KOHTUJURISTI ETTEPANEK

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

esitatud 21. juunil 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

versus

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal da Relação do Porto (Porto apellatsioonikohus, Portugal))

Eelotsusetaotlus – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Direktiiv 2003/88 – Artikkel 5 – Iganädalane puhkeaeg – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette vähemalt ühe puhkepäeva seitsmepäevase ajavahemiku kohta – Vahetustega töö – Periood, mis kestab rohkem kui kuus järjestikust tööpäeva

I. Sissejuhatus

1. Kõnesoleva kohtuasja ese on Tribunal da Relação do Porto (Porto apellatsioonikohus, Portugal) esitatud eelotsusetaotlus, mis käsitleb seda, kuidas tõlgendada direktiivide 93/104/EÜ ( 2 ) ja 2003/88/EÜ ( 3 ) iganädalast puhkeaega puudutavaid artikleid 5 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 31, mis puudutab õigust headele ja õiglastele töötingimustele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas iganädalase puhkeaja, millele töötajal on nimetatud sätete kohaselt õigus, peab andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva.

2. Käesolevas ettepanekus selgitan põhjuseid, miks ma leian, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt ning nimetatud sätete kohaselt võib iganädalase puhkepäeva anda ükskõik millisel päeval iga seitsmepäevase ajavahemiku sees.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

3. Direktiiv 93/104 tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2003/88 alates 2. augustist 2004. ( 4 ) Põhikohtuasja asjaolud on rationae temporis reguleeritud osaliselt direktiiviga 93/104 ja osaliselt direktiiviga 2003/88. ( 5 )

4. Direktiivi 93/104 artikkel 5 „Iganädalane puhkeaeg“ sätestab: „Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 24tunnisele katkestamatule puhkeajale iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta lisaks artiklis 3 nimetatud 11tunnisele igapäevasele puhkusele. Kui objektiivsed, tehnilised või töökorralduse tingimused seda nõuavad, võib kohaldada 24tunnist minimaalset puhkeaega.“

5. Direktiivi 2003/88 artikkel 5 on identne direktiivi 93/104 artikliga 5. ( 6 )

B. Portugali õigus

1. 2003. aasta tööseadustik

6. Eelotsusetaotlusest nähtub, et direktiiv 93/104 võeti Portugali õiguskorda üle 2003. aasta tööseadustiku (Código do Trabalho 2003) vastuvõtmisega ( 7 ). Selle artikli 205 lõikes 1 ( 8 ) on sätestatud: „Töötajal on õigus vähemalt ühele puhkepäevale nädalas.“

7. Selle seadustiku artikli 206 lõige 1 näeb ette: „Igal nädalal või mõnel nädalal aastas võib lisaks seadusega ette nähtud iganädalasele puhkepäevale anda poolepäevase puhkeaja või ühe puhkepäeva.“

8. Selle seadustiku artikli 207 lõige 1 sätestab: „Iganädalasele kohustuslikule puhkepäevale lisandub 11tunnine periood, mis vastab artiklis 176 ette nähtud igapäevasele minimaalsele puhkeajale.“

2. 2009. aasta tööseadustik

9. Direktiiv 2003/88 võeti Portugali õiguskorda üle 2009. aasta tööseadustiku (Código do Trabalho 2009) vastuvõtmisega ( 9 ).

10. Selle seadustiku artikli 232 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Töötajal on õigus vähemalt ühele puhkepäevale nädalas. […] 3. Kollektiivlepinguga või töölepinguga võib anda täiendava pideva või katkestatud iganädalase puhkeaja, kõikidel või mõnel nädalal aastas.“

11. Nimetatud seadustiku artikli 233 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt: „1. Artiklis 214 sätestatud iganädalane kohustuslik puhkeaeg ja igapäevane 11tunnine puhkeaeg tuleb kasutada järjest. 2. Eelmises lõikes nimetatud 11tunnine puhkeaeg arvestatakse täielikult või osaliselt iganädalase täiendava puhkuse sisse, mida kasutatakse iganädalasele kohustuslikule puhkeajale järgnevalt.“

3. Kollektiivlepingud

12. Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja poolte vaheline töösuhe oli samuti reguleeritud kahe kollektiivlepinguga, millest üks oli sõlmitud 2002. ja teine 2003. aastal. ( 10 ) Need lepingud näevad eelkõige ette, et põhikohtuasja apellandi ametikohal töötaval töötajal on õigus saada järjest kaks iganädalast puhkepäeva.

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

13. Põhikohtuasja apellant A. F. Maio Marques da Rosa töötas ajavahemikul 1991–2014 – sealjuures alates 1999. aastast kassiirina – kohtuasjas vastustajaks olevas äriühingus Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (edaspidi „Varzim Sol“), mis omab ja käitab üht kasiinot Portugalis. Kasiino on avatud iga päev, välja arvatud 24. ja 25. detsembril, teatud arv tunde alates pärastlõunast kuni hommikuni.

14. Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal oli mängusaalides töötavate Varzim Soli töötajate töögraafikus ette nähtud kaks järjestikust puhkepäeva. Kassiirid, sealhulgas apellant, töötasid vahetustega, roteerudes nelja olemasoleva töögraafiku vahel, vastavalt Varzim Soli poolt eelnevalt kindlaks määratud ja teada antud töögraafikule.

15. Aastatel 2008 ja 2009 töötas apellant vahel seitse päeva järjest. Alates 2010. aastast muutis Varzim Sol töögraafikuid nii, et töötajad ei töötaks rohkem kui kuus päeva järjest.

16. Apellandi tööleping lõppes 16. märtsil 2014.

17. Apellant esitas Varzim Soli vastu hagi, paludes sisuliselt tuvastada, et Varzim Sol ei olnud talle andnud kohustuslikke puhkepäevi, milleks tal enda hinnangul oli õigus Portugali õigusnormide ja kollektiivlepingute alusel. Sellega seoses nõudis ta kahjuhüvitist, mille suurus vastab ületunnitöö tasule, iga seitsmenda järjestikuse päeva eest, mil ta oli pidanud töötama, teise iganädalase puhkepäeva puudumise eest ning puhkepäevade eest, mida ei olnud hüvituseks antud.

18. Kuna esimese astme kohus jättis hagi rahuldamata, esitas apellant apellatsioonkaebuse Tribunal da Relação do Porto’le (Porto apellatsioonikohus).

19. Kuivõrd nimetatud apellatsioonikohtul oli kahtlusi seoses sellega, kuidas tõlgendada direktiivide 93/104 ja 2003/88 artikleid 5, otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 93/104] artiklit 5 ja [direktiivi 2003/88] artiklit 5 ning […] harta artiklit 31 silmas pidades tuleb vahetustega töötavate ja rotatiivsete puhkeperioodidega töötajate puhul, kes töötavad asutuses, mis on avatud kõik nädalapäevad, kuid milles ei töötata 24 tundi ööpäevas, anda kohustuslik puhkepäev, millele töötajal on õigus, tingimata iga seitsmepäevase perioodi jooksul, see tähendab vähemalt seitsmendal päeval pärast kuut päeva järjest töötamist? 2. Kas nimetatud direktiividega ja õigusnormidega on kooskõlas tõlgendus, et nende töötajate puhul võib tööandja vabalt valida, mis päeval ta annab töötajale igal nädalal puhkepäevad, millele töötajal on õigus, nii et töötajat võib kohustada töötama – ilma ületunnitöö tasu maksmata – kuni 10 tööpäeva järjest (näiteks ühe nädala kolmapäevast, millele eelnevad puhkepäevad esmaspäeval ja teisipäeval, kuni järgmise nädala reedeni, millele järgnevad puhkepäevad laupäeval ja pühapäeval)? 3. Kas nende direktiivide ja õigusnormidega on kooskõlas tõlgendus, et 24tunnine katkestamatu puhkeperiood võib sattuda konkreetse seitsme kalendripäeva pikkuse perioodi suvalisele kalendripäevale ja järgmine 24tunnine katkestamatu puhkeperiood (millele lisanduvad 11 tundi igapäevast puhkust) võib samuti sattuda järgneva seitsme kalendripäeva pikkuse perioodi suvalisele kalendripäevale? 4. Kas nende direktiivide ja õigusnormidega, arvestades ka [direktiivi 2003/88] artikli 16 punktis a sätestatut, on kooskõlas tõlgendus, et töötaja võib – selle asemel, et kasutada iga seitsmepäevase perioodi kohta 24tunnist katkestamatut puhkeperioodi (millele lisandub 11 tundi igapäevast puhkust), kasutada kahte järjestikust või mittejärjestikust 24tunnist katkestamatut puhkeperioodi konkreetse 14 kalendripäeva pikkuse võrdlusperioodi mis tahes neljal kalendripäeval?“

20. Põhikohtuasja apellant, Varzim Sol, Portugali, Ungari, Poola, Soome ja Rootsi valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. 5. aprilli 2017. aasta kohtuistungil esitasid Varzim Sol, Portugali valitsus ja komisjon oma suulised seisukohad.

IV. Analüüs

A. Eelotsuse küsimuste ese ja tõlgendamisele kuuluvad liidu õigusnormid

1. Esimene kuni kolmas eelotsuse küsimus

21. Esimese kuni kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivide 93/104 ja 2003/88 artikleid 5 ning harta artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et iganädalase puhkeaja, millele töötajal on õigus, peab andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva või võib tööandja iga seitsmepäevase perioodi puhul vabalt valida aja, mil iganädalane puhkeaeg anda.

22. Kõigepealt tuleb nentida, et põhikohtuasja asjaolud on osalt reguleeritud direktiiviga 93/104, mis kehtis kuni 1. augustini 2004, ning osalt direktiiviga 2003/88, millega kodifitseeriti alates 2. augustist 2004 direktiivi 93/104 sätted. ( 11 ) Kuna aga nende direktiivide artiklid 5 on sõnastatud identselt ( 12 ) ja vastused eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud kolmele esimesele küsimusele on selle identsuse tõttu samad, olenemata sellest, milline direktiiv on kohaldatav, tuleb nendele küsimustele vastamiseks viidata üksnes direktiivi 2003/88 sätetele. ( 13 ) Peale selle tuleb samal põhjusel nentida, et Euroopa Kohtu tõlgenduse direktiivi 93/104 artikli 5 kohta võib täies ulatuses üle võtta direktiivi 2003/88 artikli 5 suhtes. ( 14 )

23. Lisaks tuleb nentida, et esimene küsimus käsitleb konkreetselt „vahetustega töötavaid ja rotatiivsete puhkeperioodidega töötajaid, kes töötavad asutuses, mis on avatud kõik nädalapäevad, kuid milles ei töötata 24 tundi ööpäevas“. See sõnastus tekitab küsimuse selle kohta, kas käesolevas asjas võib olla asjakohane direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 4 punkt a, mille kohaselt võib teha erandeid muu hulgas selle direktiivi artiklist 5 vahetustega töö puhul. ( 15 )

24. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei märgi aga, kas ta leiab, et põhikohtuasja apellanti tuleb pidada seoses tema töökohaga Varzim Solis direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 6 tähenduses vahetustöötajaks ja/või ta tegi selle direktiivi artikli 2 punkti 5 tähenduses selles äriühingus vahetustega tööd. ( 16 ) Lisaks sellele ei anna eelotsusetaotluse esitanud kohus teada ühestki asjaolust, mis näitaks, et Portugali õiguses on vahetustega töö kohta ette nähtud erandid direktiivi 2003/88 artiklist 5, nagu on lubatud selle direktiivi artikli 17 lõike 4 punktis a. ( 17 ) Nimelt ei viita see kohus ei viimati nimetatud sättele ega vahetustöötajaid käsitlevatele Portugali õigusnormidele, millele apellant tugineb. ( 18 )

25. Neil asjaoludel lähtun eeldusest, et Portugali õiguses ei ole vahetustega töö kohta direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 4 punkti a alusel ette nähtud erandeid kõnealuse direktiivi artiklist 5 ( 19 ) ning see artikli 17 lõike 4 punkt a ei ole seega põhikohtuasja lahendamise jaoks asjakohane.

26. Peale selle tuleb nentida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei esita andmeid ka selle kohta, et põhikohtuasja poolte töösuhet reguleerivad kollektiivlepingud sisaldavad sätteid, mis teevad erandeid direktiivi 2003/88 artiklist 5, vastavalt selle direktiivi artiklile 18. ( 20 ) Vastupidi, eelotsusetaotlusest nähtub, et need lepingud andsid apellandile õiguse saada täiendav iganädalane puhkepäev, lisaks direktiivi 2003/88 artiklis 5 ette nähtud puhkepäevale. ( 21 ) Teisisõnu andsid need lepingud apellandile nimetatud artiklis 5 ette nähtud kaitsest ulatuslikuma kaitse. ( 22 )

27. Eespool esitatud kaalutlusi arvestades leian, et esimene kuni kolmas eelotsuse küsimus ei käsitle mitte juhtumit, kus liikmesriigi õigus või kollektiivlepingud võimaldavad erandeid direktiivi 2003/88 artiklist 5, vastavalt selle direktiivi artikli 17 lõike 4 punkti a ja artikli 18 alusel, vaid pigem „vaikimisi olukorda“, mis on reguleeritud üksnes selle direktiivi artikliga 5. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt ise, et põhikohtuasjas kohaldatavate 2003. ja 2009. aasta tööseadustike ja kollektiivlepingute sätteid tuleb tõlgendada vastavalt nimetatud artiklile 5.

28. Lõpetuseks tuleb nentida, et teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2003/88 artikliga 5 ja harta artikliga 31 on kooskõlas olukord, kus töötajat võib kohustada töötama kuni kümme tööpäeva järjest „ilma ületunnitöö tasu maksmata“.

29. Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kui välja arvata direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikes 1 käsitletud iga-aastast tasulist põhipuhkust puudutav konkreetne juhtum, reguleerib kõnealune direktiiv üksnes tööaja korralduse teatavaid aspekte, mistõttu ei kohaldata selle sätteid reeglina töötasule. ( 23 ) Küsimus, kas – ja kui, siis millisel määral – apellandil oleks õigus, nagu ta väidab, ( 24 ) saada ületunnitöö tasu, ei sõltu seega mitte direktiivist 2003/88, vaid võib sõltuda asjakohastest liikmesriigi õigusnormidest ning kohaldatavatest kollektiivlepingutest.

30. Kokkuvõtteks leian, et esimest kuni kolmandat küsimust tuleb mõista nii, et nendega on tahetud sisuliselt kindlaks teha, kas direktiivi 2003/88 artiklit 5 ja harta artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et iganädalase puhkeaja peab andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva.

2. Neljas eelotsuse küsimus

31. Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kuidas tõlgendada direktiivi 2003/88 artikli 16 punkti a, mille kohaselt võivad liikmesriigid artikli 5 kohaldamiseks ette näha võrdlusperioodi, mis ei ületa 14 päeva. ( 25 )

32. Sellega seoses ei esita eelotsusetaotluse esitanud kohus ühtegi asjaolu, mis näitaks, et Portugali Vabariik kasutas direktiivi 2003/88 artikli 16 punktis a ette nähtud võimalust näha kõnealuse direktiivi artikli 5 kohaldamiseks ette niisugune võrdlusperiood. Nii põhikohtuasja apellant kui ka Portugali valitsus ja komisjon märgivad, et seda võimalust ei ole Portugali õigusnormides kasutatud.

33. Neil asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku nentida kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga, et neljas küsimus on vastuvõetamatu. ( 26 )

B. Direktiivi 2003/88 artikli 5 ja harta artikli 31 lõike 2 tõlgendamine

34. Direktiivi 2003/88 artikli 5 kohaselt on liikmesriigid kohustatud tagama iga töötaja õiguse vähemalt 24tunnisele katkestamatule puhkeajale iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta (edaspidi „iganädalane puhkeaeg“) lisaks selle direktiivi artiklis 3 ette nähtud 11tunnisele igapäevasele puhkusele.

35. Apellant ja Portugali valitsus väidavad sisuliselt, et direktiivi 2003/88 artikli 5 alusel peab iganädalase puhkeaja andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva. Seevastu Varzim Sol, Ungari, Poola, Soome ja Rootsi valitsus ning komisjon leiavad sisuliselt, et see säte nõuab üksnes seda, et iga seitsmepäevase perioodi kohta antaks vähemalt 35tunnine ( 27 ) puhkeaeg, ning iganädalane puhkeaeg võib seega sattuda ükskõik millisele päevale selle seitsmepäevase perioodi jooksul.

36. Kõigepealt tuleb nentida, et direktiivi 2003/88 artiklis 5 kasutatud sõnastuses „iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta“ ei ole sõnaselgelt viidatud liikmesriikide õigusele ning seega peab seda Euroopa Kohtu praktika kohaselt tõlgendama kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt. ( 28 )

37. Järgnevalt esitatud põhjustel nõustun tõlgendusega, et direktiivi 2003/88 artikkel 5 ei nõua, et iganädalase puhkeaja peab tingimata andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva, kuid sellest sättest tuleneb, et see aeg tuleb anda iga seitsmepäevase perioodi sees. Sellest tõlgendusest tuleneb, et kõnealuse sätte kohaselt võib töötaja põhimõtteliselt olla kohustatud töötama kuni 12 päeva järjest ( 29 ) tingimusel, et täidetud on teised direktiivi 2003/88 miinimumnõuded, eelkõige igapäevase puhkeaja ja iganädalase maksimaalse tööaja nõuded. ( 30 )

38. Esiteks tuleneb see järeldus minu arvates direktiivi 2003/88 artikli 5 grammatilisest tõlgendusest. Sõnastus „iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta“ ei viita nimelt konkreetsele ajahetkele, mil iganädalase puhkeaja peab andma, vaid viitab pigem ajavahemikule (seitse päeva), mille sees seda teha tuleb. Peale selle ei ole kõnealuse sätte sõnastuses mainitud „järjestikuseid tööpäevi“, vaid vastupidi nõutud, et iganädalane puhkeaeg antaks iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta, olenemata sellest, kas ja millisel määral töötaja nende seitsme päeva jooksul töötas või ei töötanud. ( 31 )

39. Sellest järeldub minu arvates, et direktiivi 2003/88 artiklis 5 sisalduv mõiste „seitsmepäevane ajavahemik“ tähistab mitte ajavahemikku, mille algus on muutuv selles mõttes, et see hakkab kulgema pärast igat iganädalase puhkeaja lõppu, nagu paistavad arvavat põhikohtuasja apellant ja Portugali valitsus, vaid pigem püsivalt kindlaksmääratud ajavahemikke, mis järgnevad üksteisele. ( 32 )

40. Teiseks tuleb märkida, et teistes liidu õigusnormides on liidu seadusandja sõnaselgelt nõudnud, et liikmesriigid peavad tagama töötajatele puhkeaja pärast teatud ajavahemikku. ( 33 ) Asjaolu, et liidu seadusandja kasutas direktiivi 2003/88 artiklis 5 paindlikumat sõnastust, näitab minu arvates, et ta ei tahtnud nõuda, et selles artiklis ette nähtud iganädalane puhkeaeg antaks pärast teatud hulka järjest töötatud päevi. ( 34 ) Olgu lisatud, et apellandi ja Portugali valitsuse soovitatud tõlgendust, mille kohaselt artikkel 5 ei luba töötada järjest üle kuue päeva, ei toeta ükski direktiivi 2003/88 keeleversioon. ( 35 )

41. Kolmandaks leian, et ettevalmistavad materjalid, mis on seotud direktiiviga 93/104, mis asendati direktiiviga 2003/88, ( 36 ) kinnitavad, et selle direktiivi artikli 5 eesmärk on tagada töötajatele minimaalne puhkeaeg nädalas, jättes liikmesriikide seadusandjatele ja tööturu osapooltele tööaja korraldamiseks teatud tegutsemisruumi. ( 37 ) Selle käsituse võib välja lugeda ka komisjoni dokumentidest, mis käsitlevad direktiivide 93/104 ja 2003/88 ülevõtmist liikmesriikide poolt. ( 38 ) Lisaks tuleb märkida, et kuigi direktiivi 93/104 artikli 5 algses redaktsioonis oli mainitud pühapäevast puhkepäeva, nägi see säte üksnes ette, et minimaalne iganädalane puhkeaeg hõlmab „üldiselt“ pühapäeva. ( 39 )

42. Viimase punktina leian, et asjaolu, et iga seitsmepäevase ajavahemiku sees tuleb anda iganädalane puhkeaeg, vastab direktiivi 2003/88 põhieesmärgile, mille on sedastanud Euroopa Kohus ja milleks on kaitsta tõhusalt töötajate ohutust ja tervist. ( 40 ) Selle kohta tuleb märkida, et direktiivi 2003/88 artikkel 5 kujutab endast vaid kõikide töötajate suhtes kohaldatavat põhieeskirja, millele lisanduvad erieeskirjad tegevusvaldkondade kohta, millele on iseloomulikud teatud rasked tingimused või erilised riskid. ( 41 )

43. Mis puudutab harta artiklit 31, millele on eelotsuse küsimustes samuti viidatud, siis tuleb nentida, et selle artikli lõike 2 kohaselt on igal töötajal muu hulgas õigus iganädalastele puhkeaegadele. Selgitustest harta kohta ( 42 ) nähtub aga, et nimetatud lõike aluseks on direktiiv 93/104 ning Euroopa sotsiaalharta artikkel 2 ( 43 ) ja ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta punkt 8 ( 44 ).

44. Neil asjaoludel tuleb seoses õigusega iganädalasele puhkeajale nentida, et harta artikli 31 lõike 2 ulatus vastab direktiivi 2003/88 artikli 5 ulatusele. Järelikult ei saa harta artikli 31 lõikest 2 leida täiendavaid elemente, mis oleksid tarvilikud asjakohaseks direktiivi 2003/88 artikli 5 tõlgendamiseks.

45. Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 2003/88 artiklit 5 ja harta artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et need ei nõua, et puhkeaja peab andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva, kuid need nõuavad, et see puhkeaeg tuleb anda iga seitsmepäevase ajavahemiku sees. Olgu meenutatud, et see tõlgendus kehtib ka direktiivi 93/104 artikli 5 kohta. ( 45 ) Sellest tõlgendusest tuleneb, et nimetatud sätete kohaselt võib töötaja põhimõtteliselt olla kohustatud töötama kuni 12 päeva järjest, tingimusel, et täidetud on teised direktiivi 2003/88 miinimumnõuded, eelkõige igapäevase puhkeaja ja iganädalase maksimaalse tööaja nõuded. ( 46 )

46. Neil asjaoludel tuleb meenutada, et direktiiviga 2003/88 läbi viidud minimaalset ühtlustamist arvestades jääb liikmesriikidele vabadus näha ette riiklikke õigusnorme, mis annavad töötajatele iganädalase puhkeaja osas ulatuslikuma kaitse, kui on antud direktiiviga 2003/88. Nagu tuleneb sõnaselgelt selle direktiivi artiklist 15, ei mõjuta see direktiiv liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada töötajate ohutuse ja tervise kaitseks soodsamaid õigus- ja haldusnorme. ( 47 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas ja millisel määral on niisugused soodsamad sätted ette nähtud Portugali õigusnormidega ( 48 ) ja/või põhikohtuasjas kohaldatavate kollektiivlepingutega. ( 49 )

V. Ettepanek

47. Eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal da Relação do Porto (Porto apellatsioonikohus, Portugal) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: Nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiivi 93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte, artiklit 5; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artiklit 5 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et need sätted ei nõua, et iganädalase puhkeaja peab andma hiljemalt seitsmendal päeval pärast kuut järjestikust tööpäeva, kuid need nõuavad, et see puhkeaeg tuleb anda iga seitsmepäevase ajavahemiku sees.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiiv, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT 1993, L 307, lk 18; ELT eriväljaanne 05/02, lk 197), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/34/EÜ (EÜT 2000, L 195, lk 41; ELT eriväljaanne 05/04, lk 27) muudetud redaktsioonis.

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).

( 4 ) Vt direktiivi 2003/88 artiklid 27 ja 28.

( 5 ) Põhikohtuasi käsitleb ajavahemikku 1991–2014. Vt käesoleva ettepaneku punktid 13–17 ja 22.

( 6 ) Direktiivi 93/104 artikli 5 esialgse redaktsiooni teises lõigus oli sätestatud, et „[e]simeses lõigus nimetatud minimaalne puhkeaeg hõlmab üldiselt pühapäeva“. See lõik aga jäeti direktiivist välja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/34/EÜ, millega muudetakse tööaja korralduse teatavaid aspekte käsitlevat nõukogu direktiivi 93/104/EÜ, et hõlmata nimetatud direktiivist välja jäetud sektoreid ja tegevusalasid (EÜT 2000, L 195, lk 41; ELT eriväljaanne 05/04, lk 27), tulenevalt 12. novembri 1996. aasta kohtuotsusest Ühendkuningriik vs. nõukogu (C‑84/94, EU:C:1996:431), millega Euroopa Kohus selle lõigu tühistas.

( 7 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab 27. augusti 2003. aasta seaduse 99/2003 artikli 2 punktile f.

( 8 ) Portugali valitsus märgib, et õigus iganädalasele puhkeajale on sätestatud ka Portugali Vabariigi põhiseaduse artikli 59 punktis d.

( 9 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab 12. veebruari 2009. aasta seaduse nr 7/2009 artikli 2 punktile n.

( 10 ) Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, S.A., ja Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (kasiinotöötajate ja muude töötajate ametiühing, Portugal) vahelised kollektiivlepingud, mis on avaldatud 2002. aasta Boletim do Trabalho e do Emprego’s nr 22 ning 2003. aasta Boletim do Trabalho e do Emprego’s nr 29, muudatused ja konsolideeritud tekst 2007. aasta Boletim do Trabalho e do Emprego’s nr 31.

( 11 ) Vt direktiivi 2003/88 põhjendus 1, ja käesolev ettepanek, punkt 3.

( 12 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 5.

( 13 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 25.11.2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, punkt 32).

( 14 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punkt 22).

( 15 ) Vt ka direktiivi 93/104 artikli 17 lõike 2 punkti 2.3 alapunkt a.

( 16 ) Nimetatud punkti 6 kohaselt on vahetustöötaja selle direktiivi tähenduses „töötaja, kelle tööplaan kuulub vahetustega töö alla“. Nimetatud punkti 5 kohaselt on vahetustega töö „iga vahetustega töökorralduse meetod, mille puhul töötajad vahetuvad ühel ja samal töökohal üksteise järel vastavalt teatavale mudelile, kaasa arvatud rotatsioon, ning mis võib olla pidev või pausidega, nii et töötajatel on vajadus töötada antud päevade või nädalate jooksul eri aegadel“. Vt ka direktiivi 93/104 artikli 2 punktid 5 ja 6.

( 17 ) Nii apellant kui ka komisjon väidavad, et Portugali seadusandja ei kasutanud direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 4 punktis a ette nähtud võimalust teha vahetustega töö puhul erand artiklist 5; sellele väitele ei vaidle vastu ükski Euroopa Kohtule seisukohad esitanud pool. Varzim Sol ja Portugali valitsus kinnitavad üldisemalt, et direktiivi 2003/88 artiklites 17 ja 18 ette nähtud erandid ei ole käesoleval juhul asjakohased.

( 18 ) Apellant tugineb eelkõige 2003. aasta tööseadustiku artikli 189 lõikele 5 ja 2009. aasta tööseadustiku artikli 221 lõikele 5, samas kui vastustajast äriühing väidab, et need sätted ei ole apellandi suhtes kohaldatavad, sest ta ei pidanud tegema pidevat vahetustega tööd. Apellandi kirjalike seisukohtade kohaselt näevad need sätted pideva vahetustega töö puhul eelkõige ette õiguse saada vähemalt „üks puhkepäev iga seitsmepäevase perioodi jooksul“.

( 19 ) Euroopa Kohtu praktika kohaselt peavad liikmesriigid selleks, et kasutada direktiivi 2003/88 artiklites 17 ja 18 ette nähtud võimalust teha teatud asjaoludel erandeid muu hulgas selle direktiivi artikli 5 nõuetest, otsustama nendele sätetele tugineda. Vt selle kohta kohtuotsus, 21.10.2010, Accardo jt (C‑227/09, EU:C:2010:624, punkt 51). Vt selle kohta ka kohtujuristi ettepanek, Wathelet, kohtuasi Hälvä jt (C‑175/16, EU:C:2017:285, punkt 89).

( 20 ) Nimetatud artikli 18 kohaselt võib muu hulgas artiklist 5 teha erandeid tööturu osapoolte vahel riiklikul või piirkondlikul tasandil sõlmitud kollektiivlepingute või lepingutega või, nendes ettenähtud korras, tööturu osapoolte vahel madalamal tasandil sõlmitud kollektiivlepingute või lepingutega tingimusel, et kõnealustele töötajatele võimaldatakse hüvituseks samaväärse pikkusega puhkeajad või erandjuhtudel, kui objektiivsetel põhjustel ei ole võimalik niisuguseid puhkeaegu lubada, võimaldatakse asjakohane kaitse. Vt ka direktiivi 93/104 artikli 17 lõige 3. Portugali valitsus märgib, et Portugali õigusnormid ei näe ette erandit direktiivi 2003/88 artiklist 5 lepingu või kollektiivlepingu kaudu.

( 21 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 12.

( 22 ) Direktiivi 2003/88 artikli 15 kohaselt ei mõjuta see direktiiv muu hulgas liikmesriikide õigust hõlbustada või lubada tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingute kohaldamist, mis on töötajate ohutuse ja tervise kaitse seisukohast soodsamad. Vt selle kohta käesolev ettepanek, punkt 46.

( 23 ) Vt kohtuotsus, 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 17.

( 25 ) Vt ka direktiivi 93/104 artikli 16 punkt 1.

( 26 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 10.3.2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, punkt 115), millest nähtub eelkõige, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab esitama täpsed põhjendused, miks tal tekkisid küsimused liidu õiguse teatavate sätete tõlgendamise kohta ja miks ta peab vajalikuks pöörduda eelotsuse küsimustega Euroopa Kohtu poole. Lisaks väidab Varzim Sol, et neljanda küsimuse sõnastuses, mis tuleneb selle poole ettepanekust, on kirjaviga, kuna lauses „mis tahes neljal kalendripäeval“ kasutatud arvsõna lisati ekslikult. Vt käesolev ettepanek, punkt 19. Küsimuse vastuvõetamatust arvestades ei ole minu arvates Euroopa Kohtul tarvilik sellele kohta oma seisukohta esitada.

( 27 ) See tähendab 24 tundi iganädalast puhkeaega koos 11tunnise igapäevase puhkeajaga, mis on ette nähtud direktiivi 2003/88 artiklis 3. Nimetatud direktiivi artikli 5 teise lõigu kohaselt võib kohaldada 24tunnist minimaalset puhkeaega, kui objektiivsed, tehnilised või töökorralduse tingimused seda eeldavad.

( 28 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 26.4.2012, DR ja TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika). Juhin tähelepanu sellele, et direktiivide 2003/88 ja 93/104 artiklites 5 kasutatud sõnastus „iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta“ sisaldub ka Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni iganädalast puhkeaega käsitlevates konventsioonides nr 14 (tööstuse kohta) ja 106 (kaubanduse ja kontoritöö kohta), mis võeti vastu Genfis vastavalt 17. novembril 1921 ja 26. juunil 1957. Vt 1921. aasta konventsiooni artikli 2 lõige 1 ja 1957. aasta konventsiooni artikli 6 lõige 1. Vt samuti direktiivi 93/104 põhjendus 9 ja direktiivi 2003/88 põhjendus 6, milles on viidatud Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni tööaja korralduse põhimõtetele. Vt peale selle direktiivi 93/104 vastuvõtmise aluseks olnud 20. septembril 1990 esitatud komisjoni ettepaneku (KOM(90) 317 (lõplik)) seletuskirja punkt 10.

( 29 ) Näiteks teatud nädala teisipäevast, mis järgneb esmaspäevasele puhkepäevale, kuni järgmise nädala laupäevani, millele järgneb puhkepäev pühapäeval. Niisuguses olukorras nagu käesolevas asjas, kus liikmesriigi õigusnormid või kollektiivlepingud näevad ette õiguse saada kaks järjestikust puhkepäeva nädalas, tuleneb kõnealusest tõlgendusest, et töötaja võib olla kohustatud töötama kuni kümme päeva järjest. Vt käesolev ettepanek, punktid 7, 10 ja 12.

( 30 ) Vt kõnealuse direktiivi artiklid 3 ja 6.

( 31 ) Vt mõistete „tööaeg“ ja „puhkeaeg“ kohta direktiivide 2003/88 ja 93/104 artiklite 2 punktid 1 ja 2 ning kohtuotsused, 3.10.2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, punkt 47), ning 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punktid 25–28 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 32 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 12.11.1996, Ühendkuningriik vs. nõukogu (C‑84/94, EU:C:1996:431, punkt 62), kus on mainitud „seitsmepäevast võrdlusperioodi“. Olgu märgitud, et selles osas, mis puudutab nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määruse (EMÜ) nr 3820/85 teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1985, L 370, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 319) artikli 8 lõikes 1 ette nähtud igapäevast puhkeaega, leidis Euroopa Kohus, et nimetatud artiklis kasutatud sõnastus „iga 24tunnine ajavahemik“ tähistab kõiki nimetatud pikkusega ajavahemikke, mis algavad hetkel, mil juht aktiveerib sõidumeeriku pärast iganädalast või igapäevast puhkeaega. Vt kohtuotsus, 2.6.1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, punktid 22–27). Leian siiski, et seda tõlgendust ei saa üle võtta direktiivi 2003/88 artikli 5 puhul. Nimelt tõstis Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuses esile konkreetset liiklusohutuse tagamise eesmärki, mis ei ole direktiivi 2003/88 kontekstis asjakohane.

( 33 ) Vt eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 3820/85 (ELT 2006, L 102, lk 1), artikli 8 lõike 6 teine lõik, mis näeb ette, et „[i]ganädalane puhkeperiood peab algama hiljemalt eelmise iganädalase puhkeperioodi lõpule järgnenud kuue 24tunnise ajavahemiku lõp[us]“ (kohtujuristi kursiiv). Vt ka selle määruse artikli 7 esimene lõik.

( 34 ) Vt selle kohta direktiivi 2003/88 põhjendus 15, milles on märgitud, et, pidades silmas ettevõtte tööaja korraldamisel tõenäoliselt tekkivaid küsimusi, on soovitav ette näha käesoleva direktiivi teatavate sätete paindlik kohaldamine, tagades samal ajal töötajate tööohutuse ja töötervishoiu põhimõtete järgimise.

( 35 ) Mulle tundub, et peale ungarikeelse versiooni jagunevad direktiivi 2003/88 erinevad keeleversioonid kahte rühma. Enamikus versioonidest on märgitud, et iganädalane puhkeaeg tuleb anda iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta. Vt eelkõige ingliskeelne versioon („per each seven-day periood“) ja saksakeelne versioon („pro Siebentageszeitraum“). Vt ka portugali-, bulgaaria-, hispaania-, tšehhi-, taani-, eesti-, kreeka-, itaalia-, hollandi-, slovaki- ja soomekeelsed versioonid. Teised keeleversioonid peegeldavad prantsuskeelset versiooni, mille kohaselt peab iganädalase puhkeaja andma iga seitsmepäevase ajavahemiku jooksul („au cours“). Ungari keeles on tähendus kahemõttelisem, sest sõna „hétnaponként“ võib tähendada kas „seitsmepäevase ajavahemiku lõpus“ või siis „seitsmepäevase ajavahemiku vältel“.

( 36 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 3.

( 37 ) Vt eelkõige direktiivi 93/104 vastuvõtmise aluseks olnud ettepaneku (millele on viidatud käesoleva ettepaneku 28. joonealuses märkuses) seletuskirja punktid 1, 2, 16 ja 35, kus on mitu korda kasutatud sõnastust „minimaalne puhkeaeg nädala kohta“ ja kus komisjon rõhutab muu hulgas, et „oluline on töö paindlikkus, mis võimaldab ettevõtjatel kohaneda konkurentsitingimustega ja parandada oma konkurentsivõimet“. Vt samuti majandus- ja sotsiaalkomitee 18. detsembri 1990. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte“ (EÜT 1991, C 60, lk 26), punkt 2.10, millest nähtub, et „puhkeaega peaks arvutama nädala kohta“. Vt ka direktiivi 2003/88 vastuvõtmise kohta komisjoni 15. jaanuari 2004. aasta teatis nõukogule, Euroopa Parlamendile, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ja Regioonide Komiteele ning ühenduse tasandi sotsiaalpartneritele seoses tööaja korralduse teatavaid aspekte käsitleva direktiivi 93/104/EÜ uuesti läbivaatamisega (KOM(2003) 843 (lõplik)/2, lk 3), millest nähtub, et direktiiv 93/104 näeb ette „vähemalt ühepäevase puhkeaja nädala kohta“.

( 38 ) Vt komisjoni 1. detsembri 2000. aasta aruanne, nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiivi 93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte („tööaja direktiiv“), rakendamise olukord (KOM(2000) 787 (lõplik), punkt 6, lk 14) ning komisjoni talituste 21. detsembri 2010. aasta töödokument, Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time („The Working Time Directive“) (SEK(2010) 1611 (lõplik), punkt 6.1.5, lk 102). Viimati nimetatud dokumendis märgib komisjon eelkõige: „the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […]. These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day periood.“

( 39 ) Vt käesoleva ettepaneku 6. joonealune märkus. Vt ka direktiivi 93/104 algse redaktsiooni põhjendus 10, mille kohaselt „jääb iga liikmesriigi enda otsustada, kas arvata pühapäev iganädalase puhkeaja sisse, ja kui arvata, siis millisel määral“. Direktiivi 93/104 vastuvõtmisel tegi Euroopa Parlament ettepaneku kohustada liikmesriike tagama, et iga töötaja saaks „üldjuhul puhata nädalavahetusel ja ametlikel puhkepäevadel […]“. See ettepanek ei saanud aga nõukogu või komisjoni toetust. Vt eelkõige Euroopa Parlamendi arvamus, esimene lugemine, 20.2.1991 (muudatusettepanek nr 14) (EÜT 1991, C 72, lk 86), 23. aprillil 1991 esitatud komisjoni seisukoht parlamendi esimese lugemise muudatusettepanekute kohta (KOM(91) 130 (lõplik)) ja nõukogu ühine seisukoht, 30. juuni 1993 (dokument, 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) Vt eelkõige kohtuotsused, 9.9.2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punkt 92) ja 14.10.2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, punkt 37), millest tuleneb samuti, et igal töötajal peab olema eelkõige õigus piisavale puhkeajale, mis ei pea olema üksnes tõhus, võimaldades puudutatud isikutel taastuda tööväsimusest, vaid ka ennetava iseloomuga, vältimaks nii palju kui võimalik töötajate turvalisuse ja tervise mõjutamist, mille võib kaasa tuua vajaliku puhkeajata tööperioodide kuhjumine.

( 41 ) Vt eelkõige autovedude valdkonna kohta määruse nr 561/2006 artiklid 6–8.

( 42 ) ELT 2007, C 303, lk 17.

( 43 ) Euroopa sotsiaalharta, mis allkirjastati 18. oktoobril 1961 Torinos ja mida muudeti Strasbourgis 3. mail 1996. Artikli 2 punktis 5 on eelkõige ette nähtud, et „pooled võtavad endale kohustuse […] kindlustada iganädalane puhkeaeg, mis langeb nii palju kui võimalik kokku selle nädalapäevaga, mida peetakse riigi või piirkonna traditsioonide või tavade kohaselt puhkepäevaks“.

( 44 ) Ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta, mis võeti vastu Strasbourgis 9. detsembril 1989 toimunud ülemkogu tippkohtumisel. Punkt 8 sätestab, et „[i]gal Euroopa Ühenduse töötajal on õigus iganädalasele puhkusele ja iga-aastasele tasulisele põhipuhkusele, mille kestust tuleb riikide tavade alusel järk-järgult ühtlustada“. Vt ka kohtuotsus, 19.9.2013, komisjon vs. Strack (uuesti läbivaatamine) (C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570, punkt 27).

( 45 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 22.

( 46 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 37, ja 30. joonealune märkus.

( 47 ) Selle sätte kohaselt võivad liikmesriigid samuti lubada tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingute kohaldamist, mis on töötajate ohutuse ja tervise kaitse seisukohast soodsamad. Direktiividega 93/104 ja 2003/88 ette nähtud minimaalse ühtlustamise kohta vt kohtuotsused, 12.11.1996, Ühendkuningriik vs. nõukogu (C‑84/94, EU:C:1996:431, punkt 42) ja 26.6.2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, punkt 55).

( 48 ) Mulle tundub, et Portugali valitsus märgib, et ulatuslikum kaitse võib tuleneda Portugali tööseadustiku artikli 221 lõikes 4 ette nähtud sätetest, mis käsitlevad vahetustega töötaja tööajakava muutmist ja mis keelavad ülemineku ühelt tööajakavalt teisele ilma, et nende vahel oleks iganädalast puhkepäeva.

( 49 ) Vt selle kohta käesolev ettepanek, punktid 12 ja 26.