KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 6. septembril 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Osalise tühistamise hagi – ELTL artikli 263 neljas lõik – Halduse üldakt, mis ei vaja rakendusmeetmeid – Isiklik puutumus – Osalise õigusvastasuse vastuväide – Taimekaitsevahendid – Määrus (EÜ) nr 1107/2009 – Rakendusmäärus (EL) nr 540/2011 – Rakendusmäärus (EL) 2015/408 – Taimekaitsevahendite turuleviimine ja asendamisele kuuluvate ainete loetelu kehtestamine – Vaseühendid

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva kohtuasja ese on apellatsioonkaebus, mille esitas European Union Copper Task Force (edaspidi „EUCuTF“) Euroopa Liidu Üldkohtu 27. aprilli 2016. aasta kohtumääruse European Union Copper Task Force vs. komisjon (T‑310/15, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“, EU:T:2016:265) peale.

2. Üldkohus jättis vaidlustatud kohtumäärusega vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata EUCuTF-i hagi nõudega tühistada osaliselt komisjoni 11. märtsi 2015. aasta rakendusmäärus (EL) 2015/408, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1107/2009 (taimekaitsevahendite turulelaskmise kohta) artikli 80 lõiget 7 ja kehtestatakse asendamisele kuuluvate ainete loetelu (edaspidi „vaidlusalune määrus“) ( 2 ). Üldkohus otsustas peamiselt ühelt poolt, et apellant ei saanud tugineda põhjendatud huvile, ja teiselt poolt, et tema liikmetel ei ole õigust esitada hagi, kuna vaidlusalune määrus ei puuduta neid isiklikult. Üldkohus otsustas samuti, et EUCuTF-i esitatud hagi ei saa ka põhineda ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimasel lauseosal, sest vaidlusalune määrus sisaldab selle õigusnormi tähenduses rakendusmeetmeid. [Edaspidi kasutatakse ELTL artikli 263 kontekstis teiste keeleversioonide põhjal läbivalt sõna „sisaldama“ asemel sõna „vajama“.]

3. EUCuTF annab oma apellatsioonkaebusega Euroopa Kohtule võimaluse selles õigusnormis kasutatud verbi „vajama“ tõlgendust täpsustada ( 3 ). Nimelt, kuigi see termin on eespool nimetatud õigusnormi kohaldamiseks väga oluline, ei ole Euroopa Kohus selle tõlgendamist tegelikult käsitlenud, olgu näiteks kohtuasjades, milles tehti 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852) või siis 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsus T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Õiguslik raamistik

A. Direktiiv 91/414/EMÜ

4. Nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiivi 91/414/EMÜ taimekaitsevahendite turuleviimise kohta ( 4 ) I lisas oli ette nähtud taimekaitsevahendites kasutamiseks lubatud toimeainete loetelu.

5. Vastavalt komisjoni 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/37/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/414/EMÜ, et lisada toimeainete hulka kloormekvaat, vaseühendid, propakvisafop, kvisalofolop-P, teflubensuroon ja ζ‑tsüpermetriin ( 5 ), artiklile 1 ja lisale muudeti direktiivi 91/414 I lisas esitatud loetelu, et lisada sellesse nimelt vaseühendid.

B. Määrus (EÜ) nr 1107/2009

6. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1107/2009 taimekaitsevahendite turulelaskmise ja nõukogu direktiivide 79/117/EMÜ ja 91/414/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta ( 6 ) artiklis 50 „Asendust vajavaid aineid sisaldavate taimekaitsevahendite võrdlev hindamine“ on sätestatud: „1. Liikmesriik teeb võrdleva hindamise, kui ta hindab sellise taimekaitsevahendi loataotlust, mis sisaldab asendust vajava ainena heakskiidetud toimeainet. Liikmesriigid ei anna asendust vajavat ainet sisaldavale taimekaitsevahendile luba või piiravad sellise taimekaitsevahendi kasutamist konkreetse põllukultuuri puhul, kui IV lisas sätestatud riske ja eeliseid kaaluva võrdleva hindamise tulemusena ilmneb, et: […] 4. Asendust vajavat ainet sisaldavate taimekaitsevahendite puhul teevad liikmesriigid lõikes 1 sätestatud võrdlevat hindamist regulaarselt ning hiljemalt loa pikendamisel või muutmisel. Kõnealuse võrdleva hindamise tulemuste põhjal jätavad liikmesriigid loa kehtima, võtavad selle tagasi või muudavad seda.“

7. Määruse nr 1107/2009 XI peatükis „Ülemineku- ja lõppsätted“ sisaldub artikkel 80 „Üleminekumeetmed“, mille lõikes 7 on sätestatud: „Hiljemalt 14. detsembril 2013 kehtestab komisjon loetelu direktiivi 91/414/EMÜ I lisas esitatud ainetest, mis vastavad käesoleva määruse II lisa punktis 4 sätestatud kriteeriumidele ning mille suhtes kohaldatakse käesoleva määruse artikli 50 sätteid.“

8. Määruse nr 1107/2009 artiklis 83 „Kehtetuks tunnistamine“ on sätestatud: „Ilma et see piiraks artikli 80 kohaldamist, tunnistatakse alates 14. juunist 2011 kehtetuks [nõukogu 21. detsembri 1978. aasta] direktiivid 79/117/EMÜ [millega keelatakse teatavaid toimeaineid sisaldavate taimekaitsevahendite turuleviimine ja kasutamine (EÜT 1978, L 33, lk 36)] ja 91/414/EMÜ, mida on muudetud V lisas loetletud õigusaktidega, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi, mis on seotud nimetatud lisas esitatud direktiivide siseriiklikku õigusesse ülevõtmise ja kohaldamise tähtpäevadega. Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiividele käsitatakse viidetena käesolevale määrusele. […]“

C. Rakendusmäärused

1. Rakendusmäärus (EL) nr 540/2011

9. Vastavalt komisjoni 25. mai 2011. aasta rakendusmääruse (EL) nr 540/2011, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 1107/2009 seoses heakskiidetud toimeainete loeteluga, ( 7 ) põhjendusele 1 ja artiklile 1 loetakse direktiivi 91/414 I lisasse kantud toimeaineid määruse nr 1107/2009 alusel heakskiidetuks.

2. Rakendusmäärus (EL) 2015/232

10. Vastavalt komisjoni 13. veebruari 2015. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/232, millega muudetakse ja parandatakse rakendusmäärust (EL) nr 540/2011 seoses toimeaine „vaseühendid“ heakskiitmise tingimustega, ( 8 ) põhjendusele 8 „[k]innitatakse, et toimeaine „vaseühendid“ loetakse määruse […] nr 1107/2009 alusel heakskiidetuks“.

11. Rakendusmääruse 2015/232 artikkel 1 „Rakendusmääruse (EL) nr 540/2011 muutmine“ sätestab: „Rakendusmääruse (EL) nr 540/2011 lisa A osa muudetakse vastavalt käesoleva määruse lisale.“

12. Rakendusmääruse 2015/232 lisas on ette nähtud, et rakendusmääruse nr 540/2011 lisa A osa on muudetud, et ette näha järgmist: „[…] Teavitaja esitab komisjonile, toiduohutusametile ja liikmesriikidele järelevalveprogrammi ohustatud piirkondade jaoks, kus pinnase ja vee (sealhulgas setted) saastumine vasega on murettekitav või võib muutuda murettekitavaks. […]“

3. Vaidlusalune määrus

13. Vaidlusaluse määruse artikkel 1 „Asendamisele kuuluvad ained“ on sõnastatud järgmiselt: „Käesoleva määruse lisas sätestatakse direktiivi 91/414/EMÜ I lisasse kantud toimeained, mis vastavad määruse (EÜ) nr 1107/2009 II lisa punktis 4 sätestatud kriteeriumidele. Esimest lõiku kohaldatakse ka määruse (EÜ) nr 1107/2009 artikli 80 lõikes 1 sätestatud üleminekumeetmete alusel heaks kiidetud toimeainete suhtes.“

14. Selle määruse lisas esitatud loetellu kuuluvad: „[…] vaseühendid (variandid vaskhüdroksiid, vaskoksükloriid, vaskoksiid, bordoo vedelik ja kolmealuseline vasksulfaat) […]“

III. Kohtuvaidluse taust

15. Üldkohus esitas kohtuvaidluse tausta kokkuvõtlikult vaidlustatud kohtumääruse punktides 1–6. Selle võib kokku võtta järgmiselt.

16. EUCuTF on vaseühendite selliste tootjate ühendus, kelle hulgast mõnel on seda ainet sisaldavate taimekaitsevahendite turuleviimise luba. Ühendus asutati eesmärgiga esitada taotlus selle aine kandmiseks direktiivi 91/414 I lisasse, mis nägi ette taimekaitsevahendites kasutamiseks lubatud toimeainete loetelu.

17. Direktiivi 2009/37 vastu võttes muutis komisjon direktiivi 91/414 I lisas esitatud loetelu, et kanda sellesse vaseühendid. See direktiiv tunnistati määrusega nr 1107/2009 kehtetuks. Rakendusmääruse nr 540/2011 põhjenduse 1 ja artikli 1 kohaselt loetakse siiski direktiivi 91/414 I lisasse kantud toimeaineid nüüdsest määruse nr 1107/2009 alusel heakskiidetuks.

18. Pärast seda, kui apellant oli esitanud lisateavet vaseühendite sissehingamisega seotud riskide ja selle ainega sihtrühma mittekuuluvatele organismidele, pinnasele ja veele põhjustatava ohu hindamise kohta, võttis komisjon vastu rakendusmääruse 2015/232. Selle määrusega komisjon ühelt poolt kinnitas, et vaseühendid tuleb määruse nr 1107/2009 alusel heaks kiita, ja teiselt poolt muutis rakendusmääruse nr 540/2011 lisa, nähes nimelt ette, et apellant edastab komisjonile, Euroopa Toiduohutusametile (EFSA) ja liikmesriikidele järelevalveprogrammi ohualdiste alade jaoks, kus vasesaaste pinnases ja vees tekitab probleemi või võib muutuda murettekitavaks.

19. Komisjon võttis 11. märtsil 2015 vastu vaidlusaluse määruse, et rakendada määruse nr 1107/2009 artikli 80 lõiget 7, kuna see õigusnorm näeb ette, et komisjon koostab loetelu direktiivi 91/414 I lisasse kantud ainetest, mis vastavad kriteeriumidele, mis peavad olema täidetud selleks, et käsitada neid ainetena, mis on kavandatud asendada ja millele on kohaldatav selle määruse artikkel 50. Selles loetelus, mis on vaidlusaluse määruse lisas, on märgitud vaseühendid põhjusel, et see aine vastab nimetatud kriteeriumidele.

IV. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus

20. Apellant esitas Üldkohtu kantseleisse 5. juunil 2015 hagi nõudega tühistada vaidlusalune määrus osaliselt. Apellant põhjendas oma hagi nimelt õigusvastasuse vastuväitega määruse nr 1107/2009 artikli 24 ja II lisa punkti 4 suhtes.

21. Üldkohus võttis vaidlustatud kohtumäärusega komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite vastu. Ta otsustas ühelt poolt, et apellant ei saa tugineda põhjendatud huvile, ja teiselt poolt, et apellandi liikmetel ei ole õigust esitada hagi. Selles suhtes oli Üldkohus esiteks seisukohal, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellandi liikmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses isiklikult, ja teiseks, et see määrus on halduse üldakt, mis vajab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses.

22. Üldkohus lükkas tagasi ka apellandi argumendid, et on rikutud tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

V. Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus

23. Apellant palub oma apellatsioonkaebusega Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtumäärus tühistada, tunnistada vastuvõetavaks tühistamishagi, mille ta esitas vaidlusaluse määruse peale, ja saata kohtuasi tagasi Üldkohtule sisulise otsuse tegemiseks. Ta palub samuti mõista apellatsioonimenetluse kohtukulud välja komisjonilt.

24. Komisjon palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldamata jätta ja mõista kohtukulud välja apellandilt.

VI. Apellatsioonkaebus

25. Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega. Esiteks rikkus Üldkohus tema väitel õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlusalune määrus on halduse üldakt, mis vajab tema suhtes rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses. Teiseks rikkus Üldkohus väidetavalt õigusnormi, kui ta otsustas, et apellandi hagi vastuvõetamatuks tunnistamine ei jäta teda ja tema liikmeid ilma tõhusast kohtulikust kaitsest. Lõpuks, kolmandaks rikkus Üldkohus väidetavalt õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellanti ja tema liikmeid isiklikult.

26. Pealegi on apellant seisukohal, et vaidlusalune määrus puudutab teda ja tema liikmeid otseselt.

A. Esimene väide, et puuduvad vaidlusaluse määruse rakendusmeetmed

1. Poolte argumendid

27. Oma esimese väitega vaidlustab apellant vaidlustatud kohtumääruse punktid 42–44, 46–48, 50–52, 60 ja 61. Ta heidab Üldkohtule ette, et see järeldas, et vaidlusalune määrus vajab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses.

28. Apellandi sõnul nimelt toimub vaseühendite kvalifitseerimine „asendamisele kuuluvateks aineteks“ ja seejärel määrusega nr 1107/2009 kehtestatud korra kohaldamine, ilma et oleks vaja rakendusmeetmeid.

29. Kõigepealt, kui vaseühendite loa võimalik pikendamine sätestatakse pärast EUCuTF-i sellekohase taotluse esitamist vormiliselt komisjoni aktiga, ei saa seda akti käsitada vaidlusaluse määruse rakendusaktina, vaid pigem määruse nr 1107/2009 rakendusaktina, mis reguleerib toimeainete heakskiitmise pikendamise menetlust. Peale selle esitatakse vaidlusaluse määruse mõjul vaseühendid heakskiitmiseks vähemalt iga seitsme aasta tagant, mitte iga viieteistkümne aasta tagant, nagu tehakse toimeainete puhul, mis ei kuulu asendamisele. Seepärast tuleb selle määruse heakskiitmismenetluse kohaselt vaseühendite kohta põhimõtteliselt esitada heakskiidu pikendamise taotlusi kaks korda rohkem, mis suurendab tema sõnul nende ühendite heakskiidu säilitamisega seotud kulusid. See mõju on tema sõnul otsene ega vaja mingeid rakendusmeetmeid komisjoni või liikmesriikide poolt.

30. Seejärel on apellant seisukohal, et vaidlusaluse määruse vahetu mõju on see, et vaseühendeid sisaldavatele taimekaitsevahenditele ja nende kasutamisele kohaldatakse määruse nr 1107/2009 artiklis 50 osutatud võrdlevat hindamist. Nimelt on selle määruse artikli 50 lõikes 4 kehtestatud liikmesriikidele nõue viia regulaarselt ja hiljemalt loa pikendamisel või muutmisel läbi võrdlev hindamine. Peale selle ei lasu – vastupidi sellele, mida tuvastas tema sõnul Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 48 – taotlejatel mitte ainult kohustus kanda võrdleva hindamisega seotud kulud, vaid ka selle hindamise enda läbiviimise kohustus, kuna liikmesriikide ametiasutused teevad ainult otsuse taimekaitsevahendi loa pikendamise taotluse kohta. Sellest tulenevalt on tema sõnul EUCuTF ja selle liikmed kohustatud täitma võrdlevast hindamisest tulenevaid kohustusi selle lõpptulemusest olenemata.

31. Kuna Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtumääruse punktis 46, et võrdleva hindamise läbiviimine ei mõjuta seda, kas liikmesriigid annavad või ei anna turuleviimise load, pikendavad neid, võtavad need tagasi või muudavad neid, ei võtnud ta apellandi sõnul arvesse asjaolu, et vaidlusaluse määruse mõju on liikmesriigi ametiasutuse mis tahes otsusest sõltumatu.

32. Kuna meetmetel, mida liikmesriikide ametiasutused vajaduse korral võtavad, ei ole mingit mõju vaseühendite õiguslikule staatusele ainetena, mis kuuluvad asendamisele, ega määrusega nr 1107/2009 kehtestatud korrale, ei saa neid käsitada vaidlusaluse määruse rakendusmeetmetena.

33. Lõpuks on apellant seisukohal, et taimekaitsevahendite liikmesriikide vahel vastastikuse tunnustamise põhimõtte suhtes tuleb teha sama järeldus. Vaidlusaluse määruse vastuvõtmise tõttu ei ole asendamisele kuuluvat ainet sisaldava toote vastastikune tunnustamine nimelt enam automaatne, nagu see on seevastu iga muu toimeaine puhul.

34. Komisjon väidab, et esimene väide on põhjendamatu.

35. Tema sõnul tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 41 põhjendatult, et kolme tüüpi erieeskirjad kehtivad asendamisele kuuluvate ainete loetellu kantud ainete suhtes ja et kõigi nende kolme eri eeskirja kohaldamise tulemusel võetakse rakendusmeetmed, mille seaduslikkuse saab apellant vaidlustada ( 9 ).

36. Kõigepealt argumendi suhtes, et vaseühendite heakskiidu pikendamine komisjoni poolt on määruse nr 1107/2009, mitte vaidlusaluse määruse rakendusmeede, on komisjon seisukohal, et Üldkohtu järeldus selle kohta on täielikult kooskõlas ELTL artikli 263 neljanda lõigu mõttega, nagu selle esitas Euroopa Kohus oma 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsuse Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852) punktis 27.

37. Sellest kohtupraktikast tuleneb komisjoni sõnul, et nõutav hindamine ei puuduta seda, kas vaidlustatud akt on kõigi rakendusmeetmete õiguslik alus ranges mõttes. Komisjoni sõnul peaks õige hindamine seisnema kontrollimises, kas vaidlustatud akt muudab apellandi õiguslikku olukorda lõplikult ja halvemuse suunas. Kui see on nii, siis tuleks kontrollida, kas apellant peab õiguskaitsevahendi saamiseks vaidlustatud akti sätteid rikkuma, sest muud liidu või liikmesriigi tasandil vastu võetud või võetavat kohtus vaidlustatavat akti ei ole.

38. Käesoleval juhul aga jääb apellandi õiguslik olukord muutumatuks, kuni võetakse vastu akt, mis kujutab endast kolmest määrusega nr 1107/2009 ette nähtud erieeskirjade kategooriast ühe kohaldamise tulemust.

39. Seejärel väidab komisjon, et apellandi argumendid kõigi nende eeskirjakategooriate kohaldamise kohta tuleb tagasi lükata.

40. Esiteks nõuab asendamisele kuuluvate ainete heakskiidu pikendamine, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 44 otsustas, et komisjon võtaks vastu määruse, millega kiidetakse asjaomane aine heaks või mitte, ning see toobki kaasa vaidlusaluse määruse tegeliku kohaldamise. Apellandil on seega võimalus esimest nimetatud määrust vaidlustada ja tugineda sel juhul ELTL artikli 277 alusel vaidlusaluse määruse kohaldamatusele.

41. Teiseks turuleviimise lubade vastastikuse tunnustamise eeskirjade kohaldamise suhtes on komisjon seisukohal, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 50 õigesti, et selles suhtes tehtud muudatuse mõju avaldub ainult liikmesriikide antud kaalutlusruumi kasutamisega, kui nende riigisisesed ametiasutused võtavad vastu akte, millega otsustatakse vastastikuse tunnustamise taotluste üle. Apellant ei tõendanud komisjoni sõnul, et liikmesriikide ametiasutustele selles kontekstis kaalutlusõiguse andmine mõjutab tema liikmete õiguslikku olukorda muul viisil kui vastastikuse tunnustamise õiguse andmise või sellest keeldumise kohta riigi tasandil otsuse vastuvõtmise tulemusel. Ta ei ole tõendanud ka seda, et vaidlusaluse määrusega tehakse vastastikuse tunnustamise süsteemi mõni muu muudatus, mis mõjutaks tema õiguslikku olukorda.

42. Kolmandaks, mis puutub turuleviimise loa hankimise või pikendamise tingimusi käsitlevate eeskirjade kohaldamist, siis tõlgendab apellant komisjoni sõnul vaidlustatud kohtumääruse punkti 46 ekslikult. Üldkohus on komisjoni sõnul põhjendatult seisukohal, et võrdlev hindamine on turuleviimise loa hindamise protsessi osa. Akt, mis mõjutab apellandi õiguslikku olukorda, on otsus turuleviimise luba kehtima jätta, tagasi võtta või seda muuta, mis toob kaasa vaidlusaluse määruse tegeliku rakendamise praktikas.

43. Argument, et loataotlejad on praegu kohustatud läbi viima võrdleva hindamise, seda järeldust tema sõnul ei mõjuta. Tema sõnul lükkas Üldkohus selle argumendi vaidlustatud kohtumääruse punktis 48 õigesti tagasi. Komisjoni arvates puudutab niisugune võrdleva hindamise läbiviimise kohustuse võimalik ülekandmine ainult protsessi ega muuda midagi asjaolus, et liikmesriikide ametiasutused peavad vastu võtma aktid selle võrdleva hindamise elluviimiseks ja et need aktid on vaidlustatavad. Ühelt poolt võib vaidlustada liikmesriigi ametiasutuse otsuse viia võrdlev hindamine läbi omal algatusel. Teiselt poolt, kui oletada, et hindamise tulemus on vaseühendite suhtes negatiivne ja seega mõjutab apellandi õiguslikku olukorda, oleks otsus turuleviimise luba tagasi võtta vaidlustatav.

2. Õiguslik analüüs

a) Sissejuhatav märkus ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tõlgendamise kohta

44. EUCuTF väidab oma apellatsioonkaebuses, et vaseühendite „asendamisele kuuluvateks aineteks“ kvalifitseerimine ja sellest johtuvalt määrusega nr 1107/2009 kehtestatud korra kohaldamine toimub „vahetult ja otseselt“, ilma et oleks vaja rakendusmeedet ( 10 ).

45. Euroopa Kohtule esitatud tõlgendamisprobleem seisneb seega selles, et kindlaks määrata, kas määruses nr 1107/2009 ette nähtud erieeskirjade vaseühenditele kohaldamine on lihtsalt vaidlusaluse määruse „mõju“ ja määrus ei vaja seega rakendusmeetmeid stricto sensu, või kas – vastupidi – määruse nr 1107/2009 erieeskirjade kohaldamisel komisjoni või liikmesriikide poolt võetud akte tuleb käsitada vaidlusaluse määruse rakendusmeetmetena, sest nendel eeskirjadel on apellandile konkreetne mõju ainult nende aktide kaudu.

46. Teoreetilisemalt võttes on küsimus selles, kas ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimases lauseosas kasutatud verbiga „vajama“ on mõeldud ainult vahetult halduse üldakti „B“ alusel võetud rakendusmeetmeid või kas selle ulatus võib laieneda aktidele, mis võetakse vastu varasema määruse „A“ alusel, aga nende kohaldamiseks tingimata vajaliku määruse „B“ vastuvõtmise tõttu, st kaudses järjestusahelas ehk teatud mõttes järelkajana.

47. Enam ei ole vaja meelde tuletada, et ELTL artikli 263 neljandat lõiku muudeti Lissaboni lepinguga nii, et anda veel kolmaski võimalus seaduslikkuse asjus otse kohtusse pöörduda. Sellest ajast võib „[i]ga füüsiline või juriidiline isik […] esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning halduse üldakti vastu, mis puudutab teda otseselt ega [vaja] rakendusmeetmeid“ ( 11 ).

48. Kuigi Euroopa Kohus on tunnistanud, et see ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmas osa „lihtsustas füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide vastuvõetavuse tingimusi“ ( 12 ), on ta ikkagi pidanud õigeks selle kitsendavat tõlgendamist.

49. Kõigepealt tõlgendas ta mõistet „halduse üldakt“ nii, et „füüsilistele ja juriidilistele isikutele EÜ artikli 230 neljandas lõigus ette nähtud hagi esitamise õiguse muutmise eesmärgiks oli võimaldada esitada nendel isikutel leebematel tingimustel tühistamishagi üldaktide peale, välja arvatud aga seadusandlike aktide peale“ ( 13 ).

50. Seejärel määratleti seoses rakendusmeetmete puudumise tingimusega üldine analüüsiraamistik kohtuasjas, milles tehti 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – esiteks leidis Euroopa Kohus, et kui halduse üldakt vajab rakendusmeetmeid, „on liidu õiguskorra säilitamise kohtulik kontroll tagatud sõltumatult küsimusest, kas need meetmed kehtestab liit või liikmesriigid“ ( 14 ). Nimelt võib üksikisik esimesel juhul vaidlustada rakendusmeetmed otse liidu kohtus ja väita oma hagi põhjenduseks ELTL artikli 277 kohaselt, et alusakt on õigusvastane, ja teisel juhul vaidlustada alusakti kehtivuse liikmesriigi kohtus, kes võib esitada ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotluse abil küsimuse Euroopa Kohtule ( 15 ); – teiseks piirab Euroopa Kohus rakendusmeetmete olemasolu hindamist „sellise isiku seisund[iga], kes tugineb õigusele esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpuosa alusel. Seega ei ole oluline, kas vaidlusalune akt [vajab] rakendusmeetmeid teiste õigussubjektide suhtes“, ( 16 ) ja – kolmandaks tuleb „juhinduda üksnes hagi esemest, ja juhul kui hageja palub akti tühistada vaid osaliselt, tuleb arvesse võtta üksnes rakendusmeetmed, mida see osa aktist [vajab]“ ( 17 ).

51. Euroopa Kohus jätkas kitsendavat tõlgendamist 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsusega T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), milles ta leidis, et liikmesriigi tasandil võetavate meetmete väidetavalt mehaaniline iseloom on küsimus, mis ei oma „tähtsust selle tuvastamisel, kas [kõnealused] määrused vajavad rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses“ ( 18 ). Konkreetselt tähendab see, et „rakendusmeetmete puudumise tingimus ei ole sama mis otsese puutumuse tingimus“ ( 19 ).

52. Jättes seadusandlikud aktid mõistest „halduse üldakt“ välja ja arvates mis tahes akti, mille on liit või liikmesriik vastu võtnud liidu õiguse halduse üldakti alusel, mõiste „rakendusmeede“ sisse, taandas Euroopa Kohus ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa kohaldamisala selle kõige lihtsamale väljendusele.

53. Kui mõistet „vajama“ peaks peale selle tõlgendama nii, et see hõlmab mis tahes akti, mis on vastu võetud liidu akti põhjal, peaksin ma andma õiguse neile, kes järeldasid kõhklematult, et käesoleva ettepaneku punktides 49–51 meelde tuletatud ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tõlgendus ei muudaks praktiliselt midagi üksikisiku võimaluses pöörduda ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel Euroopa Kohtusse ( 20 ).

54. Nagu aga Euroopa Kohus alles hiljuti pidas õigeks meelde tuletada selleks, et teha kindlaks oma pädevus ühise välis- ja julgeolekupoliitika küsimuses, siis ühelt poolt „nõuab harta artikkel 47 – mis kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet – oma esimeses lõigus, et igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, oleks selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus [ja teiselt poolt,] et liidu õigusnormide järgimist tagava tõhusa kohtuliku kontrolli olemasolu on õigusriigi olemuslik tunnus“ ( 21 ). Selle kohta tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et menetluslikud ebamugavused eelkõige maksumuse, kestuse ja esindusnormide osas ei ole tõhusa kohtuliku kaitse nõude järgimise hindamisele sugugi võõrad, vähemasti liikmesriikide suhtes ( 22 ). Ma ei söanda ette kujutada, et see võiks olla teisiti liidu jaoks. Seega, kui nõuda õigussubjektilt, et ta kasutaks täiendavat õiguskaitsevahendit – kui oletada, et see on olemas –, samas kui lubatud võiks olla otsene õiguskaitsevahend, ja seda ilma aluslepingu tingimusi rikkumata, kaasneksid sellega niisugused menetluslikud ebamugavused.

b) Mõiste „vajama“

55. Minu sissejuhatava märkuse järeldus paneb mind mõtlema, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimases lauseosas kasutatud verbi „vajama“ tuleb tõlgendada nii, et sellega on mõeldud ainult rakendusmeetmeid, mis tuleb tingimata vastu võtta vahetult halduse üldakti alusel.

56. Termini „vajama“ sellist tõlgendust kinnitavad selle grammatiline tõlgendamine, EÜ artikli 230 muutmise eesmärk ja õiguskindluse põhimõte.

57. Kõigepealt, kui lähtuda prantsuskeelses versioonis kasutatud sõna mõttest, siis olgu märgitud, et verb „comporter“ (vajama) tähendab „inclure en soi“ (endas vajadust kätkema) ( 23 ). Halduse üldakt, mis ei vaja rakendusmeedet, on seega akt, mille rakendamine ei nõua ega eelda ühtegi täiendavat akti, s.o iseseisev akt ( 24 ).

58. See ei tähenda seega, et ainult asjaolust, et on kindlaks tehtud, et meede on võetud vaidlusaluse halduse üldakti põhjal, piisaks selleks, et selle vastu esitatud hagi rahuldamata jätta. Vastupidi, kuna ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa alusel vaidlustatav halduse üldakt peab olema iseenesest piisav selleks, et seda saaks sellel alusel otseselt vaidlustada, nõuab sõna „vajama“ kasutamine, et kindlaks tehtud meetmel peab olema vahetu põhjuslik seos üldkohaldatava õigusnormiga ( 25 ). Nende kahe akti vahel niisuguse seose puudumise korral ei saa väita, et teine on nõutav või muudetud vajalikuks esimesega.

59. Võimalikult suures ulatuses igasuguste vaidluste ja raskuste vältimiseks tuleks põhjuslik seos samastada õigusliku alusega. Seega ei saaks tegu olla – vastupidi ELTL artikli 277 kohaldamiseks vajaliku õigusliku seose tõlgendusele – vaidlustatud akti kaudse sekkumisega kindlaks tehtud rakendusmeetme vastuvõtmise protsessi ( 26 ). Käesoleval juhul on aga vaidlusalune määrus vaid kaudselt kohaldatav kohtuvaidlusele, mis on algatatud meetmete suhtes, mille on komisjon ja liikmesriigid vastu võtnud otseselt määruse nr 1107/2009 alusel.

60. Seejärel kinnitab grammatilist tõlgendust ELTL artikli 263 neljandasse lõiku seaduslikkuse kontrollimiseks kolmanda õiguskaitsevahendi lisamise eesmärk. Nagu Euroopa Kohus oma 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuse Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) punktis 60 nimelt märkis, oli füüsilistele ja juriidilistele isikutele EÜ artikli 230 neljandas lõigus ette nähtud hagi esitamise õiguse muutmise eesmärk võimaldada nendel isikutel esitada tühistamishagi leebematel tingimustel. „Tühistamishagi vastuvõetavuse tingimusi laiendati Lissaboni lepinguga [nimelt] selleks, et tugevdada füüsiliste ja juriidiliste isikute kohtulikku kaitset Euroopa Liidu aktide vastu, võttes vastu ELTL artikli 263 neljanda lõigu, millega lubatakse selline hagi esitada ka halduse üldaktide peale, mis sellist isikut otseselt puudutavad ja mis ei vaja rakendusmeetmeid“ ( 27 ).

61. Ent mida enam rakendusmeetmete olemasolu tingimuse ulatust laiendatakse, seda enam piiratakse ELTL artikli 263 neljandasse lõiku lisatud laiendamise ulatust.

62. Lõpuks kinnitab vajadust piirata termini „vajama“ ulatust huvi tagada õiguskindlus. Ei tohiks nimelt unustada, et vastavalt 9. märtsi 1994. aasta kohtuotsusele TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) ei või õigussubjekt, kellel oleks ilma igasuguse kahtluseta olnud õigus esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi liidu akti tühistamise nõudes, pärast ELTL artikli 263 kuuendas lõigus hagi esitamiseks ette nähtud tähtaja lõppemist sama akti kehtivust vaidlustada liikmesriigi kohtus. Sama reegel kehtib ELTL artikliga 277 kehtestatud õigusvastasuse vastuväite kohta ( 28 ). Euroopa Kohus kinnitas hiljuti, et Lissaboni lepinguga kehtestatud tühistamishagi vastuvõetavuse tingimuste laiendamise tagajärjel seda kohtupraktikat ei hüljata ( 29 ).

63. Järelikult, mida kaugem on seos halduse üldakti ja rakendusmeetme vahel, seda raskem on õigussubjektil kindlaks teha, kas tal on õigus vaidlustada seda akti ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel otse Üldkohtus. See ebakindlus kujutab mitte ainult ohtu õigussubjekti jaoks – kelle tühistamishagi halduse üldakti peale võib Üldkohus tunnistada vastuvõetamatuks või liikmesriigi kohus võib keelduda eelotsusetaotlust esitamast –, vaid ka ebakindlust liidu õiguskorra siseselt, sest vaidlusaluse halduse üldaktiga seonduva rakendusmeetme kindlakstegemine võib eri isikute või kohtute lõikes olla erinev.

64. Kokkuvõttes kaldun ma grammatilise ja teleoloogilise tõlgenduse nagu ka õiguskindluse põhimõtte põhjal arvama, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimases lauseosas kasutatud verbi „vajama“ tuleb tõlgendada nii, et selles on mõeldud ainult rakendusmeetmeid, mis on tingimata vastu võetud vahetult halduse üldakti alusel.

65. Tõsi on, et vaidlusaluse määruse eraldivõetult arvestamine võib näida kunstlik. Ei ole nimelt kahtlust, et kui asendamisele kuuluvate ainete loetelu oleks lisatud määrusele nr 1107/2009, mitte eraldi määrusele, ei tekiks tõenäoliselt küsimust rakendusmeetmete olemasolu kohta, sest vaseühendite „asendamisele kuuluvaks aineks“ kvalifitseerimise mõju rakenduks tingimata ainult selle määruse rakendusmeetmetega. See kaalutlus ei saa minu arvates analüüsi siiski mõjutada. Kui tegu ei ole võimu kuritarvitamisega või pädevuse jaotuse eeskirja rikkumisega, mis muudaks kõnealuse akti kehtetuks, on õigusinstrumendi valik selle akti vastuvõtja ainupädevuses, mitte Euroopa Kohtu pädevuses.

c) ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa kohaldamine Üldkohtu poolt

66. Üldkohus otsustas, et vaidlusalune määrus on halduse üldakt ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses. Seda kvalifitseerimist ei ole vaidlustatud.

67. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 34 ja 35 asjakohaselt tuvastas, on tegu ühelt poolt halduse üldaktiga, mis on kohaldatav objektiivselt kindlaksmääratud olukordades ja millel on õiguslikud tagajärjed isikukategooriatele üldiselt ja abstraktselt võttes. Teiselt poolt tuleb vaidlusalust määrust käsitada muu kui seadusandliku aktina, sest Euroopa Kohtu poolt ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa kohaldamiseks kehtestatud kriteeriumide kohaselt ei võetud seda vastu seadusandliku tava- või erimenetluse korras.

68. Seevastu leian ma, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta järeldas vaidlustatud kohtumääruse punktides 44, 47 ja 50, et: – „[vaidlusalusel] määrusel on niisuguste juba heakskiidetud asendamisele kuuluvate ainete nagu vaseühendid heakskiidu kehtivusaja kestuse ja pikendamise osas õiguslikud tagajärjed hageja liikmetele ainult määruse kaudu, mille võtab komisjon vastu nimetatud heakskiidu pikendamiseks“, mistõttu on niisugune määrus seega rakendusmeede ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses; – „[vaidlusalusel] määrusel on seoses mittekeemilise asendustoote või taimekahjustajate ennetus- või tõrjemeetodi kohta vaseühendeid sisaldavate taimekaitsevahendite tervise- või keskkonnaohtude võrdleva hindamisega liikmesriikide poolt õiguslikud tagajärjed hageja liikmetele ainult aktide kaudu, mille võtavad vastu liikmesriikide pädevad asutused“, mistõttu on niisugused aktid seega rakendusmeetmed ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses; ja et – „[vaidlusaluse] määruse mõju asendamisele kuuluvat ainet sisaldavate taimekaitsevahendite turuleviimise lubade vastastikuse tunnustamise menetlusele puudutab ainult liikmesriikidele sellekohase taotluse üle otsustamiseks jäetud kaalutlusruumi. Sellel mõjul on aga sel juhul õiguslikud tagajärjed hageja liikmetele ainult aktide kaudu, millega otsustatakse nende liikmete esitatud vastastikuse tunnustamise taotluste üle“, mistõttu on need aktid seega rakendusmeetmed ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses.

69. Arvan nimelt vastupidi sellele, mida Üldkohus otsustas, et eespool nimetatud eri aktid ei ole rakendusmeetmed vaidlusaluse määruse ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses, sest need ei ole vastu võetud vahetult selle põhjal. Vastupidi, kõigi nende aktide õiguslik alus on üks määruse nr 1107/2009 säte.

70. Vaidlusaluse määruse vastuvõtmine oli kindlasti asendamisele kuuluvaid aineid käsitlevate määruse nr 1107/2009 sätete kohaldamiseks vajalik tingimus. Kui toimeaine on vaidlusaluse määrusega kantud asendamisele kuuluvate ainete loetellu, on määruse nr 1107/2009 konkreetsed sätted nende ainete kohta siiski kohaldatavad automaatselt. Vaidlusalune määrus ei ole seega nende meetmete vahetu alus, mille võtavad vastu komisjon või liikmesriigid.

71. Vastupidi, nagu EUCuTF põhjendatult väidab, on vaidlusalusel määrusel konkreetsed õiguslikud tagajärjed per se. Teisisõnu on see iseenesest piisav: vaseühendite [loetellu] kandmine asendamisele kuuluvate ainetena toimub ainuüksi vaidlusaluse määruse kohaselt vahetult ja otseselt.

72. See loetellu kandmine aga ongi just EUCuTF-i esitatud tühistamishagi ese. Seega, kuna meetmetel, mille komisjon või liikmesriigid vajaduse korral määruse nr 1107/2009 alusel vaseühendite suhtes võtavad, ei ole mingit mõju nende kandmisele asendamisele kuuluvate ainete loetellu, ei tule neid arvesse võtta. ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa alusel esitatud tühistamishagi vastuvõetavuse hindamisel tuleb nimelt selleks, et hinnata, kas akt vajab rakendusmeetmeid, võtta aluseks ainult selle isiku seisund, kes tugineb õigusele esitada hagi, ja lähtuda ainult hagi esemest ( 30 ).

73. Peale selle ei saa ma nõustuda komisjoni väitega, et argument rakendusmeetmete aluse – s.o määruse nr 1107/2009, mitte vaidlusaluse määruse – kohta tuleks tagasi lükata, sest Üldkohtu järeldus on „ELTL artikli 263 neljanda lõigu mõttega täiesti kooskõlas“ ( 31 ).

74. ELTL artikli 263 neljandat lõiku küll muudeti selleks, et vältida, et üksikisik oleks kohustatud kohtusse pöördumiseks rikkuma liidu õigust. Seda hoolt ja sellest tulenevalt aluslepingu muutmist tuleb aga siiski näha õiguskaitsevahendite süsteemi üldises raamistikus, nagu see on ette nähtud Euroopa Kohtu poolt ja mille sidusus võimaldab tagada aluslepinguga kehtestatud seaduslikkuse kontrolli süsteemi täielikkuse.

75. Euroopa Kohtu kinnitus, et „EL toimimise leping [kehtestab] esiteks artiklitega 263 ja 277 ning teiseks artikliga 267 õiguskaitsevahendite ja menetluste täieliku süsteemi, milles liidu institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontroll on usaldatud liidu kohtule“, ( 32 ) on seletatav korrigeerimisloogikaga. Euroopa Kohus nimelt kinnitab, et süsteem on täielik, sest tänu vastuvõetamatuse vastuväitele ja eelotsusetaotlusele kehtivuse hindamiseks on „[f]üüsilised ja juriidilised isikud […] selliselt kaitstud üldaktide nende suhtes kohaldamise eest, mida nad ei saa otseselt Euroopa Kohtus vaidlustada erilistel vastuvõetavuse tingimustel, mis on kindlaks määratud [ELTL artikli 263 neljandas lõigus]“ ( 33 ). Täiendavatel seaduslikkuse kontrolli mehhanismidel on seega kompenseeriv funktsioon ( 34 ).

76. Leian, et ühe ELTL artikli 263 neljandas lõigus kehtestatud tingimuse ulatuse laiendamine nii, et välistatakse Euroopa Kohtu tühistamispädevus ühe täiendava õiguskaitsevahendi kasuks, tähendaks süsteemi loogika ümberpööramist. Hüpoteetilise täiendava õiguskaitsevahendi seisukohast ei tule tõlgendada nimelt ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud vastuvõetavuse tingimusi. Tõlgendada tuleb vastupidi vajaduse korral laiendavalt täiendavate õiguskaitsevahendite tingimusi, sest otse liidu kohtusse pöörduda ei ole võimalik.

77. Minu arvates kinnitas seda käsitusviisi Euroopa Kohus kohtuasjas, milles tehti 16. novembri 2000. aasta kohtumäärus Schiocchet vs. komisjon (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Nimelt kinnitas Euroopa Kohus selles, et ELTL artikliga 277 antud võimalus tugineda määruse mittekohaldatavusele võib olla ainult väide hagi põhjenduseks, mitte selle hagi ese, ja et „järelikult tuleb hagide endi vastuvõetavust hinnata nende nõuete seisukohast, olenemata võimalikest vastuvõetamatuse vastuväidetest, mis võidakse nende põhjenduseks esitada“ ( 35 ).

78. Järelikult, kuna EUCuTF tugines määruse nr 1107/2009 vastu vastuvõetamatuse vastuväitele, ei ole minu arvates ebaloogiline tugineda selle määruse eeskirjadele vaidlusaluse määruse peale esitatud tühistamishagi sisuliste küsimuste analüüsimisel, aga mitte võtta neid arvesse nimetatud hagi vastuvõetamatuse hindamisel. Käesoleval juhul näib mulle, et EUCuTF järgis seega täielikult õiguskaitsevahendite suhestatust, kui ta vaidlustas ühelt poolt vaidlusaluse määruse ja tugines teiselt poolt oma hagi põhjenduseks vastuvõetamatuse vastuväitele määruse nr 1107/2009 vastu.

79. See menetluslik valik eristab pealegi käesolevat kohtuasja kohtuasjast, milles tehti 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsus T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Esmapilgul võib näida, et viimati nimetatud kohtuasi puudutab samalaadset mehhanismi, nimelt juhtumit, kus üks andmeelement, mis on põhioluline rakendusmääruse X kohaldamiseks, mille alusel võetakse vastu rakendusmeetmed, on kindlaks määratud rakendusmäärusega Y.

81. Apellandid ei tuginenud siiski vastuvõetamatuse vastuväitele, vaid palusid mõlemad määrused tühistada. Selle kohtuotsuse punktis 40 Euroopa Kohtu poolt kindlaks tehtud rakendusmeetmed põhinevad sõnaselgelt mõlemal kõnealusel määrusel: kui litsentsitaotlused põhinevad komisjoni 28. märtsi 2011. aasta rakendusmäärusel (EL) nr 302/2011, millega avatakse teatavate koguste suhkru erakorraline imporditariifikvoot turustusaastaks 2010/2011 ( 36 ), siis nende taotluste kohta seejärel liikmesriigi ametiasutuste poolt tehtud otsustes kohaldatakse koefitsiente, mis on kehtestatud komisjoni 19. aprilli 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 393/2011, millega kehtestatakse jaotuskoefitsient ajavahemikul 1.‑7. aprillini 2011 taotletud impordilitsentside väljaandmiseks suhkrutoodetele teatavate tariifikvootide alusel ning peatatakse kõnealuste litsentside taotluste esitamine ( 37 ).

82. Nimelt otsustas Euroopa Kohus 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) punktis 40, et „[m]is puudutab aga rakendusmäärusi nr 302/2011 ja nr 393/2011, siis need tekitavad apellantide jaoks õiguslikke tagajärgi üksnes siseriiklike asutuste selliste õigusaktide kaudu, mis on vastu võetud rakendusmääruse nr 302/2011 alusel vastusena litsentsitaotlustele“. Euroopa Kohus võttis siiski hooleks täpsustada, et „[s]iseriiklike asutuste otsused litsentside andmise kohta [kohaldavad] asjaomaste ettevõtjate suhtes rakendusmääruses nr 393/2011 kindlaks määratud koefitsiente“, mistõttu „otsused nende litsentside andmisest täieliku või osalise keeldumise kohta kujutavad endast seega rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses“.

83. Seevastu käesolevas kohtuasjas ei palu EUCuTF tühistada määrust, mille alusel võetakse vastu võimalikud rakendusmeetmed.

3. Järeldus esimese väite kohta

84. Kuna Üldkohtu poolt kindlaks tehtud rakendusmeetmed on meetmed, mis ei põhine vahetult mitte vaidlusalusel määrusel, vaid määrusel nr 1107/2009, leian, et EUCuTF-i esitatud esimese väitega tuleb nõustuda. Seega tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles Üldkohus otsustas, et vaidlusalune määrus vajab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses.

85. Seetõttu analüüsin ma teist ja kolmandat väidet ainult teise võimalusena.

B. Kolmas väide EUCuTF-i või tema liikmete isikliku puutumuse kohta

86. Analüüsin kõigepealt kolmandat väidet. Nimelt puudutab teine väide EUCuTF-i ja tema liikmete tõhusa kohtuliku kaitse puudumise küsimust juhul, kui tal ei oleks õigust esitada hagi otse liidu kohtule. Kolmas väide aga puudutab apellandi isikliku puutumuse tingimust. Järelikult, kui kolmas väide peaks olema põhjendatud, võiks tühistamishagi, mille EUCuTF esitas Üldkohtule, veel rahuldada, tingimusel, et vaidlusalune määrus puudutab teda ka otseselt.

87. Küsimus, kas EUCuTF-i ja tema liikmete õigus tõhusale kohtulikule kaitsele seati vaidlustatud kohtumäärusega ohtu, tekib seega vaid juhul, kui Üldkohus tunnistas EUCuTF-i hagi vastuvõetamatuks ELTL artikli 263 neljanda lõigu õige tõlgenduse põhjal. Seega näib loogilisem teise ja kolmanda väite analüüsimise järjekord ümber pöörata ( 38 ).

1. Poolte argumendid

88. Apellant heidab oma kolmanda väitega Üldkohtule ette, et see otsustas vaidlustatud kohtumääruse punktides 22, 31 ja 32, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellanti ja tema liikmeid isiklikult.

89. Esiteks väidab apellant, et vaidlusalune määrus puudutab EUCuTF‑i isiklikult, kui võtta arvesse eriasjaolusid ( 39 ) ja tema rolli vaseühenditele kui toimeainetele taimekaitsevahendites kohaldatava õigusliku raamistiku konfiguratsioonis.

90. Esiteks oli EUCuTF tema sõnul ainus, kes teatas vaseühenditest, et need kantaks direktiivi 91/414 I lisasse. EUCuTF oli tema sõnul ka ainus, kes taotles vaseühendite toimeainena heakskiidu pikendamist, ja ainus, kes esitas toimeainetoimiku kõigi tootjate nimel ning esitas selle toimiku 2015. aasta juulis.

91. Teiseks osales EUCuTF tema sõnul menetluses, mille tulemusel võeti vastu õigusnormid, mis kehtisid vaseühendite suhtes kuni vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseni. Apellant peab eelkõige silmas rakendusmäärust 2015/232, mis võeti tema sõnul vastu uurimuste ja dokumentide alusel, mille oli tema ise edastanud, ja pärast seda, kui tal oli palutud esitada oma märkused vaseühendeid käsitleva hindamisaruande kohta.

92. Kolmandaks väidab apellant, et asendamisele kuuluvate ainete loetelu, mis kiideti heaks vaidlusaluse määrusega, oli koostatud ainult ühe dokumendi tulemuste alusel, mis põhines lõplikul hindamisaruandel vaseühendite kohta, mille oli komisjon vastu võtnud EUCuTF-i abiga, kes ainsana esindas taotlejaid.

93. Neljandaks oli EUCuTF tema sõnul komisjoni „koostööpartner“ kogu vaidlusaluse määruse koostamise protsessi vältel ning pidas kirjavahetust selle institutsiooniga ja osales temaga peetud koosolekul vaseühendite „asendamisele kuuluvate ainetena“ kvalifitseerimise teemal.

94. Eespool öeldut arvestades on apellant seisukohal, et samamoodi, nagu Euroopa Kohus otsustas 17. jaanuari 1985. aasta kohtuotsuses Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon (11/82, EU:C:1985:18), oleks tulnud EUCuTF-ile omistada õigus esitada hagi, kuna käesoleva kohtuasja konkreetsetel asjaoludel komisjon teadis, et vaidlusalune määrus puudutab apellanti otseselt ja isiklikult.

95. Teiseks väidab apellant, et vaidlusalune määrus puudutab ka EUCuTF‑i liikmeid isiklikult.

96. Ühelt poolt esindab EUCuTF tema sõnul kõiki liidus tegutsevaid taimekaitsevahenditena kasutatavate vaseühendite tootjaid. Seepärast eksis Üldkohus, kui ta tuvastas vaidlustatud kohtumääruse punktis 31, et vaidlusalune määrus puudutab EUCuTF-i ja tema liikmeid samamoodi nagu kõiki teisi ettevõtjaid, arvestades, et kõik liidus taimekaitsevahenditena kasutatavate vaseühendite tootjad on EUCuTF-i liikmed või tegutsevad mõne tema liikme nimel turustajana.

97. Kooskõlas eespool öelduga sätestab määruse nr 1107/2009 artikli 15 lõige 1, et toimeaine heakskiidu pikendamise taotluse esitab toimeaine tootja. Vaidlusalune määrus puudutab apellandi sõnul vaseühendeid ja mõjutab nende heakskiidu pikendamise menetlust, nagu märgib Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 41 ja 42. Väidetavalt saavad pikendamist taotleda ainult EUCuTF ja tema liikmed, sest nemad on ainsad taimekaitsevahenditena kasutatavate vaseühendite tootjad liidus. Pealegi taotles väidetavalt ainult EUCuTF vaseühendite toimeainena heakskiidu pikendamist ja esitas toimeainetoimiku kõikide tootjate nimel.

98. Tema sõnul otsustas Üldkohus 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Sony Computer Entertainment Europe vs. komisjon (T‑243/01, EU:T:2003:251, punkt 75), et asjaolu, et hagejal on liidus ainsana luba importida mängukonsooli PlayStation®2, on hageja isikliku puutumuse hindamise oluline element.

99. Teiselt poolt on EUCuTF-i hagi ese vaseühendite kandmine vaidlusaluse määrusega asendamisele kuuluvate ainete loetellu püsivate, bioakumuleeruvate ja toksiliste ainete (PBT) kohta kehtestatud kriteeriumide ekslikult kohaldamise tõttu anorgaaniliste ainete suhtes. Vaseühendid on väidetavalt ainus anorgaaniline aine asendamisele kuuluvate ainete loetelus. Seepärast eristab ja individualiseerib nende ühendite nimetatud loetellu kandmise ainus alus EUCuTF-i ja tema liikmeid.

100. Apellant väidab, et eespool öeldut arvestades on vaidlusalune määrus – ehkki see on vormiliselt rakendusmäärus – tegelikult komisjoni otsus, arvestades selle õiguslikke tagajärgi vaseühenditele ja seega EUCuTF-ile ja tema liikmetele kui selle toimeaine ainsatele tootjatele.

101. Komisjon on seisukohal, et kolmas väide, millega EUCuTF oma apellatsioonkaebust põhjendab, on põhjendamatu.

102. Esiteks tuvastas Üldkohus põhjendatult, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellanti isiklikult.

103. Nagu Üldkohus komisjoni arvates vaidlustatud kohtumääruse punktis 22 õigusega tuvastas, ei anna ükski kõnealuse õigusakti säte apellandile menetluslikke õigusi. Asjaolu, et apellandil võis olla teabevahetus komisjoniga vaidlusaluse määruse koostamise teemal, ei ole komisjoni sõnul piisav selleks, et anda apellandile õigus esitada hagi, kui kohaldatav õigusakt ei anna talle menetluses osaleja staatust.

104. Asjaolu, et apellant teatas vaseühenditest nende kandmiseks direktiivi 91/414 I lisasse, ei puutu komisjoni sõnul teemasse, sest vaidlusalune määrus seda küsimust ei käsitle.

105. Mis puutub argumenti, et apellant on ainus, kes oli taotlenud vaseühendite heakskiidu pikendamist, siis ainult see asjaolu ei ole piisav tema individualiseerimiseks. Selles suhtes rõhutab komisjon, et vastavalt määruse nr 1107/2009 artikli 15 lõikele 1 võib pikendamistaotluse esitada iga toimeaine tootja, mitte ainult selle menetluse taotleja, mille tulemusel toimeaine algselt heaks kiideti.

106. Teiseks on komisjon seisukohal, et Üldkohus otsustas põhjendatult, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellandi liikmeid isiklikult.

107. Komisjoni sõnul tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 29 põhjendatult meelde 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsusest Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 47) tulenevat kohtupraktikat, mille kohaselt võimalus vaidlusaluse meetme vastuvõtmisel enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele meedet kohaldatakse, ei tähenda mingil moel, et meede neid subjekte isiklikult puudutab, kui seda kohaldatakse vaidlusaluse aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel.

108. Seega ei tõendanud apellant komisjoni arvates, et tema liikmed moodustavad suletud tootjakategooria või -rühma ja et teised ettevõtjad ei või olla potentsiaalselt samas olukorras, nagu seda märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 31.

109. Komisjoni arvates apellant eksib, kui ta tugineb 30. septembri 2003. aasta kohtuotsusele Sony Computer Entertainment Europe vs. komisjon (T‑243/01, EU:T:2003:251). See kohtuotsus tehti – nagu tema sõnul Üldkohus tunnistas oma 19. veebruari 2008. aasta kohtumääruses Apple Computer International vs. komisjon (T‑82/06, EU:T:2008:46) – väga konkreetse tehiolude ja õiguslike asjaolude kogumi kohta, mis eristasid äriühingut Sony igast teisest tegelikust või potentsiaalsest ettevõtjast. Käesoleval juhul ei esine ühtegi sellele kohtuasjale, milles tehti nimetatud kohtuotsus, omast õiguslikku ega faktilist asjaolu.

2. Õiguslik analüüs

110. Kuna EUCuTF määratleb ennast taimekaitsevahendite tootmises kasutatavate vaseühendite tootjate ühendusena ( 40 ), on tal põhimõtteliselt õigus esitada tühistamishagi ainult siis, kui ettevõtjatel, keda ta esindab, või mõnel neist on õigus esitada hagi individuaalselt või kui tal on põhjendatud huvi ( 41 ).

111. Selle kohtupraktika põhjal, mida on meelde tuletatud vaidlustatud kohtumääruse punktis 19, otsustas Üldkohus, et EUCuTF ei saanud väita, et tal on põhjendatud huvi, sest käesolevas kohtuvaidluses kõne all oleva õigusakti ükski säte ei anna talle menetluslikke õigusi ja tal ei olnud mingit osa vaidlusaluse määruse koostamises ( 42 ).

112. Üldkohus tuvastas samuti, et vaidlusalune määrus puudutab apellandi liikmeid ainult nende objektiivse vaseühendite tootjate staatuse tõttu, kellest mõnel on seda ainet sisaldavate taimekaitsevahendite turuleviimise load, samamoodi nagu iga teist ettevõtjat, kes on tegelikult või potentsiaalselt samas olukorras. Üldkohus järeldas sellest, et apellandi liikmed ei ole seega neid eristavas olukorras ( 43 ).

113. Vastupidi sellele, mida väidab EUCuTF, ei tähelda ma ühtegi õigusnormi rikkumist nendes Üldkohtu järeldustes ega tagajärgedes, mille Üldkohus nendest vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 tuletab, nimelt, et kuna isikliku puutumuse tingimus ei ole täidetud, ei saa EUCuTF-i esitatud hagi tunnistada ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa alusel vastuvõetavaks.

a) EUCuTF-i seisukoht

114. Kuigi kolmas EUCuTF-i väide on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punkti 22 kohta, ei vaidlusta ta asjaolu, et ta ei täitnud „läbirääkija“ osa vaseühendite kandmiseks vaidlusaluse määruse lisas esitatud loetellu ega et kohaldatav õigusnorm ei näe ette ühtegi menetluslikku tagatist tema kasuks.

115. Nimelt, kuigi EUCuTF tugineb asjaolule, et ta oli olnud komisjoni „koostööpartner“ ja osalenud ühel koosolekul tervishoiu peadirektoraadi ametnikega, ei tugine ta siiski ühelegi konkreetsele menetluslikule õigusele, mis annaks talle erilise õigusliku seisundi, mis võiks teda individualiseerida ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses ( 44 ).

116. Teised argumendid, millele EUCuTF tugineb oma isikliku puutumuse tõendamiseks, ei ole samuti põhjendatud. Ühelt poolt ei ole mingit mõju toimingutel, mida ta tegi selleks, et vaseühendid kantaks direktiivi 91/414 I lisasse, ja tema osalemisel menetluses, mille tulemusel võeti vastu rakendusmäärus 2015/232 toimeaine „vaseühendid“heakskiitmise tingimuste kohta. Nimelt ei individualiseeri need teda kõnealuse hagi raames, sest vaidlustatud akti ese ei ole stricto sensu toimeaine „vaseühendid“ luba, vaid selle tunnustamine ainena, mis kuulub asendamisele muu menetluse tulemusel kui see, mille tulemusel see aine kanti direktiivi 91/414 I lisasse.

117. Teiselt poolt ei ole EUCuTF – vastupidi sellele, mida ta väidab – olukorras, mis oleks sarnane sellega, mille kohta tehti 17. jaanuari 1985. aasta kohtuotsus Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon (11/82, EU:C:1985:18), kuna ükski vaidlusaluse õigusakti konkreetne säte ei kohustanud komisjoni võtma arvesse selle akti tagajärgi, mille ta kavatses vastu võtta, EUCuTF-i või selle liikmete konkreetsele olukorrale.

118. Seega võis Üldkohus ilma õigusnormi rikkumata otsustada, et EUCuTF ei saanud tugineda põhjendatud huvile vaidlusaluse määruse tühistamise suhtes.

b) EUCuTF-i liikmete õigus esitada hagi

119. Alates 15. juuli 1963. aasta kohtuotsusest Plaumann vs. komisjon (25/62, EU:C:1963:17) „[t]eised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, saavad väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga“. See isikliku puutumuse tõlgendus kehtib ka siis, kui vaidlustatud akt on halduse üldakt ( 45 ).

120. Tuleb märkida, et apellant ei sea konkreetselt kahtluse alla vaidlustatud kohtumääruse punkti 27, milles Üldkohus tuvastas, et vaidlusalune määrus on niisuguse ulatusega, kuna ühelt poolt on see kohaldatav objektiivselt kindlaksmääratud olukordadele, käesoleval juhul nimelt toimeaine omaduste tõttu, ja teiselt poolt sellel on õiguslikud tagajärjed isikukategooriatele üldiselt ja abstraktselt võttes, s.o kõikidele ettevõtjatele, kelle tegevus on seotud ühega selle määruse lisasse kantud ainetest.

121. Apellant ei väitnud ka, et Üldkohus oleks rikkunud õigusnormi või moonutanud faktilisi asjaolusid, kui ta tuvastas vaidlustatud kohtumääruse punktis 30, et „[vaidlusaluse] määruse põhjendusest 4 nähtub, et sellele määrusele lisatud loetelu on koostatud hindamisaruandes, EFSA järeldustes, esialgses hindamisaruandes ning sellega seotud lisades, vastastikuste eksperdihinnangute aruannetes või ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1272/2008, mis käsitleb ainete ja segude klassifitseerimist, märgistamist ja pakendamist ning millega muudetakse direktiive 67/548/EMÜ ja 1999/45/EÜ ja tunnistatakse need kehtetuks ning muudetakse määrust (EÜ) nr 1907/2006 [(ELT 2008, L 353 lk 1)] kohases klassifikatsioonis esitatud teabe alusel“. EUCuTF ei kritiseeri ka samas punktis Üldkohtu tehtud järeldust, et vaidlusalune määrus käsitleb määruse nr 1107/2009 artikli 80 lõike 7 kohaldamist, mille alusel komisjon pidi hiljemalt 14. detsembriks 2013 koostama asendamisele kuuluvate ainete loetelu.

122. Seepärast leian, et Üldkohus võis ilma õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtumääruse punktis 31 järeldada, et vaidlusalune määrus ei puuduta apellandi liikmeid isiklikult, kuna seda määrust kohaldati neile nende objektiivse vaseühendite tootjate staatuse tõttu samamoodi nagu kõikidele teistele ettevõtjatele, kes on tegelikult või potentsiaalselt samas olukorras, ja isikliku puutumuse tingimus ei ole seega nende suhtes täidetud.

123. Argument, et kõik vaseühendite tootjad on EUCuTF-i liikmed, ei vii selles suhtes vastupidisele järeldusele.

124. Ühelt poolt ei saa EUCuTF-i liikmeid samastada vaidlusaluse määruse vastuvõtmise ajal kindlaks tehtud või tehtavate isikute – ja seega isikute, keda see võib isiklikult puudutada – piiratud rühmaga, sest see rühm võib pärast määruse jõustumist laieneda. Nimelt, isegi kui seda võib olla raske ette kujutada, ei ole Euroopa Kohus sellest „suletud rühma“ paindlikust käsitusest kunagi kõrvale kaldunud ( 46 ).

125. Teiselt poolt ei tähenda võimalus meetme vastuvõtmisel enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele meedet kohaldatakse, mingil moel, et meede neid subjekte isiklikult puudutab, kui seda kohaldatakse kõnealuse aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel ( 47 ).

126. Vaidlusaluse määruse vastuvõtmise ajal ei olnud vaseühendite kandmist asendamisele kuuluvate ainete loetellu otsustatud apellandi liikmete erilisi omadusi arvesse võttes, vaid seetõttu, et see aine vastas kriteeriumidele, mille alusel käsitada seda määruse nr 1107/2009 II lisa punkti 4 tähenduses püsiva ja toksilise ainena ( 48 ).

127. Selles suhtes asjaolu, et vaseühendid on, nagu väidab apellant, ainus kõnealuses loetelus märgitud anorgaaniline aine, EUCuTF-i liikmete isiklikku puutumust ei mõjuta. Tegelikult ei mõjuta see asjaolu kuidagi seda, et vaidlusaluse määruse õiguslikud tagajärjed on apellandi liikmetele kohaldatavad ainult nende objektiivse vaseühendite tootja staatuse tõttu ( 49 ).

3. Järeldus kolmanda väite kohta

128. Üldkohus võis ilma õigusnormi rikkumata otsustada vaidlustatud kohtumääruse punktides 22 ja 31, et EUCuTF ei saanud väita, et tal on põhjendatud huvi, ja et tema liikmed ei olnud olukorras, mis neid individualiseeriks. Järelikult võis ta ka ilma õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 järeldada, et kuna isikliku puutumuse tingimus ei ole täidetud, ei saa EUCuTF-i esitatud hagi tunnistada ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa alusel vastuvõetavaks.

129. Järelikult tuleb kolmas väide, millega apellant oma apellatsioonkaebust põhjendab, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

C. Teine väide EUCuTF-i ja tema liikmete tõhusa kohtuliku kaitse kohta

1. Poolte argumendid

130. Oma teise väitega heidab apellant Üldkohtule ette, et see otsustas vaidlustatud kohtumääruse punktides 52–60, et tema hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätmine ei jäta teda ilma tema ja tema liikmete õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele.

131. Apellant väidab, et EUCuTF-i liikmed ei saaks vaidlustada liikmesriigi rakendusmeedet, mis võimaldaks tal seada kahtluse alla vaidlusaluse määruse õiguslikke tagajärgi. Nimelt väidab apellant, et kui liikmesriigi ametiasutus otsustab läbi viia vaseühendite võrdleva hindamise, otsustamata need ühendid hindamise tulemusel asendada, ei saa ta seda „otsust“ vaidlustada, kuna tal puudub õigus esitada kaebus akti peale, mis teda ei kahjusta.

132. EUCuTF-i liikmed oleksid seega sunnitud põhjustama selle, et liikmesriigi ametiasutus võtaks vastu negatiivse otsuse, et nad saaksid selle vaidlustada ja kaebuse raames vaidlustada vaseühendite kvalifitseerimise aineks, mis kuulub asendamisele.

133. Apellant on aga seisukohal, et vastupidi sellele, mida kinnitab Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 54 ja 55, ei taga õigus pöörduda liikmesriigi kohtutesse ja võimalus pöörduda vaidlusaluse määruse kehtivuse hindamiseks eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole temale või tema liikmetele õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Esiteks ei oleks negatiivse otsuse tegemine vaseühendite heakskiidu pikendamise kohta absoluutselt kindel. Seepärast ei saaks apellant ja tema liikmed kunagi vaidlustada vaidlusalust määrust, mille õiguslikud tagajärjed jääksid kestma määramata ajaks. Teiseks, isegi kui tehtaks negatiivne otsus, ja sõltumata võimalusest pöörduda eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole, tuleks apellandil ja tema liikmetel kanda vaseühendite kvalifitseerimisest „asendamisele kuuluvaks aineks“ tingitud halduskoormus ja rahalised kulud.

134. Komisjon peab seda väidet vastuvõetamatuks, kuna EUCuTF üksnes kordab Üldkohtus esitatud argumente, nimetamata ometi ühtegi õigusnormi, mida oleks vaidlustatud kohtumääruses rikutud. Teise võimalusena peab ta väidet põhjendamatuks.

2. Õiguslik analüüs

135. Pean vastupidi komisjonile teist apellandi esitatud väidet vastuvõetavaks.

136. Esiteks nimetab apellant sõnaselgelt vaidlustatud kohtumääruse punktid. Teiseks kritiseerib ta põhjendatult Üldkohtu arutluskäiku apellandi liikmete kohtuliku kaitse kohta ja leiab, et Üldkohtu järeldus selle kohta kujutab endast õigusnormi rikkumist.

137. Sellegipoolest pean tõdema, et Üldkohus ei rikkunud igal juhul ühtegi õigusnormi. Nimelt, isegi kui süsteemi „täielikkust“ on doktriinis laialdaselt kritiseeritud, kuna see on vahel illusoorne, Üldkohus vaid kohaldas Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt on EL toimimise lepingu artiklitega 263 ja 277 ühelt poolt ja artikliga 267 teiselt poolt kehtestatud täielik õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteem eesmärgiga tagada liidu aktide seaduslikkuse kontroll, usaldades selle liidu kohtule ( 50 ).

138. Selle raames on füüsilised või juriidilised isikud, kes ei saa ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud vastuvõetavuse tingimustest tulenevalt vaidlustada liidu halduse üldakte otse liidu kohtus, nimetatud aktide nende suhtes kohaldamise eest kaitstud võimalusega vaidlustada nendes aktidega kaasnevaid rakendusmeetmeid ( 51 ).

139. Nimelt, „[k]ui selliste aktide rakendamine kuulub liidu institutsioonide pädevusse, võivad [füüsilised või juriidilised] isikud esitada ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud tingimustel nende rakendusaktide peale hagi otse liidu kohtule ning nad võivad hagi põhjendamisel tugineda ELTL artikli 277 kohaselt asjaomase üldakti ebaseaduslikkusele. Kui nende õigusaktide kohaldamine kuulub liikmesriikide pädevusse, võivad nad tugineda asjaomase liidu akti kehtetusele siseriiklikus kohtus ning paluda viimasel pöörduda ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtu poole eelotsuse küsimustega“ ( 52 ).

140. Käesoleval juhul, kui Euroopa Kohus otsustab mitte järgida minu tõlgendust halduse üldaktile, „mis ei vaja rakendusmeetmeid“, siis oleks Üldkohus võinud põhjendatult tuvastada, et vaidlusalune määrus vajab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lause tähenduses.

141. Nii määrust nr 1107/2009 kui ka vaidlusalust määrust peaks sel juhul saama kontrollida teise võimalusena. Vaidlusalune määrus ei ole küll rakendusmeetmete õiguslik alus otseses mõttes. Euroopa Kohtu praktika ei nõua siiski niisugust rangust selle õigusliku seose kindlaksmääramisel, mis peab ühendama vaidlustatud akti ja akti, mille kohta on esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, selleks et ELTL artikkel 277 oleks kohaldatav ( 53 ). Vastuvõetamatuse vastuväite vastuvõetavuse hindamise raames on küsimus selles, kas selle normi puudumisel, mille vastu on esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, oleks olnud võimalik vaidlustatud akti vastu võtta ( 54 ).

142. Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et võimalikke rakendusmeetmeid, mis võetakse määruse nr 1107/2009 alusel, ei saaks kehtestada, kui vaseühendid ei oleks eelnevalt kantud vaidlusaluse määrusega asendamisele kuuluvate ainete loetellu.

143. Peale selle viiks vaidlusaluse määruse vastu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite tagasilükkamine välja selleni, et see määrus oleks puutumatu igasuguse kohtuliku kontrolli suhtes, sest otse vaidlustamine Euroopa Kohtus oleks välistatud rakendusmeetmete tõttu, mida see määrus „vajab“. Niisugune puutumatus oleks vaieldamatult vastuolus õigusel rajaneva liiduga, mis nõuab, et kontrollitakse liidu institutsioonide aktide kooskõla eelkõige EL toimimise lepinguga ja liidu õiguse üldpõhimõtetega ( 55 ). Niisugune puutumatus kujutaks endast seega lünka õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteemis, mis on EL toimimise lepinguga kehtestatud selleks, et usaldada liidu aktide seaduslikkuse kontrollimine Euroopa Kohtule. See süsteem ei oleks järelikult enam täielik.

3. Järeldus teise väite kohta ja täiendavad märkused ELL lepingu artikli 19 mõju kohta

144. Eespool esitatud märkustest tuleneb, et kui Euroopa Kohus peaks lugema esimese väite põhjendamatuks, siis ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtumääruse punktis 60, et apellandi argument tõhusa kohtuliku kaitse kohta tuleb tagasi lükata. Isegi kui EUCuTF ei saa ELTL artikli 263 neljandas lõigus osutatud vastuvõetavuse tingimuste tõttu vaidlusalust määrust vaidlustada otse liidu kohtus, saab ta – nagu Üldkohus sisuliselt märkis selle kohtumääruse punktis 61 – väita, et see määrus on kehtetu, pädevates kohtutes täiendava õiguskaitsevahendi raames.

145. Seda järeldust ei sea kahtluse alla argument, et apellandil ei ole võimalik liikmesriikide läbiviidud võrdlevat hindamist vaidlustada nii kaua, kuni liikmesriigi ametiasutused otsustavad vaseühendeid sisaldava taimekaitsevahendi luba pikendada, sest niisugune otsus ei muudaks apellandi õiguslikku olukorda ja Hispaania kohtud ei käsitaks seda seega vaidlustatava aktina.

146. Nagu nimelt Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 59 sisuliselt otsustas, kehtestab ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik liikmesriikidele kohustuse kehtestada vajalikud õiguskaitsevahendid tõhusa õiguskaitse tagamiseks liidu õigusega reguleeritud valdkondades.

147. Peale selle ei muuda Tribunal Supremo (kõrgeim kohus, Hispaania) ja Tribunal Constitucionali (konstitutsioonikohus, Hispaania) kohtupraktika nõude kohta, mille kohaselt peab olema põhjendatud huvi hagi esitamiseks ja millele EUCuTF oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks tugineb, ELTL artikli 263 ulatust.

148. Kuna ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik paneb liikmesriikidele tulemuskohustuse, „on liikmesriikide kohtutel kohustus tõlgendada neile esitatud hagidele kohaldatavaid vastuvõetavuse tingimusi ja menetluskorda, nagu nõuet, et peab olema põhjendatud huvi, võimalikult suures ulatuses nii, et seda korda saaks kohaldada viisil, mis aitab saavutada Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 meelde tuletatud eesmärki tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse“ ( 56 ).

149. Peale selle, kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, siis tuleks tuvastada, et „liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või täiendava taotluse põhjal tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevad õigused“ ( 57 ). Nendel asjaoludel oleks asjaomase liikmesriigi ülesanne kehtestada liikmesriigi kohtutes liidu õiguse tagamiseks uued õiguskaitsevahendid ( 58 ).

150. Kahes eelmises punktis nimetatud lahendused kujutavad küll teatavat paradoksi rangusega, millega Euroopa Kohus tõlgendab tühistamishagi vastuvõetavuse tingimusi ( 59 ). Need oleksid siiski kooskõlas ELL artikli 19 loogikaga ja ainsad, millega saab tagada, et liidu kodanike kohtulikus kaitses ei oleks lünka.

151. Kokkuvõttes olen eespool esitatud kaalutlusi arvestades seisukohal, et teine väide, millega apellant oma apellatsioonkaebust põhjendab, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

VII. Apellandi hagi vastuvõetavus ja Üldkohtule tagasi saatmine

152. Apellandi poolt tema apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud väidete analüüsimise lõpus leian, et esimese väitega tuleb nõustuda. Seega tuleks vaidlustatud kohtumäärus tühistada osas, milles Üldkohus otsustas, et vaidlusalune määrus vajab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lause tähenduses.

153. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha ise asjas lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.

154. Kuna käesoleval juhul jättis Üldkohus hagi läbi vaatamata vastuvõetavuse kontrollimise staadiumis, ei saa Euroopa Kohus hagi sisulistes küsimustes ise otsust teha. Seevastu on tal olemas vajalikud andmed selleks, et teha lõplik otsus esimese astme menetluses komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohta. Nii EUCuTF kui ka komisjon avaldasid oma seisukoha küsimuses, kas vaidlusalune määrus puudutab EUCuTF‑i otseselt. Kuna on tuvastatud, et vaidlusalune määrus on halduse üldakt, ja seda ei ole vaidlustatud, on see ainus ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lausega kehtestatud tingimus, mida ei ole veel analüüsitud.

155. Apellant väidab, et vaidlusalune määrus puudutab teda ja tema liikmeid otseselt. Ta tuletab eelkõige meelde ühelt poolt, et vaidlusalune määrus kvalifitseerib toimeaine „vaseühendid“„asendamisele kuuluvaks toimeaineks“, kohaldades sellele otseselt määruse nr 1107/2009 sisulisi sätteid. Selliselt kehtivad vaseühenditele rangemad tingimused kui toimeainetele, mis ei kuulu asendamisele. Teiselt poolt tuleneb see tagajärg otseselt vaidlusalusest määrusest ega jäta komisjonile tulevastes vaseühendite heakskiidu pikendamise menetlustes või liikmesriikide ametiasutustele riigisiseste vaseühendeid sisaldavate taimekaitsevahendite lubade pikendamise või vastastikuse tunnustamise taotluste menetlustes mingit kaalutlusruumi vaseühendite „asendamisele kuuluvaks aineks“ kvalifitseerimisel.

156. Seevastu komisjon leiab, et vaidlusalune määrus ei saa apellanti ega tema liikmeid otseselt puudutada, sest EUCuTF-i esile toodud tagajärjed ei tulene otseselt vaseühendite kandmisest asendamisele kuuluvate ainete loetellu, vaid võimalikest komisjoni või liikmesriikide hilisematest otsustest, mille vastuvõtmine eeldab suurt kaalutlusõigust. Seepärast ei vasta vaidlusalune määrus tema arvates otsese puutumuse tingimustele.

157. Nimelt puudutab vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale, millele komisjon tugineb, liidu akt füüsilist või juriidilist isikut otseselt, kui see „avaldab otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jäta akti rakendama kohustatud adressaatidele mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid [liidu] õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme“ ( 60 ).

158. Käesoleval juhul aga leian ma – vastupidi sellele, mida väidab komisjon – et vaidlusalune määrus avaldab otsest mõju apellandi õiguslikule olukorrale, ilma et liidu institutsioon või liikmesriigi ametiasutused peaksid sekkuma. Nimelt juba ainuüksi asjaolu, et vaseühendid kanti vaidlusaluse määrusega asendamisele kuuluvate ainete loetellu, muudab selle aine õiguslikku korda.

159. Kuigi komisjonil ja liikmesriikidel on toimeaine heakskiidu pikendamise või taimekaitsevahendite lubade pikendamise taotluste raames ja määruse nr 1107/2009 artiklis 50 ette nähtud võrdleva hindamise puhul teatav kaalutlusruum, ei ole neil mingit kaalutlusõigust vaseühendite „asendamisele kuuluvateks aineteks“ kvalifitseerimise ega järelikult ka kohaldatava korra suhtes. Komisjoni või liikmesriikide kaalutlusruum on kohaldatav ainult määruse nr 1107/2009 kohaldamise raames. See määrus aga ei ole see, mida apellant palub tühistada.

160. Seetõttu olen ma seisukohal, et apellandil on õigus esitada vaidlusaluse määruse peale tühistamishagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lause alusel, kuna see on halduse üldakt, mis puudutab teda otseselt ja mis ei vaja rakendusmeetmeid selle õigusnormi tähenduses.

VIII. Järeldus

161. Näib vaieldamatu, et õigussubjektil nagu EUCuTF (või ühel tema liikmetest) ei ole õigust esitada hagi määruse nr 1107/2009 peale. Nimelt ei ole kaks kolmest ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lause tingimusest täidetud. Ühelt poolt, ehkki see määrus on ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses halduse üldakt, vajab see tingimata rakendusmeetmeid. Teiselt poolt ei muuda see puudutatud isikute õiguslikku olukorda, ilma et komisjon või liikmesriigid kasutaksid kaalutlusõigust.

162. Seega näib mulle, et apellant järgis täielikult aluslepinguga kehtestatud ja Euroopa Kohtu poolt pidevalt meelde tuletatud õiguskaitsevahendite seoste toimimise loogikat. Ta vaidlustab tühistamishagiga määruse, millega kaasneb tema jaoks teda kahjustava korra kohaldamine, ja viitab selle otsese hagi raames selle määruse õigusvastasusele, millega kehtestatakse ELTL artikli 277 alusel see erandikord. Niisugune hagimenetluse dünaamika tagab ühelt poolt apellandi tõhusa kohtuliku kaitse, aga teiselt poolt ka liidu õiguskorra kindluse. Nimelt pakub see ühtse lahenduse seaduslikkuse probleemile ühe ühtse menetluse abil, mis on kiirem ja vähem kulukas kui mitu hüpoteetilist ja tulevast eelotsusetaotlust.

163. Esitatud põhjendusi arvestades teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada järgmiselt: Esimese võimalusena: 1. Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 27. aprilli 2016. aasta kohtumäärus European Union Copper Task Force vs. komisjon (T‑310/15, ei avaldata, EU:T:2016:265). 2. Tunnistada European Union Copper Task Force’i tühistamishagi komisjoni 11. märtsi 2015. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/408 peale, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1107/2009 (taimekaitsevahendite turulelaskmise kohta) artikli 80 lõiget 7 ja kehtestatakse asendamisele kuuluvate ainete loetelu, vastuvõetavaks. 3. Saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse sisulise otsuse tegemiseks. 4. Otsustada kohtukulude jaotuse üle hiljem. Teise võimalusena, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et esimene väide on põhjendamatu: 1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2015, L 67, lk 18.

( 3 ) Vt ka apellatsioonkaebus, mis esitati 16. veebruari 2016. aasta kohtumääruse Industrias Químicas del Vallés vs. komisjon (T‑296/15, ei avaldata, EU:T:2016:79) peale (kohtuasi C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés vs. komisjon), ja minu sama päeva ettepanek selles kohtuasjas.

( 4 ) EÜT 1991, L 230, lk 1; ELT eriväljaanne 03/11, lk 332.

( 5 ) ELT 2009, L 104, lk 23.

( 6 ) ELT 2009, L 309, lk 1.

( 7 ) ELT 2011, L 153, lk 1.

( 8 ) ELT 2015, L 39, lk 7.

( 9 ) Need kolm eeskirja on järgmised: toimeaine heakskiidu pikendamine, niisuguseid aineid sisaldavate taimekaitsevahendite turuleviimise loa hankimine või pikendamine ja turuleviimise lubade liikmesriikide vahel vastastikuse tunnustamise käivitamine.

( 10 ) Vt apellatsioonkaebuse punkt 36.

( 11 ) ELTL artikli 263 neljas lõik. Kohtujuristi kursiiv.

( 12 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 57).

( 13 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 60; kohtujuristi kursiiv). Nagu ma olen juba märkinud, viib see tõlgendus välja paradoksini, et kohtuasi, milles tehti kohtuotsus, 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), lõppeks uuesti vastuvõetamatuse tuvastamisega, kuigi see põhjustas ELTL artikli 263 neljanda lõigu muutmise (vt minu ettepaneku punkt 58 kohtuasjas Stichting Woonpunkt jt vs. komisjon (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 14 ) Kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 28).

( 15 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 29).

( 16 ) Kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 30).

( 17 ) Kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 31).

( 18 ) Punkt 42. Vt ka kohtuotsused, 10.12.2015, Canon Europa vs. komisjon (C‑552/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:804, punkt 47), ja 10.12.2015, Kyocera Mita Europe vs. komisjon (C‑553/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:805, punkt 46).

( 19 ) Kohtumäärus, 14.7.2015, Forgital Italy vs. nõukogu (C‑84/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:517, punkt 43).

( 20 ) Vt selle kohta Mastroianni, R. ja Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union“, American University International Law Review, 2015, (30:4), lk 443–795, eriti lk 793. Need autorid lähevad koguni nii kaugele, et kirjutavad, et mõiste „rakendusmeetmed“ tõlgendamine ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lauseosa tähenduses Euroopa Kohtu poolt muudab liidu kohtutesse pöördumise üksikisikutele „praktiliselt võimatuks“ („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts“).

( 21 ) Kohtuotsus, 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 73).

( 22 ) Seepärast otsustas Euroopa Kohus, et „[nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisatud, tähtajalise töö kohta 18. märtsil 1999. aastal sõlmitud] raamkokkuleppe sätteid tuleb koostoimes tõhususe põhimõttega tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud menetlusnormid, mis kohustavad tähtajalise töölepingu alusel töötajat esitama uue hagi sobiva sanktsiooni määramise nõudes pärast seda, kui kohus on tuvastanud kuritarvituse järjestikuste tähtajaliste lepingute kasutamisel, kui see tekitab nimetatud töötajale paratamatult selliseid ebamugavusi seoses menetlusega, see tähendab eelkõige seoses menetluskulude, menetlusele kuluva aja ja esindusõigusega, mis muudavad talle liidu õiguskorras antud õiguste kasutamise ülemäära raskeks“ (kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punkt 64; kohtujuristi kursiiv). Kui Euroopa Kohus analüüsib probleemi tõhususe põhimõtte seisukohast, tuletab ta selle kohtuotsuse punktis 59 meelde, et võrdväärsuse ja tõhususe nõuded „väljendavad liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kohtulik kaitse“ (kohtujuristi kursiiv).

( 23 ) Vt Dixel Dictionnaire – Le Robert, 2011. aasta väljaanne.

( 24 ) Vt Euroopa põhiseaduse lepingu artikli III-365 lõike 4 kohta, mis on identne ELTL artikli 263 neljanda lõiguga, Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, lk 488. Vt ka Blumann, C., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne“, L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, kirjastus Pedone, 2014, lk 77–100, eriti lk 98. Teised aluslepingu keeleversioonid väljendavad seda mõtet paremini. Nii on ingliskeelses versioonis kasutatud sõna „entail“, mis on verbide „necessitate“ (vajaduse tingima), „make necessary“ (vajalikuks muutma), „require“ (nõudma), „need“ (vajama) või veel „demand“ (nõudma) sünonüüm (vt Oxford Thesaurus of English, 2. tr, Oxford University Press, 2004). Vt ka poolakeelne versioon: „nie wymagają środków wykonawczych“ või veel portugalikeelne versioon „que não necessitam de medidas de execução“ (kohtujuristi kursiiv).

( 25 ) Vt selle kohta Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?“, European Journal of Legal Studies, 2016, kd 9, nr 1, lk 103–172, eriti lk 124.

( 26 ) Alates kohtuotsusest, 13.7.1966, Itaalia vs. nõukogu ja komisjon (32/65, EU:C:1966:42), on Euroopa Kohus otsustanud, et üldkohaldatav õigusnorm, mille õigusvastasuse küsimus tõstatatakse ELTL artikli 277 alusel, peab olema „hagi esemeks olevale juhtumile otseselt või kaudselt kohaldatav“ (EKL, lk 594; kohtujuristi kursiiv). Seda reeglit kohaldab Üldkohus jätkuvalt (vt eelkõige kohtuotsus, 12.6.2015, Plantavis ja NEM vs. komisjon ja EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, punkt 51)).

( 27 ) Kohtuotsus, 14.3.2017, A jt (C‑158/14, EU:C:2017:202, punkt 68).

( 28 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 6.3.1979, Simmenthal vs. komisjon (92/78, EU:C:1979:53, punkt 39).

( 29 ) Kohtuotsus, 14.3.2017, A jt (C‑158/14, EU:C:2017:202, punkt 69).

( 30 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punktid 30 ja 31).

( 31 ) Komisjoni vastus apellatsioonkaebusele, punkt 30.

( 32 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 92). See väide esineb esimest korda kohtuotsuse, 23.4.1986, Les Verts vs. parlament (294/83, EU:C:1986:166) punktis 23. Seda on sellest alates mitmel korral korratud. Vt eelkõige kohtuotsused, 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 40); 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 57); 28.4.2015, T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, punkt 45), või veel 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 66).

( 33 ) Kohtuotsus, 23.4.1986, Les Verts vs. parlament (294/83, EU:C:1986:166, punkt 23). Kohtujuristi kursiiv.

( 34 ) Vt selle kohta Berrod, F., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paris, 2003, nr 294 eelotsusetaotluse ja nr 834 õigusvastasuse vastuväite kohta, ning Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Brüssel, 2007, lk 129 ja 213.

( 35 ) Punkt 25; kohtujuristi kursiiv.

( 36 ) ELT 2011, L 81, lk 8.

( 37 ) ELT 2011, L 104, lk 39.

( 38 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 18).

( 39 ) Vt apellatsioonkaebuse punkt 62: „The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force […]“ (kohtujuristi kursiiv).

( 40 ) Vt EUCuTF-i apellatsioonkaebuse punkt 11.

( 41 ) Vt selle kohta tühistamishagi kohta, mille esitas üks ühendus komisjoni ühe lõpliku otsuse peale riigiabi küsimuses, kohtuotsus, 22.6.2006, Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (C‑182/03 ja C‑217/03, EU:C:2006:416, punkt 56).

( 42 ) Vt vaidlustatud kohtumääruse punkt 22.

( 43 ) Vt vaidlustatud kohtumääruse punkt 31.

( 44 ) Vt selle kohta kohtumäärus, 17.2.2009, Galileo Lebensmittel vs. komisjon (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, punkt 53).

( 45 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 36).

( 46 ) Vt hiljutise kohaldamise kohta kohtuotsus, 24.11.2016, Ackermann Saatzucht jt vs. parlament ja nõukogu (C‑408/15 P ja C‑409/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:893, punkt 39).

( 47 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 23.4.2009, Sahlstedt jt vs. komisjon (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika), ning 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Vt vaidlusaluse määruse põhjendus 6.

( 49 ) Asjaolu, et Üldkohus oli 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Sony Computer Entertainment Europe vs. komisjon (T‑243/01, EU:T:2003:251) seisukohal, et see, et apellandil oli liidus ainsana luba importida mängukonsooli PlayStation®2, oli apellandi isikliku puutumuse hindamisel oluline element, minu arvates seda järeldust ei muuda. Apellant ei tõendanud kuidagi selle kohtuotsuse käesolevas asjas asjassepuutuvust. Euroopa Kohus on juba kinnitanud „ainuimportija“ korral, et see asjaolu ei muuda halduse üldakti olemust, „kui on selge, et see kuulub kohaldamisele selles õigusaktis määratletud ja selle eesmärgiga seotud õigusliku või faktilise olukorra alusel“ (kohtuotsus, 14.7.1983, Spijker Kwasten vs. komisjon, 231/82, EU:C:1983:220, punkt 10).

( 50 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 75 ja joonealuses märkuses 32 viidatud kohtupraktika. Vt arvukatest kommentaaridest eelkõige Meij, A., „Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon“ teoses De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, lk 301–312; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne“, R.A.E, 2013, lk 825–835; Waelbroeck, D., ja Bombois, T., „Des requérants “privilégiés“ et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen“, Cahiers de droit européen, 2014/1, lk 21–76; Van Malleghem, P.-A., ja Baeten, N., „Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What is a “Regulatory Act“ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami“, Common Market Law Review, 2014, kd 51, lk 1187–1216.

( 51 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 28), ja 28.4.2015, T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, punkt 30).

( 52 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 93). Vt ka kohtuotsused, 19.12.2013, Telefónica vs. komisjon (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 29), ja 28.4.2015, T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, punkt 31).

( 53 ) Vt üheks näiteks, kus Euroopa Kohus nõustus läbi vaatama õigusvastasuse vastuväidet akti vastu, mis ei olnud vaidlustatud akti õiguslik alus, kohtuotsus, 28.6.2005, Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Vt selle kohta Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis“, Common Market Law Review, 1974, lk 366–386, eriti lk 374.

( 55 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus, 29.6.2010, E ja F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punkt 44).

( 56 ) Kohtumäärus, 14.7.2015, Forgital Italy vs. nõukogu (C‑84/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:517, punkt 66).

( 57 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 104).

( 58 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 103 koostoimes punktiga 104).

( 59 ) Vt selle kohta Arnull, A., „Arrêt “Inuit“: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires“, Journal de droit européen, 2014, lk 14–16, eriti lk 15. Autor räägib „paradoksist“, sest „Euroopa Kohus kehtestab liikmesriikide kohtutele nõuded, mida ta ise ei ole valmis täitma“.

( 60 ) Kohtuotsus, 13.3.2008, komisjon vs. Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, punkt 47). Kuigi Euroopa Kohus arendas selle tõlgenduse välja ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa kohta, ei näe ma põhjust, miks see ei võiks kehtida ka kolmanda lauseosa kohta. Vt selle kohta minu ettepaneku punkt 66 ja joonealune märkus 21 kohtuasjas Stichting Woonpunkt jt vs. komisjon (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).