ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Sellega seoses on sobilik meelde tuletada, et õigusi kahjustava akti põhjendamise kohustuse – nagu see on ette nähtud ELTL artikli 296 teises lõigus ning praegusel juhul konkreetsemalt otsuse 2010/413 artikli 24 lõikes 3, määruse nr 423/2007 artikli 15 lõikes 3, määruse nr 961/2010 artikli 36 lõikes 3 ja määruse nr 267/2012 artikli 46 lõikes 3 – eesmärk on ühest küljest anda huvitatud isikule piisavalt teavet, et tal oleks võimalik kindlaks teha, kas akt on põhjendatud või on selles tehtud viga, mis võimaldab liidu kohtus selle kehtivuse vaidlustada, ning teisest küljest võimaldada kohtul kontrollida selle akti õiguspärasust. Nii kehtestatud põhjendamiskohustus kujutab endast liidu õiguse olulist põhimõtet, millest võib erandeid teha ainult ülekaalukatel põhjustel. Järelikult tuleb üldjuhul põhjendused huvitatud isikule teatavaks teha tema huve kahjustava aktiga samal ajal, kusjuures põhjenduste puudumist ei saa õiguspäraseks muuta asjaolu, et puudutatud isik saab akti põhjendustest teada liidu kohtus toimuvas menetluses (vt selle kohta Üldkohtu 14. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas T-390/08: Bank Melli Iran vs. nõukogu, EKL 2009, lk II-3967, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
24

Esimese väite esimeses osas heidavad apellandid Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et eespool punktis 1 viidatud vaidlustatud kohtumääruses rikkus ta õigusnormi, kui ta jättis hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse esimeses astmes hagiavalduse esitamine kolme kuu, kümne päeva ja mõne sekundi pikkuse aja jooksul ei ole sisuliselt mõistlik aeg. Nii tehes andis Avaliku Teenistuse Kohus EIP teenistujate hagide tähtaegu puudutavale kohtupraktikale (Üldkohtu 23. veebruari 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-7/98, T-208/98 ja T-109/99: De Nicola vs. EIP, EKL AT 2001, lk I-A-49 ja II-185, punkt 99, ning 6. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas T-192/99: Dunnett jt vs. EIP, EKL 2001, lk II-813, punktid 53 ja 58) vale tõlgenduse, jättes tegelikult kõrvale mõistliku aja järgimise põhimõtte, mis on oma olemuselt paindlik ning mis võimaldab kaaluda konkreetselt asjassepuutuvaid huve, asendades selle rangelt kohaldatava üldise kolmekuulise täpse tähtajaga. Lisaks ei võtnud Avaliku Teenistuse Kohus arvesse temale esitatud dokumente või tunnistusi, mis oleksid tõendanud, et esiteks said kolme kuu ja kümne päeva pikkuse aja jooksul esimese astme hagiavalduse tõestatud ärakirjad elektronposti teel teised adressaadid, kes olid ühendatud väljaminevast serverist erinevate serveritega, ning et teiseks nende advokaadi büroos toimus elektrikatkestus esimeses astmes esitatud hagiavalduse saatmise õhtul, mis lõppes ligikaudu kümmekond minutit enne keskööd, mille tõttu selle saatmine hilines. Peale selle jättis Avaliku Teenistuse Kohus arvestamata käesoleva asja konkreetsed asjaolud ning eelkõige asjaolu, et EIP on süüdi selles, et ta on jätnud täitmata oma normide kehtestamise ülesande, mis seisneb täpse ja usaldusväärse hagi esitamise tähtaja kindlaksmääramises, ning et ta tegi vaidlustatud otsused 2010. aasta veebruari töötasu teatiste vormis õigusnormide alusel, mida ei olnud veel avaldatud ning mida hagi esitamise päeval ei olnud ikkagi avaldatud.
47

Esiteks tuleb osundada, et selles osas, milles hageja väidab, et tähis GOLDEN BALLS ei kujuta endast tähise BALLON D’OR tõlget, kuna prantsuskeelne sõna „ballon” ei vasta otsesõnu ingliskeelsele sõnale „ball” ja, et prantsuskeelse väljendi „ballon d’or” õige tõlge prantsuse keelde on „gold ball” või „ball of gold” ning mitte ingliskeelne „golden ball”, tuleb nõustuda ühtlustamisameti ja menetlusse astuja seisukohaga, et sellised tõlke ebatäpsused ei ole asjakohased, ja isegi kui oletada, et need esinevad, jäävad sellised keelelised peensused asjaomasele avalikkusele märkamatuks ja seda eelkõige prantsuse tarbijate puhul, kelle inglise keele oskus on piiratud. Üldkohus leiab aga vastupidi apellatsioonikoja hinnangule, et lugu on teisiti seoses arvamusega, et tähis GOLDEN BALLS erineb tähisest BALLON D’OR mitmuse kasutamise tõttu. Sellel puhul on tegemist üsna põhilise grammatilise elemendiga, mida tunneb ja mõistab ka prantsuskeelne avalikkus, seda enam, et sõnade mitmus moodustatakse inglise ja prantsuse keeles ühte moodi, nagu hageja on õigesti märkinud. Niisiis märkaks mitmuse kasutamist ka keskmine, eelkõige prantsuskeelne tarbija, kelle inglise keele oskus – nagu märgivad ühtlustamisamet ja menetlusse astuja – on piiratud, kuid piisav, et mõista sõnu „golden” ja „balls”.
98

Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et proportsionaalsuse põhimõte kuulub liidu õiguse üldpõhimõtete hulka ning selle kohaselt on nõutav, et liidu õigusnormidega rakendatavad meetmed oleksid asjaomase õigusaktiga taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis on nende saavutamiseks vajalik (Euroopa Kohtu 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C-176/09: Luksemburg vs. parlament ja nõukogu, EKL 2011, lk I-3727, punkt 61; 13. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑380/09 P: Melli Bank vs. nõukogu, punkt 52, ning eespool viidatud kohtuotsus Al‑Aqsa vs. nõukogu, punkt 122).
119

Kui seadusandja oleks nimelt soovinud siduda institutsiooni vastuse puudumist sellise tagajärjega, sisalduks eriomane sõnastus kõnealuses õigusnormis. Dokumentidega tutvumise valdkonnas on seadusandja kehtestanud tagajärjed määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud tähtaegade möödumisele, sätestades nimetatud määruse artikli 8 lõikes 3, et tähtaegade eiramine annab õiguse algatada institutsiooni vastu kohtumenetlus. Selles kontekstis tuleb tagajärgi, mida hageja sooviks omistada määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud tähtaegade möödalaskmisele komisjoni poolt, pidada ebaproportsionaalseks. Ühegi õiguspõhimõtte kohaselt ei saa institutsioon minetada taotlusele vastamise pädevust, seda ka vastamistähtaja möödumise korral. Vaikimisi tehtud keeldumisotsuse instituut loodi selleks, et vähendada ohtu, et ametiasutus otsustab jätta dokumentidega tutvumise taotlusele vastamata, millega pääseb kohtulikust kontrollist, mitte selleks, et kuulutada kõik hilinenud otsused ebaseaduslikuks. Vastupidi – ametiasutus on põhimõtteliselt kohustatud andma põhistatud vastuse isiku kõikidele taotlustele, seda ka vastusega viivitamise korral. Selline lahendus on kooskõlas vaikimisi tehtud keeldumisotsuse institutsiooniga, võimaldades isikutel vaidlustada ametiasutuse tegevusetuse viimase põhistatud vastuse saamise eesmärgil (eespool punktis 118 viidatud kohtuotsus Co Frutta vs. komisjon, punktid 57–59).
91

Eespool punktis 64 märgiti, et liidu seadusandja otsustas anda komisjonile ulatusliku kaalutlusruumi, kui viimane otsustab määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel siduvaks muudetud kohustuse täitmata jätmise üle. Seetõttu ei piisa hagejate esitatud asjaoludest – mis kirjeldavad üksnes seda, et komisjon on silmitsi sellise juhtumiga –, et tõendada, et komisjon on ületanud nimetatud määruse artikli 9 lõikest 2 ning sama määruse artikli 23 lõike 2 punktist c ja artikli 24 lõike 1 punktist c tuleneva kaalutlusruumi piire. Seevastu tähendaks hagejate seisukoht, mille kohaselt pelgalt need asjaolud kohustavad komisjoni uuesti menetlust alustama ja trahvi või karistusmakset määrama, et nimetatud pädevus muutuks seotud pädevuseks; see on aga nimetatud sätete sõnastusega vastuolus.
84

Olgu meenutatud, et apellatsioonikoda märkis põhjendatult, et asjaomased kaubad on osaliselt identsed ja osaliselt sarnased, et vastandatud kaubamärgid on vähesel määral sarnased, et foneetiliselt on need kaubamärgid identsed asjaomase avalikkuse selle osa jaoks, kes inglise keelt teataval määral oskab ning keskmiselt sarnased asjaomase avalikkuse selle osa jaoks, kes seda keelt ei oska, ja et kontseptuaalselt on need kaubamärgid identsed asjaomase avalikkuse selle osa jaoks, kes inglise keelt teataval määral oskab ning neutraalsed asjaomase avalikkuse selle osa jaoks, kes seda keelt ei oska. Kui arvestada hageja poolt vaidlustamata tõsiasja, et varasem kaubamärk on tavalise eristusvõimega, asjaomase avalikkuse keskmist tähelepanelikkust ning kaupade ja teenuste sarnasuse tingimuse ning kaubamärkide sarnasuse tingimuse kumulatiivsust, siis tuleb tõdeda, et igakülgse hindamise tulemusel on apellatsioonikoda põhjendatult otsustanud, et vastandatud kaubamärkide segiajamine on tõenäoline.
243

Ta täpsustas, et see väide toetab kolmandat ja neljandat nõuet. Osas, milles see väide puudutab võlateate tühistamist, tuleb see tagasi lükata põhjusel, et see on esitatud vastuvõetamatu nõude põhjendamiseks (eespool punkt 75). Seda analüüsitakse niisiis edaspidi sellisena, et see on esitatud kolmanda nõude põhjendamiseks, millega vaidlustada kõnealune lepingute lõpetamise otsus ja neljanda nõude põhjendamiseks, millega vaidlustatakse komisjoni tagasimaksmise taotlus.
61

Nimetatud kontekstis tuleb meelde tuletada, et vaidlustatud määruse põhjendused käsitlevad ainult kaadmiumi kasutamise keelamist kõikides PVC‑st valmistatud toodetes (vaidlustatud määruse põhjendused 9–12) teistele plastmaterjalidele viitamata ning et vaidlustatud määrusega muudetud määruse nr 1907/2006 XVII lisa 23. kande lõike 4 alusel on PVC ainuke plastmaterjal, millele on asjaomasest piirangutest konkreetne erand ette nähtud ehk erand PVC jäätmetest toodetud segudele, mida nimetatakse „taaskasutusse võetud PVC‑ks”. Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 1907/2006 XVII lisa muutmise eelnõus, mille komisjon esitas määruste nr 1907/2006 ja 1272/2008 alusel pädevatele asutusele vaidlustatud määruse väljatöötamise etapis nende 15.–17. juunil 2010 toimunud koosolekul, sisaldas ettepanekut „Kaadmiumi kasutamise keelamine kogu plastis, mis sisaldab PVC‑d” ning et seda ettepanekut võis mõista nii, et see ei puuduta „kõiki plastmaterjale, sh PVC‑d”. Eeltoodut arvestades leiab Üldkohus, et uurimusest „PVC käitumine prügilates” ei ilmne seda, et komisjon oleks samuti analüüsinud küsimust, kas muude plastmaterjalide kui PVC käitumine erineb PVC käitumisest kaadmiumpigmentidega seoses, ega vajadusel seda, millisel määral asjaomaste piirangutega hõlmatud muud plastmaterjalid olid sellega seoses PVC‑ga sarnased.
108

Hageja leiab oma kolmandas väites, et parlament ei saanud tema pakkumust tagasi lükata ilma võrdse kohtlemise põhimõtet rikkumata, kuna ta on väidetavalt samasugustel tingimustel esitanud teisi pakkumusi ja rõhutab, et neid teisi pakkumusi ei lükatud tagasi seetõttu, et need ei olnud saadetud topeltümbrikes, millest igaüks oli pitseeritud. Ta väidab, et seetõttu on käesoleval juhul teda koheldud ebavõrdselt sarnases olukorras, ilma et see oleks objektiivselt põhjendatud.
45

Hageja osutatud ühtlustamisameti vastulausete osakonna teatav otsus lehma kujutist sisaldava muu tähise kohta ei saa seada kahtluse alla käesolevas asjas apellatsioonikoja tehtud otsust. Ilma et oleks vaja võtta seisukohta ühtlustamisameti taotluse kohta tunnistada see argument vastuvõetamatuks, tuleb meenutada, et otsuste puhul, mida apellatsioonikojad võtavad vastu määruse nr 207/2009 alusel tähiste ühenduse kaubamärkidena registreerimise kohta, on tegemist piiratud pädevuse, mitte kaalutlusõiguse teostamisega. Seetõttu tuleb apellatsioonikodade otsuste õiguspärasust hinnata üksnes selle määruse alusel, nii nagu seda on tõlgendanud liidu kohus, mitte apellatsioonikoja varasema otsustuspraktika alusel (Euroopa Kohtu 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-412/05 P: Alcon vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I-3569, punkt 65, ja Üldkohtu 2. mai 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑435/11: Universal Display vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (UniversalPHOLED), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 37). Kui lisaks eeldada, et hageja viitab oma argumentides tegelikult võrdse kohtlemise või hea halduse põhimõtte rikkumisele, siis tuleb meenutada, et nende põhimõtete järgimisel tuleb arvestada seaduslikkuse põhimõttega (vt Euroopa Kohtu 10. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-51/10 P: Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2011, lk I-1541, punkt 75). Peale selle peab õiguskindluse ja hea halduse põhimõtte kohaselt olema iga registreerimistaotluse kontrollimine range ja täielik ning see tuleb läbi viia igal konkreetsel juhul (eespool viidatud kohtuotsus Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 77). Siinkohal tuleb märkida, et hageja osutatud asjas käsitletud lehma kujutav graafiline kujutis erineb selgesti käesoleval juhul käsitletavast kujutisest. Eelnimetatud asjas oli vastulausete osakonnal asjaomase lehma kujutava graafilise kujutise eripärast tulenevalt alust järeldada, et sel kujutisosal on nimetatud juhul vaieldamatult eristusvõime. Käesoleval juhul aga piisab nentimisest, et lehma kujutavatel tähiste koostisosadel puudub eripära, mis annaks alust omistada neile vaieldamatut eristusvõimet või muuta vähem oluliseks asjaolu, et need osad vihjavad hõlmatud kaupadele.
122

Teiseks, mis puudutab otsuseid, milles on tehtud täiendavaid erandeid, võrreldes ABN Amrole tehtud eranditega, siis viitab viimane eelkõige Aegoni otsusele. Selles otsuses on omandamise keelust tehtud erand, mis „olemasolevate tegevuste tõhususe parandamise huvides käsitleb haldus-, teenuste- või infotehnoloogia äriühinguid”, mida ABN Amro oli taotlenud, aga ei olnud saanud, sest komisjon oli meelde tuletanud vajadust tõendada omandamiste vajadust, et tagada ettevõtja elujõulisus. Mis puudutab Aegonile tehtud erandi ulatust, siis viitab komisjon asjaolule, et viimase bilansimahtu vähendati ligi 6% võrra ning see äriühing pidi müüma teatud divisjonid. Vastuseks Üldkohtu küsimusele, kas Aegonile tehti erand omandamistele, mis „olemasolevate tegevuste tõhususe parandamise huvides käsitlevad haldus-, teenuste- või infotehnoloogia äriühinguid”, pärast seda, kui oli tõendatud nende vajalikkus selle äriühingu elujõulisuse tagamiseks, selgitas komisjon, et Aegoni restruktureerimise kava mainis olemasolevate tegevuste tõhususe parandamist ja et just selles kontekstis olid tema talitused nimetatud erandi kehtestanud, nagu ilmneb kõnealuse otsuse põhjendusest 119. Ta täpsustas ka, et Aegonile ei kehtestatud üldist de minimis klauslit, nagu oli sätestatud vaidlustatud otsuse artikli 5 lõikes 2. Need asjaolud on piisavad, et järeldada, et Aegoni ja ABN Amro juhtumid ei ole võrreldavad.
77

Teiseks, kui komisjon on suutnud tuvastada, et ettevõtja osales ettevõtjatevahelistel koosolekutel, millel on ilmselgelt konkurentsivastane eesmärk, on asjassepuutuv ettevõtja kohustatud esitama muu selgituse nende koosolekute sisu kohta. Samuti, kui komisjon tugineb tõenditele, mis on üldjuhul rikkumise toimepanemise tõendamiseks piisavad, ei saa ettevõtja piirduda viitega võimalusele, et esineda võis asjaolu, mis võib mõjutada nende tõendite tõenduslikku jõudu, selleks et komisjonil tekiks kohustus tõendada, et see asjaolu ei saanud tõendite tõenduslikku jõudu mõjutada. Vastupidi, välja arvatud juhul, kui ettevõtja ei saa seda tõendit esitada komisjoni enda käitumise tõttu, tuleb ettevõtjal õiguslikult piisavalt tõendada esiteks, et asjaolu, millele ta tugineb, on aset leidnud, ja teiseks, et see asjaolu seab kahtluse alla nende tõendite tõendusliku väärtuse, millele tugineb komisjon (vt eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon, punktid 75 ja 76 ning seal viidatud kohtupraktika). Küsimuste osas, mille eesmärk või tagajärg on viia komisjonile niisuguste tõendite esitamiseni, on ettevõtjal tingimata vaikimisõigus. Nimelt sunnitaks vastasel juhul teda tunnistama rikkumise olemasolu, mille tõendamine on eespool punktis 60 viidatud kohtupraktika tähenduses komisjoni kohustus.
70

Komisjon palub käesoleva väite tagasi lükata. Ta on seisukohal, et hagejal puudub kõnealuse tähtaja osas põhjendatud huvi, kuna 11. küsimusteseeriale on vastus antud ning hagejale kinnitati, et talle ei määrata nõutud teabe järkjärgulise edastamise korral trahvi. Komisjon väidab ka, et kahenädalane tähtaeg on põhjendatud ning et hagejal ei olnud 11. küsimusteseeriale määratud tähtaja jooksul praktiliselt võimatu vastata.
66

Võttes arvesse komisjoni ulatuslikku uurimis‑ ja kontrollipädevust, on viimase pädevuses hinnata selle teabe vajalikkust, mida ta asjaomastelt ettevõtjatelt nõuab (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas 155/79: AM & S Europe vs. komisjon, EKL 1979, lk 1575, punkt 17, ja 18. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 374/87: Orkem vs. komisjon, EKL 1989, lk 3283, punkt 15). Mis puudutab kontrolli, mida Üldkohus teostab komisjoni kõnealuse hinnangu üle, siis on tarvilik meenutada, et kohtupraktika kohaselt tuleb mõistet „vajalik teave” tõlgendada neist eesmärkidest lähtuvalt, mille jaoks kõnealune uurimispädevus on komisjonile antud. Teabe nõudmise ja eeldatava rikkumise vahelise seose nõue on täidetud, kui selles menetlusstaadiumis võib nimetatud nõuet pidada õiguspäraselt seotuks eeldatava rikkumisega, nii et komisjon võib mõistlikult eeldada, et dokument aitab tal teha kindlaks väidetava rikkumise olemasolu (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus SEP vs. komisjon, punkt 29, ja eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon, punkt 42).
128

Teiseks on vähetähtis see, et IT-LCD‑d ja TV-LCD‑d võivad kuuluda eri turgudele, nagu väidab hageja. Selle kohta tuleb kõigepealt meenutada, et üks rikkumine ei pea tingimata puudutama ainult ühte ja sama toodet või asendatavaid tooteid. Asjakohased on ka muud kriteeriumid, nagu see, kas asjassepuutuvate tegude eesmärk on sama või erinev, kas osa võtnud ettevõtjad on samad, kas tegude toimepanemise viis on sama, kas ettevõtjate nimel tegutsenud füüsilised isikud on samad ja kas asjassepuutuvate tegude geograafiline ulatus on sama (vt selle kohta Üldkohtu 12. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑410/09: Almamet vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 172 ja 174, ning seal viidatud kohtupraktika). Need kriteeriumid on käesolevas asjas täidetud, nagu nähtub eespool punktidest 110‐127.
26

ELTL artikli 29 alusel vastu võetud otsus 2011/172 näeb ette vahendite külmutamise. Sellel otsusel on viis artiklit. Artikli 1 lõikes 1 on määratletud kriteeriumid, millele isik peab vastama, et tema vahendid tuleks külmutada. Artikli 1 lõigetes 2, 5 ja 6 on täpsustatud külmutamise ulatus. Artikli 1 lõigetes 3 ja 4 on toodud juhtumid, kus sellest on võimalik kõrvale kalduda. Artiklis 2 on esiteks nimetatud ametiasutus, kes on pädev määratlema, millised isikud vastavad artikli 1 lõikes 1 esitatud kriteeriumidele, ja teiseks sätestatud menetlusnormid, mida selle määratlemise käigus tuleb kohaldada. Artiklis 3 on omakorda toodud vorminõuded, mida tuleb täita, kui isik on määratletud artikli 1 lõikes 1 toodud kriteeriumidele vastavana. Artiklis 4, mille ulatust ei ole kuidagi piiratud, julgustatakse kolmandaid riike võtma samasuguseid piiravaid meetmeid. Viimaseks on artiklis 5 sätestatud ajavahemik, mille jooksul otsus on kohaldatav. Kokkuvõttes on otsuse 2011/172 artiklid 1–3 ja artikkel 5 kohaldatavad objektiivselt määratletud olukordadele ja need loovad siduvaid õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute rühmadele. Otsuse 2011/172 lisas on nimeliselt loetletud 19 füüsilist isikut, kes nõukogu hinnangul vastavad artikli 1 lõikes 1 määratletud kriteeriumidele. See lisa kujutab endast niisiis üksikmeetmete kogumit, mis on võetud nimetatud artikli rakendamiseks.
235

Selle kohta tuleb meenutada, et eespool viidatud kohtuotsusest Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse vs. komisjon tuleneb tõesti, et eelkõige süütuse presumptsiooni järgimise seisukohast peab komisjon hoiduma oma otsustes niisuguste viidete tegemisest, milles võidakse ettevõtjale lihtsalt rikkumise toimepanemist ette heita, kuigi otsuse resolutsioonis seda ettevõtjat ei mainita. Ent asjaolu, et selles kohtuotsuses kehtestatud põhimõtete kohaldamisel ei maininud komisjon vaidlustatud otsuses Jaapani tarnijaid, tähendab lihtsalt seda, et ta järgis nende tarnijate osas süütuse presumptsiooni. Nende mainimata jätmist ei saa aga tõlgendada nii, et komisjon võttis kasvõi kaudselt teatud seisukoha Jaapani tarnijate osaluse kohta kartelli esemeks olevaid LCD‑sid puudutavas konkurentsivastases tegevuses. […]
111

Teiseks, mis puutub eespool punktis 108 viidatud kohtuotsusesse JSC Kirovo-Chepetsky Khimichesky Kombinat vs. nõukogu, siis vastupidi hageja väitele kinnitab see otsus neid põhimõtteid. Nimelt ei puudutanud see kohtuotsus kõrvalehoidmist käsitlevat menetlust, vaid osalist vahepealset läbivaatamist dumpinguvastase algmääruse artikli 11 lõike 3 tähenduses. Selle läbivaatamismenetluse käigus oli nõukogu laiendanud vaatlusaluse toote määratlust, et kehtestada tollimaks vaidlusalustele toodetele, mille ühe koostisosa moodustas esialgne vaatlusalune toode. Üldkohus leidis, et nõukogul ei olnud dumpinguvastase algmääruse artikli 11 lõike 3 tähenduses vahepealse läbivaatamise käigus õigust muuta vaatlusaluse toote esialgset määratlust, et hõlmata sellega uusi tooteid, mida esialgne määrus ei puudutanud (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus JSC Kirovo-Chepetsky Khimichesky Kombinat vs. nõukogu, punktid 61–65). Üldkohus märkis seevastu, et liidu institutsioonid oleks pidanud uurima, kas uusi tooteid, mille koostisesse vaatlusalune toode kuulus, võis käsitada „vähesel määral muudetud samasuguste toodetena” dumpinguvastase algmääruse artikli 13 lõike 1 tähenduses. Ta jõudis järeldusele, et nõukogu ei või rikkuda viimati nimetatud sätte kohase uurimise nõuet, muutes dumpinguvastase algmääruse artikli 11 lõiget 3 kohaldades vaatlusaluse toote määratlust (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus JSC Kirovo-Chepetsky Khimichesky Kombinat vs. nõukogu, punktid 66–70).
12

Seejärel tuvastas komisjon riigiabi olemasolu. Komisjon märgib muu hulgas vaidlustatud otsuse põhjendustes 65 ja 67, et kõnealusel meetmel on samasugune mõju nagu maksumeetmel ja et see vabastab kasiinod, mille pääsmehind on väiksem, maksukoormast, mida nad muidu peaksid kandma, kui maksustamine oleks mittediskrimineeriv. Seega annab arutusel olev meede sellistele kasiinodele eelise, kuna nad on pidanud oma kogutulust kandma väiksemat maksukoormust inimese kohta. Vaidlustatud otsuse põhjenduse 72 kohaselt ei välista asjaolu, et ka kliendid saavad väiksemast sissepääsutasust kasu, võimalust, et meetmega antakse asjaomastele kasiinodele eelis. Vaidlustatud otsuse põhjendustes 73 ja 74 on öeldud, et väljakujunenud äritava pakkuda tasuta pääsmeid, millelt kasiinod peavad sellegipoolest riigile maksma 80% seadusega kehtestatud pääsmehinnast, suurendab seda eelist veelgi. Komisjon tugines erinevatele tõenditele, et näidata, et see äritava pakkuda tasuta pääsmeid ei ole abi saanud kasiinode hulgas erandlik. Samuti lükkas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 77 tagasi argumendi, mille kohaselt anti eelis suuremat tasu küsivatele kasiinodele. Nimelt jäeti selle argumendi puhul tähelepanuta asjaolu, et kasiinod, kus kehtib väiksem sissepääsutasu, on klientidele ligitõmbavamad, ja see, et pääsmetest saadav tulu moodustab üksnes väikese osa kasiinode kogutulust. Lisaks on Thessaloníki kasiinol õigus küsida väiksemat sissepääsutasu vastavalt seadusandlikule dekreedile nr 2687/1953, mille kohaselt on väliskapitaliga asutatud ettevõtjatel õigus kõige soodsamale kohtlemisele, mis on omamaistele ettevõtjatele võimaldatud (vaidlustatud otsuse põhjendus 78). Veel lükkas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 79 ja 80 tagasi argumendi, mille kohaselt on olemas muud maksu- ja regulatiivmeetmed, mis tasakaalustavad väiksemast pääsmehinnast tuleneva eelise, ja asus seisukohale, et eelis on olemas.