ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Liikmesriik peab mõistet „oht avaliku korrale” kõnealuse sätte tähenduses hindama juhtumipõhiselt, selleks et teha kindlaks, kas kolmanda riigi asjaomase kodaniku käitumine kujutab avalikule korrale olemasolevat ja reaalset ohtu. Juhul kui liikmesriik tugineb üldisele praktikale või teatavale eeldusele niisuguse ohu kindlakstegemisel, ilma et seejuures oleks nõuetekohaselt võetud arvesse asjaomase isiku käitumist ja seda, kas see käitumine kujutab ohtu avalikule korrale, rikub ta individuaalsest juhtumipõhisest hindamisest ja proportsionaalsuse põhimõttest tulenevaid nõudeid.

Direktiivi 2008/115 ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 7 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi halduspraktika, mille kohaselt kujutab liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibiv kolmanda riigi kodanik endast ohtu avalikule korrale kõnealuse sätte tähenduses juba ainuüksi seetõttu, et teda kahtlustatakse riigisisese õiguse alusel kuriteona karistatava teo toimepanemises või et ta on sellise teo toimepanemise eest süüdi mõistetud.

Direktiivi 2008/115 ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 7 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et hinnates küsimust, kas liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibiv kolmanda riigi kodanik, keda kahtlustatakse riigisisese õiguse alusel kuriteona karistatava teo toimepanemises või kes on sellise teo toimepanemise eest süüdi mõistetud, kujutab endast ohtu avalikule korrale kõnealuse sätte tähenduses, võivad olla asjakohased ka muud asjaolud, nagu selle teo laad või raskus, teo toimepanemisest möödunud aeg või asjaolu, et asjaomane isik oli ametivõimude poolt kinnipidamise ajal liikmesriigi territooriumilt lahkumas. Hinnangut andes on vajaduse korral asjakohane iga kriteerium, mis puudutab kolmanda riigi kodanikule etteheidetava kuriteo osas esitatud kahtluse usaldusväärsust. Neil asjaoludel tuleb võtta arvesse, et direktiivi 2008/115 artikli 7 lõikes 4 sätestatud avaliku korra mõiste eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häiretele ehk igasugusele seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.

Direktiivi artikli 7 lõikes 4 sätestatud avaliku korra mõiste eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häiretele ehk igasugusele seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi. Sellest tuleneb, et kõnealuse mõiste hindamisel on asjakohane iga faktiline või õiguslik kriteerium, mis aitab kolmanda riigi kodaniku olukorra puhul selgitada, kas selle isiku käitumine kujutab endast niisugust ohtu.

(vt punktid 60, 61 ja 65 ning resolutsiooni punkt 2)
Kontrollivolitused, mis komisjonil määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 2 alusel on, piirduvad sellega, et komisjoni ametnikel on muu hulgas õigus siseneda nende poolt märgitud ruumidesse, paluda esitada nende soovitud dokumente, teha neist koopiaid ning lasta endale näidata nende viidatud mööbli sisu.

Määruse nr 1/2003 artikli 20 lõigete 6 ja 7 kohaselt tuleb kohtu luba taotleda juhul, kui puudutatud ettevõtja vastuseisu tõttu osutab asjaomane liikmesriik vajalikku abi, taotledes kas vajaduse korral abi politseilt või samaväärselt täitevasutuselt, ning juhul, kui see luba on siseriikliku õiguse kohaselt vajalik. Sellist luba võib taotleda ka ettevaatusabinõuna. Veel on selle määruse artikli 20 lõikes 8 täpsustatud, et kui siseriiklik kohus kontrollib muu hulgas seda, et kavandatud sunnimeetmed ei oleks kontrolli sisu seisukohalt meelevaldsed ega liigsed, ei saa ta siiski kontrolli vajadust kahtluse alla seada. Sama säte näeb ette, et hilisema kohtuliku kontrolli pädevus on Euroopa Kohtul.

Kohtu eelneva loa puudumine ei too iseenesest endaga kaasa kontrollimeetme õigusvastasust.

Eelneva kohtuliku loa puudumist saab kompenseerida kõigi õiguslike ja faktiliste küsimuste hilisema kohtuliku kontrolliga, mis kujutab endast niisiis põhilist tagatist selle kindlustamiseks, et vaidlusalune kontrollimeede on Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 8 kooskõlas. Selline ongi olukord Euroopa Liidus kehtestatud süsteemi korral, kuna määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 8 näeb sõnaselgelt ette, et komisjoni otsuse õiguspärasust võib kontrollida Euroopa Kohus. Aluslepingutes ette nähtud kontroll tähendab, et liidu kohus teostab hageja esitatud väidete põhjendamiseks toodud tõendite põhjal tervikliku kontrolli, see tähendab, et ta käsitleb nii õiguslikke kui ka faktilisi küsimusi.

(vt punktid 23–25 ja 32–34)
Apellatsioonimenetluses on isikul huvi esitada vastus, kuna juhul, kui ta ei ole vaidlustanud õigeaegselt komisjoni otsust, milles ta tunnistatakse solidaarselt teise ettevõtjaga vastutavaks konkurentsiõiguse normide rikkumise eest, ja mis on muutunud tema suhtes lõplikuks, peab ta juhul, kui Euroopa Kohus otsustab solidaarselt vastutava ettevõtja apellatsioonkaebuse rahuldada ja teda puudutava otsuse tühistada, tasuma määratud trahvi üksi, mitte solidaarselt teise ettevõtjaga.

See on nii juhul, kui emaettevõtja saab asjassepuutuva kaubaturu olukorra kohta üldteada informatsiooni seda välja nõudes ja seda saades rohkem, kui tal oleks õigus olnud saada, kui ta annab oma tütarettevõtjale täpseid juhiseid, kuidas turul tegutseda, kui nende juhistega kaasnevad ähvardused, mida toetavad olulised survemeetmed, mida emaettevõtja saab tütarettevõtja vastu kasutada, ja kui viimane teeb pankrotiohu tõttu jõupingutusi emaettevõtja soovidele vastutulemiseks.

Selleks et kindlaks teha, kas emaettevõtja võib oma tütarettevõtja tegevust turul otsustavalt mõjutada, tuleb arvesse võtta kogu asjakohast teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis seda tütarettevõtjat tema emaettevõtjaga seovad, ja seega võtta arvesse majanduslikku reaalsust. Lisaks saab tegeliku otsustava mõju avaldamist tuletada kokkulangevate tõendite kogumist, isegi kui ükski neist tõenditest ei ole eraldi võetuna piisav, et sellist mõju tõendada.

Ettevõtja võib olla osalenud otse kõigis konkurentsivastastes tegudes, mis moodustavad ühe ja vältava rikkumise ning millisel juhul on komisjonil õigus võtta ettevõtja vastutusele kogu selle tegevuse eest ja seega kogu nimetatud rikkumise eest. On ka võimalik, et ettevõtja osales otse ainult osas ühe ja vältava rikkumise moodustavatest konkurentsivastastest tegevustest, kuid ta oli teadlik kogu muust kavandatud õigusvastasest tegevusest või teiste kartellis osalejate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel, või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma. Sel juhul on komisjonil õigus ettevõtjale süüks panna rikkumise moodustav kogu konkurentsivastane tegevus ja järelikult rikkumine kui tervik.

Seevastu siis, kui ettevõtja on osalenud otse ühes või mitmes konkurentsivastases teos, mis moodustab ühe ja vältava rikkumise, kuid ei ole tõendatud, et ta nõustus oma käitumisega panustama kõigi teiste kartellis osalejate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik kogu muust kavandatavast õigusvastasest tegevusest või nimetatud osalejate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel, või et ta võis seda mõistlikult eeldada ja oli valmis seda riski võtma, võib komisjon sellele ettevõtjale panna süüks üksnes tegevust, milles ta otse osales ja üksnes niisugust kavandatavat tegevust või teiste osalejate poolt sellise tegevuse elluviimist samadel eesmärkidel, mida ta järgis ja mille osas on tõendatud, et ta oli sellest teadlik või võis seda mõistlikult eeldada ja oli valmis seda riski võtma.

(vt punktid 156–160)
ELTL artikliga 49 ei ole vastuolus liikmesriigi maksuõigusnormid, mis põhimõtteliselt vabastavad ettevõtte tulumaksust majandustegevusega seotud osaluselt saadud kapitalikasumi, kuid välistavad samas sellise osalusega seotud kapitalikahjumi mahaarvamise, isegi kui kapitalikahjum tuleneb vahetuskursi muutustest tingitud kahjumist.

Kehtivas liidu õiguses ei saa otsese maksustamise valdkonnas asutamisvabadust käsitlevaid EL toimimise lepingu sätteid tõlgendada nii, et need panevad liikmesriikidele kohustuse kohandada omaenda maksusüsteeme selleks, et võtta arvesse võimalikke vahetuskursiriske, mis võivad äriühinguid ohustada seetõttu, et liidu territooriumil kehtivad erinevad valuutad, mille vahel ei ole kindlaksmääratud vahetuskurssi, või seetõttu, et siseriiklikud õigusnormid lubavad – nagu ka põhikohtuasjas – väljendada äriühingute kapitali kolmandate riikide valuutas.

(vt punktid 34 ja 41 ning resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 1 kohaldamiseks tuleb kontrollida, kas sama hageja poolt erinevate kostjate vastu esitatud erinevad hagid on omavahel seotud, mistõttu on olemas huvi nende kohta otsused teha koos, et vältida eri menetlustest tuleneda võivate vastuoluliste lahendite ohtu. Selleks, et otsuseid saaks pidada vastuolulisteks, ei piisa erinevustest vaidluse lahenduses, vaid erinevus peab esinema ka samas faktilises ja õiguslikus olukorras.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud kohtualluvuste koondumise reegel mitme kostja korral on kohaldatav hagi puhul, mis esitatakse kahju solidaarse hüvitamise ja teabe esitamise nõudes ettevõtjate vastu, kes osalesid eri kohtades ja eri aegadel liidu õiguses ette nähtud kartellikokkulepete sõlmimise keelu ühes ja vältavas rikkumises, mis on tuvastatud Euroopa Komisjoni otsusega, ja eeltoodu kehtib ka juhul, kui hagi võeti tagasi ainsa kostja vastu, kelle asukoht on liikmesriigis, kus asub asja menetlev kohus, kui ei ole tõendatud, et hageja ja selle kaaskostja vahel on sõlmitud salajane kokkulepe, mille eesmärk on kunstlikult tekitada selle sätte kohaldamise tingimused hagi esitamise ajal või säilitada need tingimused selle ajani.

Erinevates liikmesriikides asuvate äriühingute, mis on osalenud liidu konkurentsiõigust rikkudes ühes ja vältavas kartellikokkuleppes, vastu esitatud kahju hüvitamise nõuete eraldi menetlemisega võivad nimelt esiteks kaasneda vastuolulised otsused määruse nr 44/2001 artikli 6 punkti 1 tähenduses.

Teiseks, ehkki tõendite, et asjaomaste poolte vahel on salajane kokkulepe, mille eesmärk on kunstlikult tekitada selle sätte kohaldamise tingimused hagi esitamise ajal või säilitada need tingimused selle ajani, hindamine kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse, siis ainuüksi asjaolu, et enne võimaliku kompromissi sõlmimist on peetud läbirääkimisi, ei saa tõendada sellise salajase kokkuleppe olemasolu. Piisav tõend oleks aga kokkuleppe tegelikkuses sõlmimine, kuid selle varjamine, tekitamaks muljet, et määruse nr 44/2001 artikli 6 punkti 1 kohaldamise tingimused on täidetud.

(vt punktid 25 ja 31–33 ning resolutsiooni punkt 1)
Toote enda kujust koosneva ruumilise kaubamärgi määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses eristusvõime hindamiskriteeriumid ei erine nendest, mida kohaldatakse teiste kaubamärgiliikide suhtes. Ometi ei pruugi nende kriteeriumide kohaldamisel asjaomane avalikkus tajuda kauba enda välimusest koosnevat ruumilist kaubamärki samamoodi kui sõna- või kujutismärki, mis koosneb tähisest, mis ei sõltu selle kauba välimusest, mida ta tähistab. Mis tahes graafilise või sõnalise osa puudumisel ei tee keskmised tarbijad harilikult kauba päritolu kohta järeldusi kauba kuju või selle pakendi kuju alusel, mistõttu võib olla ruumilise kaubamärgi eristusvõimet raskem tuvastada kui sõna- või kujutismärgi puhul.

Sellistel tingimustel on seda tõenäolisem, et kujul puudub eristusvõime, mida enam see kuju, mille registreerimist taotletakse, meenutab kuju, mis on asjaomase kauba puhul kõige tõenäolisem. Ainult kaubamärgil, mis erineb oluliselt sektori normist või tavadest ning täidab seetõttu edukalt päritolutähisena oma põhiülesannet, ei puudu eristusvõime viidatud sätte tähenduses.

Sellest tulenevalt juhul, kui ruumiline kaubamärk koosneb selle toote kujust, mille jaoks registreerimist taotletakse, ei piisa pelgalt asjaolust, et see kuju on üks seda tüüpi toodete tavalise kuju „variatsioon”, et tuvastada kaubamärgi eristusvõime määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses. Alati tuleb kontrollida, kas selline kaubamärk võimaldab asjaomase toote keskmisel tarbijal, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, ilma järele mõtlemata ja erilist tähelepanu üles näitamata eristada seda toodet teiste ettevõtjate toodetest.

(vt punktid 90–92)
1.

Kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole autonoomselt piiritlenud asjaomast turgu, et täita komisjoni 25. jaanuari 2012. aasta otsust 2012/636/EL meetme C 36/07 (ex NN 25/07) kohta, mida Saksamaa on rakendanud äriühingu Deutsche Post AG kasuks, eesmärgiga teha kindlaks, kas pakkide vedamise teenus ühe ettevõtja juurest teise juurde kujutas endast esiteks ajavahemikul 2003‐2012 ja teiseks alates 2012. aastast eraldi tooteturgu, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud ELTL artikli 108 lõikest 2 ja nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks, artikli 14 lõikest 3 ning selle otsuse artiklitest 1, 4, 5 ja 6 tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab kaitstud teose levitamise ainuõiguse omajal keelata selle teose originaali või koopia müügiks pakkumine või suunatud reklaam, olgugi et ei ole tuvastatud, et nimetatud reklaam on päädinud liidus elava ostja poolt kaitstud teose omandamisega, juhul kui nimetatud reklaam kutsub tarbijaid selles liikmesriigis, kus asjaomane teos on autoriõigusega kaitstud, üles seda teost omandama.

Direktiivi 2001/29 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud levitamise ainuõigust võib olla rikutud, kui kaupleja, kes ei ole autoriõiguse omaja, paneb kaitstud teosed või nende koopiad müüki ja saadab oma veebisaidi, otsepostituse või ajakirjanduse kaudu reklaami tarbijatele, kes elavad sellise liikmesriigi territooriumil, kus need teosed on kaitstud, kutsudes tarbijaid üles neid teoseid omandama.

Selline tõlgendus on kooskõlas direktiivi eesmärkidega, mis tulenevad põhjendustest 9–11 ja mille kohaselt autoriõiguse ühtlustamise aluseks peab olema kõrgetasemeline kaitse, autorid peavad saama oma töö kasutamise eest nõuetekohast tasu ning autoriõiguse kaitse süsteem peab olema tõhus ja tugev.

(vt punktid 31, 34 ja 35 ning resolutsioon)
Määruse nr 1257/2012 tõhustatud koostöö rakendamise kohta ühtse patendikaitse loomise valdkonnas eesmärgi kohta tuleb märkida, et vastavalt selle artikli 1 lõikele 1 on määruse siht ühtse patendikaitse loomine ja selle sätted kajastavad liidu seadusandja tahet tagada osalevate liikmesriikide territooriumil ühtne kaitse. Sellest tuleneb, et asjaomase määrusega loodud ühtne patendikaitse sobib osalevate liikmesriikide patendikaitse erinevuste vältimiseks ja seega pakub ühtetaolist kaitset ELTL artikli 118 esimese lõigu tähenduses. Seetõttu kujutab kõnealune säte endast asjaomase määruse vastuvõtmiseks sobivat õiguslikku alust.

Määruse nr 1257/2012 tõhustatud koostöö rakendamise kohta ühtse patendikaitse loomise valdkonnas artikli 9 lõikes 2 ette nähtud pikendamislõivude suuruse kindlaksmääramine ja nende jagamine kujutab endast liidu õiguslikult siduva akti rakendamist ELTL artikli 291 lõike 1 tähenduses. Nimelt peab nimetatud pikendamislõivude suurus tingimata katma kulud, mis on Euroopa Patendiametil tekkinud talle osalevate liikmesriikide poolt Euroopa patendikonventsiooni artikli 143 alusel antud täiendavate ülesannete täitmisel. Samas on need ülesanded lahutamatult seotud määrusega nr 1257/2012 loodud ühtse patendikaitse tagamisega.

Pealegi ei saa põhjendatult asuda seisukohale, et need ühetaolised rakendamistingimused on vajalikud määruse nr 1257/2012 artikli 9 lõike 2 kohaldamiseks, sest osalevatele liikmesriikidele rakendamisvolituste andmine rikub ELTL artikli 291 lõiget 2. Kuigi asjaomase määruse artikli 9 lõike 1 punkt e sätestab, et osalevad liikmesriigid annavad Euroopa Patendiametile ühtse toimega Euroopa patentide pikendamislõivude kogumise ja haldamise ülesande, ei tulene ühestki selle määruse sättest, et pikendamislõivude suurus peab kõigis osalevates liikmesriikides olema ühesugune. Lisaks ilmneb sellest, et määrus nr 1257/2012 on kvalifitseeritav Euroopa patendikonventsiooni artikli 142 tähenduses erikokkuleppeks, ning asjaolu, et pikendamislõivude suuruse kindlaksmääramise ja nende jagamise eest vastutab Euroopa Patendiorganisatsiooni haldusnõukogu erikomisjon, ja et need on tingimata osalevad liikmesriigid, mitte komisjon või nõukogu, kes peavad võtma kõik vajalikud meetmed asjaomase määruse artikli 9 lõike 2 rakendamiseks, kuna liit erinevalt selle liikmesriikidest ei ole kõnealuse konventsiooni osaline.

(vt punktid 73–75, 78, 81–83)
Kuigi ühisinvesteerimisettevõtjalt dividendi saamist ei ole direktiivi 88/361/EMÜ asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta I lisas sisalduvas nomenklatuuris sõnaselgelt nimetatud „kapitali liikumisena”, võib seda seostada börsil kaubeldavate välisväärtpaberite omandamisega residentide poolt või selliste välisväärtpaberite omandamisega residentide poolt, millega börsil ei kaubelda, mistõttu on see kapitali liikumisega lahutamatult seotud.

ELTL artiklite 56 ja 63 sõnastusest ning nende asukohast aluslepingu IV jaotise kahes erinevas peatükis tuleneb, et kuigi kõnealused sätted on omavahel tihedalt seotud, reguleerivad need erinevaid olukordi ning kummalgi on eraldi kohaldamisala. Selleks, et teha kindlaks, kas siseriiklikud õigusnormid kuuluvad aluslepinguga tagatud ühe või teise põhivabaduse kohaldamisalasse, tuleb arvesse võtta kõnealuste õigusnormide eset.

Siseriiklikud õigusnormid, mille ese on peamiselt finantsteenuste osutamine, kuuluvad aluslepingu teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätete kohaldamisalasse, isegi kui need võivad kaasa tuua kapitali liikumise või olla seotud kapitali liikumisega.

Seevastu kuuluvad ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldamisalasse siseriiklikud meetmed, mille ese vähemalt peamiselt on kapitali liikumine.

Neil asjaoludel puudutab ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldamiseks määrava tähtsusega kriteerium põhjuslikku seost kapitali liikumise ja finantsteenuste osutamise vahel, mitte vaidlusaluse siseriikliku meetme isikulist kohaldamisala või selle seost pigem niisuguste teenuste osutajaga kui nende saajaga.

(vt punktid 30–32, 34 ja 39)
Direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a sõnastuses ei viita nimelt miski sellele, et sama punkti teises alapunktis sisalduvatele mõistetele „ettevõte” või „ettevõtted” tuleks anda teistsugune tähendus. Asjaolu, et seadusandja annab liikmesriikidele valiku alternatiivsete ja sisuliselt võrdväärsete direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a alapunktis i ja punkti a alapunktis ii ette nähtud võimaluste vahel, näitab, et mõistel „ettevõte” ei saa olla täiesti erinev ulatus olenevalt asjaomase liikmesriigi valikust, ja et sellise ulatusega erinevus oleks vastuolus vajadusega soodustada kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist, mida rõhutatakse direktiivi 98/59 põhjenduses 7. Mõiste „ettevõte”, mida ei ole direktiivis 98/59 defineeritud, kujutab endast liidu õiguse mõistet ning seda ei saa määratleda liikmesriikide õigusaktide alusel. Seega tuleb kõnealusele mõistele anda liidu õiguskorras iseseisev ja ühetaoline tõlgendus.

Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad töötajate teavitamise ja nendega konsulteerimise kohustuse ette juhul, kui 90 päeva jooksul koondatakse vähemalt 20 töötajat ettevõtja ühes konkreetses ettevõttes, kuid ei näe sellist kohustust ette juhul, kui ühe ettevõtja kõikides või teatavates ettevõtetes saavutab või ületab koondamiste koguarv sama ajavahemiku kestel 20 töötaja piiri.

Selle kohta on juba sedastatud, et kui ettevõtja koosneb mitmest üksusest, mis vastavad kohtuotsuses Rockfon (C‑449/93) ja kohtuotsuses Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05), täpsustatud kriteeriumidele, siis on „ettevõte” direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a tähenduses see üksus, millega koondatavad töötajad on oma töökohustuste kaudu seotud.

Mõiste ettevõte tõlgendamine nii, et see tähendab ühe ettevõtja kõiki ettevõtteid, läheks esiteks vastuollu eesmärgiga tagada töötajate õiguste sarnane kaitse kõigis liikmesriikides ja teiseks tooks see endaga kaasa väga erinevad kulud ettevõtjatele, kes peavad olenevalt liikmesriigi valikust täitma selle direktiivi artiklite 2–4 kohaseid teavitamis- ja konsulteerimiskohustusi, mis läheks aga samuti vastuollu liidu seadusandja taotletava eesmärgiga muuta kuludest tekkiv koormus kõikides liikmesriikides sarnaseks.

Sellest tuleneb, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a alapunktis i ja punkti a alapunktis ii sisalduv määratlus nõuab, et igas ettevõttes tehtud koondamisi võetaks arvesse eraldi.

(vt punktid 33, 42, 44, 49 ja 53 ning resolutsioon)
—

standardiorganisatsiooni kehtestatud standardi rakendamiseks olulise patendi omanik on enne selliste nõuete esitamist esiteks teavitanud väidetavat patendiõiguste rikkujat rikkumisest, mida ta talle süüks paneb, viidates asjaomasele patendile ning täpsustades, kuidas seda rikuti, ja teiseks on pärast seda, kui väidetav patendiõiguste rikkuja on väljendanud oma soovi sõlmida litsentsileping õiglastel, mõistlikel ja mittediskrimineerivatel ehk nn FRAND- (fair, reasonable and non-discriminatory) tingimustel, esitanud sellele patendiõiguste rikkujale kirjalikult konkreetse litsentsipakkumuse neil tingimustel, märkides eeskätt ära litsentsitasu suuruse ja arvutamise meetodi, ja
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsus on vastuolus liidu õigusega, ei õigusta seda, et asjaomast otsust ei tunnustata teises liikmesriigis põhjendusel, et sellega rikutakse viimase riigi avalikku korda, tingimusel et viidatud õigusnormi rikkumine ei kujuta endast liidu õiguskorra ja seega tunnustamise taotluse saanud riigi õiguskorra olulise tähtsusega õigusnormi rikkumist. See ei ole nii juhul, kui rikutud on sellist õigusnormi nagu esimene direktiiv 89/104 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõige 3.

Selles osas olgu märgitud, et direktiivi 89/104 artikli 5 lõige 3 kuulub niisugusesse minimaalselt ühtlustavasse direktiivi, mille eesmärk on üksteisele osaliselt lähendada liikmesriikide kaubamärke käsitlevad erinevad õigusaktid. Sellest ei saa järeldada, et selle direktiivi kohaldamisel tehtud viga kahjustaks lubamatult liidu õiguskorda, riivates mõnda selle aluspõhimõtet.

Lisaks peab tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud liikmesriigi kohus selle kontrollimisel, kas on selgelt rikutud avalikku korda, arvesse võtma asjaolu, et õigussubjekt peab selles liikmesriigis olema selle rikkumise ennetavaks vältimiseks kasutanud kõiki tema käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid, välja arvatud erandlike asjaolude korral, kui päritoluliikmesriigis on liiga raske või võimatu õiguskaitsevahendeid kasutada. Nimelt põhineb määrusega nr 44/2001 loodud tunnustamise ja täitmise kord vastastikusel usaldusel õigusemõistmise vastu liidus. Kõnealuse usalduse alusel, mida liikmesriigid vastastikku osutavad üksteise õigussüsteemidele ja kohtuasutustele, võib asuda seisukohale, et kui liikmesriigi või liidu õiguse kohaldamisel eksitakse, siis annab igas liikmesriigis kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem, mida täiendab ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlus, õigussubjektidele piisava garantii.

(vt punktid 48–52, 63, 64, 68 ja resolutsiooni punkt 1)