ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Üldkohtu (kuues koda) 14. septembri 2017. aasta otsus – Università del Salento vs. komisjon

(kohtuasi T‑393/15)

Vahekohtuklausel – Üldprogramm „Põhiõigused ja õigusasjad“ – Eriprogramm „Õigusemõistmine kriminaalasjades“ – Toetuslepingu täitmisel komisjoni poolt makstud summade tagasinõudmine – Nõuete tasaarvestamine – Hagiavalduse osaline ümberkvalifitseerimine – Nõue tuvastada lepingulise nõude puudumine

1. Kohtumenetlus–Pöördumine Üldkohtusse vahekohtuklausli alusel–Komisjoni poolt määruse nr 1605/2002 alusel vastu võetud otsus võlgade ja nõuete kohtuvälise tasaarvestamise kohta–Hagi, millega taotletakse selle otsuse tühistamist ja nende nõuete puudumise tuvastamist–Tühistamishagi osaline ümberkvalifitseerimine lepingulist vaidlust käsitlevaks hagiks–Tingimused (ELTL artiklid 263 ja 272; Üldkohtu kodukord, artikli 76 punkt d; nõukogu määrus nr 1605/2002) (vt punktid 26–29 ja 31–34)

2. Kohtumenetlus–Toimingud, mille peale saab esitada hagi–Valik, mille peab tegema hageja, mitte liidu kohus (vt punkt 30)

3. Tühistamishagi–Liidu kohtu pädevus–Nõue teha deklaratiivne kohtuotsus–Vastuvõetamatus (ELTL artikkel 263) (vt punkt 68)

4. Kohtumenetlus–Hagimenetluse algatusdokument–Vorminõuded–Vaidluse eseme määratlemine–Ülevaade fakti- ja õigusväidetest–Hageja nõuete üheselt mõistetav sõnastus (Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 21; Üldkohtu kodukord, artikli 76 punktid d ja e) (vt punktid 74–77)

5. Komisjon–Pädevused–Liidu eelarve täitmine–Võlgade sissenõudmine tasaarvestuse kaudu–Tingimused–Tasaarvestatavad nõuded, mis seonduvad sama projektiga–Puudumine–Eelnev kohustus vaatamata kavandatavale tasaarvestusele kontrollida, kas abi on kasutatud ette nähtud eesmärgil ja kas nimetatud abi andmise põhjenduseks olnud tegevus on toimunud–Puudumine (vt punktid 107 ja 108)

6. Institutsioonide aktid–Põhjendamine–Kohustus–Ulatus–Otsus, mis on vastu võetud selle adressaadile teada olevas kontekstis (ELTL artikkel 296) (vt punkt 112)

Ese

Hagi, milles ühelt poolt esitatakse esiteks ELTL artikli 263 alusel nõue tühistada komisjoni 4. mai 2015. aasta otsus D/CA – B.2 – 005817, milles tasaarveldati hageja võlanõue, mis seondus esimese projekti – Entice (Explaining the Nature of Technological Innovation in Chinese Enterprises) – täitmisega, hageja võlaga, mis seondus teise projekti – „Judicial Training and Research on EU crimes against environment and maritime pollution“ – täitmisega; teiseks nõue tühistada kõik eelnevad ja järgnevad või igal juhul selle otsusega seonduvad aktid; kolmandaks palutakse mõista komisjonilt hageja kasuks välja projekti Entice täitmisel saamata jäänud summad; ning teiselt poolt palutakse ELTL artikli 272 alusel tuvastada, et võlanõuet, millele komisjon teise projekti täitmisega seoses viitab, ei ole olemas.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
Mis puutub määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 4 kohaldamise esimesse tingimusse, siis tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt kasutatakse tähist kaubandustegevuses siis, kui seda kasutatakse äritegevuses majandusliku kasu saamise eesmärgil, mitte erasfääris.

Nimetatud tingimuse hindamisel asjakohase ajavahemikuga seoses nähtub kohtupraktikast, et kehtetuks tunnistamise taotleja peab tõendama osutatud tähise kasutamist kaubandustegevuses enne asjaomase ELi kaubamärgi registreerimistaotluse esitamist. Teisisõnu tuleb tõendada, et viidatud tähist kasutati mitte üksnes ELi kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise ajal, vaid ka kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise ajal, ning kui selline tõend esitatakse, saab eespool viidatud kohtupraktika põhjal õiguspäraselt leida, et asjaomast tähist „kasutati […] endiselt“ kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise ajal.

(vt punktid 47 ja 48)
Otsuse 2011/72/ÜVJP teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Tuneesias raames ei saa nõukogu alati nõustuda Tuneesia õiguskaitseasutuste esitatud dokumentides toodud järeldustega. Nõukogu ülesanne on hoolikalt ja erapooletult uurida tõendeid, mida talle on esitanud pädevad asutused, võttes eelkõige arvesse hageja esitatud märkusi ja võimalikke õigustavaid asjaolusid. See kohustus tuleneb ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 41 sätestatud hea halduse põhimõttest. Nõukogul tuleb oma uurimiskohustuse hoolikaks ja erapooletuks täitmiseks hinnata, kas hageja esitatud märkusi ja faktilisi asjaolusid arvestades on vaja saada pädevatelt asutustelt lisateavet või -tõendeid. Ehkki nõukogu ei saa asendada Tuneesia õiguskaitseasutuste hinnangut hageja suhtes toimuva kohtuliku uurimise põhjendatuse kohta enda omaga, ei saa siiski välistada, et sellel institutsioonil võib olla kohustus küsida selgitusi uurimise aluseks olevate asjaolude kohta. Kuna nõukogu on esitanud tõendeid hageja suhtes kohtuliku uurimise toimumise kohta ja nende usaldusväärsust ei ole eitatud, on hageja ülesanne näidata ära konkreetsed tõendid, millele ta tugineb, et seada selle uurimise põhjendatus kahtluse alla.

Õigusriigi põhimõtteid ja inimõigusi ning inimväärikust tuleb austada kõikides liidu tegevuse valdkondades, sealhulgas ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas, nagu nähtub ELL artikli 21 lõike 1 esimesest lõigust, lõike 2 punktist b ja lõikest 3 ning ELL artiklist 23 nende koostoimes. Olgu märgitud, et ELL artikli 21 lõige 1 sätestab, et liidu tegevuse eesmärk rahvusvahelisel areenil on edendada ka ülejäänud maailmas põhimõtteid nagu õigusriik, inimõiguste ja põhivabaduste universaalsus ning jagamatus ja rahvusvahelise õiguse austamine. Lahendi tegemise mõistliku aja põhimõte on osa õigusest õiglasele kohtumenetlusele, mida kaitsevad paljud rahvusvahelise õiguse aktide sätted. Järelikult ei saa välistada, et kui on olemas objektiivsed, usaldusväärsed, täpsed ja ühtelangevad tõendid, mis annavad alust kahelda, kas isiku õigust lahendi tegemisele mõistliku aja jooksul on austatud kohtulikus uurimises, mis on tema suhtes pooleli ja mille alusel on tema varad liidus külmutatud, peab nõukogu läbi viima vajalikud kontrollimised.

(vt punktid 41, 42, 48, 64 ja 65)
Akt, mis üksnes kinnitab algset otsust, ei muuda huvitatud isiku olukorda ja seega ei ole tegemist otsusega, mille peale saaks esitada tühistamishagi. Hagi, mis on esitatud akti peale, mis üksnes kinnitab mõnda muud, lõplikuks muutunud otsust, on vastuvõetamatu. Akti peetakse varasemat otsust üksnes kinnitavaks, kui see ei sisalda võrreldes varasema otsusega ühtegi uut asjaolu ja kui selle varasema otsuse adressaadi olukorda eelnevalt uuesti ei hinnatud.

Mis puudutab hagi, mille on esitanud liidu poolt rahastatud projekti soodustatud isik komisjoni otsuse peale, mida saab pöörata täitmisele ELTL artikli 299 tähenduses, et nõuda sisse alusetult makstud summad, siis ei saa õiguspäraselt väita, et hagi on vastuvõetamatu põhjusel, et asjaomane otsus kujutab endast kinnitavat otsust komisjoni varasemate keeldumiste suhtes võimaldada hagejale maksetingimuste leevendamist selle institutsiooniga sõlmitud lepingu täitmisel. Nimelt erinevalt otsusest, mida saab pöörata täitmisele, ei tähenda sellised keeldumised komisjonile kui haldusorganile antud avaliku võimu volituste teostamist ja need ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole seda institutsiooni ja hagejat siduvaid lepingulisi suhteid. Pealegi ei saa olla küsimus tühistamishagi esitamise tähtajast möödahiilimises, sest käsitletavad keeldumised kuuluvad komisjoni ja hageja vaheliste lepinguliste suhete kohaldamisalasse ja lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste vaidlustamiste suhtes liidu kohtus ELTL artikli 272 alusel ei kohaldata sama hagi esitamise tähtaega.

(vt punktid 84, 94 ja 95)
Ülevaade fakti- ja õigusväidetest peab olema nii selge ja täpne, et see võimaldaks kostjal end kaitsta ja Üldkohtul hagi lahendada vajaduse korral ilma täiendavat teavet küsimata. Sellest tuleneb, et hagi põhjenduseks esitatud väite tähendus ja ulatus peavad ühemõtteliselt nähtuma hagiavaldusest.

Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 62 esimese lause kohaselt peavad Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti otsustes olema märgitud põhjused, millel need rajanevad. Nimetatud põhjendamiskohustusel on sama ulatus mis ELTL artiklis 296 sätestatud kohustusel, mille kohaselt peab akti vastuvõtja arutluskäik nähtuma selgelt ja üheselt, ning sellel on topelteesmärk: võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ja teiselt poolt Euroopa Liidu kohtul otsuse õiguspärasust kontrollida. Siiski ei saa apellatsioonikodadelt nõuda ammendava ülevaate esitamist poolte igast talle esitatud arutluskäigust. Põhjendus võib seega olla kaudne, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel teada põhjusi, miks apellatsioonikoja otsus tehti, ning pädeval kohtul omada piisavat teavet oma kontrolli teostamiseks.

Otsuste põhjendamise kohustus kujutab endast olulist vorminõuet, mida tuleb eristada põhjenduste põhjendatusest, mis on seotud vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasusega. Otsuse põhjendamine tähendab nimelt nende põhjuste formaalset väljendamist, millele otsus tugineb. Kui neis põhjendustes on tehtud vigu, siis mõjutavad need otsuse sisulist õiguspärasust, mitte aga selle otsuse põhjendatust, mis võib olla piisav ka ekslike põhjenduste korral.

(vt punktid 26 ja 27)
4.

Õigusaktide ühtlustamine–Kemikaalide registreerimine, hindamine ja autoriseerimine–REACH määrus–Euroopa Kemikaaliametile (ECHA) võlgnetavad tasud–Väljaarvutamine–Nende kulude arvesse võtmine, mille ECHA on kandnud registreerijast ettevõtja esitatud ekslike andmete alusel–Lubatavus–Tingimus, et ECHA peab tõendama, et taotleja esitas oma suuruse kohta eksitavaid andmeid tahtlikult–Puudumine (Komisjoni määrus nr 340/2008, põhjendus 11 ning artikli 13 lõiked 3 ja 4) (vt punktid 66 ja 71–73)
Ei ole nõutud, et pool peab sõnaselgelt viitama sätetele, millel põhinevad tema esitatavad väited. Piisab, kui selle poole nõude ese ja peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel nõue põhineb, oleksid märgitud hagiavalduses piisava selgusega. See kehtib mutatis mutandis juhul, kui hagi väidete aluseks olevate sätete osas on eksitud.

(vt punkt 38)
Dumpinguvastase algmääruse nr 1225/2009 artikli 13 lõike 1 kohaselt võib selle määruse alusel kehtestatud dumpinguvastast tollimaksu laiendada kolmandatest riikidest pärineva samasuguse toote või selle toote osade impordile, kui esineb kehtivatest meetmetest kõrvalehoidmine. Vastavalt selle määruse artikli 13 lõikele 2 loetakse kokkupanek kehtivatest meetmetest kõrvalehoidmiseks juhul, kui on täidetud alapunktides a–c ette nähtud tingimused. Konkreetselt tuleneb selle artikli 13 lõike 2 punktidest a ja b, et kokkupanekut käsitatakse kehtivatest meetmetest kõrvalehoidmisena, kui vähemalt 60% kokkupandava toote osade koguväärtusest moodustavad osad pärinevad riigist, mille suhtes meetmeid kohaldatakse.

Seoses sellega tuleb algmääruse artikli 13 lõiget 2 tõlgendada nii, et kokkupanekut liidu või kolmanda riigi territooriumil loetakse kehtivatest meetmetest kõrvalehoidmiseks siis, kui lisaks muude selles sättes nimetatud tingimuste täidetusele pärinevad osad, mis moodustavad vähemalt 60% kokkupandava toote osade koguväärtusest, riigist, mille suhtes meetmeid kohaldatakse, välja arvatud juhul, kui asjaomane ettevõtja tõendab, et need osad on teise riigi päritolu. Tõendada tuleb seda kõigil juhtudel, mitte üksnes seoses lihtsa transiidiga.

Sellest järeldub, et kui üldreeglina piisab selleks, et kohaldada algmääruse artikli 13 lõike 2 punkti b, lihtsast viitest lõpptoote kokkupanekul kasutatud osade pärinemisele, siis kahtluse korral võib osutuda vajalikuks kontrollida, kas kolmandast riigist pärinevad osad on tegelikult hoopis muu riigi päritolu. Sellisel juhul tuleb sõna „pärinevad [riigist]“ algmääruse artikli 13 lõike 2 punkti a tähenduses mõista nii, et see käib asjaomase impordi kohta ja seega ekspordiriigi kohta.

Seega ei saa komisjon selleks, et kontrollida, kas kolmandast riigist pärinevad osad on tegelikult muu riigi – nagu riik, mille suhtes meetmeid kohaldatakse – päritolu, analoogia alusel kohaldada algmääruse artikli 13 lõike 2 punkti b nende osade päritolu kindlaks tegemiseks. Nimelt ei kujuta viidatud artikli 13 lõike 2 punkti b endast päritolureeglit ja selles sättes ette nähtud kriteeriumid erinevad sisuliselt päritolureeglite omadest.

(vt punktid 77, 78, 81–84, 87, 112 ja 114)
Kohtuasi T‑386/15

(avaldamine väljavõtetena)

Jordi Nogues, SL

versus

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

Euroopa Liidu kaubamärk – Vastulausemenetlus – Euroopa Liidu kujutismärgi BADTORO taotlus – Euroopa Liidu varasemad kujutis- ja sõnamärgid TORO – Suhteline keeldumispõhjus – Segiajamise tõenäosus – Tähiste sarnasus – Kaupade ja teenuste sarnasus – Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b – Haldusmenetluse peatamine – Määruse (EÜ) nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punkt c

Kokkuvõte – Üldkohtu (seitsmes koda) 20. septembri 2017. aasta otsus

Euroopa Liidu kaubamärk – Kaebemenetlus – Apellatsioonikodadele esitatud kaebused – Menetluse peatamine – Tingimused

(komisjoni määrus nr 2868/95, artikli 1 eeskirja 20 lõike 7 punkt c ja eeskirja 50 lõige 1)

Kohtupraktika kohaselt on apellatsioonikoja kaalutlusõigus apellatsioonimenetlus peatada või peatamata jätta lai. Menetluse peatamine on seega apellatsioonikoja õigus, mida ta kasutab vaid siis, kui peab seda põhjendatuks. Seega ei peatata apellatsioonikoja menetlust selle menetluse ühe poole vastavasisulise taotluse korral automaatselt.

Asjaolu, et apellatsioonikojal on oma menetluse peatamise otsustamise üle lai kaalutlusõigus, ei jäta tema antud hinnangut Euroopa Liidu kohtu kontrolli alt välja. Siiski piirab apellatsioonikoja lai kaalutlusõigus kohtu kontrolli sisulistes küsimustes kontrollimisega, kas ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu.

Sellega seoses nähtub kohtupraktikast, et isegi kui oleks tõendatud, et siseriiklikus kohtus on menetlemisel vaidlustatud otsuse aluseks oleva varasema kaubamärgi vaidlustamine, ei piisaks üksnes sellisest tõendist selleks, et kvalifitseerida apellatsioonikoja poolt menetluse peatamisest keeldumine ilmse hindamisveana. Apellatsioonikoda peab menetluse peatamise osas kaalutluspädevuse teostamisel järgima õigusel põhinevas ühenduses õiglast menetlust reguleerivaid üldpõhimõtteid. Seetõttu peab ta seda pädevust teostades mitte üksnes arvestama selle poole huvidega, kelle EL kaubamärgi taotlus on vaidlustatud, vaid ka teiste poolte huvidega. Otsus menetlus peatada või peatamata jätta peab olema tehtud asjaomaste huvide kaalumise tulemusel.

(vt punktid 21–23)
Kui määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktis c ja artikli 52 lõike 1 punktis a nimetatud absoluutse keeldumispõhjuse hindamise seisukohalt on asjakohane ELi kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäev, võimaldavad tõendid, mis pärinevad küll registreerimistaotluse esitamisele järgnenud ajast, teha järeldusi selle olukorra kohta, mis esines asjaomasel kuupäeval, ning neid võib võtta arvesse, ilma et seejuures oleks rikutud õigusnormi.

(vt punkt 51)
Euroopa Kohus on üldsuse õiguse tutvuda dokumentidega valdkonnas mitmel juhul, sealhulgas hankemenetluse täitmise raames esitatud pakkuja pakkumuste suhtes tunnistanud, et on olemas üldised eeldused, mida kohaldatakse teatud kategooria dokumentidele nende laadi tõttu. Mis puudutab siiski pakkumuse esitamise ettepanekuid, mille institutsioon saatis pakkujatele, kellega ta oli sõlminud raamlepingu, ei saa ärihuvide kahjustamise üldine eeldus tugineda osutatud kohtupraktikale, mis puudutab tutvumist pakkujate pakkumustega, ega üldisemalt kohtupraktikale, mis puudutab riigiabi üle järelevalve teostamise menetlust ja koondumistehinguid. Nimelt on kohtuasjadel, millel põhineb riigiabi ja koondumistehinguid puudutav kohtupraktika, ühine tunnus ehk see, et määrusest nr 1049/2001 (üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele) eraldiseisvates õigusaktides sisalduvad erinormid, mis nii seoses isikute kui ka teabe endaga täpsemalt piiravad taotletud toimikute või dokumentidega tutvumist.

Sellega seoses tuleb tõdeda, et erinevalt hanketeatest ja teatest lepingu sõlmimise kohta ei ole raamlepingu täitmiseks hankija poolt koostatud pakkumuse esitamise ettepanek hõlmatud määruse nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju, või määruse nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 kohaldamise eeskirju, ühegi sättega, mis määraks kindlaks või piiritleks täpsemalt selles ettepanekus sisalduva teabe, mida tuleb või mida hankija võib pakkujale või teistele kandidaatidele edastada.

Pealegi ei saa asjaomane institutsioon väita, et pakkumuse esitamise ettepanekute avalikustamine kahjustaks tema enda huve, kuna sellega avalikustaks tema hankija profiil turul. Nimelt isegi kui selle avalikustamine, milline on täidetavate ülesannete ja nende täitmiseks vajalike tööpäevade arvu suhe, võiks anda pakkujatele tulevaste hankementluste raames võimaluse teha kindlaks institutsiooni loendamismeetodi, siis asjaolu, et need pakkujad võivad saada teada minevikus võrdväärse teenuse suhtes kehtinud hinna, näib pigem viivat tegeliku konkurentsiolukorrani kui sellise olukorrani, mil konkurentsi on moonutatud.

(vt punktid 62–65 ja 71)
Tõend registreerimata kaubamärgi omanikuks oleku kohta vastab erilistele tingimustele. Vastulause esitaja ei saa sel juhul esitada selle kaubamärgi taotluse esitamise või registreerimistunnistust, millel vastulause põhineb, selleks et tõendada, et ta on selle kaubamärgi omanik. Ta peab esitama tõendi selle kohta, et varasema registreerimata kaubamärgi kasutamisega omandas ta õigused sellele.

Ühestki sättest ei nähtu aga, et isik, kes esitab määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 2 punkti c alusel vastulause, peab tõendama, et ta on selle varasema registreerimata üldtuntud kaubamärgi „ainuomanik“, millele tema vastulause tugineb. Määruse nr 207/2009 artikli 41 ning määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirja 19 lõike 2 ja eeskirja 20 lõike 1 sätetest tuleneb, et vastulause esitaja peab tõendama, et ta on omandanud piisavalt õigusi varasemale registreerimata üldtuntud kaubamärgile määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses, selleks et teda saaks lugeda selle kaubamärgi omanikuks, mis ei tähenda, et tuleb tõendada, et tegemist on ainuõigusega sellele.

Määruse nr 2868/95 eeskirja 15 lõige 1 sätestab pealegi, et „[k]ui varasemal märgil ja/või varasemal õigusel on omanikke rohkem kui üks (kaasomand), esitab vastulause märgi üks omanikest või kõik koos“, mis võimaldab igal varasema kaubamärgi kaasomanikul taotletava kaubamärgi registreerimisele vastu vaielda.

(vt punktid 46 ja 47)
1.

Tühistada komisjoni 22. juuni 2015. aasta rakendusotsus (EL) 2015/1119, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames, milles tehti finantskorrektsioone põhjendusel, et ei ole täidetud nõuded, mis tulenevad nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrusest (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003, ning komisjoni 30. novembri 2009. aasta määrusest (EÜ) nr 1122/2009, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, selles soas, mis puudutab Ungari poolt läbiviidud kontrolle, selleks et tagada põllumajandustootjate poolt nende kohustuste täitmine, mis tulenevad nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/676/EMÜ veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest artiklitest 4 ja 5.
1.

Euroopa Liidu kaubamärk–Kaebemenetlus–Isikud, kellel on õigus esitada kaebus/hagi ja olla menetlusosaline–Isikud, kelle kahjuks on otsus tehtud–Otsus, millega rahuldatakse kaubamärgi registreerimisele esitatud vastulause, mis põhineb varasema kaubamärgiga segiajamise tõenäosuse esinemisel, ilma et sellele kaubamärgile omistataks suurenenud eristusvõimet–Põhjendatud huvi puudumine–Vastuvõetamatus (Nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 65 lõige 4) (vt punktid 29 ja 30)
Süütuse presumptsiooni põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis käesoleval ajal on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 lõikes 1 ning mida kohaldatakse menetlustes, mis on seotud ettevõtjate suhtes kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumisega ja mis võivad lõppeda trahvi või karistusmakse määramisega. Mis puudutab määruse nr 773/2004, mis käsitleb ELTL artiklite 101 ja 102 kohaste menetluste teostamist komisjonis, mida on muudetud määrusega nr 622/2008, artiklis 10a ette nähtud kokkuleppemenetlust, siis nõudeid, mis on seotud süütuse presumptsiooni põhimõtte järgimisega, ei saa muuta kokkuleppemenetluse kiiruse ja tõhususe säilitamise kaalutlustel, ükskõik kui õilsad need on. Vastupidi, komisjoni kohustus on viia kokkuleppemenetlus läbi nii, et see oleks kooskõlas põhiõiguste harta artiklis 48 sätestatud nõuetega.

Nimelt kuigi süütuse presumptsiooni põhimõte on sätestatud põhiõiguste harta artiklis 48, millel on ELL artikli 6 kohaselt aluslepingutega samaväärne õigusjõud, on kokkuleppemenetluse alus komisjoni poolt määruse nr 1/2003 artikli 33 alusel vastu võetud määrus, nimelt määrus nr 622/2008, ning selle menetluse kasutamine on vabatahtlik nii komisjonile kui ka asjassepuutuvatele ettevõtjatele.

(vt punktid 256, 265 ja 266)
Selle otsuse tühistamise käigus, millega abi tunnistatakse siseturuga kokkusobimatuks, võib õigusvastase akti asendamise eesmärgil menetlust jätkata hetkest, mil see õigusvastasus aset leidis, ilma et komisjonil oleks kohustust enne seda konkreetset hetke läbi viidud menetlust taas alustada. See kehtib ka õigusvastase akti tühistamisel ja asendamisel akti vastuvõtja poolt, kui kohus ei ole asjaomast akti kunagi kehtetuks tunnistanud.

Asjaolu, et komisjon ei ole kohustatud menetlust uuesti alustama, minnes tagasi konkreetselt rikkumise toimepanemise ajahetkeni, ei tähenda siiski seda, et ta enne uue otsuse vastuvõtmist ei pea põhimõtteliselt paluma huvitatud isikutelt, et nad esitaksid oma märkused.

ELTL artikli 108 lõikest 2 ja määruse nr 659/1999,millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks, artikli 1 punktist h nähtub, et komisjon on uurimismenetluse ajal kohustatud paluma huvitatud isikutel, kelle hulgas on asjaomased ettevõtjad ja riigisisene üksus, kes on abi andnud, esitada oma märkused. Selline eeskiri on oma olemuselt vorminõue. See peab võimaldama huvitatud isikutel olla menetlusse kaasatud ulatuses, mis vastab antud juhtumi asjaoludele. Sellega seoses on nimelt juba selgitatud, et kui õiguslik regulatsioon on muutunud enne, kui komisjon uute õigusnormide alusel otsuse vastu võtab, peab komisjon olenevalt olukorrast paluma huvitatud isikutel esitada oma märkused, välja arvatud juhul, kui uued õigusnormid ei too varasematega võrreldes kaasa sisulisi muudatusi.

Lisaks sellele, et menetluse algatamise otsuses peavad olema kokkuvõtlikult esitatud asjasse puutuvad faktid ja õigusküsimused ning see peab sisaldama esialgset hinnangut selle kohta, kas meetmel on abi iseloom, ning põhjusi, miks on alust kahelda selle kokkusobivuses siseturuga, peab algatamisotsus võimaldama huvitatud isikutel tõhusalt osaleda ametlikus uurimismenetluses, mille käigus neil peab olema võimalus esitada omapoolsed argumendid. Eelkõige peab komisjon piisavalt määratlema tema poolt läbiviidava uurimise raamistiku, et huvitatud isikute õigus esitada märkusi ei kaotaks mõtet.

Kui on rikutud huvitatud isikute õigust saada võimalus esitada märkusi, toob see kaasa vigase akti tühistamise, ilma et oleks vaja tõendada, et see mõjutas rikkumisele osutavat poolt või et haldusmenetlus oleks võinud anda teistsuguse tulemuse.

(vt punktid 62, 63, 65, 66 ja 81)