ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asjaolust, et aastal, mil ametnik ühest institutsioonist teise üle viiakse, on ametniku edutamise üle otsustama pädev institutsioon, kus ametnik kõigepealt töötas, tuleneb tingimata, et edutamisotsust tegeval institutsioonil tuleb võrrelda võrdluse teostamise hetkel selles institutsioonis töötavate ametnike teeneid, nii et vastav institutsioon kohaldab omaenda edutamissüsteemi.

Ühest institutsioonist teise üleviimise kontekstis on edutamisel tarvis võrrelda üleviidud ametniku teeneid nende ametnike teenetega, kes olid tema kolleegid üleviimisele eelnenud aasta jooksul. Selleks, et otsustada, kas ametnikku tuleb N‑aasta 1. jaanuari seisuga tagasiulatuvalt edutada, saab ametisse nimetav asutus praktikas võrrelda üksnes ametnike teeneid minevikus, eelkõige aastal N-1, arvestades ametnike tööalase soorituse kohta koostatud hindamisaruandeid aastal N-1 ja sellele eelnevail aastatel.

Edutamine otsustatakse tagasiulatuvalt, nii et see jõustub alates kuupäevast, mil puudutatud ametnik oli veel ametis tema edutamise üle otsustamiseks pädevas institutsioonis. Kuivõrd edutamine eeldab, et eelarves on asjassepuutuvale palgaastmele vastav vaba ametikoht olemas ja arvestades, et iga institutsioon kehtestab vastavalt personalieeskirjade artiklile 6 ise institutsioonis olemasolevate ametikohtade arvu ja vastavalt ka vabade ametikohtade loetelu, saab edutamiseks pädev institutsioon edutada puudutatud ametnikku üksnes kuupäevast, mil tal on võimalik anda edutatavale ametnikule institutsioonis vaba ametikoht, st ajavahemikul, mil vastav ametnik on selles institutsioonis ametis.

Seega tuleb asuda seisukohale, et prorata temporis süsteemi raames N‑aasta eest punktide andmisel, baseerugu see siis N‑aasta teenete võrdlemisel, või N-1 aasta teenete võrdlemise tulemuste fiktiivsel ülekandmisel aastale N, saab edutamispunkte anda vaid seni, kuni puudutatud ametnik on teenete võrdlevaks hindamiseks ja seega ka edutamise üle otsustamiseks pädevas institutsioonis ametis. Kuivõrd punktide andmine paigutub – sarnaselt edutamise ühiskomitee ja ametisse nimetava asutuse hilisemate sekkumistega – N‑aasta edutamismenetlusse, siis saab neid punkte puudutatud ametnike edutamise kuupäeva määramiseks arvesse võtta ainult kuupäevani, mil institutsioon on pädev võrdlema kõnesoleva ametniku teeneid samas institutsioonis töötavate kolleegide teenetega, ja on pädev ametnikku edutama, st käesoleval juhtumil kuupäevani, mil hageja parlamenti üle viidi.

(vt punktid 37, 38 ja 40)
Üldkohtu (kaheksas koda) 8. veebruari 2018. aasta otsus – Institute for Direct Democracy in Europe vs. parlament

(kohtuasi T‑118/17)

Institutsiooniõigus – Euroopa Parlament – Otsus, millega poliitilisele sihtasutusele antakse 2017. aastal toetust ja nähakse ette 33% suuruste eelmaksete tegemine toetuse kogusummast ning kohustus esitada eelmaksete osas pangagarantii – Tühistamishagi – Vaidlustatav akt – Vastuvõetavus – Erapooletuse kohustus – Kaitseõigused – Finantsmäärus – Finantsmääruse kohaldamise eeskirjad – Määrus (EÜ) nr 2004/2003 – Proportsionaalsus

1. Põhiõigused–Euroopa Liidu põhiõiguste harta–Õigus heale haldusele–Erapooletuse nõue–Mõiste (Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 41 lõige 1) (vt punktid 26 ja 27)

2. Euroopa Parlament–Euroopa tasandi erakondade rahastamine–Toetuse maksmise peatamine eeskirjade eiramise korral toetuse saaja poolt–Toetuse saaja õigus esitada märkusi enne, kui tehakse otsus–Tähtaeg–Mõistliku aja nõude järgimine (Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 41 lõike 2 punkt a; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 2004/2003) (vt punktid 37 ja 39)

3. Euroopa Parlament–Euroopa tasandi erakondade rahastamine–Toetuse maksmise peatamine eeskirjade eiramise korral toetuse saaja poolt–Kohustus kuulata toetuse saaja ära parlamendi juhatuse koosolekul, mille tulemusel tehakse otsus–Puudumine (Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 2004/2003) (vt punkt 45)

4. Euroopa Parlament–Euroopa tasandi erakondade rahastamine–Toetuse maksmise peatamine eeskirjade eiramise korral toetuse saaja poolt–Toetuse maksmise peatamine eeskirjade eiramise tõttu, mis on toimunud käimasolevast varasemal eelarveaastal–Lubatavus–Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine–Puudumine (Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 966/2012, artikli 135 lõiked 2 ja 5; komisjoni määrus nr 1268/2012, artikli 208 lõige 1) (vt punktid 52, 54, 55, 65, 67 ja 69)

5. Euroopa Parlament–Euroopa tasandi erakondade rahastamine–Toetuse maksmise peatamine eeskirjade eiramise korral toetuse saaja poolt–Toetuse maksmise peatamine uurimise jooksul, mis käsitleb vahendite kasutamist kinnitamata kulude tarbeks–Lubatavus (Euroopa Parlamendi juhatuse otsus, millega kehtestatakse määruse nr 2004/2003 rakendamise eeskirjad, artikli 8 esimese lõigu punkt a) (vt punkt 58)

6. Tühistamishagi–Vaidlustatavad aktid–Mõiste–Siduvate õiguslike tagajärgedega aktid–Parlamendi otsus, millega piiratakse poliitilisele sihtasutusele tehtavaid eelmakseid ja nõutakse pangagarantii esitamist–Väljajätmine–Akti tagajärjed, mis sõltuvad uue otsuse vastuvõtmisest (ELTL artikkel 263) (vt punktid 75, 76, 78 ja 80)

Ese

ELTL artikli 263 alusel esitatud nõue, millega palutakse tühistada Euroopa Parlamendi 12. detsembri 2016. aasta otsus FINS‑2017‑28 hagejale toetuse andmise kohta osas, milles selle otsusega peatatakse selle toetuse väljamaksmine 2017. aastal ja vähendatakse eelmakseid 33%‑le toetuse maksimumsummast, nõudes seejuures pangagarantii esitamist.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktis f sätestatud absoluutse keeldumispõhjuse aluseks olev üldine huvi on vältida selliste tähiste registreerimist, mis rikuvad liidu territooriumil kasutades avalikku korda või üldtunnustatud moraalipõhimõtteid. ELi kaubamärgi registreerimine on selle absoluutse keeldumispõhjusega vastuolus muu hulgas siis, kui see on sügavalt solvav.

Nimetatud põhjuse olemasolu hindamine ei saa põhineda avalikkuse selle osa tajul, keda miski ei šokeeri, ega ka avalikkuse selle osa tajul, kes solvub väga kergesti, vaid see peab põhinema sellise isiku hindamiskriteeriumidel, kes on mõistlik ja kellel on keskmine tundlikkuse ja tolerantsi lävi.

Peale selle ei saa nimetatud põhjuse analüüsimisel asjaomase avalikkusena võtta arvesse üksnes avalikkust, kellele taotletud registreeringuga hõlmatud kaubad ja teenused on otseselt suunatud. Tegelikult tuleb võtta arvesse seda, et kõnealuse keeldumispõhjusega hõlmatud tähised šokeerivad mitte üksnes avalikkust, kellele selle tähisega tähistatud kaubad ja teenused on suunatud, vaid ka muid isikuid, kes, ilma et vastavad kaubad ja teenused neid puudutaksid, puutuvad juhuslikult nendega oma igapäevaelus kokku.

Ka tuleb meenutada, et liidu territooriumil elav asjaomane avalikkus on juba selle mõiste tähenduselt liikmesriigi territooriumil elav avalikkus ning tähised, mida võib pidada avaliku korra või üldtunnustatud moraalipõhimõtetega vastuolus olevaks, ei ole muu hulgas keelelistel, ajaloolistel, sotsiaalsetel ja kultuurilistel põhjustel kõigis liikmesriikides samad.

Järelikult tuleb nimetud põhjuse kohaldamisel arvestada nii liidu kõigile liikmesriikidele ühiste kaalutlustega kui ka eri liikmesriikide eriomaste asjaoludega, mis võivad mõjutada tähise tajumist nende liikmesriikide territooriumil asuva asjaomase avalikkuse poolt.

Kui tähis on eriti šokeeriv või solvav, siis tuleb käsitada seda nii, et see on avaliku korra või heade üldtunnustatud moraalipõhimõtetega vastuolus, olenemata milliste kaupade ja teenuste jaoks see on registreeritud. Peale selle nähtub määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 eri lõikude koosmõjust, et nendes viidatakse asjaomase kaubamärgi olemuslikele tunnustele, mitte aga asjaoludele, mis puudutavad kaubamärgitaotlejaks oleva isiku käitumist.

(vt punktid 25–29 ja 40)
Institutsioonidel on ulatuslik kaalutlusõigus täidetaval ametikohal vajalike oskuste kriteeriumite kindlaksmääramisel ning konkursi korraldamise tingimuste ja korra määratlemisel lähtuvalt nendest kriteeriumitest ja teenistushuvidest. Institutsioonidele konkursi korraldamisel ja eelkõige konkursile lubamise tingimuste kindlaksmääramisel antud kaalutlusõigust tuleb siiski teostada kooskõlas personalieeskirjade artikli 27 esimese lõigu ja artikli 29 lõike 1 imperatiivsete sätetega. Personalieeskirjade artikli 27 esimeses lõigus on imperatiivselt sätestatud töölevõtmise eesmärk ja personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 on imperatiivselt kehtestatud menetlusraamistik, millest tuleb vabade ametikohtade täitmisel lähtuda. Kõnesolevat kaalutlusõigust tuleb järelikult alati teostada, lähtudes täidetava ametikohaga seotud nõuetest ja üldisemalt teenistuse huvidest.

Mis puutub konkreetselt tingimustesse, mis piiravad kandidaatide konkursile registreerimist, siis ehkki on tõsi, et need võivad piirata institutsiooni võimalusi võtta tööle parimaid kandidaate personalieeskirjade artikli 27 esimese lõigu tähenduses, ei tähenda see siiski veel, et igasugune tingimus, mis sellist piirangut sisaldab, on nimetatud artikliga vastuolus. Nimelt annavad administratsiooni kaalutlusõigus konkursside korraldamisel ja teenistuse huvid üldisemalt institutsioonile võimaluse kehtestada tingimused, mida ta sobilikuks peab ja mis hoolimata sellest, et need piiravad kandidaatide pääsemist konkursile ja seega paratamatult ka registreeritud kandidaatide arvu, ei kätke endas siiski riski, et ohustatakse eesmärki tagada nende kandidaatide registreerimine, kes on personalieeskirjade artikli 27 esimese lõigu tähenduses võimalikult võimekad, tulemuslikud ja sõltumatud.

Niisiis tuleb personalieeskirjade artikli 27 esimese lõiguga vastuolus olevaks pidada üksnes tingimusi, mis piiravad kandidaatide pääsemist konkursile ja mis kätkevad endas riski, et ohustatakse eesmärki tagada nende kandidaatide registreerimine, kes on võimalikult võimekad.

Lisaks, arvestades institutsioonide ulatuslikku kaalutlusõigust selles valdkonnas, peab Üldkohtu kontroll teenistuse huvidega seotud tingimuse täitmise üle piirduma küsimusega, kas institutsioon jäi mõistlikesse lubatud piiridesse ega kasutanud oma kaalutlusõigust ilmselgelt ebaõigesti.

(vt punktid 28–30, 32 ja 33)
Personalieeskirjade X lisa artikli 1 kolmandast lõigust tulenev kohustus võtta vastu üldised rakendussätted enne sellise otsuse tegemist, millega vaadatakse läbi kolmandates riikides töötavatele teenistujatele elamistingimuste eest makstava toetuse summa, on selgitatav asjaoluga, et personalieeskirjade X lisa artikkel 10 annab ametisse nimetavale asutusele eriti ulatusliku kaalutlusõiguse selleks, et kindlaks teha kolmandates riikides valitsevad elamistingimused.

Seega kui seadusandja nägi nimetatud kohustuse ette, soovis ta esiteks, et kriteeriumid, mille põhjal see kindlaksmääramine toimub, oleksid kehtestatud personalieeskirjade artikli 110 lõikes 1 kirjeldatud üldiste rakendussätete vastuvõtmise menetluse kohaselt, kusjuures see menetlus võimaldab ametisse nimetaval asutusel tutvuda asjakohaste näitajatega, konsulteerides personalikomiteega ning saades personalieeskirjade komitee arvamuse. Teiseks sooviks seadusandja, et need kriteeriumid määrataks kindlaks abstraktselt ja sõltumata menetlustest, mille eesmärk on üksikjuhul kindlaks määrata, kas kolmandas riigis valitsevad elamistingimused on samaväärsed, et vältida ohtu, et administratsiooni soovitav tulemus võib nende kriteeriumide valikut mõjutada.

Neil asjaoludel ei saa personalieeskirjade X lisa artikli 1 kolmandat lõiku pidada sätteks, mis näeb ette lihtsa formaalse tingimuse, millele peab vastama otsus, millega vaadatakse läbi kolmandates riikides töötavatele teenistujatele elamistingimuste eest makstava toetuse summa. Pigem on selles ette nähtud, et üldiste rakendussätete eelnev vastuvõtmine personalieeskirjade artikli 110 lõikes 1 sätestatud menetluse kohaselt on tingimus, mis peab tingimata olema täidetud, et niisugune otsus oleks vastu võetud seaduslikult.

(vt punktid 32 ja 33)
Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 51 lõike 1 punkti b suhtes analoogia alusel kohaldamisele kuuluvast Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et see artikkel käsitleb olukorda, kus kaubamärk ei ole enam võimeline täitma päritolu tähistamise ülesannet.

Kaubamärgi mitme ülesande seas on peamine päritolu tähistamise ülesanne. See võimaldab määratleda asjaomase kaubamärgiga tähistatud kauba või teenuse konkreetselt ettevõtjalt pärinevana ja seega eristada seda kaupa või teenust teiste ettevõtjate omast. Nimetatud ettevõtja on see, kelle kontrolli all kaupa või teenust turustatakse.

Euroopa Liidu seadusandja on kaubamärgi päritolu tähistamise ülesannet tunnustanud, sätestades määruse nr 207/2009 artiklis 4, et tähised, mida on võimalik graafiliselt esitada, võivad kaubamärgi moodustada üksnes tingimusel, et selliste tähiste põhjal on võimalik eristada ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest.

Nõnda on määruse nr 2017/2009 artiklis 7 loetletud olukorrad, mil kaubamärk ab initio ei täida päritolu tähistamise ülesannet, samas kui selle määruse artikli 51 lõike 1 punkt b käsitleb olukorda, mil kaubamärgi kasutamine on niivõrd laiaulatuslik, et kaubamärgi moodustav tähis pigem tähistab registreeringuga hõlmatud kaupade või teenuste kategooriat, liiki või laadi ning mitte enam teatavalt ettevõtjalt pärinevaid konkreetseid kaupu või teenuseid. Kaubamärk, mis on muutunud toote üldnimetuseks, on seega kaotanud eristusvõime, mistõttu see ei täida enam nimetatud ülesannet.

Kaubamärgi omaniku õigused, mis tulenevad määruse nr 207/2009 artiklist 9, võib seega tühistatuks kuulutada esiteks siis, kui asjaomane kaubamärk on kaubanduses muutunud selle kauba või teenuse üldnimetuseks, mille jaoks see on registreeritud, ja teiseks siis, kui selle muutuse on tinginud kõnealuse omaniku tegevus või tegevusetus. Tegemist on kumulatiivsete tingimustega.

(vt punktid 22–26)
Hagejal peab olema huvi vaidlustatud akti tühistada. Selline huvi esineb üksnes siis, kui asjaomase akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi. peab vaidlustatud akti tühistamise huvi olema tekkinud ja olemasolev, mida tuleb hinnata hagi esitamise aja seisuga. Kui hageja tugineb huvile, mis puudutab tulevikus tekkivat õiguslikku olukorda, peab ta tõendama, et tulevikus tekkiva olukorra riivamine on juba praegu kindel. Seetõttu ei saa hageja vaidlusaluse akti tühistamise huvi põhjendamiseks tugineda tulevikus tekkivale ja ebakindlale õiguslikule olukorrale.

Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 75 kohaselt on Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) kohustatud oma otsuseid põhjendama. Kohtupraktika kohaselt on nimetatud põhjendamiskohustusel sama ulatus, mis ELTL artiklis 296 sätestatud kohustusel, mille kohaselt peab akti vastuvõtja arutluskäik nähtuma selgelt ja üheselt, ning sellel on topelteesmärk: võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ja teiselt poolt Euroopa Liidu Kohtul otsuse õiguspärasust kontrollida.

(vt punkt 40)
Parlamendiliikmete sõnavabadusele tuleb anda kõrgendatud kaitse, võttes arvesse parlamendi põhjapanevat tähtsust demokraatlikus ühiskonnas. Kuigi on tõsi, et kõikidele parlamendis lausutud sõnadele on vaja anda kõrgetasemeline kaitse, arvestades otsest seost, mis esineb poliitilise režiimi tõeliselt demokraatliku olemuse ja parlamendi toimimise vahel, peab sõnavabaduse teostamine parlamendis peab vahel taanduma selliste õigustatud huvide ees nagu parlamenditöö korrakohasuse kaitse ja teiste parlamendiliikmete õiguste kaitse.

Sellest tuleneb esiteks, et parlamendi sise-eeskirjadega saab ette näha võimaluse karistada parlamendiliikme lausutud sõnade eest üksnes juhul, kui see kahjustab parlamendi nõuetekohast toimimist või kujutab endast tõsist ohtu ühiskonnale, nagu vägivalla või rassilise viha õhutamine. Teiseks tuleb parlamentidel olevat distsiplinaarkaristuste määramise pädevust, mis neile on antud selleks, et tagada nende töö nõuetekohane läbiviimine või teatud õiguste, põhimõtete või põhivabaduste kaitse, ühitada vajadusega tagada parlamendiliikmete sõnavabaduse kaitse.

(vt punktid 47, 48, 50 ja 51)
Kaitseõiguste tagamist Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 tähenduses võib tõstatada üksnes menetluses, mis on algatatud isiku suhtes ning mille tulemusena võidakse teha tema huve kahjustav akt, milles administratsioon toob esile selle isiku vastu esitatud süüdistused.

Siinkohal tuleb täheldada, et haldusjuurdluse menetlus, mis on läbi viidud pärast seda, kui teenistuja või ametnik on esitanud personalieeskirjade artikli 24 tähenduses sellise abitaotluse kolmanda isiku, ametniku või teenistuja tegevuse kohta, mis väidetavalt on psühholoogiline ahistamine personalieeskirjade artikli 12a tähenduses, on tõesti algatatud tema taotluse alusel, kuid seda ei saa pidada selle ametniku või teenistuja suhtes algatatud juurdlusmenetluseks. Nimelt seisneb abitaotluse esitaja ülesanne, kes väidab, et ahistamise asjaolud on aset leidnud, peamiselt tema koostöös haldusjuurdluse nõuetekohaseks läbiviimiseks, et teha kindlaks faktilised asjaolud.

Seega administratsiooni menetluses, mis viiakse läbi selleks, et teha otsus personalieeskirjade artikli 12a eiramisele tugineva abitaotluse kohta, ei saa selle taotluse esitaja tugineda põhiõiguste harta artiklis 48 ette nähtud kaitseõiguste tagamisele kui sellisele ega selles menetluses võistlevuse põhimõtte rikkumise vormis. Sellegipoolest peab abitaotluse esitajale andma eeldatava ohvrina menetlusõigused, mis on eraldiseisvad põhiõiguste harta artiklis 48 ette nähtud kaitseõigustest ja mis ei ole nii ulatuslikud ning mis lõppkokkuvõttes on hõlmatud hea halduse põhimõttega, nagu see on nüüd ette nähtud põhiõiguste harta artikliga 41.

Selleks et tagada õigus heale haldusele, peab abitaotluse esitaja põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti a tähenduses tingimata tulemuslikult ära kuulama enne seda, kui administratsioon võtab vastu abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse. See tähendab, et asjaomane isik kuulatakse eelnevalt ära nende põhjuste suhtes, mida administratsioon kavatseb taotluse rahuldamata jätmise põhjenduseks esitada.

(vt punktid 66–68, 70 ja 74)
1.

Tühistada EUIPO viienda apellatsioonikoja 18. jaanuari 2017. aasta otsus osas, milles selles tuvastati, et asjas R 2350/2015-5 kõne all olevad teenused on erinevad.
Personalieeskirjade artiklist 2 tuleneb esiteks, et ametisse nimetav asutus tegutseb selle institutsiooni nimel, kes teda on volitanud, millest tulenevalt aktide eest, mis mõjutavad ametnike õiguslikku olukorda ja võivad neid kahjustada, peab vastutama see institutsioon, kelle juures nad töötavad, ja teiseks, et võimalik hagi tuleb esitada selle institutsiooni vastu, kust huve kahjustav akt pärineb.

Käesoleval juhul ei ole mingit kahtlust, et vaidlustatud otsuse on vastu võtnud Luxembourgi infrastruktuuri- ja logistikaamet (edaspidi „OIL“). Kohaldatavate õigusnormide ja täpsemalt personalieeskirjade artikli 91a koostoime võimaldab määratleda mitte parlament, vaid komisjon kostjana OILi otsuse peale esitatud hagi puhul.

Seega on tühistamisnõuded vastuvõetamatud, kuna need ei ole suunatud komisjoni vastu.

(vt punktid 29, 30 ja 35)
Personalieeskirjade artiklis 12a viidatud psühholoogilise ahistamise määratlus põhineb objektiivsel mõistel, mis – isegi kui see põhineb kolmandate isikute tegude ja käitumise kvalifitseerimisel kontekstist lähtuvalt, mida ei ole alati lihtne läbi viia – ei tähenda siiski, et anda tuleb keerulisi hinnanguid, mis on sellist tüüpi, mis võivad tuleneda olemuselt majanduslikest, teaduslikest või ka tehnilistest mõistetest, mis õigustaksid administratsioonile hindamisruumi andmist, kui ta kohaldab käsitletavat mõistet. Seega kui väidetakse, et eiratud on personalieeskirjade artiklit 12a, tuleb uurida, kas teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus tegi vea faktide hindamisel seoses selles sättes viidatud psühholoogilise ahistamise mõistega, mitte aga ilmse vea nende faktiliste asjaolude hindamisel.

Psühholoogiline ahistamine on määratletud kui „sobimatu käitumine”, mille puhul esiteks peab olema tegemist füüsilise käitumise, kõne- või kirjakeele, žestide vm tegevustega, mis leiavad aset „aja jooksul, on korduvad või süstemaatilised”, mis tähendab seda, et psühholoogilist ahistamist tuleb mõista kui protsessi, mis toimub tingimata aja jooksul ja eeldab korduvaid või pidevaid tegusid, mis on „tahtlikud”, erinevalt „kogemata asetleidvatest tegudest”. Teiseks peab see füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, žestid vm tegevus kahjustama isiku isiksust, väärikust, füüsilist või psühholoogilist terviklikkust, et see oleks hõlmatud selle mõistega.

Seega ei ole vaja tuvastada, et käitumine, sõnad, teod, žestid või kirjutised oleksid toime pandud kavatsusega kahjustada isiku isiksust, väärikust, füüsilist või psühholoogilist terviklikkust. Teiste sõnadega võib psühholoogilise ahistamisega olla tegemist ka siis, kui ei ole tõendatud, et ahistaja kavatses oma tegudega tahtlikult ohvri mainet või tema töötingimusi kahjustada. Piisab sellest, kui need teod, mis pandi toime tahtlikult, tõid niisugused tagajärjed objektiivselt kaasa. Asjaolust, et asjaomased teod peavad personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 kohaselt olema sobimatud, järeldub, et käitumise ahistamiseks kvalifitseerimiseks peab olema täidetud tingimus, et see käitumine on piisavalt objektiivne selles mõttes, et erapooletu ja mõistlik vaatleja, kes on normaalselt tundlik, leiaks samas olukorras, et see käitumine või akt läheb liiale ja on laiduväärne.

(vt punktid 76–78)
Eelnevast tuleneb, et otsus, millega institutsioon võtab asjasse puutuvalt isikult kohtuliku puutumatuse, on hageja huve kahjustav akt.

Harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tohib Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud põhiõiguste põhisisu. Lisaks on selline piiramine proportsionaalsuse põhimõtet arvestades võimalik üksnes juhul, kui see on vajalik ning vastab tõesti liidu tunnustatud üldisest huvist lähtuvatele eesmärkidele.

Selle kohta tuleb märkida, et liikmesriikides, kus uurimissaladus on ette nähtud, on selle puhul tegemist avaliku korra põhimõttega, mille eesmärk ei ole mitte ainult kaitsta uurimist, et vältida valeütluste andmise kooskõlastamist ning otseste või kaudsete tõendite varjamist, vaid ka kaitsta kahtlustatavaid või süüdistavaid, kelle süü ei ole tõendatud. Seega võib isiku ära kuulamata jätmine olla objektiivselt põhjendatud uurimissaladusega, mille kohaldamise kord on sätestatud seaduses, ja tingimusel, et see on taotletava eesmärgi ehk kriminaalmenetluse tõrgeteta kulgemise saavutamiseks vajalik ja selle eesmärgiga proportsionaalne.

Siiski, kuna institutsioon peab isiku huve kahjustava akti vastuvõtmisel järgima isiku õigust olla ära kuulatud, peab ta ülima hoolega kaaluma, kuidas tal on võimalik tasakaalustada see isiku õigus liikmesriigi ametiasutuste osutatud legitiimsete kaalutlustega. Just selle tasakaalustamisega tuleb tagada ühtaegu nii nende õiguste kaitse, mis on liidu õiguskorras antud ametnikule ja teenistujatele, ehk seega liidu huvide kaitse vastavalt Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli nr 7 artikli 17 teisele lõigule, ja liikmesriikide kriminaalmenetluste tõhus ja sujuv kulgemine, arvestades lojaalse koostöö põhimõtet.

Käesoleval juhul läheb asjaolu, et isikut ei kuulatud enne tema puutumatuse äravõtmise otsuse vastuvõtmist ära, kaugemale sellest, mis on vajalik, et saavutada eesmärk hoida uurimissaladust, ega austa seega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis a kaitstud õiguse olla ära kuulatud põhisisu.

(vt punktid 56, 59, 60, 67 ja 74)