ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-645/11

Land Berlin

versus

Ellen Mirjam Sapir jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

„Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artikli 1 lõige 1 ja artikli 6 punkt 1 — Mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad” — Avalik-õigusliku isiku poolt alusetult tehtud makse — Makse tagastamise nõue kohtule esitatud hagis — Kohtualluvuse kindlaksmääramine seotuse korral — Tihe seos nõuete vahel — Kostja, kelle alaline elukoht on kolmandas riigis”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 11. aprill 2013

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad” hõlmab alusetu rikastumise väljaandmise hagi juhul, kui avalik-õiguslik isik, keda asutus, mis on loodud seadusega, mille alusel heastatakse totalitaarse režiimi toime pandud tagakiusamisi, on kohustanud kannatanule maksma hüvitisena osa kinnisasja müügitulust, kandis kannatanule ekslikult üle kogu müügisumma ja nõuab seejärel kohtus alusetu rikastumise väljaandmist. (vt punkt 38 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 40–43 ja 53)

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses esineb tihe seos teiste liikmesriikide territooriumil elava mitme kostja vastu esitatud nõuete vahel juhul, kui need kostjad tuginevad täiendavatele kahju hüvitamise õigustele, mille kohta on vaja otsus teha ühtselt. Nimelt, isegi kui ühe kostja vastu esitatud nõude õiguslik alus erineb sellest, millel põhineb ülejäänud kostjate vastu esitatud hagi, esineb vajadus teha otsus ühtselt, kui kõik eri nõuded on kantud samast huvist. Määruse artikli 6 punkti 1 sõnastusest ei nähtu, et erinevate kostjate vastu esitatud hagide õiguslike aluste identsus kuuluks selle sätte kohaldamise tingimuste hulka. Selline identsus on vaid üks asjakohane tegur teiste seas. (vt punktid 44, 47 ja 48 ning resolutsiooni punkt 2)
Pärast määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta, muudetud määrusega nr 988/2009, jõustumist ei tohiks selle määruse artikli 65 sätteid tõlgendada lähtuvalt Euroopa Kohtu 12. juuni 1986. aasta otsusest kohtuasjas 1/85: Miethe. Seoses täielikult töötu piirialatöötajaga, kes on säilitanud liikmesriigiga, kus ta viimati töötas, sellised tihedad isiklikud ja tööalased sidemed, et tal on just selles riigis parimad väljavaated tööle naasta, tuleb artiklit 65 mõista nii, et niisugune töötaja võib teha ennast täiendavalt nimetatud riigi tööhõiveametile kättesaadavaks, kuid mitte selleks, et saada selles riigis töötushüvitist, vaid üksnes eesmärgiga saada seal teenuseid uue töökoha leidmiseks.

Töötajate vaba liikumist käsitlevaid eeskirju, eelkõige neid, mis sisalduvad ELTL artiklis 45, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui viimase töökoha liikmesriik keeldub siseriikliku õiguse alusel andmast täielikult töötule piirialatöötajale, kellel on selles liikmesriigis parimad väljavaated uuesti tööd leida, töötushüvitist põhjendusel, et see töötaja ei ela tema territooriumil, tingimusel et kooskõlas määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta, muudetud määrusega nr 988/2009, artikli 65 sätetega on kohaldatavateks õigusaktideks elukohajärgse liikmesriigi õigusaktid.

Vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu sätted ei saa tagada kindlustatule, et siirdumine teise liikmesriiki ei mõjuta tema sotsiaalkindlustust. Nimelt võib sinna siirdumine, võttes arvesse antud valdkonnas liikmesriikide skeemide ja õigusaktide vahel esinevaid erinevusi, sõltuvalt asjaoludest olla kindlustatu suhtes rahalisest aspektist rohkem või vähem soodne.

Erinevust viimase töökoha liikmesriigi õigusaktides ette nähtud hüvitiste ja elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel saadavate hüvitiste vahel ei saa neil tingimustel siiski pidada töötajate vaba liikumise piiranguks, kuna see erinevus on tingitud sellest, et liidu õigus on antud valdkonnas ühtlustamata.

(vt punktid 44–46 ja resolutsiooni punkt 2)
Originaalviaalides sisalduva vedela ravimilahuse –, mis on liidus turule viidud ja saanud müügiloa määruse nr 726/2004 (milles sätestatakse ühenduse kord inim- ja veterinaarravimite lubade andmise ja järelevalve kohta ning millega asutatakse Euroopa ravimiamet) artikli 3 lõike 1 alusel kui ravim, mis on arendatud määruse lisa punktis 1 loetletud biotehnoloogilistest protsessidest ühel viisil – väljavõtuks ja välja võetud lahuse ümbervalamiseks eeltäitesüstaldesse, kasutamata selleks ühtki määruse lisa punktis 1 loetletud biotehnoloogilistest protsessidest, ei ole osas, milles nende toimingute tulemusel ei muudeta kõnesolevat ravimprodukti ja milles need tehakse üksnes neid ette kirjutavate individuaalsete arstiretseptide alusel – seda tuleb kontrollida siseriiklikul kohtul – vaja saada müügiluba määruse nr 726/2004 artikli 3 lõike 1 alusel, ent need toimingud jäävad igal juhul reguleerituks direktiivi 2001/83 (inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta), muudetud direktiiviga 2010/84, sätetega.

Nimelt vastavad need tegelikkuses toimingutele, mida võiks või oleks võinud omal vastutusel teha vastava retsepti välja kirjutanud arst või siis apteek ise oma ruumides või ka haigla, ja mis tehakse pärast müügiluba omavate ravimite turuleviimist.

Seoses direktiivi 2001/83 kohaldatavusega ei saa esiteks välistada, et selle direktiivi artikli 5 lõikele 1, mis jätab vastavalt erivajadustele selle direktiivi sätetest välja ravimid, mida tarnitakse heauskselt tervishoiutöötaja ettekirjutuste kohaselt vormistatud omaalgatusliku tellimuse alusel ja mis on mõeldud kasutamiseks otseselt tema isiklikus vastutusalas olevatele üksikpatsientidele, võib tugineda seoses loaga ravimi kättesaadavaks tegemisega müügiloas mainimata ravinäidustusel, kui see toimub loaga spetsialisti ettekirjutuste kohaselt ja kui ravim on mõeldud kasutamiseks otseselt tema isiklikus vastutusalas olevatele üksikpatsientidele. Teiseks jääb vedela ravimilahuse niisugune väljavõtt igal juhul reguleerituks direktiivi 2001/83 artikli 40 lõikega 2.

(vt punktid 40–43, 45, 48, 51 ja 54 ning resolutsioon)
Määruse nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused, artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad üldsusele antavas teabes mainida toidu nimetust ja selle tootnud, seda töödelnud või selle turule viinud ettevõtja nime või ärinime olukorras, kus selline toit on küll tervisele ohutu, kuid on inimtoiduks kõlbmatu. Nimetatud määruse artikli 17 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et see lubab siseriiklikel ametiasutustel üldsusele sellist teavet anda kooskõlas määruse nr 882/2004 ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks, artiklis 7 ette nähtud nõuetega.

(vt punkt 37 ja resolutsioon)
Direktiivi elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab raadiosageduste kasutamise õigusi omavatele mobiilsideoperaatoritele ühekordse tasu, mis kuulub tasumisele nii raadiosageduste uute kasutusõiguste omandamisel kui ka nende õiguste uuendamise korral ning mis lisandub sageduste kasutusse andmise aastatasule – mille eesmärk on soodustada ressursside optimaalset kasutamist – ning ka loahalduse kulusid katvale tasule, tingimusel et nende tasudega püütakse tõepoolest tagada ressursi, mida endast kujutavad need raadiosagedused, optimaalne kasutamine, et need tasud on objektiivselt põhjendatud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed võrreldes nende kavandatud eesmärgiga, ja et nende puhul on arvesse võetud direktiivi 2002/21 (elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta) artiklis 8 sätestatud eesmärke, kusjuures selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Samadel tingimustel võib ühekordse tasu raadiosageduste kasutamise õiguste eest kindlaksmääramist kas varem kehtinud ühekordse tasu tegevusloa eest alusel, mis arvutati sageduste arvu ja kuude arvu alusel, mille puhul sageduste kasutamise õigused kehtisid, või enampakkumisel väljakujunenud summade alusel pidada sobivaks meetodiks, et määrata kindlaks raadiosageduste väärtus.

(vt punktid 48, 54, 55 ja resolutsiooni punkt 1)
—

kas sellise tasu muutmise põhjus ja viis on esitatud lepingus nii läbipaistvalt, et tarbija võiks võimalikke tasu muutusi ette näha lihtsate ja arusaadavate kriteeriumide alusel. Teavitamata jätmist enne lepingu sõlmimist ei saa põhimõtteliselt heastada üksnes sellega, et tarbijaid teavitatakse lepingu täitmise ajal mõistlikku tähtaega järgides tasu muutmisest ja nende õigusest leping üles öelda, kui nad ei soovi selle muudatusega nõustuda, ja
Ei esine ühtegi asjaolu, mis õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet arvestades mõjutab määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, sellise artikli 7 lõike 1 kehtivust, mis näeb ette, et otsetoetusi vähendatakse määruse nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 10 lõikes 1 kindlaks määratud summadega võrreldes.

Kuigi viimati nimetatud säte sisaldab aastate 2009–2012 osas otsetoetuste vähendamise väiksemaid protsendimäärasid kui need, mis on ette nähtud määruse nr 73/2009 artikli 7 lõikes 1, ei saa liidu põllumajandustootjad siiski tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele osas, mis puudutab nende aastate jaoks määruses nr 1782/2003 kindlaks määratud vähendamise protsendimäärasid, kuna arvestades määruse põhjendust 22 ja artiklit 30, oli ettevaatlik ja arukas majandustegevuses osaleja võimeline ette nägema, et sissetulekutoetuse alusel makstavaid otsetoetusi võib turusuundumuste ja eelarveseisundi põhjal läbivaatamise tagajärjel vähendada.

(vt punktid 30–33, 38, 39 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes on omal algatusel tuvastanud lepingutingimuse ebaõiglase olemuse, ei ole selleks, et ta võiks teha kindlaks kõik sellest tuvastusest lähtuvad tagajärjed, kohustatud ootama, et tarbija, keda on nendest õigustest teavitatud, esitaks nõude nimetatud lepingutingimuse tühisuse tunnustamiseks. Siiski tuleneb võistlevuse põhimõttest üldjuhul siseriiklikule kohtule, kes lepingutingimuse ebaõiglase olemuse omal algatusel tuvastas, kohustus sellest vaidluse pooli teavitada ning anda neile võimalus selle üle siseriiklikes menetluseeskirjades ette nähtud korras võistlevalt vaielda.

Samas on direktiivis ette nähtud kaitse täielikuks toimimiseks nõutav, et siseriiklik kohus, kes on omal algatusel tuvastanud lepingutingimuse ebaõiglase olemuse, võib teha kindlaks kõik sellest tuvastusest lähtuvad tagajärjed, ilma et ta ootaks, et tarbija, keda on nendest õigustest teavitatud, esitaks nõude, milles palub nimetatud lepingutingimus tühistada. Sellegipoolest peab siseriiklik kohus liidu õigust kohaldades järgima ka nõudeid sellise isikutele liidu õigusest tuleneva tõhusa kohtuliku kaitse kohta, nagu on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47. Need nõuded hõlmavad ka võistlevuse põhimõtet, mis moodustab osa kaitseõigustest, ning kohus ise on kohustatud seda järgima eelkõige siis, kui ta lahendab kohtuasja sellise põhjenduse alusel, mida ta käsitleb omal algatusel.

Seda kohustust ei saa iseenesest pidada vastuolus olevaks tõhususe põhimõttega, mis reguleerib liikmesriikide poolt liidu õiguskorrast tulenevate õiguste rakendamist, kuna seda põhimõtet tuleb kohaldada, võttes arvesse eelkõige siseriikliku õigussüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid – nagu kaitseõiguse tagamine –, mis hõlmab ka võistlevuse põhimõtet.

Lisaks vastab tarbijale antud võimalus esitada selle kohta oma seisukoht ka siseriikliku kohtu kohustusele võtta vajaduse korral arvesse tarbija väljendatud tahet, kes teadlikuna, et ebaõiglane lepingutingimus ei ole siduv, on siiski vastu sellele, et seda ei kohaldata, andes nii kõnealuse lepingutingimuse kohaldamiseks vaba ja selge nõusoleku.

(vt punktid 28, 29, 33, 35, 36 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kokkulepet, millega liikluskindlustust pakkuv kindlustusettevõtja lepib kahepoolselt kas automüüjaga, kes tegutseb autoremonditöökojana, või viimaseid esindava ühendusega kokku kindlustusettevõtja makstavas tunnitasus viimase kindlustatud sõidukite remondi eest, nähes ette, et selle tasu suurus sõltub muu hulgas nende kindlustuslepingute arvust ja suhtest, mida automüüja turustas kõnealuse ettevõtja vahendajana, võib lugeda selle sätte tähenduses „eesmärgipõhiseks” konkurentsipiiranguks, kui nende kokkulepete sisu ja eesmärgi ning neid ümbritseva majandusliku ja õigusliku konteksti individuaalse ja konkreetse uurimise tulemusel ilmneb, et juba olemuse poolest kahjustavad need kokkulepped tavapärase konkurentsi nõuetekohast toimimist ühel kahest asjaomasest turust.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artiklitest 8 ja 9 tulenevaid kohustusi on rikkunud liikmesriik, kes kasutab pelgalt koguselist kriteeriumi selle hindamiseks, kas teisest liikmesriigist pärinevad tubakatooted on füüsilise isiku valduses kaubanduslikul eesmärgil ja kohaldas seda kriteeriumi iga sõiduauto (mitte iga isiku) kohta ning kõigile tubakatoodetele kogumis.

Nimelt on selleks et teha kindlaks, et kaup on isiku valduses kaubanduslikul eesmärgil, direktiivi artikli 9 lõikes 2 loetletud teatavad kriteeriumid. Eeskätt peavad liikmesriigid, nagu tuleneb lõike 2 esimesest lõigust, võtma selle kindlaks tegemisel, kas kaupa hoitakse kaubanduslikul eesmärgil, muu hulgas arvesse mitmeid tegureid, kusjuures isiku valduses oleva kauba koguse näol on tegemist vaid ühega mitmest tegurist. Lisaks näeb artikli 9 lõike 2 teine lõik selle teguri osas ette, et liikmesriigid võivad kehtestada üksnes tõendamiseks kasutatavad suunistasemed. Sellest tuleneb, et artikli 9 lõige 2 ei luba teha liikmesriikidel kindlaks seda, kas kaup on isiku valduses kaubanduslikul eesmärgil, ainuüksi pelgalt isiku valduses oleva kauba koguselistest piirmääradest lähtudes.

Lisaks, kehtestades ühelt poolt sõnaselgelt miinimummäära mitmetele konkreetsetele tubakatoodete kategooriatele, lubab direktiiv liikmesriikidel kehtestada isikute valduses olevatele kõigile tubakatoodetele kogumis koguselisi piirmäärasid üksnes tingimusel, et kõigist kõnealustest miinimummääradest on kinni peetud.

Nimelt, kuna direktiivi artikli 9 lõike 2 eesmärk on täpsustada tingimusi, mille korral tuleb aktsiis tasuda kauba valdajal selle artikli lõike 1 teise lõigu tähenduses, tuleb direktiivi artikli 9 lõike 2 teises lõigus ette nähtud minimaalseid suunispiirmäärasid pidada kauba valdajat puudutavateks ja seega isikuliselt kohaldatavateks.

(vt punktid 16, 17, 22, 23, 30 ja resolutsioon)
Konkurentsiõiguses niisuguses spetsiifilises olukorras, kus emaettevõtjale kuulub ainu- või peaaegu ainuosalus liidu konkurentsinorme rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, kaasa arvatud juhul, kui valdusühingule kuulub ainuosalus vahepealse äriühingu kapitalis, kellele omakorda kuulub ainuosalus liidu konkurentsieeskirjade rikkumise toime pannud kontserni kuuluva tütarettevõtja kapitalis, esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele, ning valdusühingu puhul nii vahepealse kui ka tütarettevõtja tegevusele. See eeldus püüab eelkõige tekitada tasakaalu esiteks sellise eesmärgi olulisuse, milleks on konkurentsieeskirjade, eriti ELTL artikli 101 vastase tegevuse hukkamõistmine ja sellise tegevuse kordumise ärahoidmine, ning teiseks liidu teatud üldpõhimõtete nõuete vahel, milleks on eelkõige süütuse presumptsiooni, karistuste individuaalsuse ja õiguskindluse põhimõtted ning kaitseõigused, sh poolte võrdsuse põhimõte. Emaettevõtja kohustus on see eeldus ümber lükata, tõendades, et tema ja ta tütarettevõtja ei moodustanud rikkumise toime pannud ühte ettevõtjat ELTL artikli 101 tähenduses. Selleks peab emaettevõtja tõendama, et ta hoidus avaldamast tegelikku ja otsustavat mõju oma tütarettevõtja suhtes mitte üksnes tegevuslikus plaanis, vaid ka finantsiliselt.

Asjaolu, et tütarettevõtja tegutses teatud määral autonoomselt või et emaettevõtja rikkumises otseselt ei osalenud ega selle toimepanemisele ei õhutanud, ei ole iseenesest piisav, et seda eeldust ümber lükata ja tõendada, et emaettevõtja ning tema tütarettevõtja ei moodustanud ühte ettevõtjat ELTL artikli 101 tähenduses.

Lisaks asjaolu, et emaettevõtjal oli „lihtne” tehnilise ja finantsilise koordinaatori roll või et ta osutas neile äriühingutele finantsilist ja varalist abi, näitab, et ta ei hoidunud oma tütarettevõtjatele otsustava mõju avaldamisest.

(vt punktid 46–48, 50 ja 63–69)
ELTL artiklitega 21, 45, 49, 56 ja 63 ning direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklitega 22 ja 24 on vastuolus piirkondlikud õigusnormid, mis seavad teatud valdades asuva kinnisvara üleandmise sõltuvusse tingimusest, et piirkondlik hindamiskomisjon kontrollib, kas potentsiaalsel omandajal või üürnikul on nende valdadega „piisav seos”. Niisugused õigusnormid piiravad põhivabadusi, mis on tagatud liidu õiguse nimetatud sätetega.

Mõistagi võib liikmesriigi sotsiaaleluasemepoliitikaga seotud nõudeid, mille eesmärk on tagada piisav eluasemete pakkumine isikutele, kelle sissetulek on madal või kes kuuluvad mõnda muusse kohaliku elanikkonna vähemkindlustatud rühma, pidada ülekaalukaks üldiseks huviks ja seega võivad need selliseid piiranguid õigustada.

Need meetmed lähevad aga kaugemale sellest, mis on vajalik nendega taotletava eesmärgi saavutamiseks. Nimelt võivad nende õigusnormidega ette nähtud alternatiivsetele kriteeriumidele – mille täitmist peab piirkondlik hindamiskomisjon süstemaatiliselt kontrollima, tuvastamaks et täidetud on tingimus, et potentsiaalsel omandajal on asjaomase sihtvallaga „piisav seos” – vastata mitte üksnes vähemkindlustatud elanikkond, vaid ka teised isikud, kellel on piisavalt vahendeid ja kellel järelikult ei ole nimetatud turul sotsiaalkaitse järele mingit erivajadust.

Selleks et eelneva haldusloa kord oleks õigustatud isegi juhul, kui see näeb ette erandi põhivabadusest, peab see põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja varem teada olevatel kriteeriumidel, mis tagaksid, et siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõigusel on piirid. Kuid juhul, kui üks nimetatud kriteeriumidest nõuab, et tõendatud oleks potentsiaalse omandaja või üürniku tööalane, perekondlik, sotsiaalne või majanduslik seos asjaomase vallaga olulise ja pikaajalise asjaolu tõttu, ei ole see kord õigustatud, võttes arvesse nimetatud kriteeriumi ebamäärasust ja seda, et täpsustatud ei ole olukordi, milles tuleb see kriteerium konkreetsetel juhtudel täidetuks lugeda.

(vt punktid 48, 51, 52, 55 ja 57–60 ning resolutsiooni punkt 1)
Mis puudutab nõukogu akte, millega kehtestatakse Côte d’Ivoire’is asuvate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravad meetmed, mis on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas ja mis tuleb ka otsuse 2010/656, millega uuendatakse Côte d’Ivoire’i vastu suunatud piiravaid meetmeid, muudetud otsusega 2010/801, artikli 7 lõike 3 ja määruse nr 560/2005, millega kehtestatakse teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravad meetmed seoses olukorraga Côte d’Ivoire’is, muudetud määrusega nr 25/2011, artikli 11a lõike 3 alusel edastada puudutatud isikutele ja üksustele kas otse, juhul kui aadress on teada, või teatise avaldamise kaudu Euroopa Liidu Teatajas, siis tühistamishagi esitamise tähtaeg hakkab ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel kulgema iga nimetatud isiku ja üksuse osas alates päevast, mil toimus neile kohustuslikus korras teatavakstegemine.

Kuivõrd nimelt need õigusaktid, mis sarnanevad ühtaegu üldkohaldatavatele aktidele kui ka üksikotsuste kogumile, on vastu võetud ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga seotud sätete alusel, siis avab just nende aktide üksikakti olemus vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule ja ELTL artikli 263 neljandale lõigule õiguse pöörduda liidu kohtusse. Neid iseärasusi ja sellest tulenevat avaldamise ja teavitamise korda arvesse võttes ei kohaldataks ELTL artikli 263 kuuendat lõiku ühetaoliselt, kui puudutatud isikute ja üksuste osas langeks tühistamishagi esitamise tähtaja arvestamise algus asjaomase akti avaldamise päevale ning mitte sellele päevale, millal adressaatidele sellest teatati. Nimelt on selle teatamise eesmärk just nimelt võimaldada adressaatidel kaitsta oma õigusi parimates võimalikes tingimustes ja otsustada täielikult informeerituna, kas on tarvis liidu kohtusse pöörduda.

Kuna Euroopa Liidu Teatajas avaldatud teatised võimaldavad puudutatud isikutel tuvastada viisi, kuidas nad saavad enda kandmist kõnealustesse loeteludesse vaidlustada ning milline on hagi aegumise tähtaeg, siis on tähtis, et hagejad ei saaks hagi esitamise tähtaja kulgemise algust hilisemaks nihutada põhjendusega, et neid ei ole otse teavitatud või et nad said otsusest tegelikult hiljem teada. Kui hagejatel oleks selline võimalus vaatamata vääramatu jõu puudumisele, siis kahjustataks hagi esitamise tähtaja eesmärki ennast, mis seisneb õiguskindluse tagamises, vältides liidu õiguslikke tagajärgi tekitavate aktide lõputut vaidlustamist.

(vt punktid 55–59 ja 62)
Direktiivi 2005/60 rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimise kohta artikli 22 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad krediidiasutustelt rahapesu ja terrorismi rahastamisega võitlemiseks vajamineva teabe edastamist vahetult selle liikmesriigi rahapesu andmebüroole, kui nimetatud asutused tegutsevad selle riigi territooriumil teenuste osutamise vabaduse raames, tingimusel et need õigusnormid ei sea ohtu selle direktiivi ja otsuse 2000/642 (liikmesriikide rahapesu andmebüroode vahelise koostöö korra kohta teabe vahetamisel) kasulikku mõju.

Selliste siseriiklike õigusnormide eesmärk peab olema tugevdada kooskõlas liidu õigusega rahapesu ja terrorismi rahastamise vastase võitluse tõhusust. Nii ei saa need õigusnormid seada ohtu direktiiviga 2005/60 kehtestatud põhimõtteid, mis puudutavad ettevõtjate teavitamiskohustust, ega kahjustada rahapesu andmebüroode nende olemasolevate koostöö- ja teabevahetusvormide tõhusust, mis on ette nähtud otsusega 2000/642, ega saa direktiivis 2005/60 märgitud krediidiasutusi vabastada kohustusest anda vastavalt direktiivi artiklile 22 nõutavat teavet selle liikmesriigi rahapesu andmebüroole, kelle territooriumil nad asuvad. Samuti ei riku sellised siseriiklikud õigusnormid ühtki otsuse 2000/642 sätet, kui selle liikmesriigi rahapesu andmebüroo, kes on need õigusnormid vastu võtnud, ei ole vabastatud kohustusest teha teiste liikmesriikide rahapesu andmebüroodega koostööd ja säilitab vastastikku muutumatuna õiguse nõuda neilt dokumentide või teabe edastamist rahapesuga võitlemise eesmärgil. Sellised õigusnormid ei mõjuta otsuses 2000/642 sätestatud rahapesu andmebüroode koostöömehhanisme, vaid näevad väljaspool seda ette asjaomase liikmesriigi rahapesu andmebüroole viisi saada vahetult teavet tema territooriumil teenuste osutamise vabaduse raames teostatava konkreetse tegevuse korral.

(vt punktid 49–51, 54–56 ja 85 ning resolutsioon)