ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud direktiiviga 2007/66) artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku ja direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 2, artikli 44 lõiget 1 ning artikli 53 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus see, kui pakkujate pakkumuste hindamise õigusvastasus tuvastatakse üksnes asjaolu alusel, et edukal pakkujal on märkimisväärsed seosed hankija määratud ekspertidega, kes pakkumusi hindasid. Hankija peab igal juhul kontrollima võimalike huvide konfliktide olemasolu ja võtma asjakohased meetmed huvide konfliktide ennetamiseks, tuvastamiseks ja heastamiseks. Ekspertide erapoolikuse tõttu edukaks tunnistamise otsuse tühistamiseks esitatud kaebuse hindamisel ei saa nõuda edutult pakkujalt, et ta tõendaks konkreetselt ekspertide käitumise erapoolikust. Liikmesriigi õiguses tuleb põhimõtteliselt määratleda, kas ja millises ulatuses peavad pädevad haldusasutused ja kohtud võtma arvesse asjaolu, et ekspertide võimalikul erapoolikusel oli hankemenetluses edukaks tunnistamise otsusele mõju või see mõju puudus.

Nimelt sisaldab huvide konflikt ohtu, et hankija laseb ennast juhtida muudel kui asjaomase riigihankega seotud kaalutlustel ja et ainuüksi seetõttu eelistatakse ühte pakkujat. Huvide konflikt võib seetõttu kujutada endast direktiivi 2014/18 artikli 2 rikkumist. Asjaolu, et hankija määras esitatud pakkumusi enda nimel hindama eksperdid, ei võta selles osas talt kohustust järgida liidu õigusnorme. Eksperdi erapoolikuse tuvastamine nõuab eeskätt faktiliste asjaolude ja tõendite hindamist, mis kuulub hankijate ja haldus‑ või kohtuliku järelevalve asutuste pädevusse.

Sellekohaste tõendamiseeskirjade kohta olgu märgitud, et vastavalt direktiivi 2004/18 artiklile 2 peavad hankijad kohtlema ettevõtjaid võrdselt ja mittediskrimineerivalt ning tegutsema läbipaistval viisil. Seega on neile antud aktiivne roll nimetatud riigihankealaste põhimõtete kohaldamisel.

Niisiis peab hankija juhul, kui edutu pakkuja viitab objektiivsetele asjaoludele, mis seavad kahtluse alla hankija eksperdi erapooletuse, hindama kõiki asjaolusid, mille alusel tehti edukaks tunnistamise otsus, et ennetada ja tuvastada huvide konflikti ning see heastada; see hõlmab vajaduse korral pooltelt vajaliku teabe ja tõendite nõudmist.

(vt punktid 35–37, 42, 44 ja 47, resolutsiooni punkt 1)
EÜ artikli 81 kohaldamisalasse kuuluva konkurentsivastase tegevuse puhul on teatud liiki koostöö ettevõtjate vahel konkurentsile nii piisavalt kahjulik, et võib järeldada, et selle koostöö tagajärgi ei ole vaja kontrollida. Seetõttu võib teatud salajasi tegevusi, nagu hindade horisontaalne kindlaksmääramine kartellide poolt, pidada selliseks, et nendel võib olla niivõrd negatiivne mõju eelkõige kaupade ja teenuste hinnale, kogusele või kvaliteedile, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel võib pidada tarbetuks tõendada, et neil on turule tegelik mõju. Kui teatud tüüpi ettevõtjatevahelise kooskõlastatud tegevuse sisu analüüs ei viita siiski konkurentsi kahjustamisele piisavas ulatuses, tuleb hoopis uurida selle tegevuse tagajärgi ning selle keelamiseks peavad esinema kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult märgatavalt takistati, piirati või kahjustati.

Selleks et hinnata, kas teatud laadi ettevõtjatevaheline kokkulepe on piisaval tasemel kahjulik, et pidada seda konkurentsipiiranguks juba oma „eesmärgi tõttu” EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, tuleb tähelepanu pöörata eesmärkidele, mida soovitakse saavutada, ning kokkuleppe majanduslikule ja õiguslikule kontekstile. Selle konteksti hindamisel tuleb samuti arvesse võtta asjassepuutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikke toimimistingimusi ja struktuuri.

Lisaks, kuigi selle kindlakstegemisel, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe kujutab endast piirangut, ei ole poolte tahe oluline asjaolu, ei keela mitte miski konkurentsiasutustel või siseriiklikel ja liidu kohtutel seda arvesse võtta.

(vt punktid 113, 115–118)
Kohtuasi C‑533/13

Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry

versus

Öljytuote ry

ja

Shell Aviation Finland Oy

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Työtuomioistuin)

„Eelotsusetaotlus — Sotsiaalpoliitika — Direktiiv 2008/104/EÜ — Renditöö — Artikli 4 lõige 1 — Renditöö kasutamise keelud või piirangud — Õigustatus — Üldised huvid — Läbivaatamise kohustus — Ulatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 17. märts 2015

Sotsiaalpoliitika – Renditöö – Direktiiv 2008/104 – Renditöö kasutamise keelud või piirangud – Õigustatus – Üldised huvid – Läbivaatamise kohustus – Ulatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/104, artikli 4 lõige 1)

Direktiivi 2008/104 renditöö kohta artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et:

— see on adresseeritud üksnes liikmesriikide pädevatele asutustele, pannes neile läbivaatamise kohustuse, et tagada võimalike renditöö kasutamise keeldude ja piirangute õigustatus, ning järelikult

— see ei pane siseriiklikele kohtutele kohustust jätta kohaldamata kõik siseriikliku õiguse sätted, mis näevad ette renditöö kasutamise keelud või piirangud, mis ei ole artikli 4 lõike 1 tähenduses üldise huvi alusel õigustatud.

Liikmesriikidel on vabadus kas tühistada keelud ja piirangud, mida ei saa direktiivi 2008/104 artikli 4 lõike 1 alusel õigustada, või muuta neid nii, et need oleksid selle sätte alusel õigustatud.

(vt punktid 30, 32 ja resolutsioon)

Kohtuasi C‑533/13

Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry

versus

Öljytuote ry

ja

Shell Aviation Finland Oy

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Työtuomioistuin)

„Eelotsusetaotlus — Sotsiaalpoliitika — Direktiiv 2008/104/EÜ — Renditöö — Artikli 4 lõige 1 — Renditöö kasutamise keelud või piirangud — Õigustatus — Üldised huvid — Läbivaatamise kohustus — Ulatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 17. märts 2015

Sotsiaalpoliitika — Renditöö — Direktiiv 2008/104 — Renditöö kasutamise keelud või piirangud — Õigustatus — Üldised huvid — Läbivaatamise kohustus — Ulatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/104, artikli 4 lõige 1)

Direktiivi 2008/104 renditöö kohta artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et:

— see on adresseeritud üksnes liikmesriikide pädevatele asutustele, pannes neile läbivaatamise kohustuse, et tagada võimalike renditöö kasutamise keeldude ja piirangute õigustatus, ning järelikult

— see ei pane siseriiklikele kohtutele kohustust jätta kohaldamata kõik siseriikliku õiguse sätted, mis näevad ette renditöö kasutamise keelud või piirangud, mis ei ole artikli 4 lõike 1 tähenduses üldise huvi alusel õigustatud.

Liikmesriikidel on vabadus kas tühistada keelud ja piirangud, mida ei saa direktiivi 2008/104 artikli 4 lõike 1 alusel õigustada, või muuta neid nii, et need oleksid selle sätte alusel õigustatud.

(vt punktid 30, 32 ja resolutsioon)
Direktiivi 90/232 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2005/14/EÜ) artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et mõistele „ühtne kindlustusmakse” selle artikli tähenduses ei vasta kindlustusmakse, mis varieerub sõltuvalt sellest, kas kindlustatud sõidukit kasutatakse vaid selle liikmesriigi territooriumil, kus on tema põhiasukoht, või kogu Euroopa Liidu territooriumil. Artikli 2 sätted puudutavad mitte üksnes kindlustusandja ja kannatanu vahelist suhet, vaid ka kindlustusandja ja kindlustusvõtja vahelist suhet. Konkreetsemalt tähendavad need sätted seda, et kindlustusandja võtab ühtse kindlustusmakse vastu põhimõtteliselt üle kindlustusvõtja riski hüvitada juhul, kui kindlustatud sõidukiga juhtub õnnetus, kannatanutele põhjustatud kahju, ning kohustub tegema seda sõltumata sellest, millises liidu liikmesriigis sõidukit on kasutatud või kus õnnetus toimus. Varieeruv kindlustusmakse seab vastupidi nimetatud artiklis ettenähtule kindlustusandja kohustuse võtta väljaspool seda liikmesriiki, kus on sõiduki põhiasukoht, toimunud liiklusõnnetusega kaasnev risk üle alles täiendava kindlustusmakse tasumisel.

(vt punktid 29–31 ja resolutsioon)
Liikmesriik, kes kohaldab digiraamatutele (või elektronraamatutele) 3‑protsendilist käibemaksumäära, rikub kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud direktiiviga 2010/88) artiklitest 96–99, 110 ja 114 koosmõjus selle direktiivi II ja III lisaga ja määrusega nr 282/2011, millega sätestatakse direktiivi 2006/112 rakendusmeetmed.

Nimelt tuleneb direktiivi 2006/112 III lisa punktist 6, et vähendatud käibemaksumäära kohaldatakse tehingule, mis kujutab endast füüsilistel kandjatel olevate raamatute tarnet. Kuigi elektronraamatu lugemiseks peab tõepoolest olemas olema füüsiline kandja nagu arvuti, ei ole see kandja sellegipoolest osa elektronraamatu tarnest. Lisaks, nagu tuleneb selle direktiivi artikli 98 lõike 2 teisest lõigust, otsustas liidu seadusandja välistada võimaluse, et vähendatud käibemaksumäära kohaldataks elektrooniliselt osutatavatele teenustele. Elektronraamatute tarne aga on selline teenus, kuna seda ei saa pidada kaubatarneks direktiivi artikli 14 lõike 1 tähenduses, sest elektronraamatut ei saa käsitada materiaalse varana. Samuti vastab elektronraamatute tarnimine arvutivõrgu elektrooniliselt osutatavate teenuste mõistele määruse nr 282/2011 artikli 7 lõike 1 tähenduses. Lisaks ei käsitle niisugust tarnet ka direktiivi 2006/112 III lisa punkt 9, mis puudutab kirjanike, heliloojate ja esitajate teenuseid ning neile makstavaid autoritasusid.

Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla neutraalse maksustamise põhimõte, kuna see ei võimalda laiendada vähendatud käibemaksumäära kohaldamisala, kui see ei ole ühemõtteliselt sätestatud. Ent käibemaksudirektiivi III lisa punkt 6 ei ole säte, mis ühemõtteliselt laiendab vähendatud käibemaksumäära elektronraamatute tarnetele. Vastupidi, niisugused tarned ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse.

(vt punktid 35, 36, 40–43, 50, 51, 61, 71 ja resolutsioon)
ELTL artikliga 49 ei ole vastuolus liikmesriigi maksuõigusnormid, mis näevad ette, et kui liikmesriigi territooriumil asuva äriühingu vara viiakse üle teise liikmesriigi territooriumil asuvasse püsivasse tegevuskohta, tuleb esimesena nimetatud liikmesriigi territooriumil tekkinud selle varaga seotud arvestuslik kapitalitulu ažuuri viia, see maksustada ja sellega seotud maks osade kaupa kümne aasta jooksul tasuda.

Samas kujutavad sellised maksuõigusnormid endast asutamisvabaduse piirangut ELTL artikli 49 mõttes juhul, kui vara samasuguse üleviimise korral ei ole ažuuri viimine ega maksustamine nõutav, kui see toimub riigi territooriumil, kuna arvestuslik kapitalitulu maksustatakse üksnes selle tegelikul realiseerimisel.

Nimetatud piirang võib aga olla objektiivselt põhjendatud liidu õiguses tunnustatud ülekaalukate üldiste huvidega. Sellised maksuõigusnormid on asjaomaste liikmesriikide vahelise maksustamispädevuse jaotuse tagamiseks sobivad, võttes arvesse, et need reguleerivad olukorda, kus vara, millega seotud tulu on asjaomases liikmesriigis maksust vabastatud, viiakse üle muus liikmesriigis kui selles liikmesriigis asuvasse püsivasse tegevuskohta.

Niisiis on sellise üle viidud varaga seotud arvestusliku kapitalitulu, mis tekkis asjaomase liikmesriigi maksustamispädevuse raames enne selle tulu üleviimist, ažuuri viimise ja maksustamise eesmärk tagada realiseerimata kapitalitulu maksustamine, mis on tekkinud nimetatud liikmesriigi maksustamispädevuse raames. Õigus maksustada varaga seotud tulu, mis tekkis pärast üleviimist, jääb teisele liikmesriigile, kelle territooriumil asub püsiv tegevuskoht.

Arvestusliku kapitalituluga seotud maksu tasumine osade kaupa kümne aasta jooksul – kohese tasumise asemel – on proportsionaalne meede, et saavutada liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse säilitamise eesmärk.

(vt punktid 37, 39, 40, 46, 47 ja 51–53 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑570/13

Karoline Gruber

versus

Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)

„Eelotsusetaotlus — Keskkond — Direktiiv 2011/92/EL — Teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamine — Kaubanduskeskuse ehitamine — Sellise haldusotsuse siduvus, millega otsustatakse jätta keskkonnamõju hindamata — Üldsuse osaluse puudumine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 16. aprill 2015

Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 2011/92 – Asjaomase üldsuse liikmete kaebeõigus – Siseriiklikud õigusnormid, mis jätavad asjaomase üldsuse hulka kuuluvad naabrid kaebeõiguseta – Lubamatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/92, artikli 1 lõige 2 ja artikli 11 lõige 1)

Direktiivi 2011/92 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on haldusotsus, millega tuvastatakse, et teatava projekti keskkonnamõju ei ole vaja hinnata, õiguslikult siduv naabritele, kellel puudub kaebeõigus selle otsuse suhtes, ning seda tingimusel, et need direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses „asjaomase üldsuse” hulka kuuluvad naabrid vastavad siseriikliku õigusega ette nähtud „küllaldase huvi” või „õiguse kahjustatuse” kriteeriumile. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas tema menetletavas kohtuasjas on see tingimus täidetud. Kui see on nii, tuleb tal tuvastada, et haldusotsus, millega otsustati jätta keskkonnamõju hindamata, ei ole neile naabritele õiguslikult siduv.

Liikmesriikidel on küll ulatuslik kaalutlusõigus selle kindlaksmääramisel, mida kujutab endast „küllaldane huvi” või „õiguse kahjustatus”, kuid selle kaalutlusõiguse kasutamisel tuleb järgida eesmärki tagada asjaomasele üldsusele laialdane juurdepääs õiguskaitsele. Kuigi siseriiklik seadusandja võib muu hulgas ette näha, et õigused, mille kahjustamisele võib eraõiguslik isik tugineda direktiivi 2011/92 artiklis 11 viidatud otsuste, seaduste ja tegevusetuse peale esitatud kaebuse raames, peavad olema subjektiivsed avalikud õigused ehk tegemist peab olema isiku õigushüvega, mida võib siseriikliku õiguse kohaselt käsitada subjektiivse avaliku õigusena, ei või tõlgendada kitsendavalt neid artikli sätteid, mis käsitlevad direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate otsuste, seaduste või tegevusetusega puutumuses oleva üldsuse kaebeõigust.

Järelikult on direktiiviga 2011/92 vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad keskkonnamõju hindamise vajalikkuse tuvastamise otsuste suhtes ette kaebeõiguse ainult projekti arendajale, koostööpartneritest ametiasutusele, keskkonnavahemehele ja asukoha omavalitsusüksusele ning jätavad kaebeõigusest ilma suure hulga eraõiguslikke isikuid, sealhulgas „naabrid”, kes võivad vastata artikli 11 lõikes 1 sätestatud tingimustele.

(vt punktid 38–40, 42, 43, 51 ja resolutsioon)
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tooreste koorimata kõrvitsaseemnete tariifseks klassifitseerimiseks kindlaks tegema, kas neid kasutatakse tavaliselt söögiks kasutatavate või tööstuslike õlide või rasvade ekstraheerimiseks, ilma et neid oleks nimetatud määruse nr 2658/87 (tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta) I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri rubriikides 1201–1206. Kui see nii on, tuleb kõnealused seemned klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 1207, kuivõrd tegemist on õliseemnetega, ja seda olenemata sellest, kas neid kasutatakse tegelikult söögiks kasutatavate või tööstuslike õlide või rasvade ekstraheerimiseks, külviks või inimtoiduks. Kui need seemned olid impordi ajal veel idanemisvõimelised, kuuluvad need seevastu kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 1209, ja seda olenemata sellest, kas neid kasutatakse tegelikult külviks või inimtoiduks, või kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 1212, kui need olid minetanud idanemisvõime.

(vt punkt 58 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑51/13

Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV

versus

Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Rotterdam)

„Eelotsusetaotlus — Otsene elukindlustus — Direktiiv 92/96/EMÜ — Artikli 31 lõige 3 — Kindlustusvõtjale antav teave — Kindlustusandja kohustus anda kindlustusvõtjale siseriiklikus õiguses kehtivate üldpõhimõtete alusel täiendavat teavet kindlustuse kulude ja kindlustusmaksete kohta”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 29. aprill 2015

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Otsene elukindlustus – Direktiiv 92/96 – Kindlustusvõtjale antav teave – Siseriikliku õiguse üldpõhimõtted, mis nõuavad, et kindlustusvõtjale antaks teatavat täiendavat teavet võrreldes sellega, mis on kõnealuse direktiivi II lisas loetletud – Lubatavus – Tingimused – Siseriikliku kohtu hinnang – Tagajärjed, mille siseriikliku õiguse kohaselt toob kaasa selle täiendava teabe andmata jätmine – Mõju puudumine

(Nõukogu direktiiv 92/96, artikli 31 lõige 3)

Direktiivi 92/96 otsese elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 79/267 ja 90/619 (kolmas elukindlustusdirektiiv), artikli 31 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui kindlustusandja on selliste siseriikliku õiguse üldpõhimõtete alusel, nagu on põhikohtuasjas käsitletavad „avatud ja/või kirjutamata normid”, kohustatud andma kindlustusvõtjale teatavat täiendavat teavet võrreldes sellega, mis on nimetatud direktiivi II lisas loetletud, tingimusel et nõutav teave on selge ja täpne, võimaldamaks kindlustusvõtjal kohustuse olulistest asjaoludest õigesti aru saada, ning tagada piisava õiguskindluse; neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Täiendava teabe andmise kohustuse õiguslik alus ning eelkõige see, kas see kohustus tuleneb sellistest siseriikliku õiguse üldpõhimõtetest nagu „avatud ja/või kirjutamata normid”, ei oma direktiiviga kooskõla seisukohalt põhimõtteliselt tähtsust, kui kõnealune kohustus vastab direktiivi92/96 artikli 31 lõike 3 nõuetele. Sellest tuleneb, et õiguslik alus, millele asjaomane liikmesriik kavatseb artikli 31 lõikes 3 antud õigust kasutades tugineda, peab olema selline, mis kooskõlas õiguskindluse põhimõttega võimaldab kindlustusandjatel määratleda piisava ettenähtavusega see täiendav teave, mille nad peavad andma ja mida kindlustusvõtja võib eeldada.

Tagajärjed, mille teabe andmata jätmine siseriikliku õiguse kohaselt kaasa toob, ei oma põhimõtteliselt tähtsust küsimuses, kas teavitamiskohustus on direktiivi 92/96 artikli 31 lõikega 3 kooskõlas.

(vt punktid 28, 29, 34, 36 ja resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, et teha kindlaks, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse nende õigusaktide jaoks piisavaks, on tõendatud. Kaalul olevate huvide olulisuse hindamisel – mis on osa piiravate meetmete proportsionaalsuse kontrollist – võib käesoleval juhul arvesse võtta nende meetmete konteksti, asjaolu, et oli vaja kiiresti võtta meetmed Süüria režiimi survestamiseks, et ta lõpetaks elanike vastu suunatud vägivaldsed repressioonid, ning raskusi, mis takistavad konkreetsemate tõendite saamist riigist, kus toimub kodusõda ja valitseb autoritaarne režiim.

(vt punktid 45 ja 46)
Direktiivi 79/7 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et selliste osamaksete tegemise katkestamise ajavahemike arvessevõtmisel, mis esinevad osamakselise töövõimetuspensioni baassumma arvutamisel aluseks võetava ajavahemiku vältel ja järgnevad osalise tööajaga töötamisele, lähtutakse igal konkreetsel ajahetkel kohaldatavast osamaksete miinimumbaasist, mida vähendatakse sellisele töötamisele vastava kordaja alusel, samas kui vähendamist ei toimu juhul, kui niisugune katkestamine järgneb täistööajaga töötamisele.

Direktiivile 97/81 Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (muudetud direktiiviga 98/23) lisatud osalist tööaega käsitlevat raamkokkulepet tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse ei kuulu liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt lähtutakse selliste osamaksete tegemise katkestamise ajavahemike arvessevõtmisel, mis esinevad osamakselise töövõimetuspensioni baassumma arvutamisel aluseks võetava ajavahemiku vältel ja järgnevad osalise tööajaga töötamisele, igal konkreetsel ajahetkel kohaldatavast osamaksete miinimumbaasist, mida vähendatakse niisugusele töötamisele vastava kordaja alusel, samas kui vähendamist ei toimu juhul, kui niisugune katkestamine järgneb täistööajaga töötamisele.

Niisugune pension kujutab endast nimelt riiklikul sotsiaalkindlustusel põhinevat pensioni, mida ei saa pidada töötingimuseks. Seega ei kuulu see raamkokkuleppe kohaldamisalasse.

Lisaks, kui anda raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 punktis a nimetatud „õiguslikku laadi takistusele” tõlgendus, mille kohaselt liikmesriigid peavad töötingimuste valdkonnast väljaspool võtma vastu pensioniga seotud meetmeid, tähendaks see neile üldise sotsiaalpoliitika valdkonda kuuluvate kohustuste panemist seoses meetmetega, mis ei kuulu kõnealuse raamkokkuleppe kohaldamisalasse

Niisugust liikmesriigi õigusnormi ei saa pidada õiguslikuks takistuseks, mis piiraks osalise tööajaga töötamise võimalusi, kuna selle mõju osalise tööajaga töötajatele on juhuslik. Nimelt, esiteks ei mõjuta see õigusnorm kõiki osalise tööajaga töötajaid, vaid ainult töötajaid, kelle osamaksete tegemine katkestatakse vahetult pärast osalise tööajaga töötamist. Teiseks on see säte soodne töötajatele, kes vaatamata sellele, et suurema osa töötatud ajast töötasid nad osalise tööajaga, töötasid vahetult enne maksete tegemise katkestamist täistööajaga.

(vt punktid 38–41 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav juhul, kui enne maksejõuetusmenetluse algatamist arestitud rahasumma maksti välja alles pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ja pankrotihaldur on selle toimingu vaidlustanud.

Erandit üldnormist, mille alusel kohaldatakse maksejõuetusmenetluse ja selle mõjude suhtes lex fori concursus’t, mis on sätestatud määruse nr 1346/2000 artiklis 13, tuleb tõlgendada kitsalt ning erand ei või olla suurema ulatusega, kui on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks. Kui aga tõlgendada seda artiklit nii, et see on kohaldatav ka pärast maksejõuetusmenetluse algatamist sooritatud toimingutele, siis läheks see kaugemale kui on vajalik selleks, et kaitsta õiguspärast ootust ja tehingute kindlust teistes riikides peale selle, kus menetlus on algatatud. Seega tuleb tõdeda, et määruse nr 1346/2000 artikkel 13 ei kuulu üldjuhul kohaldamisele toimingute suhtes, mis tehakse pärast maksejõuetusmenetluse algatamist.

Siiski, vaatamata sellele järeldusele, tehti kõnealune makse asjaõiguse alusel ning kuna see õigus tekkis enne võlgnikust äriühingu maksejõuetusmenetluse algatamist, siis võis nimetatud maksel olla määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõike 1 kohaselt olla eriline kaitse. Selleks et võlausaldaja saaks tõhusalt teostada oma asjaõigust, peab aga võlausaldajal vältimatult olema pärast maksejõuetusmenetluse algatamist võimalik teostada nimetatud õigust põhimõtteliselt lex causae alusel.

(vt punktid 34–37, 40, 43 ja resolutsiooni punkt 1)