ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 96/9 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et kui isik laadib eelnevalt sama direktiivi järgse sui generis õigusega kaitstud andmebaasist andmeid ja saadab need seejärel liikmesriigis A asuva veebiserveri abil liikmesriigis B asuva isiku päringu alusel tema arvutisse, nii et need salvestatakse selle arvuti mällu ja kuvatakse selle ekraanil, siis paneb andmed saatnud isik toime nende andmete „taaskasutamise”. Tuleb järeldada, et see toiming leiab aset liikmesriigis B tingimata siis, kui esinevad kaudsed tõendid, mis võimaldavad järeldada, et see toiming väljendab toimingut tegeva isiku kavatsust suunata oma tegevus viimati mainitud liikmesriigi üldsusele; seda peab aga hindama siseriiklik kohus.
46

Igal juhul tuleb meenutada, et asutamislepinguga kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem teeb vahet ELTL artiklites 258 ja 259 toodud hagidel, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriik on rikkunud oma kohustusi, ja ELTL artiklites 263 ja 265 toodud hagidel, mille eesmärk on kontrollida liidu institutsioonide õigusaktide või tegevusetuse seaduslikkust. Neil õiguskaitsevahenditel on iseseisvad eesmärgid ja nende kasutamise tingimused on erinevad. Seega ei saa liikmesriik teda selleks otseselt volitava asutamislepingu sätte puudumisel tulemuslikult tugineda temale adresseeritud otsuse õigusvastasusele vastuväitena liikmesriigi kohustuste rikkumise hagile, mis on esitatud selle otsuse järgimata jätmise tõttu. See saab olla teisiti ainult juhul, kui vaadeldaval õigusaktil on eriti suured ja ilmsed puudused, nii et seda võib pidada õigustühiseks (vt 1. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-207/05: komisjon vs. Itaalia, punktid 40–43, ja 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-177/06: komisjon vs. Hispaania, EKL 2007, lk I-7689, punktid 30 ja 31).
6

Määruse nr 6/2002 artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on märgitud: „1. Artiklite 5 ja 6 kohaldamisel loetakse disainilahendus avalikkusele kättesaadavaks tehtuks, kui see on pärast registreerimist või muul ajal avaldatud trükis, seda on esitatud näitusel, kasutatud kaubavahetuses või see on muul viisil avalikustatud kas enne artikli 5 lõike 1 punktis a ja artikli 6 lõike 1 punktis a või artikli 5 lõike 1 punktis b ja artikli 6 lõike 1 punktis b nimetatud kuupäeva, välja arvatud juhul, kui ühenduses tegutsevad asjaomase sektori ringkonnad ei oleks mõistliku ootuse kohaselt pidanud sellest tavapärase majandustegevuse käigus teada saama. Disainilahendust ei loeta siiski avalikkusele kättesaadavaks tehtuks, kui see on üksnes avalikustatud kolmandale isikule, kelle puhul kehtib otsene või kaudne konfidentsiaalsusnõue. 2. Avalikustamist ei võeta artiklite 5 ja 6 kohaldamisel arvesse, kui disainilahendus, mille kaitsmist ühenduse registreeritud disainilahendusena taotletakse, on avalikkusele kättesaadavaks tehtud: a) autori, tema õigusjärglase või kolmanda isiku poolt autori või tema õigusjärglase antud teabe või toimingute alusel ja b) 12 kuu jooksul enne taotluse esitamist või kui nõutakse prioriteeti, enne prioriteedikuupäeva.”
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 44 lõiget 2 ja artikli 47 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et hankija võib nõuda minimaalset majanduslikku ja finantssuutlikkuse taset, viitega ühele või mitmele bilansikirjele, tingimusel, et need objektiivselt sobivad andma teavet ettevõtja suutlikkuse kohta ja tingimusel, et see tase on kooskõlas asjaomase riigihanke mahuga viisil, et see kajastab objektiivselt riigihankelepingu täitmiseks piisava minimaalse majandusliku ja finantsbaasi olemasolu, ilma et see läheks aga kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust. Minimaalse majandusliku ja finantssuutlikkuse taseme nõuet ei saa põhimõtteliselt välistada üksnes seetõttu, et see tase põhineb mõnel bilansikirjel, mille osas võivad erinevate liikmesriikide õigusnormides olla erinevused.
46

Teiseks ei ole võimalik asuda seisukohale, et heauskselt tegutseva Läti maksuhalduri viis dekreedi nr 933 artikli 285 kohaldamisel Euroopa Liidu õigusega vastuolus oleva käitumiseni väidetav objektiivne ja oluline ebakindlus direktiivi 2006/112 artikli 183 kohaldamisala suhtes. Juba enne nimetatud dekreeti välja kujunenud kohtupraktikast tuleneb, et vastavalt neutraalse maksustamise põhimõttele, mis on ühise käibemaksusüsteemi aluspõhimõte, peab selles artiklis märgitud käibemaksu enammakse tagastamise kord võimaldama maksukohustuslasel kohastel tingimustel ja mõistliku tähtaja jooksul tagasi saada kogu enammakse tõttu saada olev summa, ilma et see tooks maksukohustuslase jaoks kaasa mis tahes finantsriski (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkti 33 ja 34).
37

Lisaks sellele tuleneb määruse nr 261/2004 põhjendusest 15, et „erakorralised asjaolud” saavad puudutada ainult „konkreetset lennukit konkreetsel päeval”, millega ei saa olla tegemist siis, kui reisija jäetakse lennureisist maha varasemat lendu mõjutanud erakorraliste asjaolude tõttu lendude ümberkorraldamise tagajärjel. Mõiste „erakorralised asjaolud” eesmärk on nimelt lennuettevõtja kohustuste piiramine või isegi neist vabastamine siis, kui asjaomast sündmust ei oleks saanud vältida isegi siis, kui oleks võetud kõik vajalikud meetmed. Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 53 maininud, ei saa lennuettevõtjat, kes on sunnitud lennujaama töötajate streigi päevaks ette nähtud lennureisi tühistama ja kes teeb seejärel otsuse hilisemad lennud ümber korraldada, lugeda mingil moel selle streigiga seotuks nii, et see sunnib teda lennureisist maha jätma lennureisija, kes nõuetekohaselt ilmub lennule registreerimisele kaks päeva pärast asjaomase lennu tühistamist.
37

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi artikli 185 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud maksuõigusnormid, mis on sätestatud ZDDS artiklites 79 ja 80 ja mille kohaselt on nõutav käibemaksuga maksustatavate kaupade puudujäägi korral nende kaupade ostmisel tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimine juhul, kui need kaubad on maksukohustuslaselt varastatud ja teo toimepanijat ei ole tuvastatud.
„1.

Kas see, et [määruse nr 1408/71] artikli 14 lõikes 2 sätestatud isikulisesse kohaldamisalasse kuulub „tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil töötav isik” – kelle kohta selle sätte [punktis] b on täpsustatud, et tegemist on punktis a nimetamata isikuga –, tähendab töötaja puhul, kes töötab töölepingu alusel üheainsa tööandja juures, seda, et: a) teda tuleb pidada selliseks isikuks juhul, kui ta töö laadist tulenevalt töötab samal ajal (üheaegselt) – sealhulgas ka suhteliselt lühikeste perioodide kestel – mitmes eri liikmesriigis ning ületab seoses sellega sageli riigipiire, ja ka seda, et: b) teda tuleb ka siis lugeda selliseks isikuks, kui ta on üheainsa töölepingu alusel kohustatud püsivalt (tavaliselt) töötama mitmes liikmesriigis ja muu hulgas riigis, mille territooriumil ta elab, või mitmes teises liikmesriigis, v.a tema elukohariik, kas olenemata eri liikmesriikides töökohustuste täitmise järjestikuste ajavahemike kestusest ja nende vahele jäävast ajast – või ajalise piiranguga?
4

Konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mis on sõlmitud 30. oktoobril 2007 ja ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 5, edaspidi „Lugano konventsioon”), artikli 23 lõige 1, mille sõnastus on suuresti sarnane sellele konventsioonile eelnenud 16. septembril 1988 Luganos sõlmitud konventsiooni kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 319, lk 9) artikli 17 sõnastusele, näeb ette: „Kui pooled, kellest ühe või mitme alaline elukoht on käesoleva konventsiooniga seotud riigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev käesoleva konventsiooniga seotud riigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti, on nimetatud kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas: a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, siis see kinnitatakse kirjalikult, või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.”
63

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktiga g, tõlgendatuna neutraalse maksustamise põhimõtte kohaselt, on vastuolus see, et äriettevõtjate poolt osutatud ambulatoorsete hooldusteenuste käibemaksust vabastamisele kehtib selline tingimus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab hoolekandeteenuste kulud eelneval kalendriaastal olema vähemalt 2/3 juhtudest täielikult või suures osas hüvitanud seaduse alusel loodud sotsiaalkindlustus- või sotsiaalabiasutus, kui see tingimus ei taga võrdset kohtlemist muude kui avalik-õiguslike organisatsioonide heategevana tunnustamisel selle sätte tähenduses.
42

Ungari patendiamet jättis otsusega nr U9200215/58 tühistamistaotluse rahuldamata, tuginedes seejuures patendiseaduse § 42 lõikele 3. Ta kohaldas seda sätet nii, et jättis hilisemas tühistamismenetluses eespool nimetatud dokumentide hulgast tähelepanuta patendikirjeldused K4–K8, K10, K19, K21 ja K22. Tema sõnul olid need dokumendid „varasemas tühistamismenetluses tehtud otsuse aluseks”. Ta lisas, et „igat dokumenti oli eraldi kontrollitud, olenemata sellest, milline neist sisaldas mudeli seisukohast olulist teavet” ning et „kuna varasemas menetluses tehtud otsus põhineb kõikidel uuritud dokumentidel tervikuna, tuleb need dokumendid jätta käesolevas menetluses tähelepanuta”. Ungari patendiamet märkis ka seda, et „kõik kasuliku mudeli kaitse peamiste nõuete aluseks olevad tunnused on fotodelt tuvastatavad ning seega on kasuliku mudeli õiguskaitsel prioriteet”. Ta lisas, et „prioriteedi küsimuse kohta on varasemas menetluses juba tehtud otsus, mis põhines samuti sellel, et kasuliku mudeli õiguskaitsel on prioriteet, mis tuleneb tööstusdisainilahenduse registreerimistaotluse muutmisest”. Sellega seoses sedastas Ungari patendiamet, et patendikirjeldusi K20 ja K23 ei võeta tehnika taseme kindlaksmääramise juures arvesse.
2.

Nõukogu 27. juuli 1994. aasta määruse (EÜ) nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artikli 14 lõike 3 kuuendat taanet ja määruse nr 1768/95 (muudetud määrusega nr 2605/98) artiklit 9 nende sätete koostoimes tuleb tõlgendada nii, et töötlejale esitatud ühenduse kaitse alla võetud sordi omaniku teabetaotlus ei pea sisaldama tõendeid, mis kinnitavad taotluses esitatud andmeid. Lisaks, ainuüksi asjaolu, et põllumajandustootja külvab lepingu alusel kaitsealust sorti, ei anna alust eeldada, et töötleja on külvamise eesmärgil töödelnud või kavatseb töödelda asjaomase sordi paljundusmaterjali kasutades saagist saadud toodet. Käesoleva juhtumi teisi asjaolusid arvestades võib eelnevalt nimetatud asjaolu põhjal siiski järeldada, et niisugune alus on olemas, kuid selle olemasolu peab tuvastama eelotsusetaotluse esitanud kohus oma menetluses.
35

Saksamaa valitsuse argumendiga, et põhikohtuasjas arutusel oleva paatelamust restorani kasutusotstarve sarnaneb sellise restoranlaeva kasutusotstarbega, mis teeb lühikesi väljasõite sellistel jõgedel nagu Rein või Mosel ja on kindlasti veovahend, ei saa nõustuda. Selline tervik, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis koosneb paatelamust, selle juurde kuuluvast alast ja paadisillast, on tegelikult kinnisasi, mis teenib üksnes eesmärki pakkuda toitlustus- ja meelelahutusteenuseid erilistes oludes, samas kui jõel väljasõite tegevad restoranlaevad on sõidukid, mis on ette nähtud nii toitlustus- kui ka turismiteenuste osutamiseks. Seega ei saa viimati nimetatud laevade olukorda võrrelda põhikohtuasjas arutusel oleva olukorraga.
25

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et KN alamrubriigi 7326 90 98 kohaldamine kõnealuste seeklite suhtes – mis kujutavad endast trossi ühendamiseks kasutatavaid U-kujulisi klambreid ümarate otstega, mis on omavahel poldiga ühendatud – ei ole põhjendatud, sest alamrubriigi 7317 00 90 kirjeldus on piisavalt täpne, et klassifitseerida see kaup sellesse alamrubriiki. Asjaolu, et kaubal ei ole tüüpilise klambri kuju ja et selle otsad ei ole teravad, vaid ümarad ja need on ühendatud poldiga, ei ole määrav, kuna selline seekel täidab „klambri” kõik põhiülesanded ja see on mõeldud kahe või enama elemendi ühendamiseks.
64

Mis puudutab põhikohtuasja kostjate vastuväidet, et mainitud kohtulik kontroll on usaldatud Euroopa Kohtule, kelle sõltumatuse seab aga kahtluse alla asjaolu, et ta on ise üks liidu institutsioon, siis piisab, kui märkida, et sellel vastuväitel puudub igasugune alus seoses esiteks aluslepingutes sisalduvate garantiidega, mis tagavad Euroopa Kohtu sõltumatuse ja erapooletuse, ning teiseks asjaoluga, et iga kohtuorgan kuulub tingimata riiklikusse või riigiülesesse struktuuri, ilma et ainuüksi see asjaolu võiks kaasa tuua harta artikli 47 ja EIÕK artikli 6 rikkumise.
41

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kui kolmanda riigi pädevatel ametiasutustel ei ole eksportija tegevuse lõpetamise tõttu enam võimalik järelkontrolli käigus kontrollida, kas nende väljastatud päritolusertifikaadi vorm A põhineb eksportija esitatud õigetel asjaoludel, on tollimaksu tasumise eest vastutav isik see, kes peab tõendama, et sertifikaat põhineb eksportija esitatud õigetel asjaoludel.
15

Neil asjaoludel otsustas Rechtbank van Eerste aanleg te Antwerpen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [tolliseadustiku] artikli 217 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemise üksikasjaliku korra määramisel piirduda oma siseriiklikes õigusaktides selliste sätete kehtestamisega, mis sätestavad üksnes seda, et — „arvestuskande tegemine” on nende siseriiklike õigusnormide kohaselt „tollivõlast tuleneva maksusumma märkimine arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale” ([LGDA] artikli 1 punkt 6) ja — tollivõlast tulenevate maksusummade kohta arvestuskande tegemise eeskirjad ja nende summade tasumise tingimused tulenevad Euroopa Ühenduse määrustest ([LGDA] artikkel 3), või peavad liikmesriigid tolliseadustiku artikli 217 lõike 2 täitmiseks oma siseriiklikes õigusnormides ette nägema tolliseadustiku artikli 217 lõikes 1 ettenähtud arvestuskande tegemise üksikasjaliku korra, et võlgnik saaks kontrollida kas toll on sellise kande tegelikult teinud? 2. Kas tolliseadustiku artikli 217 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui siseriiklikud õigusnormid sätestavad vaid seda, et — „arvestuskande tegemine” on nende siseriiklike õigusnormide kohaselt „tollivõlast tuleneva maksusumma märkimine arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale” ([LGDA] artikli 1 punkt 6) ja — eeskirjad tollivõlast tulenevate maksusummade suhtes arvestuskande tegemise kohta ja nende summade tasumise tingimused tulenevad Euroopa Ühenduse määrustest ([LGDA] artikkel 3), siis võib toll väita, et tema poolt tollimaksusumma kandmine vormile 1552 B või „paberivabasse tollimaksude ja aktsiiside andmebaasi” ja kõik kanded tollimaksusummade kohta, olenemata sellest, millisel andmekandjal need on kajastatud, kujutavad endast arvestuskannet tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 tähenduses? 3. Juhul kui tolli kanne vormil 1552 B kujutab endast arvestuskannet tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 tähenduses, siis kas tolliseadustiku artiklit 217 tuleb tõlgendada nii, et ainult tollivõlast tuleneva täpse maksusumma kandmine vormile 1552 B kujutab endast arvestuskannet tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 tähenduses?
15

Kõigepealt asus Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses seisukohale, et aegumistähtaeg hakkas kulgema alates hetkest, mil apellanti teavitati komisjoni otsusest lükata tema pakkumus tagasi, st 15. septembrist 2004. Sellega seoses tõdes Üldkohus, et just nimelt pakkumuse tagasilükkamine, mitte selle tagasilükkamise põhjendus, on asjaolu, mis on hangete valdkonnas vastutust puudutava hagi aluseks ning mille tõttu võib tekkida menetlusest kõrvaldatud pakkujal kahju. On küll tõsi, et kuigi Üldkohtu 14. septembri 2005. aasta määruse kohtuasjas T-140/04: Ehcon vs. komisjon (EKL 2005, lk II-3287) punkte 44, 45 ja 48 võiks apellandi sõnul tõlgendada vastupidises tähenduses, ei seaks see seda seisukohta kahtluse alla, kuna neid punkte tuleb lugeda nende konteksti arvestades ning nende loogilist järjekorda järgides.
40

Seejärel tuleb toonitada, et kuivõrd määruse nr 343/2003 artiklid 6–8 sisaldavad siduvaid sätteid, mille eesmärk on perekonna ühtsuse säilitamine vastavalt sama määruse põhjendusele 6, siis peab artiklis 15 sisalduv humanitaarklausel – mille eesmärk on anda liikmesriikidele võimalus teha nende vahel vastutuse jagamise kriteeriumidest erandeid, et hõlbustada pereliikmete kokkuviimist, kui see on humanitaarsetel põhjustel vajalik – olema kohaldatav olukordadele, mis väljuvad nimetatud artiklites 6–8 käsitletud olukordade piirest, isegi kui need puudutavad isikuid, kes ei ole hõlmatud määratlusega „pereliikmed” nimetatud artikli 2 punkti i tähenduses.
19

Kuna Arbeitsgericht Passau siiski kahtleb, kas selline arutluskäik on liidu õigusega kooskõlas, otsustas ta menetlused peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [harta] artikli 31 lõiget 2 või [direktiivi 2003/88] artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et juhul kui õiguspäraselt rakendatud lühendatud tööaja tõttu väheneb nädalas töötatud tööpäevade arv, kohandatakse lühendatud tööajaga töötaja tasulise põhipuhkuse kestust pro rata temporis vastavalt lühendatud tööajaga töötamise perioodil töötatud nädala tööpäevade arvu ja täistööajaga töötaja nädala tööpäevade arvu suhtele ning lühendatud tööajaga töötaja saab seega lühendatud tööajaga töötamise perioodi eest vastavalt lühemat puhkust? 2. Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav: Kas [harta] artikli 31 lõiget 2 või [direktiivi 2003/88] artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et juhul kui 100% lühendatud tööaja õiguspärase rakendamise tõttu on nädalas töötatud tööpäevade arv null, viiakse osalise tööajaga töötaja tasulise põhipuhkuse kestus pro rata temporis sellega vastavalt nulli ning lühendatud tööajaga töötajal ei ole seega õigust saada puhkust perioodi eest, mil ta töötas 100% lühendatud tööajaga?”
54

Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas kõne all olev, mis seab võlavabastuse andmise tingimuseks vastavas liikmesriigis elamise.
26

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 45, võimaldab nimetatud säte liikmesriikidel kohandada oma maksualaseid õigusnorme nii, et ettevõtjad, kellel on võimatu arvata maha oma ettevõttes kasutatava kauba ostmisel tasutud sisendkäibemaksu asjaolu tõttu, et nende tegevus on käibemaksuvaba, ei oleks ebasoodsamas olukorras võrreldes oma konkurentidega, kes tegelevad sama alaga, kasutades selleks kaupu, mille nad on omandanud käibemaksuvabalt, kas valmistades need ise, või üldisemalt omandades need „oma majandustegevuse käigus”. Selleks et konkurentidel oleks samasugune maksukoormus, nagu on ettevõtjatel, kes omandavad oma kauba kolmandatelt isikutelt, annab kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 7 punkt a liikmesriikidele võimaluse käsitada oma majandustegevuse käigus omandatud kaupade kasutamist majandustegevuse eesmärgil kauba tarnimisena tasu eest selle direktiivi artikli 2 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 mõttes ning maksustada selline kasutamine käibemaksuga.
15

Kuuenda direktiivi artikkel 16 „Kauba rahvusvahelise liikumisega seotud erandlik maksuvabastus” – sõnastuses, mis tulenes sama direktiivi artikli 28c E osa punktist 1 –, sätestas lõikes 1: „Ilma et see piiraks ühenduse muude maksustamissätete kohaldamist, võivad liikmesriigid, kui artiklis 29 sätestatud konsulteerimisest ei tulene teisiti, võtta erimeetmeid kõikide või mõningate allpool loetletud tehingute vabastamiseks maksust, tingimusel et need ei ole ette nähtud lõppkasutuseks ja/või -tarbimiseks ja et punktides A–E osutatud olukordade või protseduuride lõpetamisel võetav käibemaks võrdub maksusummaga, mis oleks kuulunud tasumisele, kui kõik need tehingud oleks maksustatud riigi territooriumil. [...] B. sellise kauba tarnimine, mis on ette nähtud: [...] c) suunamiseks tolliladustamisprotseduurile või seestöötlemise protseduurile; [...] Punktides a, b, c ja d nimetatud kohad on määratletud ühenduse kehtivate tollisätetega. [...] D. kauba- ja teenusetarned, mis toimuvad: a) punkti B alapunktides a–d loetletud kohtades, kui kaubad ja teenused on jätkuvalt mõnes nendes alapunktides märgitud olukordadest; b) punkti B alapunktis e loetletud kohtades, kui kaubad ja teenused on riigi territooriumil jätkuvalt selles alapunktis märgitud olukorras. Kui liikmesriigid kasutavad tolliladudes toimuvate tehingute suhtes alapunktiga a ettenähtud võimalust, võtavad nad vajalikke meetmeid tagamaks, et on määratletud muud ladustamisprotseduurid peale tolliladustamise, mis võimaldavad alapunkti b sätteid kohaldada samade tehingute suhtes, mis käsitlevad J lisas loetletud kaupu ja mis tehakse sellistes muudes ladudes peale tolliladude. [...]”
80

Teiseks väidab Kreeka Vabariik seoses niisuguse strateegiliste aktsiaseltside teatavate otsuste järelkontrolli mehhanismiga, nagu on ette nähtud seaduse 3631/2008 artikli 11 lõikes 3, et see on lubatav, kuna sellel on sarnasusi eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Belgia käsitletud korraga, mille suhtes Euroopa Kohus otsustas, et see on põhjendatud eesmärgiga tagada energia varustuskindlus kriisiolukordades.
18

Pärast seda, kui oli esitatud negatiivne tuvastushagi, esitasid Ritrama ja tema Šveitsis asuv tütarettevõtja Ritrama AG Tribunale di Milanole (Itaalia) sooritushagi, väites selle toetuseks, et Folien Fischeri ja Fofiteci tegevus on konkurentsivastane, ning nõudsid kahju hüvitamist koos intressidega ja seda, et Fofiteci kohustataks kõnealuste patentide litsentse andma. Euroopa Kohtu istungil kinnitas Ritrama, et see menetlus on peatatud.
14

BBhV § 2 on sõnastatud järgmiselt: „Hüvitist saama õigustatud isikud (1) Kui lõigetest 2–5 ei tulene teisiti, on õigus hüvitisele igal isikul, kes on meditsiiniteenuse kuupäeval 1) ametnik, 2) ametnikupensioni saaja või 3) endine ametnik. (2) Veel on hüvitise saamise eelduseks see, et õigustatud isikul oleks õigus palgale, praktikatasule, pensionile, üleminekutasule, lesepensionile, orvupensionile […] või üleminekutoetusele. Hüvitise saamise õigust ei mõjuta palgata puhkus eripuhkuste määruse (Sonderurlaubsverordnung) alusel, tingimusel et see puhkus ei kesta kauem kui üks kuu. […]”
35

SEPA väitis käesolevas asjas Euroopa Kohtus, et enne seda, kui Saksa pädevad asutused kehtestasid juhendi, mille kohaselt ei vasta kinnistest tapamajadest pärit liha veatule ja standardsele turustuskvaliteedile, lähtusid need asutused vastupidisest eeldusest, et kinnistest tapamajadest pärit liha vastab kõigile tingimustele eksporditoetuste saamiseks. Ta väitis veel, et seda juhendit ei olnud avaldatud, ja niipea, kui ta juhendist teada sai, lõpetas ta asjaomaste toodete kohta eksporditoetuse taotluste esitamise.