ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Muud tubakatoodete tarbimist mõjutavad maksud peale käibemaksu

(Nõukogu direktiiv 95/59 (muudetud direktiiviga 2002/10), artikli 9 lõige 1)

Summary

Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatavate sigarettide suhtes kohaldatava jaemüügi miinimumhindade süsteemi ning keelu müüa tubakatooteid „alandatud hinnaga, mis on vastuolus rahvatervise eesmärkidega”, rikub direktiivi 95/59 muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu (muudetud direktiiviga 2002/10) artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, kuna selle regulatsiooni korral ei saa kõikidel juhtudel välistada seda, et miinimumhind kahjustab tubakatoodete teatud tootjate või importijate konkurentsieelist, mis võib tuleneda nende toodete madalamast omahinnast. Sellisel regulatsioonil, mis lisaks kõigele määrab miinimumhinna kindlaks turul käibivale keskmisele hinnale viidates, võib tegelikult olla hoopis niisugune tagajärg, et konkureerivate toodete hinnaerinevused kaotatakse ja hinnad ühtlustatakse kõige kallima toote hinna järgi. Seega kahjustab nimetatud regulatsioon direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teise lõiguga tootjatele ja importijatele tagatud õigust määrata vabalt oma toodete jaemüügi maksimumhinnad.

Ka ei kuulu selline miinimumhinna regulatsioon nimetatud direktiivi artikli 9 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud erandi alla, kuna asjassepuutuvate siseriiklike õigusaktide eesmärk ei ole hinnatõusu pidurdamine ega tootjate või importijate vabalt määratud jaemüügi maksimumhinna ületamisest tingitud maksutulude kaotuse vältimine.

Lisaks ei saa Maailma Tervishoiuorganisatsiooni tubakatoodete tarbimise piiramist käsitlev raamkonventsioon mõjutada küsimust, kas selline regulatsioon on või ei ole kooskõlas direktiivi 95/59 artikli 9 lõikega 1, kuna see konventsioon ei pane konventsiooniosalistele tubakatoodete hinnapoliitika osas ühtki konkreetset kohustust, vaid üksnes kirjeldab võimalikke lahendusi, kuidas arvestada riigi tervisekaitse eesmärke tubakatoodete tarbimise piiramisel. Raamkonventsiooni artikli 6 lõige 2 piirdub ju vaid selle sätestamisega, et konventsiooniosaline võtab või säilitab meetmeid, mis „võivad hõlmata” tubakatoodete suhtes maksupoliitika ja „vajaduse korral” hinnapoliitika rakendamist.

Lõpuks ei saa liikmesriigid EÜ artiklile 30 tuginedes õigustada direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 rikkumist inimeste elu ja tervise kaitse eesmärgiga. EÜ artiklit 30 ei saa tõlgendada nii, nagu see lubaks võtta teistsuguseid meetmeid peale EÜ artiklites 28 ja 29 mainitud koguseliste impordi‑ ja ekspordipiirangute ning samaväärse toimega meetmete.

Sellegipoolest ei takista direktiiv 95/59 liikmesriikidel tubakatoodete tarbimise jätkuvat piiramist rahvatervise kaitse eesmärgi nimel.

(vt punktid 41, 42, 44, 45, 49, 50, 55 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Viisad, varjupaik, sisseränne – Sisserändepoliitika – Perekonnaga taasühinemise õigus – Direktiiv 2003/86

(Nõukogu direktiiv 2003/86, artikli 7 lõike 1 punkt c)

2. Viisad, varjupaik, sisseränne – Sisserändepoliitika – Perekonnaga taasühinemise õigus – Direktiiv 2003/86

(Nõukogu direktiiv 2003/86, artikli 2 punkt d ja artikli 7 lõike 1 punkt c)

Summary

1. Direktiivi 2003/86 perekonna taasühinemise õiguse kohta artikli 7 lõike 1 punktis c esitatud väljendit „sotsiaalabisüsteemi abil” tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil ei ole lubatud kehtestada perekonna taasühinemise osas õigusnorme, mis toovad kaasa selle, et perekonna taasühinemist ei võimaldata perekonna taasühinemist taotlevale isikule, kes on tõendanud, et tal on stabiilne ja korrapärane sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ülal pidada, kuid kellel tema sissetuleku suuruse tõttu on õigus saada eritoetusi, selleks et katta erilisi, individuaalselt määratletud elamiseks vajalikke kulusid, saada sissetulekust sõltuvaid maksuvabastusi kohalikelt omavalitsustelt või õigus miinimumsissetulekuga isikuid toetava kommunaalpoliitika raames võetavatele sissetulekut toetavatele meetmetele.

Nimelt kuna perekonna taasühinemise lubamine on direktiivi kohaselt üldreegel, siis tuleb selle artikli 7 lõike 1 punktis c esitatud õigust tõlgendada kitsalt. Lisaks ei saa liikmesriigid neile antud tegutsemisruumi kasutada nii, et see kahjustaks direktiivi eesmärki soodustada perekonna taasühinemist ja selle direktiivi kasulikku mõju.

(vt punktid 43, 52, resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiivi 2003/86 perekonna taasühinemise õiguse kohta ja eelkõige selle artikli 2 lõiget d tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mis selle direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis c sätestatud sissetulekunõude kohaldamisel eristab seda, kas peresuhted on tekkinud enne või pärast perekonna taasühinemist taotleva isiku vastuvõtvasse liikmesriiki saabumist.

Kuna liidu seadusandja ei soovinud eristada selle alusel, mis hetkel perekond loodi, ja kuna direktiivi 2003/86 sätteid ei saa kitsendavalt tõlgendada ega võtta neilt nende kasulikku mõju, siis ei ole liikmesriikidel kaalutlusruumi, mis võimaldaks neil taaskehtestada sellise olukordade eristamise siseriiklikes õigusnormides, millega direktiiv üle võetakse. Seega ei saa perekonna taasühinemist taotleva isiku suutlikkus omada korrapärast ja piisavat sissetulekut, et ennast ja oma perekonda ülal pidada artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses, kuidagi sõltuda hetkest, mil ta oma perekonna lõi.

(vt punktid 64, 66, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

1. Euroopa Liidu kodakondsus – Asutamislepingu sätted – Isikuline kohaldamisala

(EÜ artikkel 17)

2. Euroopa Liidu kodakondsus – Asutamislepingu sätted – Liikmesriigi kodakondsus

(EÜ artikkel 17)

Summary

1. Euroopa Liidu sellise kodaniku olukord, kellelt liikmesriigi ametiasutused otsustavad võtta ära naturalisatsiooni korras saadud kodakondsuse, pannes ta pärast niisuguse teise liikmesriigi kodakondsuse kaotamist, mille ta omandas sünniga, olukorda, mis võib tuua kaasa EÜ artiklis 17 ette nähtud staatuse ja sellega seotud õiguste kaotamise, kuulub oma olemuse ja tagajärgede poolest liidu õiguse valdkonda.

(vt punkt 42)

2. Liidu õiguse, eelkõige EÜ artikliga 17 ei ole vastuolus see, kui liikmesriik võtab liidu kodanikult naturalisatsiooni korras pettuse teel saadud kodakondsuse ära, kui kodakondsuse äravõtmise otsus on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas.

Kodakondsuse äravõtmine toime pandud pettuse tõttu on üldistes huvides. Selles osas on õiguspärane liikmesriigi soov kaitsta tema ja tema kodanike vahelist erilist solidaarsuse ja lojaalsuse suhet ning vastastikusi õigusi ja kohustusi, mis on kodakondsuse suhte alus. Seisukoht, et naturalisatsiooni korras saadud kodakondsuse äravõtmine selle saamiseks toime pandud pettuse tõttu on põhimõtteliselt õiguspärane, on põhimõtteliselt asjakohane ka siis, kui kodakondsuse äravõtmise tagajärjel kaotab asjaomane isik lisaks naturalisatsiooni korras saadud liikmesriigi kodakondsusele ka liidu kodakondsuse.

Siseriiklikul kohtul tuleb aga kontrollida, kas kodakondsuse äravõtmise otsus on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, mis puudutab nimetatud otsuse tagajärgi asjaomase isiku olukorrale seoses liidu õigusega, ning viia vajaduse korral läbi selle otsuse proportsionaalsuse kontroll siseriikliku õiguse alusel. Arvestades seda, kui tähtsaks peetakse esmases õiguses liidu kodaniku staatust, tuleb naturalisatsiooni korras saadud kodakondsuse äravõtmise otsuse uurimisel võtta liidu kodaniku õiguste kaotamist puudutavas osas arvesse võimalikke tagajärgi, mida see otsus toob kaasa huvitatud isikule ja sõltuvalt olukorrast tema perekonnaliikmetele ning kontrollida eelkõige seda, kas arvestades isiku poolt toime pandud õigusrikkumise raskust, kodakondsuse andmise ja selle äravõtmise otsuste vahele jäänud ajavahemikku ning asjaomase isiku võimalust taastada algne kodakondsus, on kodakondsuse kaotamine õigustatud.

(vt punktid 51, 54–56 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Muud tubakatoodete tarbimist mõjutavad maksud peale käibemaksu

(Nõukogu direktiiv 95/59 (muudetud direktiiviga 2002/10), artikli 9 lõige 1)

Summary

Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse õigusaktid, millega avalik võim kehtestab sigarettide ja sigarettide keeramiseks mõeldud peeneks lõigatud tubaka jaemüügi miinimumhinnad, rikub direktiivi 95/59 muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu (muudetud direktiiviga 2002/10) artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, kuna selle regulatsiooni korral ei saa kõikidel juhtudel välistada seda, et miinimumhind kahjustab tubakatoodete teatud tootjate või importijate konkurentsieelist, mis võib tuleneda nende toodete madalamast omahinnast. Sellisel regulatsioonil, mis lisaks kõigele määrab miinimumhinna kindlaks turul käibivale keskmisele hinnale viidates, võib tegelikult olla hoopis niisugune tagajärg, et konkureerivate toodete hinnaerinevused kaotatakse ja hinnad ühtlustatakse kõige kallima toote hinna järgi. Seega kahjustab nimetatud regulatsioon direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teise lõiguga tootjatele ja importijatele tagatud õigust määrata vabalt oma toodete jaemüügi maksimumhinnad.

Maailma Tervishoiuorganisatsiooni tubakatoodete tarbimise piiramist käsitlev raamkonventsioon ei saa mõjutada küsimust, kas selline regulatsioon on või ei ole kooskõlas direktiivi 95/59 artikli 9 lõikega 1, kuna see konventsioon ei pane konventsiooniosalistele tubakatoodete hinnapoliitika osas ühtki konkreetset kohustust, vaid üksnes kirjeldab võimalikke lahendusi, kuidas arvestada riigi tervisekaitse eesmärke tubakatoodete tarbimise piiramisel. Raamkonventsiooni artikli 6 lõige 2 piirdub ju vaid selle sätestamisega, et konventsiooniosaline võtab või säilitab meetmeid, mis „võivad hõlmata” tubakatoodete suhtes maksupoliitika ja „vajaduse korral” hinnapoliitika rakendamist.

Liikmesriigid ei saa EÜ artiklile 30 tuginedes õigustada direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 rikkumist inimeste elu ja tervise kaitse eesmärgiga. EÜ artiklit 30 ei saa tõlgendada nii, nagu see lubaks võtta teistsuguseid meetmeid peale EÜ artiklites 28 ja 29 mainitud koguseliste impordi‑ ja ekspordipiirangute ning samaväärse toimega meetmete.

Sellegipoolest ei takista direktiiv 95/59 liikmesriikidel tubakatoodete tarbimise jätkuvat piiramist rahvatervise kaitse eesmärgi nimel.

(vt punktid 33, 34, 38, 39, 45 ja resolutsioon)
Impordiliikmesriigi toll võib EÜ-Iisraeli assotsiatsioonilepingus kehtestatud sooduskohtlemise võimaldamisest keelduda, kui asjaomased kaubad on pärit Jordani Läänekaldalt.

Euroopa Ühenduse ning Jordani Läänekalda ja Gaza sektori Palestiina omavalitsuse nimel toimiva Palestiina Vabastusorganisatsiooni (PVO) vahelist kaubandust ja koostööd käsitlevat Euroopa-Vahemere piirkonna ajutise assotsiatsioonilepingu protokolli nr 3 artikli 16 lõige 4 sätestab, et üksnes Jordani Läänekalda ja Gaza sektori toll võib välja anda kaupade liikumissertifikaadi EUR.1, kui asjaomaseid tooteid võib lugeda Jordani Läänekaldalt ja Gaza sektorist pärinevateks toodeteks. Kui EÜ-Iisraeli assotsiatsioonilepingu artiklit 83 tõlgendada nii, et Iisraeli ametiasutustel on Jordani Läänekaldalt pärit kaupade suhtes tollipädevus, paneks see Palestiina tollile kohustuse hoiduda kasutamast pädevust, mis on neile antud eespool nimetatud protokolli sätete alusel. Niisugune tõlgendus, millega loodaks kohustus kolmandale isikule ilma tema nõusolekuta, läheb seega vastuollu üldise rahvusvahelise õiguse põhimõttega pacta tertiis nec nocent nec prosunt, mis on kodifitseeritud lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklis 34.

Lisaks ei või impordiliikmesriigi toll õiguslikke kvalifikatsioone kumuleerida, jättes lahtiseks küsimuse, kumba assotsiatsioonilepingut, see tähendab kas EÜ-Iisraeli assotsiatsioonilepingut või EÜ PVO assotsiatsioonilepingut tuleb käesoleval juhul kohaldada ja kas päritolutõendi peab väljastama Iisraeli või Palestiina ametiasutus.

(vt punktid 50, 52, 58, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 1999/31 prügilate kohta (muudetud määrusega nr 1882/2003) artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad prügila käitajat tasuma maksu, mille peavad talle hüvitama jäätmeid ladestanud omavalitsusüksused, ja mis näevad ette käitajale rahatrahvi määramise maksu hilinenud tasumise korral, kuid siiski tingimusel, et koos nimetatud õigusnormidega võetakse meetmed, millega tagatakse maksu tõhus ja kiire hüvitamine, ja tingimusel, et kohaliku omavalitsusüksuse poolt käitajale makstav hind sisaldab kõiki hüvitamise käigus tekkinud kulusid ja eelkõige kulusid, mis tekivad kohaliku omavalitsusüksuse poolt nimetatud alusel käitajale võlgnetavate summade hilinenud tasumise tõttu, kaasa arvatud selle hilinemise tõttu käitajale määratud võimalik rahatrahv. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas nimetatud tingimused on täidetud.

Koormates käitajat selliste kuludega, jäetakse tegelikult tema kanda selliste jäätmete kõrvaldamise kulud, mida tema ei ole tekitanud, vaid mille puhul ta teenuseosutajana lihtsalt tagab nende kõrvaldamise oma tegevuse raames.

(vt punktid 38, 41, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Liidu kodaniku lastel – kes on asunud elama liikmesriiki ajal, mil nende vanem kasutas elamisõigust võõrtöötajana selles liikmesriigis – on õigus elada kõnesolevas riigis, et käia seal üldhariduskoolis vastavalt määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artiklile 12. Asjaolu, et nende vanemad on vahepeal lahutatud, kui ka asjaolu, et vaid üks vanem on liidu kodanik ning et ta ei ole enam võõrtöötaja vastuvõtvas liikmesriigis, ei oma selles küsimuses mingit tähtsust.

Vastuvõtvas liikmesriigis töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lapsed ja neid tegelikult hooldav vanem võivad tuletada vastuvõtvas riigis elamise õiguse üksnes määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires, mida on muudetud määrusega nr 2434/92, artiklist 12, ilma et see õigus oleks seatud sõltuvaks tingimusest, et neil on piisavalt vahendeid ja üldine ravikindlustus selles riigis.

Määruse nr 1612/68 artikliga 12 võõrtöötaja lapsele antud õigus jätkata võimalikult heades tingimustes vastuvõtvas liikmesriigis kooliteed, hõlmab tingimata seda, et antud lapsel on õigus olla koos teda tegelikult hooldava vanemaga ja järelikult seda, et nimetatud isikul oleks õigus elada koos temaga kõnealuses liikmesriigis tema õpingute ajal. Nimetatud artiklit tuleb seega kohaldada sõltumatult teistest liidu õiguse sätetest, mis reguleerivad teises liikmesriigis elamise õiguse kasutamise tingimusi. Nimetatud artikli 12 selline sõltumatus sama määruse artiklist 10 peab kehtima ka suhtes direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96, sätetega. Vastupidine lahendus kahjustaks eesmärki integreerida võõrtöötaja perekond vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda, nagu seda näeb ette määruse nr 1612/68 põhjendus 5. Sellise integratsiooni õnnestumise vältimatu eeldus on, et liikmesriigi kodanikust töötaja lapsel oleks võimalus alustada vastuvõtvas liikmesriigis kooliteed ja ülikooliõpinguid ning vajaduse korral need selles liikmesriigis ka edukalt lõpetada.

Mis puudutab tingimust, et huvitatud isikutel on piisavalt vahendeid ja vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus, siis määruse nr 1612/68 artikkel 12 sellist tingimust ei sisalda ning seda artiklit ei saa tõlgendada kitsendavalt ega võtta sellelt mingil tingimusel selle kasulikku mõju. Teatud olukordades ei sea ka direktiiv 2004/38 koolis käivate laste ja neid tegelikult hooldava vanema elamisõigust vastuvõtvas liikmesriigis sõltuvaks sellest, kas neil on piisavad vahendid ja üldine ravikindlustus.

(vt punktid 31, 42, 43, 52, 56, 59 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-562/08

Müller Fleisch GmbH

versus

Land Baden-Württemberg

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)

„Veiste spongioosse entsefalopaatia seiresüsteem — Määrus (EÜ) nr 999/2001 — Üle 30 kuu vanused veised — Tavatingimustes tapmine — Inimtoiduks ette nähtud liha — Kohustuslik kontrollimine — Siseriiklikud õigusnormid — Kontrollikohustus — Laiendamine — Üle 24 kuu vanused veised”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 25. veebruar 2010 I ‐ 1393

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine veterinaarkontrolli valdkonnas – Transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate eest kaitsmise meetmed

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 999/2001 (muudetud määrusega nr 1248/2001), artikli 6 lõige 1 ja III lisa A peatüki I jagu)

Määruse nr 999/2001 (millega sätestatakse teatavate transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate vältimise, kontrolli ja likvideerimise eeskirjad) artikli 6 lõikega 1 ja selle määruse III lisa A peatüki I jaoga, mida on muudetud määrusega nr 1248/2001, ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt kõiki üle 24 kuu vanused veiseid tuleb veiste spongioosse entsefalopaatia (BSE) suhtes testida.

Tulenevalt proportsionaalsuse põhimõttest, mis on ühenduse õiguse üks üldpõhimõtetest, sõltub sellise kontrolli õiguspärasus tingimusest, et kontroll oleks taotletavate legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, arvestades, et juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb võtta kõige vähem piirav meede, ning tekitatud ebasoodne olukord peab olema vastavuses seatud eesmärkidega.

Selles suhtes kujutab kontrolli kehtestamine kõigi 24–30 kuu vanustele veistele kohast meedet, et teha kindlaks BSE juhtumid sellesse vanuserühma kuuluvate loomade puhul ning sellega saavutada nimetatud määruse otsene eesmärk, mis on tulenevalt selle õiguslikust alusest, nimelt EÜ artikli 152 lõike 4 punktist b kaitsta rahvatervist. Lisaks tuleb selle meetme vajalikkuse osas meenutada, et liikmesriikidel on selles valdkonnas kaalutlusruum. Nii ei saa asjaolu, et liikmesriik kehtestab vähem rangeid norme kui mõni teine liikmesriik, tähendada seda, et teise liikmesriigi normid oleksid ebaproportsionaalsed. Samuti ei saa asjaolu, et vastuseks BSE kindlakstegemisele üksikjuhtumitel 28 kuu vanuste loomade puhul nägi ühenduse seadusandja üle 24 kuu vanuste veiste jaoks ette vähem ulatusliku kontrolli, kui on liikmesriigi kehtestatud kontroll, tähendada seda, et kõnealune riik ei võiks seda kontrolli õiguspäraselt vajalikuks pidada. Viimaks ei nähtu, et selline meede läheks kaugemale sellest, mis on vajalik, et saavutada rahvatervise kaitse eesmärk, nagu see tuleneb määrusest nr 999/2001.

(vt punktid 32, 43–48 ja resolutsioon)
Valmistatavate või toodetavate kaupade tarnelepingu iseloomuliku kohustuse kindlaksmääramisel juhul, kui ostja on andnud teatavad juhised valmistatavate kaupade hankimise, töötlemise ja tarnimise kohta, ei muuda asjaolu, et tarnitav kaup tuleb eelnevalt valmistada või toota, kõnealuse lepingu kui müügilepingu määratlust. Peale selle on ka teisi asjaolusid, nagu esiteks see, kui materjalid ei pärine ostjalt, ja teiseks tarnija vastutus kauba kvaliteedi ja lepingule vastavuse eest, mis osutavad sellele, et niisugust lepingut tuleb määratleda „kaupade müügi lepinguna”.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 1 alapunkti b esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et kaugmüügi puhul peab koha, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda, kindlaks määrama lepingutingimuste põhjal.

Kui kaupade üleandmise kohta on võimatu nende alusel kindlaks määrata ilma lepingu suhtes kohaldatavale materiaalõigusele tuginemata, on kõnealuseks kohaks see, kus kaubad anti füüsiliselt ostja käsutusse, millest tulenevalt ostja sai või oleks pidanud saama müügitehingu lõppsihtkohas nende kaupade valduse. See kriteerium on „kaupade üleandmise kohana” määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b esimese taande tähenduses kõige paremini kooskõlas määruse kujunemisloo, eesmärkide ja ülesehitusega. See on asjaomases kontekstis hästi etteaimatav ja on kooskõlas ka läheduse eesmärgiga, sest tagab, et lepingu ja selle üle otsust langetava kohtu vahel on tihe seos. Pealegi on kaupade ostu-müügi lepingu peamine eesmärk nende müüjalt ostjale edastamine, mis ei ole täielikult lõpule viidud enne, kui asjaomased kaubad on jõudnud sihtpunkti.

(vt punktid 46, 55–57, 60–62, resolutsiooni punkt 2)
Esialgne uurimismenetlus, mille eesmärk on kindlaks teha dumpingu olemasolu, erineb objektiivselt niisuguste meetmete läbivaatamismenetlusest, mille kehtivus hakkab lõppema. Nimelt on impordile, mille suhtes on algatatud läbivaatamismenetlus, eelnevalt juba kehtestatud lõplikud dumpinguvastased meetmed ning selle kohta on juba põhimõtteliselt kogutud piisavalt tõendeid, et teha kindlaks, kas nende meetmete kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu ja kahju jätkumine või kordumine; kui aga impordi suhtes on algatatud esialgne uurimine, on selle eesmärk just nimelt mis tahes dumpingu olemasolu, määra ja mõju tuvastamine.

(vt punktid 65 ja 66)
On lubatav, et liikmesriigid jätavad eelkõige tööturu osapoolte hooleks vastavas valdkonnas direktiivi sotsiaalpoliitiliste eesmärkide saavutamise. Liikmesriikidele direktiiviga 2002/14, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, sellisel moel antud pädevus anda asjakohase tasandi tööturu osapooltele õigus vabalt ja mis tahes ajal läbirääkimiste teel saavutatud kokkuleppe alusel kindlaks määrata töötajate teavitamise ja nõustamise kord on selle põhimõttega kooskõlas. Kuid see pädevus ei vabasta liikmesriike kohustusest tagada asjakohaste õigus- ja haldusnormide vastuvõtmisega, et selle direktiiviga antud kaitse laieneks täiel määral kõikidele töötajatele, kusjuures riigi tagatud kaitse peab katma kõik juhud, mil puudub muu kaitse, eeskätt siis, kui kaitse puudub seetõttu, et asjaomane töötaja ei ole ametiühingu liige.

(vt punktid 38–40)
Siseturgu käsitleva liidu õiguse, sealhulgas asutamislepingu sätete tõlgendust ei saa automaatselt üle kanda lepingu tõlgendamisele ja mingil juhul ei saa juriidilised isikud kasutada asutamisõigust sama lepingu alusel. Selles osas nähtub artikli 25 sõnastusest ühemõtteliselt, et seda õigust omavate isikute kategooriate puhul, keda on neis sätetes mainitud, on nende olemusest lähtuvalt eeldatav, et tegemist on füüsiliste isikutega, kes teostavad seda õigust liikumisvabaduse raamides.

ELTL artikli 64 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et välismaalaste poolt kinnisvara omandamist käsitleva siseriikliku seaduse sätted, mis kehtestavad selle seaduse tähenduses välismaalastele riigi territooriumil asuva kinnisvara omandamise korral kohustuse nõutada vastav omandamise luba või esitada tõend, mis kinnitab, et samas seaduses sätestatud sellest kohustusest vabastamise tingimused on täidetud, kujutavad endast Šveitsi Konföderatsiooni kui kolmanda riigi suhtes lubatud kapitali vaba liikumise piirangut.

Nii 31. detsembril 1993 kehtinud siseriiklik õigusakt kui ka kehtiv seadus seavad välismaalasele asjaomases liikmesriigis kinnisasja omandamise tingimuseks eelneva loa nõutamise. Neil asjaoludel tuleb eelneva loa nõutamise kohustust, mis on kehtestatud välismaisele äriühingule, pidada ELTL artikli 64 lõike 1 alusel lubatuks. Varasemate ja praegu kehtivate õigusaktide lahknevus küsimuses, milline asutus on pädev kinnitama, et vabastus kuulub kohaldamisele, ja millist korda selles osas tuleb järgida, piirdub igal juhul menetluslike üksikasjadega, mis ei mõjuta kohaldatava õigusakti sisulist alust, milleks on nõue, et välismaalased nõutaksid kinnisvara omandamiseks vastava loa, ja neile pandud kohustus esitada tõend, et vabastuse andmise tingimused on täidetud. Seega ei põhine kehtiv seadus teistsugustel alustel kui varasem õigusakt ega kehtesta sisuliselt uut korda.

(vt punktid 46, 48 ja 49, resolutsiooni punkt 2)