ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
59

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artikli 1 punkte j ja k tuleb tõlgendada nii, et määruse artikli 19 lõike 1 ning artikli 20 lõigete 1 ja 2 mõttes tuleb liidu kodanikku, kes elas esimeses liikmesriigis ja keda teises liikmesriigis puhkuse veetmise ajal tabas ootamatult tõsine terviserike ning kes on sunnitud selle haiguse tõttu ja tulenevalt eriarstiabi kättesaadavusest elukoha läheduses jääma viimati nimetatud liikmesriiki 11 aastaks, käsitada nimetatud teises liikmesriigis „viibivana”, kui tema peamine huvide kese on esimeses liikmesriigis. Siseriiklikul kohtul tuleb kindlaks määrata kõnesoleva kodaniku peamine huvide kese, hinnates asjassepuutuvaid asjaolusid kogumis ning arvestades selle kodaniku tahet, nii nagu see neist asjaoludest ilmneb, kusjuures üksnes asjaolu, et I elas juba 11 aastat teises liikmesriigis, ei ole sellisena üksinda piisav, et käsitada teda nimetatud liikmesriigis elavana.
58

Kõigepealt tuleb kohtuotsuse Peacock (EU:C:2000:573) osas tõdeda, et Euroopa Kohus märkis selle punktis 21, et selles kohtuasjas kõne all olevad kaubad, täpsemalt arvutitesse installeeritavad võrgukaardid, ei kujuta endast „masinaosi”. Seega ei saa asjaolust, et Euroopa Kohus piirdus nende kaupade KN‑i rubriiki 8471 või 8473 klassifitseerimise võimaluse uurimisega, ilma et ta oleks analüüsinud rubriiki 8517, järeldada, et masinaosa tuleb eelisjärjekorras klassifitseerida pigem KN‑i rubriiki 8473 kui grupi 85 mõne muu rubriigi alla.
71

Kõike eelöeldut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1698/2005 artikli 28 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mille taolistega on tegemist põhikohtuasjas ja mis näevad ette põllumajandustoodete lisandväärtuse toetuse, mida saavad üksnes sellised veskeid käitavad ettevõtjad, kes moderniseerivad nende veskite olemasoleva tootmise, kuid mitte uut tootmisvõimsust loovad ettevõtjad. Siiski peab olukorras, millega on tegemist põhikohtuasjas, kus üks või mitu veskit suletakse, asendades need uue veskiga, ilma et olemasolev tootmisvõimsus kasvaks, siseriiklik kohus veenduma siseriikliku õiguse kohaldamises nii, et on tagatud võrdse kohtlemise põhimõtte austamine.
40

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele kuni neljandale küsimusele vastata, et maksukohustuslased võivad siseriiklikes kohtutes riigi vastu tugineda käibemaksudirektiivi artikli 90 lõikele 1, et saada õigus vähendada käibemaksuga maksustatavat väärtust. Kuigi liikmesriigid võivad ette näha, et vähendamise õigus sõltub teatavate formaalsuste täitmisest, mis võimaldavad põhjendada eelkõige seda, et maksukohustuslasel jääb pärast tehingu tegemist selle eest tasu osaliselt või täielikult lõplikult saamata ning et see maksukohustuslane võib tugineda ühele käibemaksudirektiivi artikli 90 lõikes 1 nimetatud olukordadest, ei või võetud meetmed minna kaugemale sellest, mis on selliseks tõendamiseks vajalik – viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida siseriiklikul kohtul.
46

Eeltoodust lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuupäev, mille siseriiklikud ametiasutused lõpuks kehtestasid sellise siseriikliku meetme jõustumiseks, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja milles nähakse ette munakanade pidamine linnukasvatussüsteemis, mis vastab nende vajadustele pesade, õrte ja liivavannide osas ning mille eesmärk on hoida kanade suremust ja käitumishäireid võimalikult madalal tasemel, tuleb edastada komisjonile, nagu on ette nähtud direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 kolmandas lõigus, juhul kui kõnealuse siseriikliku meetme rakendamise ajakava on tegelikult muudetud ja kui see on oluline; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
52

Käesoleval juhul on Netto Marken‑Discount registreerimistaotluses märkinud, et komplekteerimisteenus, millele ta kaubamärgikaitset taotleb, puudutab muu seas selliste teenuste nagu „reklaam; ärijuhtimine; kontoriteenused” komplekteerimist. Seda peab küll eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kuid näib, et kõnealuses taotluses ei ole täpsustatud, kas Nizza klassifikatsiooni klassi 35 päist tervikuna tsiteerides soovib põhikohtuasja hageja kaubamärgikaitset kõigi nende teenuste komplekteerimiseks, mis selle klassi alfabeetilises loendis on nimetatud või üksnes neist teatavate teenuste komplekteerimiseks. Arvestades asjaolu, et liidus on eriarvamusi küsimuses, kuidas tuleb Nizza klassifikatsiooni päise kasutamist mõista, ei saa registreerimistaotlust, mis ei võimalda kindlaks teha, kas taotleja pidas teatava klassi päist kasutades silmas kõiki selle klassi kaupu või teenuseid või üksnes osa neist, pidada piisavalt selgeks ja täpseks (kohtuotsus Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, punktid 58, 59 ja 62).
25

Lõpuks, mis puutub põhikohtuasja lahendamisega seoses samuti olulisse ning kohtuistungil Euroopa Kohtu esitatud küsimusele antud suulise vastuse pinnalt arutluseks tulnud küsimusse, kas tegevused, mille eesmärk on mõjutada tarbijat registreerimistaotluse esitaja kaupu ostma, võivad kujutada endast „teenuseid” direktiivi 2008/95 artikli 2 tähenduses, mille jaoks teatav tähis, nagu see, mis on kõne all põhikohtuasjas, võib olla kaubamärgina registreeritud, siis väidab Apple, et see on nii, osutades viisile, kuidas Euroopa Kohus on juba eristanud ühelt poolt kaupade müüki ja teiselt poolt tegevusi, mis kuuluvad „teenuste” mõiste alla, mille eesmärk on mõjutada seda ostu tegema (kohtuotsus Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C‑418/02, EU:C:2005:425, punktid 34 ja 35). Komisjon leiab aga, et see kohtupraktika ei ole ülekantav olukorrale, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus asjaomaste tegevuste ainus eesmärk on mõjutada tarbijat registreerimistaotluse esitaja enda kaupu ostma.
Lisaprotokolli, millele kirjutati alla Brüsselis 23. novembril 1970 ja mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati Euroopa Majandusühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 lisaprotokolli ja finantsprotokolli sõlmimise kohta, mis allkirjastati 23. novembril 1970 ja on lisatud lepingule assotsiatsiooni loomise kohta Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel, ning nende jõustumiseks rakendatavate meetmete kohta, artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduva standstill tingimusega on vastuolus pärast nimetatud lisaprotokolli jõustumist asjaomases liikmesriigis kehtestatud siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peab kõnealuses liikmesriigis elava Türgi kodaniku abikaasa, kes soovib siseneda sellesse liikmesriiki perekonna taasühinemise eesmärgil, eelnevalt tõendama, et ta on algtasemel omandanud selle liikmesriigi ametliku keele.
58

Kui aga eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks leidma, et selle õiguse nõuetekohast kohaldamist takistab siseriiklikke menetlusnorme arvestades tema otsuse nr 4267/2007 seadusjõud või selle kohtuotsuse täitmiseks vastu võetud 15. aprilli ja 3. detsembri 2010. aasta otsused, siis tuleb meenutada, kui tähtis on nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades kohtuotsuse seadusjõu põhimõte. Selleks et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud peale olemasolevate edasikaebevõimaluste ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada (kohtuotsused Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, punkt 20; komisjon vs. Luxembourg, C‑526/08, EU:C:2010:379, punkt 26, ja ThyssenKrupp Nirosta vs. komisjon, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, punkt 123).
35

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sättega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik nõuab, et pank, kes teeb eelkõige liisingutehinguid, arvaks niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kõigi segakasutuses kaupade ja teenuste kohta ühe mahaarvamise murrulise suhtarvu lugeja ja nimetaja alla ainult klientide makstud liisingutasu selle osa, mis vastab intressidele, kui nende kaupade ja teenuste selline kasutamine on ennekõike seotud liisingulepingute alusel laenuvahendite finantseerimisega ja lepingute täitmise korraldamisega, mis tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
44

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 4055/86 artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et EMP lepingu liikmesriigis asutatud äriühing, kellele kuulub kolmanda riigi lipu all sõitev laev, millega osutatakse mereveoteenuseid selle lepingu liikmesriigist või liikmesriiki, võib oma majandustegevuses tugineda teenuse osutamise vabadusele tingimusel, et selle laeva käitamise tõttu saab seda äriühingut käsitada nende teenuste osutajana, ning teenuste kasutajad on asutatud muudes nimetatud lepingu liikmesriikides kui see, kus on asutatud see äriühing.
38

Euroopa Kohtu seisukoht on, et selle reegli eesmärk, mille kohaselt huve ebasoodsalt mõjutava otsuse adressaadile tuleb enne selle otsuse tegemist anda võimalus oma seisukoha esitamiseks, on see, et pädev asutus saaks tõhusalt arvesse võtta kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid. Et tagada asjaomase üksikisiku või ettevõtja tõhus kaitse, on kõnealuse reegli eesmärk eelkõige see, et nimetatud isikud saaksid parandada mõne vea või teha teatavaks nende olukorraga seonduvaid asjaolusid, mis mõjutavad seda, kas otsus tehakse või mitte või kas otsuse sisu on nii‑ või teistsugune (kohtuotsus Sopropé, EU:C:2008:746, punkt 49).
5

Direktiivi artikli 7 lõiked 1–3 sätestavad: „1. Kui aktsiisiga maksustatavat ning ühes liikmesriigis juba tarbimiseks ringlusse lubatud kaupa hoitakse teises liikmesriigis kaubanduslikul eesmärgil, võetakse aktsiis liikmesriigis, kus kaupa hoitakse. 2. Sel eesmärgil, ilma et see piiraks artikli 6 kohaldamist, juhul kui ühes liikmesriigis juba tarbimiseks ringlusse lubatud kaup, nagu see on määratletud artiklis 6, teises liikmesriigis kätte toimetatakse, või kavatsetakse kätte toimetada teises liikmesriigis või seda seal kas iseseisvalt või avalik-õigusliku isiku heaks majandustegevust teostava ettevõtja majandustegevuses kasutatakse, tuleb aktsiis tasuda nimetatud teises liikmesriigis. 3. Olenevalt asjaoludest peab aktsiisi tasuma isik, kes kauba kätte toimetab või seda kättetoimetamiseks oma valduses hoiab, või isik, kes võtab kauba kasutamise eesmärgil vastu muus liikmesriigis kui see, kus kaup on juba tarbimiseks ringlusse lubatud, või asjaomane ettevõtja või avalik-õiguslik isik.”
37

Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 69/335 artikli 10 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab ametnikust notar maksma riigikassasse osa tasust, mille ta sai sellise toimingu notariaalse tõestamise eest, mille ese on kapitaliühingu ümberkujundamine teist liiki kapitaliühinguks, kui ümberkujundamise tagajärjel ülevõtva või vormi muutva äriühingu kapital ei suurene.
45

Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga, et kui ühel poolel lubataks Euroopa Kohtus esitada esimest korda väide, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, tähendaks see, et tal on õigus Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuvaidluse ulatust Euroopa Kohtus, kelle pädevus on apellatsioonimenetluses piiratud (kohtuotsused Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco vs. komisjon ja komisjon vs. Alliance One International jt, C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 111, ja Groupe Gascogne vs. komisjon, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, punkt 35).
84

See järeldus on kooskõlas ka EÜ artikli 161 esimeses lõigus (nüüd ELTL artikkel 177) sätestatud eesmärgiga, mille kohaselt liidu seadusandja määrab kindlaks „[struktuurifondide] suhtes kohaldatavad üldeeskirjad” – see lähenemine peab tingimata viima kõnealuses valdkonnas kehtivate normide ühtlustamiseni. Sellega seoses tuleb märkida, et alates 2007. aastast on eelkõige menetlusnorme tõesti ühtlustatud nõukogu määrusega, milles on toodud kõiki liidu fonde puudutavad üldnormid. Selles sätestatud menetlusnormid on aga täielikus kooskõlas tõlgendusega, mille kohaselt on finantskorrektsiooni otsuse tegemiseks seadusandja poolt ette nähtud kindel tähtaeg.
2.

Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punkti k tuleb tõlgendada nii, et paroodia põhitunnused on esiteks seostumine olemasoleva teosega, sisaldades samas märgatavaid erinevusi sellest teosest, ja teiseks nalja või pilke väljendamine. Selle sätte tähenduses mõiste „paroodia” suhtes ei kehti tingimused, mille kohaselt peaks paroodial olema omaenda algupärane laad peale selle, et see sisaldab märgatavaid erinevusi parodeeritavast originaalteosest, seda peaks olema võimalik mõistlikult omistada mõnele teisele isikule kui originaalteose autor, see peaks puudutama originaalteost ennast või sisaldama viidet parodeeritud teose allikale. Samas peab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktis k paroodia jaoks ette nähtud erandi kohaldamine konkreetses olukorras tagama õige tasakaalu ühelt poolt direktiivi artiklites 2 ja 3 nimetatud isikute huvide ja õiguste ning teiselt poolt kaitstud teose kasutaja väljendusvabaduse vahel, mis tuleneb paroodia erandist artikli 5 lõike 3 punkti k tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki asjaolusid arvesse võttes hinnata, kas eeldusel, et põhikohtuasjas käsitletav joonistus vastab paroodia põhitunnustele, tagab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktis k paroodia jaoks ette nähtud erandi kohaldamine õige tasakaalu.
7

Määruse nr 1260/1999 artikkel 38 sätestab: „1. Ilma et see piiraks komisjoni vastutust Euroopa [Liidu] üldeelarve rakendamise eest, vastutavad abi finantskontrolli eest eelkõige liikmesriigid. Sel eesmärgil tuleb neil võetavate meetmete raames teha järgmist: a) kontrollida juhtimis‑ ja kontrollisüsteemide kehtestamist ja rakendamist viisil, mis tagab ühenduse vahendite tõhusa ja nõuetekohase kasutamise; [...] e) vältida, avastada ja parandada eeskirjade eiramist ning vastavalt eeskirjadele teatada nendest ja haldus‑ ning kohtumenetluse kulgemisest komisjonile; [...] h) nõuda tagasi summad, mis on kaotatud avastatud eeskirjade eiramiste tulemusel, ja nõuda vajaduse korral viivist. [...] 3. Komisjon ja liikmesriik teevad kahepoolse halduskorralduse alusel koostööd kontrolli kavade, meetodite ja rakendamise kooskõlastamiseks, et saada kontrollimisest võimalikult suurt kasu. Nad teatavad üksteisele viivitamata kontrollide tulemustest. Vähemalt kord aastas ja igal juhul enne artikli 34 lõikega 2 ette nähtud iga‑aastast läbivaatamist kontrollitakse ja hinnatakse järgmist: [...] c) avastatud eeskirjade eiramiste finantsmõju, nende parandamiseks võetud või vajalikud meetmed ning vajaduse korral kohandused juhtimis‑ ja kontrollisüsteemides. 4. Pärast läbivaatamist ja hindamist võib komisjon teha märkusi eelkõige kõigi avastatud eeskirjade eiramiste finantsmõju kohta, ilma et see piiraks meetmeid, mida liikmesriigid peavad viivitamatult võtma vastavalt käesolevale artiklile ja artiklile 39. Need märkused adresseeritakse liikmesriigile ja asjaomase abiga seotud korraldusasutusele. Vajaduse korral lisatakse märkustele nõudmised võtta parandusmeetmeid, et parandada juhtimises avastatud puudujääke ning veel parandamata eeskirjade eiramisi. Liikmesriigil on võimalus anda nende märkuste kohta seletusi. [...] 5. Kui komisjon leiab, et asjassepuutuvad kulutused on seotud tõsise eeskirjade eiramisega, mida ei ole parandatud, ja et viivitamatult tuleb võtta meetmeid, võib ta pärast nõuetekohast kontrolli vahemakse täielikult või osaliselt peatada, ilma et see piiraks käesoleva artikli kohaldamist. Komisjon teatab asjaomasele liikmesriigile võetud meetmetest ja nende põhjustest. Kui pärast viit kuud on peatamise põhjused endiselt olemas või asjaomane liikmesriik ei ole komisjonile tõsise eeskirjade eiramise parandamiseks võetud meetmetest teatanud, kohaldatakse artiklit 39. [...]”
51

Niisiis tuleb teisele küsimusele vastata, et liikmesriigi kohtu ülesanne on hinnata, kas käesoleval juhul on liikmesriigi vastutuse tekkimise tingimused täidetud. Samuti peab see kohus küsimuses, kas põhikohtuasjas käsitletava liikmesriigi õigusnormi puhul on tegemist „piisavalt selge” liidu õiguse rikkumisega, silmas pidama asjaolu, et Euroopa Kohus ei ole seni veel otsustanud, kas on õiguspärane võtta arvesse soost lähtuvat oodatava keskmise eluea tegurit sellise sotsiaalkindlustuse kohustusliku skeemi alusel makstava hüvitise kindlaksmääramisel, mis kuulub direktiivi 79/7 kohaldamisalasse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab samuti arvestama liidu seadusandja poolt liikmesriikidele antud õigusega, mis on sätestatud direktiivi 2004/113 artikli 5 lõikes 2 ja direktiivi 2006/54 artikli 9 lõike 1 punktis h. Lisaks peab nimetatud kohus arvesse võtma, et Euroopa Kohus otsustas 1. märtsil 2011 (C‑236/09, EU:C:2011:100), et esimene neist sätetest on kehtetu, kuna rikub meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet.
6

Sama direktiivi artiklis 15 „Kinnipidamine” on sätestatud: „1. Kui muid piisavaid, kuid leebemaid sunnimeetmeid ei ole konkreetsel juhul võimalik tulemuslikult kohaldada, võivad liikmesriigid kinni pidada ainult kolmanda riigi kodaniku, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust tagasisaatmise ettevalmistamiseks ja/või väljasaatmise läbiviimiseks, eelkõige kui: a) on olemas põgenemise oht või b) asjaomane kolmanda riigi kodanik hoiab kõrvale tagasisaatmise ettevalmistamisest või väljasaatmisest või takistab neid. Iga kinnipidamine on võimalikult lühike ja see kestab ainult seni, kuni kestab väljasaatmise korraldamine, ning see viiakse ellu nõuetekohase hoolsusega. [...] 5. Kinnipidamine kestab seni, kuni on täidetud lõikes 1 sätestatud tingimused ning kuni see on vajalik eduka väljasaatmise tagamiseks. Iga liikmesriik sätestab kinnipidamise piiratud kestuse, mis ei tohi ületada kuut kuud. 6. Liikmesriigid ei tohi lõikes 5 osutatud ajavahemikku pikendada, välja arvatud piiratud ajavahemiku puhul, mis ei ületa siseriikliku õiguse kohaselt veel kahteteist kuud, kui hoolimata nende mõistlikest jõupingutustest on tõenäoline, et väljasaatmise viibimise põhjuseks on: a) asjaomase kolmanda riigi kodaniku koostöö puudumine või b) kolmandatest riikidest vajalike dokumentide hankimise viibimine.”
43

Seda järeldust toetavad HS‑i selgitavad märkused KN‑i rubriikide 3822 ja 3204 kohta. On tõsi, et HS‑i selgitavatest märkustest rubriigi 3822 kohta tuleneb, et rubriiki 3204 kuuluvad värvained on rubriigist 3822 välistatud, isegi kui nende vorm võimaldab neid kasutada diagnostiliste või laboratoorsete reaktiividena. Siiski nähtub HS‑i selgitavatest märkustest rubriigi 3204 kohta ka see, et ained, millede värvimisomadusi praktikas ei kasutata, ei kuulu sellesse rubriiki. Praktikas asjaomast toodet värvainena kasutada ei saa.
21

Samas olgu märgitud, et põhikohtuasjas vaatluse all olevate ligningslov § 33D lõike 5 sätete mõju on selline, et Taani äriühingutele, kellel on välismaal püsiv tegevuskoht, ei ole seda maksusoodustust ette nähtud, erinevalt neist Taani äriühingutest, kellel on püsivad tegevuskohad Taanis. Nimelt näevad need sätted ette nõude, et üle antud mitteresidendist püsivate tegevuskohtade eelnevalt õiguspäraselt mahaarvatud kahjum arvatakse maksustatava summa hulka, mis ei kehti aga juhul, kui identsetel tingimustel antakse üle Taanis asuv püsiv tegevuskoht.
Kuna Consiglio Nazionale Forensel tekkisid kahtlused direktiivi 98/5 artikli 3 tõlgendamise ja kehtivuse osas, siis meenutades, et Euroopa Kohus on tunnistanud Consiglio Nazionale Forense pädevaks eelotsusetaotluse esitamisel (kohtuotsus Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411), otsustas ta peatada menetluse ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas, võttes arvesse õiguste kuritarvitamise keelu üldpõhimõtet ja ELL artikli 4 lõiget 2, mis puudutab rahvusliku identiteedi austamist, tuleb [direktiivi 98/5] artiklit 3 tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriigi ametiasutusi kandma advokatuuri assotsieerunud liikmete registrisse Itaalia kodanikke, kes on liidu õigust kuritarvitanud, ning sellega on vastuolus liikmesriigi tava, mis lubab neil ametiasutustel jätta advokatuuri assotsieerunud liikmete registrisse kandmise taotlused rahuldamata, kui objektiivsed asjaolud annavad põhjust arvata, et liidu õigust on kuritarvitatud, ilma et see piiraks esiteks proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimist ja teiseks taotleja õigust esitada kohtule kaebus seoses asutamisvabaduse võimaliku rikkumisega, ning seega kohtulikku kontrolli ametiasutuse tegevuse üle?

2. Kui esimese küsimuse vastus on eitav, siis kas [direktiivi 98/5] artikkel 3 tuleb selliselt tõlgendatuna lugeda ELL artikli 4 lõike 2 seisukohalt õigusvastaseks, kuna direktiivi vastava sättega on võimalik mööda hiilida liikmesriigi õigusnormidest, millega seatakse advokaadi kutsealal tegutsema hakkamise tingimuseks riigieksami sooritamine, kui selle eksami nõue on sätestatud selle riigi põhiseaduses ning kuulub kutsealadel osutatavate teenuste kasutajate kaitsmise ja hea õigusemõistmise aluspõhimõtete hulka?”
101

Antud juhul piisab selles suhtes meenutamisest, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et niisugune meede nagu põhikohtuasjas kõne all olev pensionilisa ei ole selles EÜ asutamislepingu sättes ette nähtud meede, kuna see piirdub sellega, et ametnikele makstakse pensionileminekul pensionilisa staaži eest, ilma et see heastaks probleeme, mis võivad ametnikel esineda tööalase karjääri jooksul, ning see ei tundu heastavat neil töötajail taluda tulnud halvemusi seeläbi, et abistaks neid nende karjääris ja tagaks meeste ja naiste täieliku ja tegeliku võrdõiguslikkuse tööasjus (vt selle kohta kohtuotsus Griesmar, EU:C:2001:648, punktid 63–65; vt ka kohtuotsused komisjon vs. Itaalia, C‑46/07, EU:C:2008:618, punktid 57 ja 58, ning komisjon vs. Kreeka, C‑559/07, EU:C:2009:198, punktid 66–68).
3.

Kas Genfi konventsiooni artikli 31 kohaldamise tingimust, et asjaomane isik on saabunud riiki otse territooriumilt, kus tema elu või vabadus on olnud ohus, tuleb tõlgendada nii, et see tingimus on täidetud ka juhul, kui asjaomane isik siseneb kõigepealt ühte Euroopa Liidu liikmesriiki (käesolevas kohtuasjas [Kreeka Vabariiki]) ja liigub sealt edasi teise liikmesriiki (käesolevas kohtuasjas Saksamaa Liitvabariiki) selleks, et seal varjupaika taotleda?”
39

Sellest tuleneb, et LPL artikli 116 lõike 2 eesmärk ei ole tunnustada töötaja töösuhtest tulenevat tema tööandja suhtes esinevat nõuet, millele võib direktiivi 2008/94 artikli 1 lõike 1 alusel olla kohaldatav nimetatud direktiiv, vaid tunnustada muu olemusega õigust, nimelt tööandja õigust taotleda Hispaania riigilt selle kahju hüvitamist, mida ta on kandnud seoses kohtukorralduse „puuduliku toimimisega” ja mis tuleneb asjaolust, et siseriiklikud õigusnormid kohustavad tööandjat maksma vallandamise vaidlustamise menetluse jooksul töötasu. Seega näib, et LPL artikli 116 lõige 2 annab õiguse nõuda välja summa, mis on võrdväärne aja eest, mis hakkab kulgema pärast 60 tööpäeva möödumist vallandamise vaidlustamise kuupäevast, saamata jäänud töötasu summaga, ning see summa on Hispaania seadusandja poolt tööandja suhtes ette nähtud hüvitis, millele töötajal on õigus üksnes subrogatsiooni alusel.