ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Komisjoni 29. novembri 2011. aasta rakendusmäärust (EL) nr 1249/2011 teatavate kaupade klassifitseerimise kohta kombineeritud nomenklatuuris tuleb tõlgendada nii, et see ei ole analoogia alusel kohaldatav toodetele, millel on sellised omadused nagu kohtuasjas C‑435/15 käsitletavasse tootesarja GoPro Hero 3 Black Edition kuuluval kolmel kaameramudelil.

Nimelt ei ole need tooted selles määruses viidatud „taskuformaadis videosalvestitega“ identsed, kuna nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, eristatakse neid tooteid eelkõige nende võime tõttu teha fotosid ja selle tõttu, et neil ei ole digitaalset suumi, kõlarit ega sisemist põhimälu.

Kuna kohtuasjas C‑435/15 käsitletavad kaamerad ei ole identsed ega piisavalt sarnased toodetega, mis on klassifitseeritud rakendusmääruses nr 1249/2011, ei saa seda määrust nendele kaameratele kohaldada.

Komisjoni 8. augusti 2014. aasta rakendusmäärust (EL) nr 876/2014 teatavate kaupade klassifitseerimise kohta kombineeritud nomenklatuuris tuleb tõlgendada nii, et see oleks küll analoogia alusel kohaldatav toodetele, millel on sellised omadused nagu nimetatud kohtuasjas käsitletavasse tootesarja GoPro Hero 3 Black Edition kuuluval kolmel kaameramudelil, kuid see määrus on kehtetu.

Käesoleval juhul klassifitseerib rakendusmäärus nr 876/2014 action camera’d KN‑i alamrubriiki 8525 80 99 ilma nõudmata, et neid saaks kasutada väliste audio-videosignaalide salvestamiseks iseseisvalt, see tähendab sõltumatult välistest seadmetest ja tarkvarast, millega need esialgu varustatud ei ole. Selline iseseisev salvestamisvõime aga on kauba KN‑i alamrubriiki 8525 80 99 klassifitseerimiseks vajalik tingimus. Selle omaduse puudumisel ei tule neid tooteid klassifitseerida mitte KN‑i alamrubriiki 8525 80 99, vaid pigem KN‑i alamrubriiki 8525 80 91 (kohtuotsus, 5.3.2015, Vario Tek, C‑178/14, ei avaldata, EU:C:2015:152, punkt 32).

Sellest tuleneb, et kuna rakendusmäärus nr 876/2014 klassifitseerib action camera’d KN‑i alamrubriiki 8525 80 99 ilma täpsustamata, et selleks klassifikatsiooniks on vaja, et need kaamerad võimaldavad väliste audio-videosignaalide salvestamist iseseisvalt, siis on see määrus selle alamrubriigi kohaldamisalaga vastuolus.

(vt punktid 36, 42, 43, 50, 51 ja 53 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Liidetud kohtuasjad C‑217/15 ja C‑350/15

Kriminaalasjad järgmiste isikute suhtes:

Massimo Orsi

ja

Luciano Baldetti

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Tribunale di Santa Maria Capua Vetere)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 2 ja 273 – Siseriiklikud õigusnormid, mis seoses käibemaksu tasumata jätmisega näevad samade tegude eest ette väärteokaristuse ja kriminaalkaristuse – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 50 – Ne bis in idem’i põhimõte – Menetlusaluse või karistatava isiku samasus – Puudumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 5. aprilli 2017. aasta otsus

Põhiõigused – Ne bis in idem põhimõte – Kriminaalmenetluse algatamine füüsilise isiku suhtes pärast seda, kui sama teo eest on määratud maksuõiguslik sanktsioon juriidilisele isikule – Rikkumine – Puudumine

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 50)

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis lubavad läbi viia kriminaalmenetlust käibemaksu tasumata jätmise asjas pärast seda, kui sama teo eest on määratud lõplik maksuõiguslik sanktsioon, juhul kui sanktsioon on määratud juriidilisest isikust äriühingule, aga kriminaalmenetlust on alustatud füüsilise isiku suhtes.

(vt punkt 27 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑336/15

Unionen

versus

Almega Tjänsteförbunden

ja

ISS Facility Services AB

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Arbetsdomstolen)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2001/23/EÜ – Artikkel 3 – Töötajate õiguste kaitse ettevõtete üleminekul – Omandaja ja võõrandaja suhtes kohaldatavad kollektiivlepingud – Koondatud töötajate täiendav etteteatamistähtaeg – Võõrandaja juures omandatud tööstaaži arvessevõtmine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 6. aprilli 2017. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtete üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23 – Õigused ja kohustused artikli 3 tähenduses – Omandaja kohustus võtta töötaja koondamise korral rohkem kui aasta pärast ettevõtte üleminekut töötaja tööstaaži arvutamisel arvesse tööstaaž, mille töötaja on omandanud võõrandaja juures

(Nõukogu direktiiv 2001/23, artikkel 3)

Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas peab omandaja töötaja koondamisel rohkem kui aasta pärast ettevõtte üleminekut arvestama töötaja tööstaaži hulka, mille alusel määratakse kindlaks etteteatamistähtaeg, millele töötajal on õigus, tööstaaži, mille töötaja on omandanud võõrandaja juures.

(vt punkt 33 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑632/15

Costin Popescu

versus

Guvernul României jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Înalta Curte de Casație și Justiție)

Eelotsusetaotlus – Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 2006/126/EÜ – Artikli 13 lõige 2 – Mõiste „enne 19. jaanuari 2013 antud juhtimisõigus“ – Siseriiklikud õigusnormid, millega see direktiiv on üle võetud – Juhiloa omandamise kohustus, mis on kehtestatud isikutele, kes said enne nende õigusnormide jõustumist loa juhtida mopeedi ilma juhiloata

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 26. aprilli 2017. aasta otsus

Transport – Maanteetransport – Juhiluba – Direktiiv 2006/126 – Enne direktiivi jõustumist antud juhtimisõiguse säilitamine – Siseriiklikud õigusnormid, mis lõpetavad õiguse juhtida mopeedi ilma juhiloata – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/126, artikli 13 lõige 2)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/126/EÜ juhilubade kohta ja eelkõige selle artikli 13 lõiget 2, tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi sätetega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis on vastu võetud kõnealuse direktiivi liikmesriigi õigusesse ülevõtmiseks ja mis lõpetavad õiguse juhtida mopeedi ilma sellise juhiloata, mille väljaandmiseks tuleb sooritada samasugused katsed või eksamid, nagu on ette nähtud muude mootorsõidukite puhul.

(vt punkt 48 ja resolutsioon)
Mis puudutab niisuguste otsuste kohtulikku kontrolli, milles komisjon otsustab määrata konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi või karistusmakse, siis lisaks ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrollile on liidu kohtul täielik pädevus, mis on talle ELTL artikli 261 kohaselt antud määruse nr 1/2003 artikliga 31 ning mis annab talle õiguse asendada komisjoni hinnang enda omaga ja sellest tulenevalt määratud trahv või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada. Euroopa Kohus ei saa apellatsioonkaebuse raames õigusküsimusi käsitledes asendada õigluse kaalutlustel oma hinnanguga Üldkohtu hinnangut, mille Üldkohus andis oma täieliku pädevuse raames ettevõtjatele liidu õiguse rikkumise eest määratud trahvisummade üle otsustades. Ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd ülemäärane, et see on ebaproportsionaalne, tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu.

Kuigi Üldkohus vastas käesolevas asjas kõigile argumentidele, milles apellandid heitsid komisjonile ette kokkuleppemenetlusest loobunud ettevõtjale niisuguse trahvi määramist, mis on suurem kokkuleppe arutelude käigus välja pakutud trahvivahemiku maksimum ja mis määrati palju lühema kestusega rikkumise eest, järgiti selles analüüsis korrakohase kohtumõistmise ja läbipaistvuse põhimõtet. Seetõttu ei saa Üldkohtule ette heita seda, et ta ei teostanud piisavalt põhjalikku analüüsi vaidluses, milles esimest korda tuli teha lahend olukorra suhtes, kus ettevõtja, kes kokkuleppemenetluses osales, hiljem sellest loobus. Seda arvestades teostas Üldkohus õigesti oma täielikku pädevust, kontrollides põhjalikult nii vaidlusaluse otsuse õiguspärasust kui ka sellega määratud trahvisumma sobivust.

Seega kontrollis Üldkohus nõuetekohaselt analüüsi põhjendatust, arvestades kõiki vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal esinenud asjaolusid ning võttis eriti arvesse seda, mil määral tegid apellandid koostööd pärast kokkuleppemenetlusest loobumist ehk tavapärase haldusmenetluse käigus. Üldkohus kontrollis ka süstemaatiliselt asjaolusid, mida komisjon vaidlusaluse otsusega määratud trahvi arvutamisel arvesse võttis. Täpsemalt kontrollis ta üksikasjalikult viisi, kuidas komisjon võttis arvesse tegureid, mille esinemisel seda trahvi vähendada kas leebema kohtlemise teatise alusel või suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 29 alusel. Lisaks tuleb täheldada, et apellandid ei ole tõendanud, et neile määratud trahvisumma on niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne.

(vt punktid 104–106, 108–112)
Kohtuasi C‑496/15

Alphonse Eschenbrenner

versus

Bundesagentur für Arbeit

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landessozialgericht Rheinland-Pfalz)

Eelotsusetaotlus – Töötajate vaba liikumine – ELTL artikkel 45 – Määrus (EL) nr 492/2011 – Artikkel 7 – Võrdne kohtlemine – Piirialatöötaja, kellel tuleb tasuda tulumaksu oma elukoha liikmesriigis – Hüvitis, mida töökoha liikmesriik maksab töötajale tööandja pankroti korral – Pankrotihüvitise arvutamise meetod – Töökoha liikmesriigi tulumaksu arvestuslik arvessevõtmine – Pankrotihüvitis, mis on varasemast netotöötasust madalam – Kahepoolne topeltmaksustamise vältimise leping

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 2. märtsi 2017. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Töötajad – Võrdne kohtlemine – Piirialatöötaja, kellel tuleb tasuda tulumaksu oma elukoha liikmesriigis – Hüvitis, mida töökoha liikmesriik maksab töötajale tööandja pankroti korral – Pankrotihüvitise arvutamise meetod – Töökoha liikmesriigi tulumaksu arvestuslik arvessevõtmine – Lubatavus

(ELTL artikkel 45; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 492/2011, artikkel 7)

ELTL artiklit 45 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas arvutatakse pankrotihüvitis, mida liikmesriik maksab piirialatöötajale, kes ei maksa selles riigis tulumaksu ning kellele makstav pankrotihüvitis on tema suhtes kehtivate õigusnormide alusel maksuvaba, nii, et pankrotihüvitise aluseks olevast töötasust arvatakse maha tema suhtes selles riigis kehtiv tulumaks, mille tulemusel ei saa piirialatöötaja erinevalt selles riigis elavatest ja töötavatest isikutest hüvitist, mis vastab tema varasemale netotöötasule. Asjaolul, et töötajal ei ole oma tööandja vastu nõuet tasuda varasema brutotöötasu see osa, mida talle mahaarvamise tõttu ei makstud, ei ole selles osas tähtsust.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiviga 2007/66/EÜ, artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav on nendega vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei kuulu hankija eelhaldusaktide hulka, mille peale võib kohtusse kaevata, otsus võtta hankemenetluses vastu pakkuja pakkumus, mis on antud juhul otsus, mille kohta väidetakse, et see rikub riigihankeid reguleerivaid liidu õigusnorme või neid ülevõtvaid liikmesriigi õigusnorme.

Samas on Euroopa Kohus juba leidnud, et vaatamata sellele, et direktiiv 89/665 ei näe otseselt ette ajahetke, millest alates võib artikli 1 lõikes 1 ette nähtud kaebeõigust teostada, ei luba selle direktiivi eesmärk liikmesriikidel seada vaidlustamisvõimalust sõltuvusse sellest, et asjaomane riigihankemenetlus oleks ametlikult jõudnud kindlaksmääratud etappi (vt selle kohta kohtuotsus, 11.1.2005, Stadt Halle ja RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, punkt 38). Mis konkreetselt puutub sellisesse hankija otsusesse nagu põhikohtuasjas käsitletav, millega pakkujal lubati hankemenetluses osaleda, siis on direktiivi 89/665 sätetega vastuolus asjaolu, et põhikohtuasjas käsitletavad liikmesriigi õigusnormid nõuavad, et pakkuja ootaks igal juhul ära hankelepingu sõlmimise otsuse, enne, kui ta saab esitada kaebuse selle peale, et teine pakkuja lubati hankemenetluses osalema.

(vt punktid 31, 34 ja 37 ning resolutsiooni punkt 1)
Kuigi see, et konkurentsivastase tegevuse eest komisjoni sanktsioonide määramise volituste aegumistähtaeg on määruse nr 1/2003 artikli 25 lõike 1 punkti b kohaselt möödunud, tähendab, et äriühingutele, kelle suhtes on aegumistähtaeg möödunud, ei saa enam sanktsioone määrata, ei takista see siiski menetlust läbi viimast mõne muu äriühingu suhtes, keda peetakse sama konkurentsivastase tegevuse eest vastutavaks isiklikult ja nendega solidaarselt ning kelle puhul tegu ei ole aegunud.

Seda järeldust ei muuda asjaolu, et äriühingu vastutus rikkumisperioodi eest tuleneb ainuüksi tema tütarettevõtjate otsesest osalemisest keelatud kokkulepetes. Esiteks peetakse selle rikkumisperioodiga seotud konkurentsivastast tegevust siiski emaettevõtja enda poolt toime panduks, kuna ta moodustab majandusüksuse. Teiseks võivad emaettevõtjale omased tegurid põhjendada seda, et tema vastutust ja tütarettevõtja vastutust hinnatakse erinevalt, isegi kui esimese vastutuse aluseks on ainuüksi teise rikkumine.

(vt punktid 70–74)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiivi 2003/37/EÜ põllu- või metsamajanduslike traktorite, nende haagiste ja pukseeritavate vahetatavate masinate, ja nende masinate jaoks mõeldud süsteemide, nende osade ja eraldi seadmestike tüübikinnituse andmise kohta ja direktiivi 74/150/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta, muudetud komisjoni 18. märtsi 2014. aasta direktiiviga 2014/44/EL, tuleb tõlgendada nii, et kolmandast riigist imporditud kasutatud traktorite esimest korda liikmesriigis turuleviimisel ja registreerimisel tuleb järgida selles direktiivis kehtestatud tehnilisi nõudeid.

EÜ tüübikinnitusmenetlus, nagu selle on liidu seadusandja ette näinud, põhineb seega nendele nõuetele vastavuse kontrolli – mida viivad läbi erinevate liikmesriikide kinnitamisasutused – vastastikuse tunnustamise põhimõttel, mis on kehtestatud direktiiviga 2003/37 ning II lisa B peatükis nimetatud üksikdirektiividega (vt selle kohta kohtuotsus, 18.11.2010, Lahousse ja Lavichy, C‑142/09, EU:C:2010:694, punkt 27). Põhimõtte eesmärk on tagada siseturu toimimine ja edendada seda, tagades ühtlasi liiklusohutuse, keskkonna kvaliteedi ja tööohutuse. Arvestades direktiiviga kehtestatud süsteemi omadusi, oli see süsteem liidu territooriumil toodetud sõidukite puhul tegelikult kavandatud kohaldamiseks uutele sõidukitele. Kõik sõidukid, mis uuena kuulusid direktiivi 2003/37 reguleerimisalasse ja mis võeti kasutusele liidus, on järelikult saanud EÜ tüübikinnituse.

Siiski tuleb sarnaselt kohtujuristi ettepaneku punktis 66 täheldatuga leida, et direktiiviga 2003/37 kehtestatud süsteemi eesmärk on tagada, et kõik uued või kasutatud sõidukid, mis kuuluvad konkreetsesse kategooriasse ja mis on esimest korda viidud liidu turule, vastavad kategooriatesse T1, T2 ja T3 kuuluvate sõidukite puhul alates 1. juulist 2009 tehnilistele nõuetele, mis on selles direktiivis ette nähtud. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kolmandast riigist imporditud kasutatud sõiduk, millel puudub EÜ tüübikinnitus ja mis on mõeldud kasutamiseks esimest korda liidus, on „uus sõiduk“ direktiivi 2003/37 tähenduses.

(vt punktid 27, 30, 31, 36 ja 37 ning resolutsiooni punkt 1)
Kuna Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta ei ole põhikohtuasjas ratione temporis kohaldatav, kuna nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiiv 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiviga 2005/14/EÜ), nõukogu 30. detsembri 1983. aasta direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2005/14) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. mai 2000. aasta direktiiv 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning nõukogu direktiivide 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ muutmise kohta ei ole käesolevas vaidluses ratione materiae kohaldatavad, ning seega kuna ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 ei ole selles vaidluses kohaldatav, arvestades, et tegemist ei ole liidu õiguse kohaldamisega harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, tuleb nimetatud direktiive ja harta artiklit 47 tõlgendada nii, et nendega ei ole käesoleval juhul vastuolus eelotsusetaotluse esitanud kohtu praktikast tulenevad tagajärjed, mille kohaselt on Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (Leedu Vabariigi mootorsõidukite kindlustusandjate büroo) kohustatud tagasinõude esitamisel tõendama kõiki asjaolusid, millega tehakse kindlaks põhikohtuasja vastustajate tsiviilvastutus 20. juulil 2006 toimunud õnnetuses.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
1.

Kuna seoses järgmiste prügilatega: Torremolinos (Malaga), Torrent de S’Estret (Andratx, Mallorca), Hoya de la Yegua de Arriba (Yaiza, Lanzarote), Barranco de Butihondo (Pájara, Fuerteventura), La Laguna-Tiscamanita (Tuineje, Fuerteventura), Lomo Blanco (Antigua, Fuerteventura), de Montaña Amagro (Galdar, Gran Canaria), Franja Costera de Botija (Galdar, Gran Canaria), Cueva Lapa (Galdar, Gran Canaria), La Colmena (Santiago del Teide, Tenerife), Montaña Los Giles (La Laguna, Tenerife), de Las Rosas (Güimar, Tenerife), Barranco de Tejina (Guía de Isora, Tenerife), Llano de Ifara (Granadilla de Abona, Tenerife), Barranco del Carmen (Santa Cruz de La Palma, La Palma), de Barranco Jurado (Tijarafe, La Palma), Montaña Negra (Puntagorda, La Palma), Lomo Alto (Fuencaliente, La Palma), d’Arure/Llano Grande (Valle Gran Rey, La Gomera), El Palmar – Taguluche (Hermigua, La Gomera), Paraje de Juan Barba (Alajeró, La Gomera), El Altito (Valle Gran Rey, La Gomera), Punta Sardina (Agulo, La Gomera), Los Llanillos (La Frontera, El Hierro), Faro de Orchilla (La Frontera, El Hierro), Montaña del Tesoro (Valverde, El Hierro), Arbancón (Castilla-La Mancha), Galve de Sorbe (Castilla-La Mancha), Hiendelaencina (Castilla-La Mancha), Tamajón (Castilla-La Mancha), El Casar (Castilla-La Mancha), Cardeñosa (Ávila), Miranda de Ebro (Burgos), Poza de la Sal (Burgos), Acebedo (León), Bustillo del Páramo (León), Cármenes (León), Gradefes (León), Noceda del Bierzo (León), San Millán de los Caballeros (León), Santa María del Páramo (León), Villaornate y Castro (León), Cevico de La Torre (Palencia), Palencia (Palencia), Ahigal de los Aceiteros (Salamanca), Alaraz (Salamanque), Calvarrasa de Abajo (Salamanca), Hinojosa de Duero (Salamanca), Machacón (Salamanca), Palaciosrubios (Salamanca), Peñaranda de Bracamonte (Salamanca), Salmoral (Salamanca), Tordillos (Salamanca), Basardilla (Segovia), Cabezuela (Segovia), Almaraz del Duero (Zamora), Cañizal (Zamora), Casaseca de las Chanas (Zamora), La Serratilla (Abanilla), Las Rellanas (Santomera) ja El Labradorcico (Águilas), ei ole Hispaania Kuningriik võtnud vajalikke meetmeid tagamaks jäätmete käitlemist viisil, mis ei seaks ohtu inimese tervist ega kahjustaks keskkonda, ja eelkõige ohustamata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi; ega taganud, et jäätmeid, mis sinna on paigutatud, oleks käidelnud need omavalitsusüksused ise või edasimüüja, asutus või ettevõtja, kes tegeleb jäätmetöötlustoimingutega, või era- või avalik jäätmekoguja vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artiklitele 4 ja 13, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad selle direktiivi artiklist 13 ja artikli 15 lõikest 1.
Kui seadusandja sätestas, et määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti e alapunktis ii nimetatud keeldumispõhjust tuleb kohaldada tähistele, mis koosnevad „ainult“ kauba kujust, mis on „vajalik“ tehnilise tulemuse saavutamiseks, asus ta õigustatult seisukohale, et toote iga kuju on teataval määral funktsionaalne ja seetõttu ei ole sobilik keelduda toote kuju kaubamärgina registreerimast ainuüksi põhjusel, et sellel on kasulikke omadusi. Sõnade „ainult“ ja „vajalik“ abil tagab kõnealune säte, et keeldutakse registreerimast üksnes sellist kauba kuju, mis kätkeb ainult tehnilist lahendust ja mille registreerimine kaubamärgina takistaks seega tegelikkuses asjaomase tehnilise lahenduse kasutamist teiste ettevõtjate poolt. Niisugune registreering vähendaks liigselt konkurentide võimalusi tuua turule sellise kujuga kaupa, mis kätkeb sama tehnilist lahendust.

Mis puutub tingimusse, et kõnealuse keeldumispõhjuse kohaldamisalasse kuulub iga tähis, mis koosneb „ainult“ kauba kujust, mis on tehnilise tulemuse saavutamiseks vajalik, siis on Euroopa Kohus täpsustanud, et ühe või mõne väikse meelevaldse osa olemasolu tähises, mille kõik põhitunnused määrab tehniline lahendus, mille väljendus see tähis on, ei mõjuta järeldust, et see tähis koosneb ainult kauba kujust, mis on vajalik tehnilise tulemuse saavutamiseks. Peale selle saab määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti e alapunktis ii sätestatud keeldumispõhjust kohaldada ainult siis, kui kõik tähise põhitunnused on funktsionaalsed, mistõttu niisuguse tähise kaubamärgina registreerimisest ei saa selle sätte alusel keelduda, kui asjaomane kauba kuju kätkeb olulist mittefunktsionaalset elementi – nagu kaunistuslikku või loomingulist elementi –, millel on selles kujus oluline roll.

Mis puutub tingimusse, et kauba kuju kaubamärgina registreerimisest saab määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti e alapunkti ii alusel keelduda vaid juhul, kui see on taotletud tehnilise tulemuse saavutamiseks „vajalik“, siis ei tähenda see tingimus, et asjaomane kuju peab olema ainus, mis võimaldab selle tulemuse saavutada.

(vt punktid 26–28)
Dumpinguvastase algmääruse nr 1225/2009 artiklist 1 „Põhimõtted“ tuleneb, et dumpinguvastane uurimine on seotud konkreetse tootega, mida kutsutakse „asjaomaseks tooteks“ ja mille liidu institutsioonid määravad kindlaks selle uurimise alustamisel. See „asjaomase toote“ määratlemine ei keela liidu institutsioonidel jagada see toode erinevateks tooteliikideks või tootemudeliteks ning tugineda normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlustele tootemudelite või tooteliikide kaupa.

Seevastu ei saa algmääruse artikli 2 lõiget 11 selle sõnastust, eesmärki ja konteksti arvesse võttes tõlgendada sel viisil, et see lubab dumpingumarginaali arvutamisel välja jätta liitu suunatud eksporditehinguid, mis on seotud asjaomase toote teatavate liikidega. Sellest sättest tuleneb hoopis, et liidu institutsioonid peavad seda marginaali arvutades võtma arvesse kõiki neid tehinguid.

Järelikult, kui dumpinguvastase uurimise objektiks oleva teatavate tooteliikide normaalväärtust ja ekspordihinda ei ole võrreldavate hindade puudumisel võimalik õiglaselt võrrelda, siis võivad liidu institutsioonid otsustada kas jätta sellised tooteliigid „asjaomase toote“ määratlusest välja või arvutada vastavalt algmääruse artikli 2 lõikele 10 nimetatud tooteliigi normaalväärtus selliselt, et dumpingumarginaali arvutamisel on võimalik arvesse võtta samatooteliigi eksporditehinguid.

(vt punktid 56, 59, 61, 67 ja 70)