ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1 a. Kas [harta] artiklit 47 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et huvitatud isik võib liidu institutsiooni otsuse, mille rakendamine on liikmesriigi asutustele kohustuslik, õiguspärasuse vaidlustada, tuginedes olulise menetlusnormi rikkumisele, aluslepingute või nende rakendamisel kohaldatavate õigusnormide rikkumisele või pädevuse kuritarvitamisele? 1 b. Kas [harta] artiklit 47 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et liidu institutsioonid, kes osalesid otsuse vastuvõtmisel, mille kehtivus on liikmesriigi kohtus vaidlustatud, on kohustatud saatma kohtu nõudmisel sellele kohtule kogu nende käsutuses oleva teabe, mida nad võtsid arvesse kõnealuse otsuse tegemisel või oleksid pidanud arvesse võtma? 1 c. Kas [harta] artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile hõlmab ka kohtu kõikehõlmavat kontrolli [alusmääruse] artikli 13 kohaldamise tingimuste täidetuse üle? Kas põhiõiguste harta artiklist 47 tuleneb eelkõige see, et kohus võib täies ulatuses hinnata, kas asjaolud on täielikult välja selgitatud ja kas asjaomane õiguslik tagajärg võib selle alusel olla kohaselt põhjendatud? Kas sellest artiklist 47 tuleneb eelkõige ka see, et kohus võib täies ulatuses hinnata, kas arvesse oleks pidanud võtma sellist asjaolu, mida otsuse vastuvõtmisel väidetavalt arvesse ei võetud, kuid mis võis tuvastatud asjaoludega seonduvat õiguslikku tagajärge mõjutada? 2 a. Kas [alusmääruse] artikli 15 lõikes 2 sisalduvat mõistet „asjakohane teave“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka Euroopa Liidus asuva sõltumatu importija, kes impordib selles sättes viidatud uurimise esemeks olevat kaupa, märkusi komisjoni järelduste kohta, kui komisjon andis importijale uurimisest teada, importija esitas komisjonile nõutud teabe ja pärast seda, kui talle anti selleks võimalus, esitas viivitamata oma märkused komisjoni järelduste kohta? 2 b. Kui teise küsimuse punktile a vastatakse jaatavalt: kas kõnealune importija saab esitada [alusmääruse] artikli 15 lõike 2 rikkumise väite, kui tema märkusi ei esitata viidatud sättes nimetatud nõuandekomiteele vähemalt kümme tööpäeva enne komitee koosolekut? 2 c. Kui teise küsimuse punktile b vastatakse jaatavalt: kas [alusmääruse] artikli 15 lõike 2 kõnealuse rikkumise tagajärjel on viidatud otsus õigusvastane ja tuleb jätta kohaldamata?“
49

Selles kontekstis on oluline välja tuua, et Euroopa Kohus on juba otsustanud esiteks, et kõiki ravimeid ei pea tingimata käsitama neutraalsuse põhimõtte kohaldamiseks sarnastena (vt selle kohta 3. mai 2001. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑481/98, EU:C:2001:237, punkt 30) ja teiseks, et konkreetset kasutusotstarvet, milleks kaubatarned on mõeldud, võib arvesse võtta selle hindamisel, kas need tarned on keskmise tarbija seisukohalt sarnased (vt selle kohta 3. märtsi 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑41/09, EU:C:2011:108, punkt 66).
56

Kõiki eelnevalt esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb vastata esimesele küsimusele, et ELL artikli 4 lõiget 3 ja artikli 19 lõike 1 teist lõiku koosmõjus ELTL artikli 288 kolmanda lõiguga, ja direktiivi 2008/50 artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtul, kellele on esitanud sellekohase taotluse isikud, keda otseselt puudutab kõnealuse direktiivi artikli 13 lõikes 1 ette nähtud piirtasemete ületamine, tuleb kontrollida, kas konkreetses piirkonnas asuvad proovivõtukohad on paigaldatud vastavalt sama direktiivi III lisa B jao punkti 1 alapunktis a sätestatud kriteeriumidele, ja kui see nii ei ole, siis võtta pädeva riigisisese ametiasutuse suhtes kõik vajalikud meetmed, näiteks – juhul kui see on ette nähtud riigisiseses õiguses – teha ettekirjutus, et proovivõtukohad valitaks nimetatud kriteeriume järgides.
79

Komisjon aga väidab, et VII lisa punkti 1 alapunkti b teisest lõigust ilmneb, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused võivad nõuda taotlejalt tema koolitust ja väljaõpet puudutava teabe esitamist, kuivõrd see on vajalik tuvastamaks võimalikke kõrvalekaldeid liikmesriigi poolt nõutud koolitusest ja väljaõppest. Järelikult on see institutsioon seisukohal, et Kreeka õigusnormides sätestatud tingimustega on rikutud nii direktiivi 2005/36 artikli 14 lõiget 1 kui ka artikli 50 lõiget 1 ja VII lisa.
96

See on nii seda enam, et raamotsus 2002/584 loob liikmesriikide õigusasutuste vahelise koostöömehhanismi ning et EVMi täitmist puudutava otsuse teeb õigusasutus, mis vastab tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, mille hulka kuulub ka sõltumatuse tagamine, nii et kogu selle raamotsusega ette nähtud liikmesriikidevaheline menetlus toimub kohtuliku kontrolli all (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 56). Sellest järeldub, et kuna minister ei ole õigusasutus nimetatud raamotsuse tähenduses (vt selle kohta 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus Kovalkovas, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, punkt 45), siis ei saa D. A. Popławski suhtes tehtud EVMi täitmist puudutav otsus sõltuda tõlgendusest, mille minister OLW artikli 6 lõikele 3 annab.
2.

Mitteresidendist tütarettevõtja kahjumi lõplikkuse hindamisel 13. detsembri 2005. aasta kohtuotsuse Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763) punkti 55 tähenduses ei ole määrav asjaolu, et liikmesriik, kus asub tütarettevõtja, ei luba likvideerimise aastal ühe äriühingu kahjumit teisele maksukohustuslasele üle kanda, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja tõendab, et seda kahjumit ei saa kasutada nii, et seda saaks arvesse võtta kolmanda isiku tulevaste maksustamisperioodide osas, millega võib muu hulgas tegemist olla võõrandamise korral.
1.

Mitteresidendist tütarettevõtja kahjumi lõplikkuse hindamisel 13. detsembri 2005. aasta kohtuotsuse Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763) punkti 55 tähenduses ei ole määrav asjaolu, et liikmesriik, kus asub tütarettevõtja, ei luba ühinemise korral ühe äriühingu kahjumit teisele maksukohustuslasele üle kanda, samas kui sellise võimaluse näeb residentidest äriühingute ühinemise korral ette liikmesriik, kus asub emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja tõendab, et seda kahjumit ei saa kasutada nii, et seda saaks arvesse võtta kolmanda isiku tulevaste maksustamisperioodide osas, millega võib muu hulgas tegemist olla võõrandamise korral.
32

Esimese väitega, mis puudutab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklite 45 ja 53 rikkumist, heidab RF Üldkohtule ette, et viimane on vääralt samastanud vaidlustatud kohtumääruse punktides 17–22 mõiste „vääramatu jõud“ mõistega „ettenägematud asjaolud“. Viidates 30. septembri 2014. aasta kohtumääruse Faktor B. i W. Gęsina vs. komisjon (C‑138/14 P, ei avaldata, EU:C:2014:2256) punktile 22 tõstab RF esile, et Üldkohtu kodukorras ette nähtud kümnepäevane tähtaeg seoses suurte vahemaadega vastab sellele ajavahemikule, mille jooksul peaks mis tahes postisaadetis mis tahes liidu paigast tavaliselt jõudma Üldkohtu kantseleisse, ilma et saaks välistada, et see ajavahemik ületatakse. Ta teeb selle põhjal järelduse, et kõnealuse tähtaja ületamine postiettevõtjast tingitud põhjustel on vaieldamatult ettenägematu ehk ootamatu asjaolu.
102

Selle kohta tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et selliste kokkulepete puudumine, millega oleks tagatud süüdimõistva kohtuotsuse täitmine teises liikmesriigis, kus seda otsust ei kuulutatud, põhjendab objektiivselt residentidest ja mitteresidentidest õigusrikkujate erinevat kohtlemist ja mitteresidentide kohustus maksta tagatiseks teatav summa on sobiv, et nad ei saaks tegelikust sanktsioonist kõrvale hoida lihtsalt teatades, et nad ei ole nõus kohe rahatrahvi maksma (19. märtsi 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑224/00, EU:C:2002:185, punkt 21).
72

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2001/23, eriti selle artikli 1 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et seda direktiivi kohaldatakse tootmisüksuse ülemineku suhtes esiteks olukorras, kus võõrandaja, omandaja või mõlemad koos tegutsevad selleks, et omandaja jätkaks võõrandaja majandustegevust, kuid ka selleks, et omandaja hiljem likvideerimise teel lõpetada, ning teiseks olukorras, kus asjaomane üksus ei ole täiesti sõltumatu, kuna ta ei suuda ilma kolmandatelt isikutelt tootmistegureid hankimata oma majanduslikku eesmärki saavutada, tingimusel – mille täitmist peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et esiteks on järgitud liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt ei tohi võõrandaja ja omandaja üritada saada pettuse või kuritarvituse teel kasu eelistest, mis neile direktiivist 2001/23 tuleneda võivad, ning teiseks, et asjaomasel üksusel on piisavad tagatised selleks, et kolmanda isiku tootmistegurid oleksid talle kättesaadavad, nii et ta ei pea sõltuma viimase ühepoolsetest majanduslikest otsustest.
61

Lisaks on oluline lisada, et selline tõlgendus on kooskõlas käesoleva otsuse punktis 32 osutatud direktiivi 2008/95 eesmärkide järgimisega, kuna selle eesmärk on tagada, et registreeritud riigisisese kaubamärgi kaitse segiajamise tõenäosuse vastu on tagatud samade kriteeriumide põhjal ja seega kõigis liikmesriikides ühtmoodi, eelkõige arvestades asjaolu, et mitmes liikmesriigis ei ole nähtud ette võimalust registreerida tähiseid kaubamärgina sellise reservatsiooniga ning selliste reservatsioonide tegemise tingimused ja mõju võivad nende liikmesriikide õigusnormides varieeruda.
49

Eespool esitatut arvesse võttes tuleb vastata eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti j ning artikleid 8 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et see, kui ettevõtja kohaldab niisugust telekommunikatsiooniteenuse osutamise lepingu sõlmimise või muutmise viisi, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille raames tarbija peab tegema lõpliku tehinguotsuse talle tüüplepingu üle andnud kulleri juuresolekul, ilma et ta saaks kulleri juuresolekul selle lepingu sisuga vabalt tutvuda, – ei kujuta endast agressiivset kaubandustava kõigil asjaoludel; – ei kujuta endast agressiivset kaubandustava liigse mõjutamise tõttu üksnes seepärast, et tarbijale ei ole eelnevalt ja isiklikult – eelkõige e-posti teel või koduaadressil – saadetud kõiki tüüplepinguid, juhul kui sel tarbijal oli enne kulleri tulekut võimalik nende dokumentide sisuga tutvuda, ja – kujutab endast agressiivset kaubandustava liigse mõjutamise tõttu, iseäranis kui ettevõtja või tema kuller käituvad ebalojaalselt, mille tagajärjel nad survestavad tarbijat nii, et tarbija valikuvabadus muutub oluliselt, nt viies tarbija tasakaalust välja ja segades teda tehtava tehinguotsuse üle järele mõtlemast.
45

Eelnevat arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 2 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu need, mida on tõlgendanud selle liikmesriigi kõrgeim kohus ja mille kohaselt ei ole tühine selline välisvaluutas nomineeritud laenuleping, milles on tarbija rahastamistaotlusele vastav summa küll riigi omavääringus kindlaks määratud, kuid milles ei ole märgitud sellele summale välisvaluutalaenu lõpliku summa kindlaksmääramisel kohaldatavat vahetuskurssi, märkides samas ühes oma tingimustest, et selle määrab pärast lepingu sõlmimist eraldi dokumendis kindlaks krediidiandja, – kui see tingimus on vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2 koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning kogu laenuks antud summa ja kohaldatava vahetuskursi arvutamise mehhanism on kindlaks määratud läbipaistvalt, mistõttu piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas keskmine tarbija saab täpsete ja arusaadavate kriteeriumide alusel hinnata lepingust tulenevaid majanduslikke tagajärgi, sealhulgas eelkõige laenu kogukulukust, või juhul, kui ilmneb, et kõnealune tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, – kui nimetatud tingimus ei ole ebaaus selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses või kui see on ebaaus, võib asjaomane leping jääda kehtima ka ilma, et see tingimus oleks kooskõlas direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1.
23

Pärandaja oli ettevõtja, kes tegeles majandustegevusega Poola ja Saksamaa piiri lähedal. WB soovis teada, kas mõnda Saksa panka oli hoiustatud kapitali ja kui see nii on, siis millises summas peaks see kapital kuuluma pärandvara hulka. Sel eesmärgil taotles WB 7. juunil 2017, et talle väljastataks nimetatud notari koostatud pärimistunnistuse ärakiri ja tõend, mis kinnitab, et see tunnistus on pärimisasjas tehtud otsus määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti g tähenduses, mis on esitatud rakendusmääruse nr 1329/2014 I lisas ära toodud vormil. Teise võimalusena, juhul kui see taotlus jäetakse rahuldamata, taotles põhikohtuasja kaebaja, et talle väljastataks pärimistunnistuse ärakiri ja tõend, mis kinnitab, et see tunnistus on pärimisasja käsitlev ametlik dokument määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti i tähenduses, mis on esitatud rakendusmääruse nr 1329/2014 II lisas ära toodud vormil.
51

Mis puudutab 3. kategooria loomsete kõrvalsaaduste lähetamist ühest liikmesriigist teise, piirdutakse seega määruses nr 1069/2009 loomsete kõrvalsaaduste jälgitavust ja käitajate registreerimist puudutavate üldiste kohustuste kõrval, mis on sätestatud artiklites 22 ja 23, peamiselt sellega, et artikli 21 lõikes 2 sätestatakse, et ettevõtjad tagavad, et nende kõrvalsaaduste transpordil on saadetisega kaasas saateleht või vajaduse korral terviseohutuse tõend. Artikli 21 lõikes 4 on lisatud, et ettevõtjad transpordivad 3. kategooria toidujäätmeid vastavalt riigisisestele meetmetele, mis on ette nähtud direktiivi 2008/98 artiklis 13, mille kohaselt liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete käitlemine viisil, mis ei sea ohtu inimese tervist ega keskkonda.
130

Kõiki eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et esiteks ei ole Ungari tõendanud, et selliste kasutusvalduste kaotamine, mille on kas otseselt või kaudselt omandanud muude liikmesriikide kui Ungari kodanikud, nagu näeb ette vaidlustatud õigusnorm, teeniks eesmärki tagada selliste üldise huvi eesmärkide saavutamine, mida on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas või mainitud ELTL artikli 65 lõike 1 punktis b, või et see kaotamine oleks sobiv ja järjekindel, või et see piirduks meetmetega, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalikud. Teiseks ei ole see kaotamine kooskõlas harta artikli 17 lõikega 1. Sellest tulenevalt ei saa olla põhjendatud kapitali vaba liikumise takistused, mis on tekkinud sellise kapitali eest omandatud vara äravõtmisest, millele laieneb ELTL artikliga 63 kehtestatud kaitse.
89

Sellega seoses tuleb tõdeda, et viimati nimetatud direktiivi artikli 5 lõikes 3 on ette nähtud, et liikmesriigid tagavad, et abonendi või kasutaja lõppseadmesse teabe salvestamine või juurdepääsu saamine juba salvestatud teabele on lubatud ainult tingimusel, et abonent või kasutaja on andnud oma nõusoleku pärast seda, kui ta on direktiivi 95/46 kohaselt saanud selge ja arusaadava teabe muu hulgas andmete töötlemise eesmärgi kohta.
78

Kõigest eelnevast tuleneb, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõiget 3 tuleb koostoimes harta artikliga 47 tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus esimese astme kohus on pärast rahvusvahelise kaitse taotleja poolt esitatud kõigi asjakohaste faktiliste ja õiguslike asjaolude täielikku ja ex nunc läbivaatamist tuvastanud, et direktiivis 2011/95 sätestatud kriteeriumide alusel tuleb sellele taotlejale kõnealune kaitse anda põhjusel, millele ta oma taotluse põhistamiseks tugineb, kuid haldusorgan või kohtulaadne ametiasutus teeb hiljem vastupidise otsuse, ilma et ta tõendaks sellega seoses, et on ilmnenud uued asjaolud, mis õigustavad taotleja rahvusvahelise kaitse vajaduste uuesti hindamist, peab kohus muutma viimati nimetatud otsust, mis ei ole kooskõlas tema eelneva lahendiga, ja asendama selle omaenda otsusega rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, jättes vajadusel kohaldamata riigisisesed õigusnormid, mis keelavad tal seda teha.
69

Mis puutub protokolli artiklisse 32, siis selle lõikes 1 on sätestatud, et järelkontrolli päritolutõendite üle „tehakse pisteliselt või siis, kui importiva riigi tollil tekib põhjendatud kahtlus dokumentide ehtsuses, kõnealuste toodete päritolustaatuses või [selle] protokolli muude nõuete täitmises.“ Selles artiklis ei osutata siiski meetmetele, mida ekspordiriigi asutus peab sel eesmärgil võtma, vaid selle lõikes 3 on ette nähtud, et selleks on tollil „õigus nõuda mis tahes tõendeid ja vaadata üle eksportija raamatupidamine või teha muid vajalikke kontrollimisi.“ Nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 51 märkinud, ei sea see säte seega asjaomasele asutusele kohustust kontrollida kaupa füüsiliselt ega teha seda teatud regulaarsusega, juhul kui ta leiab, et muud kontrollimeetmed nagu dokumentide kontroll on piisavad ja kohased asjaomaste toodete päritolustaatuse tõendamiseks ja muude protokollis nr 1 ette nähtud tingimuste järgimiseks.
73

Teiseks on käesoleva kohtuotsuse punktis 60 märgitud, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktide c ja d eesmärk on eelistada kaitstud objektide kasutajate õigust teostada oma sõnavabadust, ja ajakirjandusvabadust, mis on tagatud harta artikliga 11. Sellega seoses tuleb täpsustada, et kuna harta sisaldab õigusi, mis vastavad Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga (edaspidi „EIÕK“) tagatud õigustele, siis on harta artikli 52 lõike 3 eesmärk tagada vajalik kooskõla hartaga kaitstud õiguste ja nende vastavate õiguste vahel, mida tagab EIÕK, ilma et sellega kahjustataks liidu õiguse ja Euroopa Liidu Kohtu sõltumatust (vt analoogia alusel 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 47, ja 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (apellatsioonkaebuse peatav toime), C‑180/17, EU:C:2018:775, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Harta artikkel 11 näeb ette õigused, mis vastavad EIÕK artikli 10 lõikega 1 tagatud õigustele (vt selle kohta 14. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Buivids, C‑345/17, EU:C:2019:122, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
67

Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punkti d kohaselt võivad liikmesriigid selle direktiivi artiklites 2 ja 3 sätestatud reprodutseerimis- ja üldsusele edastamise ainuõiguste puhul näha ette erandeid või piiranguid, kui tegemist on tsiteerimisega näiteks kriitika või ülevaate eesmärgil, tingimusel, et see puudutab teost või muud kaitstud objekti, mis juba on seaduslikult üldsusele kättesaadavaks tehtud, tingimusel, et märgitakse ka allikas, sh autori nimi, kui see ei ole võimatu, ja tingimusel et tsitaatide kasutamine on kooskõlas mõistlike tavadega ning neid kasutatakse konkreetse eesmärgi jaoks vajalikus ulatuses.
5

Nimetatud otsuse artiklis 1 on sätestatud: „1. Abi, mida Itaalia alates novembrist 1995 ebaseaduslikult andis töötajate töölevõtmiseks [19. detsembri 1984. aasta seaduses nr 863, 29. detsembri 1990. aasta seaduses nr 407, 1. juuni 1991. aasta seaduses nr 169 – 29. märtsi 1991. aasta dekreetseaduse nr 108, mis käsitleb kiireloomulisi sätteid tööhõive edendamiseks, koos muudatustega seadusena kinnitamise kohta (legge n. 169 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 marzo 1991, n. 108, recante disposizioni urgenti in materia di sostegno dell’occupazione; GURI nr 129, 4.6.1991, lk 4) ja 19. juuli 1994. aasta seaduses nr 451 – 16. mai 1994. aasta dekreetseaduse nr 299, mis käsitleb kiireloomulisi sätteid tööhõive ja sotsiaalmaksu tasumise valdkonnas, koos muudatustega seadusena kinnitamise kohta (legge n. 451 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 16 maggio 1994, n. 299, recante disposizioni urgenti in materia di occupazione e di fiscalizzazione degli oneri sociali; GURI nr 167, 19.7.1994, lk 3)] ette nähtud koolitus- ja töölepingute alusel, on ühisturu ja EMP lepinguga kokkusobiv osas, milles see puudutab järgmisi tegevusi: – abi saanud ettevõttes uute töökohtade loomine töötajate jaoks, kes ei ole veel töötanud või kes on oma eelmise töökoha kaotanud tööhõiveabi käsitlevate suuniste [EÜT 1995, C 334, lk 4] tähenduses, – selliste töötajate töölevõtmine, kellel on erilisi raskusi tööturule sisenemise või naasmisega. Käesolevas otsuses mõistetakse „töötajatena, kellel on erilisi raskusi tööturule sisenemise või naasmisega“, alla 25‑aastaseid noori, kuni 29‑aastaseid ülikoolilõpetanuid ning pikaajalisi töötuid, see tähendab isikuid, kes on töötud olnud vähemalt aasta. 2. Koolitus- ja töölepingute abil antud abi, mis ei vasta lõikes 1 nimetatud tingimustele, on ühisturuga kokkusobimatu.“
145

Sellega seoses tuleb lisaks märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on välistatud see, et liikmesriigi asutus on tekitanud abi suhtes, mida on antud määrust nr 800/2008 ekslikult kohaldades, õiguspärase ootuse, et see abi on seaduslik. Kuna komisjonil on vastavalt ELTL artiklile 108 kohustus riigiabi kontrollida, siis esiteks võivad abi saavad ettevõtjad üldjuhul toetuda õiguspärasele ootusele abi seaduslikkuse suhtes ainult siis, kui abi andmisel on järgitud selles artiklis ette nähtud menetlust (5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).
4.

Kas viisaeeskirja artikli 8 lõike 4 ning artikli 32 lõike 3 tõlgendus, mille kohaselt võivad viisataotlejad taotluste rahuldamata jätmise otsused vaidlustada üksnes esindava liikmesriigi asutuses või kohtus ja mitte esindatavas liikmesriigis, kuhu sisenemiseks viisat taotletakse, on kooskõlas õigusega tõhusale õiguskaitsele [harta] artikli 47 tähenduses? Kas sellele küsimusele vastamisel on oluline, et nõutav õiguskaitsevahend tagab, et taotlejal on õigus olla ära kuulatud, et tal on õigus menetluse läbiviimisele ühes liikmesriikide keeltest, et vaide- ja kaebemenetluse lõivud ja kohtukulud ei ole taotleja jaoks ebaproportsionaalselt suured ja et on olemas võimalus saada tasuta õigusabi? Kas arvestades seda, et riigil on viisaküsimustes kaalutlusruum, on sellele küsimusele vastamisel oluline, kas Šveitsi kohtul on tõhusa õiguskaitse võimaldamiseks piisav ülevaade Madalmaades valitsevast olukorrast?“
76

Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punkti d kohaselt võivad liikmesriigid selle direktiivi artiklites 2 ja 3 sätestatud reprodutseerimis- ja üldsusele edastamise ainuõiguste puhul näha ette erandeid või piiranguid, kui tegemist on tsiteerimisega näiteks kriitika või ülevaate eesmärgil, tingimusel, et see puudutab teost või muud kaitstud objekti, mis juba on seaduslikult üldsusele kättesaadavaks tehtud, tingimusel, et märgitakse ka allikas, sh autori nimi, kui see ei ole võimatu, ja tingimusel et tsitaatide kasutamine on kooskõlas mõistlike tavadega ning neid kasutatakse konkreetse eesmärgi jaoks vajalikus ulatuses.
48

Seoses küsimusega, kas käesoleval juhul on täidetud kriteerium, mille kohaselt pakkuja jätkuv osalemine hankemenetluses ei tohi kahjustada teiste pakkujate konkurentsiolukorda, tuleb märkida, et hankeid reguleerivatest õigusnormidest eraldiseisvate liidu õiguse sätete eesmärk on just nimelt selle tagamine, et vaba ja moonutamata konkurentsi siseturul ei ohustaks sellised ühinemistehingud, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Kui ettevõtja käitumine on nende erieeskirjadega kooskõlas, ei saa seega asuda seisukohale, et tema osalemine sellises tehingus võib iseenesest kahjustada teiste pakkujate konkurentsiolukorda juba ainuüksi seetõttu, et ühendava üksuse majanduslik seisund ja tehniline pädevus paranevad.
40

Järelikult tuleb ELTL artiklit 45 tõlgendada nii, et sellega on nõutud, et liikmesriigi kohus jätab kohaldatama elukohatingimuse, mis on kehtestatud sellise riigisisese kohtualluvuse reegliga, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sõltumata küsimusest, kas võlgade vähendamise menetlus, mis on samuti ette nähtud nende õigusnormidega, avaldab eraõiguslikel isikutel nende õigusnormide kohaselt olevatele nõuetele tõenäoliselt mõju.