ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52

Viimati nimetatud sättes on seega viidatud riigisisesele õigusele ning selles ei ole kuidagi määratletud konkreetseid meetmeid, mida selle raames peavad võtma täideviiva liikmesriigi asutused. Sellest järeldub, et viimati nimetatud sätet ei saa tõlgendada nii, et see välistab, et nende meetmete all võiks mõista meetmeid, millega antakse hoiatusteates käsitletud ese teate esitanud liikmesriigile.
8

KStG § 32 lõige 5 näeb äriühingule, kelle asukoht ei ole Saksamaal, välja makstud dividendi maksustamise osas ette järgmist: „(5) Kui [EStG] § 20 lõike 1 punkti 1 tähenduses kapitalitulult selle saaja poolt tasumisele kuuluv äriühingu tulumaks on lõplikult tasutud vastavalt [käesoleva paragrahvi] lõikele 1, tagastatakse kinni peetud ja tasutud kapitalitulu maks [EStG] § 36 lõike 2 punkti 2 alusel asjaomase taotluse esitanud kapitalitulu saajale, kui 1. kapitalitulu saaja on vastavalt § 2 punktile 1 piiratud maksukohustusega äriühing, a) kes on äriühing ka [ELTL] artikli 54 või [2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (EÜT 1994, L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3)] artikli 34 tähenduses, b) kelle registrijärgne asukoht ja juhatuse asukoht on Euroopa Liidu liikmesriigi või [Euroopa Majanduspiirkonna lepingu] kohaldamisalasse kuuluva riigi territooriumil, c) kelle suhtes kehtib juhatuse asukohariigis ilma valikuõiguseta täieulatuslik maksukohustus, mis on võrreldav artiklis 1 [sätestatuga] ja millest ta ei ole vabastatud, ning 2. võlausaldajal on otsene osalus kapitalitulu väljamaksja alg- või aktsiakapitalis ning ta ei täida [EStG] § 43b lõikes 2 sätestatud osaluse künnise tingimust. Esimene lause on kohaldatav ainult juhul, kui 1. kapitalitulu maksu ei tagastata muude sätete alusel, 2. kapitalitulu ei võeta tulu arvutamisel arvesse vastavalt § 8b lõikele 1, 3. välisriigi õigusnormide kohaselt ei peeta kapitalitulu saanuks isikut, kellel ei oleks õigust selle maksu tagastamisele käesoleva lõike alusel, kui kapitalitulu saaks vahetult tema, 4. õigus kapitalitulu maksu täielikule või osalisele tagasisaamisele ei ole [EStG] § 50d lõike 3 mutatis mutandis kohaldamise korral välistatud ja 5. kapitalitulu saaja või tema kapitalis otsest või kaudset osalust omav isik ei saa kapitalitulu maksu maha arvata ega tegevus- või ettevõtluskuludesse kanda; mahaarvamise edasikandmise võimalus loetakse mahaarvamiseks. Kapitalitulu saaja peab tõendama, et kapitalitulu maksu tagastamise tingimused on täidetud. Eelkõige peab ta oma asukohariigi maksuhalduri väljastatud tõendiga tõendama, et ta loetakse selle riigi maksuresidendiks, et tal on selles riigis täieulatuslik kapitalitulu maksu kohustus ja ta ei ole kapitalitulu maksust vabastatud ning et ta on kapitalitulu tegelik saaja. Välisriigi maksuhalduri tõendist peab nähtuma, et Saksa kapitalitulu maks ei ole mahaarvatav, ettevõtluskuludesse kantav ega edasikantav ja et mahaarvamist, ettevõtluskuludesse kandmist ega edasikandmist ei ole ka tegelikult toimunud. Maksukorralduse seadustiku [(Abgabenordnung)] § 155 lõike 1 kolmanda lause kohase vabastamisotsuse alusel tagastatakse kogu kalendriaastal saadud kapitalitulu pealt tasutud kapitalitulu maks esimese lause tähenduses.“
57

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artikleid 45 ja 49 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus, kellele on esitatud taotlus tegutseda reguleeritud kutsealal selles liikmesriigis, on kohustatud pidama tõeseks teise liikmesriigi asutuse välja antud diplomit ega saa üldjuhul seada kahtluse alla teadmiste ja kvalifikatsiooni taset, mida selle diplomi alusel võib taotlejalt eeldada. Üksnes siis, kui sellel asutusel on tõsiseid kahtlusi, tuginedes ühtelangevate tõendite kogumi moodustavatele konkreetsetele asjaoludele, mis annavad alust arvata, et diplom, millele see taotleja tugineb, ei vasta teadmiste ja kvalifikatsiooni tasemele, mida temalt võib selle diplomi alusel eeldada, võib see asutus nõuda diplomi välja andnud asutuselt, et ta hindaks neid asjaolusid arvestades uuesti asjaomase diplomi väljaandmise põhjendatust, ja viimati nimetatud asutus on kohustatud selle vajaduse korral tühistama. Nende konkreetsete asjaolude hulka võib olenevalt olukorrast kuuluda muu hulgas teave, mida on edastanud nii muud isikud kui kõnealuse koolituse korraldajad kui ka teise liikmesriigi asutused oma ülesannete täitmise raames. Kui diplomi välja andnud asutus on nimetatud asjaolusid arvestades uuesti hinnanud diplomi väljaandmise põhjendatust, ilma et ta selle tühistaks, siis võib vastuvõtva liikmesriigi asutus üksnes erandjuhul, kui konkreetse juhtumi asjaoludest ilmneb selgelt, et kõnealune diplom ei ole tõene, selle diplomi väljaandmise põhjendatuse kahtluse alla seada.
68

Mis puudutab 11. märtsi 2014. aasta seadust nr 23, millega Itaalia valitsuse väitel 2015. aasta maks suures osas teatavaks tehti, siis tuleb märkida, et see maks ei tundu olevat kindlaks määratud kontsessionääri tasude ümberkorraldamise raames, milleks see seadus Itaalia valitsusele volituse andis. Nagu nähtub sõnaselgelt 2015. aasta stabiilsusseaduse artikli 1 lõikest 649, võeti see maks kasutusele nimetatud ümberkorraldust „oodates“, see tähendab a priori sellest väljaspool. Pealegi nähtub toimikust, et volitusnormis ette nähtud tähtaegade ületamise tõttu ümberkorraldust läbi ei viidud.
90

Seega võimaldavad andmed, mida tuleb käsitletavate riigisiseste õigusnormide kohaselt säilitada üks aasta, vaatamata sellele, et need ei hõlma asjaomaste sõnumite sisu, muu hulgas teada saada, millise isikuga elektroonilise side vahendi kasutaja suhtles ja millise vahendi abil suhtlemine toimus, teha kindlaks side kuupäev, kellaaeg ja kestus ning koht, kus see toimus, ning teada saada lõppseadmete asukoha, ilma et sideseanss oleks tingimata toimunud. Veel võimaldavad need andmed teha kindlaks kasutaja ja teatavate isikute sidepidamise sageduse kindla ajavahemiku vältel. Seega tuleb asuda seisukohale, et need andmed koosvõetuna võimaldavad teha väga täpseid järeldusi nende isikute eraelu kohta, kelle andmeid säilitatakse, näiteks nende igapäevaelu harjumuste, alalise või ajutise elukoha, igapäevaste või muude liikumiste, tegevuste, sotsiaalsete suhete ja ühiskonnagruppide kohta, kellega nad läbi käivad. Täpsemalt võimaldavad need andmed koostada asjaomaste isikute profiili, mis on õigust eraelu puutumatusele arvestades sama tundlik teave kui sideseansi sisu ise (vt selle kohta 5. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Commissioner of An Garda Síochána jt, C‑140/20, EU:C:2022:258, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
19

Neil asjaoludel otsustas Varhoven administrativen sad (Bulgaaria kõrgem halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2014/24] artiklit 56 koostoimes selle artikliga 69 ja direktiivi [2009/81] artiklit 38 koostoimes viimati nimetatud direktiivi artikliga 49 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui liikmesriigi seaduses põhjendamatult madala maksumusega pakkumuse hindamiseks sätestatud kriteerium ei ole kohaldatav ja hankija ei ole valinud ega varem teatavaks teinud mõnda muud kriteeriumi, siis ei ole viimati nimetatu kohustatud kontrollima, kas esitatud pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega? 2. Kas direktiivi [2014/24] artiklit 56 koostoimes selle artikliga 69 ja direktiivi [2009/81] artiklit 38 koostoimes viimati nimetatud direktiivi artikliga 49 tuleb tõlgendada nii, et hankija on kohustatud kontrollima, kas mõni pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega vaid juhul, kui teatud pakkumuse suhtes tekib kahtlus, või on hankija siiski alati kohustatud veenduma esitatud pakkumuste tõsiseltvõetavuses ja esitama selle kohta asjaomased põhjendused? 3. Kas hankija peab kõnealust nõuet täitma ka juhul, kui hankemenetluses on esitatud vaid kaks pakkumust? 4. Kas [harta] artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et hankija hinnang, et puuduvad kahtlused, et mõne pakkumuse maksumus on põhjendamatult madal, või tema veendumus paremusjärjestuses esimesel kohal oleva pakkuja pakkumuse tõsiseltvõetavuses alluvad kohtu kontrollile? 5. Kas juhul kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt, tuleb [harta] artiklit 47 tõlgendada nii, et hankija, kes ei ole riigihankemenetluses kontrollinud, kas mõni pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega, on kohustatud esitama kaalutlused ja põhjendused, millele tuginedes on ta välistanud kahtlused, et mõni pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega, või teisisõnu, et see pakkumus on tõsiseltvõetav?“
61

Selline meede, nagu on ette nähtud 2010. aasta tulumaksuseaduse artiklis 37, mille eesmärk on vältida topeltmaksustamist, nähes ette mehhanismi, mille kohaselt arvatakse maksukohustuslase poolt välismaal tasutud maks maha Gibraltaril tasumisele kuuluvast maksust, kuulub põhimõtteliselt liikmesriikide maksuautonoomia valdkonda ja seda ei saa pidada keelatud riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et see põhineb diskrimineerivatel parameetritel. Selles kontekstis on oluline märkida, et selle valdkonna liidu õiguse eesmärk on üksnes kaotada valikulised eelised, mida teatud ettevõtjad võivad saada, kahjustades teisi ettevõtjaid, kes on sarnases olukorras (16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola, C‑562/19 P, EU:C:2021:201, punkt 41).
81

Kuigi apellant ei ole kogu kohtumenetluse jooksul kordagi väitnud, et vähemalt ühe osa puhul „kaheaastasest viiteperioodist“ ei ole tema alaline elukoht tegelikult kunagi olnud Belgias, näib, et üldiselt saab personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis b ette nähtud teist tingimust kergemini täita ametnik, kes on oma teenistuskäigu jooksul saanud naturalisatsiooni korras kodakondsuse, kui ametnik, kes on sünnijärgselt teenistuskohariigi kodanik või kes on selle kodakondsuse saanud enne teenistusse asumist ja kellelt võib eeldada, et ta on loonud selle riigiga arvukaid tihedaid sidemeid.
23

Neil asjaoludel otsustas Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas on lubatav, et süüdistatava õigust viibida teda puudutaval kohtulikul arutamisel, mis on sätestatud [direktiivi 2016/343] artikli 8 lõikes 1, piiratakse riigisiseste õigusnormidega, mille kohaselt võib välismaalase suhtes, kelle vastu on esitatud ametlik süüdistus, kehtestada halduskorras keelu siseneda kriminaalmenetlust korraldavasse riiki ja seal viibida? 2. Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, on [direktiivi 2016/343] artikli 8 lõike 2 punktis a ja/või punktis b sätestatud tingimused kohtuliku arutamise toimumiseks süüdistatavast välismaalase kohalviibimiseta täidetud, kui süüdistatavat on kriminaalasjast ja kohtusse ilmumata jätmise tagajärgedest nõuetekohaselt teavitatud ja süüdistatavat esindab volitatud kaitsja, kelle on valinud süüdistatav või määranud riik, kuid süüdistataval ei võimalda kohtusse ilmuda tema suhtes halduskorras kehtestatud keeld siseneda kriminaalmenetlust korraldavasse riiki ja seal viibida? 3. Kas on lubatav, et süüdistatava õigus viibida teda puudutaval kohtulikul arutamisel, mis on sätestatud [direktiivi 2016/343] artikli 8 lõikes 1, muudetakse riigisiseste õigusnormidega süüdistatava menetlusõiguslikuks kohustuseks; kas liikmesriigid tagavad sel viisil kaitse kõrgema taseme direktiivi põhjenduse 48 tähenduses? Või on selline toimimine pigem vastuolus direktiivi põhjendusega 35, milles on märgitud, et süüdistatava õigus ei ole absoluutne ja sellest on võimalik loobuda? 4. Kas eeldusel, et süüdistatavat on kohtusse ilmumata jätmise tagajärgedest teavitatud, on süüdistataval lubatud loobuda [direktiivi 2016/343] artikli 8 lõikes 1 sätestatud õigusest viibida teda puudutaval kohtulikul arutamisel, kui ta teeb õigusest loobumise kohta kohtueelse menetluse käigus üheti mõistetava avalduse?“
58

Samas, kuigi määruse nr 865/2006 artikli 54 punktis 2 on nõutud, et need asutused kontrolliksid, kuidas paljunduskarja ülenejad sugulased on oma looduslikust keskkonnast ära toodud, et veenduda, et seda ei ole tehtud viisil, mis kahjustaks asjaomase liigi säilimist looduses, nähtub selle sätte sõnastusest seevastu, et see ei kohusta nimetatud asutusi kontrollima mitte seda, kas paljunduskarja ülenejad sugulased on omandatud kooskõlas omandamise ajal kehtinud õigusnormidega, vaid veenduma üksnes selles, et paljunduskarja omandamise ajal kohaldamisele kuulunud õigusnormidest on kinni peetud.
78

Sellega seoses väärib meeldetuletamist, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on üksnes asja menetleva ja selles tehtava kohtulahendi eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse tegemiseks kui ka nende küsimuste asjakohasust, mis ta Euroopa Kohtule esitab ja mille asjakohasust eeldatakse. Seega, kui küsimus on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et taotletaval tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimusele (5. mai 2022. aasta kohtuotsus Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
73

Selles kontekstis on direktiivi 93/83 põhjenduses 28 tõdetud, et direktiivi eesmärk on teataval määral reguleerida loa andmise ainuõiguse teostamist, jättes seejuures loa andmise õiguse kui sellise terviklikuks. Nõnda on selle direktiivi artiklis 9 sisuliselt ette nähtud, et liikmesriigid peavad tagama, et oma õigust lubada või keelata kaabellevioperaatoril kaabli kaudu saadete taasedastamine kasutavad autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste omanikud ainult kollektiivse esindamise organisatsioonide vahendusel. Selle direktiivi artiklis 10 on siiski täpsustatud, et liikmesriigid peavad tagama, et artiklit 9 ei kohaldata õiguste suhtes, mida ringhäälinguorganisatsioonid teostavad oma saadete taasedastamise suhtes, mistõttu peab kaabellevioperaator asjaomase ringhäälinguorganisatsiooniga iseseisvalt läbi rääkima nii juhul, kui kõnealuste õiguste omanik on see organisatsioon, kui ka siis, kui need õigused on viimasele üle andnud mõni muu autoriõiguse või autoriõigusega kaasnevate õiguste omanik.
49

Sellega seoses tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktis 42 esitatud direktiivi 2003/109 artikli 3 lõike 2 punkti e tõlgendus ei sea kahtluse alla direktiivi üldist ülesehitust, sest kolmanda riigi kodanik, kellel on elamisõigus ELTL artikli 20 alusel, peab pikaajalise elaniku staatuse saamiseks vastama direktiivi artiklites 4 ja 5 sätestatud tingimustele. Lisaks asjaolule, et kolmanda riigi kodanik on elanud asjaomase liikmesriigi territooriumil seaduslikult ja pidevalt viie aasta jooksul vahetult enne asjaomase taotluse esitamist, peab ta esitama tõendid selle kohta, et tal on iseenda ja tema ülalpeetavate pereliikmete jaoks stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ilma selle liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi abita ülal pidada, ning ravikindlustus, mis katab kõiki riske, mis kõnealuse liikmesriigi enda kodanike puhul üldiselt on kaetud. Samuti võib see liikmesriik nõuda kolmandate riikide kodanikelt, et need täidaksid riigisiseses õiguses ette nähtud integratsioonitingimusi (vt selle kohta 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, punktid 38 ja 39).
87

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis panevad kõrgkoolidele üldjuhul kohustuse viia õpe läbi üksnes selle liikmesriigi riigikeeles, kui need õigusnormid on õigustatud riigi identiteedi kaitsega seotud põhjustel, see tähendab, et need on taotletava õiguspärase eesmärgi kaitsmiseks vajalikud ja proportsionaalsed.
68

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2003/86 artikli 16 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selleks, et saaks asuda seisukohale, et on olemas tegelik peresuhe selle sätte tähenduses juhul, kui vanem taasühineb pagulasseisundi saanud alaealise lapsega, kui see laps on saanud täisealiseks enne, kui tehakse otsus selle vanema poolt perekonna taasühinemise eesmärgil esitatud riiki sisenemise ja seal elamise taotluse kohta, ei piisa ainuüksi vahetust ülenevast lähisugulusest. Samas ei ole selleks, et see vanem saaks perekonna taasühinemise õigust kasutada, vajalik, et taasühinemist taotlev laps ja tema vanem elaksid koos ühes leibkonnas või elaksid sama katuse all. Aeg-ajalt toimuvad külaskäigud, niivõrd kui see on võimalik, ja mis tahes liiki regulaarsed kontaktid võivad olla piisavad, asumaks seisukohale, et need isikud taastavad isiklikud ja emotsionaalsed suhted, ning tõendamaks tegeliku peresuhte olemasolu. Lisaks ei saa ka nõuda, et taasühinemist taotlev laps ja asjaomane vanem toetaksid üksteist rahaliselt.
Juhul, kui määruse nr 2201/2003 artiklite 3–5 alusel ei kuulu abielulahutuse avalduse lahendamine ühegi liikmesriigi kohtu alluvusse, tuleb nimetatud määruse artiklit 7, koostoimes selle määruse artikliga 6, tõlgendada nii, et asjaolu, et põhikohtuasja kostja on mõne teise liikmesriigi kodanik kui see, kus asub asja menetlev kohus, takistab selle kohtu kohtualluvuse alusena kohaldamast selle määruse artiklis 7 ette nähtud klauslit, mis käsitleb kohtualluvust muudel juhtudel, takistamata siiski seda, et selle liikmesriigi kohtutel, mille kodanik ta on, oleks kohtualluvus niisuguse avalduse menetlemiseks viimati nimetatud liikmesriigi kohtualluvuse eeskirjade kohaselt.

Juhul, kui määruse nr 2201/2003 artiklite 8–13 alusel ei kuulu vanemlikku vastutust käsitleva nõude lahendamine ühegi liikmesriigi kohtu alluvusse, tuleb selle määruse artiklit 14 tõlgendada nii, et asjaolu, et põhikohtuasja kostja on mõne teise liikmesriigi kodanik kui see, kus asub asja menetlev kohus, ei takista selle kohtu kohtualluvuse alusena kohaldamast selles artiklis 14 ette nähtud klauslit, mis käsitleb kohtualluvust muudel juhtudel.
62

On tõsi, et Euroopa Kohus on otsustanud, et keelatud ei ole see, et majanduslikult mitteaktiivsetele liidu kodanikele määruse nr 883/2004 kohaldamisalasse kuuluvate hüvitiste maksmine seatakse sõltuvusse nõudest, et need kodanikud vastaksid vastuvõtvas liikmesriigis direktiivi 2004/38 alusel seaduslikult elamise õiguse olemasolu tingimustele (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, punkt 44; 11. novembri 2014. aasta kohtuotsus Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, punkt 83, ning 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑308/14, EU:C:2016:436, punkt 68).
24

Seejärel on eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus selle kohta, milline tähtsus on põhikohtuasjas kõne all oleva kartelli esemeks oleva kauba kindlaksmääramisel komisjoni 30. juuni 2015. aasta teabenõudel, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 19. Eelkõige soovib see kohus teada, kas asjaolu, et komisjon märkis oma teabenõudes, et esitatud küsimustes ei hõlma mõiste „veokid“ kasutatud veokeid ega eriotstarbelisi veokeid, „eelkõige militaarveokid või tuletõrjeautod“, tähendab, et viimati nimetatud veokeid on mainitud üksnes näitena, ilma et tegemist oleks ammendava loeteluga.
98

Lõpuks on oluline meelde tuletada, et üldisest huvist lähtuvat eesmärki taotledes ei tohi jätta arvesse võtmata, et see peab olema kooskõlas põhiõigustega, mida meede puudutab, ning selleks tuleb saavutada tasakaal ühelt poolt üldisest huvist lähtuva eesmärgi ning teiselt poolt asjasse puutuvate õiguste vahel (5. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Commissioner of An Garda Síochána jt, C‑140/20, EU:C:2022:258, punkt 52). Järelikult tuleb põhikohtuasjas kõne all oleva töötlemise proportsionaalsuse hindamiseks kindlaks teha, kui raske on eraelu puutumatuse ja isikuandmete kaitse põhiõiguste riive, mis sellise töötlemisega kaasneb, ja kontrollida, kas sellega järgitava üldisest huvist lähtuva eesmärgi tähtsus on selle raskusega proportsionaalne.
Direktiivi 2014/24 põhjendus 32 on sõnastatud järgmiselt:

„Kontrollitavate juriidiliste isikutega sõlmitud riigihankelepingute suhtes ei tuleks kohaldada käesolevas direktiivis sätestatud menetlusi, kui avaliku sektori hankija teostab asjaomase juriidilise isiku üle kontrolli, mis sarnaneb kontrolliga, mida ta teostab oma osakondade üle, tingimusel et kontrollitava juriidilise isiku tegevusest moodustab rohkem kui 80% nende ülesannete täitmine, mida talle on andnud kontrolliv avaliku sektori hankija või nimetatud avaliku sektori hankija poolt kontrollitavad muud juriidilised isikud, olenemata sellest, kes on lepingu täitmise puhul kasusaaja.

Erandit ei tuleks laiendada nendele olukordadele, kus eraettevõtjal on otsene osalus kontrollitava juriidilise isiku kapitalis, kuna sellisel juhul annaks lepingu sõlmimine ilma konkurentsipõhise hankemenetluseta asjaomasele eraettevõtjale põhjendamatu eelise oma konkurentide ees. Pidades silmas kohustusliku liikmesusega riigiasutuste, näiteks teatavate avalike teenuste haldamise või osutamise eest vastutavate organisatsioonide eripära, ei tuleks seda siiski kohaldada juhtudel, kus konkreetse eraettevõtja osalus kontrollitava juriidilise isiku kapitalis on kooskõlas aluslepingutega tehtud kohustuslikuks mõne siseriikliku seadusesättega, tingimusel et selline osalus ei ole kontrolliv ega blokeeriv ning sellel ei ole kontrollitava juriidilise isiku otsuste üle otsustavat mõju. Samuti tuleks selgitada, et otsustavaks asjaoluks on ainult otsene erasektori osalus kontrollitavas juriidilises isikus. Sellest tulenevalt, kui kontrollival avaliku sektori hankijal või kontrollivatel avaliku sektori hankijatel on erakapitali osalus, ei välista see riigihankelepingute sõlmimist kontrollitava juriidilise isikuga ilma käesolevas direktiivis sätestatud menetlusi kohaldamata, kuna selline osalus ei mõjuta negatiivselt ettevõtjate vahelist konkurentsi.

Samuti tuleks selgitada, et sellised avaliku sektori hankijad nagu avalik-õiguslikud isikud, kellel võib olla erakapitali osalus, peaksid saama kasutada horisontaalse koostöö erandit. Seetõttu, kui kõik muud horisontaalse koostööga seotud tingimused on täidetud, peaks horisontaalse koostöö erand laienema sellistele avaliku sektori hankijatele, kui leping on sõlmitud ainult avaliku sektori hankijate vahel.“
69

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2003/86 artikli 16 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selleks, et saaks asuda seisukohale, et on olemas tegelik peresuhe selle sätte tähenduses juhul, kui alaealine laps taasühineb pagulasseisundi saanud vanemaga, kui see laps on saanud täisealiseks enne, kui taasühinemist taotlevale vanemale anti pagulasseisund, ja enne, kui esitati perekonna taasühinemise taotlus, ei piisa ainuüksi põlvnemissuhte olemasolust. Samas ei ole selleks, et see laps saaks perekonna taasühinemise õigust kasutada, vajalik, et taasühinemist taotlev vanem ja tema laps elaksid koos ühes leibkonnas või elaksid koos sama katuse all. Aeg‑ajalt toimuvad külaskäigud, niivõrd kui see on võimalik, ja mis tahes liiki regulaarsed kontaktid võivad olla piisavad, asumaks seisukohale, et need isikud taastavad isiklikud ja emotsionaalsed suhted, ning tõendamaks tegeliku peresuhte olemasolu. Lisaks ei saa ka nõuda, et taasühinemist taotlev vanem ja tema laps toetaksid üksteist rahaliselt.