Samas nägi direktiivi 2003/96 artikli 18 lõike 10 teine lõik ette üleminekuperioodi kuni 1. jaanuarini 2009, et võimaldada Prantsuse Vabariigil kohandada oma elektrienergia maksustamise süsteem selle direktiivi sätetele vastavaks. See säte nägi ette, et nimetatud liikmesriigil tuleb selle ajavahemiku jooksul arvesse võtta „praeguse kohaliku elektrienergia maksustamise üldist keskmist taset“, kui hinnatakse, kas direktiivis sätestatud alammäärasid järgitakse. Seega pidi Prantsuse Vabariik viima 1. jaanuariks 2009 oma elektrienergia maksustamise süsteemi direktiivi 2003/96 sätetega kooskõlla.

Direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellist maksu nagu põhikohtuasjas võib käsitada „teise kaudse maksuna“ seoses selle keskkonnaalase eesmärgiga, milleks on rahastada lisakulusid, mis on seotud kohustusega osta rohelist elektrienergiat; seevastu ei saa seda teha seoses selle maksu selliste territoriaalse ja sotsiaalse ühtekuuluvusega seotud eesmärkidega, nagu on tariifide geograafiline ühtlustamine ja elektrienergia hinna alandamine energiaostuvõimetutel majapidamistel, ning seoses selle maksu puhtalt halduseesmärkidega, eelkõige selliste riigiasutuste või institutsioonide nagu médiateur national de l’énergie või Caisse des dépôts et consignations haldustegevuskulud; seda kõike tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et on järgitud aktsiisi puhul kohaldatavaid maksustamiseeskirju.

Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 92/12 artikli 3 lõige 2 lubab liikmesriikidel kehtestada või säilitada ka mõne muu kaudse maksu peale selle direktiiviga kehtestatud aktsiisi, kui esiteks on see eriotstarbeline ja teiseks on see kooskõlas aktsiisi ja käibemaksu puhul kohaldatavate maksustamiseeskirjadega maksubaasi ning maksu arvutamise, sissenõudmise ja järelevalve kohta (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 21).

Sellega seoses tuleb märkida, et viidatud säte ei nõua, et liikmesriigid järgiksid kõiki aktsiisi ja käibemaksu maksustamiseeskirju maksubaasi ning maksu arvutamise, sissenõudmise ja järelevalve kohta. Piisab, kui eriotstarbelised kaudsed maksud vastavad nimetatud aspektide osas kas ühe või teise liidu õigusnormidega korraldatud maksustamistehnika ülesehitusele (24. veebruari 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 27).

Mis puudutab esimest tingimust, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et eriotstarve direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 tähenduses on muu kui puhteelarveline otstarve (24. veebruari 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 19; 9. märtsi 2000. aasta kohtuotsus EKW ja Wein & Co, C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 31, ja 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 23).

Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et asjaomased maksumaksjad võivad nõuda sellise maksu nagu põhikohtuasjas osalist tagastamist proportsionaalselt selle maksu tulu osaga, mida ei kasutata eriotstarbel, tingimusel, et asjaomased maksumaksjad ei ole maksu edasi kandnud oma klientidele; viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punktid 35, 37, 48, 54 ja 60 ning resolutsiooni punktid 3 ja 4)