ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määruse (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta artikli 1 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et ühelt poolt kaubamärgi kooskasutuse partneri või agendi ja teiselt poolt kolme osapoolega maksekaardisüsteemi vahelise lepingu raames ei ole nõutav, et see kooskasutuse partner või agent tegutseks väljastajana nimetatud määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, selleks et nimetatud süsteemi saaks käsitada niisugusena, et see annab kaardipõhiseid makseinstrumente välja koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga või agendi kaudu, ja seega nelja osapoolega maksekaardisüsteemina viidatud sätetest esimese tähenduses.

Neil asjaoludel ei saa välistada, mida sisuliselt väitis ka komisjon, et teatavat liiki tasu või soodustust saab pidada kaudseks vahendustasuks määruse 2015/751 põhjenduse 28 tähenduses, ilma et kaubamärgi kooskasutuse partner või agent, kellega on kolme osapoolega maksekaardisüsteemil sõlmitud leping, peaks tingimata osalema sellise süsteemi väljastamistegevuses. Seega võib osutuda keeruliseks saavutada määruse 2015/751 eesmärke, eriti seda, mis on sätestatud artikli 1 lõikes 5, see tähendab tagada turul võrdsed konkurentsitingimused, kui olukorrad, milles kooskasutuse partner või agent ei tegutse väljastajana nimetatud määruse artikli 2 punkti 2 tähenduses, peaksid seetõttu jääma välja nimetatud määruse artiklites 3–5 ja artiklis 7 sätestatud reeglite kohaldamisalast.

(Vt punktid 71, 73 ja resolutsiooni punkt 1)
Selles osas näevad ELL artikli 19 lõike 3 punkt b ja ELTL artikli 267 esimese lõigu punkt b ette, et Euroopa Kohus on pädev tegema eelotsuseid, mis käsitlevad liidu õiguse tõlgendamist ja liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktide kehtivust. Neist sätetest järeldub, et Euroopa Kohus on pädev tegema ilma igasuguse erandita eelotsuseid liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktide tõlgendamise ja kehtivuse kohta (13. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, punkt 8, ja 13. juuni 2017. aasta kohtuotsus Florescu jt, C‑258/14, EU:C:2017:448, punkt 30). Ent väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liidu poolt aluslepingute sätete alusel sõlmitud rahvusvahelised lepingud on liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktid (16. juuni 1998. aasta kohtuotsus Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, punkt 41, ja 25. veebruari 2010. aasta kohtuotsus Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, punkt 39).

Seega on Euroopa Kohus nii tühistamishagi kui ka eelotsusetaotluse raames pädev hindama, kas liidu sõlmitud rahvusvaheline leping on kooskõlas aluslepingutega (vt selle kohta 11. novembri 1975. aasta arvamus (OECD käsituslepe – Kohalik kulustandard), EU:C:1975:145, lk 1361) ja rahvusvahelise õiguse normidega, mis neist tulenevalt on liidule siduvad. Olgu lisatud, et liidu sõlmitud rahvusvahelised lepingud on siduvad mitte ainult liidu institutsioonidele vastavalt ELTL artikli 216 lõikele 2, vaid ka kolmandatele riikidele, kes on nende lepingute pooled. Seega tuleb asuda seisukohale, et juhul kui Euroopa Kohus nagu käesolevas asjas lahendab eelotsusetaotlust liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kehtivuse küsimuses, tuleb taotlust mõista nii, et see puudutab õigusakti, millega liit niisuguse rahvusvahelise lepingu sõlmis (vt analoogia alusel 9. augusti 1994. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, C‑327/91, EU:C:1994:305, punkt 17, ning 3. septembri 2008. aasta kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punktid 286 ja 289).

Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 46 ja 47 nimetatud kohustusi võib kehtivuse kontroll, mida Euroopa Kohtul sellises kontekstis tuleb teostada, ikkagi puudutada selle õigusakti õiguspärasust, lähtudes vaidlusaluse rahvusvahelise lepingu sisust endast (vt selle kohta 3. septembri 2008. aasta kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punkt 289 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 43–45 ja 48–51)
ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mille kohaselt kohaldatakse selle liikmesriigi residendist äriühingu poolt mitteresidendist vabalt võõrandatavatesse väärtpaberitesse ühiseks investeerimiseks loodud ettevõtjale (eurofond) välja makstud dividendidele kinnipeetavat maksu, samas kui selle liikmesriigi residendist eurofondile tehtud dividendide väljamaksed on kinnipeetavast maksust vabastatud, tingimusel et see fond teeb oma osakuomanikele minimaalse jaotatava kasumi väljamakse või määrab minimaalse jaotatava kasumi tehniliselt kindlaks ning peab tegeliku või teoreetilise minimaalse jaotatava kasumi pealt maksu kinni osakuomanikele väljamakse tegemisel.

(vt punkt 87 ja resolutsioon)
Mõiste „endine mitteturumajanduslik süsteem“, nagu on esitatud määruse nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, artikli 2 lõike 7 punkti c kolmandas taandes, viitab endisele majandussüsteemile, mis tingis võrdlusriigi meetodi süstemaatilise kasutamise Hiina tootjate suhtes, kuid millest Hiina Rahvavabariik oli loobunud. On üldteada, et juba enne 1. juulit 1998, kui jõustus määrus nr 905/98, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, mis kehtestas sätte, mis võeti hiljem üle eelkõige määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 7 punktidesse b ja c, ei olnud Hiinas kehtiv majandussüsteem enam riikliku kaubavahetusega maa oma. Nimelt oli tegemist sellise veel turumajanduseta riigi süsteemiga, kus oli läbi viidud teatud reforme, vähendamaks riigi kontrolli, ent mille majandust iseloomustas enamikus sektorites eelkõige viisaastakuplaanide keskne roll.

Arvestades määruse nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, artikli 2 lõike 7 punkti c eesmärki, milleks on tagada, et tootja tegutseb turumajanduse tingimustes, ja eelkõige, et temal tekkinud kulud ja tema küsitavad hinnad tulenevad turujõudude vabast toimimisest, ei ole kõnealuse sätte kolmanda taande seisukohast oluline, kas kõnealune majandussüsteem on riikliku kaubavahetusega majandus või muud tüüpi majandus, mis ei ole turumajandus. Sellest tuleneb, et nimetatud määruse artikli 2 lõike 7 punkti c kolmandat taanet tuleb mõista nii, et sellega pannakse tootjale kohustus tõendada õiguslikult piisavalt, et tema tootmiskulusid ja finantsolukorda ei ole mõjutanud olulised moonutused, mis tulenevad mitteturumajanduslikust süsteemist, mis olenevalt olukorrast on juba teatud sektorites turumajanduse suunas liikuv üleminekusüsteem.

Seetõttu on teatava meetme, millega anti välisinvesteeringutele maksusoodustusi strateegilisteks loetud valdkondades (nagu kõrgtehnoloogia), seotus erinevate Hiinas rakendatud plaanidega piisav, et eeldada, et see meede on määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 7 punkti c tähenduses moonutus, mis on endisest mittetulumajanduslikust süsteemist üle kandunud.

(vt punktid 83–85 ja 95)
Sellest tuleneb, et originaalravimi andmekaitseperioodi lõppemine on geneerilise ravimi müügiloa andmise eeltingimus ning et ravimi müügiloa detsentraliseeritud menetluse raames peavad kõik selles osalevad liikmesriigid kontrollima selle tingimuse täitmist. Seega on nende liikmesriikide ülesanne pärast taotluse esitamist ja igal juhul enne kõigi osapoolte nõusoleku fikseerimist selle taotlusega mitte nõustuda, kui see eeltingimus ei ole täidetud. Järelikult sisaldab menetlus, mis lõpeb kõigi nende osalenud liikmesriikide nõusoleku fikseerimisega, kus müügiloa taotlus on esitatud, originaalravimi andmekaitseperioodi lõppemise kontrollimist, mistõttu ei saa liikmesriikide pädevad asutused pärast selle nõusoleku fikseerimist enam niisugust kontrollimist uuesti läbi viia.

Direktiivi 2001/83 (muudetud direktiiviga 2012/26) artiklit 10 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et ravimi müügiloa detsentraliseeritud menetlusega seotud liikmesriigi kohus, kes lahendab originaalravimi müügiloa omaniku esitatud hagi selles liikmesriigis sealse pädeva asutuse tehtud geneerilise ravimi müügiluba puudutava otsuse vastu, on pädev kontrollima originaalravimi andmekaitseaja alguse kindlaksmääramist. See kohus ei ole aga pädev kontrollima, kas teises liikmesriigis väljastatud originaalravimi esmane müügiluba oli väljastatud kooskõlas selle direktiiviga.

Sellest järeldub, et originaalravimi andmekaitse osas saab selle ravimi müügiloa omaniku õiguste tõhus kohtulik kaitse olla tagatud üksnes siis, kui see omanik saab oma õiguste kaitseks pöörduda selle liikmesriigi kohtusse, mille pädev asutus on teinud otsuse geneerilise ravimi müügiloa kohta, ja siis, kui ta saab selles kohtus muu hulgas tugineda väitele, et andmekaitseperioodi alguse kindlaksmääramisel on selles otsuses tehtud viga. Siiski ei tähenda tõhusa kohtuliku kaitse nõue seda, et originaalravimi müügiloa omanik võiks selles kohtus kahtluse alla seada teistes liikmesriikides selle ravimi müügiloa kohta tehtud otsuste kooskõla direktiiviga 2001/83. Nimelt on sellel omanikul kaebeõigus, mida ta saab või sai ettenähtud aja jooksul kasutada nende teiste otsuste vastu kohtutes, kelle ülesanne on kontrollida iga liikmesriigi pädeva asutuse tehtud otsuste õiguspärasust.

(vt punktid 39–41 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et selle artikli kohaldamisel võib liikmesriigi konkurentsiasutus lisaks asjassepuutuvate haiguste raviks loa saanud ravimitele pidada asjaomasele turule kuuluvaks ka teist ravimit, mille müügiluba ei hõlma seda ravi, kuid mida selleks siiski kasutatakse ja millel on seega konkreetne asendatavuse suhe esimesena nimetatud ravimitega. Asendatavuse suhte esinemise kindlakstegemiseks peab konkurentsiasutus juhul, kui kõnealuse toote vastavust kohaldatavatele normidele, mis reguleerivad selle valmistamist või turustamist, on analüüsinud selleks pädevad asutused või kohtud, võtma arvesse selle analüüsi tulemust ning hindama toote võimalikku mõju nõudluse ja pakkumise struktuurile.

ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ravimi turustamist käsitleva litsentsilepingu poolte vahel sõlmitud keelatud kokkulepe, millega selle ravimi konkreetsete haiguste raviks kasutamisele avaldatava konkurentsisurve vähendamiseks püütakse piirata kolmandate isikute tegevust, mis seisneb teise ravimi samade haiguste raviks kasutamise edendamises, ei jää selle sätte kohaldamisalast välja põhjusel, et see kokkulepe kaasneb kõnealuse lepinguga.

ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses „eesmärgil põhineva“ konkurentsipiiranguna on käsitatav kahte konkureerivat ravimit turustava kahe ettevõtja vahel sõlmitud keelatud kokkulepe, mis valdkonnas esinevate teadusandmete ebakindluse kontekstis puudutab Euroopa Ravimiametile, tervishoiutöötajatele ja laiale üldsusele eksitava teabe edastamist kõrvaltoimete kohta, mis võivad kaasneda neist ravimitest ühe kasutamisega selliste haiguste raviks, mida selle ravimi müügiluba ei hõlma, et vähendada konkurentsisurvet, mida niisugune kasutamine avaldab teisele ravimile.

ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et selline kokkulepe ei saa kuuluda selle artikli lõikes 3 ette nähtud erandi kohaldamisalasse. ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud erandi kohaldatavuse eeldus on selle sättega kehtestatud nelja kumulatiivse tingimuse täitmine. Need tingimused seisnevad selles, et asjaomane keelatud kokkulepe peab esiteks aitama parandada kõnealuste kaupade tootmist või levitamist või kõnealuste teenuste osutamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi, teiseks jätma tarbijatele sellest tulenevast kasust õiglase osa, kolmandaks mitte kehtestama asjasse puutuvatele ettevõtjatele piiranguid, mis ei ole hädavajalikud, ja neljandaks mitte andma neile ettevõtjatele võimalust kõrvaldada konkurentsi kõnealuste kaupade või teenuste olulise osa suhtes. Käesoleval juhul piisab aga, kui märkida, et ravimi kohta eksitava teabe edastamist ei saa pidada „hädavajalikuks“ kolmanda tingimuse tähenduses, mille täitmine on nõutav ELTL artikli 101 lõike 3 alusel erandi kohaldamiseks.

(vt punktid 95, 97, 98 ja 101 ning resolutsiooni punktid 3 ja 4)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti a ja artikli 14 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et käibemaksuga maksustatavaks tehinguks on käibemaksukohustuslasele kuuluva kinnisvara omandiõiguse üleminek liikmesriigi riigikassale, mis toimub seaduse alusel hüvitise eest sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja kus sama isik esindab ühel ajal sundvõõrandavat ametivõimu ning sellist kohalikku omavalitsusüksust, kellelt vara sundvõõrandatakse, ning kus viimane jääb tegelikkuses asjaomast vara haldama, isegi kui hüvitise tasumine toimub vaid kohaliku omavalitsusüksuse eelarves raamatupidamisliku kande teel.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
2.

Jätta Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd [Uxbridge (Ühenkuningriik)], Kühne + Nagel Ltd [Shanghai (Hiina)] ja Kühne + Nagel Ltd [Hongkong (Hiina)] kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Kohtuasi C‑325/16

Industrias Químicas del Vallés SA

versus

Administración General del Estado

ja

Sapec Agro SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo)

Eelotsusetaotlus – Põllumajandus – Direktiiv 91/414/EMÜ – Direktiiv 2010/28/EL – Artikli 3 lõige 1 – Lubatud taimekaitsevahendite uuestihindamise menetlus, mida viivad läbi liikmesriigid – Tähtaeg – Pikendamine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 17. mai 2018. aasta otsus

Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Taimekaitsevahendite turuleviimine – Direktiiv 2010/28 – Nimetatud toodete teatavate toimeainete kandmine direktiivi 91/414 I lisasse – Liikmesriikide kohustus metalaksüüli sisaldavate taimekaitsevahendite olemasolevaid lube muuta või tühistada – Tähtaeg – Pikendamise võimalus – Puudumine

(Nõukogu direktiiv 91/414, I lisa; komisjoni direktiiv 2010/28, artikli 3 lõige 1)

Komisjoni 23. aprilli 2010. aasta direktiivi 2010/28/EL, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/414/EMÜ, et lisada toimeainete hulka metalaksüül, artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et 31. detsembril 2010 lõppev tähtaeg, mis on nimetatud sättes ette nähtud selleks, et liikmesriigid saaksid vastavalt nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiivile 91/414/EMÜ taimekaitsevahendite turuleviimise kohta toimeainena metalaksüüli sisaldavate taimekaitsevahendite olemasolevaid lube muuta või tühistada, on kohustuslik tähtaeg, mida liikmesriigid ei või pikendada.

(vt punkt 41 ja resolutsioon)
–

prokuratuur, kes liikmesriigi õigusnormide kohaselt osaleb vanemate alustatud menetluses, on menetluse osapool määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 punkti b tähenduses. Selle poole poolt pärast kohtusse pöördumise kuupäeva avaldatud vastuseis asjasse puutuva lapse vanemate poolt valitud kohtualluvusele välistab lepingulise kohtualluvuse tunnistamise menetluse kõigi poolte poolt sellel kuupäeval. Sellise vastuseisu puudumisel võib asuda seisukohale, et see pool on andnud vaikiva nõusoleku ja et täidetud on tingimus, et kõik menetluse pooled on lepingulist kohtualluvust kohtusse pöördumise ajal üheti mõistetaval viisil tunnistanud, ning
Kohtuasi C‑127/16 P

SNCF Mobilités

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Prantsuse Vabariigi poolt Sernamile antud abi – Ümberkorraldamiseks ja rekapitaliseerimiseks antav abi, garantiid ja SNCFi võlanõuete kustutamine Sernami vastu – Otsus, millega tunnistatakse see abi siseturuga kokkusobimatuks ja antakse korraldus see tagasi nõuda – Varade kogumi müük – Mõiste „müük“ – Varade kogumi müügihinna ja selle müügi eseme segiajamine – Avatud ja läbipaistev menetlus – Eraõigusliku investori kriteerium – Selle põhimõtte kohaldamine varade kogumi võõrandamise suhtes – Tasakaalustavad meetmed

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 7. märtsi 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 34 ja 35)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 67)

Riigiabi valdkonnas hinnatakse pakkumismenetluse avatust ja läbipaistvust rea iga kohtuasja asjaoludele omaste näitajate alusel. (vt punkt 68)

Ebaseaduslik abi tuleb tagasi nõuda sellelt äriühingult, kes jätkab seda abi saanud ettevõtja majandustegevust, kui on tuvastatud, et see äriühing kasutab tegelikult nimetatud abiga seotud konkurentsieelist. Varade ülekandmisel hinnatakse majanduslikku järjepidevust varade ülemineku osapoolteks olevate äriühingute vahel järgmiste tegurite alusel: ülekandmise ese ehk varad ja kohustused, tööjõu säilitamine, varade kogum, ülemineku hind, ülevõtva ja algse ettevõtja aktsionäride või omanike identiteet, ülemineku ajastus, st pärast uurimise algust, menetluse alustamist või lõplikku otsust, või tehingu majanduslik loogika. Mis puudutab aktsionäride isikusamasuse kriteeriumi, siis ehkki riigiabi majanduslikul tegelikkusel on kaalu, võib riigiabi õiguslik vorm osutuda selle majandusliku tegelikkuse hindamisel sama asjakohaseks. Nimelt hinnatakse abi ülekandmise küsimust erinevalt, sõltuvalt sellest, kas see toimub aktsiate müügi raames või üksikvarade või kogu vara müümisel. (vt punktid 106, 108 ja 112)

Riigiabi valdkonnas tuleb aruka erainvestori kriteeriumi puhul teha vahet selle kohaldatavusel ja kohaldamisel. Mis puudutab selle kriteeriumi kohaldamist, siis on kehtestatud, et turuhind on kõrgeim hind, mida erainvestor on valmis maksma tavaliste konkurentsitingimuste korral niisuguses olukorras oleva äriühingu eest, ning juhul kui ametivõimud müüvad neile kuuluva ettevõtja avatud, läbipaistvat ja tingimusteta pakkumismenetlust kasutades, võib eeldada, et turuhind vastab kõrgeimale pakkumusele. Sellegipoolest ei saa aruka erainvestori kriteeriumi kohaldatavust tuletada tingimusest, mis tavaliselt kuulub selle kohaldamise alla. Seetõttu ei saa järeldada, et varade kogumi turuhinnaga ning avatud ja läbipaistva pakkumismenetluse teel võõrandamine kujutab endast tingimata selle kriteeriumi rakendamist. (vt punktid 137, 140 ja 141)
Põhikohtuasjades lähtuvad kõnealused õigusnormid ettevõtte müügipinnaga seotud kriteeriumist, mis ei ole mingil juhul otseselt diskrimineeriv. Euroopa Kohtule esitatud tõenditest ei ilmne ka, et see kriteerium paneks ebasoodsamasse olukorda enamasti teiste liikmesriikide kodanikke või teistes liikmesriikides asuvaid äriühinguid.

ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline suurtele jaekaubandusettevõtetele kehtestatud maks, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ei saa lugeda sellist maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida kohaldatakse suurtele müügiettevõtjatele peamiselt nende müügipinnast lähtuvalt, osas, milles maksust on vabastatud sellised ettevõtted, mille müügipind jääb alla 4000 m2. Riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ei saa lugeda seda maksu ka osas, milles maksust on vabastatud ettevõtted, mis müüvad aiakaupu, sõidukeid, ehitusmaterjale, masinaid ja tööstustarvikuid, ning mille müügipind ei ületa 10000 m2, kuna need ettevõtted ei avalda keskkonnale ja ruumilisele planeerimisele sama suurt kahjulikku mõju nagu teised; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 55 ja resolutsiooni punkt 2)
Mis puudutab selle karistusmakse suurust ja vormi, mis on liikmesriigile määratud Euroopa Kohtu niisuguse otsuse täitmata jätmise eest, millega tuvastati direktiivi 91/271 (asulareovee puhastamise kohta) sätete rikkumine, siis tuleb rikkumise raskusega seoses meelde tuletada, et direktiivi eesmärk on keskkonnakaitse. Asulareoveepuhastussüsteemi puudumine või puudulikkus võivad keskkonda kahjustada ja neid tuleb pidada iseäranis kaalukaks. Lisaks tuleb raskendavaks pidada asjaolu, et rikkumise tuvastanud kohtuotsust ei ole ikka veel täielikult täidetud; see tähendab peaaegu 20‑aastast hilinemist, kuna kohustus tagada asjaomases liikmesriigis asulareovee bioloogiline puhastus kooskõlas direktiiviga oleks pidanud olema täidetud kõige hiljem 1998. aasta 31. detsembriks. Seega ei jää Euroopa Kohtul üle muud, kui tuvastada, et rikkumine on kestnud iseäranis kaua aega, mis muudab selle eelnevalt mainitud eesmärki arvestades eriti raskeks.

Siiski, kuivõrd olukord selles liikmesriigis on paranenud võrreldes sellega, mis valitses seal ajal, mil algatati rikkumise tuvastanud kohtuotsuse aluseks olnud rikkumismenetlus, ja kuivõrd kahju suurus, mida etteheidetava rikkumise tõttu inimeste tervisele ja keskkonnale tekitatakse, sõltub peamiselt rikkumisega seotud kohtade arvust, on see kahju väiksem kui kahju, mida inimeste tervisele ja keskkonnale tekitati esialgu tuvastatud rikkumisega. Peale selle tuleb kergendava asjaoluna võtta arvesse seda, et liikmesriigi asjaomane piirkond on tähtis arheoloogilise pärandi piirkond ja vaatamata arheoloogilistele väljakaevamistele ning leitud arheoloogilistele mälestistele on sekundaarne võrgustik valmis, välja arvatud üks osa sellest.

(vt punktid 93, 94, 96–98)
ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja mille alusel ei ole liikmesriigis asutatud emaettevõtjal lubatud maha arvata sellise laenu intressi, mille ta võttis sidusettevõtjalt muus liikmesriigis asutatud tütarettevõtja kapitali tehtud sissemakse rahastamiseks, samas kui emaettevõtja saaks selle maha arvata, kui tütarettevõtja oleks asutatud samas liikmesriigis ja ta moodustaks sellega ühise maksukohustuslase.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 1)
Õhu kvaliteedi kavad tuleb koostada ainult saastamisohu vähendamise eesmärgi ja erinevate olemasolevate avalike ja erahuvide tasakaalu arvesse võttes. Ainuüksi asjaolust, et liikmesriik on ületanud välisõhus PM10 sisalduse piirtaset, ei piisa seega, et järeldada, et liikmesriik on rikkunud direktiivi 2008/50 välisõhu kvaliteedi ja Euroopa õhu puhtamaks muutmise kohta artikli 23 lõike 1 teises lõigus ette nähtud kohustusi.

Sellest sättest tuleneb tegelikult, et kuigi liikmesriikidel on võetavate meetmete kindlaksmääramisel teatav tegutsemisruum, peavad need igal juhul võimaldama seda, et piirtasemete ületamise aeg oleks võimalikult lühike. Neil tingimustel tuleb juhtumipõhise analüüsi alusel kontrollida, kas asjaomase liikmesriigi koostatud kavad on kooskõlas direktiivi 2008/50 artikli 23 lõike 1 teise lõiguga.

(vt punktid 93–96)
ELL artiklis 2 sätestatud õigusriigi väärtust täpsustav ELL artikkel 19 näeb liidu õiguskorras kohtuliku kontrolli tagamise ülesande ette mitte ainult Euroopa Kohtule, vaid ka liikmesriikide kohtutele (vt selle kohta 8. märtsi 2011. aasta arvamus 1/09 (Ühtse patendivaidluste lahendamise süsteemi loomine), EU:C:2011:123, punkt 66; 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 90, ja 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsus, T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, punkt 45).

See, et eksisteerib tõhus kohtulik kontroll, millega tagatakse liidu õiguse järgimine, on juba iseenesest üks õigusriigi tunnus (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest tuleneb, et iga liikmesriik on kohustatud tagama, et organid, mis on liidu õiguse tähenduses määratletavad „kohtuna“ ja mis kuuluvad tema kaebeõiguse süsteemi liidu õigusega hõlmatud valdkondades, vastaksid tulemusliku õiguskaitse nõuetele. Selle kaitse tagamiseks on esmatähtis säilitada asjassepuutuva organi sõltumatus, mida kinnitab ka harta artikli 47 teine lõik, mille kohaselt on asja arutamine „sõltumatus“ kohtus üks nõuetest, mis on seotud põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile.

(vt punktid 32, 36, 37, 41)