ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Üldkohtu (kuues koda) 22. septembri 2016. aasta otsus – Intercon vs. komisjon

(kohtuasi T‑632/14)

„Vahekohtuklausel — Teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmes raamprogramm (2007-2013) — Komisjoni otsus nõuda hagejale makstud summade tagastamist — Vaidluse lepinguline laad — Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punkt c ja lõige 5a — Vastuvõetavus — Auditi ulatus — Dokumendid ja märkused, mis esitati pärast selleks määratud tähtaega”

1. Kohtumenetlus — Toimingud, mille peale saab esitada hagi — Valik, mille peab tegema hageja, mitte liidu kohus (vt punkt 38)

2. Kohtumenetlus — Pöördumine Üldkohtusse vahekohtuklausli alusel — Hagimenetluse algatusdokument — Kohtualluvuse kokkuleppe ühe ärakirja esitamine — Vorminõuded (ELTL artikkel 272; Üldkohtu kodukord (1991), artikli 44 lõige 5a) (vt punktid 48 ja 49)

Ese

Esiteks ELTL artikli 272 alusel esitatud nõue tuvastada, et komisjon on rikkunud projekti ARTreat rahastamist puudutava toetuslepingu nr 224297 sätteid ning nõue tühistada komisjoni 28. juuli 2014. aasta kiri, milles teavitati hagejat sellest, et tema juures läbi viidud auditi tulemusel nõutakse tagasi talle Euroopa Liidu toetusena alusetult makstud 258479,21 eurot, ja teise võimalusena ELTL artikli 272 alusel esitatud nõue tuvastada, et makstud summad on rahastamiskõlblikud kulud ja seetõttu ei kuulu need tagastamisele.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
Ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete võtmisel arvestama, nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnealuse otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste tõepärasuse abstraktse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse jaoks piisavaks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud.

Riigi kriminaalmenetluse seadustiku tähenduses kohtumenetluse algatamine on asjaolu, mida nõukogu võib arvesse võtta, et tuvastada, kas faktid, mis õigustavad piiravate meetmete võtmist liidu tasandil, on aset leidnud, ning hinnata selliste meetmete võtmise vajalikkust siseriiklike asutuste tegevuse mõju tagamiseks. On tõsi, et piiravate meetmete võtmise pädevus on nõukogul, kes ühise välis- ja julgeolekupoliitika eesmärke silmas pidades otsustab selliste meetmete võtmise vajalikkuse ja sobivuse üle autonoomselt, olenemata sellest, kas asjassepuutuva kolmanda riigi ametiasutused on algatanud sellekohase uurimise või võtnud riigi tasandil muid meetmeid, tingimusel et ta lähtub kindlast faktilisest alusest.

Liidu pädev asutus peab vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste paikapidavust, mitte puudutatud isik ise ei pea vastupidi tõendama nende põhjenduste alusetust.

(vt punktid 36, 44, 99, 119 ja 120)
Selgitamaks välja, kas riiklik meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses, tuleb kindlaks teha, kas abi saanud ettevõtja on saanud majandusliku eelise, mida ta ei oleks normaalsetes turutingimustes saanud.

Selleks et teha kindlaks, kas avaliku võimu sekkumine äriühingu kapitali kujutab endast riigiabi, tuleb hinnata, kas eraõiguslik investor, kelle suurus on avalikku sektorit haldavate organitega võrreldav, oleks sarnastel asjaoludel võinud võtta asjaomase meetme.

Kui aga tegemist on avalik-õiguslike nõuetega, siis ei ole vaja analüüsida, kas kõnealused avalik-õiguslikud asutused tegutsesid avalik-õiguslike investoritena, kelle sekkumist tuleb võrrelda eraõigusliku investori omaga, kes teostab investeeritud kapitali pikaajalise kasumlikkuse perspektiivist lähtuvalt struktuurilist, üldist või valdkondlikku poliitikat. Neid asutusi tuleb tegelikkuses võrrelda eraõigusliku võlausaldajaga, kes püüab saavutada talle finantsraskustes võlgniku poolt võlgnetavate summade tasumist.

Neil asjaoludel võib ettevõtja jaoks, kellel on osalus sellise äriühingu kapitalis, kellele ta on andnud garantii, olla mõistlik võtta teatavat kulu hõlmavaid meetmeid, kui need meetmed võimaldavad märgatavalt vähendada või isegi kõrvaldada kapitalikahjumi ja garantii täitmisele pööramise riski. Konkreetsemalt võttes võib liikmesriigi jaoks olla majanduslikult mõttekas lubada meetmeid nagu langenud väärtusega varade üleandmine, kui meetmetega kaasneb vaid piiratud kulu ja need hõlmavad vähendatud riski ning kui meetmete puudumisel oleks tunduvalt tõenäolisem, et tal tuleb kanda kahjum nimetatud kulust oluliselt suuremas summas.

Lisaks, üksnes asjaolu, et avalik-õiguslik ettevõtja on juba teinud kapitalisüste, mida võib käsitada ettevõtjale antava abina, ei välista automaatselt võimalust, et hilisemat kapitalisüsti saab käsitada investeeringuna, mis vastab turumajanduse tingimustes tegutseva eraettevõtja kriteeriumile. Hilisema meetme analüüsimisel on otsustav küsimus, kas riigi tegutsemise puhul võeti arvesse majandusliku ratsionaalsuse põhimõtet.

Lõpuks, eraõigusliku investori kriteerium ei kujuta endast ka erandit, mida kohaldatakse üksnes liikmesriigi taotlusel. Kui see kriteerium on kohaldatav, kuulub see elementide hulka, mida komisjon peab sellise abi olemasolu tuvastamisel arvesse võtma.

(vt punktid 54–57, 59, 60, 65, 66 ja 74)
Institutsioon peab talle esitatud dokumendi avalikustamise taotluse määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 teises taandes õigusnõustamisega seotud erandit puudutavas osas tingimata läbi vaatama kolmes järgus vastavalt selles sättes ette nähtud kolmele kriteeriumile. Esmalt peab institutsioon tegema kindlaks, kas dokument, mille avalikustamist taotletakse, on ikka seotud õigusnõustamisega. Seejärel peab ta kontrollima, kas kõnealuse dokumendi nende osade avalikustamine, mille osas on tuvastatud, et need on seotud õigusnõustamisega, kahjustaks nende kaitset selles mõttes, et see kahjustaks institutsiooni huvi õiguslikke arvamusi küsida ja saada aus, objektiivne ja kõikehõlmav arvamus. Selle huvi kahjustamise ohule saab tugineda siis, kui see on mõistlikult ettenähtav, mitte pelgalt oletuslik. Kolmandaks ja viimaseks, kui nõukogu leiab, et dokumendi avalikustamine kahjustaks õigusnõustamise kaitset, nagu see on siin määratletud, on ta kohustatud kontrollima, kas avalikustamine siiski teenib ülekaalukat üldist huvi, vaatamata sellele, et see kahjustab tema võimalust küsida õiguslikke arvamusi ning saada aus, objektiivne ja kõikehõlmav arvamus.

Kui institutsiooni poolt seadusandliku menetluse käigus esitatud õigusliku arvamuse avalikustamine võib kahjustada huvi kaitsta selle õigustalituse sõltumatust, tuleb seda ohtu kaaluda määruse nr 1049/2001 aluseks olevate ülekaalukate üldiste huvidega. Nimetatud ülekaalukaks üldiseks huviks võib olla tõsiasi, et selliste dokumentide avalikustamine, mis sisaldavad institutsiooni õigustalituse arvamust seadusandliku algatuse üle toimuvas arutelus tõusetunud õiguslikes küsimustes, suurendab seadusandliku menetluse läbipaistvust ja avatust ning tugevdab Euroopa kodanike demokraatlikku õigust kontrollida seadusandliku akti aluseks võetud teavet, millele viitavad eeskätt määruse põhjendused 2 ja 6. Seetõttu kehtestab määrus nr 1049/2001 üldreeglina kohustuse avalikustada institutsiooni õigustalituse arvamused, mis on seotud seadusandliku menetlusega. Selle nentimine ei takista siiski konkreetse õigusliku arvamuse avalikustamisest keeldumist õigusnõustamise kaitsele tuginedes, kui see on antud küll seadusandliku menetluse käigus, kuid puudutab eriti tundlikku küsimust või on eriti laia ulatusega ja väljub seadusandliku menetluse raamidest. Sel juhul on institutsioonil kohustus keeldumist üksikasjalikult põhistada.

(vt punktid 42–45)
Pakkujate poolt hankemenetluses esitatud pakkumused võivad kuuluda ärihuvide kaitseks ette nähtud erandi kohaldamisalasse määruse nr 1049/2001 (üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele) artikli 4 lõike 3 esimese taande tähenduses eelkõige pakkumustes esinevate majanduslike ja tehniliste andmete tõttu.

Lisaks on pakkujate pakkumuste kaitsmine teiste pakkujate pilkude eest ette nähtud määruse nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju, asjakohaste sätetega ja eelkõige selle artikli 113 lõikega 2, mis ei näe ette esitatud pakkumuste avalikustamist, sealhulgas ka mitte tagasilükatud pakkujate kirjalike taotluste alusel. Selline piirang on kooskõlas liidu riigihangete valdkonda reguleerivate õigusnormide eesmärgiga, mis põhineb ausal konkurentsil. Selle eesmärgi saavutamiseks on oluline, et hankijad ei avalda hankemenetluses saadud teavet, mille sisu võidakse kasutada konkurentsi kahjustamiseks, ei käimasolevas menetluses ega ka hilisemates hankemenetlustes.

On olemas üldine eeldus, et tutvumine teiste pakkujate pakkumustega kahjustab põhimõtteliselt ärihuvide kaitset määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimese taande tähenduses. See eeldus ei välista siiski õigust tõendada, et asjaomane dokument, mille avalikustamist taotletakse, ei kuulu selle eelduse alla või et dokumendi avalikustamiseks esineb ülekaalukas üldine huvi. Sellega hõlmatud dokumendid jäävad siiski nende sisu täieliku või osalise avalikustamise kohustuse alt välja.

(vt punktid 47–50 ja 80)
Euroopa Liidu õiguse sätte tõlgendamisel tuleb arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ning nimetatud õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on. Kuna määruse ning eriti ühe selle sätte grammatiline ja ajalooline tõlgendamine ei võimalda hinnata selle täpset ulatust, tuleb asjaomast määrust tõlgendada tuginedes nii selle eesmärgile kui ka üldisele ülesehitusele.

Mis puudutab kohustuslikke majandamisnõudeid, mida otsetoetuseid saav põllumajandustootja peab määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 4 alusel täitma, siis selle määruse II lisas välja toodud kohustuslik majandamisnõue 8 viitab loomade identifitseerimisele ja registreerimisele määruse nr 21/2004, millega kehtestatakse lammaste ja kitsede identifitseerimise ja registreerimise süsteem, artiklites 3, 4 ja 5.

Mis puudutab tähendust, mis tuleb anda nimetatud majandamisnõudes sisalduvale viitele määruse nr 21/2004 artiklitele 3–5, siis tuleb märkida, et üksnes artiklites 4 ja 5 mainitud elemendid, mis on loetletud sama määruse artikli 3 punktides a ja b, täidavad nõuetele vastavuse tingimusi. Kohustusliku majandamisnõude 8 niisuguse tõlgendamise loogikat kinnitab olemuslik erinevus ühelt poolt määruse nr 21/2004 artikli 3 punktides a ja b loetletud ja nimetatud määruse artiklites 4 ja 5 korratud elementide ning teiselt poolt määruse nr 21/2004 artikli 3 punktides c ja d nimetatud ja nimetatud määruse artiklites 6–8 korratud elementide vahel. Nimelt, vastupidi määruse nr 21/2004 artiklites 4–5 esitatud elementidele puudutavad nimetatud määruse artiklites 6–8 loetletud elemendid peamiselt üksnes liikmesriikidele pandud kohustusi, mis võib selgitada seadusandja tahet mitte seada nende kohustuste täitmist põllumajandusettevõtjatele tehtavate maksete tingimuseks. Järelikult, kuigi liikmesriik on seotud määrusega nr 21/2004 tervikuna, sealhulgas selle artiklid 5–8, ei saa nende artiklite järgimist pidada põllumajandusettevõtjatele tehtavate maksete tingimuseks, vaatamata selle määruse artiklile 3 tehtud viitele kohustuslikus majandamisnõudes 8.

(vt punktid 63, 66, 67 ja 70)
Siiski tuleb uurimisel arvestada samuti ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b esimese lõigu sätteid, ning seega lisanduvad tingimusele, et pädeva asutuse eksimust peab olema võimalik avastada, selles sättes sisalduvad kumulatiivsed tingimused, mis peavad olema täidetud, nimelt et vastutav isik tegutses heauskselt ning järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta.

Seoses sellega tuleb määruse nr 2700/2000, millega muudetakse määrust nr 2913/92, põhjendust 11 tõlgendada nii, et selle kohaselt tuleb vastutava isiku heausksust kontrollida siis, kui ebaõige sertifikaadi väljastamise tingis kolmanda riigi asutuse eksimus – sõltumata selle eksimuse põhjusest, st sellest, kas tegemist on selle asutuse enda eksimusega, või kas eksimuse tingisid eksportija poolt esitatud ebaõiged asjaolud.

Lisaks sellele on ettevõtja heausksuse tingimus teataval määral seotud tingimusega, et tolli eksimusest ei oldud teadlik. Ettevõtja heauskselt tegutsemise tuvastamiseks tuleb kindlaks teha, kas tal oli võimalik pädeva asutuse eksimust avastada.

Mis puutub vastutava isiku heausksuse tingimusse, mis on ette nähtud määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punkti b esimeses lõigus, siis selle sätte neljanda lõigu kohaselt võib vastutav isik tugineda heausksusele, kui ta tõendab, et hoolitses asjaomaste kaubandustoimingute kõigi sooduskohtlemise tingimuste täitmise eest nõuetekohaselt.

Asutuse eksimus peab olema selline, mida heausksel vastutaval isikul ei olnud võimalik avastada vaatamata oma valdkondlikule kogemusele ja tema tegevuses nõutavale hoolsusele. Vastab siiski tõele, et vastutava isiku valdkondlik kogemus iseenesest ei välista ettevõtja heausksust ja eksimuse avastamise võimatust. Ent tuleb tõdeda, et valdkondlike kogemustega ettevõtjalt võib eeldada suurema tähelepanu osutamist neile halduslikele ja faktilistele asjaoludele, millele hinnangu andmine kuulub tavaliselt tema tegevuse hulka, eelkõige nii, et tal on hõlpsam avastada kõik kõrvalekalded nõuetekohasest tavategevusest. Mis puutub hoolsusesse, siis peab ettevõtja kahtluste tekkimisel hankima teavet ja kõik võimalikud selgitused, et vältida vastuolu ette nähtud õigusnormidega.

Selles küsimuses ei saa eitada pädeva asutuse eksimuse avastamise võimatuse tingimuse teatavas ulatuses seotust vastutava isiku heausksuse tingimusega. Siiski ei saa nõustuda, et määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punkti b teises lõigus, mis lisati määrusega nr 2700/2000, sisalduva eeskirja kohaldamisest tuleneva järelduse, et eksimuse avastamine oli võimatu, automaatne ja vältimatu tagajärg on vastutava isiku heausksuse tuvastamine.

(vt punktid 131, 133, 134 ja 143)
1.

Keelatud kokkulepped–Konkurentsi kahjustamine–Hindamiskriteeriumid–Kartelli ulatus ja eesmärk ning kartelli kujunemise majanduslik ja õiguslik kontekst–Vahetegemine rikkumistel, millel on konkurentsivastane eesmärk, ja rikkumistel, millel on konkurentsivastane tagajärg–Kokkuleppe poolte tahe konkurentsi piirata–Mittevajalik kriteerium–Rikkumine, millel on konkurentsivastane eesmärk–Kahjustamine piisavas ulatuses–Hindamiskriteeriumid (ELTL artikli 101 lõige 1) (vt punktid 54–59)
Liidu kohus on pädev lahendama hagi Euroopa Kemikaaliameti otsuse peale, mis on vastu võetud määruse nr 340/2008 Euroopa Kemikaaliametile vastavalt määrusele nr 1907/2006 (mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH)) makstavate tasude kohta artikli 13 lõike 4 alusel ja milles tuvastatakse, et määruse nr 1907/2006 alusel aine registreerimise taotluse esitanu ei vasta selle määruse artikli 6 lõikes 4 ette nähtud väikeettevõtjatele ette nähtud vähendatud tasu tingimustele ning kohustatakse teda maksma haldustasu.

Nimelt on määruse nr 1907/2006 artikli 94 lõikes 1 on sätestatud, et Üldkohtule ja Euroopa Kohtule võib esitada hagi vastavalt ELTL artiklile 263, et vaidlustada apellatsiooninõukogu otsus või ameti otsus, kui puudub kemikaaliameti apellatsiooninõukogule edasikaebuse esitamise õigus. Selles küsimuses on määruse artikli 91 lõikes 1 ette nähtud, et apellatsiooninõukogule võib edasi kaevata ainult kemikaaliameti poolt vastavalt artiklile 9 ja 20, artikli 27 lõikele 6, artikli 30 lõigetele 2 ja 3 ning artiklile 51 vastu võetud otsuseid. Need sätted käsitlevad otsuseid, mis ei ole seotud tasuga, mida peab maksma registreerimist taotlev väikeettevõtja vastavalt määruse artikli 6 lõikele 4. See, et hageja esitas sama otsuse peale kaebuse ka kemikaaliameti apellatsiooninõukogule, ei oma selles suhtes tähtsust.

(vt punktid 18–23)
Ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete võtmisel arvestama, nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnealuse otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste tõepärasuse abstraktse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse jaoks piisavaks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud.

Riigi kriminaalmenetluse seadustiku tähenduses kohtumenetluse algatamine on asjaolu, mida nõukogu võib arvesse võtta, et tuvastada, kas faktid, mis õigustavad piiravate meetmete võtmist liidu tasandil, on aset leidnud, ning hinnata selliste meetmete võtmise vajalikkust siseriiklike asutuste tegevuse mõju tagamiseks. On tõsi, et piiravate meetmete võtmise pädevus on nõukogul, kes ühise välis- ja julgeolekupoliitika eesmärke silmas pidades otsustab selliste meetmete võtmise vajalikkuse ja sobivuse üle autonoomselt, olenemata sellest, kas asjassepuutuva kolmanda riigi ametiasutused on algatanud sellekohase uurimise või võtnud riigi tasandil muid meetmeid, tingimusel et ta lähtub kindlast faktilisest alusest.

Liidu pädev asutus peab vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste paikapidavust, mitte puudutatud isik ise ei pea vastupidi tõendama nende põhjenduste alusetust.

(vt punktid 41, 49, 107, 147 ja 148)
Selleks, et hinnata, kas aktide eesmärk on tekitada siduvaid norme, mille peale saab esitada hagi ELTL artikli 263 alusel, tuleb analüüsida nende sisu. Kui konkreetseid või uusi kohustusi ei kehtestatud, siis ei ole pelgalt teadaande avaldamine piisav selle järeldamiseks, et teadaande puhul on tegemist siduvaid õiguslikke tagajärgi tekitava aktiga.

Mis puudutab Euroopa Liidu Teatajas Euroopa Personalivaliku Ameti (EPSO) avaldatud avalike konkursside üldeeskirja, sealhulgas selle 2. lisas sisalduvaid haldusjuhtide kogu vastu võetud EPSO konkurssidel kasutatavaid keeli käsitlevaid üldjuhiseid, siis nende aktide enda sõnastusest ilmneb, et kui EPSO need avaldas, siis ei kehtestanud ta lõplikult kõikide nende konkursside keeltekasutuse korda, mida ta on kohustatud korraldama. Nimelt jätavad üldeeskiri ja üldjuhised sõnaselgelt iga konkursi keeltekasutuse korra valiku konkursiteatele, mis võetakse vastu sellega seotud menetluse algatamise hetkel. Järelikult ei saa asuda seisukohale, et asjaomased aktid kehtestavad konkreetsed või uued kohustused.

Pealegi isegi kui üldeeskiri ja üldjuhised sisaldavad mitmeid hinnanguid, mille kohaselt EPSO korraldatavatel konkurssidel teise keele ning EPSO ja kandidaatide vahelise suhtlemise keele valik piirdub inglise, prantsuse ja saksa keelega, ei saa neid hinnanguid igal juhul tõlgendada nii, et need kehtestavad kõikidele EPSO korraldatavatele konkurssidele kohaldatava keeltekasutuse korra, kuna ükski säte ei andnud EPSO‑le või haldusjuhtide kogule pädevust kehtestada selline üldkohaldatav kord või võtta vastu sellekohased põhieeskirjad, millest konkursiteade võib ainult erandjuhul kõrvale kalduda. Sellega seoses ei takistata EPSOt võrdse kohtlemise ja õiguskindluse tagamiseks võtmast vastu ja avaldamast selliseid akte nagu üldeeskiri ja üldjuhised, mille eesmärk on teha teatavaks, kuidas ta kavatseb teatud juhtudel kasutada kaalutlusõigust, mille need sätted talle annavad. Siiski kehtivad need aktid EPSO‑le selles ulatuses, milles need ei kaldu kõrvale üldkohaldatavatest normidest, mis moodustavad tema volituste raamistiku, ning tingimusel, et neid vastu võttes ei loobu ta sellise pädevuse kasutamisest, mis on talle antud liidu institutsioonide ja ametite vajaduste, sealhulgas nende keeleliste vajaduste hindamisel, erinevate konkursside korraldamisel.

Tuleb järeldada, et üldeeskirja ja üldjuhiseid tuleb tõlgendada nii, et äärmisel juhul on need teadaanded, mis väljendavad kriteeriume, mida järgides kavatseb EPSO valida nende konkursside keeltekasutuse korra, mida ta on kohustatud korraldama.

(vt punktid 87, 47, 49, 50, 52, 53, 57 ja 58)
2.

Jätta JingAo Solar Co. Ltd ja viie teise hageja, kelle nimed on esitatud kohtuotsuse lisas, kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
2.

Jätta Yingli Energy (China) Co. Ltd ja teiste hagejate, kelle nimed on esitatud kohtuotsuse lisas, kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
5.

Lepinguväline vastutus–Tingimused–Õigusvastasus–Liidu õiguse piisavalt selge rikkumine–Tingimus, et institutsioon on ilmselgelt ja oluliselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire–Nõukogu otsus, milles teatatakse ülemäärase eelarvepuudujäägiga liikmesriigile, et ta peab võtma puudujääki vähendavaid meetmeid, sealhulgas vähendama ja tühistama pensioniõigusi selles liikmesriigis–Meetmete põhjendamine vajadusega tagada eelarve konsolideerimine, avaliku sektori kulutuste vähendamine, pensionisüsteemi toetamine, eelarvedistsipliin ja euroala finantsstabiilsus–Sotsiaalkindlustushüvitistele ja sotsiaalteenustele juurepääsu õigusele põhjendamatute ja ebaproportsionaalsete piirangute puudumine–Liidu vastutuse puudumine (ELTL artikli 126 lõige 9, artikkel 136 ja artikli 340 teine lõik; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 34 ja artikli 52 lõige 1; nõukogu otsused 2010/320 ja 2011/734) (vt punktid 77–79, 81 ja 83–91)
Õigusakti mõistest ELL artikli 11 lõike 4 ning määruse nr 211/2011 kodanikualgatuse kohta artikli 2 lõike 1 ja artikli 4 lõike 2 punkti b tähenduses ei saa vastupidiste viidete puudumise korral aru saada nii, et see mõiste piirdub ainult lõplike liidu õigusaktidega, mis tekitavad õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Ei kõnealuste sätete sõnastus ega nende eesmärgid ei anna alust konkreetselt selleks, et otsus, millega antakse volitus alustada läbirääkimisi rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks ning mis on tehtud ELTL artikli 207 lõigete 3 ja 4 ja ELTL artikli 218 alusel ning mis ilmselgelt kujutab endast otsust ELTL artikli 288 neljanda lõigu tähenduses, jäetaks seoses Euroopa kodanikualgatusega õigusakti mõiste alt välja.

Vastupidi – demokraatia põhimõte, mis kuulub liidu aluseks olevate põhiväärtuste hulka, nagu on märgitud nii EL lepingu preambulis, ELL artiklis 2 kui ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta preambulis, ning samuti Euroopa kodanikualgatuse mehhanismi konkreetne eesmärk, mis seisneb liidu demokraatliku toimimise tõhustamises seeläbi, et igale kodanikule antakse üldine õigus osaleda demokraatias, nõuavad, et õigusakti mõistet tõlgendataks nii, et see hõlmab niisuguseid õigusakte nagu otsus alustada läbirääkimisi rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks, millega vaieldamatult kavatsetakse liidu õiguskorda muuta.

(vt punktid 35–37)