ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta artikli 23 lõike 1 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et lennuteenuste elektroonilises broneerimissüsteemis tuleb lõplik makstav hind näidata lennuteenuste hinna igakordsel, sealhulgas esmakordsel esitamisel.

Selle sätte enda sõnastusest ilmneb, et lõplik hind peab olema näidatud alati, ilma et oleks vahet tehtud hetkel, mil hind esitati esimest korda, hetkel, mil tarbija valis konkreetse lennu või lepingu lõplikult sõlmimise hetkel. Peale selle nähtub määruse nr 1008/2008 põhjendusest 16, et lennuettevõtjale kehtestatud kohustus näidata alati lõplikku makstavat hinda on vajalik selleks, et tarbijad saaksid tõhusalt võrrelda erinevate lennuettevõtjate lennuteenuste hindu vastavalt määruse nr 1008/2008 artikli 23 lõike 1 eesmärgile, milleks on tõhusalt võrrelda lennuteenuste hindasid.

(vt punktid 25, 34, 35 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu määruse nr 1408/71 nõukogu määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis (muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 7 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kahepoolne kokkulepe sotsiaalkindlustushüvitiste kohta ühe allakirjutanud riigi kodanike suhtes, kes on olnud teise allakirjutanud riigi territooriumil pagulase staatuses, mis sõlmiti ajal, mil üks kahest allakirjutanud riigist ei olnud veel liiduga ühinenud ja mida ei ole mainitud määruse III lisas, ei jää kohaldatavaks nende pagulaste olukorrale, kes pöördusid tagasi oma päritoluriiki enne kahepoolse kokkuleppe sõlmimist ja määruse jõustumist.

7. veebruari 1991. aasta otsusest kohtuasjas C‑227/89: Rönfeldt nähtuvad põhimõtted tuginevad ideele, et huvitatud isikul oli õigus õiguspärasele ootusele selles suhtes, et tema suhtes kuuluvad kohaldamisele sellise kahepoolse kokkuleppe sätted, mis ainsana oli tema suhtes kohaldatav sel ajal, kui ta otsustas teise liikmesriiki liikuda.

Seega asjaoludel, mille kohaselt huvitatud isikud lahkusid liikmesriigist päritoluriiki kuus aastat enne kahepoolse kokkuleppe sõlmimist, ei saa neil huvitatud isikutel olla õiguspärast ootust selle suhtes, et nad saavad tugineda kahepoolse kokkuleppe sätetele, kuna seda kokkulepet ei olnud veel sõlmitud ajal, mil nad päritoluriiki tagasi pöördusid.

(vt punktid 41, 42, 45 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 49 ja 56 ning võrdse kohtlemise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus hasartmängude valdkonda käsitlevad liikmesriigi õigusaktid, mis näevad süsteemi tegevuslubade kehtivuse lõpptähtaegade ühtlustamise teel ümberkorraldamise tõttu ette uue hanke korraldamise varem väljastatud tegevuslubadest lühema kehtivusajaga tegevuslubade väljastamiseks.

Isegi kui sellised õigusaktid kujutavad endast ELTL artiklitega 49 ja 56 tagatud vabaduste piiramist, võib eespool kirjeldatud tegevuslubade süsteemi ümberkorraldamine aidata kaasa kuritegevuse vastu võitlemise ja mängimisvõimaluste vähendamise õiguspäraste eesmärkide saavutamisele ning ühtlasi olla kooskõlas proportsionaalsuse nõudest tulenevate tingimustega.

Kui liikmesriigi ametiasutused peaksid tulevikus soovima vähendada väljastatud tegevuslubade arvu või teostada rangemat kontrolli tegevuse üle hasartmängu valdkonnas, siis hõlbustab nende meetmete võtmist see, et kõik tegevusload on antud samaks kehtivusajaks ja lõpevad samal ajal.

(vt punktid 46, 53–55 ja resolutsioon)
Ei ilmne, et turvalise ja tõhusa transpordisüsteemi loomiseks mustade taksode, kuid mitte eraüürisõidukite lubamine avalikul teel olevale bussirajale kellaaegadel, mil sellel rajal kehtivad liikluspiirangud, välja arvatud sellise sõiduki tellinud reisijate pealevõtmiseks või mahaminekuks, kujutaks endast riigi ressursside kasutamist ja annaks nendele taksodele valikulise majandusliku eelise ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuid eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb seda siiski kontrollida.

Nimelt on riigiabi olemasolu tuvastamiseks vaja tõendada piisavalt otsest seost ühelt poolt kasusaajale antud eelise ja teiselt poolt riigieelarve vähenemise või eelarvel lasuva kohustuse piisavalt konkreetse majandusliku riski vahel.

Asjaolu, et mustad taksod võivad kasutada bussiradasid, ilma et neile trahv määrataks, ei tulene sellest, et ametiasutused on loobunud maksmisele kuuluvate trahvide sissenõudmisest, vaid taksodele antud loast neid radu kasutada. Järelikult see, et mustad taksod ei ole kohustatud maksma bussiradade kasutamise eest trahve, ei pane riigiasutustele täiendavat koormust, mis võib kaasa tuua riigi ressursside kasutamise.

Sellises olukorras, kus riik annab selle riigi õigusaktides ette nähtud eesmärgi saavutamiseks niisuguse avaliku taristu kasutajatele, mida ametiasutused ei kasuta majanduslikult, taristule soodusjuurdepääsuõiguse, ei anna riik tingimata majanduslikku eelist ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

Pädevatel siseriiklike ametiasutustel on hindamisruum nii seoses küsimusega, kas taotletava seadusjärgse eesmärgi saavutamiseks on vaja loobuda potentsiaalsest tulust, kui ka seoses sobivate hindamiskriteeriumide kindlaksmääramisega, kuid need kriteeriumid peavad olema kehtestatud eelnevalt ja läbipaistvalt ega tohi sisaldada diskrimineerivaid aspekte.

ELTL artikli 107 lõike 1 alusel tuleb kindlaks teha, kas antud õigusliku korra raames võetud siseriiklik meede soodustab teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist võrreldes teistega, kes asuvad nimetatud korra eesmärki silmas pidades võrreldavas õiguslikus ja faktilises olukorras.

Mustade taksode ja eraüürisõidukite vastavate olukordade kindlaksmääramine ja nende olukordade võimaliku sarnasuse hindamine on küsimus, mis kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse, kellele ainsana on teada kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud.

(vt punktid 34, 40, 41, 48, 49, 55, 57, 63 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidu õigust ja eeskätt direktiivi 2000/78 (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) artiklit 2 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis võtavad vanuse alusel diskrimineerimise kaotamise eesmärgil arvesse enne 18. eluaasta täitumist töötatud aega, kuid mis samal ajal sisaldavad eeskirja, mida tegelikult kohaldatakse ainult sel moel diskrimineeritud töötajate suhtes, millega pikendatakse kõrgemale töötasu astmele tõusmise tähtaega kolme esimese töötasu astme puhul ühe aasta võrra ja mis säilitab seega püsivalt erineva kohtlemise vanuse alusel.

Nimelt, kuivõrd selline tähtaja pikenemine ühe aasta võrra on kohaldatav ainuüksi töötajate suhtes, kes on töötanud enne 18. eluaasta täitumist, tuleb tuvastada, et nimetatud siseriiklikud õigusnormid näevad ette otseselt vanuse alusel toimuva erineva kohtlemise direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.

Seoses sellise erineva kohtlemise õigustusega tuleb esiteks märkida, et ainuüksi eelarvekaalutlused ei saa kujutada endast õiguspärast eesmärki direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 tähenduses. Seoses teiseks varasema korraga soodsamasse olukorda seatud töötajate omandatud õiguste austamise ja õiguspärase ootuse kaitsega nende töötasu osas tuleb märkida, et tegemist on tööhõivepoliitika ja tööturu õiguspäraste eesmärkidega, mis võivad üleminekuperioodi vältel õigustada varasema töötasu säilitamist ja seega ka vanuse alusel diskrimineeriva korra säilitamist.

Need eesmärgid ei saa siiski õigustada meedet, mis säilitab kasvõi ainult mõne isiku puhul püsivalt erineva kohtlemise vanuse alusel, mida püütakse kaotada diskrimineeriva korra reformiga, mille raames meede kehtestatakse. Selline meede ei ole isegi juhul, kui see võib tagada varasema korraga soodsamasse olukorda seatud töötajate omandatud õiguste ja õiguspärase ootuse kaitse, sobiv mittediskrimineeriva korra kehtestamiseks varasema korraga ebasoodsamasse olukorda seatud töötajate jaoks.

(vt punktid 31, 36, 37, 39, 40 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peab hüpoteegi realiseerimise taotlust lahendav siseriiklik kohus arvutama võlgnetavad summad sellise hüpoteeklaenulepingu tingimuse kohaselt, mis näeb ette viivise maksmise määral, mis on enam kui kolmekordne seadusest tulenev intressimäär, ümber nii, et kohaldab viivist, mis ei ületa seda piirmäära niivõrd, kuivõrd asjaomase siseriikliku õigusnormi kohaldamine:

— ei takista kõnealusel siseriiklikul kohtul hinnata asjaolu, kas viivist kindlaks määrav lepingutingimus on ebaõiglane, ja

— ei takista sellel kohtul jätta vastava lepingutingimusega arvestamata, kui ta järeldab, et viimane on nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses „ebaõiglane”.

Miski ei takista siseriiklikul kohtul sellise lepingutingimuse üle otsustades, mis käsitleb viivist, mille määr on madalam siseriiklikus õiguses ette nähtud määrast, sellise seadusest tuleneva ülempiiri kindlaksmääramise tõttu hinnata asjaolu, kas kõnealune tingimus võib olla ebaõiglane direktiivi 93/13 artikli 3 tähenduses. Nii ei tule viivisemäära, mis on väiksem kui kolmekordne seadusest tulenev intressimäär, tingimata käsitada õiglasena asjaomase direktiivi tähenduses. Kui aga hüpoteeklaenu lepingu tingimuses ette nähtud viivisemäär ületab siseriiklikus õiguses sätestatud määra ning seda tuleb vastavalt sellele õigusele piirata, ei takista see asjaolu siseriiklikul kohtul lisaks vähendamismeetme kohaldamisele näha sellist viivisemäära kindlaks määrava lepingutingimuse suhtes ette võimaliku ebaõiglase laadi mis tahes tagajärgi direktiivi 93/13 mõttes, vajaduse korral seda tühistades.

(vt punktid 40–42 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punktis 3 kasutatud väljendis „paik, kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda” on peetud silmas nii kahju tekkimise paika kui ka kahju põhjustanud sündmuse toimumise paika, millest tulenevalt võib kostjat hageja valikul kaevata kas ühe või teise asjaomase paiga kohtusse. Kuna seotustest ühe kindlakstegemisega peaks olema võimalik määrata kindlaks selle kohtu pädevus, kes on objektiivselt parimas kohas hindamaks, kas kostja vastutust tingivad asjaolud esinevad, siis tuleb sellest järeldada, et õiguspäraselt saab pöörduda üksnes selle paiga kohtu poole, kus on täidetud asjaomane seotuse alus.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et selliste autoriõiguste ja autoriõigusega kaasnevate õiguste väidetava rikkumise korral, mis on kaitstud liikmesriigis, kelle kohtusse pöörduti, on see kohus kahju tekkimise koha alusel pädev lahendama nõuet hüvitada kahju, mis tekitati nende õiguste rikkumisega seeläbi, et autoriõigusega kaitstud fotod avaldati internetileheküljel, mis on kättesaadav selle kohtu asukohariigis. Territoriaalsuse põhimõtte tõttu on see kohus pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.

Kahju tekkimine ja/või selle tekkimise oht tuleneb sellest, et fotod, millega on seotud autoriõigused ja autoriõigustega kaasnevad õigused, on selle internetilehekülje kaudu kättesaadavad asja menetleva kohtu asukohaliikmesriigis. Tähtsust ei ole asjaolul, et internetilehekülg ei ole suunatud asja menetleva kohtu asukohaliikmesriigile.

(vt punktid 33, 34, 36, 38 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et levitamisõiguse ammendumise põhimõte ei ole kohaldatav sellises olukorras, milles autoriõigustega kaitstud teose reproduktsiooni puhul, mida on autoriõiguse omaja nõusolekul Euroopa Liidus turustatud, on selle kandja hiljem asendatud nii, et paberplakatil esitatud reproduktsioon on üle kantud lõuendile, ja see reproduktsioon on muudetud kujul uuesti turule viidud.

Nimelt soovis liidu seadusandja mõistete „materiaalne ese” ja „nimetatud objekt” kasutamisega direktiivi 2001/29 põhjenduses 28 ja artikli 4 lõikes 2 anda autoritele kontrolli iga nende intellektuaalset loomingut sisaldava käegakatsutava objekti esmamüügi üle liidus. Seoses sellega toob selline teose materiaalse kandja asendamine nagu paberplakatil kujutatud kunstiteose lõuendile ülekandmine kaasa uue objekti loomise, mis hõlmab autoriõigusega kaitstud teose kujutist, samas kui plakat sellisel kujul enam ei eksisteeri. Selline kaitstud teose koopia muutmine, mis muudab tulemuse originaalilähedasemaks, võib tegelikult kujutada endast selle teose uut reproduktsiooni direktiivi 2001/29 artikli 2 punkti a tähenduses, millele laieneb autori ainuõigus ja mis vajab tema luba.

Lisaks asjaolu, et trükivärv jääb ülekandmise protseduuri ajal alles, ei mõjuta järeldust, et kujutise kandja on muutunud. Oluline on teada saada, kas muudetud ese, mida tuleb hinnata tervikuna, on iseenesest materiaalselt see ese, mis on turule viidud õiguse omaja nõusolekul. Järelikult ei puuduta autoriõiguse omaja nõusolek sellise eseme levitamist, milles tema teos sisaldub, kui seda eset on pärast selle esimest turuleviimist muudetud selliselt, et see kujutab endast selle teose uut reproduktsiooni. Sel juhul ammendub sellise eseme levitamisõigus alles pärast selle uue eseme esimest müüki või esimest omandiõiguse üleandmist selle õiguse omaja nõusolekul.

(vt punktid 37, 42, 43, 45, 46, 49 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑87/13

Staatssecretaris van Financiën

versus

X

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Asutamisvabadus — Maksuõigusnormid — Tulumaks — Mitteresidendist maksumaksja — Omaniku poolt kasutatava ajaloomälestisega seotud kulude mahaarvamine — Mahaarvamisõiguse puudumine ainuüksi sel põhjusel, et mälestis ei ole kaitse alla võetud maksustavas riigis, kuigi see on kaitse all elukohariigis”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. detsember 2014

Asutamisvabadus — Maksuõigusnormid — Tulumaks — Siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad maha arvata omaniku poolt kasutatava kaitse alla võetud ajaloomälestisega seotud kulud — Mitteresidendist maksumaksjate võimalus valida residendist maksumaksjatele kohaldatav kord — Erinev kohtlemine — Olukorrad, mis ei ole sarnased — Diskrimineerimise puudumine

(ELTL artikkel 49)

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, mis rahvusliku kultuuriajaloolise pärandi kaitse huvides annavad kaitse alla võetud mälestistega seotud kulude mahaarvamise õiguse ainult oma territooriumil asuvate mälestiste omanikele, kui see võimalus on antud selliste mälestiste omanikele, mis vaatamata asukohale mõne teise riigi territooriumil võivad kuuluda nimetatud liikmesriigi kultuuriajaloolise pärandi hulka.

Asjaolu, et maksusoodustus, mille eesmärk on kaitsta maksustava liikmesriigi kultuuriajaloolist pärandit, antakse ainult selle riigi territooriumil asuvate kaitse alla võetud mälestiste omanikele, on nimelt osa riigi seadusandja taotletavast eesmärgist. Sellest tulenev erinev kohtlemine puudutab seega maksumaksjaid, keda ei saa pidada objektiivselt sarnases olukorras olevaiks.

Teisiti võiks see olla vaid juhul, kui maksumaksja tõendab, et kuigi tema omandis olev mälestis asub mõnes teises liikmesriigis peale maksustava liikmesriigi, on see ikkagi osa selle riigi kultuuriajaloolisest pärandist, ja et selle asjaolu tõttu oleks võimalik võtta see maksustava liikmesriigi mälestiste seaduse alusel kaitse alla, kui see ei asuks välismaal.

(vt punktid 31–34 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklis 5 ette nähtud sisenemisõigust puudutavad sätted on suunatud „liikmesriikidele” ega tee vahet selle alusel, millisest liikmesriigist tullakse, eelkõige kuna selles on sätestatud, et direktiivi artiklis 10 ette nähtud kehtiva elamisloa omamine vabastab need liidu kodaniku pereliikmed, kellel ei ole liikmesriigi kodakondsust, sissesõiduviisa nõudest. Artiklist 5 ei tulene seega kuidagi, et sisenemisõigus, mida evib liidu kodaniku pereliige, kes ei ole liidu liikmesriigi kodanik, piirduks muude liikmesriikidega kui liidu kodaniku päritoluliikmesriik.

Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklit 35 ning protokolli nr 20 Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 26 teatavate aspektide kohaldamise kohta Ühendkuningriigi ja Iirimaa suhtes artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et need normid ei võimalda liikmesriigil üldpreventsiooni huvides kehtestada liidu kodaniku pereliikme suhtes, kellel ei ole liikmesriigi kodakondsust ja kellel on muu liikmesriigi ametiasutuste poolt direktiivi 2004/38 artikli 10 alusel välja antud kehtiv elamisluba, kohustust omada siseriikliku õiguse alusel sissesõiduluba, nt Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) kodaniku pereliikme sissesõiduluba, et ta saaks siseneda selle liikmesriigi territooriumile.

Esiteks peavad meetmed, mille siseriiklikud ametiasutused direktiivi 2004/38 artikli 35 alusel võtavad ja mille eesmärk on direktiiviga antud õigus lõpetada, kehtetuks tunnistada või sellest keelduda, rajanema isikliku seisundi juhtumipõhisel kontrollil. Meetmed, mis on võetud üldpreventsiooni eesmärgil õiguste kuritarvitamis- või pettusjuhtumitel, võimaldaks nende automaatsest laadist tulenevalt liikmeriikidel jätta direktiivi 2004/38 sätted kohaldamata ja eiraks põhiõiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil olemust ning tuletatud õigusi, mida evivad need liidu kodanike pereliikmed, kel ei ole liikmesriigi kodakondsust.

Teiseks võimaldab protokolli nr 20 artikkel 1 Ühendkuningriigil kontrollida, kas tema territooriumile siseneda sooviv isik täidab sisenemistingimused – eelkõige liidu õiguses ette nähtud tingimused. Artikkel 1 ei luba sel liikmesriigil aga määrata sisenemistingimusi isikutele, kel on sisenemisõigus liidu õiguse alusel ega ka – konkreetsemalt – kehtestada neile täiendavaid sisenemistingimusi või muid tingimusi, mida ei ole liidu õiguses ette nähtud.

(vt punktid 52, 56–58, 64, 66 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑133/13

Staatssecretaris van Economische Zaken

ja

Staatssecretaris van Financiën

versus

Q

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad))

„Eelotsusetaotlus — Kapitali vaba liikumine — Maksuõigusnormid — Kinkemaks — „Maavalduse” maksuvabastus — Teise liikmesriigi territooriumil asuva maavalduse maksust vabastamata jätmine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. detsember 2014

Kapitali vaba liikumine ja maksete vabadus — Piirangud — Maksuõigusnormid — Kinkemaks — Teatavate rahvusliku kultuuriajaloolise pärandi hulka kuulumise tõttu kaitse alla võetud kinnistute kinkemaksuvabastus — Maksuvabastus, mis on piiratud riigi territooriumil asuvate kinnistutega — Erinev kohtlemine — Olukorrad, mis ei ole sarnased — Diskrimineerimise puudumine

(ELTL artikkel 63)

ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi sellised õigusaktid, mille alusel teatavate rahvusliku kultuuriajaloolise pärandi hulka kuulumise tõttu kaitse alla võetud kinnistute kinkemaksuvabastus on piiratud selle liikmesriigi territooriumil asuvate kinnistutega, kui maksuvabastus ei ole välistatud kinnistute puhul, mis vaatamata asukohale mõne teise riigi territooriumil võivad kuuluda nimetatud liikmesriigi kultuuriajaloolise pärandi hulka.

Suurem maksukoormus seoses kinkega, mille teeb isik, kelle elukoht on liikmesriigis, juhul kui kingitakse teises liikmesriigis asuv kinnisasi, kujutab endast kahtlemata kapitali vaba liikumise piirangut.

Maksuvabastuse eesmärk on ikkagi kaitsta riigi traditsioonilises maastikus tüüpiliste maavalduste terviklikkust killustamise või moonutuste eest, mis võivad tuleneda sellest, et kingisaaja on sunnitud tehingult võetava maksu tasumiseks eraldama ja võõrandama osa kinnistust või majandama seda viisil, mis kahjustab selle eripära. Maksusoodustus teenib seega rahvusliku loodusliku terviklikkuse säilitamise eesmärki, mille hulka kuulub kultuuriajaloolise pärandi säilitamise eesmärk. Seega ei saa sellise maksumaksja olukorda, kes kavatseb kinkida taolise kinnistu, pidada objektiivselt sarnaseks sellise maksumaksja olukorraga, kes kavatseb kinkida teise liikmesriigi territooriumil asuva maavalduse, kuigi sellel paiknevad viimati nimetatud liikmesriigis kehtivate seaduste alusel kaitse alla võetud mälestised.

Teisiti võiks see olla vaid juhul, kui maksumaksja tõendab, et kuigi kinnisvara asub mõnes teises liikmesriigis peale maksustava riigi, on see ikkagi osa viimasena nimetatud riigi kultuuriajaloolisest pärandist, ja et selle asjaolu tõttu oleks võimalik võtta see looduspärandiseaduse alusel kaitse alla, kui see ei asuks välismaal.

(vt punktid 21, 24, 25, 27–29 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑261/13 P

Peter Schönberger

versus

Euroopa Parlament

„Apellatsioonkaebus — Euroopa Parlamendile esitatud petitsioon — Otsus petitsioon arhiveerida — Tühistamishagi — Mõiste „vaidlustatav õigusakt””

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 9. detsember 2014

Tühistamishagi — Vaidlustatavad aktid — Mõiste — Siduvate õiguslike tagajärgedega aktid — Parlamendi petitsioonikomisjoni otsus vastuvõetavaks tunnistatud petitsioonile antava käigu kohta — Parlamendi poliitiline kaalutlusõigus — Mõistest väljajätmine

(ELTL artikli 20 lõike 2 punkt d, ELTL artiklid 24, 227 ja 263; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 44; Euroopa Parlamendi kodukord, artiklid 215–217)

ELTL artikli 263 esimese lõigu kohaselt kontrollib Euroopa Kohus nende parlamendi õigusaktide seaduslikkust, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Õigusaktidena, mille peale võib esitada tühistamishagi, käsitatakse meetmeid, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad hageja huve riivata, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda.

Otsus, millega parlament, kellele petitsioon on esitatud, otsustab, et see ei vasta ELTL artiklis 227 sätestatud tingimustele, peab alluma kohtu kontrollile, kuna niisugune otsus riivab isiku petitsiooniõigust. Sama kehtib ka otsuste kohta, millega parlament petitsiooniõiguse sisu eirates keeldub või hoidub tutvumast talle esitatud petitsiooniga, jättes seeläbi kontrollimata, kas petitsioon vastab ELTL artiklis 227 sätestatud tingimustele.

Eitav otsus, mille parlament teeb seoses küsimusega, kas ELTL artiklis 227 sätestatud tingimused on täidetud, peab olema põhjendatud viisil, mis võimaldab petitsiooni esitajal teada saada, milline nendest tingimustest ei ole tema puhul täidetud. Sellele nõudele vastab ka kokkuvõtlik põhjendus.

Seevastu tuleneb nii EL toimimise lepingu sätetest kui ka petitsiooniõiguse korraldamiseks parlamendi võetud eeskirjadest, mis sisalduvad parlamendi kodukorra artiklites 215–217, et petitsiooni puhul, mis on loetud ELTL artiklis 227 sätestatud tingimustele vastavaks, on parlamendil avar poliitiline kaalutlusõigus otsustamaks petitsioonile antava edasise käigu üle. Sellest järeldub, et selle kohta tehtud otsus ei allu kohtu kontrollile, olenemata sellest, kas parlament võtab nimetatud meetmed niisuguse otsusega ise või leiab, et tal ei ole võimalik seda teha ja edastab petitsiooni pädevale institutsioonile või talitusele vajalike meetmete võtmiseks.

(vt punktid 13 ja 22–24)