ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
62.

On aga tõsi, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus on korduvalt määratlenud maksukohustuslasi riigi nimel käibemaksu kogujatena ( 21 ). See ei tähenda aga mingil juhul, et maksukohustuslaste roll piirduks maksu kogujate rolliga. Direktiivi 2006/112 artiklis 193 on maksukohustuslased defineeritud isikutena, kes on kohustatud tasuma käibemaksu ( 22 ). Ükski selle direktiivi säte ega ükski Euroopa Kohtu otsus ei viita aga, et see kohustus sõltuks sellest, kas maksukohustuslane on enne kätte saanud maksusumma, mis arvestatakse kauplemise hilisemas etapis ( 23 ).
70.

Sellega seoses on tarvis märkida, et a priori on olemas nüanss, mis eristab selles liidu õigusnormis esitatud kirjeldust sellest, mis on esitatud Saksa õiguses. Direktiivi 2005/29 I lisa punkti 11 kohaselt seisneb nimelt kaubandustava, mida nimetatakse „reklaamtekstiks“, teksti kasutamises toote reklaamimiseks, samas kui selle reklaamimise eest on maksnud ettevõtja, samal ajal kui UWG lisa punkti 11 kohaselt on see teksti kasutamine toote reklaamimiseks, mille eest maksab ettevõtja. Euroopa Kohus selgitas juba kohtuotsuses RLvS ( 37 ) direktiivi 2005/29 I lisa punkti 11, leides, et see säte kohustab teadaandeid avaldavaid ettevõtjaid märkima selgelt, et nad on spondeerinud teksti. See kohtuotsus kinnitab seega termini „maksnud“ tõlgendust, mille ma just esitasin.
53.

Seetõttu lihtsalt tuletan meelde, et ehkki Euroopa Kohus on juba korduvalt leidnud, et eri võrdlusaluste käitiseosade määratlused on vastastikku üksteist välistavad, ( 23 ) on ta ühtlasi otsustanud, et „selleks et kasvuhoonegaaside heidet võimalikult palju vähendada ning energiat võimalikult palju säästa vähemalt asjaomase tootmisprotsessi osades, on [otsuses 2011/278] välja töötatud kolm hierarhiliselt järjestatud varuvarianti“. ( 24 ) Seega on kindlaks tehtud, et „üksnes sellisele kasvuhoonegaaside heitele, millele on õigus saada tasuta lubatud heitkoguse ühikuid, kuid tootepõhise võrdlusaluse arvutamine ei olnud võimalik, [tuleb] eraldada kõnealused lubatud heitkoguse ühikud kolme hierarhiliselt järjestatud varuvariandi alusel“. ( 25 ) Just selle hierarhia olemasolu kõneleb topeltarvestuse riski vastu.
69.

Direktiivi 2005/29 artikli 5 lõikes 2 on kehtestatud kriteeriumid, mille alusel saab kindlaks teha, kas kaubandustava on ebaaus, ja selle lõikes 4 on täpsustatud, et eelkõige on ebaausad kaubandustavad need, mis on „eksitavad“ direktiivi artiklite 6 ja 7 tähenduses või „agressiivsed“ direktiivi artiklite 8 ja 9 tähenduses. Direktiivi 2005/29 artikli 5 lõikes 5 on ette nähtud, et direktiivi I lisas on „selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel“. Sellega seoses on direktiivi 2005/29 põhjenduses 17 täpsustatud, et suurema õiguskindluse tagamiseks peetakse ainult selle direktiivi I lisas loetletud tingimusi ebaausaks kõigil tingimustel, mistõttu neid ei tule hinnata igal üksikjuhtumil eraldi selle direktiivi artiklite 5–9 alusel ( 22 ). Kuivõrd direktiivi 2005/29 I lisa sisaldab täielikku ja ammendavat loetelu, siis saab põhikohtuasjas kõne all olevat kaubandustava kvalifitseerida direktiivi mõttes agressiivseks kaubandustavaks kõigil asjaoludel ainult tingimusel, et see vastab ühele direktiivi I lisa punktides 24–31 loetletud olukordadest ( 23 ).
143.

Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Warszawa-Wola rajoonikohus Varssavis, Poola) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Esimene küsimus kohtuasjas C‑143/20 ja esimene küsimus kohtuasjas C‑213/20: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ elukindlustuse kohta artikli 36 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud lepingueelse teavitamiskohustuse kohaselt peab tarbijaga sõlmitud lepingu vastaspool juhul, kui tarbija liitub rühmaelukindlustuslepinguga, ilma et ta muutuks algse kindlustuslepingu alusel kindlustusvõtjaks, tegema sellele tarbijale teatavaks vähemalt nimetatud direktiivi III lisa punktis A loetletud teabe. Teine küsimus kohtuasjas C‑143/20 ning teine ja kolmas küsimus kohtuasjas C‑213/20: Direktiivi 2002/83 artikli 36 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab teatavaks tegema alustoote tegeliku olemuse ja selle olemuslikud struktuursed riskid. See teave sisaldab nende osakute määratlust, millega investeerimisriskiga elukindlustuspoliiside hüvitised on seotud, ning teavet nende poliiside alusvarade laadi kohta, mis hõlmab vähemalt nende osakute ja alusvara majanduslikke ja/või õiguslikke põhiomadusi. Riigisisese kohtu ülesanne on hinnata, kas juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades vastab tarbijale edastatud teave sellele künnisele. Neljas küsimus kohtuasjas C‑213/20: Direktiivi 2002/83 artikli 36 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei taga, et tarbija saab enne lepingu sõlmimist kirjalikult ning selgelt ja täpselt vähemalt selle direktiivi III lisa punktis A ette nähtud teabe, mis võimaldab tal pärast järelemõtlemisaega teha selle kohta teadliku valiku. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on neid tingimusi järgitud. Neljas küsimus kohtuasjas C‑143/20: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004, artikli 7 lõikeid 1 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et elukindlustusdirektiivi artikli 36 lõikes 1 nõutud miinimumteabe andmata jätmine kujutab endast eksitavat kaubandustava, kui konkreetses faktilises kontekstis, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning asjaomase kommunikatsioonivahendi piiranguid, ei antud keskmisele tarbijale teavet, mida ta vastavalt kontekstile vajas teadliku tehinguotsuse tegemiseks, mistõttu see tarbija tegi või tõenäoliselt tegi tehinguotsuse, mida ta muul juhul ei oleks teinud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on see nii.
107.

Kui nende olukordade võrdlemine osutub võimalikuks, tuleb see, kas kõnealune eesmärk võib õigustada erinevat kohtlemist ja ega meede, mis on erineva kohtlemise alus, ei lähe selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale, kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes on ainsana pädev faktilisi asjaolusid hindama. ( 27 ) Nagu öeldud, on erinev kohtlemine põhjendatud siis, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab, kui see on kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, mida asjasse puutuvate õigusnormidega saavutada soovitakse, ja kui erinevus on selle kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne. ( 28 )
11.

Isikuandmete kaitse üldmääruse artiklis 6 on sätestatud: „1. Töötlemine on seaduslik ainult sel juhul ja sellises ulatuses, kui on täidetud vähemalt üks järgmistest tingimustest: […] c) isikuandmete töötlemine on vajalik vastutava töötleja juriidilise kohustuse täitmiseks; […] e) isikuandmete töötlemine on vajalik avalikes huvides oleva ülesande täitmiseks või vastutava töötleja avaliku võimu teostamiseks; […] 2. Liikmesriigid võivad säilitada või kehtestada konkreetsemad sätted, et kohandada käesoleva määruse sätete kohaldamist seoses isikuandmete töötlemisega lõike 1 punktide c ja e täitmiseks, määrates üksikasjalikumalt kindlaks töötlemise konkreetsed nõuded ja teised meetmed, et tagada seaduslik ja õiglane töötlemine, sealhulgas teiste andmetöötluse eriolukordade jaoks, nagu see on sätestatud IX peatükis. 3. Lõike 1 punktides c ja e osutatud isikuandmete töötlemise alus kehtestatakse: a) liidu õigusega või b) vastutava töötleja suhtes kohaldatava liikmesriigi õigusega. Isikuandmete töötlemise eesmärk määratakse kindlaks selles õiguslikus aluses või see on lõike 1 punktis e osutatud isikuandmete töötlemise osas vajalik avalikes huvides oleva ülesande täitmiseks või vastutava töötleja avaliku võimu teostamiseks. See õiguslik alus võib sisaldada erisätteid, et kohandada käesoleva määruse sätete kohaldamist, sealhulgas üldtingimusi, mis reguleerivad vastutava töötleja poolt isikuandmete töötlemise seaduslikkust, töötlemisele kuuluvate andmete liiki, asjaomaseid andmesubjekte, üksuseid, kellele võib isikuandmeid avaldada, ja avaldamise põhjuseid, eesmärgi piirangut, säilitamise aega ning isikuandmete töötlemise toiminguid ja -menetlusi, sealhulgas meetmeid seadusliku ja õiglase töötlemise tagamiseks, nagu näiteks meetmed teiste andmetöötluse eriolukordade jaoks, nagu need on sätestatud IX peatükis. Liidu või liikmesriigi õigus vastab avaliku huvi eesmärgile ning on proportsionaalne taotletava õiguspärase eesmärgiga.“
94.

Teises osas väidab Eurofer, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja tegi ilmse vea, kui ta leidis, et komisjon ei ületanud kaalutlusruumi, mis tal on alusmääruse artikli 9 lõike 2 kohaldamisel. Eurofer leiab, et vaatamata sellele, et komisjonil on selles valdkonnas teatav kaalutlusõigus, ei takista see Üldkohtul kontrollida, kas tõendid on tema järelduste põhjendamiseks sobivad. Esiteks ületas Serbia impordi maht käesoleval juhul 1% miinimumtaset ega kuulunud seega alusmääruse artikli 9 lõikes 3 sätestatud „turvatsooni“. Seega ei saanud eeldada, et see tekitas pelgalt tähtsusetu kahju. Teiseks oli keskmistele impordihindadele viitamine vale, sest Serbial oli ainult üks tootja, samas kui ülejäänud riikidel oli mitu tootjat ja märgiti, et teatavad Vene ja Brasiilia eksportivad tootjad müüsid oma tooteid ainsa Serbia tootjaga võrreldavate hindadega.
101.

Siiski tuleb märkida, et kaalutlused tootja päikesepaneelide eest vastutamise tagasiulatuva jõu kohta ja lojaalsuskohustuse kohta, mis põhineb poliitilisel kokkuleppel seadusandluses, tekitavad kahtlusi, kas Tšehhi õigusnormis esinev lojaalsuskohustuse rikkumine on piisavalt selge. ( 42 ) Selline kvalifitseerimine eeldab, et Tšehhi Vabariik on ilmselgelt ja oluliselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire. ( 43 ) Ilmselge ei näi olevat aga see, et tagasiulatuva jõu korral ei tule – nagu väitis Tšehhi valitsus – tugineda ülevõtmistähtaja möödumisele, ( 44 ) vaid direktiivi avaldamise kuupäevale. ( 45 ) Siiani puudub ka veel asjakohane kohtupraktika, mis oleks kindlaks teinud liikmesriikide kohustused enne direktiivi avaldamist. Kokkuvõttes ei tule aga teha otsust võimaliku rikkumise kvaliftseerimise kohta, sest käesolevas menetluses ei ole seda küsitud ja tõenäoliselt ei ole see ka oluline. ( 46 )
78.

Lähtudes sellest, et ELi fondist toetuse saamise taotlejate vahel on suurem või väiksem konkurents, on olukord täiesti võrreldav olukorraga riigihangete puhul. Ka seal peab asutus tegema valiku ja vajadusel osa taotlejatest tagasi lükkama. On võimalik, et seal on konkurentsi olukord karmim ning nõuab menetluses eriti rangelt võrdset kohtlemist. See ei muuda aga midagi selle asjaolu osas, et piiratud ressursi (hankelepingu või toetuse) annab riik teisi taotlejaid välja jättes ainult mõnele taotlejale. Seetõttu peab valikumenetlus olema ka seal direktiivi 2014/24 ( 16 ) artikli 18 lõike 1 kohaselt läbipaistev ja mittediskrimineeriv.
70.

Teiseks, maksukohustuslane, kelle mahaarvamisõigus on käibemaksudirektiivi artikli 167a alusel liikmesriigi erandi kohaselt vabatahtliku kassapõhise raamatupidamisarvestuse süsteemi raames edasi lükatud, teab, et see on nii. See maksukohustuslane on selle süsteemi valinud ja erinevalt maksukohustuslasest, kes seda teinud ei ole, ei sõltu ta tegelikult selle tehingu käibemaksuga maksustamise raamatupidamisliku kajastamisega seotud teabe saamisest, sest sõltumata sellest, kuidas tarnija seda tehingut kajastab, on sellel maksukohustuslasel luba kasutada oma mahaarvamise õigust üksnes siis, kui „talle tarnitud kaupadelt või osutatud teenustelt on käibemaks tema tarnijale tasutud“. See aeg on maksukohustuslasele mõistagi teada, sest tema on see, kes teeb selle makse.
103.

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia) esitatud teisele eelotsuse küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ, taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta, artikli 16 lõike 2 punkti b, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ, artikli 3 lõikeid 2 ja 14 ning artikli 32 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu käesolevas kohtuasjas, mis annavad tagatud juurdepääsu põhi- ja jaotusvõrkudele sellistele teatud elektrijaamadele, mis kasutavad taastumatuid energiaallikaid, et tagada elektrienergia varustuskindlus, tingimusel et on kindlustatud direktiivi 2009/28 artikli 16 lõike 2 punkti b kohaselt antav juurdepääs elektrivõrkudele taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiale, et on täidetud direktiivi 2009/72 artikli 32 lõikes 1 sätestatud nõuded ja juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et nendele elektrijaamadele on pandud avalike teenuste osutamise kohustused, siis selle direktiivi artikli 3 lõigetes 2 ja 14 sätestatud nõuded, ning et need õigusnormid ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik nendega taotletava eesmärgi saavutamiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on see tingimus täidetud.
66.

Põhjus on selles, et Euroopa Kohus on sedastanud, et „liikmesriigi kohtul [ei ole] kohustust jätta ainuüksi liidu õiguse alusel kohaldamata riigisisene õigusnorm, mis on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta sättega, millel […] vahetut õigusmõju ei ole“. ( 56 ) Arvestades, kui üldiselt on sõnastatud harta artikli 31 lõige 1, mille kohaselt on igal töötajal õigus töötingimustele, mis on tema tervise, ohutuse ja väärikuse kohased, ei ole see piisavalt selge, täpne ja tingimusteta ega vasta seepärast vahetu õigusmõju tingimustele. ( 57 ) Seepärast ei saa sellele sättele viidates kohustada eelotsusetaotluse esitanud kohut, kes tegutseb oma pädevuse piires, ( 58 ) jätta kohaldamata AÜG § 1 lõiget 1b ja § 19 lõiget 2 juhul, kui ta peaks tulema järeldusele, et nende sätete sõnastus on vastuolus direktiivi 2008/104 artikli 5 lõikest 5 tuletatud tagatistega.
23.

Saksamaa valitsuse ja komisjoni eeskujul näib mulle, et käesoleval juhul ei loobutud algsest lennuplaanist. Kuigi marsruut on lennu oluline osa, on samavõrd tõsi, et lennuettevõtja tegelikult vedas hagejaid ning seda lennul, mille nad olid broneerinud, kuigi see toimus ajaliselt hiljem. Väljumis- ega saabumislennujaama ega lennu, millel reisijaid veeti, numbrit ei muudetud. Miski ei viita ka sellele, et lennuettevõtja soovis algul kavandatud lennuplaanist lõplikult loobuda ega sellele, et ta oleks sellest loobunud. Vastupidi, käesoleval juhul tuleb asuda seisukohale, et muudeti lihtsalt sama lennu kellaaegu, lükates need edasi.
35.

Sõltumata sellest, et kõnealused liikmesriigi õigusnormid on vastu võetud – kas õigesti või valesti – direktiivi 2000/31 ülevõtmise raames, on õige asuda seisukohale, et need töötavad vastu määrusega nr 261/2004 taotletavale eesmärgile. Seetõttu tuleb määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti c alapunkte i–iii koosmõjus selle artikli lõikega 4 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi sätted, mille aluseks on direktiivi 2000/31 artikkel 11.
33.

Belgia märgib, et esimene küsimus on vastuvõetamatu, kuna see põhineb ekslikul eeldusel, et liikide kaitset käsitlevate õigusnormide alusel antud luba on ühtse loa andmise eeltingimus. Kui see vastuväide on õige, ei oleks ka teisele küsimusele vaja vastata, kuna see on esitatud vaid juhuks, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav.
70.

Analoogiliselt tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artikli 7 lõiget 2 ei tule tõlgendada üksnes seoses keeluga nõuda sisse kinnipeetavat maksu selle direktiivi artiklite 5 ja 6 kohaselt. Kohtuasjas Océ van der Grinten ( 19 ) vaieldi selle üle, kas selle direktiivi artikli 7 lõige 2 on kohaldatav ka (!) kinnipeetava maksu keelu suhtes. Euroopa Kohus jõudis järelduseni, et direktiivi artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on maksustamine lubatud ka olukorras, kus tegemist on kinnipeetava maksuga direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses, kui sellega maksustatakse tütarettevõtja poolt oma emaettevõtjale jaotatavaid dividende. ( 20 ) Euroopa Kohus leiab seega, et direktiivi artikli 7 lõikega 2 on hõlmatud „ka“ kinnipeetava maksu keeld, mis on sätestatud ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artiklis 5. Sellega oleks vastuolus, kui direktiivi artikli 7 lõige 2 piirduks „ainult“ keeluga nõuda sisse kinnipeetavat maksu.
55.

Neljandaks, kuna WHO raamkonventsiooni sätted on siduvad mitte ainult liikmesriikidele, vaid ka liidule, on see konventsioon segatüüpi leping: need sätted on liidu õiguse lahutamatu osa. On ilmne, et käesoleval juhul on tegemist sätetega, mis käsitlevad aspekte, mis mõjutavad siseturu toimimist ja kuuluvad seega liidu pädevusse. WHO raamkonventsiooni sätete järgimine ja meetmete kehtestamine tubakatoodete müügi takistamiseks alla 18-aastastele alaealistele tuleneb seega rahvusvahelisest kohustusest, mis on integreeritud liidu õiguskorda. WHO raamkonventsiooni kohaldamist võib seega pidada liidu õiguse kohaldamiseks, ilma et tingimata oleks vaja vastu võtta sätteid direktiivi 2014/40 kohaldamiseks.
50.

Kohtupraktikas on samuti kindlaks tehtud, et ainuüksi liiduväliste kaupade olemasolu liidu tolliterritooriumil toob kaasa ohu, et need kaubad jõuavad lõpuks liikmesriikides vabasse ringlusse ilma tollivormistuseta. ( 48 ) See on põhjus, miks ebaseaduslikult imporditud kaup tuleb käibemaksuga maksustada. See oht realiseerus, kui kaup saabus Leedu territooriumile väljaspool selle importimise punktiga seotud esimest tollitsooni. Nagu on märgitud Leedu Vabariigi kirjalikes seisukohtades, on osutatud lahendus kooskõlas liidu ühise käibemaksukorra põhieesmärkidega, milleks on vaba konkurentsi ja maksuneutraalsuse tagamine, ilma et see takistaks kaupade ja teenuste vaba liikumist, sest käibemaksudirektiivis ei ole sätet, mis lõpetaks käibemaksukohustuse tollivõla lõppemise korral.
Põhikohtuasja hagejad esitasid seejärel viimati nimetatud otsuse peale teistmisavalduse. Neil asjaoludel, kuna Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelonal (Barcelona esimese astme kohus nr 49) oli kahtlusi, kas LEC artikkel 251, artikli 394 lõige 3 ja artikkel 411, nagu neid on tõlgendanud Hispaania kohtud, on kooskõlas direktiiviga 93/13, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas [LEC] artikli 251, artikli 394 lõike 3 ja artikli 411 kohtulik tõlgendus, mis on antud 1. oktoobri 2019. aasta otsusega ja mille kohaselt samastatakse hagi hind majandusliku huviga, mida kohtuasi endast kujutab, ja mis seega vähendab tasu, mida tarbija maksis oma advokaadile, kindla summa alusel (18000 eurot), mis on seadusega kindlaks määratud ainult juhuks, kui hagi hinda ei saa kindlaks määrata, mitte aga juhuks, kui see hind ei ole kindlaks määratud, on vastuolus direktiivi [93/13] artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1, kuna tarbijale ei saa taastada faktilist ja õiguslikku olukorda, milles ta oleks, kui nimetatud lepingutingimust ei oleks olnud, vaatamata sellele, et kohus on teinud tarbija kasuks otsuse, milles tunnistati lepingutingimus ebaõiglaseks, ja kuna kulude piiramisega seotud ebamõistlikku menetlustingimust ei kõrvaldata, kui selle kõrvaldamine tagaks tarbijale tema õiguste õiguspäraselt kasutamiseks kõige sobivamad ja tõhusamad vahendid?

2. Kas LEC artikli 394 lõige 3 on sellisena vastuolus direktiivi [93/13] artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ning muudab selle direktiiviga tarbijatele antud õiguste kohtuliku kasutamise võimatuks või ülemäära raskeks, kuna selle artikliga tarbijale kehtestatud piirang, mis seisneb selles, et tarbija peab kandma osa oma kohtukuludest, tähendab, et ei saa taastada faktilist ja õiguslikku olukorda, milles tarbija oleks, kui sellist lepingutingimust ei oleks olnud, vaatamata sellele, et kohus on tarbija kasuks teinud otsuse, milles tunnistati see lepingutingimus ebaõiglaseks, ja kuna kulude piiramisega seotud ebamõistlikku menetlusnõuet ei kõrvaldata, kui selle kõrvaldamine tagaks tarbijale tema õiguste kasutamiseks kõige sobivamad ja tõhusamad vahendid?“
125.

Märgin, et need kaks kohtuasja erinevad põhikohtuasjast peamiselt kahel tasandil. Kõigepealt on tõesti nii, et vastupidi kõnesolevale Bulgaaria süsteemile avaldas maksukohustuslaste valik nendes kahes kohtuasjas otsest mõju maksule, mida nende suhtes kohaldati. Vastavalt kõnesolevale Bulgaaria süsteemile on mitteresidendist äriühingu valikul ühe või teise olemasoleva korra kasuks aga vähe tähtsust – tema puhul peetaks maks ikkagi kinni brutotulult. Alles hiljem hinnatakse tema maksualane olukord ümber ja võimalik on maksu tagastamine, tingimusel et ta valis ZKPO artiklis 202a ette nähtud korra kohaldamise. On vaja ka rõhutada, et vastupidi käesolevale kohtuasjale ei asetunud eespool viidatud kohtuasjad võimaliku maksualase kuritarvituse või maksupettuse konteksti.
61.

Esimesena märgin, et määruse nr 261/2004 artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt kuulub põhikohtuasjas kõne all olev lend selle määruse kohaldamisalasse seetõttu, et põhikohtuasja hagejad alustasid reisi liikmesriigi, nimelt Belgia lennujaamast. Just see kriteerium loob tiheda seose liidu territooriumiga. Seega ei muuda asjaolu, et käesoleval juhul tekkis õigus hüvitisele täielikult kolmanda riigi territooriumil tekkinud hilinemise tõttu, kuidagi seda seost liidu territooriumiga. Nimelt, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 36 ja 37, moodustavad ümberistumistega lennud, mis väljuvad liikmesriigis asuvast lennujaamast sihtkohta kolmanda riigi lennujaamas, terviku, mida võib samastada samal marsruudil toimuva otselennuga. Sellega seoses on Euroopa Kohus tunnistanud, et „kui selline lend […], mis täielikult toimus väljaspool liidu piire, tuleb lugeda eraldi veoks, siis ei kuulu see määruse nr 261/2004 kohaldamisalasse. Seevastu juhul, kui selline vedu […] loetakse üheks tervikuks väljumiskohaga liikmesriigist, siis kuulub see määrus kohaldamisele“ ( 26 ).
54.

Nagu Euroopa Kohus on leidnud, on need kaalutlused täielikult ülekantavad võimalikele hüvitistele, millele töötajal on tööandjaga sõlmitud töölepingu lõpetamisest tulenevalt õigus, mistõttu viidatud sätet tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötingimused“ hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud maksma töötajale tema tähtajalise töölepingu ülesütlemise korral. ( 28 )