ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õigusnormi tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt, C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 25, ning 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 32). Euroopa Kohtu ülesanne ei ole aga seada kahtluse alla põhikohtuasja avalduse vastuvõetavusele eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt antud hinnangut, mis eelotsusemenetluses kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, ega ka kontrollida, kas otsus eelotsusetaotlus esitada on vastu võetud kooskõlas kohtukorraldust ja ‑menetlust reguleerivate riigisiseste õigusnormidega (vt selle kohta 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt, C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 26, ning 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 34). Käesolevas asjas lükkas eelotsusetaotluse esitanud kohus tagasi vastuvõetavuse vastuväited, mis Ühendkuningriigi valitsus tema menetluses esitas seoses põhikohtuasja avalduse hüpoteetilise või akadeemilise laadiga. Sellest järeldub, et niivõrd, kuivõrd Ühendkuningriigi valitsuse ja komisjoni argumentide eesmärk on seada kahtluse alla kõnealuse avalduse vastuvõetavus, ei mõjuta need eelotsusetaotluse vastuvõetavusele antavat hinnangut (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, punkt 33).

Pealegi asjaolu, et põhikohtuasja avaldus on tuvastuslikku laadi, ei takista Euroopa Kohtul teha otsust eelotsuse küsimuse kohta, kui selline avaldus on riigisisese õiguse kohaselt lubatud ja küsimus on objektiivselt vajalik selle vaidluse lahendamiseks, millega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole õiguspäraselt pöördutud (vt selle kohta 15. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, punkt 65, ning 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt, C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 28). Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtus tõepoolest vaidlus pooleli ning seda olenemata sellest, et põhikohtuasja vastustaja on otsustanud jätta põhikohtuasja avaldajate esitatud küsimuse sisu suhtes seisukoha võtmata ja väidab üksnes, et nende avaldus on vastuvõetamatu (vt selle kohta 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, punktid 11 ja 15).

(vt punktid 27 ja 30–32)
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et laps peab liikmesriigis olema füüsiliselt kohal viibinud, et selle sätte tähenduses saaks tema harilikuks viibimiskohaks pidada seda liikmesriiki. Põhikohtuasjas vaatluse all olevad asjaolud, mille kohaselt esiteks isa avaldas emale sundi, mille tulemusel sünnitas ema nende lapse kolmandas riigis ja elab lapsega seal alates viimase sünnist, ja teiseks ema või lapse põhiõiguste rikkumine, isegi kui need leiavad tõendamist, ei oma siinkohal mõju.

Sellega seoses nähtub määruse nr 2201/2003 põhjendusest 12, et määrus töötati välja lapse parimaid huve silmas pidades ja seejuures eelistati läheduskriteeriumi. Nimelt leidis seadusandja, et lapse harilikule viibimiskohale geograafiliselt lähedane kohus saab kõige paremini hinnata lapse huvides võetavaid meetmeid.

Määruse nr 2201/2003 artiklis 8 on see eesmärk üle võetud nii, et üldine kohtualluvus antakse selle liikmesriigi kohtutele, kus on lapse harilik viibimiskoht (15. veebruari 2017. aasta kohtuotsus W ja V, C‑499/15, EU:C:2017:118, punkt 52).

Liidu seadusandja poolt geograafilise läheduse oluliseks pidamine selleks, et teha kindlaks kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades, ilmneb samuti määruse nr 2201/2003 artikli 13 lõikest 1, mis annab asja liikmesriigi kohtu alluvusse üksnes lapse kohalviibimise alusel, täpsemalt juhul, kui lapse viibimiskohta ei saa üheski liikmesriigis kvalifitseerida „harilikuks“ määruse artikli 8 lõike 1 tähenduses ning kui seda kohtualluvust ei saa kindlaks määrata sama määruse artikli 12 alusel.

Seega otsustas Euroopa Kohus, et selleks et tunnistada lapse harilikuks viibimiskohaks konkreetne liikmesriik, peab laps olema selles liikmesriigis vähemalt füüsiliselt kohal viibinud (15. veebruari 2017. aasta kohtuotsus W ja V, C‑499/15, EU:C:2017:118, punkt 61).

Käesoleva kohtuotsuse punktides 45–52 esitatud kaalutlustest tuleneb, et lapse füüsiline kohalviibimine liikmesriigis, kuhu laps on väidetavalt integreerunud, on kindlasti eeltingimus selleks, et hinnata selle kohalviibimise stabiilsust, ning määruse nr 2201/2003 tähenduses „harilikku viibimiskohta“ ei saa seega kindlaks määrata liikmesriiki, kus laps ei ole kunagi käinud. Seda tõlgendust kinnitab määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõike 1 koht kohtualluvuse normide hulgas, mis on määruses ette nähtud vanemliku vastutusega seotud asjades.

(vt punktid 48, 49, 51–54 ja 70 ning resolutsioon)
ELL artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik üksnes teatab oma kavatsusest selle artikli alusel Euroopa Liidust välja astuda, siis ei tähenda asjaolu, et see liikmesriik on teatava isiku suhtes teinud Euroopa vahistamismääruse, et vahistamismäärust täitev liikmesriik peab keelduma Euroopa vahistamismääruse täitmisest või lükkama selle täitmise edasi seniks, kuni on selgunud, milline saab olema määruse teinud liikmesriigis kehtiv õiguslik kord pärast selle riigi Euroopa Liidust välja astumist. Kui ei ole piisavalt alust arvata, et isik, kelle suhtes vahistamismäärus on tehtud, võib jääda ilma Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga ja nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsusega 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) tagatud õigustest pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigi liidust väljaastumist, ei saa seda määrust täitev liikmesriik täitmisest keelduda niikaua, kuni vahistamismääruse teinud liikmesriik on veel Euroopa Liidu liige. Antud kontekstis tuleb märkida, et niisugune teade ei too kaasa liidu õiguse kohaldamise peatamist selles liikmesriigis, kes on teatanud oma kavatsusest liidust välja astuda ning seetõttu jääb liidu õigus, mille osaks on raamotsuse sätted, samuti raamotsusega lahutamatult seotud vastastikuse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtted, asjaomases liikmesriigis täielikult kehtima kuni viimase tegeliku väljaastumiseni liidust. Järelikult, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 70 märkis, siis sellisel juhul nagu on arutusel põhikohtuasjas, on selleks, et otsustada, kas Euroopa vahistamismäärust on alust täita, vaja, et otsuse tegemise ajal oleks vahistamismäärust täitval õigusasutusel võimalik eeldada, et vahistamismääruse teinud liikmesriik kohaldab üleantava isiku suhtes raamotsusest tulenevate nende õiguste sisu, mis on kohaldatavad pärast üleandmist, kui see liikmesriik on Euroopa Liidust juba välja astunud. Niisugune eeldus on lubatud, kui vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigus hõlmab sisuliselt nende õiguste sisu, eelkõige põhjusel, et nimetatud liikmesriik jääks rahvusvaheliste lepingute nagu 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioon ja EIÕK osaliseks ka pärast selle riigi Euroopa Liidust väljaastumist. Alles siis, kui on konkreetsed tõendid, mis kinnitavad vastupidist, võivad vahistamismäärust täitvad õigusasutused Euroopa vahistamismääruse täitmisest keelduda.

(vt punktid 45, 61, 62 ja resolutsioon)
Nõukogu 27 novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, III peatüki üldsätteid tuleb tõlgendada nii, et kui väidetakse, et lapsed viidi ära ebaseaduslikult, võib selle liikmesriigi, kus oli laste harilik viibimiskoht, kohtu otsuse, millega nõutakse laste tagasitoomist ja mis tehakse tulenevalt vanemlikku vastutust käsitlevast otsusest, tunnistada vastuvõtvas liikmesriigis vastavalt asjaomastele üldsätetele täidetavaks.

Olgu märgitud, et määruse nr 2201/2003 põhjenduses 17 rõhutatakse selle määruse täiendavat olemust, nähes ette, et see täiendab 1980. aasta Haagi konventsiooni sätteid, mis on siiski ka jätkuvalt kohaldatavad. Kõnealuste õigusaktide omavahelist seotust täpsustatakse määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1, mille kohaselt peavad liikmesriigi kohtud kohaldama 1980. aasta Haagi konventsioonis sätestatud tagasitoomise menetlusele artikli 11 lõikeid 2–8. Tuleb sedastada, et nendes sätetes ei ole nõutud, et isik, organ või asutus peaks juhul, kui väidetakse, et tegemist on rahvusvahelise lapserööviga, tuginema lapse tema hariliku viibimiskoha riiki viivitamatu tagasitoomise nõudmiseks 1980. aasta Haagi konventsioonile. Seega võib vanemliku vastutuse kandja taotleda vastavalt määruse nr 2201/2003 III peatüki sätetele sellise vanemlikku vastutust ja laste tagasitoomist käsitleva otsuse tunnustamist ja täitmist, mille pädev kohus on teinud määruse nr 2201/2003 II peatüki 2. jao sätete alusel, isegi kui ta ei ole 1980. aasta Haagi konventsiooni kohast tagasitoomise taotlust esitanud.

(vt punktid 48, 50, 51, 53 ja 62 ning resolutsiooni punkt 1)
1.

Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 8. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon (T‑45/13 RENV ja T‑587/15, ei avaldata, EU:T:2018:124) osas, milles Üldkohus sedastas nimetatud kohtuotsuse punktis 160, et ei ole vaja järeldada, et ELTL artikli 340 esimese lõigu alusel on hagejale tekitatud lepingulist kahju, kuna on rikutud üldtingimuste punkti II.22 lõiget 1, mis on lahutamatu osa lepingutest, mis on Rosa Vision SL ja Euroopa Komisjoni vahel sõlmitud seitsmenda raamprogrammi raames, mis võeti vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta otsusega nr 1982/2006/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmendat raamprogrammi (2007–2013).
4.

Apellatsioonkaebus – Väited – Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine – Vastuvõetamatus – Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus – Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral – Väide, et tõendeid on moonutatud – Nõue täpselt osutada moonutatud tõenditele ning kindlaks teha analüüsimisel tehtud vead, mis moonutuse kaasa tõid – Nõue, et moonutamine peab toimikumaterjalidest selgelt ilmnema (ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 168 lõike 1 punkt d) (vt punktid 63 ja 69)
2.

Apellatsioonkaebus – Väited – Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine – Vastuvõetamatus – Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus – Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral – Väide, et tõendeid on moonutatud – Nõue, et tõendatud oleks ilmse hindamisvea esinemine (ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punktid 24, 25 ja 38)
1.

Kuna Horvaatia Vabariik ei järeldanud, et Biljane Donje (Horvaatia) prügilasse viidud kivitäitematerjalid on jäätmed, mitte aga kõrvalsaadus, ja et neid tuleb jäätmetena käidelda, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artikli 5 lõikest 1.
–

ei ole alates 11. juunist 2010 võtnud vajalikke meetmeid, et tagada NO2 piirtasemete järgimine kõigis nimetatud piirkondades, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud talle direktiivi 2008/50 artikli 23 lõikest 1 eraldi võetuna ja koostoimes selle direktiivi XV lisa A osaga, ning eelkõige selle direktiivi artikli 23 lõike 1 teises lõigus sätestatud kohustust võtta meetmeid nii, et välisõhu kvaliteedi kavades oleks ette nähtud vajalikud meetmed, et piirtasemete ületamise ajavahemik jääks võimalikult lühikeseks.
2.

Jätta The Yokohama Rubber Co. Ltd ja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) apellatsioonimenetlusega asjades C‑818/18 P ja C‑6/19 P seotud kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt võrdsetes osades välja Pirelli Tyre SpA kantud kohtukulud nendes menetlustes.
1.

Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik on süstemaatiliselt ja püsivalt ületanud NO2 aastaseid piirtasemeid alates 1. jaanuarist 2010 kuni aastani 2017 (kaasa arvatud) Ühendkuningriigi 16 piirkonnas, nimelt piirkondades UK0001 (Greater London Urban Area); UK0002 (West Midlands Urban Area); UK0003 (Greater Manchester Urban Area); UK 0004 (West Yorkshire Urban Area); UK 0013 (Teesside Urban Area); UK0014 (The Potteries); UK0018 (Kingston upon Hull); UK0019 (Southampton Urban Area); UK0024 (Glasgow Urban Area); UK0029 (Eastern); UK0031 (South East); UK0032 (East Midlands); UK0033 (North West & Merseyside); UK0034 (Yorkshire & Humberside); UK0035 (West Midlands) ja UK0036 (North East), ning NO2 tunnist piirtaset piirkonnas UK0001 (Greater London Urban Area), siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/50/EÜ välisõhu kvaliteedi ja Euroopa õhu puhtamaks muutmise kohta artikli 13 lõikest 1 koostoimes selle direktiivi XI lisaga ja ei ole alates 11. juunist 2010 võtnud vajalikke meetmeid, et tagada NO2 piirtasemete järgimine kõigis nendes piirkondades, siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2008/50/EÜ artikli 23 lõikest 1 eraldi võetuna ja koostoimes selle direktiivi XV lisaga, ning eelkõige selle direktiivi artikli 23 lõike 1 teises lõigus sätestatud kohustust võtta meetmeid nii, et piirtasemete ületamise ajavahemik jääks võimalikult lühikeseks.
TEAVE AVALDAMATA KOHTULAHENDITE KOHTA 
Koh tulahend ite kogumik 
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 2 5. juuni 2 0 2 0 . aasta otsus – Vnesheconombank vs. nõukogu 
(kohtuasi C-7 3 1 / 1 8 P) 1 
Apellatsioonkaebus – Piiravad meetmed, mis on võetud seoses Venemaa Föderatsiooni tegevusega, mis  
destabiliseerib olukorda Ukrainas – Hageja nime kandmine ja seejärel jätmine nende üksuste loetelusse,  
kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid – Põhjendamiskohustus – Ilmne hindamisviga –  
Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Võimu kuritarvitamine – Omandiõigus – Võrdne kohtlemine  
1. Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Piiravad meetmed seoses olukorraga 
Ukrainas – Piirangud liidu kapitaliturgudele juurdepääsul – Kohustus tuua põhjendustes välja 
eriomased ja konkreetsed asjaolud, mis nimetatud meede t õigustavad – Otsus, mis on tehtud 
huvitatud isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme 
ulatust – Kokkuvõtliku põhjenduse lubatavus 
(ELTL artikli 296 teine lõik; nõukogu otsus 2014 /512/ÜVJP, muudetud otsusega 2014 /659/ÜVJP; 
nõukogu määrus nr 833/2014 , muudetud määrusega nr 960/2014 ) 
(vt punktid 35–37, 41 ja 42) 
2. Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Kaitseõigused – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – 
Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas – Piirangud liidu kapitaliturgudele juurdepääsul – 
Kohustus teavitada süüstavatest asjaoludest – Ulatus – Akti õigusvastasus, mis sõltub selle 
tõendamisest, et nimetatud kohustuse rikkumine võis menetlust mõjutada – Mõju puudumine 
käesolevas asjas 
(ELTL artikli 275 teine lõik; nõukogu otsus 2014 /512/ÜVJP, muudetud otsusega 2014 /659/ÜVJP; 
nõukogu määrus nr 833/2014 , muudetud määrusega nr 960/2014 ) 
(vt punktid 73 ja 74) 
3. Apellatsioonkaebus – Väited – Õigusnormi väidetava rikkumise määratlemata jätmine – 
Vastuvõetamatus 
(ELTL artikli 256 lõige 1; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõike; Euroopa Kohtu 
kodukord, artikli 168 lõike 1 punkt d ja artikli 169 lõige 2) 
(vt punkt 82) 
1 ELT C 65, 18.2.2019 . 
ET 
ECLI:EU:C:2020 :500 1 
TEAVE AVALDAMATA KOHTULAHENDITE KOHTA 
4. Ühine välis-ja julgeolekupoliitika – Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas – 
Teatavate isikute ja üksuste rahaliste vahendite külmutamine seoses olukorraga Ukrainas – 
Omandiõiguse piiramine – Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine – Puudumine 
(Nõukogu otsus 2014 /512/ÜVJP, muudetud otsusega 2015 /659/ÜVJP; nõukogu määrus 
nr 833/2014 , muudetud määrusega nr 960/2014 ) 
(vt punktid 84–89) 
Resolutsioon 
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. 
2. Jätta Bank for Developme nt and Foreign Economic Affairs’i (Vnesheconombank) kohtukulud 
tema enda kanda ja mõista temalt lisaks välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud. 
3. Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda. 
ECLI:EU:C:2020 :500 2
28

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selline meede, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mille järgi on alates kindlaksmääratud kuupäevast ette nähtud uute õpetajate töölevõtmisel ebasoodsama palgaastmiku ja palgajärkudesse määramise kohaldamine võrreldes nendega, mida kohaldati sellele meetmele eelnevate normide järgi enne seda kuupäeva tööle võetud õpetajatele, ei kujuta endast selle sätte tähenduses kaudset diskrimineerimist vanuse alusel.
15

Sellega seoses on Euroopa Kohus juba märkinud, et personalieeskirjad on kehtestatud nõukogu määrusega, antud juhul määrusega nr 259/68, mis on vastavalt ELTL artikli 288 teisele lõigule üldiselt kohaldatav, tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides, ning sellest tuleneb, et lisaks mõjule, mida need omavad liidu asutuste sees, on need siduvad ka liikmesriikidele niivõrd, kuivõrd liikmesriikide tegutsemine on vajalik nende rakendamiseks (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Wojciechowski, C‑408/14, EU:C:2015:591, punktid 36 ja 41 ning seal viidatud kohtupraktika).
–

harta artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi kohtupraktika, mis lubab tagaotsitavat vahi all pidada üle selle 90‑päevase tähtaja nimetatud riigisisese õigusnormi tõlgenduse alusel, mille kohaselt see tähtaeg peatatakse, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus otsustab esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse või oodata ära vastuse eelotsusetaotlusele, mille on esitanud teine vahistamismäärust täitev õigusasutus, või lükata üleandmisotsuse tegemise edasi põhjusel, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis võib esineda tegelik oht, et vahistamistingimused on ebainimlikud või alandavad, kui see kohtupraktika ei taga nimetatud riigisisese õigusnormi kooskõla raamotsusega 2002/584 ja selles esineb lahknevusi, mis võivad anda tulemuseks erineva kestusega vahi all pidamise.
70

Viimaseks, mis puudutab küsimust, kas C. Escribano Vindelile makstav palk on pärast põhikohtuasjas kõne all oleva palgavähenduse kohaldamist vastavuses tema täidetavate ülesannete olulisusega, siis tuleb märkida, et eelotsusetaotlus ei sisalda täpset teavet C. Escribano Vindeli palga suuruse kohta. Komisjon väidab oma seisukohtades sisuliselt, et justiitsministeeriumi aruande kohaselt on palk, mida pärast kõnealuse palgavähenduse kohaldamist saab selline 4. palgaastmel olev Barcelona üheliikmelise kohtu kohtunik nagu C. Escribano Vindel, selle linna sotsiaalmajanduslikku konteksti ja Hispaania ametnike keskmist palka arvestades piisav, ning et nimetatud aruandest selgub veel, et sellest piisab ka kohtuniku kaitsmiseks võimaliku välise sekkumise või surve eest, mis võib kahjustada tema erapooletust otsuste tegemisel.
25

Siinkohal on oluline meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud sõidumeeriku kasutamise kohustusest tehtud erandi kohta, mis on sätestatud nõukogu 25. märtsi 1969. aasta määruse (EMÜ) nr 543/69, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist (EÜT 1969, L 77, lk 49), muudetud nõukogu 12. detsembri 1977. aasta määrusega (EMÜ) nr 2827/77 (EÜT 1977, L 334, lk 1) (edaspidi „määrus nr 543/69“), artikli 14a lõike 2 punktis c ja on oma sõnastuselt sisuliselt analoogne määruse nr 561/2006 artikli 13 lõike 1 punktis p kehtestatud erandi sõnastusega, et selle erandi eesmärk on soodustada kaubanduslikku tegevust, mis on tähtsam kui vedu ise ning puudutab üksnes lühikesi vahemaid hõlmavaid vedusid, mis toimuvad üksikute põllumajandusettevõtete huvides ja vastab selliste ettevõtete varustamise või nende toodete turustamisega seotud tavalistele vajadustele (28. märtsi 1985. aasta kohtuotsus Hackett jt, 91/84 ja 92/84, EU:C:1985:153, punktid 16 ja 19).
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et sellist riigisisest sätet, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis näeb ette, et kindlustusjuhtumi tagajärjel tekitatud kahju hüvitamise hagi aegumistähtaeg on kolm aastat, ei saa käsitada selle artikli tähenduses imperatiivse sättena, välja arvatud juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab selle sätte sõnastuse, üldise ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et see on riigisiseses õiguskorras sedavõrd oluline säte, et see õigustab kõnealuse määruse artikli 4 kohaselt kohaldamisele kuuluvast õigusest kõrvale kaldumist.
24

Pealegi nähtub määruse nr 650/2012 artikli 65 lõikest 3, et taotluses esitatakse selles sättes loetletud teave, mis on taotlejale teada ja mis on vajalik selleks, et tunnistust välja andev asutus saaks tõendada nende asjaolude olemasolu, mille tõendamist taotleja soovib, ning taotlusele lisatakse kõikide asjakohaste dokumentide originaalid või koopiad, mis vastavad dokumentide õigsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele. Sellest tuleneb, et taotleja peab küll esitama teabe, mis võimaldab tunnistust välja andval asutusel asjaolusid tõendada, kuid määruse nr 650/2012 artiklist 65 ei nähtu, et ta peab selleks kasutama 4. vormi.
Seega tuleb esitatud küsimustele vastata, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta direktiiviga 2013/58/EL, artikli 157 lõike 1 esimest lõiku koostoimes direktiivi 2009/138 artikli 13 punktiga 13 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui kindlustusandja, mille asukoht on liikmesriigi territooriumil, pakub kindlustust, mis katab lepingust tulenevaid selliseid riske, mis on seotud aktsiate väärtusega ja omandaja poolt ettevõtja eest makstava õiglase ostuhinnaga, siis kohaldatakse selles kontekstis sõlmitud kindlustuslepingu suhtes ainult selle liikmesriigi kaudseid makse ja maksutaolisi lõive, kus on kindlustusvõtja asukoht.
12

ET kinnitab, et prokuratuuri taotlus on vastuvõetamatu ja teise võimalusena põhjendamatu. ET märgib selle kohta, et arest ei ole mitte pelgalt „meede“ Madalmaade õiguse tähenduses, vaid ka karistus Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 7 lõike 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 tähenduses. ET väidab veel, et aresti kohaldamine muudab konfiskeerimisotsuse – mille täitmist on taotletud – rangemaks, mistõttu on see ebaseaduslik.
39

Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et üürilepingu esemeks oleva vallasvara üürileandmist ei näi olevat võimalik lahutada põhikohtuasjas kõnealuse kinnisasja üürileandmisest. Pealegi ei ole kahtluse alla seatud, et see vallasvara, nagu köögiseadmed ja ‑masinad, on sellesse kinnisasja paigaldatud ning neid tuleb selles etapis pidada kinnisasja lahutamatuks osaks. Kuna vallasvara, mis anti üürile ja mõnel juhul võõrandati samal ajal kui kinnisvara, oli samal alusel kinnisasjaga samuti restorani pidamisega seotud, siis ei saa ka leida, et selle vallasvara üürileandmisega/võõrandamisega taotleti oma eesmärki, vaid seda tuleb käsitleda vahendina, et kasutada parimatel tingimustel põhiteenust, milleks on kinnisasja üürileandmine.