselt koguni väiksemad kui käesoleval juhul vaidlusalune kontserni hinnaalandus 1,5%.

86. Seda arvesse võttes ei saa Üldkohtu järeldust, „et isegi kui püsikliendi hinnaalanduse summa on mõõdukas, mõjutab see konkurentsitingimusi”, käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades õiguslikult vaidlustada. See põhineb mõistlikel majanduslikel kaalutlustel.

iii) Argument konkurentsile mõju puudumise kohta

87. Kolmandaks heidab Solvay Üldkohtule ette järeldust, et Solvay ei ole tõendanud oma väiteid Saint-Gobaini siseriiklike tütarettevõtjate käitumise kohta. Sellega mõeldi Solvay esimeses kohtuastmes esitatud argumenti, et Saint-Gobaini siseriiklikud tütarettevõtjad suutsid saada läbirääkimiste tulemusel soodsamad lepingutingimused või isegi oma lepingu üles öelda, nagu see oli Saint-Gobain France’i juhtumi puhul.( )

88. Tegelikult lükkas Üldkohus selle Solvay argumendi tagasi, kuna see ei olnud piisavalt põhjendatud.( ) Küsimus, kas Solvay argument ei olnud tõepoolest piisavalt põhjendatud või tõendatud, võib siiski jääda lahtiseks. Seda seetõttu, et see argument oli igal juhul tulemusetu, millele kohus õigesti viitas.( ) Asjaolu, et lepingud sõlmiti kliendi soovil, ei välista turgu valitseva ettevõtja tegevuse konkurentsivastast laadi,( ) ja eriti mitte seetõttu, et kliendil õnnestub osava tegutsemisega( ) saavutada turgu valitsevalt ettevõtjalt veel järgmiste möönduste tegemine.

89. Seega ei vii ka Solvay kolmas argument eesmärgile.

iv) Vahekokkuvõte

90. Kaheksas väide on tervikuna põhjendamatu.

b) Solvay äritegevuse diskrimineeriv laad (üheksas väide)

91. Üheksas väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 397–402 Üldkohtu tehtud järeldusi Solvay äritegevuse diskrimineeriva laadi kohta vastavalt EÜ artikli 82 teise lõigu punktile c.

i) Üheksanda väite esimene osa

92. Üheksanda väite esimeses osas esitab Solvay vastuväited vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 397–400 ja väidab, et Üldkohus moonutas tema poolt esimese astme kohtus esitatud dokumente ning rikkus ELTL artikli 102 teise lõigu punkti c (EÜ artikli 82 teise lõigu punkt c).

– Väide Solvay dokumentide moonutamise kohta

93. Kõigepealt vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse sellele lõigule, kus Üldkohus lähtub sellest, et Solvay ei vaidlustanud Prantsusmaal rakendatud hinnaalanduste süsteemi puudutavaid järeldusi.( ) See seisukoht on Solvay arvates vastuolus tema hagiavaldusega ja ka tema poolt esimeses kohtuastmes esitatud vasturepliigiga, mida Üldkohus on moonutanud.

94. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on sellise moonutamisega tegemist nimelt vaid juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata on selge, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär.( ) Kui kanda see järeldus üle poolte esimeses kohtuastmes esitatud väidetele ja argumentidele, siis tuleb nende moonutamist eeldada ainult juhul, kui Üldkohus mõistis neid ilmselgelt valesti või edastas need nende mõtet moonutades.

95. Sellise oletuse tegemiseks puuduvad käesolevas asjas piisavad pidepunktid.

96. Nagu Solvay ise möönab,( ) puudutasid tema esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses riikide kohta esitatud väited Saksa turgu. Muus osas piirdus Solvay selle asjaolu üldise vaidlustamisega, et tema poolt kohaldatud hinnaalandused olid püsikliendi hinnaalanduse laadi. Tema hagiavaldus sarnaselt tema poolt omal ajal esitatud vasturepliigiga ei sisaldanud argumente, mis oleksid puudutanud just Prantsuse turgu. Ka esimeses kohtuastmes esitatud vasturepliigi lõigud, mida Solvay eriti rõhutab,( ) puudutavad Prantsuse turgu ainult möödaminnes ega ole mingil juhul seotud siinkohal huvipakkuva kaubanduspartnerite diskrimineerimise probleemiga.( )

97. Seda arvesse võttes ei saa Üldkohtule ette heita, et ta mõistis Solvay argumente ilmselgelt valesti või edastas need nende mõtet moonutades. Seega tuleb moonutamist puudutav argument tagasi lükata.

– Materiaalõiguslik viga

98. Peale selle esitab Solvay väite, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 398 ja 400 on rikutud ELTL artikli 102 teise lõigu punkti c (EÜ artikli 82 teise lõigu punkt c). Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta jättis uurimata, kas näitena nimetatud Solvay klientide vahel on olemas konkurentsisuhe, nimelt esiteks kahe Prantsusmaa kliendi (Durand ja Perrier) vahel ja teiseks Saksamaa lehtklaasi ja klaasanumate tootjate vahel.

99. Selle väite vastuvõetavuse vaidlustab komisjon argumendiga, et Solvay ei heitnud esimeses kohtuastmes ette ELTL artikli 102 teise lõigu punkti c rikkumist; üksnes seoses väitega diskrimineerimise puudumise kohta puudutati asjaolu, et lehtklaasi ja klaasanumate tootjad tegutsevad erinevatel turgudel ega ole seetõttu võrreldavates olukordades.

100. Ma pean tunnistama, et minu arvates on see vastuväide äärmiselt formaalne ja väheveenev. Vaidlusaluses otsuses viidati Solvay hinnaalandussüsteemi diskrimineeriva laadi osas selgelt EÜ artikli 82 teise lõigu punktile c.( ) Seetõttu on iseenesestmõistetav, et ka diskrimineerimise probleeme, mille üle Üldkohtus vaieldi, tuleb käsitleda seoses nimetatud sättega, isegi juhul, kui pooled oma dokumentides neile enam sõnaselgelt ei viidanud.( )

101. Lisaks on vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 42 lõikele 2 koostoimes artikliga 118 apellatsioonimenetluses küll keelatud esitada uusi väiteid. Apellant võib siiski Üldkohtus varem kasutatud väidete kohta esitada uusi argumente, eelkõige reaktsioonina vaidlustatud kohtuotsuses ilmnevale Üldkohtu õiguslikule hinnangule.( )

102. Käesolevas asjas on samuti nii: vaidlustatud kohtuotsuses esitatud poolte väidete kokkuvõtte alusel oli Solvay juba Üldkohtus väitnud, et lehtklaasi tootjad tegutsevad teisel turul kui klaasanumate tootjad.( ) Küsimus, mille üle vaieldi Üldkohtus, kas ettevõtjad tegutsevad erinevatel turgudel, ja nüüd kerkinud küsimus, kas nende ettevõtjate vahel on konkurentsisuhe, on ühe medali kaks külge. Seega arendab Solvay apellatsioonimenetluses konkurentsisuhet puudutava etteheitega üksnes edasi neid argumente, mida ta oli juba Üldkohtus esitanud.

103. Muu hulgas ei taotle Solvay selle väitega mingil juhul eesmärki mõjutada Euroopa Kohut ette võtma faktiliste asjaolude hindamist, mis on apellatsioonimenetluses keelatud. Pigem vaieldakse selle üle, kas Üldkohus jättis lehtklaasi ja klaasanumate tootjate vahelise konkurentsisuhte arutamisest loobumisega tähelepanuta kriteeriumi, mille arvestamine oleks EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c raames olnud õiguslikult nõutav. Seejuures on tegemist õigusküsimusega, mille kontrollimine on apellatsioonimenetluses lubatud.( )

104. Nimetatud väite põhjendatuse osas tuleb kõigepealt meenutada, et EÜ artikli 82 teise lõigu punktis c (ELTL artikli 102 teise lõigu punkt c) on sätestatud kahe-etapiline kontroll. Väljendil „pannes kaubanduspartnerid sellega ebasoodsasse konkurentsiolukorda” on iseseisev sisu ja see ei ole lihtsalt deklaratiivset mõju avaldav täiendav selgitus.( )

105. Järelikult tuleb selleks, et EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c kohaldamise tingimused oleksid täidetud, tuvastada, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja tegevus turul ei ole mitte ainult diskrimineeriv, vaid et see võib ka kahjustada seda konkurentsisuhet, st takistada kõnealuse ettevõtja osade kaubanduspartnerite konkurentsiolukorda võrreldes teistega.( )

106. EÜ artikli 82 teise lõigu punkt c tugineb kaalutlusele, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja kaubandustegevus ei tohi kahjustada konkurentsi kaubandusahelas ees- või tagapool oleval turul, st selle ettevõtja tarnijate või klientide vahelist konkurentsi. Turgu valitseva ettevõtja lepingupartnereid ei tohi nende omavahelises konkurentsis eelistada ega ebasoodsamasse olukorda asetada.( )

107. Käesolevale juhtumile ülekantuna tähendab see, et Üldkohus ei tohtinud EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c kontrollimisel mingil juhul loobuda Solvay klientide omavaheliste konkurentsisuhete käsitlemisest. EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c rikkumist Solvay poolt oleks võinud eeldada ainult juhul, kui Solvay kliendid omavahel konkureerisid, kusjuures oluline ei olnud mitte naatriumkarbonaadi (sooda) turg, vaid turustusahelas tagapool olev klaasiturg või tagapool olevad klaasiturud. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta pidas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 400 oluliseks ainult naatriumkarbonaadi turgu ja mitte klaasiturgu.

108. Kuritarvituse eeldamiseks EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c tähenduses piisab küll tuvastusest, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja tegevus võib juhtumi asjaolusid tervikuna arvesse võttes viia tema kaubanduspartnerite vahelise konkurentsi kahjustamiseni. Sellises olukorras ei saa nõuda, et lisaks esitataks tõendeid iga kaubanduspartneri konkurentsiolukorra tegeliku, mõõdetava halvenemise kohta.( ) Sellele viitas õigesti ka komisjon.

109. Õigusnormi on siiski rikutud, kui konkurentsisuhted turustusahelas tagapool oleval turul, kus tegutsevad turgu valitseva seisundiga ettevõtja kliendid, loetakse täiesti tähtsusetuks, nagu Üldkohus seda käesoleval juhul tegi.

110. Vastupidi komisjoni arvamusele ei saa nimetatud õigusnormi rikkumist kõrvaldada viitega sellele, et kõnealuste Prantsuse klientide Durant ja Perrier, nagu ka mõlema lehtklaasi ja klaasanumate sektoris tegutseva Saksa kliendi puhul on tegemist ainult üksiknäidetega. Kui Üldkohus – menetlusosalise väite peale – uurib vaidlusaluses otsuses toodud üksiknäiteid hindamisvigade aspektist, peab ta seda uurimist teostama õiguslikus mõttes õigete kriteeriumide alusel. Käesoleval juhul esinevad selles osas puudused.

111. Vastupidist ei nähtu ka kohtuotsusest Hoffmann-La Roche( ) ega kohtuotsusest Michelin I.( ) Komisjoni poolt nimetatud kohtuotsuste viidatud lõigud ei puuduta spetsiaalselt EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c kohaldamist,( ) vaid käsitlevad üldiselt turgu valitseva seisundiga ettevõtjate hinnaalandussüsteemide kuritarvitavat laadi.

112. Seda, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja kaubanduspartnerite vahelised konkurentsisuhted on EÜ artikli 82 teise lõigu punkti c raames tähtsad, näitab muu hulgas pilk komisjoni viidatud kohtuotsusele Portugali lennujaamamaksude kohta. Selles kohtuotsuses viitas Euroopa Kohus sõnaselgelt „majanduslikule eelisele, mis ei ole õigustatud” ning mille võivad saada hinnaalanduse saajad „võrreldes oma konkurentidega”.( )

113. Järelikult on üheksanda väite esimene osa põhjendatud.

ii) Üheksanda väite teine osa

114. Üheksanda väite teises osas kritiseerib Solvay vaidlustatud kohtuotsuse punkti 401. Kohtuotsuse see osa käsitleb Solvay poolt esimese astme kohtus esitatud argumente naatriumkarbonaadi arvatava madala hinna kohta klaasitootjate jaoks. Üldkohus märgib selle kohta, et Solvay „väide [selle hinna kohta] ei ole tõendatud” „ega saa kahtluse alla seada [Solvayle] etteheidetava tegevuse diskrimineerivat laadi.” Solvay arvates moonutas Üldkohus sellega ühelt poolt Solvay esimese astme kohtus esitatud dokumente ja teiselt poolt rikkus põhjendamiskohustust, mis tuleneb Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga ning rikkus samuti ELTL artikli 102 teise lõigu punkti c (EÜ artikli 82 teise lõigu punkt c).

– Väide Solvey dokumentide moonutamise kohta

115. Dokumentide moonutamist puudutav etteheide näib olevat põhjendamatu. Puuduvad pidepunktid selle kohta, et Üldkohus oleks kirjalikke selgitusi, mille hageja esimese astme kohtus esitas, mõistnud ilmselgelt valesti või edastanud need nende mõtet moonutades.( ) Meeldetuletuseks: Solvay esitas esimese astme kohtus argumendi, et kuigi naatriumkarbonaat on klaasi valmistamisel olulisim tooraine, moodustab see vaid 2–6% klaasi keskmisest müügihinnast. Selle argumendi on Üldkohus õigesti edastanud.( ) Üksnes asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuses ei ole sõnaselgelt mainitud Solvay vasturepliigis toodud sarnaselt sõnastatud täiendavaid märkusi, ei tähenda, et kohus oleks Solvay argumente sisuliselt moonutanud.

– Põhjenduste puudulikkus

116. Teisiti on asi põhjenduste puudulikkuse väite puhul. Nagu juba mainitud, peab kohtuotsuse põhjendus näitama selgelt ja üheselt Üldkohtu arutluskäiku, et huvitatud isik saaks teada vastuvõetud otsuse põhjenduse ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli.( ) Neile nõuetele ei vasta vaidlustatud kohtuotsuse punkt 401 isegi äärmiselt heatahtliku lugemise korral.

117. Üldkohus ei selgita ühegi sõnaga, miks ta arvab, et Solvay argumendid naatriumkarbonaadi madala hinna kohta klaasitootjate jaoks „ei ole tõendatud”. Eelkõige ei nähtu kohtuotsuse põhjendusest, kas Üldkohus võttis üldse teadmiseks Solvay poolt esimese astme kohtus esitatud vasturepliigis toodud argumendid. Selles viitas Solvay madalat hinda käsitleva väite tõendamiseks komisjoni dumpinguvastasele määrusele,( ) milles naatriumkarbonaadile langeva osana klaasitootmise kuludes on märgitud kuni 8%.( )

118. Samuti ei selgita Üldkohus, miks ei saa naatriumkarbonaadi arvatav madal osakaal klaasitootmise kuludes „kahtluse alla seada [Solvayle] etteheidetava tegevuse diskrimineerivat laadi.” Sisuliselt võib see seisukoht olla küll põhjendatud,( ) kuid vaidlustatud kohtuotsuses sellele isegi ei viidata.

119. Kas Üldkohus oli arvamusel, et tähtsa tooraine kulude osakaal on turgu valitseva seisundiga ettevõtja klientide vahelise võimaliku diskrimineerimise hindamisel üldiselt tähtsusetu? Või leidis Üldkohus, et kulude osakaal Solvay poolt nimetatud suurusjärgus (2%–6%) ei mõjuta kõnealuse kaubandustegevuse diskrimineerivat laadi? Ja kui vastus on jaatav, siis miks? Mõned täiendavad laused kohtuotsuse põhjenduses oleksid võinud hoolitseda vajaliku selguse eest ja pidanud seda tegema.

120. Üldkohtu käsitlus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 401 jätab lugeja teadmatusse selle kohta, miks lükati tagasi Solvay argument naatriumkarbonaadi arvatava madala hinna kohta klaasitootmisel. Seega ei saa ka Euroopa Kohus oma kontrollifunktsiooni täita. Järelikult on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 401 toodud põhjendus puudulik, mistõttu on apellatsioonkaebuse üheksanda väite teine osa põhjendatud.

121. Seda arvesse võttes ei ole vaja ELTL artikli 102 teise lõigu punkti c rikkumise etteheidet täpsemalt käsitleda. Pealegi ei ole sellel lisaks põhjenduste puudulikkuse etteheitele iseseisvat sisu.

iii) Vahekokkuvõte

122. Kokkuvõttes on üheksas väide seega osaliselt põhjendatud.

B. 1989. aasta aprillis läbiviidud uurimise raames kogutud tõendite kasutamise keeld (apellatsioonkaebuse teine väide)

123. Teise väitega, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 218–230 vastu, heidab Solvay ette määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 ja artikli 20 lõike 1 rikkumist (teise väite esimene ja teine osa). Peale selle heidab ettevõtja Üldkohtule ette faktide ja tõendite moonutamist (teise väite kolmas osa).

124. Selle väite tagapõhjaks on asjaolu, et 5. aprilli 1989. aasta uurimise määramise otsuses, millega komisjon tegi korralduse otsida läbi Euroopa soodaturul tegutsevate ettevõtjate ruumid, viidatakse üksnes EMÜ asutamislepingu artikli 85 võimalikele rikkumistele (ettevõtjatevahelised kokkulepped või kooskõlastatud tegevus), samal ajal kui vaidlusaluses trahvi määramise otsuses on tuvastatud EMÜ asutamislepingu artikli 86 või EÜ artikli 82 rikkumine (turgu valitseva seisundi kuritarvitamine). Solvay leiab, et seoses EMÜ asutamislepingu artikliga 85 toimunud läbiotsimisel leitud tõendeid ei oleks tohtinud võtta vastavalt EMÜ asutamislepingu artiklile 86 või EÜ artiklile 82 tehtava otsuse aluseks.

1. Teise väite vastuvõetavus

125. Komisjon peab apellatsioonkaebuse teist väidet vastuvõetamatuks, kuna see tugineb samadele väidetele, mille Solvay esitas juba esimeses kohtuastmes.

126. See vastuväide ei ole põhjendatud.

127. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa küll apellatsioonkaebuse esitaja piirduda Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega.( ) Niipea kui pool vaidlustab selle, kuidas Üldkohus on liidu õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes kontrollitud õiguslikke asjaolusid apellatsioonimenetluses uuesti arutada. Kui poolel ei oleks võimalik oma apellatsioonkaebuses tugineda Üldkohtus juba esitatud väidetele ja argumentidele, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte.( )

128. Oma apellatsioonkaebuses käsitleb Solvay põhjalikult vaidlustatud kohtuotsuse punkte 218–230 ning toob Euroopa Kohtu otsustele viidates esile konkreetseid punkte Üldkohtu käsitluses, mida saab õiguslikus mõttes kritiseerida. Seega ei ole mingil juhul tegemist esimese astme kohtus esitatud vastava väite täies ulatuses kordamisega.

129. Järelikult ei saa teise väite vastuvõetavust tõsiselt kahtluse alla seada.

2. Teise väite põhjendatus

a) Teise väite esimene ja teine osa (määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 ja artikli 20 lõike 1 rikkumine)

130. Vastavalt määruse nr 17 artikli 20 lõikele 1 kasutatakse komisjoni konkurentsiõiguse alase kontrolli tulemusena saadud informatsiooni ainult vastava uurimise jaoks. See õigusnorm sätestab seega esiteks komisjoni kogutud tõendite sihtotstarbelisuse ja teiseks nende kasutamise keelu.

131. Käesoleval juhul on vaieldav, missugune on nimetatud sihtotstarbe ja kasutamiskeelu ulatus. Pooled on eriarvamusel selles suhtes, kas komisjon võis turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tuvastamiseks tugineda tõenditele, mida ta oli varem kontrollimise käigus kogunud seoses oletusega, et rikutud on ühel ja samal turul tegutsevate ettevõtjate konkurentsivastaste kokkulepete keeldu.

132. Selle kohta puuduvad määruse nr 17 artikli 20 lõikes 1 konkreetsed viited. Seetõttu tuleb lähtuda nimetatud sätte mõttest ja eesmärgist.

133. On teada, et määruse nr 17 artikli 20 lõike 1 eesmärk on tagada komisjoni uurimismeetmetest puudutatud ettevõtjate kaitseõigused.( ) Nagu Euroopa Kohus on leidnud, rikutaks oluliselt asjaomase ettevõtja kaitseõigusi, kui komisjon võiks ettevõtja suhtes kasutada tõendeid, mis on saadud uurimise käigus, mille objekti ja eesmärgiga need ei seondu.( )

134. Otsustava tähtsusega määruse nr 17 artikli 20 lõike 1 kohase sihtotstarbe ja kasutamiskeelu ulatuse osas on seega asjaomase kontrolli objekt ja eesmärk. Need tulenevad komisjoni määratud kontrolli ülesandest.( ) Need tuleb vastavalt määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 teisele lausele komisjoni igas uurimise määramise otsuses ära näidata, mis kujutab endast asjaomaste ettevõtjate kaitseõiguste põhimõttelist tagamist.( )

135. Käesolevas asjas on komisjoni 5. aprilli 1989. aasta uurimise määramise otsuses, mille alusel otsiti läbi Solvay äriruumid, viidatud üksnes EMÜ asutamislepingu artiklile 85 (EÜ artikkel 81).( ) Üldkohtu hinnangul oli komisjoni eesmärk omal ajal üksnes kontrollida, kas Solvay osaleb keelatud kokkulepetes ja/või kooskõlastatud tegevuses; puuduvad pidepunktid selle kohta, et sel ajal kahtlustati juba ka turgu valitseva seisundi kuritarvitamist.( )

136. Eeltoodust teeb Solvay järelduse, et kontrollimisel saadud tõendite kasutamine turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tuvastamiseks ei olnud EÜ artikli 82 (endine EMÜ asutamislepingu artikkel 86) tähenduses lubatud.

137. See lähenemisviis ei veena mind.

138. On tõsi, et uurimise määramise otsuses peab komisjon „selgelt näitama, milliseid oletusi ta kontrollida kavatseb”.( ) Selle eesmärk on takistada, et komisjon viiks uurimisi läbi hea õnne peale ilma konkreetsete kahtlusteta( ) – praktika, mille kohta sageli kasutakse ingliskeelset mõistet fishing expeditions.

139. Uurimise objekti ja eesmärgi nimetamise kohustuse all ei saa siiski olla mõeldud kõigi õigusnormide lõplikult siduvat nimetamist, mida asjaomased ettevõtjad võivad olla rikkunud. Seda seetõttu, et uurimiste varases staadiumis ei tarvitse komisjon oletatavate rikkumiste ranget õiguslikku kvalifitseerimist veel üldse ette võtta.( )

140. Mõnikord on isegi väga raske eelnevalt hinnata, kas turul tugevat seisundit omava ettevõtja tegevus sisaldab endas ettevõtjatevaheliste kokkulepete keelu rikkumist (EMÜ asutamislepingu artikkel 85, EÜ artikkel 81 või ELTL artikkel 101) või kujutab see endast hoopis turgu valitseva seisundi kuritarvitamist (EMÜ asutamislepingu artikkel 86, EÜ artikkel 82 või ELTL artikkel 102).Nagu komisjon õigesti märgib, võib ettevõtjatevaheliste kokkulepete keelu ja turgu valitseva seisundi kuritarvitamise keelu esemeline kohaldamisala osaliselt isegi kattuda.( )

141. Lisaks on uurimistel nii ühe kui teise õigusnormi alusel ühine põhieesmärk, nimelt toetada aluslepingutes sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamist ning kaitsta konkurentsi siseturul moonutuste eest.( )

142. Seda arvesse võttes oleks tegemist ülemäära kitsa ja formaalse käsitlusega, kui konkurentsiõiguse alase uurimise objekti ja eesmärki tahetaks algusest saadik piirata ainult uurimisülesandes sõnaselgelt nimetatud materiaalõigusliku keelu teatud koosseisuga ning kategooriliselt välistada keelu muud koosseisud.

143. Pigem on konkurentsiõiguse alase uurimise puhul tegemist eelkõige faktiliste asjaolude tuvastamise ja tõendite kogumisega,( ) näiteks teatud ettevõtjatevahelise kokkuleppe olemasolu kohta, teatud tegutsemise kohta turul ja seda tingivate majanduslike kaalutluste kohta.

144. Tema poolt välja selgitatud asjaolude täpse õigusliku kvalifitseerimise kohta peab komisjon oma seisukoha avaldama alles palju hiljem haldusmenetluses, nimelt esialgu vastuväiteteatise vormis ning seejärel lõplikult menetlust lõpetava otsuse vastuvõtmisel.( ) See ei kahjusta asjaomaste ettevõtjate kaitsevõimalusi, vaid pigem just tagab need vastuväiteteatise teatavakstegemisega ja sellega seotud ärakuulamisega.

145. Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta eeldas, et 1989. aasta aprillis toimunud uurimisel saadud dokumente võis kasutada ka vaidlusaluse, EÜ artiklile 82 tugineva otsuse tegemisel.( )

b) Teise väite kolmas osa (etteheide faktiliste asjaolude moonutamise kohta)

146. Peale selle heidab Solvay Üldkohtule teise väite raames ette, et see moonutas faktilisi asjaolusid. Üldkohus tugineb vääralt ettevõtjatevaheliste kokkulepete või kooskõlastatud tegevuse, mis oli 1989. aasta uurimise aluseks, ning turgu valitseva seisundi kuritarvitamise, nagu see on tuvastatud vaidlusaluses otsuses, sarnasusele.( )

147. Ka see etteheide ei ole põhjendatud. See põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ebatäpsel lugemisel.

148. Apellant ei mõista, et Üldkohus ei pidanud sarnaseks rikkumisi kui selliseid, mida on mainitud EMÜ asutamislepingu artiklis 85 (EÜ artikkel 81, ELTL artikkel 101) ja EMÜ asutamislepingu artiklis 86 (EÜ artikkel 82, ELTL artikkel 102), vaid üksnes faktilisi asjaolusid („tegevus”), millega komisjon uurimise raames tegeles ja millele ta lõppkokkuvõttes ka vaidlusaluses otsuses tugines.( ) Nimelt need asjaolud – ja mitte nende õiguslik kvalifitseerimine – on aga olulised hindamisel, kas komisjon rikkus sihtotstarvet ja kasutamiskeeldu määruse nr 17 artikli 20 lõike 1 tähenduses.( )

149. Nagu Üldkohus – ilma et talle oleks selles osas vastu vaieldud – tuvastas,( ) oli nii 1989. aasta uurimisülesandes kui ka vaidlusaluses 2000. aasta otsuses muu hulgas tegemist ainuõiguslike ostukokkulepete rakendamisega. Seda silmas pidades võis Üldkohus ilma õigusnormi rikkumata eeldada, et vaidlusalusel otsusel oli piisav seos 1989. aasta uurimise objekti ja eesmärgiga,( ) mistõttu määruse nr 17 artikli 20 lõikes 1 sätestatud kasutamiskeeldu ei olnud rikutud.

c) Vahekokkuvõte

150. Järelikult on apellatsioonkaebuse teine väide tervikuna põhjendamatu.

C. Kaitseõigused (apellatsioonkaebuse kolmas, neljas ja viies väide)

151. Kolmanda, neljanda ja viienda väitega heidab Solvay sisuliselt ette, et rikutud on tema kaitseõigusi.

152. Igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse määramise, eriti trahvi või karistusmakse määramise, on kaitseõiguste tagamine liidu õiguse aluspõhimõte, mida Euroopa Kohtu praktikas on korduvalt kinnitatud.( ) Vahepeal on see kodifitseeritud ka põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis a ja artikli 48 lõikes 2.( )

153. Solvay kolmanda, neljanda ja viienda väite raames esitatud etteheited on põhimõttelise tähtsusega ja annavad Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada oma praktikat kaitseõiguste kohta konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses.

154. Need kolm väidet on seotud järgmise protseduurilise käiguga:

– Enne käesolevas asjas esimese, 1990. aasta trahvi määramise otsuse (otsus 91/299) tegemist andis komisjon Solvayle võimaluse vastuväiteteatise alusel seisukoha võtmiseks.( ) Toimikuga tutvumist selle tegelikus mõttes Solvayle siiski ei võimaldatud; ettevõtja käsutusse anti üksnes nende süüstavate dokumentide koopiad, millele komisjon omal ajal oma vastuväiteteatises tugines.( ) Selle eesmärk oli „lihtsustada menetlust”.( )

– 2000. aastal, seega enne teise, käesolevas asjas vaidlusaluse trahvi määramise otsuse (otsus 2003/6) vastuvõtmist Solvayd uuesti ära ei kuulatud,( ) samuti ei võimaldatud tal tookord toimikuga tutvuda.( )

– Alles teises Üldkohtu menetluses (kohtuasi T‑57/01) esitas komisjon osa haldusmenetluse toimikuid, mida Üldkohus oli temalt menetlust korraldavate meetmetega mitu korda palunud.( ) Solvay sai paljude dokumentidega, millele tal kunagi varem ei olnud juurdepääsu olnud, tutvuda kohtu kantseleis. Ettevõtja sai ka võimaluse esitada Üldkohtule oma märkused selle kohta, kas need dokumendid olid tema kaitse jaoks tarvilikud.( )

– Üldkohtus pidi komisjon möönma, et ta ei suuda oma menetlustoimiku puuduvat osa – täpsemalt öeldes viit kausta – enam üles leida.( ) Komisjon ei suutnud Üldkohtule esitada ka puuduvate dokumentide loendit.( )

155. Seda arvesse võttes väidab Solvay ühelt poolt, et on rikutud tema õigust tutvuda toimikuga (kolmas ja neljas väide, vt selle kohta allpool 1. jagu) ja teiselt poolt, et on rikutud tema õigust olla ära kuulatud (viies väide, vt selle kohta allpool 2. jagu).

1. Õigus tutvuda toimikuga (kolmas ja neljas väide)

156. Kaitseõiguste tagamise põhimõttest tulenev õigus tutvuda toimikuga tähendab, et komisjon peab võimaldama asjaomasel ettevõtjal põhjalikult uurida kõiki uurimistoimikus olevaid dokumente, mis võivad omada tähtsust tema kaitse seisukohast. Need hõlmavad nii süüstavaid kui ka õigustavaid dokumente, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni asutusesisesed dokumendid ja muu konfidentsiaalne teave.( )

157. Vaidlust ei ole selle üle, et Solvay sai haldusmenetluses tutvuda ainult menetlustoimiku nende osadega, mida komisjon kasutas vaidlusaluses otsuses ettevõtja vastu. Arvukatele muudele menetlustoimikus olevatele dokumentidele, millega Solvayl oleks olnud oma kaitseõiguste alusel samuti õigus tutvuda, ei võimaldatud ettevõtjale juurdepääsu. Sellega rikkus komisjon olulist menetluseeskirja,( ) milleks on õigus heale haldusele.( ) Sellist menetlusnormi rikkumist ei saa pärast vaidlusaluse otsuse tegemist enam heastada, eelkõige mitte üksikute dokumentide esitamisega mõnes hilisemas kohtumenetluses.( )

158. Praeguses staadiumis käsitlevad menetlusosalised üksnes küsimust, kas Üldkohus oleks pidanud vaidlusaluse otsuse komisjoni poolt menetlusnormi rikkumist arvestades tühistama. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt toob nimelt menetlusnormide rikkumine toimikutega tutvumisel haldusmenetluses kaasa komisjoni otsuse tühistamise üksnes juhul, kui sellega kaasnes kaitseõiguste rikkumine.( )

159. Vastupidi komisjonile ja Üldkohtule leiab Solvay, et tema kaitseõigusi on rikutud ja põhjendab seda arvukate argumentidega. Seejuures tugineb apellant peamiselt liidu õiguses tunnustatud õiguse üldpõhimõtetele: kaitseõiguste tagamisele, süütuse presumptsioonile ja tõendamiskoormise jagamisele. Lisaks heidab Solay ette Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumist ning põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu, artikli 48 ja artikli 52 lõike 3, EÕIK artikli 6 ja ELL artikli 6 lõike 1 rikkumist.

160. Täpsemaid argumente esitab Solvay siiski ainult kaitseõiguste kohta ning möödaminnes ka süütuse presumptsiooni ja põhjendamiskohustuse kohta. Tema üksikutel viidetel põhiõiguste hartale, EÕIK artiklile 6 ja ELL artikli 6 lõikele 1 ei ole iseseisvat sisu, mistõttu need ei vaja põhjalikumat arutamist. ELL artikli 6 lõike 1 kohta piisab viitest, et nimetatud säte ei sisalda iseenesest põhiõiguste garantiisid. EÕIK artikkel 6 ei ole enne liidu ühinemist EIÕK‑ga( ) liidu institutsioonidele otseselt kohaldatav, kuid seda võetakse arvesse liidu õiguse üldpõhimõtete ning põhiõiguste tõlgendamisel ja kohaldamisel, kui heidetakse ette nende rikkumist.( )

161. Solvay kaitseõiguste, süütuse presumptsiooni ja põhjendamiskohustuse kohta esitatud väidete hindamiseks teen ettepaneku järgida komisjoni algatatud kontrollimise järjekorda, mis põhineb vaidlustatud kohtuotsuse struktuuril. Seetõttu esitan kõigepealt oma seisukoha kolmanda ja neljanda väite vastuvõetavuse kohta (selle kohta allpool punkt a), enne kui asun käsitlema väiteid, mis puudutavad dokumente, millega tutvumist esimeses kohtuastmes võimaldati (neljas väide, selle kohta allpool punkt b); järgnevalt käsitlen ma väiteid, mille esemeks on menetlustoimiku kadunud osad (kolmas väide, selle kohta allpool punkt c).

a) Kolmanda ja neljanda väite vastuvõetavus

162. Komisjon vaidlustab neljanda väite ja kolmanda väite ühe osa vastuvõetavuse. Ta väidab, et asjaolu hindamine, kas teatavad dokumendid on tarvilikud ettevõtja kaitse jaoks, moodustab osa faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisest, mis on üksnes Üldkohtu ülesanne ega kuulu põhimõtteliselt apellatsioonimenetluses uuesti kontrollimisele.

163. See lähenemisviis ei veena mind. Euroopa Kohus ei pea käesolevas asjas menetlustoimiku üksikuid dokumente silmas pidades asendama Üldkohtu hinnangut oma hinnanguga.( ) Euroopa Kohtu ülesandeks on pigem kontrollida, kas Üldkohus võttis faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisel aluseks õiged kriteeriumid ja mõõdupuud. See kujutab endast õigusküsimust, mille kontrollimiseks on apellatsioonimenetluses pädev Euroopa Kohus.( )

b) Menetlustoimiku osad, millega on võimalik tutvuda üksnes Üldkohtus (neljas väide)

164. Neljas väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 417–446 vastu, mis käsitlevad küsimust, kas menetlustoimiku osad, millega oli esimest korda võimalik tutvuda kohtumenetluses, on Solvay kaitse jaoks tarvilikud. Kuna Üldkohus ei pidanud nende tarvilikkust tõendatuks, tegi ta järelduse, et komisjon ei rikkunud kaitseõigusi.( )

i) Neljanda väite esimene osa

165. Neljanda väite esimeses osas esitatakse kaks kritiseerivat argumenti vaidlustatud kohtuotsuse kohta, millest esimene väide on minu arvates põhjendamatu, teine aga põhjendatud.

166. Ühelt poolt arvab apellant, et Üldkohus oleks pidanud esimeses kohtuastmes ette heidetud kaitseõiguste rikkumist kontrollima enne seda, kui ta asus kontrollima sisulisi hindamisvigu käsitlevaid väiteid. Vastasel juhul eksisteerib oht, et Üldkohus juhindub asjaolu hindamisel, kas erinevad dokumendid on ettevõtja kaitse jaoks tarvilikud, juba vaidlusaluse otsuse sisulise kontrolli tulemusest.

167. Esimene kritiseeriv argument tuleb tagasi lükata. Nagu komisjon õigesti märgib, puudub materiaalõigust ja menetlusõigust puudutavate etteheidete kontrollimisel loogiliselt imperatiivne järjekord.( ) (Küsimust, kas Üldkohus võib menetlusõigust puudutavate etteheidete hindamisel sisuliselt juhinduda sellest, milline hinnang antakse ettevõtja esitatud materiaalõiguslikele väidetele, tuleb kolmanda väite raames veel eraldi uurida).( )

168. Teiseltpoolt heidab apellant Üldkohtule ette, et see käsitleb toimikuga tutvumise eesmärki liiga kitsalt. Tema arvates ei oleks Üldkohus tohtinud asjaolu, et erinevad dokumendid on ettevõtja kaitse jaoks tarvilikud, eitada põhjendusega, et Solvayle oli nendes sisalduv teave juba teada või et need puudutasid väiteid, mida ettevõtja oli juba ilma selletagi esitanud.

169. Erinevalt esimesest argumendist leiab teine kritiseeriv argument kinnitust.

170. Toimikuga tutvumise eesmärk on tagada haldusmenetluses osalevatele ettevõtjatele, kellele heidetakse ette konkurentsieeskirjade rikkumist (neid nimetatakse ka „asjaomased ettevõtjad”), kaitseõiguste tõhus kasutamine.( ) Neile tuleb võimaldada tutvuda komisjoni toimikutes sisalduvate tõenditega, et nad saaksid nende alusel järelduste kohta, millele komisjon on oma vastuväiteteatises jõudnud, asjakohaselt seisukohale asuda.( ) Sel viisil järgitakse asjaomaste ettevõtjate ja komisjoni protsessuaalse võrdsuse ning seega kokkuvõttes hea haldusmenetluse põhimõtet.

171. Kui asjaomasele ettevõtjale jäeti haldusmenetluses õigustavad dokumendid edastamata, siis peab ettevõtja hiljem üksnes tõendama, et dokumentide avaldamata jätmine võis tema kahjuks mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu.( ) Seega piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks saanud nimetatud õigustavaid dokumente kasutada enda kaitsmisel.( )

172. Kindlasti puudutab see esmajoones neid dokumente, mis oleksid võimaldanud asjaomasel ettevõtjal tuua haldusmenetluses välja uued asjaolud. Kohtuotsuses Aalborg Portland räägib Euroopa Kohus sellega seoses asjaoludest, „mis ei olnud kooskõlas selles staadiumis komisjoni poolt tehtud järeldustega, ning oleks seega saanud mõjutada mis tahes viisil komisjoni poolt otsuses antavaid hinnanguid vähemalt ettevõtjale süüks pandava tegevuse raskuse ja kestuse osas ning järelikult ka trahvi suuruse osas”.( )

173. Ma ei arva aga, et kohtuotsusest Aalborg Portland ning mõnest teisest kohtuotsusest, kus Euroopa Kohus on kasutanud sellega sarnast sõnastust,( ) saab tuletada toimikuga tutvumise eesmärgi üldist piiramist pelgalt uute asjaolude väljauurimisele. Vastupidi, mulle näib, et juba kohtuotsuses Aalborg Portland oli Euroopa Kohus teatud määral tunnustanud toimikuga tutvumise muid eesmärke, nimelt eriti sõnastusega „oleks [...] saanud mõjutada mis tahes viisil”.( )

174. Nagu Solvay õigesti märgib, ei ammendu toimikuga tutvumise eesmärk sellega, et võimaldada asjaomasel ettevõtjal esitada haldusmenetluses uusi argumente või asjaolusid. Toimikuga tutvumine on pigem ka seetõttu olulise praktilise väärtusega, et see võimaldab asjaomasel ettevõtjal kooskõlastada haldusmenetluses oma argumente kolmandate isikute seisukohtadega – näiteks klientide, tarnijate, konkurentide ja ühenduste argumentidega. Eelkõige saab asjaomane ettevõtja kasutada mõnda kolmandate isikute seisukohta vajaduse korral selleks, et omaenda seisukohti komisjonile paremini põhjendada.

175. On ilmselge, et asjaomase ettevõtja ütlustel võib olla komisjoni jaoks suurem kaal, kui ettevõtja ei tugine nende puhul mitte ainult enda sisedokumentidele ja teadmistele või üldiselt kättesaadavatele allikatele, vaid neid kinnitavad peale selle ka võimalike vastandlike huvidega kolmandate isikute seisukohad.( ) Seda seetõttu, et haldusmenetluses ei ole asi mitte ainult selles, et asjaomane ettevõtja esitab paikapidavad argumendid, vaid ka selles, et ta esitab need argumendid põhjendatult ja piisavalt tõendatult.

176. Üldkohus seda ei mõista, kui ta märgib vaidlustatud kohtuotsuses mitmes kohas, et teatud dokumentide edastamata jätmine haldusmenetluse ajal ei saanud menetluse käiku ja vaidlustatud otsuse sisu Solvay kahjuks mõjutada,

– sest ettevõtjale „ei olnud teadmata” dokumentides käsitletud asjaolud,( )

– sest ettevõtja oli võimeline esitama vajalikud andmed,( ) ilma et tal oleks vaja olnud tugineda oma konkurentide dokumentidele,( )

– sest ettevõtja oli juba esitanud teatavad dokumentidest tulenevad argumendid( ) või

– sest komisjon oli sellest dokumentidest tulenevast faktilisest olukorrast teadlik.( )

177. Toimikuga tutvumine peab võimaldama asjaomasel ettevõtjal end paremini kaitsta,( ) kui ta oleks saanud seda omal jõul teha. Liiga kitsa arusaama tõttu toimikuga tutvumise eesmärgist, mis ei võta arvesse äsja nimetatud aspekte,( ) ei mõistnud Üldkohus kaitseõiguste ulatust haldusmenetluses ning rikkus seega õigusnormi.

ii) Neljanda väite teine osa

178. Neljanda väite teises osas heidab Solvay Üldkohtule ette, et see esitas kaitseõiguste rikkumise tõendamisele ülemäära rangeid nõudeid. Seejuures viitab apellant mõnele vaidlustatud kohtuotsuse lõigule, milles kohus märgib, et

– Solvay „ei ole tõendanud, et [teatavate dokumentide] avaldamata jätmine mõjutas menetluse käiku ja vaidlustatud otsuse sisu tema kahjuks”( ) ja

– asjaolud, mis Solvay toimikuga tutvumise tulemusel kohtus esitas, ei sea kahtluse alla vaidlustatud otsuses sisalduvat komisjoni analüüsi.( )

179. Nagu Solvay õigesti väidab, ei ole kriteeriumiks, mille alusel võib eeldada kaitseõiguste rikkumist menetlusnormi rikkumise tõttu toimikuga tutvumisel mitte asjaolu, kas õigustava dokumendi avalikustamata jätmine „mõjutas” menetluse käiku ja komisjoni otsuse sisu asjaomase ettevõtja kahjuks, vaid asjaolu, kas see „võis mõjutada” menetluse käiku ja komisjoni otsuse sisu.( )

180. Erinevus formuleeringute „mõjutas” ja „võis mõjutada” vahel näib esmapilgul olevat minimaalne. Seepärast on kiusatus lükata Solvay väide semantilise teravmeelsusena tagasi.

181. Tegelikult näitavad need keelelised nüansid aga seda, et Üldkohus kasutas Solvay esitatud väite, mis puudutas kaitseõiguste rikkumist, kontrollimisel valesid kriteeriume: Üldkohus nõudis ekslikult selle tõendamist, et vaidlusaluste dokumentide avalikustamise korral oleks haldusmenetluse tulemus olnud teistsugune.( ) Tegelikult oleks Üldkohus võinud tugineda üksnes sellele, kas asjaomane ettevõtja tõendas – kas või väikest – võimalust, et dokumendid, millega ta ei saanud haldusmenetluses tutvuda, oleksid võinud olla tema kaitse jaoks tarvilikud.( ) Seda seetõttu, et asjaomane ettevõtja ei pea tõendama, et kui ta oleks saanud edastamata jäetud dokumentidega tutvuda, oleks komisjoni otsuse sisu olnud teistsugune.( )

182. Järelikult rikkus Üldkohus kaitseõiguste kontrollimisel õigusnormi.

183. Sellega seoses heidab Solvay lisaks ette veel süütuse presumptsiooni rikkumist, kuid minu arvates ei ole sellel väitel kaitseõiguste rikkumise väite kõrval iseseisvat sisu, mistõttu ma seda lähemalt ei käsitle.

184. Lõpuks peab Solvay vaidlustatud kohtuotsuse põhjendust vastuoluliseks, sest Üldkohus viitab sissejuhatuseks õigele kontrolli kriteeriumile („oleks olnud kas või väike võimalus, et haldusmenetluse tulemus oleks olnud teistsugune”( )), samal ajal kui hiljem rakendab Üldkohus rangemat kriteeriumi (Solvay „ei ole tõendanud, et [...] dokumentide avaldamata jätmine mõjutas menetluse käiku ja vaidlustatud otsuse sisu tema kahjuks”( ) ega seadnud „kahtluse alla vaidlustatud otsuses sisalduvat komisjoni analüüsi”( )). Nagu eespool siiski näidatud,( ) on kaitseõiguste rikkumise tõendamisele esitatavate nõuete puhul tegemist sisulise küsimusega, mitte aga vaidlustatud kohtuotsuse põhjendamise küsimusega. Üldkohus võib seoses kaitseõigustega olla rikkunud õigusnormi, sellest ei järeldu siiski ühtlasi põhjenduste puudulikkus.

iii) Vahekokkuvõte

185. Neljas väide on seega suures osas põhjendatud. Esiteks ei mõistnud Üldkohus küsimuse hindamisel, kas dokumendid, millele haldusmenetluses puudus juurdepääs, on kaitse jaoks tarvilikud, toimikutega tutvumise eesmärki, ning teiseks esitas ta kaitseõiguste rikkumise tõendamisele ülemäära rangeid nõudeid.

c) Menetlustoimikute osade kadumine (kolmas väide)

186. Apellatsioonkaebuse kolmas väide käsitleb menetlustoimiku alamtoimikute kaotamist komisjoni poolt. See on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 465–482 vastu, milles Üldkohus käsitleb küsimust, kas Solvay kaitseõiguste rikkumine tulenes toimiku viie kausta puudumisest,( ) ning vastab sellele küsimusele eitavalt.( )

187. Apellant teeb kohtuotsuse vaidlusaluse lõigu suhtes arvukaid etteheiteid, mida on käsitletud nimetatud kolmanda väite kõigis kuues osas. Mitmes osas need siiski kattuvad. Sisuliselt on alati tegemist sama küsimusega: Kas Üldkohus tohtis välistada, et kadunud toimikud võisid olla Solvay kaitse jaoks tarvilikud?( )

188. Jagan apellandi arvamust, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt.

189. Kaalutluste lähtepunktiks peaks olema asjaolu, et ettevõtja, kellel haldusmenetluses ebaseaduslikult keelati tutvuda menetlustoimikute teatud osadega, peab kohtus üksnes tõendama, et ta oleks saanud kõnealuseid dokumente kasutada enda kaitseks.( ) Piisab sellest, kui ettevõtja tõendab – kas või väikest – võimalust, et dokumendid, millega ta ei saanud haldusmenetluses tutvuda, oleksid võinud olla tema kaitse jaoks tarvilikud.( )

190. Käesolevas asjas raskendas siiski Üldkohtu poolset menetlustoimiku nende osade tarvilikkuse kontrollimist, millega Solvay ei saanud tutvuda, asjaolu, et asjaomaseid dokumente ei suudetud üles leida.

191. Kindlasti ei oleks mõistlik alati lähtuda automaatselt sellest, et toimiku kadunud osad võisid olla tarvilikud asjaomase ettevõtja kaitse jaoks. Näiteks kui ammendava loendi abil on võimalik usutavalt mõista, et kõnealused menetlustoimiku osad sisaldasid üksnes dokumente, millele ei oleks nagunii olnud juurdepääsu, – seda tuleb eelkõige eeldada komisjoni otsuste projektide ja sisedokumentide puhul, kuid see võib puudutada ka muid konfidentsiaalseid dokumente,( ) – siis võib kaitseõiguste rikkumise algusest saadik välistada.

192. Käesoleval juhul ei olnud menetlustoimiku kadunud osade sisu siiski isegi osaliselt võimalik taastada.( ) Küsimust, keda selline olukord kahjustab, ei ole kohtupraktikas – nagu näha – veel selgitatud. Siiani tehtud kohtuotsused puudutasid haldusmenetluse dokumente, mille sisu oli kindel ja mida oli võimalik Üldkohtus kontrollida.( )

193. Põhimõtteliselt lasub asjaomasel ettevõtjal üksnes selle asjaolu põhjendamis- ja tõendamiskoormis, et ta oleks saanud toimiku osi, millega tal ebaseaduslikult keelati haldusmenetluses tutvuda, enda kaitseks kasutada.( ) See väide saab kehtida siiski ainult sel juhul, kui ettevõtja käsutuses on vähemalt olulisi viiteid nende dokumentide, millele talle ei võimaldatud juurdepääsu, autorite ning laadi ja sisu kohta.

194. Seevastu kuulub suutmatus üles leida menetlustoimiku osad komisjoni vastutusalasse. Hea halduse põhimõtte kohaselt on komisjon nimelt kohustatud toimikuid korrakohaselt pidama ja kindlalt säilitama. Korrakohase toimikute pidamise juurde kuulub eelkõige ka ammendava loendi koostamine, et tagada hilisem toimikuga tutvumine.

195. Kui toimiku kadunud osade sisu – nagu käesolevas asjas – ei saa sellise loendi puudumise tõttu kindlalt taastada, siis saab kaitseõiguste seisukohalt teha ainult ühe järelduse: ei saa välistada, et asjaomane ettevõtja oleks saanud dokumente, mida ei suudeta üles leida, kasutada enda kaitseks.

196. Sellest hoolimata eeldatakse vaidlustatud kohtuotsuses täpselt vastupidist: Üldkohtu arvates saab välistada, et Solvay oleks võinud toimiku puuduvatest osadest leida oma kaitse jaoks tarvilikke dokumente.( )

197. Üldkohus põhjendab oma arvamust sellega, et kõik Solvay poolt vaidlusaluse otsuse vastu esitatud materiaalõiguslikud väited („sisulised etteheited”) tuleb tagasi lükata.( ) Niisiis seotakse küsimuse hindamine, kas toimiku kadunud osad on tarvilikud Solvay kaitse jaoks, sellega, kas on põhjendatud tema vastuväited tuvastuse vastu, et ta on turgu valitsevat seisundit kuritarvitanud.( ) Teisisõnu: Üldkohus näib oletavat, et sellel, kes ei saanud siiani loota edule, ei oleks ka menetlusakti puuduvates osades trumpi tagavaraks olnud.

198. Niisugune toimimisviis kujutab endast õigusnormi rikkumist. Kindlasti tuleb iga konkreetse juhtumi erandlike asjaolude alusel kontrollida, kas tegemist on kaitseõiguste rikkumisega. Seda kontrolli tuleb siiski teostada sellest aspektist lähtudes, mida komisjon asjaomasele ettevõtjale süüks paneb, seega missuguseid etteheiteid ta ettevõtjale esitab.( ) Seda seetõttu, et nende komisjoni „etteheidete” vastu peab ettevõtja end kaitsma. Seevastu on täiesti tähtsusetu, milliseid sisulisi etteheiteid on ettevõtja omalt poolt siiani vaidlusalusele otsusele esitanud ja kas need etteheited on põhjendatud.

199. Üldkohus seab selle, kas kadunud dokumendid on Solvay kaitse jaoks tarvilikud, ekslikult sõltuvusse küsimusest, kas ettevõtja senised argumendid „on tulemusetud”( ) või kas neil „puudub faktiline alus”,( ) kas Solvay on vaidlustanud komisjoni teatud tuvastused( ) ja kas ta on siiani teatavad selgitused võlgu jäänud.( )

200. Õige oleks olnud küsida üksnes seda, kas menetlustoimiku osad, mida ei suudeta üles leida, võisid sisaldada informatsiooni, mis oleks võimaldanud Solvayl tema seniseid argumente vaidlusaluse otsuse vastu paremini põhjendada või isegi uusi argumente esitada.

201. Üldkohus väldib seda küsimust sellega, et seab esiplaanile komisjoni olemasolevad tõendid turgu valitseva seisundi ja selle kuritarvitamise kohta.( ) Seejuures jätab ta siiski jätkuvalt tähelepanuta selle, et toimiku kadunud osad võiksid sisaldada teavet, mis võib neid tõendeid kõigutada või neid siiski teistsuguses valguses paista lasta. Sellele on Solvay õigesti tähelepanu juhtinud.

202. Esiteks on sellega seoses oluline, et suured turuosad kujutavad endast küll prima facie tõendit Solvay turgu valitseva seisundi kohta. Nagu kohus siiski ise möönab,( ) kehtib see ainult juhul, kui ei esine erandlikke asjaolusid.( ) Miks peab aga Solvay ise kõikidest erandlikest asjaoludest teadlik olema, mistõttu ei saaks kadunud dokumentidest tema kaitseks enam midagi uut tuleneda,( ) seda Üldkohus ei selgita. Asjakohased andmed turuosade, konkurentide võimsuse ja asjaomase ettevõtja klientide võimaliku turgu tasakaalustava jõu ulatuse kohta võivad ilmneda ka kolmandate isikute seisukohtadest.( )

203. Teiseks tuleb meenutada, et Solvay teatud tegevuste kuritarvitav laad – näiteks tema poolt tehtud hinnaalanduse puhul – ilmneb nimelt „otsestest dokumentaalsetest tõenditest.”( ) Vastupidi niisugusele esmamuljele võib olla siiski nii, et kuritarvitamist tuleb eitada, kui esineb pidepunkte objektiivse majandusliku õigustatuse kohta.( ) Sellised pidepunktid ei pea tingimata pärinema turgu valitseva ettevõtja tegevuspiirkonnast, neid võivad anda ka kolmandad isikud – näiteks asjaomase ettevõtja kliendid. Seetõttu ei saa välistada, et need pidepunktid oleksid ilmsiks tulnud toimiku kadunud osadest.( )

204. Erinevalt sellest, mida arvab Üldkohus, ei olnud Solvay ülesanne esile tuua, mil määral täpselt võiks menetlustoimiku kadunud osadest ilmneda pidepunkte tema kasuks. Nende dokumentide sisu oli Üldkohtus võimatu taastada ning kelleltki ei saa nõuda võimatut. Ka selle võimatuse tagajärgi ei tohtinud panna Solvay süüks, kuna kõnealuste dokumentide kadumine kuulus komisjoni vastutusalasse.( ) Seega kujutas endast õigusnormi rikkumist Üldkohtu poolt korduvalt esile toodud oletus, et Solvay oleks pidanud sisuliselt tõendama kadunud dokumentide tarvilikkust enda kaitse jaoks.( )

205. Kokkuvõttes rakendas Üldkohus seega küsimuse kontrollimisel, kas menetlustoimiku dokumendid, mida ei suudeta üles leida, võisid olla Solvay kaitse jaoks tarvilikud, valesid kriteeriume. Ta ei mõistnud nõudeid, mis tulenevad selles osas kaitseõigustest. Järelikult tuleb kolmanda väitega nõustuda.

206. Solvay poolt sellega seoses samuti ette heidetud süütuse presumptsiooni rikkumisel ei ole iseseisvat sisu, mis ulatuks kaugemale kaitseõiguste raames arutatud põhjendamis- ja tõendamiskohustuse küsimustest. Seetõttu ei ole vaja seda väidet eraldi käsitleda.

2. Õigus olla ära kuulatud (viies väide)

207. Viienda väitega vaidlustab Solvay vaidlustatud kohtuotsuse punktid 184–193, milles Üldkohus jõuab järeldusele, et komisjon ei olnud kohustatud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ettevõtjat uuesti ära kuulama.( ) Solvay leiab seevastu, et 2000. aasta haldusmenetluses oleks pidanud ärakuulamine aset leidma, sest esimene – Üldkohtu poolt tühistatud – trahvi määramise otsus (otsus 91/299) ei olnud mitte ainult valesti vormistatud, vaid oli lisaks tehtud ka ilma, et tal oleks võimaldatud nõuetekohaselt toimikuga tutvuda.

a) Viienda väite esimene osa

208. Selle väite esimeses osas heidab Solvay ette Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumist. Vaidlustatud kohtuotsus ei käsitle küsimust, kas esimeses haldusmenetluses tehtud menetlusvead seoses toimikuga tutvumise õigusega oleksid nõudnud uut ärakuulamist. Seega jättis Üldkohus Solvay esimeses kohtuastmes esitatud etteheite käsitlemata.

209. Selle argumendiga ei saa nõustuda. Üldkohus käsitles, kuigi ainult ühe lausega, nõuet hageja uuesti ära kuulata eelneva menetlusnormide rikkumise tõttu, mis puudutab toimikuga tutvumise õigust: Üldkohus viitas sellele küsimusele vastamisel oma märkustele toimikuga tutvumise õiguse kohta.( ) See oli Üldkohtu arusaama kohaselt loogiline ja järjekindel, sest Üldkohus lähtus ju sellest, et komisjon ei rikkunud toimikuga tutvumise ärajäämise tõttu kaitseõigusi.( ) Vastavalt vaidlustatud kohtuotsuses esitatud lahenduskäigule osutus seega ülearuseks Solvay uuesti ära kuulata.

210. Niisiis on Üldkohtu järeldused, mis puudutavad õigust olla ära kuulatud, piisavalt põhjendatud. Küsimus, kas sellega ei ole ka sisuliselt rikutud õigusnormi, on viienda väite teise osa ese, mida ma järgnevalt käsitlen.

b) Viienda väite teine osa

211. Viienda väite teises osas käsitleb Solvay sisuliselt küsimust, kas 1990. aastal esinenud menetlusnormide rikkumine seoses toimikuga tutvumisega nõudis hiljem – enne teise, käesolevas asjas vaidlusaluse 2000. aasta trahvi määramise otsuse (otsus 2003/6) tegemist – ettevõtja uut ärakuulamist.

212. Solvay väidab sisuliselt, et rikuti tema õigust olla ära kuulatud ning tema kaitseõigusi üldiselt. Lisaks heidab apellant ette põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu, artikli 48 ja artikli 52 lõike 3, EÕIK artikli 6 ja ELL artikli 6 lõike 1, hea halduse põhimõtte ja ELTL artikli 266 (endine EÜ artikkel 233) rikkumist. Kõiki neid väiteid iseloomustab ühine etteheide, et Üldkohus ei mõistnud vajadust Solvay komisjoni poolt uuesti ära kuulata.

213. Õigus olla ära kuulatud moodustab kaitseõiguste ühe osa, mida tuleb konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses järgida. Õigus olla ära kuulatud tähendab, et ettevõtjale, kelle suhtes viiakse läbi uurimine, antakse haldusmenetluses reaalne võimalus väljendada oma seisukohta käsitletavate asjaolude esinemise ja olulisuse ning komisjoni kasutatud dokumentide kohta.( ) Lihtseaduse tasandil oli nimetatud põhimõte vaidlusaluse otsuse tegemise ajal sätestatud määruse nr 17 artikli 19 lõikes 1.( )

214. Vaidlust ei ole selle üle, et Solvay kuulati käesolevas asjas komisjoni poolt ära 1990. aastal – enne esimese trahvi määramise otsuse (otsus 91/299) vastuvõtmist – vastuväiteteatise alusel. Vaieldakse üksnes küsimuse üle, kas meetmed, mis tuli võtta pärast komisjoni esimese trahvi määramise otsuse tühistamist vastavalt EÜ artiklile 233 (nüüd ELTL artikkel 266), hõlmasid uut ärakuulamist.

215. Määruse nr 17 kohases konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses ei tulene EÜ artiklist 233 tingimata komisjoni kohustust kogu menetlust uuesti alustada. Pigem võib komisjon menetlust uuesti jätkata punktist, kus liidu kohtud tuvastasid menetlusnormi rikkumise. Juhul kui ajaliselt enne menetlusnormi rikkumist tehtud menetlustoimingud olid seaduspärased, ei tarvitse neid korrata.

216. Kohtuasjas PVC, milles komisjoni esimene otsus tunnistati tühiseks vormivea tõttu seoses komisjoni volinike kolleegiumi poolt otsuse lõpliku vastuvõtmise korraga, nõustus Euroopa Kohus sellega, et komisjon tegi ilma asjaomaseid ettevõtjaid uuesti ära kuulamata teise, suures osas identse sisuga otsuse.( ) Vaidlustatud kohtuotsuses tugines Üldkohus nimetatud kohtupraktikale, et põhjendada, et ka käesolevas asjas ei olnud vaja Solvayd uuesti ära kuulata.( )

217. Esmapilgul näib, et kohtuasja PVC ja käesoleva asja asjaolud on tõepoolest ühesugused. Seda seetõttu, et ka käesoleval juhul oli komisjoni esimene trahvi määramise otsus (otsus 91/299) haldusmenetluse lõpus tehtud vormivea tõttu – täpsemalt otsuse vormistamisel – tühiseks tunnistatud.

218. Lähemal vaatlusel ilmneb aga oluline erinevus: erinevalt kohtuasjast PVC oli käesolevas asjas haldusmenetluses tegemist veel teise tõsise veaga, mis esines ammu enne trahvi määramise otsuse lõplikku vastuvõtmist ja vormistamist: asjaomasel ettevõtjal Solvayl ei võimaldatud õiguslikele nõuetele vastavalt piisavalt toimikuga tutvuda.( )

219. Oma otsustes esimese trahvi määramise otsuse kohta (otsus 91/299)( ) ei ole liidu kohtud küll käsitlenud toimikuga tutvumise õigust ja kaitseõigusi, pigem on nad piirdunud vormistamise probleemidega. Sellest ei saa siiski järeldada, et liidu kohtud oleksid kinnitanud haldusmenetluse korrakohast käiku selles osas, mis puudutab toimikuga tutvumise õigust ja kaitseõigusi.

220. Vastupidi, Üldkohus tuvastas otsuse 91/297 kohta, mis põhineb samasugusel konkurentsiõiguse alasel haldusmenetlusel nagu otsus 91/299, kaitseõiguste rikkumist ebapiisava toimikuga tutvumise tõttu.( ) Peale selle oli juba alates 1982. aastast olemas komisjoni selge praktika toimikuga tutvumise võimaldamise kohta.( )

221. Komisjonil võib küll olla õigus, et Üldkohtu 29. juuni 1995. aasta erinevad otsused ei andnud ühetaolisi signaale toimikuga tutvumise õiguse võimaldamise eesmärkide ja ulatuse kohta.( ) Hiljemalt käesolevas asjas vaidlusaluse, teise trahvi määramise otsuse tegemise ajal 2000. aastal olid kõik võimalikud sellekohased arusaamatused siiski ammu kõrvaldatud.( )

222. Neil asjaoludel oleks komisjon pidanud käesolevas asjas pärast esimese trahvi määramise otsuse tühistamist uuesti alustama haldusmenetlust alates staadiumist vahetult pärast vastuväiteteatise kättetoimetamist. Ta oleks pidanud vastavalt õigusnormidele võimaldama Solvayl piisavalt tutvuda dokumentidega ning ettevõtja selle alusel uuesti ära kuulama.

223. Komisjoni kohustuse osas, kuulata ettevõtja pärast toimikuga tutvumist uuesti ära, ei muuda midagi ka asjaolu, et teise, käesolevas asjas vaidlusaluse trahvi määramise otsuse (otsus 2003/6), aluseks ei olnud uued etteheited.( ) Solvayl oli küll juba 1990. aastal üks kord võimalus olla ära kuulatud kõikide etteheidete osas, mille komisjon võttis aluseks nii oma esimeses kui ka teises trahvi määramise otsuses. Solvay pidi seda siiski tegema menetlustoimiku äärmiselt fragmentaarse tundmise alusel, kuna talle olid edastatud üksnes süüstavad dokumendid.( )

224. Õigus olla ära kuulatud ei ammendu seisukoha võtmise õigusega komisjoni kõigi etteheidete suhtes. Pigem peab asjaomane ettevõtja saama võimaluse esitada oma seisukoht, olles teadlik kõikidest menetlustoimiku osadest, millele tuleb seaduse alusel juurdepääs võimaldada. Vastasel juhul kaotaksid kaitseõigused konkurentsiõiguse alases menetluses suure osa oma toimest.

225. Seisukohavõtu võimalus on täiesti teistsuguse kvaliteediga, kui asjaomasel ettevõtjal oli enne seda võimalik korrakohaselt toimikuga tutvuda. Eelkõige on ilmne, et ettevõtja, kellel võimaldati tutvuda mitte ainult süüstavate, vaid ka õigustavate dokumentidega, saab end komisjoni etteheidete vastu tõhusamalt kaitsta kui ettevõtja, kellele esitati eranditult süüstav materjal.

226. Üldkohus rikkus seega õigusnormi, mis puudutab õigust olla ära kuulatud, kui ta ei pidanud Solvay uut ärakuulamist komisjoni poolt vajalikuks. Kokkuvõttes jätkub siinjuures õigusnormi rikkumine, mis esineb vaidlustatud kohtuotsuses seoses toimikuga tutvumise õigusega.( )

227. Hea halduse põhimõtet, mida Solvay samuti rõhutab, ei ole tarvis siinkohal enam käsitleda, kuna sellele tuginevatel argumentidel ei ole kaitseõiguste ja õiguse olla ära kuulatud kohta esitatud argumentide kõrval iseseisvat sisu. Samuti ei ole vaja, nagu juba selgitatud,( ) käsitleda EÕIK artiklit 6 ja ELL artikli 6 lõiget 1.

c) Vahekokkuvõte

228. Kokkuvõttes tuleb seega viienda väite teise osaga nõustuda.

D. Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul (apellatsioonkaebuse esimene väide)

229. Esimese väitega, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 119–142 vastu, heidab Solvay ette, et on rikutud tema õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul. Nimetatud põhiõigus on Euroopa Kohtu praktikas liidu õiguse üldpõhimõttena tunnustatud nii komisjoni haldusmenetluses kui ka liidu kohtute menetluses.( ) Vahepeal on see põhimõte sätestatud ka põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 ja artikli 47 teises lõigus.

230. Kuigi liidu kohtud olid juba mitmel korral käsitlenud mõistliku menetlusaja probleemi konkurentsi valdkonnas, näivad mulle Solvay tõstatatud õigusküsimused olevat eriti kaalukad. Ühelt poolt puudutavad need juhtumit, mil menetluse absoluutne kestus oli kõiki haldus- ja kohtumenetluse etappe arvesse võttes kahtlemata eriti pikk. Teisalt esitati nimetatud etteheited Lissaboni lepingu jõustumise taustal 1. detsembril 2009, millega Euroopa Liidu põhiõiguste harta muutus siduvaks õiguseks (ELL artikli 6 lõige 1).

231. Esimene väide jaguneb ühtekokku viieks osaks, mis käsitlevad osaliselt menetluse kestuse hindamist (vt allpool alapunkt 1) ja osaliselt menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikke tagajärgi (vt allpool alapunkt 2).

1. Nõuded menetluse kestuse hindamisele (esimese väite esimene ja teine osa)

232. Menetluse kestuse hindamisele esitatavad õiguslikud nõuded on esimese väite mõlema esimese osa esemeks.

a) Sissejuhatav küsimus, kas Solvay väited on tulemusetud

233. Erinevalt sellest, mida arvab komisjon, ei jookse Solvay väited mingil juhul „suures osas tühja”. Kindlasti eeldab vaidlustatud kohtuotsuse võimalik tühistamine veel ühte mõttelist sammu – kaalutlusi ülemäära pika menetluse eest sanktsioonide määramise kohta. Sellest hoolimata on menetluse kestuse arutamine vältimatu,( ) sest ilma menetluse ülemäära pika kestuse tuvastamiseta ei saa õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul lugeda algusest saadik rikutuks. Kriteeriumide suhtes, mida Üldkohus rakendas menetluse kestuse hindamisel, ei saa apellatsioonimenetluses olla välistatud Euroopa Kohtu igasugune õiguslik kontroll.

234. Solvay etteheited menetluse kestuse kohta jookseksid igatahes tühja juhul, kui apellant oleks need esitanud eraldi etteheidetest, mis käsitlevad menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikke tagajärgi. Seda ei ole aga käesolevas asjas tehtud. Pigem tehakse vaidlustatud kohtuotsusele etteheiteid mõlemast aspektist lähtudes, kusjuures esimese väite kolmas kuni viies osa käsitlevad spetsiaalselt õiguslikke tagajärgi.

235. Seda arvesse võttes tuleb tagasi lükata komisjoni vastuväide, et Solvay väited ei saa olla tulemuslikud.

b) Vajadus anda menetluse kestusele terviklik hinnang (esimese väite esimene osa)

236. Esimese väite esimeses osas heidab Solvay ette, et Üldkohus käsitles menetluse kestuse hindamisel üksikuid haldus- ja kohtumenetluse etappe üksnes eraldi, ilma 1989. aasta aprillist alates kestvale menetlusele tervikuna hinnangut andmata.

237. Menetluse kestuse mõistlikkust hinnatakse vastavalt iga kohtuasja konkreetsetele asjaoludele ning eelkõige vaidluse olulisusele huvitatud isiku jaoks, kohtuasja keerukusele ning hageja ja pädevate ametivõimude käitumisele.( ) Euroopa Kohus on selle kohta märkinud, et oluliste kriteeriumide loetelu ei ole ammendav.( )

238. Kahtlemata kuulub menetluse kestuse asjakohase kontrollimise juurde see, et Üldkohus hindab eraldi iga üksiku menetluse etapi kestust.( ) Kui mõni menetluse etapp on olnud ülemäära pikk, siis õigustab juba ainuüksi see asjaolu tuvastust, et on rikutud õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul.( )

239. Menetluse kestuse asjakohase kontrollimise juurde ei kuulu aga mitte ainult selline „jupphaaval” hindamine, vaid ka tervikhinnangu andmine haldusmenetluse või võimalike kohtumenetluste kestusele.( )

240. Tervikhinnangu andmise nõudele ei saa esitada vastuväidet, et haldus- ja kohtumenetlused on erinevat laadi ning et nõuded, mida haldusasutused või kohus peavad täitma, on toodud põhiõiguste harta erinevates sätetes. Asjaomase ettevõtja vaatepunktist on oluline üksnes see, millal tema „asjas” tehakse erapooletu asutuse poolt lõplik otsus. Põhiõiguste harta artikli 41 lõige 1 ja artikli 47 teine lõik sisaldavad ainult ühe ja sama menetlusõiguse põhimõtte kahte ilmingut, nimelt et õigussubjektidel on õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul.

241. On tõsi, et juhul kui haldus- või kohtumenetluse ükski konkreetne etapp ei olnud omaette võetuna ülemäära pikk, siis ei eeldata tavaliselt, et õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul on rikutud. Mida rohkem etappe on aga kogu menetlusel – mis koosneb ühest või mitmest haldus- ja/või kohtumenetlusest – seda olulisem on kogu menetluse kestuse hindamine.

242. Käesolevas asjas järgnes haldusmenetluse esimesele osale (1989–1990) ja esimesele kohtumenetlusele (1991–2000), haldusmenetluse – olgugi et ebatäielik – teine osa (2000) ning teine kohtumenetlus (alates 2001. aasta märtsist).( ) Kõik need menetluse etapid kokku olid vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamise ajal kestnud juba üle 20 aasta; praeguseks on möödunud isegi 22 aastat. Ükski teine Euroopa konkurentsiõiguse alane menetlus ei ole nii kaua kestnud.( )

243. Neil asjaoludel tuli menetluse kestuse asjakohasel hindamisel arvesse võtta haldus- ja kohtumenetluse kogu kestust kuni vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamiseni. Kuna Üldkohus jättis sellise tervikhinnangu andmata, on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi. Seega on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa põhjendatud.

c) Väide põhjenduste puudulikkuse kohta (esimese väite teine osa)

244. Solvay heidab lisaks ette vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudulikkust (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga), kuna Üldkohus ei arvestanud oma kaalutlustes seoses menetluse kestusega omaenda menetlusetappi.

245. Tõepoolest ei maini Üldkohus ühegi sõnaga tema enda poolt peetud menetluse etapi kestust (menetlus kohtuasjas T‑57/01). Siiski tuleb meeles pidada, et esimese astme kohtu otsuse põhjendus võib olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid oma kontrolli teostamiseks.( )

246. Käesolevas asjas lähtus Üldkohus sellest, et mitte ainuüksi menetluse kestus, vaid üksnes – menetluse kestusest tingitud – kaitseõiguste rikkumine võis viia vaidlusaluse otsuse tühistamiseni. Kuna Üldkohtu arvates ei saanud kaitseõiguste rikkumist eeldada, võidi vaidlustatud kohtuotsuses loobuda Solvay poolt Üldkohtus menetluse kestuse kohta esitatud argumentide sõnaselgest hindamisest. Selles mõttes ei ole tegemist põhjenduste puudulikkusega.

247. Neil asjaoludel tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.

2. Menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikud tagajärjed (esimese väite kolmas kuni viies osa)

248. Esimese väite kolmandast viienda osani käsitleb Solvay haldus- ja kohtumenetluse mõistliku aja võimaliku ületamise õiguslikke tagajärgi.

a) Nõue tõendada kaitseõiguste kahjustamist (esimese väite kolmas osa)

249. Esimese väite kolmanda osa raames kerkib põhjapaneva tähtsusega õigusküsimus. Pooled vaidlevad selle üle, kas põhiõiguse asja arutamisele mõistliku aja jooksul võimalik rikkumine õigustab juba iseenesest vaidlusaluse otsuse tühistamist, või tuleb lisaks tõendada ka asjaomase ettevõtja kaitsevõimaluste kahjustamist.( )

250. Üldkohus lähtus vaidlustatud kohtuotsuses sellest, et menetluse ülemäära pikk kestus võib viia komisjoni otsuse tühistamiseni ainult juhul, kui on tõendatud, et menetluse kestus mõjutas asjaomase ettevõtja kaitseõigusi.( ) Selline toimimisviis on kooskõlas vahepeal väljakujunenud Euroopa Kohtu praktikaga, mis tugineb üldjuhul sellele, kas menetluse kestus võis mõjutada selle tulemust.( )

251. Solvay peab seda kohtupraktikat siiski aegunuks ja kutsub Euroopa Kohut üles seda praktikat uuesti läbi vaatama, võttes arvesse põhiõiguste harta siduvust alates Lissaboni lepingu jõustumisest.

252. Erilise tähtsusega on seoses sellega harta artikli 52 lõikes 3 sätestatu. Nimetatud sätte esimene lause sisaldab ühtsuse klauslit, mille kohaselt hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduse kaitse konventsiooniga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud.

253. On õige, et liidu põhiõigus asja arutami