KOHTUJURISTI ETTEPANEK

EVGENI TANCHEV

esitatud 29. oktoobril 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑425/19 P

Euroopa Komisjon

versus

Itaalia Vabariik,

Banca Popolare di Bari SCpA, varem Tercas-Cassa di risparmio della provincia di Teramo SpA (Banca Tercas SpA),

Fondo interbancario di tutela dei depositi,

Banca d’Italia

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Eraõigusliku pankadevahelise konsortsiumi poolt ühe oma liikme toetuseks võetud meetmed – Riigiabi mõiste – Riigile omistatavus – Riigi ressursid

Sisukord

I. Õiguslik raamistik II. Vaidluse taust III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded V. Õiguslik analüüs A. Apellatsioonkaebuse esimene väide, mille kohaselt Üldkohus rikkus ELTL artikli 107 lõiget 1 seoses komisjoni tõendamiskoormisega abimeetme riigile omistatavuse ja selle riigi ressurssidest andmise tuvastamisel 1. Poolte argumendid 2. Hinnang a) Vastuvõetavus b) Sisuline hinnang 1) Sissejuhatavad märkused 2) Esimese väite esimene osa i) Abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide – Üldkohus ei kehtestanud vaidlustatud kohtuotsuses kõrgemat tõendamisstandardit abimeetme puhul, mille on võtnud eraõiguslik üksus ja mitte avalik ettevõtja – Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Üldkohus kehtestas vaidlustatud kohtuotsuses eraõigusliku üksuse võetud abimeetmele kõrgema tõendamisstandardi, peaks ta sedastama, et Üldkohus rikkus seda tehes õigusnormi – Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide on põhjendatud, peaks ta selle siiski tulemusetuna tagasi lükkama ii) Antud abi riigi ressurssidest pärinemise tõendamist puudutav etteheide 3) Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa B. Apellatsioonkaebuse teine väide, mille kohaselt on moonutatud liikmesriigi õigust ja faktilisi asjaolusid 1. Poolte väited 2. Hinnang a) Vastuvõetavus b) Sisuline hinnang VI. Kohtukulud VII. Ettepanek

1. Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tühistada 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Itaalia jt vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), ( 2 ) millega Üldkohus tühistas komisjoni 23. detsembri 2015. aasta otsuse (EL) 2016/1208 riigiabi kohta, mida Itaalia andis Tercase pangale (edaspidi „vaidlusalune otsus“). ( 3 )

2. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, et eraõigusliku pankade konsortsiumi Fondo interbancario di tutela dei depositi (pankadevaheline hoiuste kaitse fond) (edaspidi „FITD“) poolt Banca Tercase (Cassa di risparmio della Provincia di Teramo SpA) (edaspidi „Tercas“) toetuseks võetud meetmed, millele Itaalia Vabariigi keskpank, Banca d’Italia (edaspidi „Banca d’Italia“) andis 7. juulil 2014 loa, kujutas endast ebaseaduslikku ja siseturuga kokkusobimatut abi, mille Itaalia Vabariik on kohustatud tagasi nõudma.

3. Vaidlustatud kohtuotsusega rahuldas Üldkohus Itaalia Vabariigi, Banca Popolare di Bari SCpA (edaspidi „BPB“) ja FITD hagid vaidlusaluse otsuse tühistamiseks põhjendusel, et vaidluse all olevad meetmed ei kujuta endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Üldkohtu sõnul ei olnud täidetud esimene tingimus, millele abimeede peab vastama, et seda saaks kvalifitseerida riigiabiks, kuivõrd FITD poolt Tercase toetuseks võetud meetmed ei olnud omistatavad riigile ega antud riigi ressurssidest.

4. Arvestades, et toetust andev üksus ei olnud riigiasutus ega avalik ettevõtja, vaid eraõiguslik isik, nimelt FITD, tekkis küsimus, kas selle üksuse võetud meetmete omistatavust riigile ja nende rahastamist riigi ressurssidest saab hinnata samal viisil kui konkreetselt avaliku ettevõtja võetud abimeetme puhul või lasus komisjonil rangem tõendamiskoormis. See on käesoleva apellatsioonkaebuse keskne küsimus.

I. Õiguslik raamistik

5. Itaalia pangandusseaduse ( 4 ) artiklis 96-ter on sätestatud: „1. Banca d’Italia, võttes arvesse hoiustajate kaitset ja pangandussüsteemi stabiilsust: a) tunnustab tagatisskeeme, kiites heaks nende põhikirja, tingimusel et need skeemid ei põhjusta maksejõuetusriskide tasakaalustamata jaotumist pangandussüsteemis; b) kooskõlastab tagatisskeemide tegevust panganduskriiside reguleerimise ja järelevalvega; […] d) annab loa sekkumiseks hoiuste tagamise skeemide kaudu ja pankade neist skeemidest väljaarvamiseks; […]“.

II. Vaidluse taust

6. Tercas on erakapitalil põhinev pank, kes tegutseb peamiselt Itaalias Abruzzo piirkonnas.

7. 30. aprillil 2012 otsustas Itaalia majandus- ja rahandusministeerium Banca d’Italia ettepanekul, kes oli Tercases tuvastanud õigusrikkumisi, algatada tema suhtes erihaldusmenetluse. Seejärel nimetas Banca d’Italia erihalduri (edaspidi „erihaldur“), kes pidi Tercast erihaldusmenetluse ajal juhtima.

8. Erihaldur alustas 2013. aasta oktoobris pärast erinevate võimaluste kaalumist läbirääkimisi BPBga, kes on peamiselt Lõuna-Itaalias tegutseva erakapitalil põhineva pangakontserni valdusettevõtja ning kes oli väljendanud oma huvi osaleda Tercase kapitali suurendamises, tingimusel et Tercases viiakse eelnevalt läbi audit ning et FITD katab täielikult selle panga negatiivse omakapitali.

9. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 2, on FITD eraõiguslik pankade konsortsium, mille eesmärk on tagada oma liikmete hoiused. Seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 94/19/EÜ ( 5 ) ülevõtmisega Itaalia õigusesse – tunnustas Banca d’Italia 1996. aastal FITDd kui ühte Itaalias nende õigusnormide alusel kasutada lubatud hoiuste tagamise skeemi.

10. Põhikohtuasja faktiliste asjaolude toimumise ajal kehtinud FITD põhikirja artikli 27 kohaselt sekkub FITD juhul, kui mõne tema liikme suhtes on algatatud sundlikvideerimine, hüvitades selle liikme juures hoiustatud hoiused kuni 100000 euro ulatuses ühe hoiustaja kohta.

11. FITD-l on aga ka õigus sekkuda oma liikmete toetuseks mitte ainult eelmises punktis nimetatud hoiustajate hoiuste tagamisel (kohustuslik sekkumine), vaid ka vabatahtlikult, kui sekkumine võimaldab vähendada kulusid, mida tema liikmed peaksid hoiuste tagamisel kandma (vabatahtlik sekkumine).

12. Nii võib FITD oma põhikirja artikli 28 kohaselt selle asemel, et hüvitada mõne oma liikme sundlikvideerimise korral hoiuste tagamise raames hoiustajatele hoiused, sekkuda selle liikme varade ja kohustuste võõrandamistehingutesse (alternatiivne vabatahtlik sekkumine). Samuti võib FITD oma põhikirja artikli 29 lõike 1 alusel, sõltumata sundlikvideerimise ametlikust algatamisest, otsustada toetada finantseeringutega, tagatistega, osaluste omandamisega või mõnel muul tehnilisel moel mõnda oma liiget, kelle suhtes kohaldatakse erihaldusmenetlust, kui on saneerimisväljavaateid ja võib ette näha väiksemat kulu võrreldes sellega, mis kaasneks FITD sekkumisega selle liikme sundlikvideerimise korral (ennetav vabatahtlik sekkumine, nagu Tercase puhul).

13. FITD täitevkomitee otsustas 28. oktoobril 2013 Tercase erihalduri esitatud taotlusest lähtuvalt vastavalt FITD põhikirja artiklile 29 toetada Tercast kuni 280 miljoni euroga. FITD nõukogu kinnitas selle otsuse 29. oktoobril 2013. Banca d’Italia kiitis kõnealuse toetusmeetme heaks 4. novembril 2013 vastavalt Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 punktile d.

14. Kuigi Banca d’Italia oli talle loa andnud, otsustas FITD kavandatud meetmed siiski peatada, võttes arvesse Tercase majandusliku olukorra, varade ja kohustuste ning kõnealuste meetmete maksualase kohtlemisega seotud ebakindlust. Pärast BPB poolt nõutud Tercase varade auditit tekkis 18. märtsil 2014 FITD ja BPB ekspertide vahel lahkarvamus. See lahkarvamus lahendati hiljem vahekohtumenetluses. Lisaks leppisid FITD ja BPB kokku meetmete maksustamisest tulenevate kulude jagamises juhul, kui kavandatud maksuvabastust ei kohaldata.

15. Pärast meetmete peatamist 18. märtsil 2014 ning tegemaks kindlaks, et Tercase toetuseks meetmete võtmine on majanduslikult soodsam kui selle panga hoiustajate hoiuste hüvitamine, pöördus FITD auditi- ja konsultatsiooniettevõtja poole. Võttes arvesse selle ettevõtja 26. mai 2014. aasta aruannet ja sekkumise kulu võrreldes likvideerimise puhul hoiuste tagamise skeemi raames makstavate hüvitistega, otsustasid FITD täitevkomitee ja nõukogu 30. mail 2014 Tercase toetuseks sekkuda.

16. FITD esitas 1. juulil 2014 Banca d’Italiale uue loataotluse. Banca d’Italia andis 7. juulil 2014 FITD-le loa võtta Tercase toetuseks järgmisi meetmeid: esiteks toetus 265 miljoni euro suuruses summas Tercase negatiivse omakapitali katmiseks; teiseks 35 miljonit eurot tagatisena, et katta Tercase teatava riskipositsiooniga seotud krediidirisk, ja kolmandaks 30 miljonit eurot tagatisena, et katta kulud, mis võivad kaasneda esimese meetme pealt arvestatava maksu tasumisega edaspidi („vaidlusalused meetmed“).

17. Tercase aktsionäride üldkoosolekul 27. juulil 2014 otsustati esiteks katta osaliselt kahjum, muu hulgas vähendades omakapitali nullini ja tühistades kõik ringluses olevad lihtaktsiad, ning teiseks suurendada kapitali 230 miljoni euroni, emiteerides uued lihtaktsiad, mida pakutakse üksnes BPB-le. See kapitali suurendamine toimus 27. juulil 2014.

18. Komisjon palus Itaalia ametiasutustelt 8. augustil ja 10. oktoobril 2014 teavet FITD sekkumise kohta Tercase toetuseks. Need ametiasutused vastasid 16. septembril ja 14. novembril 2014.

19. Komisjon teatas 27. veebruari 2015. aasta kirjas Itaalia Vabariigile otsusest algatada seoses kõnealuse meetmega ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetlus.

20. Komisjon võttis 23. detsembril 2015 vastu vaidlustatud otsuse. Nagu käesoleva ettepaneku punktis 2 on märgitud, tuvastas komisjon selles otsuses, et vaidlusalused meetmed kujutavad endast ebaseaduslikku ja siseturuga kokkusobimatut riigiabi, ning andis korralduse see abi tagasi nõuda. ( 6 )

III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

21. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 3, tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse, kuna komisjon oli ekslikult järeldanud, et vaidlusalused meetmed kujutasid endast riigiabi. Üldkohtu arvates ei vastanud need meetmed esimesele riigiabiks kvalifitseerimise tingimusele, mille kohaselt peab riigisisene meede olema antud otseselt või kaudselt riigi ressurssidest ja olema omistatav riigile. ( 7 )

22. Esiteks tegi Üldkohus sissejuhatava märkuse mõiste „riigi poolt antud abi“ kohta. Üldkohus märkis, et kohtupraktika kohaselt kuuluvad riigist eraldiseisvate üksuste vahendusel antud eelised ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, sest kui see nii ei oleks, saaks riigiabi eeskirjadest mööda hiilida lihtsalt abi andvate iseseisvate institutsioonide loomise teel. Üldkohus on seisukohal, et kuigi selle kohtupraktika eesmärk on vältida, et riigist eraldiseisvate üksuste antud eeliste hulka arvatakse liiga vähe eeliseid, kaasneb sellega ka oht arvata nende hulka liiga palju eeliseid. Järelikult, kui riigist eraldiseisev abi andev üksus ei ole avalik ettevõtja, vaid eraõiguslik üksus, peab komisjon tõendama mitte ainult seda, et riigil on võimalik teostada selle üksuse üle valitsevat mõju, vaid ka seda, et tal oli seda kontrolli konkreetsel juhul võimalik teostada.

23. Teiseks leidis Üldkohus, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et vaidlusalused meetmed on omistatavad riigile.

24. Üldkohus asus seisukohale, et kui abimeedet rakendab selline eraõiguslik üksus nagu FITD, mitte avalik ettevõtja, ei piisa sellest, kui komisjon tõendab, et ametiasutuste tegeliku mõju ja kontrolli puudumine selle üksuse üle on ebatõenäoline. Pigem peab ta tõendama, et asjaomane meede võeti ametiasutuste tegeliku mõju või kontrolli all. Käesolevas asjas komisjon seda ei tõendanud. Esiteks ei kujutanud vaidlusalused meetmed Itaalia õigusega FITD-le antud avaliku võimu volitust, kuna esiteks olid selle konsortsiumi poolt liikmespanga toetuseks võetud taolised sekkumismeetmed, nagu vaidlusalused meetmed, suunatud peamiselt oma liikmespankade erahuvide edendamisele (kuna nende eesmärk oli vältida sundlikvideerimise korral hoiuste hüvitamise raskemaid majanduslikke tagajärgi), ja teiseks seisnes FITD-le Itaalia õigusega antud avaliku võimu volitus üksnes hoiustajatele hüvitise maksmises ja mitte taoliste sekkumismeetmete võtmises. Teiseks, mis puudutab FITD sõltumatust vaidlusaluste meetmete võtmisel, siis leidis Üldkohus, et nende meetmete riigile omistatavust ei saa tuletada järgmistest tunnustest: esiteks nende meetmete jaoks on nõutav luba Banca d’Italialt (sest selline luba anti tingimusel, et järgitakse pangandussektori usaldatavusnõudeid, ilma et Itaalia Pank kontrolliks sekkumise asjakohasust); teiseks Banca d’Italia esindajate kohalolek FITD juhtorganite koosolekutel (sellised esindajad olid pelgalt hääleõiguseta vaatlejad); kolmandaks asjaolu, et Banca d’Italiat teavitati ühelt poolt FITD ning teiselt poolt BPB ja erihalduri vaheliste läbirääkimiste edenemisest (kuna puudusid tõendid selle kohta, et Banca d’Italia kasutas neid kontakte vaidlusaluste meetmete sisu mõjutamiseks); või neljandaks erihalduri pädevus algatada menetlus, mis võib viia selliste vaidlusaluste sekkumismeetmete laadsete meetmete võtmiseni (kuna erihalduri taotlus FITD sekkumiseks ei kohustanud FITDd seda tegema).

25. Kolmandaks leidis Üldkohus, et komisjon ei ole piisavalt tõendanud, et vaidlusalused meetmed anti riigi ressurssidest.

26. Selle järelduse toetuseks märkis Üldkohus esiteks, et FITD-le antud avaliku võimu volitus ei kohusta seda konsortsiumi sekkuma ka ennetavalt, enne sellise maksejõuetuse tekkimist, nõudes oma liikmetelt vajalikke vahendeid. Teiseks leidis Üldkohus, et ametiasutustel ei olnud kontrolli kõnealuste meetmete rahastamiseks kasutatud vahendite üle, kuna esiteks ei võetud neid meetmeid mitte erihalduri initsiatiivil, vaid BPB poolsel erainitsiatiivil ning teiseks ei seisnenud kõnealuste meetmete heakskiitmine Banca d’Italia poolt muus kui nende seaduslikkuse formaalses kontrollis. Kolmandaks rõhutas Üldkohus esiteks, et vaidlusaluse sekkumise rahastamiseks kasutatud sissemakse kohustuslikkus ei tulenenud mitte õigusnormist, vaid FITD põhikirjast, ning teiseks, et võetud meetmed olid FITD liikmete huvides ja FITD juhtorganid olid need ühehäälselt vastu võtnud.

27. Kuna liikmesriigi meetme riigiabiks kvalifitseerimise esimene tingimus ei olnud täidetud, tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse, analüüsimata Itaalia valitsuse, BPB, FITD ja Banca d’Italia teisi väiteid ja argumente.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

28. Käesolevas apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, jätta rahuldamata esimeses kohtuastmes esitatud hagid vaidlusaluse otsuse tühistamiseks osas, milles vaidlustatakse vaidlusaluste meetmete riigile omistatavus ja ressursside päritolu riigilt, saata asi tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse teiste talle esitatud väidete kohta, ning otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

29. Itaalia valitsus, BPB ja Banca d’Italia paluvad Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt. FITD palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse, tulemusetuse ja põhjendamatuse tõttu rahuldamata, jätta vaidlustatud kohtuotsus muutmata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.

V. Õiguslik analüüs

30. Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega. Esimeses väites leiab ta, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 107 lõiget 1 kahel põhjusel, mis mõlemad puudutavad komisjoni tõendamiskoormist abimeetme riigile omistatavuse ja selle riigi ressurssidest andmise tuvastamisel. Teises väites leiab komisjon, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid ja tõlgendas Itaalia õiguse asjakohaseid sätteid vääralt ning need tõsised sisulised ebatäpsused nähtuvad selgelt kohtuasja toimikust.

A. Apellatsioonkaebuse esimene väide, mille kohaselt Üldkohus rikkus ELTL artikli 107 lõiget 1 seoses komisjoni tõendamiskoormisega abimeetme riigile omistatavuse ja selle riigi ressurssidest andmise tuvastamisel

1. Poolte argumendid

31. Apellatsioonkaebuse esimene väide jaguneb kaheks osaks, millest kumbki viitab omaette põhjusel ELTL artikli 107 lõike 1 rikkumisele.

32. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas märgib komisjon, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 ja 131 vea seoses tõendamiskoormisega, mida komisjon peab täitma selle tõendamisel, et vaidlusalused meetmed on omistatavad riigile ja neid on võetud riigi ressurssidest, kuna ta nõudis, et komisjon tõendaks mitte ainult seda, et riigil oli abi andva üksuse üle valitsev mõju, vaid ka seda, et tal oli seda kontrolli konkreetse juhtumi asjaoludel võimalik teostada, üksnes seetõttu, et see üks oli eraettevõtja. Komisjoni arvates ei ole mingit põhjust teha vahet abi andva üksuse avalik-õigusliku või eraõigusliku olemuse alusel, mistõttu isegi kui abi annab eraõiguslik üksus, ei ole komisjon kohustatud tõendama, et ametiasutused on konkreetsel juhul konkreetselt mõjutanud või suunanud seda üksust kõnealust abimeedet võtma. Kohtupraktika ei toeta seda vahetegemist. Komisjon lisab, et FITDd tuleb igal juhul pidada mitte eraõiguslikuks üksuseks, vaid riigi harundiks, kuna talle on antud eriülesanded vastavalt direktiivile 94/19. Seega, kui Euroopa Kohus peakski asuma seisukohale, et komisjonil on eraõigusliku üksuse poolt abi andmisel suurem tõendamiskoormis, ei peaks tal käesolevas asjas sellist suuremat koormist olema. Lõpuks rõhutab komisjon, et kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et komisjonil on eraõigusliku üksuse poolt abi andmisel suurem tõendamiskoormis, oleks tal peaaegu võimatu tõendada, et sellised avalik-õiguslikest ja eraõiguslikest pankadest koosnevate hoiuste tagamise skeemide võetud meetmed, nagu vaidluse all olevad meetmed, kujutavad endast riigiabi. Selle tulemusel saaksid need skeemid kasutada oma olemasolevaid rahalisi vahendeid „alternatiivsete meetmete võtmiseks, et hoida ära krediidiasutuse maksejõuetust“ direktiivi 2014/49/EL ( 8 ) artikli 11 lõike 3 tähenduses, ilma et selle asutuse suhtes oleks algatatud kriisilahendusmenetlust vastavalt direktiivi 2014/59/EL artiklile 32. ( 9 )

33. Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus tegi vea seoses komisjoni tõendamiskoormisega selle tuvastamisel, et vaidlusalused meetmed on omistatavad riigile ja neid rakendatakse riigi ressurssidest, analüüsides ja hinnates komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses esitatud erinevaid tõendeid killustatult, ilma et ta oleks analüüsinud neid tervikuna ja võtnud arvesse nende laiemat konteksti. Seetõttu vaidlustab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktid 96, 100–106, 114, 115, 116 ja 125 ning Üldkohtu hinnangu tingimusele, mille kohaselt peab abimeede olema antud riigi ressurssidest.

34. Itaalia valitsus leiab, et apellatsioonkaebuse esimene väide on ilmselgelt vastuvõetamatu või igal juhul põhjendamatu.

35. Itaalia valitsus väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide (või vähemalt selle esimene osa) on igal juhul vastuvõetamatu, kuna see tõstatab faktiküsimuse, ning et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa on vastuvõetamatu, kuna see tõstatab faktiküsimuse ja kuna apellatsioonkaebuses ei ole märgitud, et selles vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 125–132.

36. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa on Itaalia valitsuse arvates põhjendamatu, kuna komisjon, kes on kohtupraktika kohaselt avaliku ettevõtja võetud abimeetme riigile omistatavuse tuvastamiseks kohustatud tõendama ametiasutuste tegelikku osalemist selle meetme võtmises, on seda enam kohustatud seda tõendama juhul, kui abimeetme on võtnud täielikult iseseisva otsustamisõigusega eraõiguslik üksus. Nende tõendite tõendusjõud, millest viimasel juhul saab järeldada, et abimeede on omistatav riigile, peab olema veelgi suurem, kuna ei ole võimalik tugineda eraõigusliku üksuse ja riigi orgaanilistele sidemetele. Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa on Itaalia valitsuse sõnul samuti põhjendamatu, kuna Üldkohus võttis erinevate tõendite hindamisel arvesse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 tuvastatud „konteksti“ ja asjaolu, et vaidlusalused meetmed olid alternatiiviks Tercase sundlikvideerimise korral hoiustajatele hüvitise maksmisele, mis oli hõlmatud FITD-le antud avaliku võimu volitustega.

37. BPB väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu (selle väite esimene ja teine osa) ning tulemusetu (selle väite esimene osa).

38. BPB väidab, et vastuvõetamatu on esiteks apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa (sest see tõstatab faktiküsimuse), teiseks komisjon väide, et FITDd tuleb pidada riigi harundiks (sest see tõstatab faktiküsimuse, mida esimeses kohtuastmes ei esitatud), ja kolmandaks apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa (sest see tõstatab faktiküsimuse).

39. Igal juhul on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa BPB arvates põhjendamatu, kuna selle asemel, et panna eraõigusliku üksuse poolt abi andmise korral komisjonile suurem tõendamiskoormis abimeetme riigile omistatavuse tuvastamisel, piirdus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67, 69 ja 87–91 sellega, et kohaldas 16. mai 2002. aasta kohtuotsusest Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294) tulenevat kohtupraktikat, võttes ühtlasi arvesse FITD eraõiguslikku laadi. Lisaks on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa igal juhul tulemusetu osas, milles sellega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 69, 89 ja 90, kuna kõnealuse kohtuotsuse punktid 94–132 annavad piisava õigusliku aluse Üldkohtu järelduseks, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa on samuti põhjendamatu ja igal juhul tulemusetu osas, milles sellega vaidlustatakse komisjonile väidetavalt pandud rangem kohustus tõendada, et vaidlusalune riigiabi on antud riigi ressurssidest. Lõpuks leiab BPB, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa ei ole põhjendatud.

40. FITD väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu (selle väite esimene ja teine osa) ning tulemusetu (selle väite esimene osa).

41. FIDT esitab samad vastuvõetamatuse vastuväited nagu BPB.

42. FITD leiab, et apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa on igal juhul tulemusetu, kuna esiteks ei ole Euroopa Kohus pädev faktilisi asjaolusid seoses madalama tõendamisstandardiga uuesti hindama, ja teiseks ei vaidlustata apellatsioonkaebuses Üldkohtu järeldust, et vaidlusaluseid meetmeid ei võetud riigi ressurssidest, mistõttu kuivõrd need tingimused on kumulatiivsed, ei mõjutaks Üldkohtu väidetav viga seoses tõendamisstandardiga, mille kohaselt tuvastatakse meetmete omistatavus riigile, vaidlustatud kohtuotsuse resolutiivosa. FITD väidab lisaks, et apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa ei ole põhjendatud, kuna esiteks ei ole Üldkohtu kehtestatud tõendamisstandard eraõigusliku üksuse võetud abimeetme riigile omistatavuse kindlakstegemiseks kõrgem 16. mai 2002. aasta kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294) kehtestatud standardist, ja teiseks ei esita komisjon apellatsioonkaebuses ühtegi konkreetset etteheidet seoses Üldkohtu kehtestatud tõendamisstandardiga, tõendamaks, et eraõigusliku üksuse võetud abimeede põhineb riigi ressurssidel (ning igal juhul ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktis 134 kirjeldatud kriteerium rangem kohtupraktikas ettenähtust). Lõpuks on apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa FITD arvates põhjendamatu, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 105, 106, 114, 120, 125, 132, 144, 147, 149, 157 ja 161 nähtub, et Üldkohus analüüsis tõendeid tervikuna ja võttis arvesse vaidlusaluse sekkumise konteksti.

43. Banca d’Italia väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide on osaliselt vastuvõetamatu (esimese väite esimene osa osas, milles vaidlustatakse Üldkohtu järeldus, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile), osaliselt põhjendamatu (esimese väite esimene osa osas, milles vaidlustatakse Üldkohtu järeldus, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile, ja esimese väite teine osa) ning osaliselt tulemusetu (esimese väite esimene osa).

44. Banca d’Italia väidab, et apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa ja komisjoni väide, mille kohaselt FITD-d tuleb pidada riigi harundiks, on vastuvõetamatud, kuna need tõstatavad faktiküsimusi.

45. Banca d’Italia arvates ei ole apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa põhjendatud osas, milles sellega vaidlustatakse Üldkohtu järeldus, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile, kuna selliste suure tõendusliku väärtusega tunnuste nagu abi andva üksuse ja riigi vaheliste orgaaniliste sidemete puudumisel ei piisa sellest, kui komisjon esitab „negatiivsed“ või „kaudsed“ tõendid, vaid ta peab esitama „positiivsed“ tõendid selle kohta, et riik osales meetme võtmisel. Igal juhul on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tulemusetu osas, milles sellega vaidlustatakse Üldkohtu järeldus, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile, kuna Üldkohus analüüsis kõiki komisjoni poolt välja toodud tunnuseid ja leidis, et neil puudub tõendusjõud. Samuti on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tulemusetu osas, milles sellega vaidlustatakse Üldkohtu järeldus, et vaidlusaluseid meetmeid ei võetud riigi ressurssidest, kuna vaidlustatud kohtuotsuses ei kehtestanud Üldkohus selles osas kõrgemat tõendamisstandardit. Lõpuks ei ole apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa põhjendatud, kuna esiteks leidis Üldkohus, et igal tõendil üksikult võetuna puudub tõenduslik väärtus, ja teiseks võttis ta arvesse vaidlusaluste meetmete konteksti.

2. Hinnang

46. Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiab komisjon, et Üldkohus tegi vea seoses tõendamiskoormisega, mida komisjon peab järgima selle tuvastamiseks, et abimeede on omistatav riigile ja seda antakse riigi ressurssidest, ning rikkus seega ELTL artikli 107 lõiget 1. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus eksis, kui ta nõudis ainuüksi seetõttu, et abi andev üksus oli eraõiguslik, et komisjon tõendaks ametiasutuste valitsevat mõju selle üksuse suhtes vaidlusaluse meetme vastuvõtmiseni viinud menetluse igas etapis. Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas leiab komisjon, et Üldkohus eksis, kui ta analüüsis komisjoni esitatud erinevaid tõendeid killustatult, jättis need kogumina analüüsimata ega võtnud arvesse nende laiemat konteksti.

a) Vastuvõetavus

47. Esiteks vaidlustavad Itaalia valitsus, BPB, FITD ja Banca d’Italia apellatsioonkaebuse esimese väite esimese osa vastuvõetavuse, kuna see tõstatab faktiküsimuse. Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei kohustanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses nende arvates teda kandma suuremat tõendamiskoormist olukorras, kus abi andev üksus ei ole avalik ettevõtja, vaid eraõiguslik üksus. Pigem piirdus Üldkohus sellega, et kohaldas vaidlusaluste meetmete suhtes, mida võttis eraõiguslik üksus, st FITD, ja mida rahastati selle üksuse hallatavatest vahenditest, kohtupraktikat, mida kohaldatakse juhul, kui abi annab avalik ettevõtja. Itaalia valitsuse, BPB, FITD ja Banca d’Italia arvates järeldub sellest, et komisjon ei viita oma apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas õigusnormi rikkumisele Üldkohtu poolt. Ta vaidlustab Üldkohtu hinnangu faktilistele asjaoludele ja tõenditele. Kuna selline hinnang ei kuulu Euroopa Kohtus kontrollimisele, on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa Itaalia valitsuse, BPB, FITD ja Banca d’Italia arvates vastuvõetamatu.

48. Minu arvates ei saa selle vastuvõetamatuse vastuväitega nõustuda.

49. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas vaidlustab komisjon suurema tõendamiskoormise, mille kandmist Üldkohus tema hinnangul temalt nõuab siis, kui abi on andnud eraõiguslik üksus. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab Euroopa Kohtu järelevalve Üldkohtu tuvastatud asjaolude üle küsimust, kas on järgitud tõendamiskoormist ning tõendite hankimist puudutavaid norme. Küsimus, kas Üldkohus kohaldas faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisel korrektset õiguslikku kriteeriumi, kujutab nimelt endast õigusküsimust, mida Euroopa Kohus võib apellatsioonimenetluses kontrollida. ( 10 ) Seega tõstatab esimese väite esimene osa õigusküsimuse.

50. Rõhutan, et küsimus, kas Üldkohus kohustas vaidlustatud kohtuotsuses eraõigusliku üksuse poolt abi andmisel komisjoni kandma raskemat tõendamiskoormist, on vaidlustatud kohtuotsuse tõlgendamise ja seega vaidluse sisu küsimus. See küsimus ei saa minu arvates mõjutada apellatsioonkaebuse esimese väite esimese osa vastuvõetavust.

51. Teiseks ei ole BPB, FITD ja Banca d’Italia hinnangul vastuvõetav komisjoni väide, mille kohaselt juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et komisjon peab eraõigusliku üksuse poolt abi andmisel kandma suuremat tõendamiskoormist, ei ole see nõue käesolevas asjas kohaldatav, kuna FITD ei ole tüüpiline eraõiguslik üksus, vaid riigi harund. ( 11 ) BPB, FITD ja Banca d’Italia arvates on see faktiküsimus.

52. Ma ei nõustu selle vastuvõetamatuse väitega. Küsimus, kas FITDd tuleb pidada riigi harundiks, kuna ametiasutus on kohustanud teda täitma avalikes huvides olevat ülesannet ja talle on selleks antud laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest tavanormidest, ( 12 ) puudutab minu arvates kohtuasja faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifitseerimist, mida Euroopa Kohus on kohtupraktika kohaselt pädev kontrollima. ( 13 ) Lisaks on õigusküsimus ka see, kas juhul, kui FITDd tuleks pidada riigi harundiks, eristab see asjaolu teda teistest eraõiguslikest üksustest ja kas seetõttu ei tuleks FITD antava abi suhtes kohaldada Üldkohtu poolt nõutavat suuremat tõendamiskoormist, mis kehtib eraõiguslike üksuste antava abi puhul.

53. Kolmandaks väidavad FITD ja BPB, et käesoleva ettepaneku punktis 51 kokkuvõtvalt ära toodud komisjoni väide on vastuvõetamatu, kuna seda ei esitatud esimeses kohtuastmes.

54. Ma ei nõustu selle vastuvõetamatuse väitega. Kohtupraktika kohaselt ei kujuta argument, mida esimeses kohtuastmes ei esitatud, endast uut väidet, mis on apellatsioonimenetluses vastuvõetamatu, kui tegemist on sellise argumendi täiendamisega, mida on Üldkohtule esitatud hagiavalduses sisalduvas väites juba käsitletud. ( 14 ) Väites, et FITDd tuleb pidada riigi harundiks, püüab komisjon tõendada, et seetõttu ei kohaldata FITD poolt antud abi suhtes suuremat tõendamiskoormist, mille Üldkohus on kehtestanud eraõigusliku üksuse poolt abi andmise suhtes. Seega ei ole komisjoni väide, et FITD on riigi harund, mitte väide, vaid pelgalt argument, mis toetab esimeses kohtuastmes esitatud komisjoni väidet, et kõnealused meetmed on omistatavad riigile ja neid antakse riigi ressurssidest. Järelikult on see argument vastuvõetav.

55. Neljandaks väidab Itaalia valitsus, et vastuvõetamatu on komisjoni argument, mille kohaselt Üldkohus hindas tõendeid, võtmata arvesse ühelt poolt FITD ning teiselt poolt BPB ja erihalduri vaheliste läbirääkimiste konteksti, kuna apellatsioonkaebuses ei ole täpsustatud, et ta vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktid 125–132, milles Üldkohus seda küsimust käsitles.

56. Selle vastuvõetamatuse vastuväitega ei saa nõustuda, kuna apellatsioonkaebuses on märgitud, et sellega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punkt 126.

57. Viiendaks väidavad Itaalia valitsus, BPB ja FITD, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon vaidlustab sellega Üldkohtu hinnangu faktilistele asjaoludele ja tõenditele.

58. See vastuvõetamatuse vastuväide tuleb samuti tagasi lükata. Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas märgib komisjon, et Üldkohus ei hinnanud tõendeid kogumis ega võtnud arvesse laiemat konteksti, milles vaidlusalused meetmed võeti. On tõsi, et kohtupraktika kohaselt on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite väärtust. ( 15 ) Komisjon ei vaidle aga vastu väärtusele, mille Üldkohus omistas igale talle esitatud tõendile. Ta heidab Üldkohtule ette, et viimane ei hinnanud neid tõendeid tervikuna nende laiemas kontekstis, samas kui väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib meetme omistatavuse riigile tuletada reast tunnustest, mis olenevad juhtumi asjaoludest ja kontekstist, milles see meede võeti. ( 16 ) See on õigusküsimus.

59. Kokkuvõttes leian, et apellatsioonkaebuse esimene väide on täielikult vastuvõetav.

b) Sisuline hinnang

1) Sissejuhatavad märkused

60. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabiks kvalifitseerimisel nõutav, et kõik selles sättes esitatud tingimused on täidetud. Esiteks peab olema tegemist sekkumisega riigi poolt või riigi ressurssidest. Teiseks peab selline sekkumine kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab sekkumine andma soodustatud isikule valikulise eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi. ( 17 )

61. Nagu eespool punktis 21 märgitud, tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse põhjusel, et eelmises punktis nimetatud esimene tingimus ei olnud täidetud.

62. Sellega seoses on kohane meenutada, et selleks, et eeliseid saaks lugeda ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „abiks“, peavad need ühest küljest olema vahetult või kaudselt antud riigi ressurssidest ja teisest küljest peavad need olema riigile omistatavad. ( 18 ) Need kaks tingimust on kumulatiivsed. ( 19 )

63. Nii tuleb meetme riigile omistatavuse hindamiseks esmalt analüüsida, kas ametiasutused on osalenud asjaomase meetme vastuvõtmises. ( 20 )

64. Kui abimeede on ette nähtud seadusega või haldusaktiga, siis ei ole kahtlust, et see meede on omistatav riigile. ( 21 ) Riigile omistatavuse küsimus tekib siis, kui meetme on vastu võtnud riigist erinev üksus, näiteks avalik ettevõtja. ( 22 )

65. Viimati nimetatud juhul tuleneb 16. mai 2002. aasta kohtuotsusest Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294) (edaspidi „kohtuotsus Stardust“) ja sellele järgnenud kohtupraktikast, et avaliku ettevõtja poolt võetud abimeetme riigile omistatavust ei saa tuletada üksnes asjaolust, et see ettevõtja on riigi kontrolli all, kuna avalik ettevõtja võib tegutseda rohkem või vähem iseseisvalt, sõltuvalt talle riigi poolt antud tegevusautonoomia ulatusest, ning seega ei saa taolise kontrolli tegelikku teostamist konkreetsel juhul automaatselt eeldada. Samas ei saa ka nõuda, et tõendataks, et konkreetsel juhul mõjutasid ametiasutused avalikku ettevõtjat konkreetselt kõnealuseid abimeetmeid võtma, ega seda, et need meetmed võeti tegelikult ametiasutuste juhiste kohaselt, kuna riigi ja avalike ettevõtjate vaheliste tihedate suhete tõttu on komisjonil väga raske seda tõendada. Seega tuleneb kohtuotsusest Stardust, et avaliku ettevõtja võetud meetme omistatavuse riigile võib tuletada reast tunnustest, mis olenevad juhtumi asjaoludest ja kontekstist, milles see meede võeti. Sellisteks tunnusteks on eelkõige: asjaolu, et asjaomane üksus peab arvesse võtma ametiasutuste nõudeid või juhiseid; tema integreeritus riigiasutuste süsteemi; ettevõtja tegevuse laad ja asjaolu, kas ta tegutseb turul tavapärastes konkurentsitingimustes kõrvuti eraõiguslike ettevõtjatega; ettevõtja õiguslik seisund (avalik õigus või tavapärane ühinguõigus); ning ametiasutuste poolt ettevõtja juhtimise üle teostatava kontrolli intensiivsus. Jällegi nähtub kohtuotsusest Stardust, et need tunnused peavad konkreetsel juhul tõendama ametiasutuste osalemist meetme vastuvõtmisel või seda, et nende mitteosalemine on ebatõenäoline. ( 23 )

66. Käesoleval juhul ei võtnud vaidlusaluseid meetmeid mitte avalik ettevõtja, nagu see oli eespool viidatud kohtuotsuses Stardust, vaid eraõiguslik üksus, st FITD, mis on pankade eraõiguslik konsortsium, mille juhtorganid, st täitevkomitee ja nõukogu nimetatakse ametisse FITD üldkoosolekutel ning koosnevad üksnes konsortsiumi liikmeks olevate pankade esindajatest. ( 24 )

67. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 leidis Üldkohus, et komisjoni kohustus tõendada tunnuste kogumi alusel riigi kontrolli tegelikku teostamist konkreetsel juhul, mida vastavalt kohtuotsusele Stardust kohaldatakse avaliku ettevõtja võetud abimeetme suhtes, on „seda enam“ kohaldatav eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul, kuna erinevalt avalikust ettevõtjast ei ole eraõiguslikul üksusel riigiga „kapitaliosalusel põhineva[t] seos[t]“ ja seega ei saa eeldada, et ta on „riigi kontrolli all“. Seetõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89 ja 90, et „erinevalt olukorrast, kus avaliku ettevõtja võetud meede on omistatav riigile, ei saa komisjon eraõigusliku üksuse võetud meetme puhul piirduda sellega, et tõendab […], et ametiasutuste mõju või tegeliku kontrolli puudumine nimetatud eraõigusliku üksuse suhtes on ebatõenäoline“. Pigem tuleb sellises olukorras tõendada, et „see meede oli võetud ametiasutuste mõju või tegeliku kontrolli all“.

68. Seejärel analüüsis Üldkohus komisjoni esitatud asjaolusid ja järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 23 ja 24, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et vaidlusalused meetmed olid omistatavad riigile.

69. Teiseks ei ole kahtlust, et eelis antakse riigi ressurssidest, kui selle eelise rahastamiseks kasutatud vahendid tulevad riigieelarvest (või kui selle eelise andmisega loobub riik tuludest). ( 25 )

70. Küsimus, kas riigi ressursse kasutatakse, tekib siis, kui vahendid ei pärine mitte riigieelarvest, vaid eraõiguslikelt isikutelt, st kui need pärinevad eraõiguslike isikute tasudest või sissemaksetest. Sellisel juhul peavad need vahendid selleks, et need kujutaksid endast riigi ressursse, jääma pidevalt avaliku kontrolli alla ja olema seega ametiasutuste käsutuses, isegi kui neid haldab riigist eraldiseisev üksus. Teisisõnu peab riigil olema õigus neid vahendeid käsutada ja tal peab olema võimalik suunata nende kasutamist asjaomase eelise rahastamiseks. ( 26 ) Lisaks peab esinema piisavalt otsene seos ühelt poolt asjaomase eelise ja teiselt poolt riigieelarve vähenemise või eelarvel lasuva kohustuse piisavalt konkreetse majandusliku riski vahel. ( 27 )

71. Käesoleval juhul ei pärine vaidlusaluse meetme rahastamiseks kasutatud vahendid mitte riigieelarvest, vaid FITD liikmespankade sissemaksetest. Seega oli nende allikas eraõiguslik. ( 28 ) Lisaks maksti need vahendid riigist eraldiseisvale eraõiguslikule üksusele, st FITD-le, kes neid ka haldas ja kes rakendas vaidlusaluseid meetmeid pärast Banca d’Italialt loa saamist.

72. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135 ja 136 märkis Üldkohus, et avalike ettevõtjate puhul ollakse seisukohal, ( 29 ) et nende ettevõtjate ressursside näol on tegemist riigi ressurssidega, kuna riik võib nende äriühingute üle valitsevat mõju teostades juhtida nende vahendite kasutamist, ning et selles osas ei oma tähtsust asjaolu, et neid vahendeid haldavad avalikust võimust eraldiseisvad üksused või et nende vahendite allikas oli eraõiguslik. Seejärel analüüsis Üldkohus asjaolusid, millele komisjon tugines, et tuvastada, et vaidlusaluste meetmete rahastamiseks kasutatud vahendid kujutasid endast riigi ressursse, ning järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 25 ja 26, et komisjon ei ole riigi ressursside kasutamist tõendanud.

73. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjusel, et komisjon ei olnud tõendanud kõnealuste meetmete omistatavust riigile või nende andmist riigi ressurssidest.

74. Apellatsioonkaebuse esimeses väites väidab komisjon sisuliselt, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 107 lõiget 1, esiteks leides, et kui abi annab selline eraõiguslik üksus nagu FITD, mitte avalik ettevõtja, siis on komisjonil suurem tõendamiskoormis abimeetme riigile omistatavuse ja riigi ressurssidest andmise tõendamisel (apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa), ning teiseks hinnates selle kohta esitatud tõendeid killustatult, uurimata neid kogumis ja võtmata arvesse nende laiemat konteksti (apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa).

2) Esimese väite esimene osa

75. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa koosneb kahest etteheitest. Neist esimeses heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane on teinud vea seoses komisjoni tõendamiskoormisega abimeetme riigile omistatavuse tuvastamisel, kui asjaomase meetme on võtnud eraõiguslik üksus ja mitte avalik ettevõtja (edaspidi „abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide“). Teiseks heidab komisjon Üldkohtule ette viga seoses komisjoni tõendamiskoormisega abimeetme riigi ressurssidest andmise tõendamisel, kui asjaomase meetme rahastamiseks kasutatud vahendeid haldab eraõiguslik isik ja mitte avalik ettevõtja (edaspidi „antud abi riigi ressurssidest pärinemise tõendamist puudutav etteheide“). Analüüsin kumbagi väidet järgemööda.

i) Abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide

76. Selle etteheite põhjenduseks väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 ja 131 leidis Üldkohus, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul peab komisjon esitama positiivsed tõendid selle kohta, et ametiasutustel oli abimeetme vastuvõtmise üle valitsev mõju või kontroll. Eelkõige olevat Üldkohus komisjoni väitel leidnud, et viimati nimetatu peab tõendama, et need ametiasutused teostasid oma mõju abimeetme võtmiseni viinud menetluse igas etapis, et nad on andnud kõnealusele üksusele siduvaid juhiseid ning et riigiasutuste osalemine mõjutas abimeedet. Komisjoni arvates on Üldkohtu sellekohased järeldused vastuolus kohtupraktikaga, mille kohaselt peab komisjon tõendama mitte seda, et ametiasutused on osalenud abimeetme vastuvõtmisel, vaid üksnes seda, et nende osalemine selle meetme vastuvõtmisel on tõenäoline või et nende mitteosalemine on ebatõenäoline. Kuigi see kohtupraktika on välja kujunenud seoses avalike ettevõtjate poolt võetud abimeetmetega, ei ole komisjoni arvates mingit põhjust eristada riigi osalusega äriühinguid ja eraõiguslikke üksusi ning kohaldada eespool viidatud kohtupraktikat üksnes avaliku ettevõtja võetud abimeetme suhtes, arendades samas välja uue ja rangema kriteeriumi eraõigusliku üksuse võetud abimeetme jaoks.

77. Itaalia valitsus, BPB, FITD ja Banca d’Italia väidavad, et abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide tuleb tagasi lükata.

78. Minu arvates ei saa selle etteheitega nõustuda järgmistel põhjustel. Esiteks, nagu väidavad Itaalia valitsus, BPB ja FITD, ning vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei pannud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses komisjonile suuremat tõendamiskoormist seoses abimeetmega, mille võtab eraõiguslik üksus ja mitte avalik ettevõtja. Teiseks, kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et Üldkohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses sellist suuremat tõendamiskoormist, tuleks abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide siiski tagasi lükata, sest kuigi see on põhjendatud, on see tulemusetu.

79. Enne nende põhjuste uurimist tahaksin esitada kaks sissejuhatavat märkust.

80. Esiteks märgin selguse huvides, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 67 kohaselt on „eraõiguslik üksus“ selline üksus, mis on „eraõiguslik või autonoomne, sealhulgas oma vahendite käsutamisel, avaliku võimu organite sekkumiste või riigi rahanduse suhtes“. „Eraõiguslik üksus“ ei ole avalik ettevõtja, mis on määratletud komisjoni direktiivi 2006/111/EÜ ( 30 ) artikli 2 punktis b kui „kõik ettevõtjad, kelle suhtes ametiasutused võivad otseselt või kaudselt kasutada valitsevat mõju omandiõiguse, finantsosaluse või ettevõtja suhtes kehtivate eeskirjade alusel“, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 meenutas. Teisisõnu on eraõiguslik üksus selline üksus, mis ei ole riigi kontrolli all.

81. Teiseks pean märkima, et küsimus, kas selleks, et teha kindlaks, kas eraõigusliku üksuse võetud abimeede on omistatav riigile, peab komisjon esitama positiivsed tõendid selle kohta, et ametiasutustel oli valitsev mõju või kontroll selle meetme vastuvõtmise üle, või piisab sellest, kui ta tõendab, et ametiasutuste tegeliku mõju ja kontrolli puudumine on ebatõenäoline, ( 31 ) on vaatamata sellele, et komisjon väidab, et Üldkohus eksis tõendamiskoormise osas, ( 32 ) seotud pigem tõendamisstandardiga (mis näitab fakti tõendamiseks vajaliku usaldusväärsuse või veenvuse taset) kui tõendamiskoormisega (mis määrab kindlaks, kumb pool peab tõendama fakte ja kannab faktide tõendamata jäämise riski). ( 33 )

– Üldkohus ei kehtestanud vaidlustatud kohtuotsuses kõrgemat tõendamisstandardit abimeetme puhul, mille on võtnud eraõiguslik üksus ja mitte avalik ettevõtja

82. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 67, tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 69, 89 ja 90, et kui abimeetme on võtnud eraõiguslik üksus, siis nõuab Üldkohus, et tõendataks ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli – komisjoni sõnul „positiivseid tõendeid“, samas kui avaliku ettevõtja võetud abimeetme puhul piisab sellest, kui komisjon tõendab ametiasutuste tegeliku mõju ja kontrolli tõenäosust (või pigem nende tegeliku mõju ja kontrolli puudumise ebatõenäosust).

83. Kaldun siiski uskuma, et ehkki see võib nii näida, ei rakendanud Üldkohus kõrgemat tõendamisstandardit abimeetme riigile omistatavuse tuvastamiseks, kui selle meetme on võtnud eraõiguslik üksus, mitte avalik ettevõtja.

84. Analüüsin järgmisena kõiki kolme argumenti, millega komisjon põhjendab oma väidet, et Üldkohus rakendas vaidlustatud kohtuotsuses sellist kõrgemat tõendamisstandardit. Komisjoni väitel nõudis Üldkohus selles kohtuotsuses, et komisjoni tõendaks esiteks, et vaidlusaluste meetmete vastuvõtmiseks andsid juhiseid ametiasutused, kes kohustasid FITDd neid meetmeid võtma, teiseks, et nende ametiasutuste osalemine mõjutas kõnealuste meetmete sisu, ja kolmandaks, et ametiasutustel oli tegelik mõju või kontroll igas meetmete vastuvõtmiseni viinud menetluse etapis. Ükski neist argumentidest ei ole minu arvates veenev.

85. Esiteks märgin, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et selleks, et tuvastada, et eraõigusliku üksuse võetud abimeede on omistatav riigile, peab komisjon tõendama, et see meede võeti vastu ametiasutuste siduvate juhiste alusel, mis kohustasid asjaomast üksust kõnealust meedet vastu võtma.

86. Kui Üldkohus oleks sellekohaseid tõendeid nõudnud, oleks ta tõepoolest kehtestanud kõrgema tõendamisstandardi võrreldes olukorraga, kus abimeetme on võtnud avalik ettevõtja. Märgin, et avaliku ettevõtja võetud abimeedet käsitlenud kohtuotsuse Stardust punktist 54 tuleneb, et komisjon ei ole kohustatud tõendama, et meede võeti vastu ametiasutuste juhiste kohaselt. ( 34 ) Kuid Üldkohus ei nõudnud vaidlustatud kohtuotsuses, et komisjon esitaks käesoleva ettepaneku punktis 85 kirjeldatud tõendid.

87. Seda seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuses möönab Üldkohus, et eraõigusliku üksuse poolt võetud abimeetme puhul võib tõendada ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli abimeetme vastuvõtmise üle „tunnustega“, ( 35 ) nagu see on siis, kui abi andev üksus on avalik ettevõtja. ( 36 ) See tähendab, et komisjonil on õigus tuletada abimeetme riigile omistatavus juhtumi asjaoludest ja meetme võtmise kontekstist, selle asemel et esitada otsesed tõendid selle kohta, et meede võeti vastu ametiasutuste mõju või kontrolli all, st selle asemel, et tõendada, et meede võeti ametiasutuste juhiste kohaselt.

88. See on nii ka seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 117, 127, 128 ja 131, millele komisjon viitab, ei tulene, et ta peaks esitama käesoleva ettepaneku punktis 85 kirjeldatud tõendid.

89. On tõsi, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117 ja 130 esiteks, et Banca d’Italial ei olnud vaidlusaluste meetmete heakskiitmise menetluses pädevust „kohustada FITDd mõne raskustes oleva panga toetuseks sekkuma“, ( 37 ) ja teiseks, et Tercase erihalduri poolt FITD-le esitatud sekkumistaotlus „ei kohusta[nud] FITDd sugugi seda taotlust rahuldama“. ( 38 )

90. Märgin siiski, et järeldamaks, et vaidlusalused meetmed ei ole omistatavad riigile, ei tuginenud Üldkohus mitte üksnes asjaolule, et ei Banca d’Italia ega erihaldur ei olnud kohustanud FITDd sekkuma Tercase toetuseks ega andnud sellele konsortsiumile siduvaid juhiseid.

91. Nimelt tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–124 ka sellele, et FITD juhtorganite koosolekutel oli Banca d’Italia esindajate „roll […] puhtalt passiivne“. Kui nende esindajate roll oleks olnud kõnealustel koosolekutel aktiivsem (näiteks „teh[es seoses kavandatava sekkumisega] oma seisukohad […] teatavaks“, oleks Üldkohus pidanud seda asjaoluks, mis toetab vaidlusaluste meetmete riigile omistatavust. ( 39 ) Lisaks tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 ka asjaolule, et mitteametlikud kohtumised ühelt poolt Banca d’Italia ja teiselt poolt BPB, FITD ja erihalduri vahel (edaspidi „mitteametlikud kohtumised“) „võimaldasid Banca d’Italial vaid olla […] kursis“ läbirääkimistega FITD ning BPB ja erihalduri vahel. Seega, kui Itaalia keskpank oleks kasutanud mitteametlikke kohtumisi selleks, et „otsustavalt mõjutada vaidlusaluste meetmete sisu“, oleks Üldkohus pidanud seda märgiks, et need meetmed on omistatavad riigile.

92. Mis puudutab Üldkohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127, et Banca d’Italia „[üleskutsel] jõuda „tasakaalustatud kokkuleppele“ BPBga, et katta Tercase negatiivne omakapital“ ei ole „FITD jaoks mingisugust siduvust“, siis märgin, et järeldamaks, et see üleskutse ei olnud tõend selle kohta, et Banca d’Italial oleks olnud mõju vaidlusaluste meetmete vastuvõtmisele, ei tuginenud Üldkohus mitte üksnes sellise üleskutse mittesiduvale laadile, vaid ka sellele, et FITD otsust need meetmed vastu võtta ei ajendanud mitte see üleskutse, vaid majanduslikud kaalutlused (st auditi- ja konsultatsiooniettevõtja esitatud aruanne, mille kohaselt vaidlusaluste meetmete kulu oli väiksem kui Tercase likvideerimise korral hoiuste tagamise skeemi raames makstavad hüvitised).

93. Lisaks, mis puudutab eespool punktis 89 mainitud asjaolu, et erihalduri sekkumistaotlus ei olnud FITD-le siduv, siis märgin, et järeldamaks, et vaidlusaluste meetmete vastuvõtmiseni viinud menetlust ei algatanud ametiasutus, tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131 ka asjaolule, et „initsiatiiv pöörduda FITD poole põhine[s] BPB nõudmistel, kuna tema seadis selle tingimuseks, et ta osaleb Tercase kapitali suurendamises, selle panga varalise puudujäägi katmise FITD poolt“.

94. Järelikult, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei nõudnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul tõendaks komisjon, et selle meetme vastuvõtmise põhjustasid ametiasutuste siduvad juhised, mis kohustasid asjaomast üksust seda vastu võtma.

95. Teiseks märgin, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et selleks, et tuvastada, et eraõigusliku üksuse võetud abimeede on omistatav riigile, peab komisjon tõendama, et ametiasutuse osalemine mõjutas selle meetme sisu.

96. Oleks Üldkohus sellist tõendamist nõudnud, oleks ta tõepoolest kehtestanud kõrgema tõendamisstandardi võrreldes olukorraga, kus abimeetme on võtnud avalik ettevõtja. Seda seetõttu, et 25. juuni 2015. aasta kohtuotsuse SACE ja Sace BT vs. komisjon (T‑305/13, EU:T:2015:435), milles käsitleti avaliku ettevõtja võetud abimeedet, punkti 48 kohaselt ei ole komisjonil vaja „analüüsida [ametiasutuste] seotuse mõju meetme sisule“, et tuvastada, kas meede on omistatav riigile. Kuid vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohus ei nõudnud, et komisjon esitaks eelmises punktis kirjeldatud tõendid.

97. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 ei analüüsinud Üldkohus, kas Banca d’Italia sekkumine mõjutas tegelikult kõnealuste meetmete sisu. Ta leidis hoopis, et Itaalia õigusnormid ei andnud Banca d’Italiale vaidlusaluste meetmete heakskiitmise raames pädevust muuta nende meetmete sisu (ja seega ei saanud Banca d’Italia selles kontekstis kõnealuste meetmete sisu kuidagi mõjutada). Ning järeldamaks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126, et komisjon ei kasutanud mitteametlikke kohtumisi, „et otsustavalt mõjutada vaidlusaluste meetmete sisu“, ei analüüsinud Üldkohus seda, kas Banca d’Italia osalemine mitteametlikel kohtumistel tegelikult mõjutas kõnealuste meetmete sisu. Pigem näib Üldkohus selles punktis lihtsalt nentivat, et Banca d’Italia osalemine oli puhtalt passiivne, kuna see toimus üksnes informatiivsel eesmärgil. Sama kehtib ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 127 kohta, milles Üldkohus märkis, et Banca d’Italia poolt FITD-le esitatud üleskutsel jõuda BPBga Tercase negatiivse omakapitali katmiseks tasakaalustatud kokkuleppele ei olnud „mingisugust“ mõju FITD otsusele võtta vastu vaidlusalused meetmed, kuna see otsus ei tulenenud mitte sellest üleskutsest, vaid BPB tingimustest.

98. Kolmandaks ei ole põhjendatud komisjoni väide, et Üldkohus nõuab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 tõendeid selle kohta, et ametiasutused võisid mõjutada vaidlusaluste meetmete vastuvõtmiseni viinud menetluse „kõiki etappe“. Minu arvates analüüsib Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–131 ( 40 ) menetluse kõiki etappe üksteise järel seetõttu, et leidmata tõendeid ametiasutuste tegeliku mõju või kontrolli kohta esimeses etapis, kontrollib ta taolise mõju olemasolu teises etapis jne. Miski ei viita sellele, et kui Üldkohus oleks näiteks leidnud, et Banca d’Italial oli tegelik mõju kõnealuste meetmete vastuvõtmisele nende heakskiitmise ajal, oleks ta pidanud uurima, kas Banca d’Italial oli samasugune mõju menetluse teistes etappides.

99. Järeldan sellest, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuses kehtestanud kõrgemat tõendamisstandardit olukorra jaoks, kus abimeetme on võtnud eraõiguslik üksus, ning et abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide tuleb tagasi lükata.

100. Kui aga Euroopa Kohus peaks eelkõige käesoleva ettepaneku punktis 89 esitatud kaalutlustel leidma, et Üldkohus kehtestas vaidlustatud kohtuotsuses sellise kõrgema tõendamisstandardi, siis uurin järgmisena, kas Üldkohus on seda tehes õigusnormi rikkunud.

– Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Üldkohus kehtestas vaidlustatud kohtuotsuses eraõigusliku üksuse võetud abimeetmele kõrgema tõendamisstandardi, peaks ta sedastama, et Üldkohus rikkus seda tehes õigusnormi

101. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 78, olen ma seisukohal, et Üldkohus rikkus sellist kõrgemat tõendamisstandardit kehtestades õigusnormi (kuid abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide tuleks siiski tulemusetuse tõttu tagasi lükata).

102. Kuigi ma nõustun, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme riigile omistatavuse tõendamiseks peab komisjon tõendama ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli selle meetme võtmise üle, on minu arvates küsitav, kas riigi osalusega äriühingu võetud abimeetme puhul piisab sellest, kui komisjon tõendab, et ametiasutuste tegeliku mõju ja kontrolli puudumine selle ettevõtja üle on ebatõenäoline, nagu Üldkohus sisuliselt märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89.

103. Märgin, et enamikus kohtuotsustes, mis puudutavad avaliku ettevõtja võetud abimeedet, ei ole kohaldatavat tõendamisstandardit määratletud. ( 41 ) Siiski määratleti 25. juuni 2015. aasta kohtuotsuses SACE ja Sace BT vs. komisjon (T‑305/13, EU:T:2015:435), 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuses Sloveenia vs. komisjon (T‑507/12, ei avaldata, EU:T:2016:35) ja 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Comune di Milano vs. komisjon (T‑167/13, EU:T:2018:940) avaliku ettevõtja võetud abimeedet puudutav standard, millega seoses Üldkohus leidis, et „see, et ametiasutused ei olnud vaidlusaluste meetmete võtmisega seotud, on ebatõenäoline“ ( 42 ) ning et „ametiasutuste sellist seotust abi andmisel ei pea komisjon positiivselt tõendama, vaid piisab, kui tõendada seotuse puudumise ebatõenäosust meetme vastuvõtmisel“. ( 43 ) Seega näib, et kui abimeetme on võtnud avalik ettevõtja, siis piisab pigem sellest, kui tõendatakse ära ametiasutuste osalemise tõenäosus (või nende mitteosalemise ebatõenäosus) kui nende tegelik osalemine. ( 44 )

104. Seevastu 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Ryanair ja Airport Marketing Services vs. komisjon (T‑53/16, EU:T:2018:943, punkt 132), mis puudutas eraettevõtja võetud abimeedet, ( 45 ) näib kohaldatud tõendamisstandard minevat kaugemale pelgast avaliku võimu sekkumise tõenäosusest, kuna Üldkohtu sõnul oli komisjon tõendanud, et „et [vaidlustatud kohtuotsuses analüüsitud kolm tegurit] avaldasid […] piisavalt otsustavat mõju [abi andnud üksuse] käitumisele [abi saajate] suhtes, et […] käsitada kõnealuseid lepinguid riigile omistatavatena“.

105. Samas rõhutan, et minu arvates ei ole abimeetme riigile omistatavuse tõendamisel põhiküsimus see, kas komisjon peab tõendama, et ametiasutused on tegelikult teostanud oma mõju või kontrolli, ega ka see, kas piisab, kui ta tõendab sellise mõju või kontrolli tõenäosust (või ametiasutuste tegeliku mõju ja kontrolli puudumise ebatõenäosust). Pigem on oluline see, millistest tunnustest võib järeldada, et abimeede on omistatav riigile, ja eelkõige küsimus, kas need tunnused peavad olema seotud abimeetme vastuvõtmisega või piisab sellest, kui need on seotud abi andva üksusega. Teisisõnu on minu arvates põhiküsimus see, kas komisjon peab tõendama ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli selle üksuse üle, või piisab sellest, kui ta tõendab nende asutuste tegelikku mõju või kontrolli abimeetme vastuvõtmise üle.

106. Sellega seoses märgin, et vastavalt kõikidele käesoleva ettepaneku punktides 103 ja 104 viidatud kohtuotsustele, milles on määratletud kohaldatav tõendamisstandard, peab ametiasutuste tegelik mõju või kontroll või sellise mõju ja kontrolli puudumise ebatõenäosus puudutama abimeetme vastuvõtmist, mitte üksnes abi andvat üksust, olenemata sellest, kas see üksus on avalik ettevõtja ( 46 ) või eraõiguslik üksus. ( 47 ) Enne järelduse tegemist tuleb siiski arvesse võtta ka teisi käesoleva ettepaneku punktis 103 viidatud kohtuotsuseid, mille kohaselt võib vastata küsimusele, kas ametiasutuste tegelik mõju või kontroll peab puudutama abimeetme vastuvõtmist või üksnes abi andvat üksust, analüüsides tunnuseid, mis võimaldasid järeldada, et abimeede on omistatav riigile. ( 48 ) Sellega seoses näib, et kuigi mõnel juhul tuleneb järeldus, et abimeede on omistatav riigile, üksnes abimeetme võtnud avalikku ettevõtjat puudutavatest tunnustest, tuleneb see enamikul juhtudel ka selle meetme vastuvõtmist puudutavatest tunnustest.

107. Näiteks 17. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Commerz Nederland (C‑242/13, EU:C:2014:2224, punktid 35–39) tulenes täielikult omavalitsusüksuse omandis oleva Rotterdami sadamaettevõtja poolt antud tagatiste riigile omistatavus „põhimõtteliselt“ (ja seda pidi kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus) sadamaettevõtja ja omavalitsusüksuse vahelistest „orgaanilistest sidemetest“. ( 49 ) Asjaolu, et sadamaettevõtja juhataja hoidis garantiide andmist salajas ja „võis eeldada“, et linn oleks olnud nende garantiide andmise vastu, kui teda oleks sellest teavitatud, „ei saa[nud] ainult nende asjaolude alusel välistada sellist omistatavust“. Selles asjas olid tunnused, millest järeldati abimeetme omistatavus riigile, seotud üksnes abi andva üksusega ning erilist tähelepanu ei pööratud tunnustele, mis olid seotud abimeetme vastuvõtmisega ja mis olid vastuolus järeldusega abimeetme omistatavusest riigile. Selles kohtuotsuses jõudis Euroopa Kohus seega väga lähedale (ümberlükatava) eelduse kehtestamisele, mis ei ole minu arvates sugugi kooskõlas kohtuotsuse Stardust punktiga 52 ning mille kohaselt „ei ole pelk asjaolu, et [avalik ettevõtja] on riigi kontrolli all, piisav selleks, et äriühingu võetud meetmeid […] saaks omistada riigile“.

108. Samamoodi tehti 27. veebruari 2013. aasta kohtuotsuses Nitrogénművek Vegyipari vs. komisjon (T‑387/11, ei avaldata, EU:T:2013:98, punktid 63–66) järeldus, et laenud, mille oli andnud täielikult riigile kuuluv krediidiasutus Magyar Fejlesztési Bank Zrt. (edaspidi „MFB“), on omistatavad Ungari riigile, ainuüksi MFBga seotud tunnuste alusel, st tulenevalt asjaolust, et MFB tegevus oli avalik-õigusliku arengupanga tegevus, et tal oli kommertspangast erinev õiguslik seisund ja et ametiasutused teostasid tema üle ranget järelevalvet (nt eelkõige teostas pädev minister riigi omandiõigust MFBs ning nimetas ametisse ja kutsus tagasi selle panga juhtorganite liikmed). Tuleb märkida, et seda järelevalvet teostati MFB tegevuse, mitte kõnealuste laenude andmise üle.

109. Samas ei järeldatud 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Comune di Milano vs. komisjon (T‑167/13, EU:T:2018:940, punktid 75–96) Milano lennujaama avaliku sektori haldaja SEA SpA poolt oma tütarettevõtjasse Sea Handling SpA tehtud kapitalisüstide omistatavust Itaalia riigile mitte üksnes SEA ja Milano kohaliku omavalitsuse üksuse (kellele kuulus suurem osa SEA aktsiatest ja hääleõigustest ning kes nimetas ametisse SEA juhtorganite liikmed) vaheliste orgaaniliste seoste, vaid ka abimeetme vastuvõtmisega seotud tunnuse alusel. Selleks tunnuseks oli Milano linna, SEA ja erinevate ametiühingute vahel sõlmitud ametiühingute leping, millega SEA kohustus katma Sea Handlingu kahjumit – mille näol on tegemist toetusega, mida seejärel anti kõnealuste kapitalisüstide, st abimeetmete vormis. Nagu Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 81 märkis, võttis Milano linn aktiivselt osa selle ametiühingute lepingu läbirääkimistest ja kiitis selle lepingu allkirjastamisega SEA enamusaktsionärina heaks nimetatud äriühingu kohustuse katta oma tütarettevõtja kahjum ja selle kohustuse hilisema täitmise SEA poolt.

110. Samamoodi otsustati lähtuvalt abimeetme vastuvõtmisega seotud tunnustest 13. mai 2020. aasta kohtuotsuses easyJet Airline vs. komisjon (T‑8/18, EU:T:2020:182, punktid 117–140), et Sardiinia autonoomsele piirkonnale (Itaalia) (edaspidi „autonoomne piirkond“) on omistatavad maksed, mida Sardiinia lennujaamakäitajad tegid lennuettevõtjatele vastutasuks nende ettevõtjate poolt Sardiinia ja teatavate Euroopa lennujaamade vaheliste otseühenduste pakkumise eest. Need tunnused olid järgmised: esiteks asjaolu, et rahalised vahendid, mida lennujaama käitajad kasutasid lennuettevõtjate tasustamiseks, tegi autonoomne piirkond kättesaadavaks pärast seda, kui ta oli heaks kiitnud nende käitajate üksikasjalikud tegevuskavad, mis pidid olema koostatud vastavalt autonoomse piirkonna valitsuse suunistele; teiseks asjaolu, et lennujaamakäitajate kantud kulude hüvitamise mehhanism võimaldas autonoomsel piirkonnal kontrollida lennujaamakäitajate tegevuskavade rakendamist (kuna lennujaamakäitajate ja lennuettevõtjate vahelistest lepingutest tulenevaid kulusid sai hüvitada ainult siis, kui nende lepingute sisu ja ulatus olid kooskõlas eelnimetatud suunistega). Märgin, et autonoomne piirkond mõjutas ja kontrollis lennujaamakäitajate tegevuskavade sisu ja rakendamist ning et selline rakendamine seisnes just nimelt abimeetmes (nimelt lennujaamakäitajate poolt lennuettevõtjatele makstud tasus).

111. Järelikult, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 102 ja 106, ei piisa olukorras, kus abi andvaks üksuseks on avalik ettevõtja, kõikidel juhtudel sellest, kui komisjon tõendab ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli (või mõju ja kontrolli puudumise ebatõenäosust) selle äriühingu üle. Ta peab tõendama tegelikku mõju või kontrolli (või selle puudumise ebatõenäosust) abimeetme vastuvõtmise üle. Tõendamisstandardi varieeruvuse põhjus võib seisneda asjaolus, et – nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuse Stardust punktis 52 – „[avalik ettevõtja] võib tegutseda suuremal või vähemal määral sõltumatult, olenevalt talle riigi poolt jäetud autonoomia ulatusest“.

112. Sellest järeldub, et avaliku ettevõtja võetud abimeetme puhul kohaldatav tõendamisstandard on mõnel juhul sarnane, kui mitte identne sellega, mida kohaldatakse juhul, kui abimeetme võtab eraõiguslik üksus.

113. Nii tuletatigi 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Ryanair ja Airport Marketing Services vs. komisjon (T‑53/16, EU:T:2018:943, punktid 125–141) Ryanairi ja Nîmes’i (Prantsusmaa) lennujaama haldava eraõigusliku üksuse, nimelt Veolia Transport Aéroportment de Nîmes ja le développement de Nîmes’i (edaspidi „VTAN“) vahelise lennujaamateenuste lepingu omistatavus riigiasutusele, täpsemalt Syndicat mixte pour l’aménagement et le développement de l’aéroport de Nîmes’ile (edaspidi „SMAN“) nimetatud lepingu sõlmimisega seotud tunnustest. Nendeks tunnusteks olid esiteks asjaolu, et SMANi ja VTANi vahel sõlmitud avaliku teenindamise delegeerimise leping pani VTANile ülesandeks mitte ainult Nîmes’i lennujaama käitamise, vaid ka lennuliikluse arendamise, mis võis olla vastuolus eraõigusliku lennujaama käitaja eesmärgiga maksimeerida oma kasumlikkust; teiseks, mitu VTANi avaldust, mis tehti enne kõnealuse lennujaamateenuste lepingu sõlmimist ja millest nähtus, et VTAN oli teadlik asjaolust, et suhe Ryanairiga võis kahjustada Nîmes’i lennujaama käitamise kasumlikkust, ning et ta oli valmis astuma selle lennuettevõtjaga suhtesse üksnes SMANi pakutud kindlasummalise tasu eest; ja kolmandaks asjaolu, et VTANi kontsessiooni kasumlikkus sõltus sellest kindlasummalisest maksest, mis arvutati Ryanairiga sõlmitud lepinguga seotud kulude ja tulude alusel.

114. Pean samuti märkima, et 13. mai 2020. aasta kohtuotsuses easyJet Airline vs. komisjon (T‑8/18, EU:T:2020:182, punktid 2 ja 79), mida on mainitud käesoleva ettepaneku punktis 110, ei võtnud Üldkohus pärast seda, kui oli tõdenud, et üks lennujaama käitaja oli eraomanduses, riigile omistatavuse hindamisel kuigivõrd arvesse selle üksuse eraõiguslikku laadi, rääkimatagi sellest, et ta oleks seejuures eristanud meetmeid, mida on võtnud teised, riigi omandis olevad lennujaamakäitajad.

115. Järelikult, kuigi kohtupraktikast tuleneb, et eraettevõtja võetud abimeetme puhul peab komisjon tõendama ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli selle meetme vastuvõtmise üle, kohaldasid Euroopa Liidu kohtud seda standardit ka juhul, kui vaidlusaluse abimeetme oli võtnud avalik ettevõtja.

116. Tuletan samuti meelde, et käesoleva ettepaneku punktis 113 viidatud 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Ryanair ja Airport Marketing Services vs. komisjon (T‑53/16, EU:T:2018:943, punkt 135) ei nõudnud Üldkohus selle tõendamist, et eraettevõtja võttis abimeetme vastu ametiasutuste juhiste alusel. See nähtub asjaolust, et Ryanairi argumenti, et SMAN jättis süstemaatiliselt teostamata oma õiguse mõjutada VTANi käitumist läbirääkimistel Ryanairiga, ei loetud tulemuslikuks selle tõttu, et SMANil oli õigus vabalt otsustada, kas sekkuda VTANi ja Ryanairi vahelistesse läbirääkimistesse ning ta „oleks võinud nendes osaleda, kui VTAN oleks üritanud Ryanairile peale suruda tingimusi, mis oleksid viimast motiveerinud vähendama oma lennuühendusi Nîmes’i lennujaamast“. ( 50 )

117. Järeldan, et kohtupraktikast ei tulene, et abimeetme puhul, mille võtab eraõiguslik üksus ja mitte avalik ettevõtja, kehtiks rangem tõendamisstandard.

118. Märgin samuti, et kuigi üks kohtuotsuse Stardust punktis 56 loetletud tunnus, nimelt orgaanilised sidemed riigiga (või Euroopa Kohtu sõnul „[abi andva üksuse] integreeritus riigiasutuste süsteemi“), ei saa ilmselgelt võimaldada eraõigusliku üksuse võetud meetme omistamist riigile, võib sellise meetme riigile omistatavuse tuvastamiseks tugineda ja ongi tuginetud teistele selles kohtuotsuses loetletud tunnustele. ( 51 ) Asjaolu, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul puudub üks tunnus, tähendab, et teised tunnused peavad olema seda veenvamad. See aga ei tähenda siiski, et sellisel juhul oleks tõendamisstandard kõrgem. See tähendab lihtsalt, et samale standardile peavad vastama muud tunnused kui orgaanilised sidemed riigiga.

119. Järeldan kokkuvõtvalt, et kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et Üldkohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses kõrgemat tõendamisstandardit üksnes seetõttu, et abi andev üksus oli eraõiguslik, ja eelkõige, et Üldkohus nõudis selle tõendamist, et abimeede võeti vastu ametiasutuste juhiste kohaselt, siis peaks Euroopa Kohus asuma seisukohale, et Üldkohus rikkus seda tehes õigusnormi.

120. Enne kui ma selgitan, miks ma arvan, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 78, et abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide tuleks igal juhul tagasi lükata, kuna see on tulemusetu, tahaks ma märkida, et vastupidi komisjoni väidetele ei seaks käesoleva apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmine esiteks ohtu eeldust, millel põhinevad direktiivid 2014/49 ja 2014/59, ning teiseks ei ole oluline, kas FITDd võib pidada „riigi harundiks“12. juuli 1990. aasta kohtuotsuse Foster jt (C‑188/89, EU:C:1990:313) tähenduses.

121. Esiteks ei nõustu ma komisjoni argumendiga, mille kohaselt juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et kõnealused meetmed ei ole omistatavad riigile ja seega ei kujuta need endast riigiabi, ei kujutaks ükski hoiuste tagamise skeemi võetud meede endast kunagi riigiabi, mistõttu need skeemid saaksid kasutada oma olemasolevaid rahalisi vahendeid sekkumismeetmeteks, et hoida ära krediidiasutuse maksejõuetust, ilma et viimase suhtes oleks algatatud kriisilahendusmenetlust. Komisjoni arvates ohustaks see direktiivide 2014/49 ja 2014/59 aluseks olevat eeldust, et kõik hoiuste tagamise skeemide võetud meetmed kujutavad endast riigiabi.

122. Pean selgitama, et hoiuste tagamise skeemid, ( 52 ) mille peamine ülesanne on kaitsta hoiustajaid krediidiasutuse maksejõuetuse tagajärgede eest, võivad vastavalt direktiivi 2014/49 artikli 11 lõikele 3 siiski minna sellest ülesandest kaugemale ( 53 ) ja kasutada oma olemasolevaid rahalisi vahendeid „alternatiivsete meetmete võtmiseks, et hoida ära krediidiasutuse maksejõuetust“. Hoiuste tagamise skeemi olemasolevate vahendite selline kasutamine sõltub siiski tingimusest, et asjaomase krediidiasutuse suhtes ei ole võetud kriisilahendusmeetmeid. Direktiivi 2014/59 artikli 32 lõike 4 punkti d kohaselt võib kriisilahendusmeetmeid võtta, kui on vaja „erakorralist avaliku sektori finantstoetust“, mis on sama direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis 28 määratletud kui „riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses […], mida antakse […] krediidiasutuse […] jätkusuutlikkuse, likviidsuse või maksevõimelisuse säilitamiseks või taastamiseks“.

123. Kui seega käesoleval juhul peetaks kõnealuseid meetmeid riigiabiks, siis võiks nende saaja (Tercas) suhtes võtta kriisilahendusmeetmeid, mis ei võimaldaks FITD-l kui tunnustatud hoiuste tagamise skeemil ( 54 ) kasutada oma rahalisi vahendeid selliste „alternatiivsete meetmete“ nagu käesolevas asjas vaidluse all olevad meetmed jaoks, mille eesmärk on vältida Tercase maksejõuetust vastavalt direktiivi 2014/49 artikli 11 lõikele 3. ( 55 ) Seevastu juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et kõnealused meetmed ei kujuta endast riigiabi, ei saaks Tercase suhtes kriisilahendusmeetmeid võtta, millest tulenevalt võib FITD kasutada olemasolevaid vahendeid selliste meetmete võtmiseks, nagu on vaidluse all käesolevas asjas, rikkumata seejuures direktiivi 2014/49 artikli 11 lõiget 3.

124. Järgmistel põhjustel ei nõustu ma käesoleva ettepaneku punktis 121 kokkuvõtlikult esitatud komisjoni argumendiga.

125. Esiteks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et kõnealused meetmed ei ole omistatavad riigile ega kujuta endast riigiabi, siis ei tuleneks sellest, et ükski hoiuste tagamise skeemi raames võetud meede ei saaks kujutada endast riigiabi. See sõltuks hoiuste tagamise skeemi ja konkreetse meetme tingimustest. Märgin sellega seoses, et mitmel korral on leitud, et hoiuste tagamise skeemide võetud meetmed kujutavad endast riigiabi. ( 56 )

126. Teiseks meenutan, et direktiivi 2014/49 artikli 11 lõige 3 lubab sõnaselgelt hoiuste tagamise skeemidel kasutada olemasolevaid rahalisi vahendeid krediidiasutuse maksejõuetuse ärahoidmiseks, tingimusel et asjaomase asutuse suhtes ei ole algatatud kriisilahendusmenetlust. Kui hoiuste tagamise skeemi mis tahes meedet käsitataks riigiabina, nagu väidab komisjon, siis võib see praktikas takistada hoiuste tagamise skeemidel võtta selle sätte alusel alternatiivseid meetmeid, kuna üks tingimus puuduks. See võib seega muuta kõnealuse sätte sisutuks.

127. Teiseks ei nõustu ma komisjoni argumendiga, mille kohaselt FITD ei ole tüüpiline eraõiguslik üksus, vaid „riigi harund“12. juuli 1990. aasta kohtuotsuse Foster jt (C‑188/89, EU:C:1990:313, punkt 18) tähenduses, mistõttu juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul kehtib kõrgem tõendamisstandard, ei oleks see standard FITD võetud meetmete suhtes kohaldatav.

128. Märgin, et mõiste „riigi harund“ töötati välja seoses direktiivide vahetu õigusmõju doktriiniga üksikisiku ja riigi vahelistes „vertikaalsetes“ vaidlustes. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad eraõiguslikud isikud tugineda direktiivi tingimusteta ja piisavalt täpsetele sätetele selliste organite või üksuste vastu, kes alluvad riigile või on riigi kontrolli all või kellel on laiemad volitused võrreldes nendega, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest tavanormidest. Samuti on riigiga samastatavad organid ja üksused, kellele riigiasutus on andnud avaliku ülesande ja millel on selleks ulatuslikud volitused. ( 57 )

129. Ma ei mõista, kuidas on küsimus, kas organit või üksust võib pidada riigi harundiks ja kas seda võib sellisena pidada samastatavaks riigiga direktiivide „vertikaalse“ mõju osas, kuidagi seotud selle organi või üksuse võetud meetmete kvalifitseerimisega riigiabiks. Riigi harundi mõistet ei ole loodud sellel eesmärgil ja ma ei näe põhjust, miks tuleks kõnealust mõistet kasutada selleks, et määrata kindlaks kohaldatav standard abimeetme riigile omistatavuse tõendamiseks.

130. Igal juhul ei saa FITD-d minu arvates pidada riigi harundiks käesoleva ettepaneku punktis 128 viidatud kohtupraktika tähenduses. Seda seetõttu, et erinevalt Iirimaa liikluskindlustuse büroost, mis loeti komisjoni poolt viidatud 10. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuses Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, punktid 38 ja 40) riigi harundiks, ei tegutse FITD riigi volituse alusel, kui ta sekkub – nagu käesoleval juhul – ühe oma liikme sundlikvideerimise puudumisel, ning tal ei ole erivolitusi, mis lähevad kaugemale eraõiguslike isikute vahelistes suhetes kohaldatavatest tavanormidest, kuna tal ei ole õigust nõuda oma liikmetelt sissemaksete tegemist.

131. Järeldan sellest kokkuvõtvalt, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Üldkohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul kõrgemat tõendamisstandardit, peaks ta sedastama, et Üldkohus rikkus seda tehes õigusnormi. Siiski peaks ta ikkagi tagasi lükkama abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutava etteheite, kuna – nagu ma allpool näitan – see etteheide ei ole tulemuslik.

– Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide on põhjendatud, peaks ta selle siiski tulemusetuna tagasi lükkama

132. Seda seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–132 loetletud tunnused ei võimalda kõnealuseid meetmeid riigile omistada isegi juhul, kui leitakse, et sama tõendatuse tase kehtib nii siis, kui abi andev üksus on eraõiguslik üksus, kui ka siis, kui ta on avalik ettevõtja (ja sellest tulenevalt ei ole komisjon, põhjendamaks eraõigusliku üksuse võetud abimeetme omistatavust riigile, kohustatud tõendama, et ametiasutused kohustasid kõnealust üksust seda meedet vastu võtma, et nende osalemine mõjutas meetme sisu ning et neil oli mõju menetluse iga etapis).

133. Esiteks nõustun Üldkohtuga, et Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõikega 1 FITD-le antud avaliku võimu volitus ei ole tunnus, mis võimaldaks omistada võetavad meetmed riigile, kuna – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 märkis – see volitus seisneb üksnes hoiustajatele hüvitise maksmises, mistõttu kui FITD võtab – nagu käesoleval juhul – sekkumismeetmeid liikmespanga toetuseks, ei teosta ta avaliku võimu volitust.

134. Teiseks ei saa kõnealuste meetmete omistatavust Itaalia riigile tuletada asjaolust, et nende meetmete võtmiseks on vaja Banca d’Italia luba. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 116 ja 118 nähtub, et loa andmise menetluses ei saanud Banca d’Italia avaldada mingit mõju ei kõnealuste meetmete vastuvõtmisele ega nende sisule, kuna selle menetluse ainus eesmärk oli kontrollida meetmete vastavust pangandussektori usaldatavusnõuetele.

135. Kolmandaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 123 ja 126, et puuduvad tõendid selle kohta, et Banca d’Italial oleks olnud mitteametlik mõju või kontroll. Tema roll FITD juhtorganite koosolekutel oli „puhtalt passiivne“, kuna tema esindajad kas üksnes väljendasid rahulolu Tercase kriisi lahendamise viisi üle või ei võtnud üldse sõna. Lisaks võimaldas Banca d’Italia osalemine mitteametlikel kohtumistel tal lihtsalt saada teavet ühelt poolt FITD ning teiselt poolt BPB ja erihalduri vaheliste läbirääkimiste edenemise kohta. Ainus asjakohane tõend on Banca d’Italia üleskutse saavutada Tercase negatiivse omakapitali katmise osas tasakaalustatud kokkulepe, mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127. Sellel tõendil on minu arvates siiski vähe tõenduslikku väärtust, kuna FITD võttis vaidlusalused meetmed vastu mitte niivõrd Banca d’Italia üleskutse tõttu, vaid pigem oma liikmete huvide kaitseks. ( 58 )

136. Neljandaks ei ole oluline, et erihaldur nõudis FITD-lt vaidlusaluste meetmete vastuvõtmist, kuna nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131 märkis, ei pärinenud initsiatiiv pöörduda FITD poole tegelikult mitte erihaldurilt, vaid BPB-lt (kuna BPB oli nõustunud osalema Tercase kapitali suurendamises tingimusel, et FITD katab selle panga negatiivse omakapitali).

137. Kokkuvõttes leian, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme omistatavust riigile tuleb hinnata sama standardi alusel kui avaliku ettevõtja võetud abimeetme puhul, ei saa asuda seisukohale, et komisjon oleks tõendanud kõnealuste meetmete omistatavust riigile.

138. Järelikult tuleb abimeetme riigile omistatavuse tõendamist puudutav etteheide tagasi lükata kas käesoleva ettepaneku punktis 99 esitatud põhjusel või igal juhul (kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et Üldkohus kehtestas vaidlustatud kohtuotsuses eraõigusliku üksuse võetud abimeetme puhul kõrgema tõendamisstandardi) käesoleva ettepaneku punktis 137 esitatud põhjusel.

ii) Antud abi riigi ressurssidest pärinemise tõendamist puudutav etteheide

139. Olen seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuses ei pannud Üldkohus komisjonile suuremat tõendamiskoormist või pigem ei nõudnud ta komisjonilt abimeetme riigi ressurssidest pärinemise tõendamisel vastavust kõrgemale tõendamisstandardile, kui – nagu käesoleval juhul – selle meetme rahastamiseks kasutatud vahendeid haldab eraõiguslik üksus, mitte avalik ettevõtja.

140. Seda seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuses ei ole põhimõttelist kinnitust selle kohta, et komisjon peab järgima kõrgemat tõendamisstandardit, kui abimeetme rahastamiseks kasutatud vahendeid haldab eraõiguslik isik, mitte avalik ettevõtja. Seetõttu ei ole vaidlustatud kohtuotsuses kindlaks määratud väidetavalt kõrgemat tõendamisstandardit, millele komisjon peaks sellisel juhul vastama. Nimetatud kohtuotsuse punktide 88–90 sõnastusest ja asjaolust, et need on osa jaotisest „Vaidlusaluste meetmete omistatavus Itaalia riigile“, tuleneb, et need punktid käsitlevad üksnes abimeetme riigile omistatavust. Lisaks ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktides 133–161 ühtegi punktides 88–90 märgitule sarnanevat põhimõttelist avaldust, mis käsitleks küsimust, kas vaidlusaluseid meetmeid rahastati riigi ressurssidest. Pigem viitab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 133–161 mõistet „riigi ressursside kaudu sekkumine“ käsitlevale kohtupraktikale, püüdmata eristada avaliku ettevõtja ja eraõigusliku üksuse hallatavaid vahendeid, mis on seda üllatavam, et viidates 9. novembri 2017. aasta kohtuotsusele komisjon vs. TV2/Danmark (C‑656/15 P, EU:C:2017:836), märgib Üldkohus punktides 135 ja 136, et see puudutab avalikke ettevõtjaid. ( 59 )

141. Lisaks ei ole Üldkohus minu hinnangul tuginenud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–161 asjaoludele, mida ei ole mainitud 13. septembri 2017. aasta kohtuotsuses ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), 28. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Saksamaa vs. komisjon (C‑405/16 P, EU:C:2019:268) ja 15. mai 2019. aasta kohtuotsuses Achema jt (C‑706/17, EU:C:2019:407), mis käsitlesid avalike ettevõtjate hallatavatest vahenditest rahastatavaid abimeetmeid. Eelkõige näib nende kohtuotsustega kooskõlas olevat asjaolu, et Banca d’Italial ei olnud pädevust suunata FITD ressursside kasutamist (arvestades, et loamenetlus ei võimaldanud nimetatud asutusel läbi viia kõnealuste meetmete uurimist, mis oleks läinud kaugemale nende seaduslikkuse formaalsest kontrollist), ning et kuigi sissemaksed, mida FITD kasutas kõnealuste meetmete rahastamiseks, olid kohustuslikud, ei tulenenud need mitte õigusnormist, vaid FITD põhikirjast. ( 60 )

142. Märgin samuti, et komisjon ei selgita, milles seisneb rangem kriteerium, mida Üldkohus väidetavalt kohaldas eraõigusliku üksuse hallatavate vahendite puhul, ega täpsusta vaidlustatud kohtuotsuse punkte, milles oleks seda rangemat kriteeriumi kohaldatud. ( 61 )

143. Seetõttu leian, et vaidlustatud kohtuotsuses ei nõudnud Üldkohus komisjonilt abimeetme riigi ressurssidest pärinemise tõendamisel kõrgema tõendamisstandardi järgimist olukorras, kus selle meetme rahastamiseks kasutatud vahendeid haldab eraõiguslik üksus, mitte avalik ettevõtja.

144. Täielikkuse huvides esitan lühidalt põhjused, miks juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Üldkohus kehtestas vaidlustatud kohtuotsuses eraettevõtja hallatavate vahendite puhul kõrgema tõendamisstandardi, tuleb antud abi riigi ressurssidest pärinemise tõendamist puudutav etteheide siiski tagasi lükata, kuna see on küll põhjendatud, kuid tulemusetu.

145. Eelmises punktis viidatud juhul oleks see etteheide põhjendatud, kuna minu teada ei ole kohtupraktikas ühtegi viidet sellele, et kohaldada tuleks kõrgemat tõendamisstandardit, kui abi rahastamiseks kasutatavaid vahendeid haldav üksus ei ole avalik ettevõtja, vaid eraõiguslik üksus. Juhtudel, kus vahendeid haldas eraõiguslik üksus, kohaldas Euroopa Kohus käesoleva ettepaneku punktis 70 viidatud kohtupraktikat, mille ta oli välja arendanud seoses avaliku ettevõtja hallatavate vahenditega, ( 62 ) st kontrollis, kas vahendid saadi liikmesriigi õigusaktidega kehtestatud kohustuslike tasude kaudu ja kas riigil oli õigus käsutada neid asjaomase ettevõtja hallatavaid vahendeid.

146. Selles suhtes ei nõustu ma komisjoni repliigis esitatud argumendiga, mille kohaselt juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et eraõigusliku üksuse võetud abimeetme riigile omistatavuse tuvastamisel kohaldatav tõendamisstandard on madalam kui vaidlustatud kohtuotsuses kohaldatud standard, tuleb kohaldada madalamat tõendamisstandardit ka selle tõendamisel, et see meede on võetud riigi ressurssidest. Komisjoni arvates tuleneb see asjaolust, et ametiasutuste kontrolli määr abi andva üksuse üle on otsustava tähtsusega mitte ainult selle tuvastamisel, et kõnealune meede on omistatav riigile, vaid ka selle kindlakstegemisel, et seda meedet rahastatakse riigi ressurssidest. Sellega seoses piisab, kui märkida, et käesoleva ettepaneku punktis 70 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et kui abimeetme rahastamiseks kasutatud vahendid pärinevad eravahenditest, peab komisjon tõendama ka seda, et need vahendid saadi liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kohustuslikest tasudest.

147. Siiski, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 144, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Üldkohus nõudis vaidlustatud kohtuotsuses, et komisjon järgiks eraõigusliku üksuse hallatavate vahendite puhul kõrgemat tõendamisstandardit, ja et ta tegi seda ekslikult, peaks ta siiski tulemusetuse tõttu tagasi lükkama etteheite, mis puudutab antud abi riigi ressurssidest pärinemise tõendamist.

148. Seda seetõttu, et ametiasutused ei teostanud mingilgi kujul kontrolli FITD liikmetelt saadud rahaliste vahendite kasutamise üle, arvestades, et vaidlustatud kohtuotsuse punktide 145 ja 147 kohaselt ei olnud esiteks vaidlusaluste meetmete heakskiitmise raames Banca d’Italial õigust suunata FITD vahendite kasutamist ja teiseks ei algatanud FITD sekkumist Tercase kasuks ametiasutus, vaid eraõiguslik isik, nimelt BPB. Seda ka seetõttu, et on väljaspool kahtlust, et nagu märkis Üldkohuski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159, ei tulene FITD liikmete sissemaksete kohustuslikkus mitte õigusnormist, vaid nende liikmete ühehäälsest otsusest, mistõttu seda ei saa samastada maksutaolise lõivuga. Märgin sellega seoses, et 28. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Saksamaa vs. komisjon (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, punktid 70 ja 71) rõhutas Euroopa Kohus, et abimeetme rahastamiseks kasutatud sissemakse kohustuslikkus tulenes õigusnormist ning asjaolu, et „praktikas“ kanti elektritarnijate makstud lisasummadest tulenev koormus edasi lõpptarbijatele, ei peetud asjakohaseks.

149. Järeldan kokkuvõtvalt, et etteheide selle kohta, et abimeede on antud riigi ressurssidest, tuleb tagasi lükata kas käesoleva ettepaneku punktis 143 esitatud põhjusel või igal juhul (kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsuses nõudis Üldkohus, et komisjon järgiks eraõigusliku üksuse hallatavate vahendite puhul kõrgemat tõendamisstandardit) käesoleva ettepaneku punktis 148 esitatud põhjusel.

150. Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tagasi lükata.

3) Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa

151. Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas leiab komisjon, et Üldkohus tegi vea seoses sellega, et hindas esitatud tõendeid killustatult ega analüüsinud neid tervikuna ega võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96, 100–106, 114, 115, 116 ja 125 arvesse nende laiemat konteksti, ning samuti seoses tõenditega selle kohta, et vaidlusalused meetmed on võetud riigi ressurssidest. Selles suhtes väidab komisjon, et kohtupraktika kohaselt võib abimeetme riigile omistatavuse tuletada juhtumi asjaoludele ja meetme võtmise kontekstile omaste tunnuste kogumist. Kuigi mõnel tõendil võib olla eraldiseisvana suhteliselt väike tõenduslik väärtus, võivad need koos võetuna võimaldada meetme omistamist riigile.

152. Itaalia valitsus, BPB, FITD ja Banca d’Italia paluvad apellatsioonkaebuse esimese väite teise osa tagasi lükata.

153. Minu arvates tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa tagasi lükata.

154. Nõustun komisjoniga, et esitatud tõendeid tuleb hinnata tervikuna. See tuleneb juba asjaolust, et tõenduse abimeetme riigile omistatavuse kohta võib tuletada tunnustest, mis – nagu nähtub kohtuotsuse Stardust punktides 55–57 esitatud tunnuste mitteammendavast loetelust – võivad olla erinevad ja seotud meetme enda, selle konteksti või selle võtnud üksusega ning seega omada erinevat tõenduslikku väärtust.

155. Ent vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei hinnanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses siiski tõendeid killustatult.

156. Esiteks väidab komisjon, et kui Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96 ja 100–106, et (i) FITD-le antud avaliku võimu volitus seisnes üksnes hoiustajatele hüvitise maksmises ning (ii) kuna FITD võttis liikmespanga toetuseks alternatiivseid meetmeid olukorras, kui see pank ei olnud sundlikvideerimisel, tegutses FITD väljaspool talle antud volituse raamistikku, ei võtnud Üldkohus seejuures arvesse asjaolu, et taoliste alternatiivsete meetmete eesmärk oli just nimelt vältida hoiustajatele hüvitise maksmist likvideerimise korral. Märgin, et FITD põhikirja artikli 29 lõike 1 kohaselt on üheks käesolevas asjas vaidluse all olevate meetmete võtmise tingimuseks, et eeldatakse väiksemat kulu võrreldes sellega, mis tekiks asjaomase panga sundlikvideerimisel, mis tooks kaasa FITD kohustuse maksta hoiustajatele hüvitist. See ei muuda aga kuidagi asjaolu, et FITD tegutses käesolevas asjas vaidluse all olevate meetmete võtmisel mitte avalikes huvides (st hoiustajate huvides), vaid oma liikmespankade huvides, ning et nende meetmete võtmise otsus ei tulenenud mitte seaduses sätestatud kohustusest, vaid FITD liikmespankade iseseisvast otsusest, mistõttu FITD‑le antud avaliku võimu volitused ei ole tunnus, mis võimaldaks omistada vaidlusalused meetmed riigile.

157. Teiseks väidab komisjon, et kuna Üldkohus nõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114, et tõendataks ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli vaidlusaluste meetmete võtmiseni viinud menetluse igas etapis, siis ei analüüsinud Üldkohus, kas kõiki neid etappe kogumis hinnates võiks asuda seisukohale, et ametiasutused olid vaidlusaluste meetmete riigile omistamiseks nende vastuvõtmisse piisavalt kaasatud. Jällegi ei nõustu ma sellega, kuidas komisjon vaidlustatud kohtuotsust tõlgendab. Nagu on selgitatud käesoleva ettepaneku punktis 98, ei nõudnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114, et tõendataks ametiasutuste tegelikku mõju või kontrolli menetluse iga etapi suhtes.

158. Kolmandaks väidab komisjon sisuliselt, et asjaolu, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115 ja 116 ning mille kohaselt oli vaidlusaluste meetmete võtmiseks vaja Banca d’Italia luba, ning asjaolu, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 ning mille kohaselt Banca d’Italiat teavitati ühelt poolt FITD ja teiselt poolt BPB ja erihalduri vaheliste läbirääkimiste edenemisest, oleksid kogumis võetuna pidanud panema Üldkohtu järeldama, et Banca d’Italia omas nende meetmete üle tegelikku mõju ja kontrolli. Minu arvates ei ole siiski oluline, kas neid asjaolusid hinnatakse kogumis või mitte, kuna Banca d’Italia ei omanud tegelikku mõju ega kontrolli ei kõnealuste meetmete lubamisel (kuna ta kontrollis üksnes nende meetmete vastavust usaldatavusnõuetele) ega mitteametlikel kohtumistel osaledes (kuna kõnealused kohtumised ei võimaldanud tal meetmete sisu mõjutada).

159. Neljandaks väidab komisjon sisuliselt, et asjaolu, et Itaalia pangad (välja arvatud krediidiühistud) peavad Itaalia pangandusseaduse artikli 96 lõike 1 kohaselt astuma FITD liikmeks, ( 63 ) ning et FITD põhikirja sama säte reguleerib vaidlusaluste meetmete rahastamiseks kasutatavaid sissemakseid ja ühe liikmespanga sundlikvideerimise korral hoiustajatele hüvitise maksmiseks kasutatavaid sissemakseid, ( 64 ) oleks kogumis võetuna pidanud panema Üldkohtu järeldama, et vaidlusaluseid meetmeid rahastati riigi ressurssidest. Minu arvates ei ole see nii. Nagu ma selgitan käesoleva ettepaneku punktis 177, ei reguleeri kõnealuste meetmete rahastamiseks kasutatavaid sissemakseid ja hoiustajatele hüvitise maksmiseks kasutatavaid sissemakseid FITD põhikirja sama säte. Igal juhul, kuigi vastab tõele, et FITD liikmesus on muudele Itaalia pankadele peale krediidiühistute kohustuslik, on tõsi ka see, et FITD ei ole kohustatud võtma oma liikmespanga toetuseks alternatiivseid meetmeid, kui see pank ei ole sundlikvideerimisel, ning seega ei ole FITD liikmesuse kohustuslikkus piisav selleks, et lugeda vaidlusalused meetmed võetuks riigi ressurssidest.

160. Kokkuvõttes leian, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa tuleb tagasi lükata.

B. Apellatsioonkaebuse teine väide, mille kohaselt on moonutatud liikmesriigi õigust ja faktilisi asjaolusid

1. Poolte väited

161. Apellatsioonkaebuse teises väites väidab komisjon, et Üldkohus moonutas liikmesriigi õigust ja faktilisi asjaolusid. Esiteks moonutas Üldkohus Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõiget 1, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et vaidlusalustele toetusmeetmetele antakse luba pärast seda, kui on lihtsalt kontrollitud nende meetmete vastavust õigusraamistikule. Komisjoni sõnul läheb Banca d’Italia kontroll kõnealuste meetmete õiguspärasuse kontrollist palju kaugemale, kuna nende meetmete analüüsimisel peab Banca d’Italia „võtma arvesse hoiustajate kaitset ja pangandussüsteemi stabiilsust“. Teiseks moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 153 ja 154, et selliseid panga toetuseks võetavaid sekkumismeetmeid nagu vaidlusalused meetmed rahastatakse teisiti kui hoiustajatele makstavaid hüvitisi. Komisjoni arvates on FITD põhikirja artikkel 21, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153 seoses vaidlusaluste meetmete rahastamisega, võrdselt kohaldatav nii kõnealuste meetmete kui ka hoiustajatele hüvitise maksmiseks võetud meetmete suhtes.

162. Itaalia valitsus väidab, et apellatsioonkaebuse teine väide on vastuvõetamatu, kuna väidetav tõlgendusviga ei ole ilmne. Lisaks väidab ta, et apellatsioonkaebuse teine väide ei ole põhjendatud, kuna esiteks tuleb Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõiget 1 tõlgendada nii, et kuigi selles ette nähtud kontroll võib teatud juhtudel olla üsna keerukas, on siiski tegemist pelgalt õiguspärasuse kontrolliga, ja teiseks, et põhikohtuasja faktiliste asjaolude toimumise ajal rahastas FITD selliseid mõne panga toetuseks võetavaid sekkumismeetmeid nagu vaidlusalused meetmed taotluse alusel juhtumipõhiselt.

163. BPB väidab, et apellatsioonkaebuse teine väide on vastuvõetamatu, kuna riigisisese õiguse tõlgendamine on faktiküsimus ja komisjoni väidetud moonutus ei nähtu kohtuasja toimikust. Igal juhul on teine väide BPB arvates põhjendamatu. Samuti on see tulemusetu osas, milles väidetakse, et FITD põhikirja artiklit 21 on moonutatud.

164. FITD väidab, et apellatsioonkaebuse teine väide on vastuvõetamatu, kuna toimiku materjalidest ei nähtu moonutamist. Igal juhul on see väide FITD arvates tulemusetu ja põhjendamatu.

165. Banca d’Italia väidab, et teine väide on vastuvõetamatu osas, milles see heidab ette Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 moonutamist, kuna selline moonutamine ei ole ilmne, ning see ei nähtu Euroopa Kohtu toimiku materjalidest. Lisaks väidab Banca d’Italia, et apellatsioonkaebuse teine väide on põhjendamatu ja igal juhul tulemusetu.

2. Hinnang

a) Vastuvõetavus

166. Itaalia valitsus, BPB, FITD ja Banca d’Italia vaidlustavad apellatsioonkaebuse teise väite vastuvõetavuse põhjendusel, et Itaalia õiguse ja faktiliste asjaolude väidetav moonutamine ( 65 ) ei ole ilmne ning see ei nähtu toimikust, mistõttu see väide tõstatab faktiküsimuse.

167. Minu arvates ei saa selle vastuvõetamatuse vastuväitega nõustuda.

168. Nagu viidatakse käesoleva ettepaneku punktis 49, on kohtupraktika kohaselt üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust, kui need tõendid on saadud õiguspäraselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskohustust ja tõendite esitamist puudutavaid menetlusnorme. Sellise hinnangu andmine ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks kontrollida, välja arvatud juhul, kui tegemist on tõendite moonutamisega. Niisuguse moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Siiski peab selline moonutamine ilmselgelt nähtuma toimikus olevatest tõenditest, ilma et oleks vaja asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. ( 66 )

169. Esiteks märgin, et Üldkohus tõlgendas mõistet „luba“, mille Banca d’Italia annab Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 alusel hoiuste tagamise skeemide võetud sekkumismeetmetele, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 selliselt, et see võimaldab Banca d’Italial kontrollida üksnes selliste meetmete õiguspärasust (st nende kooskõla krediidiasutuste usaldatavusnõuetega). Kui aga Banca d’Italiale sama sättega pandud kohustus „võtta arvesse hoiustajate kaitset ja pangandussüsteemi stabiilsust“ eeldaks mitte ainult nende meetmete seaduslikkuse, vaid ka sobivuse kontrollimist, siis oleks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 Üldkohtu antud tõlgendus ilmselgelt väär. Seega oleks tegemist tõendite moonutamisega käesoleva ettepaneku punktis 168 viidatud kohtupraktika tähenduses. ( 67 )

170. Teiseks väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153 leidis Üldkohus, et FITD põhikirja artikkel 21 näeb ette, et selliseid panga toetuseks võetavaid sekkumismeetmeid nagu vaidlusalused meetmed rahastatakse teisiti kui hoiustajatele makstavaid hüvitisi, samas kui komisjoni arvates see säte ei erista nende kahte liiki meetmete rahastamist. Kui Üldkohtu tõlgendus FITD põhikirja artikli 21 kohta oleks vastuolus selle sätte sisuga, nagu väidab komisjon, tähendaks see selle sätte moonutamist.

171. Seetõttu leian, et apellatsioonkaebuse teine väide on vastuvõetav.

b) Sisuline hinnang

172. Apellatsioonkaebuse teises väites väidab komisjon, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116, 153 ja 154 esiteks Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõiget 1 ja teiseks FITD põhikirja artiklit 21.

173. Minu arvates tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.

174. Esiteks ei ole komisjon tõendanud, et Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab Banca d’Italial kontrollida hoiuste tagamise skeemi sekkumismeetmete asjakohasust, mitte – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 märkis – lihtsalt kontrollida, kas need meetmed on kooskõlas krediidiasutuste suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuetega.

175. Vastupidi komisjoni väidetule ei tulene asjaolust, et Banca d’Italial tuleb Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 kohaselt „võtta arvesse hoiustajate kaitset ja pangandussüsteemi stabiilsust“, et see pank võib minna kaugemale kontrollist, kas meetmed on kooskõlas krediidiasutuste usaldatavusnõuetega, arvestades, et nagu väidavad Itaalia valitsus, BPB, FITD ja Banca d’Italia, on hoiustajate kaitse ja pangandussüsteemi stabiilsuse näol tegemist eesmärkidega, mida Banca d’Italia kui usaldatavusnõuete järelevalve eest vastutav asutus peab järgima. Nagu märgib Itaalia valitsus, on määruse (EL) nr 575/2013 ( 68 ) põhjenduses 7 märgitud, et selles määruses krediidiasutustele kehtestatud usaldatavusnõuete „eesmärk on tagada [pangandus- ja finantsteenuste] turgudel tegutsevate ettevõtjate finantsstabiilsus, samuti investorite ja hoiustajate kõrge kaitstuse tase“.

176. Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei tulene asjaolust, et Banca d’Italia loaga hoiuste tagamise skeemidele võtta sekkumismeetmeid nende liikmespanga toetuseks Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 alusel soovitakse tagada pigem hoiustajate kaitse ja pangandussüsteemi stabiilsus kui „asjaomase krediidiasutuse kindel ja usaldusväärne juhtimine“ – mis on Banca d’Italia poolt läbi viidava seaduslikkuse kontrolli eesmärk Itaalia pangandusseaduse artikli 19 alusel finantssektoris osaluste omandamiseks loa andmisel – et Banca d’Italia võiks Itaalia pangandusseaduse artikli 96‑ter lõike 1 alusel toimides minna kaugemale seaduslikkuse kontrollist. Seda seetõttu, et nagu väidavad Itaalia valitsus, FITD ja Banca d’Italia, on usaldatavusnõuete täitmise järelevalve eesmärgiks lisaks hoiustajate kaitse ja pangandussüsteemi stabiilsuse tagamisele ka krediidiasutuste kindel ja usaldusväärne juhtimine. Sellega seoses märgin, et Itaalia pangandusseaduse artikli 5 lõikes 1, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, on krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve eesmärkidena loetletud mitte ainult pangandussüsteemi „üldine stabiilsus“, vaid ka „krediidiasutuste kindel ja usaldusväärne juhtimine“.

177. Teiseks, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153, et FITD põhikirja artikkel 21 näeb ette, et selliseid hoiuste tagamise skeemi poolt liikmespanga toetuseks võetud sekkumismeetmeid nagu vaidlusalused meetmed rahastatakse teisiti kui hoiustajatele makstavaid hüvitisi. Komisjon tõlgendab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 153 vääralt. Nagu märgivad BPB ja FITD, leidis Üldkohus selles punktis, et kõnealuseid sekkumismeetmeid rahastatakse teisiti võrreldes FITD tegevuskuludega (Üldkohtu sõnul „konsortsiumi toimimiseks vajalikud ressursid“) ( 69 ) ja mitte võrreldes hoiustajatele makstavate hüvitistega. Erinevus seisneb asjaolus, et FITD tegevuskulude katmiseks kasutatavad vahendid, mida FITD põhikirja artikkel 21 ei reg