ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Varna (Varna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [delegeeritud määruse 2017/565] artikli 56 lõige 2 koostoimes [selle delegeeritud määruse] artikli 72 lõikega 2 [ja] I lisaga nõuab, et: – investeerimisühingud peavad (ja ajakohastavad) eraldi ühtset registrit (digitaalse andmepangana), kus säilitatakse iga kliendi kohta sobivuse ja asjakohasuse hindamise andmeid, mille sisu on ette nähtud direktiivi [2014/65] artikli 25 lõigetes 2 ja 3 ning delegeeritud määruse [2017/565] artiklis 50, – [v]õi on piisav, kui eespool nimetatud teave on investeerimisühingul olemas ja vastavalt direktiivi [2014/65] artikli 25 lõikele 5 lisatakse see asjaomase kliendi registrisse ning säilitatakse nii, et see on pädevale asutusele hiljem kättesaadav, ning säilitamise vorm ja viis täidavad delegeeritud määruse artikli 72 lõike 1 tingimusi? 2. Kas [delegeeritud määruse 2017/565] artikli 72 lõige 2 koostoimes [delegeeritud määruse] I lisaga nõuab, et: – investeerimisühingud peavad (ja ajakohastavad) eraldi ühtset registrit (digitaalse andmepangana), kus säilitatakse igale kliendile kulude ja seonduvate tasude kohta edastatud andmeid, mille sisu on ette nähtud delegeeritud määruse [2017/565] artiklis 45, – [v]õi on piisav, kui eespool nimetatud teave on investeerimisühingul olemas ja vastavalt direktiivi [2014/65] artikli 25 lõikele 5 lisatakse see asjaomase kliendi registrisse ning säilitatakse nii, et see on pädevale asutusele hiljem kättesaadav, ning säilitamise vorm ja viis täidavad delegeeritud määruse artikli 72 lõike 1 tingimusi?“
53

Seda kinnitab ka Euroopa Liidu liikmesriikide vaheliste kahepoolsete investeerimislepingute lõpetamise lepingu artikli 7 punkt b, millest nähtub, et kui lepinguosalised on nende kahepoolsete investeerimislepingute osalised, mille alusel algatati pooleliolev vahekohtumenetlus, peavad nad juhul, kui nad on kahepoolse investeerimislepingu alusel tehtud vahekohtuotsust käsitleva kohtumenetluse osalised, paluma pädeval liikmesriigi kohtul olenevalt olukorrast kas vahekohtuotsuse tühistada või hoiduda selle tunnustamisest ja täitmisest. Seda reeglit kohaldatakse mutatis mutandis olukorrale, kus vahekohtumenetlust, mis kõigepealt algatati sellise vahekohtuklausli alusel, mis on tühine seetõttu, et see ei ole liidu õigusega kooskõlas, jätkatakse ad hoc vahekohtukokkuleppe alusel, mille pooled on sõlminud kohaldatava riigisisese õiguse alusel ja mis on sisult selle klausliga identne.
92

Neil asjaoludel tuleb kolmandat küsimust mõista nii, et sellega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas käibemaksudirektiivi artikleid 167–171 ja 178 ning direktiivi 2008/9 tuleb tõlgendada nii, et kauba tarnija poolt arve ühepoolne tühistamine pärast seda, kui tagastamisliikmesriik on teinud otsuse, millega jäeti rahuldamata sellel arvel põhinev tagastamistaotlus, kui see otsus on juba lõplikult jõustunud ning kui tarnija on seejärel hilisemal tagastamisperioodil väljastanud samade tarnete kohta uue arve, ilma et neid tarneid oleks kahtluse alla seatud, mõjutab selle käibemaksu tagasisaamise õiguse olemasolu, mida on juba kasutatud, ja perioodi, mille jooksul seda tuleb kasutada.
45

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 3 ja harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on kohustatud nii palju kui võimalik tõlgendama süüdistuse muutmist käsitlevaid riigisiseseid õigusnorme kooskõlaliselt nii, et see võimaldab prokuröril kohtuistungi ajal kõrvaldada süüdistusakti sisulised ebatäpsused ja puudused viisil, mis täielikult ja tõhusalt arvestab süüdistatava kaitseõigusi. Ainult juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selline kooskõlaline tõlgendamine ei ole võimalik, peab ta jätma kohaldamata riigisisese õigusnormi, mis keelab kohtumenetlust peatada ja saata asja tagasi prokurörile, et viimane koostaks uue süüdistusakti.
34

See küsimus on esitatud kontekstis, kus esiteks esineb erinevus taotluses esitatud käibemaksusumma ja taotluse põhjenduseks esitatud arvetel märgitud käibemaksusumma vahel; teiseks on taotlus esitatud vahetult enne õigust lõpetava tähtaja möödumist, mis tekitab küsimuse, kas maksukohustuslasel on õigus esitada kas parandustaotlus või uus taotlus, milles võetakse arvesse vigu, millest maksuhaldur on teatanud, ning kolmandaks maksuhaldur kaldub sellise erinevuse korral kõrvale nimetatud taotluses märgitud käibemaksusummast, et nõustuda arvel märgitud summaga, kui viimane on väiksem, ning nõustuda vastupidi taotluses märgitud summaga, kui see on väiksem arvele märgitud summast, leides sel juhul, et ta on piiratud ülemmääraga, milleks on see summa, mille tagastamist taotletakse, nii et maksukohustuslane ei saa tagasi kogu käibemaksusummat, mida tal on õigus nõuda.
40

Maksukohustuslasele käibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest keeldumine põhjusel, et asjaomaste kaupade tegelik tarbija või teenuste tegelik osutaja ei ole tuvastatud ja kõnealune maksukohustuslane ei ole tõendanud, et see tarnija on maksukohustuslane, kuigi faktilistest asjaoludest nähtub kindlalt, et tarnijal oli tingimata selline staatus, on vastuolus neutraalse maksustamise põhimõttega ja käesoleva kohtuotsuse punktides 26–30 meenutatud kohtupraktikaga. Järelikult, vastupidi sellele, mida märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei saa maksukohustuslaselt igal juhul nõuda, et ta tõendaks juhul, kui asjaomaste kaupade tegelikku tarnijat või teenuste tegelikku osutajat ei ole kindlaks tehtud, et see tarnija on kõnealuse õiguse kasutamiseks maksukohustuslane.
53

Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et nii on see juhul, kui määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 tähenduses kahjustava sündmuse eest võib lugeda vastutavaks kostjat, st talle heidetakse ette tegu või tegevusetust, mis on vastuolus seadusega kehtestatud kohustuse või keeluga. Lepinguvälise kahjuga võib tõepoolest arvestada vaid tingimusel, et saab tõendada, et kahju ja selle kahju põhjustanud sündmuse vahel on võimalik tõendada põhjuslikku seost (vt selle kohta 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Austro-Mechana, C‑572/14, EU:C:2016:286, punktid 40, 41 ja 50 ning seal viidatud kohtupraktika).
9

Tsiviilseadustiku rakendamise seaduse (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche; edaspidi „EGBGB“) § 229 lõikes 45 on sätestatud: „1) Võlasuhetele, mille ese on maksetehingute tegemine ja mis on tekkinud alates 13. jaanuarist 2018, on kohaldatavad üksnes BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 alates 13. jaanuarist 2018 kehtivas redaktsioonis. 2) Võlasuhetele, mille ese on maksetehingute tegemine ja mis on tekkinud enne 13. jaanuari 2018, on kohaldatavad BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 kuni 13. jaanuarini 2018 kehtinud redaktsioonis, kui lõigetes 3 ja 4 ei ole sätestatud teisiti. 3) Kui lõikes 2 viidatud võlasuhte puhul hakati maksetehinguid tegema alles alates 13. jaanuarist 2018, on nendele maksetehingutele kohaldatavad vaid BGB ja [käesoleva seaduse] § 248 alates 13. jaanuarist 2018 kehtivas redaktsioonis. […] 5) BGB § 270a on kohaldatav kõikidele võlasuhetele, mis on tekkinud alates 13. jaanuarist 2018.“
74

Kui kriminaalmenetluse eest vastutav riigisisene asutus leiab kohe alguses, et asjaomane ametnik või teenistuja pani teo toime oma ametikohustuste täitmisel, peab ta siis, kui soovib seda menetlust jätkata, taotlema otse asjasse puutuvalt liidu institutsioonilt, et viimane võtaks kõnealuselt ametnikult või teenistujalt puutumatuse. Vastavalt privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 17 teises lõigus sätestatud reeglile, milles väljendub konkreetselt liidu institutsioonide, organite ja asutuste kohustus teha liikmesriikidega lojaalset koostööd, tuleb see puutumatuse äravõtmise taotlus rahuldada, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et see on liidu huvidega vastuolus. See liidu privileegide ja immuniteetide funktsionaalne ning seega suhteline olemus, mida Euroopa Kohus on juba varem rõhutanud (13. juuli 1990. aasta kohtumäärus Zwartveld jt, C‑2/88‑IMM, EU:C:1990:315, punkt 20), on seda enam oluline, et liikmesriikides toimuvate kriminaalmenetluste tõhusus ise võib olla otse liidu huvides, eelkõige kui tegemist on liidu finantshuvide kaitsega (vt selle kohta 2. mai 2018. aasta kohtuotsus Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, punktid 27–29; 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Kolev jt, C‑612/15, EU:C:2018:392, punktid 53–55, ning 18. mai 2021. aasta kohtuotsus Asociaţia Forumul Judecătorilor din România jt, C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 ja C‑397/19, EU:C:2021:393, punktid 212–214).
48

Nimelt on eeskätt nii määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis c kui ka määruse 2016/1103 artiklis 5 viidatud määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punktis a sätestatud kohtualluvusele ning nähtud abielulahutuse menetluste raames ette selle kohtu kõrvalpädevus, kuhu on pöördutud teatavate elatisnõuete või teatavate varaliste küsimuste lahendamiseks. Seega, kui nõustuda sellega, et abikaasal saab olla samal ajal mitu alalist elukohta, kahjustaks see ka kohtualluvuseeskirjade etteaimatavuse nõuet, mis on nimetatud määrustele ühine (vt määruse nr 4/2009 kohta 4. juuni 2020. aasta kohtuotsus FX (elatise määramise otsuse täitmise lubamatuks tunnistamine), C‑41/19, EU:C:2020:425, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika, ning määruse 2016/1103 kohta muu hulgas selle põhjendused 15 ja 49).
80

Teiselt poolt ei saa võimalus, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, et peretoetuste kaotamine arenguabitöötajate jaoks võib takistada töötajate vaba liikumist ja muuta seda mõnel juhul vähem huvipakkuvaks või viia isegi selleni, et nõudlus „arenguabitöötaja“ kutseala järele väheneb – isegi kui see peaks tõesti nii olema –, mingil juhul tekitada ELTL artiklitega 45 ja 48 vastuolus olevat olukorda. Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 71 ja 72, ei näe need sätted ette liikmesriikide sotsiaalkindlustusskeemide ühtlustamist, sest neile jääb pädevus määrata liidu õigust järgides kindlaks sotsiaalkindlustussüsteemid, ning EL toimimise leping ei taga töötajale, et tema tegevuse laiendamine mitmesse liikmesriiki või tegevuse üleviimine teise liikmesriiki ei mõjuta tema sotsiaalkindlustust. Sõltuvalt erinevustest liikmesriikide sotsiaalkindlustuse õigusnormide vahel võib selline tegevuse laiendamine või üleviimine olla töötaja jaoks sotsiaalkindlustuse puhul erinevatel juhtudel enamal või vähemal määral soodsam või ebasoodsam. Sellest tulenevalt on ka ebasoodsamad liikmesriigi õigusnormid ELTL artiklite 45 ja 48 sätetega kooskõlas, kui need ei sea asjaomast töötajat halvemasse olukorda võrreldes nende töötajatega, kes tegutsevad ainult selles liikmesriigis, kus need normid kehtivad, või võrreldes nendega, kelle suhtes need normid kehtisid juba varem, ning kui need ei kohusta tasuma kasutuid sotsiaalkindlustuse makseid (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
18

Sellest järeldub, et eeldatakse liidu õigust puudutavate küsimuste asjakohasust. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (24. novembri 2020. aasta kohtuotsus Openbaar Ministerie (dokumentide võltsimine), C‑510/19, EU:C:2020:953, punkt 26).
63

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele kuni neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2002/58 artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et meiliteenuse kasutaja sisendkastis reklaamsõnumite kuvamine tegeliku e-kirjaga sarnasel kujul ja samas kohas on „elektronposti kasutamine otseturunduseks“ ning asjaolu, et nende sõnumite adressaadid on kindlaks määratud juhuslikkuse alusel või see, kui suur on kasutajale pandud koormus, ei oma siinkohal mõju, kusjuures selline kasutamine on lubatud vaid tingimusel, et kasutajat on niisuguse reklaami levitamise viisist, eelkõige selle levitamisest saadud isiklike e‑kirjade loendis, teavitatud ning ta on konkreetselt ja kõiki asjaolusid teades väljendanud oma nõusolekut selliste reklaamsõnumite saamiseks.
54

Teiseks on liikmesriikidel direktiivi 2001/83 artikli 107h lõike 1 punkti c alusel kohtustus jälgida Eudravigilance’i andmebaasis sisalduvaid andmeid, et kindlaks teha, kas on tekkinud uusi riske või kas riskid on muutunud ning kas need riskid mõjutavad ravimi kasu ja riski suhet.
17

Amper Metal pöördus neil asjaoludel eelotsusetaotluse esitanud kohtusse nõudega tühistada Ungari esimese ja teise astme maksuhalduri otsused. Amper Metal väidab, et käibemaksu mahaarvamise õigust võib kasutada ka siis, kui maksukohustuslase tehtud kulutused ei olnud ei mõistlikud ega majanduslikult tasuvad, nii et osutatud teenuste reklaamiväärtuse väidetav puudumine seda õigust ei mõjuta. Nõue, et kasulikkust on võimalik osade kaupa mõõta, on samuti vastuolus liidu õigusega, kuna ühise käibemaksusüsteemi eesmärk on tagada täielik neutraalsus kogu majandustegevuse maksukoormuse osas, sõltumata tegevuse eesmärkidest või tulemustest, tingimusel et see tegevus ise on põhimõtteliselt käibemaksuga maksustatud. Amper Metal lisab, et maksustatav väärtus vastab tasule, mille teenuseosutaja, käesoleval juhul Sziget‑Reklám, tegelikult sai, nii et tema mahaarvamisõiguse lubamisest ei saa keelduda põhjusel, et teenuseosutajale makstud hind on väidetavalt ebaproportsionaalne.
83

Seda tõlgendust toetab delegeeritud määrus 2019/331, mis jõustus 1. jaanuaril 2021 ja mille artiklis 27 on sätestatud, et otsust 2011/278 kohaldatakse ka edaspidi selliste eraldamiste suhtes, mis on seotud 1. jaanuarile 2021 eelneva perioodiga. Nagu sellest artiklist nähtub, on oluline, et pärast kolmanda kauplemisperioodi lõppu ei lõppe otsusest 2011/278 tulenevad õiguslikud tagajärjed, mis on seotud selle perioodiga.
12

Konkurentsiamet leidis, et FMS Software’i turustajate potentsiaalsete klientide andmebaasi loomine ei ole keelatud, kuid potentsiaalse kliendi registreerinud turustajale tekkiv eelis, mis seisneb „müügitehingu tegemise eesõiguses“, tähendab turustajatevaheliste suhete reguleerimist, nii et ainult turustajal, kes esimesena teavitab äriühingut FMS Software, on õigus kindla ajavahemiku jooksul selle kliendiga müügitehing teha, kui viimane ei ole selle vastu. Vaidlusaluse kokkuleppe eesmärk on seega piirata turustajatevahelist konkurentsi raamatupidamistarkvara Horizon ja Horizon Start turustamisel. Kuna registreerimine puudutab potentsiaalseid kliente, kellele kõnealust toodet ei ole veel müüdud, on turustajatel võimatu konkureerida, et pakkuda raamatupidamise tarkvara soodsamatel tingimustel. Nimelt piirab see kasu, mida kliendid saavad turustajatevahelisest konkurentsist, mistõttu vaidlusaluses kokkuleppes ette nähtud eelise andmise – mis on võrdsustatav klientuuripõhise turu jagamisega – eesmärk on piirata konkurentsi raamatupidamistarkvara turustajate vahel. Selle kokkuleppe eesmärk on piirata konkurentsi ning seetõttu ei ole vaja uurida ega tõendada, et sellel on ka konkurentsi piirav tagajärg, ega esitada tõendeid selle kohaldamise või tegeliku täitmise kohta.
10

Tsiviilseadustiku artiklis 3851 on ette nähtud: „§ 1. Tarbijalepingu tingimused, mida ei ole eraldi kokku lepitud, ei ole tarbijale siduvad, kui need kujundavad tarbija õigusi ja kohustusi viisil, mis on vastuolus heade tavadega ja kahjustavad tõsiselt tarbija huve (keelatud lepingutingimused). See ei kehti tingimuste kohta, mis puudutavad poolte põhisooritusi, eelkõige hinda või tasu, kui need tingimused on sõnastatud ühetimõistetavalt. § 2. Kui mõni lepingutingimus ei ole § 1 kohaselt tarbijale siduv, jääb leping muus osas pooltele siduvaks. § 3. Lepingutingimused, mida ei ole eraldi kokku lepitud, on need, mille sisu ei ole tarbija saanud tegelikult mõjutada. Eelkõige on need lepingutingimused, mis sisalduvad teise lepingupoole koostatud lepingu tüüpvormis. § 4. Kohustus tõendada, et tingimused on individuaalselt kokku lepitud, lasub sellel, kes nii väidab.
34

Ühtlasi nõuab neutraalse käibemaksu aluspõhimõte, et sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus antakse juhul, kui sisulised nõuded on täidetud, isegi kui maksukohustuslane on jätnud täitmata mõne vorminõude (7. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Dobre, C‑159/17, EU:C:2018:161, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega, kuigi mahaarvamisõiguse andmisest keeldumine võib olla põhjendatud, kui vorminõuete rikkumise tõttu on takistatud vajaliku tõendi esitamine selle kohta, et sisulised nõuded on täidetud (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika), ei saa selle andmisest keelduda, kui pädevale ametiasutusele on teada kõik andmed, mis on vajalikud tõendamaks, et sisulised nõuded on täidetud (vt selle kohta 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, punktid 44 ja 45).
60

Selleks et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule täielik vastus, tuleb veel lisada, et liidu õiguse täieliku toime ja sellest eraõiguslikele isikutele tulenevate õiguste tõhusa kaitse saab vajaduse korral tagada põhimõtte kaudu, mille kohaselt riik vastutab eraõiguslikele isikutele liidu õiguse sellise rikkumisega tekitatud kahju eest, mida saab omistada riigile, sest see põhimõte on omane liidu aluseks olevate aluslepingute süsteemile (vt selle kohta 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame, C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, punktid 20, 39 ja 52, ning 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114 punkt 54).
35

Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas on võimalik ilma eelneva loata võtta meetmeid, millel ei ole omandiõigust muutvat mõju, näiteks kohtulik tagatis ja arestimine õiguskaitsemeetmena. Esiteks ei too kohtulik tagatis, olenemata sellest, kas see on seatud kinnisasjale – sellisel juhul on tegemist hüpoteegiga –, ettevõttele või osadele ja väärtpaberitele – sellisel juhul on tegemist pandiga –, kaasa asjaomase vara või õiguste omaniku kohustust need võõrandada ega mõjuta tema õigust valida isik, kellele ta need võõrandab. Selle ainus tagajärg seisneb selles, et niisuguse vara ja õiguste võõrandamise korral, millele kohtulik tagatis on seatud, rahuldatakse selle isiku nõue, kelle huvides tagatis on seatud, võõrandamise tulemusel saadud hinnast eelisjärjekorras. Teiseks, mis puudutab arestimist õiguskaitsemeetmena, siis ka sellel puudub omandiõigust muutev mõju, kuna arestitud vara, nõuded ja õigused jäävad võlgniku vara hulka ning sellel on hoiustamise tagajärjed, milleks on tsiviilseadustiku kohaselt kindla otstarbega kasutamine ja eelisõigus.
25

Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et käibemaksudirektiivi artiklis 132 sätestatud maksuvabastuste määratlemiseks kasutatud mõisteid tuleb tõlgendada kitsalt, arvestades, et need maksuvabastused on erandid põhimõttest, mille kohaselt maksustatakse käibemaksuga iga kaubatarne või teenus, mille maksukohustuslane on tasu eest osutanud. Nende mõistete tõlgendamisel tuleb siiski järgida neutraalse maksustamise põhimõtte nõudeid, mis on ühise käibemaksusüsteemi lahutamatu osa, ja tõlgendus peab olema kooskõlas maksuvabastuste eesmärkidega. Kitsa tõlgendamise nõue ei tähenda seega, et nimetatud artiklis 132 loetletud maksuvabastusi määratlevaid mõisteid peaks tõlgendama nii, et kaob nende toime (15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, punkt 57).
36

Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et tähtajalise töölepingu sõlmimine ei kaota lepingu allkirjastamise kuupäeval oma õiguslikke tagajärgi, vaid – vastupidi – tekitab jätkuvalt õiguslikke tagajärgi kogu selle lepingu kehtivuse ajal, ning et seega ei saa enne uue õigusnormi jõustumist sõlmitud töölepingule selle uue õigusnormi kohaldamist käsitada nii, et see mõjutab enne mainitud jõustumist tekkinud olukorda (vt selle kohta 29. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, EU:C:2002:57, punkt 52).
20

Nii nähtub eelotsusetaotlusest, et Areios Pagose (Kreeka kassatsioonikohus) täiskogu otsustas oma otsuses nr 4/2019, et kuigi seda ei ole konkreetse ja sõnaselge sättega Kreeka õigusesse üle võetud, on direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 2 ette nähtud välistamine liidu õiguse ja selle direktiivi eesmärgiga kooskõlas oleva tõlgenduse alusel siiski seaduse 2251/1994 artikli 2 lõike 6 osa. Selles kohtuotsuses on märgitud, et „kui vaidlusalune lepingutingimus põhineb kohustuslikul või dispositiivsel riigisisesel õigusnormil, siis on juba selle määratlusest tulenevalt mõeldamatu, et lepinguosaliste vaheline tasakaal on häiritud või et tingimus oleks ebaõiglane. Seega jääb selline tingimus kohe seaduse 2251/1994 kohaldamisalast välja“. Nimetatud kohtuotsuses on täpsustatud, et see kehtib kinnisvaralaenulepingu sellise tingimuse puhul, mis peegeldab tsiviilseadustiku artikli 291 sisu.
95

Kõike eespool toodut arvestades tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et määrust nr 2271/96, eriti selle artikleid 5 ja 9 tuleb harta artiklit 16 ja artikli 52 lõiget 1 silmas pidades tõlgendada nii, et määrusega ei ole vastuolus see, kui tuvastatakse, et määruse artiklis 11 nimetatud isiku poolt lepingute ülesütlemine lisas nimetatud seadustel põhinevate nõuete või keeldude täitmiseks, ilma et tal oleks selle määruse artikli 5 teise lõigu tähenduses luba, on tühine, tingimusel et tühisuse tuvastamine ei too sellele isikule kaasa ebaproportsionaalseid tagajärgi sama määruse nende eesmärkide seisukohast, milleks on kaitsta kehtivat õiguskorda ja liidu huve üldiselt. Proportsionaalsuse kontrollimisel tuleb kaaluda taotletavaid eesmärke, mida teenib määruse nr 2271/96 artikli 5 esimeses lõigus ette nähtud keeldu eirava ülesütlemise tühisuse tuvastamine, ja tõenäosust, et puudutatud isikul võib tekkida majanduslik kahju, ning kahju ulatust juhul, kui see isik ei saa lõpetada oma ärisuhteid isikuga, kes on kantud nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse lisas nimetatud seadustest tulenevaid teiseseid sanktsioone.
75

Määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti l ja artikli 5 lõike 1 konteksti kohta tuleb märkida, et see määrus viitab juhtudele, kus lend muudetakse varasemaks teekonna muutmise käigus, mis on ette nähtud määruse artikli 5 lõike 1 punkti c alapunktides ii ja iii. Viimati nimetatud sättes on nimelt ette nähtud, et tegutsev lennuettevõtja on kohustatud maksma hüvitist reisijale, kelle lend on tühistatud, välja arvatud juhul, kui see lennuettevõtja teavitab reisijat tühistamisest selles sättes ette nähtud tähtaja jooksul ja pakub võimalust teekonda muuta, mis võimaldab reisijal välja lennata mitte rohkem kui kaks tundi enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta olenevalt olukorrast hiljemalt neli või kaks tundi pärast esialgset kavandatud saabumisaega.
43

Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et isik, kes leiab, et teda halvustavaid märkusi internetis avaldades on rikutud tema õigusi ning kes nõuab samal ajal esiteks internetis avaldatud teda puudutavate andmete parandamist ja teabesisu kustutamist ning teiseks selle internetis avaldamisega tekitatud mittevaralise ja varalise kahju hüvitamist, võib pöörduda kohtusse igas liikmesriigis, mille territooriumil on need märkused kättesaadavad või on olnud kättesaadavad, nõudes hüvitist kahju eest, mis tekkis talle liikmesriigis, mille kohtusse on pöördutud, isegi kui selle kohtu kohtualluvusse ei kuulu parandamise ja kustutamise nõude lahendamine.
18

Lisaks on Euroopa Kohus sedastanud, et vastavalt määruse nr 261/2004 artikli 2 punktile l on tühistamine – erinevalt lennu hilinemisest – tingitud asjaolust, et varem kavandatud lend jääb ära. Siit tuleneb, et tühistatud lennud ja hilinenud lennud moodustavad selles osas kaks selgelt eristuvat lendude kategooriat. Nimetatud määrusest ei saa seega järeldada, et hilinenud lendu võiks nimetada tühistatud lennuks üksnes sel põhjusel, et hilinemist pikendatakse, isegi kui seda tehti olulisel määral (19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt, C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, punkt 33).