ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõike 2 sätetest nende koostoimes tuleneb, et apellant võib apellatsioonimenetluses toetuda kõigile asjassepuutuvatele argumentidele, kuid ainsaks tingimuseks on see, et apellatsioonkaebus ei tohi muuta Esimese Astme Kohtu vaidluse eset.

Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.

Kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega.

Nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.

Seetõttu, kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames. Sellest tuleneb, et riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööd ei saa käsitleda riigile tehtud tööna, kui puudutatud isik ei olnud formaalselt seotud riigi alalise esindusega. Samal põhjusel ei saa ka tööd, mis on tehtud riigi äriühingutele, mis kuuluvad ühte äriühingute kategooriasse, käsitleda riigile tehtud tööna.

(vt punktid 47, 48, 54, 58 ja 59)
Kohtuasi C-262/06

Deutsche Telekom AG

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)

„Telekommunikatsioonisektor — Universaalteenus ja kasutajate õigused — Mõiste „Kohustused”, mis tuleb ajutiselt säilitada — Direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artikli 27 esimene lõik ja direktiivi 2002/22/EÜ (universaalteenuse direktiiv) artikli 16 lõike 1 punkt a — Kõnesideteenuste tariifid — Kohustus saada ametiasutuse luba”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 28. juunil 2007 I ‐ 10059

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 22. november 2007 I ‐ 10074

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused – Õiguslik raamistik – Direktiiv 2002/21 – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/21, artikli 27 esimene lõik ja direktiiv 2002/22, artikli 16 lõike 1 punkt a)

Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artikli 27 esimest lõiku ning direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul artikli 16 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ajutiselt tuleb säilitada enne uut õiguslikku raamistikku kehtinud siseriikliku õigusega sätestatud niisuguse kohustuse kehtivus, mille kohaselt peab asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavatel ettevõtjatel olema lõppkasutajatele osutatavate kõnesideteenuste tariifide jaoks luba, ja ka seda sätestavate haldusaktide kehtivus.

Neil sätetel on tegelikult sama eesmärk – tagada vana ja uue õigusliku raamistiku vaheline järjepidevus, sõltumata ettevõtjatele pandud kohustuste laadist ja alusest.

Seda tõlgendust ei muuda asjaolu, et ajutise olukorra lõpetamise otsuse tegemine, mis sõltub direktiivi 2002/21 artiklis 16 nimetatud turuanalüüsi läbiviimisest, on usaldatud reguleerivale asutusele, kuna see asutus ei tee midagi muud peale selle, et tagab kehtiva õigusega pandud kohustuste täitmise, mis tuleneb uuest õiguslikust raamistikust. Tegelikult määratleb nimetatud õiguslik raamistik need kohustused, mida muudetakse, säilitatakse või mis tunnistatakse kehtetuks.

(vt punktid 22, 36, 43 ja resolutiivosa)
EÜ artiklis 234 sätestatud menetluses on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud otsuse langetama.

Pelgalt asjaolu, et Euroopa Kohtult on palutud abstraktset ja üldist vastust, ei saa kaasa tuua eelotsusetaotluse vastuvõetamatust. EÜ artikliga 234 loodud õigusalase koostöö süsteemile on tunnuslik, et Euroopa Kohus vastab talle esitatud ühenduse õiguse tõlgendamise küsimusele pigem abstraktselt ja üldiselt ning siseriiklikul kohtul tuleb tema menetluses olev kohtuasi lahendada Euroopa Kohtu vastust arvesse võttes.

Direktiivi 97/67 „Ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta” artikli 7 lõiget 2 – mille kohaselt võivad rahvusvaheline post ja otsepost jääda reserveerituks vastavalt sama artikli lõikes 1 sätestatud hinna- ja kaalupiirangutele, kui see on vajalik universaalteenuse säilimiseks – tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel reserveerida rahvusvahelise posti teenuse osutamise universaalteenuse osutajale vaid siis, kui nad tõendavad, et

— mittereserveerimise korral oleks takistatud universaalteenuse osutamine või

— reserveerimine on vajalik selleks, et universaalteenust saaks osutada majanduslikult vastuvõetavatel tingimustel.

Kõnesoleva direktiivi artikli 7 lõike 2 eesmärk on tagada universaalteenuse säilimine eelkõige vajalike ressursside andmisega, et universaalteenus saaks toimida majanduslikult tasakaalustatud tingimustes. Kuid mainitud sättes ette nähtud tingimust ei saa taandada üksnes majanduslikule aspektile, kuna ei saa välistada, et esineb muid põhjusi, miks liikmesriigid võivad kooskõlas EÜ artikli 86 lõikega 2 otsustada reserveerida rahvusvahelise posti selle tagamiseks, et universaalteenuse osutajale määratud eriülesannete täitmine ei muutuks võimatuks. Niisugused põhjused nagu otstarbekus, mis on seotud postisektori üldise olukorraga, sealhulgas postisektori liberaliseerimisastmega ajal, mil tehakse rahvusvahelist posti puudutav otsus, ei ole piisavad, et õigustada rahvusvahelise posti reserveerimist, välja arvatud juhul, kui mittereserveerimise korral oleks takistatud universaalteenuse osutamine või kui reserveerimine on vajalik universaalteenuse osutamiseks majanduslikult vastuvõetavatel tingimustel.

(vt punktid 31, 40 ja 41, 50 ning resolutiivosa)
Liidetud kohtuasjad C-260/06 ja C-261/06

Kriminaalmenetlused, milles süüdistatavad on

Daniel Escalier ja Jean Bonnarel

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Montpellier)

„Taimekaitsevahendid — Paralleelne import — Turuleviimise loa andmise kord — Lubatavus — Tingimused — Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 10. juulil 2007 I ‐ 9719

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 8. november 2007 I ‐ 9737

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kaupade vaba liikumine – Koguselised piirangud – Samaväärse toimega meetmed

(EÜ artiklid 28 ja 30; nõukogu direktiiv 91/414)

Liikmesriik võib kehtestada turuleviimise loa andmise lihtsustatud korra sellise taimekaitsevahendi paralleelsele impordile, mis pärineb teisest liikmesriigist, kus sellele taimekaitsevahendile on selline luba juba antud, kui põllumajandusettevõtja impordib toodet üksnes oma põllumajandustegevuse vajadusteks, kusjuures sel viisil antud turuleviimise luba on seotud iga ettevõtjaga isiklikult.

Proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt on kaupade vaba liikumise kaitsmiseks siiski nõutav, et taimekaitsevahendite turuleviimist reguleerivate õigusnormide kohaldamist piirataks niivõrd, kui see on vajalik keskkonna ning inimeste ja loomade tervise kaitse õiguspäraselt taotletavate eesmärkide saavutamiseks. Selle turuleviimise loa andmist ei tohi seada sõltuvusse imporditud toote tähistamisest asjaomase ettevõtja kaubamärgiga, kui asjaomase ettevõtja puhul on tegemist põllumajandusettevõtjaga, kes impordib paralleelselt toodet üksnes oma põllumajandustegevuse vajadusteks. Sellele loale ei tohi kehtestada lõivu, mis ei ole vastavuses kuludega, mis tekkisid kontrolli raames või loataotluse uurimiseks vajalike haldustoimingute käigus. Nende kulude kogumis arvestamine on lubatud siiski tingimusel, et järgitakse proportsionaalsuse põhimõtet.

(vt punktid 37, 50 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-251/06

Firma ING. AUER – Die Bausoftware GmbH

versus

Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz)

„Kaudne maksustamine — Kapitali koondumine — Äriühingu asukoha üleviimine — Äriühingult sissenõutava kapitalimaksu kaotamine”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 21. juunil 2007 I ‐ 9691

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 8. november 2007 I ‐ 9698

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Kapitali koondumise kaudne maksustamine – Kapitaliühingute maksustamine kapitalimaksuga

(Nõukogu direktiiv 69/335, artikli 3 lõike 1 punkt a, artikli 4 lõike 1 punkt g ja artikli 3 punkt b ning artikli 7 lõige 2)

Direktiivi 69/335 kapitali suurendamise [mõiste „kapitali suurendamine“ asemel on edaspidi kasutatud mõistet „kapitali koondumine”] kaudse maksustamise kohta, muudetud direktiiviga 85/303 ning aktiga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta, artikli 4 lõike 1 punkti g ja lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi poolt kapitalimaksuga maksustamise lõpetamine ei takista selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis a mainitud mõnda kategooriasse kuuluva äriühingu käsitamist selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti g tähenduses kapitalimaksu osas kapitaliühinguna, kui ta on viinud oma juhtimise tegeliku keskuse üle sellest liikmesriigist teise liikmesriiki, kus selle maksuga endiselt maksustatakse.

Direktiivi 69/335 artikli 3 lõige 1 määratleb kõigile liikmesriikidele kohustuslikult ja ühetaoliselt need äriühingud, mida selle direktiivi tähenduses loetakse kapitaliühinguteks. Järelikult, kui äriühing tegutseb mõnes nimetatud artikli 3 lõikes 1 mainitud vormis, tuleb seda lugeda direktiivi 69/335 tähenduses kapitaliühinguks ja seega ei saa seda kapitalimaksuga maksustada, kui ta viib oma juhtimise tegeliku keskuse üle ühest liikmesriigist teise, kuna seda ei loeta kapitaliühinguks päritoluliikmesriigis. Seega ei tähenda asjaolu, kui liikmesriik kasutas artikli 7 lõikes 2 sätestatud õigust ja kaotas kapitalimaksu, et kapitaliühingu juhtimise tegeliku keskuse üleviimisel sellest liikmesriigist teise liikmesriiki võiks teine liikmesriik nimetatud tehingu kapitalimaksuga maksustada.

Siiski ei saa sellise tõlgenduse tagajärjel soodustada tegevust, mida iseloomustab fiktiivsete skeemide loomine, mille ainus eesmärk on maksusoodustuse saamine. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasja asjaoludest ilmnevad objektiivsed tõendid, mis annavad tunnistust sellisest kuritarvitavast tegevusest.

(vt punktid 21, 28 ja 29, 35, 45–47 ning resolutiivosa)
Kohtuasi C-143/06

Ludwigs-Apotheke München Internationale Apotheke

versus

Juers Pharma Import-Export GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Hamburg)

„Kaupade vaba liikumine — EÜ artiklid 28 ja 30 — EMP lepingu artiklid 11 ja 13 — Imporditud ravimid, millel ei ole importijariigis müügiluba — Reklaamikeeld — Direktiiv 2001/83/EÜ”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 8. november 2007 I ‐ 9625

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kaupade vaba liikumine – Koguselised piirangud – Samaväärse toimega meetmed – Ravimid

(EÜ artiklid 28 ja 30; EMP leping, artiklid 11 ja 13)

Siseriiklikku keeldu reklaamida müügiloata ravimeid, mida võib asjaomases liikmesriigis müüa erandjuhul, kuid mis on teises liikmesriigis või Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu osaliseks olevas kolmandas riigis seaduslikult ringlusse viidud, tuleb hinnata mitte reklaamimist käsitlevate direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud direktiiviga 2004/27) sätete alusel, vaid EÜ artiklite 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklite 11 ja 13 alusel.

Selline keeld on EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11 vastuolus, juhul kui keeld on kohaldatav niisuguste müügiloata ravimite nimekirjade apteekritele saatmise suhtes, mida võib teisest liikmesriigist või EMP lepingu osaliseks olevast kolmandast riigist importida üksnes erandjuhul, ning kui nimekirjas ei ole muid andmeid peale andmete, mis puudutavad ravimite kaubanime, pakendi mõõtmeid, annust ja hinda.

Seda keeldu ei saa käsitada EÜ artikli 30 ja EMP lepingu artikli 13 alusel kui õigustatud ja vajalikku inimeste elu ja tervise kaitsmiseks, kuna selliste raviminimekirjade keelamisega, mis ei sisalda olulist teavet ravimite omaduste või toime kohta, läheb see kaugemale, kui on vajalik, et saavutada eesmärk tagada müügiloata ravimite importimise erandlikkus müügiloa saamise korra kasuliku mõju säilitamiseks.

(vt punktid 35, 37, 41, 44 ja resolutiivosa)
Kohtuasjas, mis käsitleb nõuet tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikoja otsus, millega keelduti ruumilise kaubamärgi registreerimisest, ei saa tugineda otse tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni sätetele.

Esiteks ei ole ühendus Pariisi konventsiooni osapooleks.

Teiseks on ühenduse seadusandja, kui ta on pidanud vajalikuks anda teatavatele Pariisi konventsiooni sätetele vahetu õigusmõju, neile sätetele määruses nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta otsesõnu viidanud, tehes seda eelkõige seoses absoluutsete keeldumispõhjustega nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 punktides h ja i. Seevastu tuleb märkida, et mainitud lõikes 1 puudub selline viide seoses kaubamärkide eristusvõimega ja et ühenduse seadusandja on kehtestanud selle kohta iseseisva sätte nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 punktis b.

Kolmandaks, kuigi on tõsi, et Pariisi konventsiooni vahetu õigusmõju võib tuleneda viitest sellele konventsioonile intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu artikli 2 lõikes 1, ei saa sellise viite tagajärjeks olla vahetu kohaldatavus, sest see leping ei ole vahetult kohaldatav.

(vt punktid 40–43)
Kohtuasi C-240/06

Hagi esitaja

Fortum Project Finance SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Korkein hallinto-oikeus)

„EÜ artikli 56 lõige 1 — Direktiiv 69/335/EMÜ — Artikli 12 lõike 1 punktid a ja c — Erand sissemaksete topeltmaksustamise keelust — Aktsiatena tehtavad sissemaksed teises liikmesriigis asuvasse äriühingusse — Aktsiate asendamine — Vara võõrandamise maks”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 5. juulil 2007 I - 9415

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 25. oktoober 2007 I - 9433

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Kapitali suurendamise kaudne maksustamine – Kapitaliühingute maksustamine kapitalimaksuga

(Nõukogu direktiiv 69/335, artikli 12 lõike 1 punktid a ja c)

Direktiivi 69/335 kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et artikli 12 lõike 1 punkti c ei kohaldata sellise maksu nagu Soome vara võõrandamise maksu kogumisele, kui väärtpaberid võõrandatakse sissemaksena kapitaliühingule, kes annab nende eest vastutasuna oma uusi aktsiaid. Sellise maksu kogumine on lubatud nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti a alusel.

Sellal kui direktiivi 69/335 artikli 12 lõike 1 punktid a ja b puudutavad kindlat vara kategooriat, nimelt väärtpabereid ja kinnisvara ning ettevõtteid, siis artikli 12 lõike 1 punkti c kohaldatakse üldisemalt igasugusele varale, nimelt „mis tahes varale” ja see kehtestab muu hulgas tehingumakse kogumisele tingimuse, et sellise vara ülekandmise eest „tasutakse muul viisil kui äriühingu osadega või aktsiatega”. Neil asjaoludel ei saa vastavalt kasuliku mõju põhimõttele laiendada direktiivi 69/335 artikli 12 lõike 1 punktis c nimetatud mõistet „mis tahes vara” muule varale kui see, mis on nimetatud artikli 12 lõike 1 punktides a ja b, s.o vastavalt „väärtpaberid” ja „kinnisvara või ettevõtted”. Direktiivi 69/335 artikli 12 lõike 1 punkti c tõlgendamine selliselt, et see viitab „mis tahes varale”, sh artikli 12 lõike 1 punktides a ja b nimetatud varale, toob kaasa selle, et katab täielikult nimetatud punktide sisu ja muudab need mõttetuks ja kasutuks.

(vt punktid 37–39, 43 ja resolutsioon)
Teises liikmesriigis õppival liikmesriigi kodanikul on EÜ artikli 17 lõike 1 kohaselt Euroopa Liidu kodaniku staatus ning nad võivad sealhulgas oma päritoluliikmesriigi suhtes teostada sellega kaasnevaid õigusi. Ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad, mis on seotud asutamislepinguga tagatud põhivabaduste kasutamisega ning muu hulgas need, mis puudutavad EÜ artikliga 18 antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.

EÜ artiklitega 17 ja 18 on vastuolus niisugune tingimus, mis selleks, et saada õppetoetust õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikud toetust taotlevad õppijad on, sisaldab kohustust, et need õpingud oleksid jätkuks päritoluliikmesriigis vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele.

Kahekordne kohustus, et selles liikmesriigis tuleb sooritada õpinguid vähemalt ühe aasta jooksul, ning teises liikmesriigis tuleb jätkata üksnes samade õpingutega, võib isiklike ebamugavuste, täiendavate kulutuste ning sellega kaasnevate võimalike hilinemiste tõttu sundida liidu kodanikke loobuma asjaomasest liikmesriigist lahkumast, et teises liikmesriigis õppida, ning seega ka kasutamast oma EÜ artikli 18 lõikes 1 kinnitatud vabadust seal liikuda ja elada.

Niisugust tingimust ei saa pidada proportsionaalseks eemärgiga, millega tahetakse tagada, et asjaomased õppijad lõpetaksid oma kursused lühikeste tähtaegadega või hõlbustada neil õpingute osas kaalutud valiku tegemist. Niisuguse süsteemi seaduslik eemärk võib olla soov tagada, et õppetoetus oleks antud üksnes neile õppijatele, kes on võimelised oma õpingud lõpetama ja kes suudavad näidata oma tahet õpinguid jätkata ning edukalt ja kiirelt lõpetada. Siiski tundub, et kõnealuse tingimuse määramine niivõrd, kuivõrd tema tagajärg võib tegelikkuses olla õpingute üldise kestuse pikenemine, ei vasta nimetatud eesmärgile ja järelikult on selle saavutamiseks sobimatu.

Lisaks on liikmesriikidel põhimõtteliselt lubatud anda õppetoetust vaid neile õppijatele, kes on üles näidanud teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset, et vältida olukorda, kus õppetoetuste andmine neile õppijatele, kes soovivad oma õpinguid läbida teises liikmesriigis, ei muutuks ebamõistlikuks koormaks, millel võiksid olla tagajärjed selles riigis võimaldatava toetuse kogumahule. Esimese õppeetapi tingimus selles liikmesriigis eelistab tegelikult põhjendamatult asjaolu, mis ei pruugi näidata selle liikmesriigi ühiskonda integreerumise taset toetuse taotluse esitamise hetkel. Seega läheb see tingimus kaugemale, kui on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega ole seega proportsionaalne.

Kõnealune piirang ei ole iseenesest kohane või vajalik tagamaks, et need toetused ei kumuleeruks samalaadsete toetustega, mis on saadud teises liikmesriigis.

(vt punktid 18, 30, 35 ja 36, 39, 43 ja 44, 46, 50 ja 51 ning resolutiivosa)
Kohtuasi C-174/06

Ministero delle Finanze – Ufficio IVA di Milano

versus

CO.GE.P. Srl

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

„Kuues direktiiv — Käibemaks — Maksuvabad tehingud — Kinnisvara rendile andmine — Riigivara”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 25. oktoober 2007 I - 9361

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 B osa punk b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et selline õigussuhe, mille raames antakse isikule õigus, sh ainuõigus vallata ja kasutada riigivara, nimelt merealasid kindlaksmääratud ajaks ja tasu eest, on hõlmatud mõistega „kinnisvara rendile andmine” nimetatud artikli mõttes. Nimelt hõlmab sellise õigussuhte fundamentaalne tunnus, mis on ühine kinnisvara rendile andmisega, tasu eest teatud pinna, nimelt ühe mereala osa kasutusse andmist, tagades teisele lepingupoolele õiguse seda vallata ja kasutada ning välistades kõigi teiste isikute samasuguse õiguse. Käibemaksu neutraalsuse põhimõttest kinnipidamine, samuti kuuenda direktiivi sätete, eelkõige maksuvabastusi puudutavate sätete ühetaoline kohaldamine viivad seega nimetatud õigussuhte samastamiseni kinnisvara rendile andmisega nimetatud direktiivi artikli 13 B osa punkti b mõttes.

(vt punktid 34–36 ja resolutsioon)
Liikmesriik, kes komisjoni otsust riigiabi kohta täites põrkub raskustega, mida ta ette ei näinud ega saanud näha, või saab teadlikuks tagajärgedest, mida komisjon ei ole silmas pidanud, peab jätma need raskused viimase hinnata, tehes ettepanekuid kõnealuse otsuse asjakohaseks muutmiseks. Sellisel juhul peavad komisjon ja asjaomane liikmesriik niisuguste raskuste ületamiseks heas usus koostööd tegema, järgides rangelt EÜ asutamislepingu sätteid ja eelkõige neid, mis puudutavad riigiabi.

Ainus väide, millele liikmesriik võib komisjoni poolt EÜ artikli 88 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu tugineda, on otsuse täitmise täielik võimatus. Olukordade puhul, kus abisummasid nõutakse tagasi suurelt arvult ettevõtjatelt ning sealjuures on kaasatud mitmeid individuaalse arvutamise parameetreid, ei muuda niisugused raskused asjaomaste otsuste täitmist täiesti võimatuks.

Ühenduse õiguse ükski säte ei nõua komisjonilt, et ta ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagastamist määrates fikseeriks tagastatava abi täpse summa. Piisab sellest, kui komisjoni otsus sisaldab andmeid, mis võimaldavad otsuse adressaadil iseseisvalt ja liigsete raskusteta selle summa määratleda.

Liikmesriik, kes on sellise komisjoni otsuse adressaat, millega tunnistatakse antud abi ühisturuga kokkusobimatuks ja määratakse selle tagastamine, rikub EÜ artiklist 10 tulenevat kohustust, kui ta ei esita komisjonile viimase palutud andmeid, mille abil saaks määrata kindlaks tagastatava abi lõplik summa, ega tee midagi selle summa tagastamiseks, väites, et nimetatud summa arvutamiseks usaldusväärset metodoloogiat on võimatu kindlaks määrata.

(vt punktid 45–52)
Kui kauba ekvivalentkaubaga asendamise ja eelneva ekspordiga seotud seestöötlemise (peatamissüsteem) toimingut lõpetades ei ole pädevad ametiasutused määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 2700/2000, artikli 216 alusel takistanud kolmandast riigist pärit kauba imporditollimaksust vabastamist, tuleb neil nimetatud määruse artikli 220 lõike 2 punkti b alusel loobuda selle imporditollimaksu tollivormistusjärgsest sissenõudmisest, kui on täidetud kolm kumulatiivset tingimust. Kõigepealt on vaja, et tollimaks jäi kogumata pädeva ametiasutuse enda vea tõttu, teiseks, et seda ei olnud võimalik mõistlikult avastada tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt, ning lõpuks, et viimane järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata talle lahendada antud kohtuvaidluse konkreetsete asjaolude kogumi ja eelkõige asjaomase maksukohustuslase poolt selleks esitatud tõendite põhjal, kas põhikohtuasjas esineb kirjeldatud olukord.

(vt punkt 35, resolutiivosa punkt 2)