KOHTUJURISTI SEISUKOHT

YVES BOT

esitatud 28. aprillil 2008 ( 1 )

Kohtuasi C-66/08

Szymon Kozłowski suhtes antud Euroopa vahistamismääruse täitmist käsitlev menetlus

„Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — Raamotsus 2002/584/JSK — Euroopa vahistamismäärus ja liikmesriikidevahelised üleandmismenetlused — Artikli 4 punkt 6 — Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise vabatahtlik alus — Mõistete „elab” ja „viibib” vahistamismäärust täitvas liikmesriigis tõlgendamine”

1. Käesolevas asjas palutakse Euroopa Kohtul otsustada esmakordselt nõukogu raamotsuse 2002/584/JSK ( 2 ) artikli 4 punkti 6, mis näeb ette Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise vabatahtliku aluse, ulatuse üle.

2. Selle sätte kohaselt on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutusel (edaspidi „vahistamismäärust täitev õigusasutus”) võimalus mitte täita vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismäärust, kui tagaotsitav isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik, viibib seal või omab seal elukohta, tingimusel et see riik kohustub tagama ise selle karistuse täitmise.

3. Oberlandesgericht Stuttgartil (Saksamaa) on Saksamaa Liitvabariigi poolt vastavalt EL artiklile 35 tehtud deklaratsiooni alusel õigus taotleda Euroopa Kohtult eelotsust niisuguse akti nagu raamotsuse tõlgendamise kohta, ( 3 ) mis on vastu võetud kriminaalasjades tehtava politsei- ja õigusalase koostöö raames. Nimetatud kohus soovib teada, millisel määral on selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise alus kohaldatav Poola kodanikule S. Kozłowskile, kelle suhtes on Poola Vabariik teinud vahistamismääruse vanglakaristuse täitmiseks ja kes viibib praegu vangistuses Saksamaal, kus ta kannab kolme aasta ja kuue kuu pikkust vanglakaristust.

4. Nimetatud kohus soovib täpsemalt teada, millisel määral võib S. Kozłowskit pidada Saksamaal viibivaks või elavaks, arvestades järgmisi asjaolusid: ta ei viibinud seal kestvalt, ta ei viibinud seal kooskõlas siseriikliku õigusega, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ta pani seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi ja lõpetuseks viibib ta seal vangistuses.

5. Ta küsib samuti, millised tagajärjed on asjaolul, et kõnealune isik ei nõustunud Euroopa vahistamismääruse täitmisega ja et siseriikliku õiguse kohaselt ei saa Saksamaa kodanikku, kes on kõnealuse määruse täitmise vastu, tema tahte vastaselt üle anda teise liikmesriigi õigusasutustele.

6. Oberlandesgericht taotles Euroopa Kohtult selle kohtuasja käsitlemist Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 23a ja kodukorra artiklis 104b ette nähtud eelotsuse kiirmenetluses, kuna S. Kozłowski, kelle vangistus Saksamaal peab lõppema 10. novembril 2009, võib vabaneda alates 10. septembrist 2008.

7. Euroopa Kohus ei rahuldanud seda taotlust põhjusel, et see saabus kohtusse enne eelotsuse kiirmenetlust käsitlevate sätete jõustumise kuupäeva ehk 1. märtsi 2008. Seevastu otsustas ta kohaldada kõnealuse taotluse suhtes kodukorra artiklis 104a ette nähtud kiirendatud menetlust.

8. Vastavalt kodukorra artikli 104 a viiendale lõigule teeb Euroopa Kohus kiirendatud menetluse raames otsuse „pärast kohtujuristi ärakuulamist”. Siiski tundub mulle, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste uudsuse tõttu ja nende olulisuse tõttu Saksamaa Liitvabariigi õiguskorra jaoks on vaja esitada kirjalikult põhjendused, mis on aluseks Euroopa Kohtule pakutud vastustele.

9. Käesolevas seisukohas teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada esiteks, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et selle riigi kodanikku ei saa tema tahte vastaselt teise liikmesriigi õigusasutustele üle anda karistuse täideviimiseks antud Euroopa vahistamismääruse alusel, on vastuolus raamotsusega. Järeldan sellest, et sellised õigusnormid ei saa takistada seda, et Saksamaa pädev õigusasutus täidab Euroopa vahistamismäärust, mille Poola Vabariik on teinud S. Kozłowski suhtes.

10. Teiseks uurin mõisteid „viibib” ja „elab” raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et selle sätte tähenduses viibib või elab isik vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, kui seal asub tema põhihuvide kese, nii et kriminaalkaristuse täitmine selles riigis tundub olevat vajalik tema taasintegreerimise soodustamiseks. Märgin, et vahistamismäärust täitev õigusasutus peab selle tingimuse täitmise hindamiseks uurima kõiki asjas tähtsust omavaid asjaolusid, mis puudutavad kõnesoleva isiku konkreetset olukorda.

11. Seejärel esitan põhjendused, mille tõttu minu arvates asjaolud, et isik, kelle suhtes Euroopa vahistamismäärus on tehtud, ei viibinud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis katkematult ja et ta viibib seal vangistuses, ei ole määravad või asjakohased kriteeriumid selleks, et hinnata, kas ta viibib või elab selles riigis raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses.

12. Lõpetuseks märgin, et kui kõnesolev isik on Euroopa Liidu kodanik, siis asjaolu, et see isik viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, rikkudes selle riigi õigusnorme, mis puudutavad välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, takistab tal omamast selles riigis viibiva või elava isiku staatust üksnes juhul, kui tema suhtes on tehtud ühenduse õigusega kooskõlas olev väljasaatmisotsus.

I. Õiguslik raamistik

A. Raamotsus

13. Raamotsuse eesmärk on kaotada liikmesriikidevaheline formaalne väljaandmismenetlus, mis on ette nähtud erinevate konventsioonidega, mille osapoolteks need liikmesriigid on, ja asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. ( 4 ) Raamotsus põhineb kriminaalasjades tehtud kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttel, mis kujutab endast õigusalase koostöö „nurgakivi”. ( 5 ) Raamotsusega kehtestatud Euroopa vahistamismääruse süsteem põhineb „suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel”. ( 6 )

14. Raamotsuse artikli 1 pealkiri on „Euroopa vahistamismääruse määratlus ja selle täitmise kohustus”. See sätestab: „1. Euroopa vahistamismäärus on liikmesriigi väljaantud kohtuotsus, et teine liikmesriik võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks. 2. Liikmesriigid täidavad mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt käesoleva raamotsuse sätetele. 3. Käesolev raamotsus ei ole mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud Euroopa Liidu lepingu artiklis 6.”

15. Kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks, peab määratud karistus raamotsuse artikli 2 kohaselt olema vähemalt nelja kuu pikkune.

16. Sama artikkel 2 sätestab nimekirja, kus on loetletud 32 süütegu, mille puhul juhul, kui neid karistatakse vahistamismääruse teinud liikmesriigis vabadusekaotusega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt kolm aastat, tuleb täita Euroopa vahistamismäärust isegi juhul, kui asjaomast tegu vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ei karistata. Muude süütegude puhul võib Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku üleandmise suhtes vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kohaldada teo topeltkaristatavuse tingimust.

17. Raamotsuse artiklid 3 ja 4 käsitlevad vastavalt Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikke ja vabatahtlikke aluseid. Raamotsuse artikli 4 punkt 6 sätestab: „Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui: […] kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks ja tagaotsitav viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või on selle kodanik või omab seal elukohta ning see riik kohustub karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitma vastavalt oma siseriiklikule õigusele”.

18. Seda vabatahtlikku täitmata jätmise alust on täiendatud raamotsuse artikli 5 punktiga 3, mis on kohaldatav juhul, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud kohtu alla andmiseks. Selle sätte kohaselt võib sellise eesmärgiga tehtud Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et kui see isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, tuuakse ta pärast ülekuulamist vahistamismäärust täitvasse liikmesriiki tagasi, et ta saaks seal kanda vabadusekaotust või täita vabadust piiravat julgeolekumeedet, mis on talle määratud vahistamismääruse teinud liikmesriigis.

19. Raamotsus näeb samuti ette õigused, mis on isikul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Raamotsuse artikli 11 kohaselt peab vahistamismäärust täitev õigusasutus sellele isikule teatama muu hulgas võimalusest nõustuda enda üleandmisega vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutusele (edaspidi „vahistamismääruse teinud õigusasutus”).

20. See nõusolek peab olema antud täitvale õigusasutusele tingimustes, kus ilmneb selgesti, et see anti vabatahtlikult; sealjuures võib ajaomane isik kasutada õigusnõustaja ja vajaduse korral tõlgi abi. Nõusolek tuleb ametlikult dokumenteerida ning seda ei saa põhimõtteliselt tühistada. ( 7 )

21. Raamotsuse artikli 15 kohaselt teeb vahistamismäärust täitev õigusasutus selles raamotsuses määratletud aja jooksul ja tingimustel otsuse, kas isik tuleb üle anda. Sama artikkel sätestab, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus leiab, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi edastatud teabest ei piisa, võib ta küsida lisateavet, mis tuleb kiiresti saata.

22. Raamotsuse artikkel 17 kehtestab Euroopa vahistamismääruse täitmisotsuse tähtajad ja korra. See sätestab: „1. Euroopa vahistamismäärust menetletakse ja see täidetakse viivitamatult. 2. Juhul kui tagaotsitav nõustub üleandmisega, tuleks lõplik otsus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta teha kümne päeva jooksul pärast nõusoleku andmist. 3. Muudel juhtudel tuleks lõplik otsus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta teha 60 päeva jooksul pärast tagaotsitava vahistamist. […]”

23. Tagaotsitav tuleb seejärel anda vahistamismääruse teinud õigusasutustele üle võimalikult kiiresti, hiljemalt kümne päeva jooksul pärast lõppotsuse tegemist Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta. Kui aga sellele isikule on juba määratud karistus tegude eest, millele ei ole osutatud Euroopa vahistamismääruses, võib vahistamismäärust täitev õigusasutus lükata tagaotsitava üleandmise edasi, et ta saaks oma karistust kanda vahistamismäärust täitvas liikmesriigis. ( 8 )

B. Siseriiklik õigus

24. Raamotsuse artikli 4 punkt 6 võeti Saksa õigusse üle erinevate sätetega, olenevalt sellest, kas asjassepuutuv isik on Saksa kodanik või välisriigi kodanik.

25. Saksa kodanike olukorda reguleerib kriminaalasjades antavat rahvusvahelist vastastikust õigusabi käsitleva 23. detsembri 1982. aasta seaduse (Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen) — muudetud 20. juuli 2006. aasta seadusega Euroopa vahistamismääruse kohta (Europäisches Haftbefehlsgesetz) ( 9 ) — § 80 lõige 3. See säte on sõnastatud järgmiselt: „Saksa kodaniku väljaandmine kriminaalkaristuse täitmiseks on lubatud ainult siis, kui isik pärast enda nõuetekohast teavitamist väljaandmisega nõustub, mis kajastub kohtuistungi protokollis […].”

26. Välismaalaste olukorda — sõltumata sellest, kas nad on muu liikmesriigi või kolmanda riigi kodanikud — reguleerib IRG § 83b lõige 2. Selles on sätestatud: „Riigis alaliselt elava välismaalase väljaandmisest võib keelduda ka juhul: […] b) kui väljaandmisel kriminaalkaristuse täitmiseks ei nõustu see välismaalane pärast enda nõuetekohast teavitamist väljaandmisega, mis kajastub kohtuistungi protokollis, ning kui tema kaitset vääriv huvi, et kriminaalkaristus täidetaks Saksa riigi territooriumil, on kaalukam […]”

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et need sätted võeti selles osas vastu, milles need seavad eelisseisundisse Saksa kodanikud ega tee välismaalaste puhul vahet muude liikmesriikide ja kolmandate riikide kodanike vahel, pärast Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa) 18. juuli 2005. aasta otsust, milles viimane kuulutas varasema seaduse põhiseadusega vastuolus olevaks põhjendusega, et see piiras ebaproportsionaalselt iga sakslase põhiõigust sellele, et teda välja ei anta. ( 10 )

28. Menetlusliku külje kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et välismaa kodaniku suhtes tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise otsuse teeb juhul, kui asjaomane isik ei nõustu enda üleandmisega, Generalstaatsanwaltschaft ( 11 ) ning see otsus allub Oberlandesgerichti kontrollile.

II. Asjaolud

29. Saksa õigusasutustele on esitatud taotlus S. Kozłowski üleandmise kohta Euroopa vahistamismääruse alusel, mille tegi 18. aprillil 2007 Bydgoszcz’i kohus (Poola) jõustunud otsusega määratud viiekuuse vanglakaristuse täitmisele pööramiseks.

30. S. Kozłowski ei nõustunud enda üleandmisega. Vahistamismäärust täitev Saksa õigusasutus Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart teatas talle 18. juunil 2007, et ta ei kavatse tugineda ühelegi täitmata jätmise alusele. Selle asutuse hinnangul puudus huvitatud isikul Saksamaal alaline elukoht ja tema korduvate selles liikmesriigis viibimiste ainus eesmärk oli saada õigusrikkumiste toimepaneku kaudu omandatud rahasummade näol lisa Poolas saadud madalale töötu abirahale ja vanemate materiaalsele abile. Generalstaatsanwaltschaft leiab ka, et tal ei ole vaja algatada üksikasjalikku ja aeganõudvat uurimist, et teada saada, kus, millal, kelle juures ning mis eesmärgil tagaotsitav Saksamaal viibis. Seetõttu taotles ta Oberlandesgerichtilt luba Euroopa vahistamismääruse täitmiseks.

31. S. Kozłowski viibib praegu Stuttgarti (Saksamaa) kinnipidamisasutuses, kus ta kannab kolme aasta ja kuue kuu pikkust vabadusekaotuslikku karistust, mis mõisteti talle vastavalt Amtsgericht Stuttgarti (Saksamaa) 27. juuli 2006 ja 25. jaanuari 2007. aasta otsustega Saksamaal toimepandud rohkearvuliste kelmusepisoodide eest.

32. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et S. Kozłowski suhtes langetatud süüdmõistvate otsuste kohaselt on ta vallaline ja lastetu. Ta valdab vähe või ei valda üldse saksa keelt ning on alates 2002. aastast alkoholisõltlane. Ta kasvas üles Poolas. Pärast kooli lõpetamist õppis ta kokaks ning töötas kuni 2003. aasta lõpuni kokana. S. Kozłowski sai umbes aasta vältel töötu abiraha summas 100 eurot kuus. Tema viimane elukoht Poolas oli Sosno (Województwo kujawsko-pomorskie — Kujawy-Pomorze vojevoodkond).

33. 27. juuli 2006. aasta otsuse kohaselt sõitis S. Kozłowski 2005. aasta veebruaris Saksamaale tööle. Ta tegi juhutöid ehitusvaldkonnas ning viibis — välja arvatud jõulupuhkus — kuni tema vahistamiseni 10. mail 2006 Saksamaal.

34. Seevastu nähtub 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsusest, et S. Kozlowski viibis korduvalt alates jaanuarist 2005 Saksamaal, olles siiski oma vanemate ülalpidamisel. S. Kozlowski ärakuulamisel märkis viimane, et tema eesmärk oli tulla Saksamaale ja leida seal tööd, et katta advokaadikulusid asjas, mille tõttu on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Ta tunnistas samuti, et ta tutvus halbade inimestega ning pärast vabanemist jääks ta meelsasti Saksamaale.

III. Eelotsusetaotlus

35. Oberlandesgericht märgib, et tal tuleb käsitleda kahte küsimust. Esiteks peab ta kindlaks tegema, kas S. Kozłowski alaline elukoht oli Saksamaa territooriumil ja kas see on endiselt nii. Kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis kõnealune kohus lubaks Euroopa vahistamismääruse täitmist, kuna täidetud on kõik muud Saksa õiguses selleks seatud tingimused. Kui vastus sellele küsimusele on aga jaatav, siis peab Oberlandesgericht tühistama Generalstaatsanwaltschafti otsuse mitte tugineda täitmata jätmise alustele, kuna see otsus lähtub sellest, et S. Kozłowskil puudub riigis alaline elukoht.

36. Täpsemalt küsib ta, kuidas mõjutavad seda hinnangut järgmised asjaolud: — S. Kozłowski Saksamaal viibimise katkemine jõulupuhkuse ajal 2005 ning tõenäoliselt juunis 2005 ning veebruaris ja märtsis 2006; — asjaolu, et rohkem kui kolm kuud pärast Saksamaale sisenemist puudus S. Kozłowskil töö ning peamise ülalpidamise teenis ta õigusrikkumisi toime pannes, nii et tema Saksamaal viibimise õiguspärasus näib küsitav, ning — asjaolu, et S. Kozłowski viibib vangistuses.

37. Teiseks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas raamotsuse artikli 4 punkti 6 ülevõtmist tagav siseriiklik õigus on kooskõlas diskrimineerimiskeelu põhimõttega. Ta soovib täpsemalt seda, et Euroopa Kohus võtaks seisukoha küsimuses, kas ja millisel määral on võib eristada liikmesriigi kodanikke ja välismaalasi, kes on Euroopa Liidu kodanikud.

38. Neid kaalutlusi arvestades esitab Oberlandesgericht Euroopa Kohtule järgmised kaks küsimust: „1. Kas raamotsuse […] artikli 4 punkti 6 tähenduses võib pidada isikut [vahistamismäärust täitvas] liikmesriigis „viibivaks” või „elavaks”, kui see isik a) ei viibi katkematult [vahistamismäärust täitvas] liikmesriigis; b) ei viibi seal kooskõlas siseriikliku õigusega, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist; c) paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi ja/või d) viibib seal vangistuses vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks? 2. Kas [raamotsuse] artikli 4 punkti 6 ülevõtmine, mis välistab igal juhul [vahistamismäärust täitva] liikmesriigi kodaniku tahte vastase üleandmise karistuse täideviimiseks, ent annab kõnealuse liikmesriigi ametiasutustele kaalutlusõiguse lubada teiste liikmesriikide kodanike suhtes antud Euroopa vahistamismääruse täitmist, ehkki nad on enda üleandmise vastu, on kooskõlas liidu õigusega, eeskätt diskrimineerimiskeelu põhimõttega ja liidu kodakondsuse kehtestamisega vastavalt EL lepingu artikli 6 lõikele 1 koosmõjus EÜ artiklitega 12, 17 ja järgnevate artiklitega? Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas neid põhimõtteid tuleks arvestada vähemalt selle kaalutlusõiguse teostamisel?”

IV. Analüüs

39. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku analüüsida esiteks eelotsusetaotluse esitanud kohtu teist küsimust. Eelotsuse küsimuste uurimine sellises järjekorras on minu arvates õigustatud asjaoluga, et esimese küsimuse ese langeb ära juhul, kui Euroopa Kohus peaks vastama teisele küsimusele selliselt, et muu liikmesriigi kui Saksamaa Liitvabariigi kodaniku tahte vastane üleandmine on vastuolus diskrimineerimiskeelu põhimõttega, sest Saksa kodaniku puhul on selline üleandmine välistatud juhul, kui ta ei anna selleks oma nõusolekut.

A. Teine eelotsuse küsimus

40. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub teise küsimusega Euroopa Kohtul otsustada, kas ühenduse õigusega on kooskõlas Saksa õiguses ette nähtud Saksa kodanike ja muude liikmesriikide kodanike erinev kohtlemine selles osas, mis puudutab Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku nõusoleku puudumise tagajärgi.

41. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab selle küsimuse sellepärast, et IRG § 80 lõike 3 alusel on Saksa kodaniku suhtes tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmine välistatud juhul, kui see isik ei nõustu enda üleandmisega, samas kui IRG § 83b kohaselt võib muu liikmesriigi kodaniku nõusoleku puudumine olla keeldumise aluseks ainult siis, kui kriminaalkaristuse täitmine Saksamaa Liitvabariigi territooriumil on õigustatud kaitset vääriva huviga.

42. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt küsida, kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu IRG § 80 lõige 3 on kooskõlas ühenduse õigusega. Seega tuleb uurida, kas raamotsuse artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise juhul, kui see vahistamismäärus on tehtud selle riigi kodaniku suhtes ning viimane ei nõustu enda üleandmisega.

43. Alles juhul, kui niisugused õigusnormid on kooskõlas raamotsusega, tekib küsimus, kas nendele võib diskrimineerimiskeelu põhimõtte alusel tugineda ka teise liikmesriigi kodanik.

44. Saksamaa valitsuse arvates on IRG § 80 lõige 3 kooskõlas raamotsuse artikli 4 punktiga 6, mille kohaselt mäletatavasti võib vahistamismäärust täitev õigusasutus keelduda karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui asjaomane isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta.

45. Nimetatud valitsuse arvates annab see säte liikmesriikidele võimaluse sätestada täitmata jätmise erialuse, mis põhineb kodakondsusel. Saksamaa valitsus viitab samuti raamotsuse artikli 5 lõikele 3, mis on kohaldatav, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud kohtu alla andmiseks ning mille kohaselt juhul, kui asjaomane isik on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, võib selle riigi õigusasutus kohaldada üleandmise suhtes tingimust, et see isik tuuakse kõnealusesse riiki tagasi, et ta saaks seal kanda karistust, mis on talle määratud vahistamismääruse teinud liikmesriigis.

46. Saksamaa valitsus väidab, et selline tema kodanikele tehtav erand põhineb erilistel ja vastastikustel suhetel, mis seovad kodanikku tema riigiga ja mille alusel ei saa kodanikku kunagi jätta riigi ühiskonnast välja. Peale selle on Saksamaa Liitvabariigil eriline huvi oma kodanike ühiskonnaellu tagasi toomiseks ning karistuse täitmine Saksamaal on mõeldud selle soodustamiseks. Seetõttu kaotab IRG § 80 lõige 3 igasuguse kaalutlusõiguse juhul, kui Saksa kodanik ei nõustu enda üleandmisega.

47. Ma ei nõustu selle analüüsiga. Raamotsuse artikli 4 punkti 6 võib praeguses sõnastuses tõesti mõista nii, nagu väidab Saksamaa valitsus. See säte ei ole siiski üheselt mõistetav. Seda võib sama hästi tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad jätma oma õigusasutustele võimaluse otsustada iga juhtumi puhul eraldi, kas keelduda karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest või mitte, kui see vahistamismäärus puudutab nende riikide kodanikku. Nimetatud säte algab nimelt lauseosaga „Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest”.

48. Sellepärast olen seisukohal, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb uuritava küsimuse jaoks raamotsuse artikli 4 punkti 6 tõlgendades pidada silmas süsteemi, mille osa see artikkel on, ning sellega taotletavaid eesmärke ja raamotsuse eesmärke. ( 12 )

49. Kui uurida seda süsteemi ja eesmärke, siis leian, et Saksamaa valitsuse esitatud väide on nendega vastuolus järgmistel põhjustel. Esiteks, raamotsusega sätestatud süsteemis ei saa Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku nõusoleku puudumine iseenesest õigustada täitmata jätmise otsust. Teiseks saab raamotsuse artikli 4 punkt 6 olla keeldumisotsuse aluseks ainult juhul, kui ilmneb, et karistuse täitmine vahistamismäärust täitvas riigis on vajalik selle isiku taasintegreerimise soodustamiseks. Lõpuks kahjustab Saksamaa valitsuse väide raamotsuse kasulikku mõju, sest selle tulemusena kehtestataks teatud määral uuesti liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõte, millest ühenduse seadusandja soovis kõnealuses raamotsuses loobuda.

50. Uurin üksteise järel kõiki neid asjaolusid. Seejärel järeldan sellest, et vastavalt ülimuslikkuse ja kooskõlalise tõlgendamise põhimõtetele ei tohi siseriiklik kohus võtta arvesse IRG § 80 lõiget 3 ning seega ei saa see säte takistada S. Kozłowski üleandmist.

1. Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku nõusoleku puudumine ei saa iseenesest õigustada täitmata jätmise otsust

51. Raamotsuses ette nähtud süsteemi uurimine võimaldab kinnitada, et Euroopa vahistamismääruse eesmärk on isiku sunniviisiline üleviimine ühest liikmesriigist teise.

52. Sellest süsteemist nähtub, et liikmesriigid on kohustatud täitma mis tahes Euroopa vahistamismääruse, nagu seda prantsuskeelses versioonis näitab kindla kõneviisi oleviku kasutamine raamotsuse artikli 1 lõike 2 lauseosas „Liikmesriigid täidavad mis tahes Euroopa vahistamismääruse”. ( 13 )

53. Sellest tuleneb samuti, et täitmisest keeldumine võib toimuda ainult vahistamismäärust täitva õigusasutuse otsusega, mis on konkreetselt põhjendatud mõnega raamotsuse artiklites 3 ja 4 ammendavalt loetletud täitmata jätmise alustest. Tuleb tõdeda, et Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku nõusoleku puudumine ei kuulu täitmata jätmise kohustuslike ega vabatahtlike aluste hulka, mis on sätestatud vastavalt kahes eespool nimetatud artiklis.

54. Võimalus üleandmisega nõustuda või mitte on osa õigustest, mis on raamotsuse artikliga 11 antud isikule, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Selle seisukoha ainus õiguslik tagajärg, mis on raamotsuses sõnaselgelt ette nähtud, puudutab aga tähtaega, mil vahistamismäärust täitev õigusasutus peab tegema lõpliku otsuse Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta.

55. Seega, vastavalt raamotsuse artikli 17 lõigetele 2 ja 3, tuleb vahistamismäärust täitval õigusasutusel juhul, kui asjaomane isik nõustub üleandmisega, teha lõplik otsus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta kümne päeva jooksul pärast nõusoleku andmist, kuid kui asjaomane isik sellega ei nõustu, tuleb kõnealune otsus teha 60 päeva jooksul pärast tema vahistamist.

56. Asjaomasele isikule antud õiguse, mille kohaselt ta võib nõustuda enda üleandmisega, eesmärk on seega võimaldada tal väljaandmismenetlust kiirendada. Tal on õigus lühendada menetluse tähtaegu vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ning vajaduse korral selles riigis Euroopa vahistamismääruse täitmiseks määratud vahi all pidamise aega. Sellest tulenevalt võib ta ilmuda varem vahistamismääruse teinud õigusasutusse, et seal oma õigusi kaitsta.

57. Siiski ei mõjuta asjaomase isiku nõusolek või selle puudumine raamotsuses ette nähtud süsteemis tingimata vahistamismäärust täitva õigusasutuse otsuse sisu.

58. Võib arvata, et asjaomase isiku keeldumise tulemusena uurib vahistamismäärust täitev õigusasutus raamotsuse artiklites 3 ja 4 sätestatud täitmata jätmise aluste võimalikku olemasolu, mida ta nõustumise puhul ei oleks tingimata omal algatusel kontrollinud, arvestades niisugusel juhul selle menetluse suhtes kohaldatavaid väga lühikesi tähtaegu.

59. Ma pean näiteks silmas raamotsuse artikli 3 lõikes 2 ja artikli 4 lõikes 5 sätestatud aluseid, mis puudutavad juhtumeid, kus Euroopa vahistamismääruses osutatud tegude eest on teises liikmesriigis või kolmandas riigis langetatud lõplik kohtuotsus, mis on juba täidetud või mida ei saa enam täita. Nende artiklite kohaselt need põhjused on või võivad olla täitmata jätmise aluseks, kui „vahistamismäärust täitev õigusasutus [neid] teab”.

60. Kui asjaomane isik on enda üleandmise vastu ning tugineb vahistamismäärust täitva õigusasutuse poolt teostatud ärakuulamisel ühele nimetatud alustest, samas kui selline alus ei ilmnenud vahistamismääruse teinud õigusasutuse esitatud teabes, on igati põhjendatud arvata, et vahistamismäärust täitev õigusasutus palub vahistamismääruse teinud õigusasutuselt lisateavet, et kontrollida selle aluse olemasolu ja teha oma otsuses sellest järeldused.

61. Selline arvessevõtmine ei ole siiski raamotsuses sõnaselgelt ette nähtud, sest Euroopa Liidu seadusandja soovis selles raamotsuses eelistada isiku üleandmist väga lühikese aja jooksul.

62. Samuti ei sõltu raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse kohaldamine asjaomase isiku nõusolekust või selle puudumisest, kuigi suure tõenäosusega on tegemist asjaoluga, mida vahistamismäärust täitev õigusasutus peab selle aluse hindamisel arvesse võtma.

63. Seega on arutluskäigu käesolevas järgus oluline märkida, et Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva isiku nõusoleku puudumine üksi ei saa olla selle vahistamismääruse täitmata jätmise aluseks.

64. Asjaolu, et raamotsuse artiklites 3 ja 4 loetletud täitmata jätmise aluste hulgas ei ole viidatud nõusoleku puudumisele, kinnitab Euroopa Liidu seadusandja poolt raamotsuse põhjenduses 1 väljendatud soovi takistada, et isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, saaks kõrvale hoida õigusemõistmisest liikmesriigis, kus ta pani toime õigusrikkumise või kus teda kahtlustatakse õigusrikkumise toimepanemises.

65. Sellest tulenevalt, sõltumata asjaolust, kas asjaomane isik on enda üleandmisega vahistamismääruse teinud õigusasutusele nõus või mitte, tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmise üle otsustada vahistamismäärust täitval õigusasutusel ning ta saab sellest keelduda üksnes otsusega, mis on konkreetselt põhjendatud mõnega raamotsuse artiklites 3 ja 4 nimetatud täitmata jätmise alustest.

66. Niisugune liikmesriigi õiguse säte nagu IRG § 80 lõige 3, mis teeb liikmesriigi kodaniku nõusoleku puudumisest absoluutse täitmata jätmise aluse, on seega selles osas vastuolus raamotsuse süsteemiga.

67. Vastupidi Saksamaa valitsusele ei leia ma, et sellele analüüsile võiks vastu rääkida raamotsuse artikli 4 punkti 6 aluseks olev eesmärk.

2. Raamotsuse artikli 4 punkti 6 eesmärk ei saa õigustada täielikku võimatust täita liikmesriigi kodaniku suhtes tehtud Euroopa vahistamismäärust, kui see kodanik on enda üleandmise vastu.

68. Nagu märgib Saksamaa valitsus oma kirjalikes märkustes ja nagu tõi välja Oberlandesgericht eelotsusetaotluses, on raamotsuse artikli 4 lõikes 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse eesmärk võimaldada süüdimõistetu taasintegreerimist pärast karistuse ärakandmist.

69. Seda eesmärki ei ole raamotsuses küll sõnaselgelt märgitud, samas kui see oli väga selgelt esitatud Euroopa Ühenduste Komisjoni esitatud ettepanekus. ( 14 ) Selles tehti ettepanek lisada üleandmisest keeldumise aluseid käsitlevasse peatükki artikkel 33 „Taasintegreerimise põhimõte”, mille lõige 1 oli sõnastatud järgmiselt: „Tagaotsitava suhtes tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest võib keelduda juhul, kui sellel isikul on paremad taasintegreerumise võimalused vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ning kui ta nõustub oma karistust kandma selles liikmesriigis. Sellisel juhul kantakse vahistamismääruse teinud liikmesriigis määratud karistus vahistamismäärust täitvas liikmesriigis vastavalt selle liikmesriigi õigusele, kuid seda ei saa asendada karistusega, mis on selle liikmesriigi õiguses ette nähtud sama õigusrikkumise eest.” [mitteametlik tõlge]

70. Raamotsuse artikli 4 punkt 6 erineb sellest ettepanekust. Sellegipoolest on seal alles jäetud suur osa selle ettepaneku sisust ning see näib hästi vastavat samale eesmärgile, milleks on süüdimõistetu taasintegreerimise soodustamine. Sama seisukohta jagavad ka kõik käesolevasse menetlusse astunud pooled. See põhineb mitmel asjaolul.

71. See eesmärk tuleneb esiteks raamotsusest endast.

72. Raamotsuse artikli 4 punkt 6 näeb ette, et selle kohaldamise suhtes kehtib tingimus, et vahistamismäärust täitev liikmesriik kohustub täitma vahistamismääruse teinud liikmesriigi määratud karistuse või julgeolekumeetme. Arvestades Euroopa vahistamismääruse süsteemi, mille kohaselt on põhimõtteks üleandmine ning täitmata jätmise alused on erandid sellest põhimõttest, võib täitmata jätmise otsus seega põhineda raamotsuse artikli 4 punktil 6 ainult juhul, kui eksisteerib õigustatud huvi karistuse täideviimiseks selle liikmesriigi territooriumil, kus asjaomane isik on vahistatud.

73. Samamoodi võib analüüsida raamotsuse artikli 5 punkti 3, mis on kohaldatav juhul, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud kohtu alla andmiseks. Meenutan, et selle sätte kohaselt võib sellise isiku üleandmise suhtes, kes on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodanik või omab seal elukohta, kohaldada tingimust, et see isik tuuakse vahistamismäärust täitvasse liikmesriiki tagasi, et ta saaks seal kanda karistust, mis on talle määratud vahistamismääruse teinud liikmesriigis.

74. Ma ei näe muud õigustatud huvi peale süüdimõistetu taasintegreerimise soodustamise tema enda huvides või terve ühiskonna huvides, kus see isik peab pärast karistuse kandmist uuesti edasi elama.

75. Teiseks kinnitavad seda analüüsi mitmed aktid, milles liikmesriigid ja ühenduse institutsioonid on kinnitanud, et kriminaalkaristus ei pea olema üksnes mõjuv, vaid sellel peab olema ka ühiskonda tagasitoomise ülesanne.

76. Seda ülesannet kinnitas Euroopa Nõukogu ühelt poolt soovitustes Euroopa vanglareeglistiku kohta ( 15 ) ning teiselt poolt Euroopa Nõukogu 21. märtsi 1983. aasta konventsioonis süüdimõistetud isikute üleandmise kohta. Kõnealust ülesannet on samuti nimetatud Euroopa Parlamendi resolutsioonis inimõiguste austamise kohta Euroopa Liidus (1997), ( 16 ) kus nimetatud institutsioon meenutas, et karistusel on parandav ja ühiskonda tagasitoov ülesanne ning selles osas on eesmärk kinnipeetava taasintegreerimine inimeste ja ühiskonna tasandil. ( 17 )

77. Siiski, vastupidi Saksamaa valitsuse seisukohale ei arva ma, et enda üleandmise vastu oleva Saksa kodaniku ühiskonda tagasitoomine oleks igal juhul kindlasti paremini tagatud juhul, kui ta kannab oma karistust Saksamaal. Teisisõnu, isegi kui täitva liikmesriigi kodakondsus näitab väga tihedat sidet selle riigiga, ei ole ma veendunud, et see võib olla aluseks vaieldamatule eeldusele, et karistuse täitmine kõnealuses riigis on asjaomase isiku ühiskonda tagasitoomise soodustamiseks kõige sobivam.

78. Selle tõestuseks märgin, et inimeste puhul tuleb ette väga palju erinevaid olukordi, millega liikmesriigi õigusasutustel iga päev tegeleda tuleb. Näiteks võib ette kujutada juhtumit, kus Saksa kodanik elab juba aastaid muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariigis, tal on seal perekond ja töökoht ning ta lahkus sealt üksnes selleks, et vältida tema suhtes selles riigis tehtud süüdimõistva otsuse täideviimist. Ma ei arva, et sellises olukorras saaks vaieldamatult eeldada, et asjaomase isiku ühiskonda tagasitoomine on kindlasti paremini tagatud Saksamaal.

79. Seetõttu olen seisukohal, et raamotsuse artikli 4 punkti 6 kaudu täidetav ühiskonda tagasitoomise eesmärk ei saa õigustada seda, et liikmesriik jätab enda õigusasutused ilma igasugusest kaalutlusõigusest juhul, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud selle liikmesriigi kodaniku suhtes, kes on enda üleandmise vastu.

80. Kui karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismäärus puudutab seda määrust täitva liikmesriigi kodanikku ning viimane on enda üleandmise vastu, peab selle riigi õigusasutusel minu arvates olema võimalik kontrollida selle isiku konkreetset olukorda ja käesolevas seisukohas järgnevalt esitatud kriteeriume arvestades, kas karistuse täitmine kõnealuse riigi territooriumil on tõesti vajalik tema ühiskonda tagasitoomise soodustamiseks.

81. Vastupidine tõlgendus, mida toetab Saksamaa valitsus, toob minu arvates kaasa selle, et teatud määral kehtestataks uuesti liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõte, millest on raamotsuses loobutud, ning see võtab raamotsuselt seega ära osa selle kasulikust mõjust.

3. Liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõttest loobumine raamotsuses ning raamotsuse kasulik mõju

82. See, et riik ei anna enda kodanikke välja, on väljaandmist käsitlevas õiguses traditsiooniline põhimõte. Mitmes liikmesriigis kuulub see põhiseaduslike põhimõtete hulka. ( 18 ) Seda tunnustab väljaandmise Euroopa konventsioon, mille kirjutasid 13. detsembril 1957 alla Euroopa Nõukogu liikmesriigid ning mille artikli 6 lõike 1 punktis a on ette nähtud, et iga konventsiooniosaline võib keelduda enda kodanike väljaandmisest.

83. Selleks et selle põhimõtte tulemuseks ei oleks riigi kodanike täielik karistamatus välismaal toime pandud rikkumiste eest, on siseriiklikel õigusasutustel üldiselt pädevus otsustada niisuguste tegude üle nende siseriikliku kriminaalõiguse kohaselt. Väljaandmise Euroopa konventsiooni artikli 6 lõikes 2 on sellest tehtud lausa liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõtte kohaldamise kohustuslik tasakaalustav tingimus.

84. Traditsiooniliselt on väljaandmise eesmärk seega võimaldada ühe riigi territooriumil leitud välismaalase üleandmist välisriigi õigusasutusele. Esimese riigi kodanikud aga jäävad selle menetluse kohaldamisalast välja ning peavad välismaal toime pandud õigusrikkumiste eest vastust andma nende endi riigi õigusasutustes, vaatamata raskustele, mis nendel õigusasutustel võib ette tulla niisuguste tegude üle otsustamisel, eriti tõendite saamise seisukohast.

85. Liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõte tuleneb riikide suveräänsest pädevusest enda kodanike üle, neid siduvatest vastastikustest kohustustest ning usalduse puudumisest teiste riikide õigussüsteemide vastu. Nii kuulub seda põhimõtet õigustavate põhjuste hulka eelkõige riigi kohustus kaitsta enda kodanikke välismaa karistussüsteemi kohaldamise eest, mille menetlust ega keelt nad ei tunne ning mille raames on neil raske end kaitsta. ( 19 )

86. Raamotsus näitab selgelt, et kõnealusest põhimõttest on liikmesriikide vahel loobutud.

87. Nagu eespool märgitud, on selle raamotsuse eesmärk kaotada liikmesriikidevaheline väljaandmismenetlus ja asendada see üleandmissüsteemiga, mille raames vahistamismäärust täitev õigusasutus saab üleandmisest keelduda vaid otsusega, mis on konkreetselt põhjendatud mõnega raamotsuse artiklites 3 ja 4 ammendavalt loetletud täitmata jätmise alustest.

88. Raamotsuse artikkel 3, mis käsitleb täitmata jätmise kohustuslikke aluseid, ei näe ette ühtegi põhimõttelist ega süstemaatilist erandit vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodaniku kasuks. ( 20 )

89. Raamotsuse artikli 4 punktis 6 on vahistamismäärust täitva liikmesriigi kodaniku staatust käsitletud asjaoluna, mis võib õigustada vahistamismäärust täitva õigusasutuse keeldumisotsust, kui see asutus leiab, et karistuse täitmine selles riigis on vajalik asjaomase isiku ühiskonda taasintegreerimise soodustamiseks. Peale selle on Euroopa seadusandja selles sättes ette näinud, et seda täitmata jätmise alust tuleb kohaldada täpselt samamoodi vahistamismäärust täitvas liikmesriigis elavate isikute suhtes, mis kinnitab selgelt, et nimetatud täitmata jätmise alus ei põhine kodakondsusel kui sellisel.

90. Liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõttest loobumist raamotsuses kinnitavad vajaduse korral veel selle raamotsuse artiklis 33 Austria Vabariigi jaoks ette nähtud üleminekusätted, mis lubavad nimetatud liikmesriigil jätta see põhimõte alles põhiseaduse muutmiseks vajaliku aja vältel, hiljemalt 31. detsembrini 2008.

91. See loobumine on raamotsuse aluseks olevat põhimõtet arvestades täiesti loogiline.

92. Nagu raamotsuse põhjendustes ja artiklites on mitu korda märgitud, põhineb see raamotsus vastastikuse tunnustamise põhimõttel. Nagu on märgitud selle põhjenduses 6, on Euroopa vahistamismäärus esimene kindel meede kriminaalõiguse valdkonnas, millega kohaldatakse vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mida 15. ja 16. oktoobril 1999 Tamperes toimunud Euroopa Ülemkogu nimetas õigusalase koostöö „nurgakiviks”.

93. Selle põhimõtte kohaselt on niipea, kui õigusasutus on teinud otsuse kooskõlas selle riigi õigusega, mille alla ta kuulub, sellel otsusel täielik ja vahetu mõju kogu Euroopa Liidus, nii et mis tahes muu liikmesriigi pädevad asutused peavad selle täitmisele kaasa aitama, just nagu siis, kui selle oleks teinud nende endi riigi pädev asutus. ( 21 ) Kohtuotsuse kohaldamisala ei piirdu seega enam selle teinud liikmesriigi territooriumiga, vaid hõlmab nüüd tervet Euroopa Liitu.

94. Sellest tuleneb, et kui ühe liikmesriigi õigusasutus taotleb isiku üleandmist, kas lõpliku süüdimõistmise alusel või selle tõttu, et selle isiku suhtes algatati kriminaalmenetlus, siis tuleb tema otsust automaatselt tunnustada ja täita kõikides liikmesriikides, ilma et oleks võimalik muu täitmata jätmise alus peale raamotsuses ette nähtud aluste. Teisisõnu, nõustudes looma vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel Euroopa õigusruumi ning eelkõige Euroopa vahistamismääruse süsteemi, loobusid liikmesriigid oma suveräänsest õigusest jätta nende endi kodanikud kõrvale teiste liikmesriikide õigusasutuste teostatavatest uurimistest ja määratud karistustest.

95. See loobumine oli võimalik seetõttu, et nagu on märgitud raamotsuse põhjenduses 10, „[põhineb] Euroopa vahistamismääruse toimimine […] suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel”.

96. See usaldus väljendus kõigepealt selles, et ne bis in idem põhimõttega, mis on kehtestatud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54, ( 22 ) mille kohaselt isikut, kelle suhtes on ühes liikmesriigis tehtud lõplik kohtuotsus, ei saa sama teo eest teises liikmesriigis kriminaalvastutusele võtta, loobusid liikmesriigid kohtu alla andmise õiguse kasutamisest. Selle põhimõtte eesmärk on vältida seda, et oma liikumisvabadust kasutavat isikut, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, võidakse sama teo eest mitme liikmesriigi territooriumil vastutusele võtta.

97. Nagu Euroopa Kohus rõhutab 11. veebruari 2003. aasta otsuses kohtuasjas Gözütok ja Brügge, ( 23 ) eeldab see põhimõte tingimata seda, et, olenemata karistuse määramise viisist, eksisteerib liikmesriikide vahel vastastikune usaldus üksteise kriminaalõiguse süsteemide suhtes ja et igaüks neist tunnustab teistes liikmesriikides kehtiva karistusõiguse kohaldamist, isegi kui nende siseriikliku õiguse alusel oleks lahendus erinev. ( 24 )

98. See usaldus tuleneb mitmest tegurist. Esiteks tõendasid kõik liikmesriigid Euroopa ühenduste asutamisel või nendega ühinemisel, et nad on õigusriigid, kes austavad põhiõigusi, nagu need on ette nähtud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga, mis on alla kirjutatud Roomas 4. novembril 1950, ning alates 7. detsembrist 2000 Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga. Peale nimetatud konventsiooni ratifitseerimise ja harta väljakuulutamise jagavad kõik need riigid ranget arusaama õigusriigist, nagu komisjon tõdes raamotsuse ettepaneku seletuskirja punktis 1. ( 25 )

99. Vaatamata sellele, et seni ei ole Euroopa Liidus kriminaalmateriaalõigust ja kriminaalmenetlusõigust ulatuslikult ühtlustatud, ( 26 ) suutsid liikmesriigid seega üksteist veenda, et tingimustega, milles nende kodanikud teistes liikmesriikides vastutusele võetakse ning nende üle kohtuotsus langetatakse, austatakse nende kodanike õigusi ning need võimaldavad kõnealustel kodanikel end nõuetekohaselt kaitsta, vaatamata keelelistele raskustele ning menetluse puudulikule tundmisele.

100. Teiseks on usaldus, mis igal liikmesriigil ja selle kodanikul peab olema teiste liikmesriikide õiguse vastu, ühtse turu ja Euroopa kodakondsuse loogiline ja vältimatu tulemus.

101. Iga liikmesriik on EÜ asutamislepinguga kehtestatud liikumisvabaduse alusel kohustatud võimaldama muude liikmesriikide kodanikel tegeleda selle riigi territooriumil majandustegevusega töötaja või füüsilisest isikust ettevõtjana samadel tingimustel kui selle riigi enda kodanikud.

102. Liidu kodakondsuse loomisega astuti järgmine samm, sest iga liikmesriik on samuti kohustatud võtma enda territooriumile vastu teiste liikmesriikide kodanikud, kes soovivad seal viibida, kui neil kodanikel on vähemalt viie esimese aasta jooksul piisavalt vahendeid ning sotsiaalkaitse. Liikmesriik peab ka neil lubama osaleda kohalikel valimistel ning Euroopa Parlamendi valimistel. Lõpuks peab ta laiendama oma diplomaatilistes ja konsulaarasutustes pakutavat kaitset igale liidu kodanikule, kes asub kolmandas riigis, kui tal puudub selle liikmesriigi kaitse, mille kodanik ta on.

103. Ühtse turu ja liidu kodakondsuse loomine tõid seega järk-järgult kaasa selle, et liikmesriigid peavad üha suuremas osas majanduslikust, ühiskondlikust ja poliitilisest elust kohtlema teiste liikmesriikide kodanikke samamoodi kui nende endi kodanikke. Ka võimaldab see igal kodanikul minna elama või töötama tema valitud liikmesriiki Euroopa Liidus, samamoodi nagu iga selle riigi kodanikul.

104. Seega tundub olevat sobiv hetk, et sellesse õiguslikku konstruktsiooni lisada veel võrdne kohtlemine õigusasutustes. Teisisõnu, kuna liidu kodanikul on nüüd igas liikmesriigis selle riigi kodanikega suures osas ühesugused õigused, siis on õiglane, et tema suhtes kehtiksid ka samad kohustused kriminaalõiguse valdkonnas ning et juhul, kui ta paneb seal toime õigusrikkumise, võetaks ta seal vastutusele ja tema suhtes langetataks kohtuotsus kõnealuse riigi kohtutes, nii nagu selle riigi kodanike puhul.

105. Lõpetuseks tuleb rõhutada, et liikmesriigi kodanike väljaandmata jätmise põhimõttest loobumine, mis on sätestatud raamotsuses, ei võta vahistamismäärust täitvalt õigusasutuselt kõiki võimalusi kaitsta asjaomast isikut, kui erandjuhul selgub, et üleandmistaotlus võib kahjustada selle isiku põhiõigusi. Seega ei ole tegemist pimesi usaldamisega, mille puhul ei anta vahistamismäärust täitvale liikmesriigile mingit tagatist.

106. Seega, kuigi raamotsuse, nagu iga muu teisese õigusakti kehtivus sõltub selle kooskõlast põhiõigustega ( 27 ) ning sarnaselt mis tahes muu ühenduse õigusaktiga on liikmesriigid selle raamotsuse rakendamisel ka kohustatud neid õigusi austama, ( 28 ) on nõukogu pidanud vajalikuks täpsustada raamotsuse artikli 1 lõikes 3, et selle otsusega kehtestatud üleandmiskohustus ei saa mitte mingil viisil kahjustada põhiõigusi ja EL artiklis 6 kirja pandud põhimõtteid.

107. Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib seega teatavatel juhtudel ja erandkorras keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui, nagu on märgitud raamotsuse põhjenduses 12, „on objektiivselt alust arvata, et nimetatud vahistamismäärus on tehtud isiku kohtu alla andmiseks või karistamiseks kõnealuse isiku soo, rassi, usu, etnilise kuuluvuse, kodakondsuse, keele, poliitiliste vaadete või seksuaalse sättumuse alusel või et see kahjustaks selle isiku olukorda mis tahes eeltoodud põhjusel.”

108. Peale selle tuleb ka meenutada, et kui liikmesriik võtab vastu kriminaalõiguslikke, materiaal-õiguslikke norme või haldusnorme, mis kahjustavad EL artiklis 6 kehtestatud põhimõtteid, võib nõukogu EL artikli 7 alusel peatada raamotsuse täitmise, nagu on märgitud selle raamotsuse põhjenduses 10.

109. Raamotsuses nende erinevate tagatiste sätestamine — mis iseenesest ei ole õigustloov, kuna need tagatised on juba ühenduse õiguskorra lahtutamatu osa — näitab seda, kui palju ühenduse seadusandja soovis, et selles raamotsuses sisalduvad traditsioonilise väljaandmiskorra uuendused, nagu loobumine liikmesriigi kodaniku väljaandmata jätmise põhimõttest, ei tooks kaasa põhiõiguste kaitse vähenemist.

110. Liikmesriigid ei saa seega ilma raamotsuse kasulikku mõju kahjustamata võtta enda siseriiklikusse õigusesse vastu õigusnorme, mille tulemuseks oleks nende kodanike kasuks tehtava süstemaatilise erandi taastamine.

111. Neid asjaolusid arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et raamotsuse artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise, kui kõnealune vahistamismäärus on tehtud selle riigi kodaniku suhtes ning viimane ei nõustu enda üleandmisega.

112. Järgnevalt uurin, milline on selle tõlgenduse mõju eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsusele juhul, kui Euroopa Kohus seda tõlgendust kinnitab.

4. Ülimuslikkuse ja kooskõlalise tõlgendamise põhimõtete tagajärjed

113. Raamotsused on teisesed õigusaktid, mis viidi Euroopa õiguskorda sisse Amsterdami lepinguga, milles liikmesriigid seadsid Maastrichti lepinguga asutatud Euroopa Liidule eesmärgiks luua tõeline vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala. Vastupidi aktidele, mida saab vastu võtta Maastrichti lepingu alusel justiits- ja siseküsimuste alase koostöö raames, on raamotsustel endil tõeline siduv mõju, sest EL artikli 34 lõike 2 punkti b kohaselt on need „saavutatavat tulemust silmas pidades liikmesriikidele siduvad, kuid jätavad riigi asutustele vabaduse valida vorm ja meetodid”.

114. Andes seega nõukogule pädevuse võtta vastu niisuguseid siduvaid akte, mille määratlus on peaaegu samasugune kui direktiividel, mida saab vastu võtta Euroopa Ühenduse raames, nõustusid liikmesriigid tingimata andma Euroopa Liidule üle ühe osa nende kriminaalõigusalasest pädevusest sellises ulatuses, mis on vajalik EL lepingu VI jaotises sätestatud eesmärkide saavutamiseks ning subsidiaarsuse põhimõtet järgides.

115. Seega võib raamotsusele üle kanda põhjused, mille tõttu Euroopa Kohus otsustas 15. juuli 1964. aasta otsuses Costa, ( 29 ) et pärast seda, kui liikmesriigid on vabatahtlikult nõustunud enda pädevuste üleandmisega ühendusele, ei saa nad seada siduvale ühenduse aktile vastukaaluks oma siseriikliku õiguskorra mis tahes akti. Raamotsus, nagu iga siduv ühenduse akt, on oma olemuselt ülimuslik mis tahes siseriikliku õigusnormi suhtes, isegi konstitutsioonilise või põhiseadusesse kuuluva õigusnormi suhtes. ( 30 )

116. Tõsi küll, EL lepinguga ette nähtud lahendused selle ülimuslikkuse tagamiseks juhul, kui raamotsus on vastuolus siseriikliku õigusnormiga, ei ole nii ulatuslikud kui EÜ asutamislepingu raames.

117. Ühelt poolt ei võimalda EL leping vastupidi EÜ asutamislepingule komisjonil esitada kohustuste rikkumise hagi liikmesriigi vastu, kes neid kohustusi rikub. EL artikli 35 lõike 7 kohaselt võib asjaolu, et riik ei kohalda raamotsust või kohaldab seda ebaõigesti, kaasa tuua üksnes liikmesriikidevahelise vaidluse, mis tuleb suunata nõukogusse ning mille võib esitada Euroopa Kohtusse, kui see ei ole lahendatud kuue kuu jooksul.

118. Teiselt poolt ei saa siseriiklik kohus vahetult kohaldada raamotsuse ülevõtmata või ebaõigesti üle võetud sätteid. EL artikli 34 lõike 2 punkti b kohaselt ei ole raamotsustel vahetut õigusmõju.

119. Sellegipoolest ei ole siseriiklikult kohtult võetud mitte kõiki tegutsemisvahendeid, mille abil pidada kaalukamaks raamotsuste sisu ning tagada seega nende ülimuslikkus. 16. juuni 2005. aasta kohtuotsuses Pupino ( 31 ) otsustas Euroopa Kohus, et siseriiklik kohus on raamotsuse ja siseriikliku õigusnormi vahelise vastuolu korral kohustatud järgima kooskõlalise tõlgendamise põhimõtet. See põhimõte eeldab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes siseriiklikke õigusnorme kohaldades on õigustatud neid tõlgendama, on kohustatud seda tegema nii palju kui võimalik raamotsuse sätteid ja eesmärki silmas pidades, et saavutada raamotsusega soovitud tulemus ja järgida EL artikli 34 lõike 2 punkti b. ( 32 )

120. Ainsaks piiriks, millest alates seda põhimõtet ei järgita, on olukord, kus siseriiklikke õigusnorme ei ole enam võimalik selliselt kohaldada, kuna see oleks contra legem. ( 33 )

121. Käesolevas asjas reguleerib Saksa õiguses muude liikmesriikide kodanike nagu S. Kozłowski olukorda konkreetselt IRG § 83b lõike 2 punkt b, mille kooskõla raamotsusega ei tundu olevat vaieldav.

122. Tuletan meelde, et see artikkel sätestab, et riigis alaliselt elava välismaalase väljaandmisest võib keelduda juhul, kui väljaandmisel kriminaalkaristuse täitmiseks ei nõustu see välismaalane väljaandmisega ning kui tema kaitset vääriv huvi, et kriminaalkaristus täidetaks Saksa riigi territooriumil, on kaalukam. Tundub, et mõistet „kaitset vääriv huvi, mis peab olema kaalukam” võib tõesti kohaldada vastavalt raamotsuse artikli 4 lõikes 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse eesmärgile.

123. Kuna aga IRG § 80 lõige 3 ei ole minu arvates raamotsusega kooskõlas ning see säte puudutab ainult Saksa kodanikke, siis olen seisukohal, et kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte kohaselt ei pea eelotsusetaotluse esitanud kohus seda arvesse võtma ning tal tuleb kohaldada IRG § 83b lõike 2 punkti b. Teisisõnu, diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mille tulemusena peaks laiendama IRG § 80 lõike 3 Saksa kodanikke käsitlevaid sätteid muude liikmesriikide kodanikele, arvestades eelkõige asjaolu, et raamotsuse artikli 4 punktis 6 on kodanikke ja elanikke käsitletud täpselt samamoodi, ei tule kohaldada, sest nimetatud § 80 lõige 3 on vastuolus raamotsusega ning viimane on ülimuslik mis tahes vastupidise siseriikliku õigusnormi suhtes.

124. See lahendus ei ületa kooskõlalise tõlgendamise kohustuse piire, sest selle tulemusena ei pea siseriiklik kohus asjaomase liikmesriigi õigust tõlgendama contra legem. Selles osas on käesolevas asjas olukord erinev sellest olukorrast, mida Euroopa Kohtul tuli käsitleda 5. oktoobri 2004. aasta otsuse Pfeiffer jt aluseks olnud kohtuasjas. ( 34 ) Viimati nimetatud asjas oli siseriiklik õigusnorm, mis reguleeris konkreetselt põhikohtuasja hagejate olukorda, ühenduse õigusega vastuolus ning tekkis küsimus, kas kooskõlalise tõlgendamise põhimõte võib kohustada siseriiklikku kohust jätma see õigusnorm kohaldamata ning kohaldama selle asemel üldisemat siseriiklikku õigusnormi.

125. Käesolev asi puudutab lihtsalt S. Kozłowski suhtes tema olukorrale konkreetselt kohaldatavate siseriiklike õigusnormide kohaldamist kooskõlas raamotsuse eesmärgiga.

126. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku täiendada vastust teisele eelotsuse küsimusele märkusega, et põhikohtuasjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldama S. Kozłowski suhtes oma siseriiklikke õigusnorme, mis on kohaldatavad teiste liikmesriikide kodanike suhtes, kooskõlas raamotsuse eesmärgiga. Kooskõlalise tõlgendamise põhimõttega on vastuolus see, kui siseriiklikus õiguses ette nähtud täitmata jätmise alust, mis puudutab Saksa kodanikke, kes on enda üleandmise vastu, laiendatakse diskrimineerimiskeelu põhimõtte alusel teiste liikmesriikide kodanikele.

B. Raamotsuse artikli 4 punktis 6 osutatud mõiste „elanik”

127. Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul vastata, kas raamotsuse artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et isikut võib pidada vahistamismäärust täitvas liikmesriigis viibivaks või elavaks, kui: — ta ei viibi seal katkematult; — ta ei viibi seal kooskõlas siseriikliku õigusega, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist; — ta paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi ja — viibib seal vangistuses vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks.

128. Selle küsimusega palub eelotsustaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt täpsustada, mida hõlmavad raamotsuse artikli 4 punktis 6 sätestatud mõisted „viibib” ja „omab elukohta” ning kas tema küsimuses loetletud asjaolud või üks nendest asjaoludest on „viibiva” või „elava” isiku staatuse tunnustamise jaoks määrava tähtsusega või asjakohane.

129. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab need küsimused Euroopa Kohtule sellepärast, et kõnealused kaks mõistet ei ole raamotsuses määratletud. Raamotsus ei viita ka muudele ühenduse õigusaktidele, mis viitavad elu- või asukoha mõistele ega liikmesriikide õigusele nende mõistete sisu kindlaks määrata.

130. Tšehhi ja Madalmaade valitsus leiavad, et nende mõistete määratlemine tuleb jätta liikmesriikide otsustada. Ma ei nõustu selle analüüsiga.

131. Raamotsuse eesmärk on nimelt kehtestada kohustuslik liikmesriikide õigusasutuste vaheline üleandmissüsteem, millest vahistamismäärust täitev õigusasutus saab keelduda vaid mõnel raamotsuses sõnaselgelt ette nähtud täitmata jätmise alusel. Kõnealuse raamotsuse tegelik kohaldamine nõuab minu arvates, et selle artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise alus oleks kõikides liikmesriikides ühetaoliselt määratletud.

132. Ka mitu liikmesriiki ning komisjon leidsid, et raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse siseriiklikku õigusesse ülevõtmine tuleb jätta liikmesriikide otsustada. Seda sätet tuleb kõnealuste poolte arvates mõista nii, et see jätab liikmesriikidele valiku, kas näha oma õigusasutustele ette sellele täitmata jätmise alusele tuginemise võimalus või mitte.

133. Ma ei nõustu ka selle tõlgendusega. Nagu ma eespool märkisin, on raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise aluse eesmärk soodustada süüdimõistetu taasintegreerimist. Kuivõrd sellel isikul on juhul, kui ta on liidu kodanik, õigus liikuda ja elada kõikides liikmesriikides, ei puuduta tema edukas taasintegreerimine mitte ainult vahistamismäärust täitvat liikmesriiki, vaid ka kõiki teisi liikmesriike ja nendes elavaid isikuid.

134. Sama analüüs kehtib ka kolmandate riikide kodanike osas. Need kodanikud võivad Schengeni ala sisepiiridel kontrollide kaotamise tõttu sellel alal vabalt liikuda. Nad võivad samuti liikuda ja elada terves Euroopa Liidus liikmesriigi kodaniku perekonnaliikmena.

135. Sellest järeldub, et avatud piiride tulemusena vastutavad liikmesriigid solidaarselt kuritegevusevastase võitluse eest. Just seetõttu tekkiski vajadus luua Euroopa kriminaalõiguse ala, et liikumisvabaduste kasutamine ei kahjustaks avalikku julgeolekut.

136. Seega on raamotsuse artikli 4 punkti 6 ülevõtmine iga liikmesriigi õigusesse minu arvates vajalik, et Euroopa vahistamismääruse kohaldamine ei kahjustaks süüdimõistetu taasintegreerimist ning sellest tulenevalt kõikide liikmesriikide õigustatud huvi kuritegevust ennetada, mille kaitsmine on selle täitmata jätmise aluse eesmärk.

137. Vahistamismäärust täitvas riigis „viibimise” ja „elamise” mõistete tähenduse osas olen sarnaselt Austria, Poola ja Soome valitsuse ja komisjoniga seisukohal, et neid tuleb tõlgendada autonoomselt, pidades selle tõlgenduse kindlaksmääramisel silmas raamotsuse artikli 4 punkti 6 eesmärki ning selle raamotsuse süsteemi ja eesmärke.

138. Elukoha mõiste on teistes ühenduse õigusaktides määratletud nende aktide konkreetse süsteemi ja eesmärgi alusel, mis ei vasta raamotsuse süsteemile ja eesmärkidele. Seega ei saa neid määratlusi samal kujul üle võtta raamotsuses sisalduva elukoha mõiste tõlgendamiseks. Neid võib siiski selleks arvesse võtta, ( 35 ) samuti nagu Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee 18. jaanuari 1972. aasta resolutsiooni (72)1 „alalise elukoha” ja „elukoha” õiguslike käsitluste standardimise kohta, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab. ( 36 )

139. Raamotsuse eesmärki uurides järeldan, et selle artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise alus tuleb määratleda kitsalt. See alus võimaldab teha erandi üleandmise kohustuslikust laadist, mis on ette nähtud raamotsuse artikli 1 lõikes 2. Tegemist on seega erandiga põhimõttest.

140. Seda analüüsi kinnitab ka asjaolu, et tähtajad, mille jooksul vahistamismäärust täitval õigusasutusel tuleb teha otsus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta, on lühikesed.

141. Eespool näitasin samuti, et raamotsuse artikli 4 punkt 6 aluseks olev eesmärk on soodustada selle isiku taasintegreerimist, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus. Seda eesmärki ja raamotsuse eemärgiga kehtestatud kitsast tähendust arvestades tulebki määratleda kõnealuses sättes kasutatud mõisted „viibib” ja „omab elukohta”.

142. Koht, kus isik, kellel tuleb kanda vanglakaristust või täita julgeolekumeedet, viibib või elab, omab tähtsust tema taasintegreerumise jaoks, sest taasintegreerumise eesmärk on võimaldada sel isikul leida endale uuesti koht ühiskonnas, st perekonna keskel ning sotsiaalses ja kutsealases keskkonnas, kus ta elas enne karistuse täitmist ning kuhu ta tõenäoliselt pärast karistuse ärakandmist tagasi pöördub.

143. Euroopa Nõukogu liikmesriigid väljendasid oma soovitustes Euroopa vanglareeglistiku kohta soovi, et vangistus oleks korraldatud niipalju kui võimalik tingimustes, kus kinnipeetav saab säilitada ning tugevdada sidemeid oma perekonnaga. Vangistus peab kinnipeetavale jätma ka mulje, et ta ei ole ühiskonnast välja tõrjutud. Lõpuks peab vangistus hõlbustama töö leidmist või jätkamist pärast karistuse ärakandmist, tänu kinnipidamisasutuses rakendatavale vabastamise ettevalmistamise programmile või tingimisi vabastamisele järelevalve all. ( 37 )

144. Sellest tulenevalt nõuab nende soovituste rakendamine seda, et karistuse või julgeolekumeetme täitmine katkestaks võimalikult vähe kinnipeetava sidemeid tema perekonna ning sotsiaalse ja ametialase keskkonnaga.

145. Nendest kaalutlustest võib teha järgmised järeldused raamotsuse artikli 4 punktis 6 kasutatud mõistete „viibib” ja „omab elukohta” sisu määratlemiseks.

146. Ühelt poolt ei ole nendel mõistetel minu arvates erinev sisu — seda kinnitab asjaolu, et raamotsuse artikli 5 punktis 3 on viidatud üksnes elukohta omavale isikule. Teiselt poolt puudutavad need mõisted olukorda, kus isikul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigiga niisugune side, et selle riigi õigusasutus võib sellest järeldada, et taasintegreerimise ülesande täitmise võimaldamiseks peab ta karistust kandma kõnealuses riigis. „Elukoha” mõistet raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses tuleb seega mõista kui kohta, kus on isiku põhihuvide kese.

147. Seega vastab see mõiste minu arvates faktilisele olukorrale, mis tuleneb hulgast kriteeriumidest, millest kõige asjakohasemad on — nagu on pakkunud ka Austria, Poola ja Soome valitsus ning komisjon — perekonnasidemed ja sotsiaalsed sidemed, keele kasutamine, eluaseme omamine, töökoha omamine ja riigis viibimise kestus ning asjaomase isiku soov seal elada pärast vangistuse lõppu.

148. See loetelu ei peaks olema ammendav, sest minu arvates peab vahistamismäärust täitev õigusasutus raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise alust alati kohaldama asjaomase isiku konkreetse olukorra hindamise põhjal.

149. Sellest analüüsist võib eelotsusetaotluse esitanud kohtu loetletud asjaolude kohta teha järgmised järeldused.

150. Esiteks, mis puudutab asjaolu, et asjaomane isik ei viibinud katkematult vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, siis see ei saa seada kahtluse alla selle isiku sidet kõnealuse riigiga. Isik võib sõita välismaale puhkusele või seoses oma tööga, ilma et see muudaks tema põhihuvide keset.

151. Asjaolu, et käesolevas asjas lahkus S. Kozłowski Saksamaalt 2005. aasta juunis, seejärel samal aastal jõulupuhkuse ajal ning 2006. aasta veebruaris ja märtsis, ei näita iseenesest seda, et asjaomase isiku põhihuvid olid mujal kui nimetatud liikmesriigis.

152. Teiseks, selles osas, mis puudutab asjaolu, et isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis vangistuses süüdimõistva otsuse alusel, siis ka see ei ole asjakohane kriteerium ei elaniku staatuse tõendamiseks ega selle ümberlükkamiseks.

153. Nagu ma eelnevalt näitasin, tuleb mõistet „elukoht” raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses mõista kui kohta, kus asub niisuguse isiku põhihuvide kese, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ning kuhu ta pärast karistuse ärakandmist kavatseb tagasi pöörduda. Selle koha kindlaksmääramise kriteeriumid võimaldavad hinnata, kui tugevad on selle isiku sidemed vahistamismäärust täitva liikmesriigi ühiskonnaga.

154. Mõiste „elukoht” raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses põhineb seega asjaomase isiku tahtel ning tähendab kindlasti kohta, kus sellel isikul on kõik õigused või kus ta saab oma õigusi kasutada.

155. Koht, kus isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, kannab vanglakaristust, ei ole seega selles osas mitte kuidagi asjakohane, sest see koht ei ole mitte tema, vaid õigusasutuste valitud ning ta ei saa seal kasutada olulist osa oma õigustest.

156. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsis Euroopa Kohtult samuti, kas asjaolu, et isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, rikub vahistamismäärust täitvas liikmesriigis viibides selle riigi õigust, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning asjaolu, et ta paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, välistavad selle, et seda isikut saab pidada elanikuks. Ta küsib samuti, kas asjaolu, et kõnealune isik paneb korrapäraselt toime õigusrikkumisi, välistab iseenesest selle, et seda riiki võib pidada tema alaliseks elukohaks.

157. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab need küsimused põhjusel, et S. Kozłowski Saksamaal viibimise õiguspärasus pärast kolme kuud näib siseriiklikku õigust arvesse võttes küsitav, kuna tal puudus töö ning enda peamise ülalpidamise sai ta õigusrikkumisi toime pannes.

158. Nagu väidab Madalmaade valitsus, eeldab karistuse täitmine vahistamismäärust täitvas liikmesriigis seda, et asjaomane isik saaks selles riigis tegelikult viibida pärast karistuse ärakandmist. Selle tingimuse täitmisel on võimalik saavutada raamotsuse artikli 4 punktis 6 taotletav taasintegreerimise eemärk.

159. Sellest järeldub, et kui vahistamismäärust täitev õigusasutus tuvastab, et asjaomasel isikul ei ole enam õigust viibida vahistamismäärust täitvas liikmesriigis pärast karistuse ärakandmist, ei ole raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täimata jätmise alust põhjust kohaldada.

160. Asjaomase isiku võimalust viibida vahistamismäärust täitvas liikmesriigis pärast karistuse ärakandmist, arvestades asjaolu, et ta ei ela seal kooskõlas siseriikliku õigusega, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, peab vahistamismäärust täitev õigusasutus hindama aga kooskõlas ühenduse õiguse nõuetega ja põhiõiguseid järgides.

161. Seega on olukord erinev sõltuvalt sellest, kas asjaomane isik on liidu kodanik või kolmanda riigi kodanik.

162. Kolmandate riikide kodanike Euroopa Liidu liikmesriikidesse sisenemise ja liikmesriikides elamise tingimused kuuluvad kehtiva ühenduse õiguse kohaselt jätkuvalt suures osas liikmesriikide pädevusse. Nende kodanike olukord on ühenduse õigusega hõlmatud sisuliselt ainult juhul, kui nad on liidu kodaniku perekonnaliikmed või sellise riigi kodanikud, millega ühendus on sõlminud konventsiooni, või juhul, kui nad kuuluvad perekonna taasühinemise õigust käsitleva direktiivi ( 38 ) või pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatust käsitleva direktiivi ( 39 ) kohaldamisalasse.

163. Sellest tulenevalt, juhul, kui vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt ei luba asjaolu, et kolmanda riigi kodanik viibib seal ebaseaduslikult ning paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, tal selles riigis elada pärast karistuse ärakandmist, tingimusel et austatakse Euroopa inimõiguste ja põhivabaduse kaitse konventsiooniga ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tagatud õigusi, siis ei saa teda pidada elanikuks raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses.

164. Olukord on aga erinev juhul, kui isikul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, on nagu S. Kozłowskil liidu kodaniku staatus.

165. Nagu märgib komisjon ja nagu on meelde tuletatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/38/EÜ ( 40 ) põhjenduses 11, antakse teises liikmesriigis elamise individuaalne põhiõigus asutamislepinguga otse liidu kodanikele ja see ei sõltu sellest, kas nad on vastuvõtvas liikmesriigis järginud haldusmenetlust.

166. See õigus ei ole tingimusteta. Selle suhtes kehtib esimese viie aasta jooksul tingimus, et asjaomasel isikul on piisavalt vahendeid ja ravikindlustus, et mitte koormata vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi. Siiski ei saa stabiilse sissetuleku puudumise automaatseks tagajärjeks olla väljasaatmine.

167. Direktiivi 2004/38 põhjenduse 16 kohaselt võib asjaomast isikut riigist välja saata vaid juhul, kui ta koormab põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi. Selleks peab riik kaaluma, kas tegemist on ajutiste raskustega, ja võtma arvesse elamisperioodi kestust, isiklikke asjaolusid ja antud abi suurust.

168. Pelk asjaolu, et S. Kozłowskil ei ole stabiilset sissetulekut ning et ta rikub nii Saksa õigust, mis reguleerib välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ei tõenda seega iseenesest, et ta ei saa seaduslikult viibida vahistamismäärust täitvas liikmesriigis pärast vanglakaristuse ärakandmist. See asjaolu ei ole iseenesest tegur, mis välistab, et asjaomast isikut võib pidada selle riigi elanikuks, kuna tema suhtes ei ole tehtud ühenduse õigusega kooskõlas vastu võetud väljasaatmisotsust. ( 41 )

169. Kuigi liidu kodanikult võib liikmesriigis õigusrikkumise toimepanemise järel võtta ära selles riigis elamise õiguse, saab see äravõtmine tuleneda üksnes väljasaatmisotsusest, mis on vastu võetud vastavalt direktiivi 2004/38 artiklites 27–33 ette nähtud väga piiravatele tingimustele.

170. Tuleb meenutada, et sellise otsuse võib teha ainult erandlikel asjaoludel, kui asjaomase isiku käitumine kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi. Peale selle peab vastuvõttev liikmesriik enne avaliku korra või julgeoleku huvides väljasaatmise otsuse tegemist arvesse võtma teatavaid asjaolusid, näiteks kui kaua on asjaomane isik tema territooriumil elanud, tema vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, sotsiaalset ja kultuurilist integratsiooni vastuvõtvasse liikmesriiki ning sidemeid päritoluriigiga.

171. Sellest järeldub, et asjaolu, et liidu kodanik pani vahistamismäärust täitva liikmesriigi territooriumil korrapäraselt toime õigusrikkumisi, ei välista iseenesest seda, et tal võiks olla „elaniku” staatus raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses. See asjaolu ei tõenda, et asjaomase isiku põhihuvide kese on mujal kui kõnealuses liikmesriigis.

172. Sellest järeldub samuti, et asjaolu, et see kodanik viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, rikkudes selle riigi õigusnorme, mis puudutavad välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, takistab raamotsuse artikli 4 punktis 6 osutatud „elaniku” staatuse tunnustamist üksnes juhul, kui selle isiku suhtes on tehtud ühenduse õigusega kooskõlas olev väljasaatmisotsus.

173. Neid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et isik viibib või elab raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses vahistamismäärust täitvas liikmesriigis juhul, kui seal on tema põhihuvide kese, nii et karistuse täitmine kõnealuses riigis tundub olevat vajalik tema taasintegreerimise soodustamiseks. Selleks et hinnata, kas see tingimus on täidetud, peab vahistamismäärust täitev õigusasutus uurima kõiki asjakohaseid faktilisi asjaolusid, mis puudutavad kõnealuse isiku konkreetset olukorda.

174. Teiseks, asjaolud, et isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ei viibinud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis katkematult ning et ta viibib seal vangistuses, ei ole määravad või asjakohased kriteeriumid selleks, et hinnata, kas ta viibib või elab selles riigis raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses. Lõpetuseks, asjaolud, et kõnealune isik viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, rikkudes selle riigi õigusnorme, mis puudutavad välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning et ta paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, ei takista tal juhul, kui ta on liidu kodanik, omamast selles riigis viibiva või elava isiku staatust, välja arvatud siis, kui tema suhtes on tehtud ühenduse õigusega kooskõlas olev väljasaatmisotsus.

V. Ettepanek

175. Eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Stuttgarti esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad karistuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise, juhul kui kõnealune vahistamismäärus on tehtud selle riigi kodaniku suhtes ning viimane ei nõustu enda üleandmisega. Käesolevas asjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldama S. Kozłowski suhtes oma siseriiklikke õigusnorme, mis on kohaldatavad teiste liikmesriikide kodanike suhtes, kooskõlas raamotsuse 2002/584 eesmärgiga. Kooskõlalise tõlgendamise põhimõttega on vastuolus see, kui siseriiklikus õiguses ette nähtud täitmata jätmise alust, mis puudutab Saksa kodanikke, kes on enda üleandmise vastu, laiendatakse diskrimineerimiskeelu põhimõtte alusel teiste liikmesriikide kodanikele. 2. Isik viibib või elab raamotsuse artikli 4 punkti 6 tähenduses vahistamismäärust täitvas liikmesriigis juhul, kui seal on tema põhihuvide kese, nii et karistuse täitmine kõnealuses riigis tundub vajalik tema ühiskonnaellu tagasi toomise soodustamiseks. Selleks et hinnata, kas see tingimus on täidetud, peab vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus uurima kõiki asjakohaseid faktilisi asjaolusid, mis puudutavad kõnealuse isiku konkreetset olukorda. Asjaolud, et isik, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, ei viibinud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis katkematult ning et ta viibib seal vangistuses, ei ole määravad või asjakohased kriteeriumid selleks, et hinnata, kas ta viibib või elab selles riigis raamotsuse 2001/584 artikli 4 punkti 6 tähenduses. Asjaolud, et kõnealune isik viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, rikkudes selle riigi õigusnorme, mis puudutavad välismaalaste riiki sisenemist ja riigis elamist, ning et ta paneb seal korrapäraselt toime õigusrikkumisi, ei takista tal juhul, kui ta on liidu kodanik, omamast selles riigis viibiva või elava isiku staatust, välja arvatud siis, kui tema suhtes on tehtud ühenduse õigusega kooskõlas olev väljasaatmisotsus.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) 13. juuni 2002. aasta raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34; edaspidi „raamotsus”).

( 3 ) Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeva käsitlev teadaanne (EÜT L 114, lk 56).

( 4 ) Raamotsuse põhjendused 1 ja 5.

( 5 ) Raamotsuse põhjendus 6.

( 6 ) Raamotsuse põhjendus 10.

( 7 ) Raamotsuse artiklid 11 ja 13.

( 8 ) Raamotsuse artiklid 23 ja 24.

( 9 ) BGBl. 2006 I, lk 1721; edaspidi „IRG”.

( 10 ) Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland’i (Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduse) § 16 lõikes 2 on sätestatud:

„Ühtegi sakslast ei saa välismaale välja anda. Seadusega saab teha erandi väljaandmiseks Euroopa Liidu liikmesriigile või rahvusvahelisele kohtule, kui on tagatud õigusriigi põhimõtete järgimine.”

( 11 ) Prokuratuur pädeva apellatsioonikohtu juures.

( 12 ) Vt hiljutise kohaldamise kohta Euroopa Kohtus suurkoja koosseisus tehtud 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-268/06: Impact (EKL 2008, lk I-2483, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) Teiste keeleversioonide uurimise tulemusena saab teha sama analüüsi. Saksa keeles on kirjutatud „Die Mitgliedstaaten vollstrecken jeden Europäischen Haftbefehl”; inglise keeles „Member States shall execute any European arrest warrant” jne.

( 14 ) 25. septembri 2001. aasta ettepanek: Nõukogu raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (KOM(2001) 522 (lõplik)).

( 15 ) Vt eelkõige Ministrite Komitee soovitus liikmesriikidele nr R (87) 3 Euroopa vanglareeglistiku kohta, mis on vastu võetud 12. veebruaril 1987 ja asendatud 11. jaanuaril 2006 vastu võetud soovitusega Rec(2006)2.

( 16 ) EÜT 1999, C 98, lk 279.

( 17 ) Punkt 78.

( 18 ) Eelkõige Saksamaa Liitvabariik, Eesti Vabariik, Kreeka Vabariik, Austria Vabariik, Poola Vabariik ja Portugali Vabariik.

( 19 ) Deen-Racsmány, Z. ja Blekxtoon, R., „The Decline of the Nationality Exception in European Extradition?”, European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, vol. 13/3, lk 317–363, Koninklijke Brill NV, Madalmaad, 2005.

( 20 ) Raamotsuse artiklis 3 on nimetatud järgmist kolme juhtumit. Esiteks: vahistamismääruse aluseks oleva süüteo puhul on vahistamismäärust täitvas liikmesriigis antud amnestia; teiseks: selle eest on teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus, mis on täidetud või mida ei saa enam täita; ning kolmandaks: asjaomane isik ei ole vanuses, kus teda saaks võtta vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kriminaalvastutusele.

( 21 ) Vt selle kohta komisjoni 26. juuli 2000. aasta teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile kriminaalasjades vastu võetud lõplike otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (KOM(2000) 495 (lõplik), eriti lk 8).

( 22 ) 14. juuni 1985. aasta konventsioon Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19), mis kirjutati alla 19. juunil 1990 Schengenis.

( 23 ) Liidetud kohtuasjad C-187/01 ja C-385/01 (EKL 2003, lk I-1345).

( 24 ) Punkt 33.

( 25 ) Vt 14. joonealune märkus.

( 26 ) Praeguseks on vastu võetud umbes 20 raamotsust. Ühtlustamine puudutas niisuguste piiriüleste rikkumiste määratlemist ja karistamist, nagu euro võltsimine, maksevahendite pettus ja võltsimine, rahapesu, terrorism, inimkaubandus, ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamine, korruptsioon erasektoris, laste seksuaalne ekspluateerimine, narkokaubandus ja infosüsteemide vastu suunatud ründed. See puudutas samuti tegevusvahendeid või otsuste täitmise vahendeid, nagu ühiste uurimisrühmade loomine, konfiskeerimisotsuste vastastikune tunnustamine, vara või tõendite arestimine või rahalised karistused, samuti ohvrite seisundit kriminaalmenetluses. Liit on ka vastu võtnud mitu otsust, millega asutati niisugused organid nagu Eurojust ja kontaktpunktide Euroopa võrk seoses genotsiidi, inimsusevastaste kuritegude ja sõjakuritegude eest vastutavate isikutega või mis nägid ette selliseid tegevusi nagu teabevahetus karistusregistri väljavõtete osas, koolitustegevus ja programmid.

( 27 ) Raamotsuse kooskõla EL artiklis 6 sätestatud põhimõtetega selles osas, mis puudutab topeltkaristatavuse tingimuse kaotamist raamotsuse artiklis 2 nimetatud 32 süüteo puhul, kontrollis Euroopa Kohus mh seoses aktide kehtivuse hindamist käsitleva eelotsusetaotlusega 3. mai 2007. aasta otsuses kohtuasjas C-303/05: Advocaten voor de Wereld (EKL 2007, lk I-3633).

( 28 ) Vt selle väljakujunenud kohtupraktika näitena eespool viidatud kohtuotsus Advocaten voor de Wereld (punkt 45).

( 29 ) Kohtuasi 6/64 (EKL 1964, lk 1141, 1161).

( 30 ) Vt selle kohta 11. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-285/98: Kreil (EKL 2000, lk I-69, punkt 32) Saksa Liitvabariigi põhiseaduse § 12a vastuolu kohta nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiiviga 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40) selles osas, et nimetatud siseriiklik säte määras tingimused naiste pääsule relvajõududesse.

( 31 ) C-105/03 (EKL 2005, lk I-5285).

( 32 ) Punkt 43.

( 33 ) Eespool viidatud kohtuotsus Pupino, punkt 47.

( 34 ) Liidetud kohtuasjad C-397/01–C-403/01 (EKL 2004, lk I-8835).

( 35 ) Sotsiaalkindlustuse valdkonnas määratakse töötaja elukoht, mille alusel määratletakse töötushüvitise valdkonnas kohaldatavad õigusaktid, kindlaks koha järgi, kus asub tema peamine huvide kese. Sellega seoses tuleb arvestada töötaja perekondlikku olukorda ja elukoha vahetamise põhjusi ning töö olemust (11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-372/02: Adanez-Vega, EKL 2004, lk I-10761, punkt 37). Ühenduses ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse valdkonnas on alaliseks elukohaks asjaomase isiku püsiv huvide kese ning see koht tuleb kindlaks määrata kõikide kohaldatavas ühenduse õiguse sättes sisalduvate kriteeriumide ning kõikide asjassepuutuvate tegurite abil (26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-392/05: Alevizos, EKL 2007, lk I-3505, punktid 54 ja 55). Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjades on ametniku alaline elukoht enne teenistusse asumist, mis on kodumaalt lahkumise toetuse andmisel määrav kriteerium, määratletud kui koht, kus on asjaomase isiku püsiv või peamine huvide kese ja mille ta on valinud kavatsusega anda sellele püsiv tähendus (15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-452/93 P: Magdalena Fernández vs. komisjon, EKL 1994, lk I-4295, punkt 22).

( 36 ) Selle resolutsiooni kohaselt on mõiste „alaline elukoht” õigusmõiste. See eeldab õigussuhet isiku ja riigi vahel, mis tuleneb selle isiku soovist luua sinna oma isiklike, sotsiaalsete ja majanduslike huvide kese. Elukoha mõiste aga määratakse kindlaks üksnes faktiliste kriteeriumidega. See ei sõltu elamisloast. Selle aluseks on asjaolu, et isik elab riigis teatud ajavahemiku jooksul, mis ei ole tingimata pidev. Selleks et määrata kindlaks, kas elukoht on alaline, tuleb arvesse võtta elamise kestust ja pidevust ning muid isiklikke või kutsealaseid asjaolusid, mis näitavad kestvaid sidemeid isiku ja tema elukoha vahel.

( 37 ) Soovitused R (87) 3 (punktid 24, 103 ja 107) ja Rec(2006)2 (punktid 63, 68-1 ja 86).

( 38 ) Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiiv 2003/86/EÜ (ELT L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224).

( 39 ) Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/109/EÜ (ELT L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272).

( 40 ) 29. aprilli 2004 .aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).

( 41 ) Selle vastuse võib minu arvates üle kanda Euroopa Kohtu menetluses olevale kohtuasjale C-123/08: Wolzenburg. D. Wolzenburg on Saksa kodanik, kes elab Madalmaades alates 2005. aasta juunist. Tal on selles liikmesriigis eluase, kus ta elab koos oma abikaasaga, kes on rase. Ta töötas selles riigis kuni aastani 2007. Staatsanwaltschaft Aachen (Saksamaa) on tema suhtes teinud Euroopa vahistamismääruse. Eelotsusetaotluse esitanud Madalmaade kohus märgib, et vastavalt Madalmaade õigusele ei saa D. Wolzenburgi suhtes kohaldada raamotsuse artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmata jätmise alust, sest seda sätet ülevõtvas Madalmaade seaduses saab seda alust kohaldada ainult isikute suhtes, kellel on tähtajatu elamisluba. Olen seisukohal, et see piirang ei ole raamotsusega kooskõlas. Ka kõnealusel juhul ei saa raamotsuse artikli 4 punktis 6 viidatud „elaniku” staatuse tunnustamine sõltuda pikaajalise elamisloa omamisest, samas kui asjaomase isiku, kellel on liidu kodaniku staatus, õigus elada Madalmaades tuleneb vahetult ühenduse õigusest.