ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kolmanda väite analüüsimine Üldkohtu poolt Üldkohus möönis vaidlusest tulenevalt, et Mylène Troszczynski ei ole vaidlusaluse säutsu autor ja et ta kustutas selle kohe, kui ta sellest teada sai. Sellegipoolest leiab Üldkohus, et neid kahte asjaolu ei tule arvesse võtta selle kindlakstegemisel, kas parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise tingimused on täidetud. Üldkohus teeb ilmse hindamisvea: — leides, et parlament ei pea teadma, kas kõnealusele saadikule ette heidetud teod on tõendatud, kuigi parlament hindab fakte, kui ta tõdeb oma otsuses, et Mylène Troszczynski ei ole säutsu autor, — sest ta ei tuleta õiguslikke tagajärgi teatavatest dokumentidest, mis on toodud komisjoni õiguskomisjoni aruande lisas, nimelt 29. juuli 1881. aasta seaduse väljavõtted ja eelkõige selle artikkel 42, — kuna 26. aprilli 2018. aasta kriminaalkohtusse saatmise määrus on käsitatav saadiku tagakiusamisena kohtuniku poolt, seega kavatsusena saadikut poliitilises plaanis kahjustada; see on käsitatav fumus persecutionis’le iseloomuliku käitumisena.
2.

Juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas töötajatel on vastavalt direktiivi 2004/38/EÜ artikli 17 lõike 1 punkti a esimesele juhule õigus saada alaline elamisõigus, kui nad alustavad muus liikmesriigis töötamist ajal, mil on ettenähtav, et enne seadusjärgse pensioniea saabumist saavad nad töötada ainult üsna lühikest aega ning väikese sissetuleku tõttu määratakse neile pärast töötamise lõpetamist igal juhul vastuvõtva liikmesriigi sotsiaaltoetused?
1.

Esimene väide, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 31 lõike 2 tõlgendamisel on rikutud õigusnormi. Esimene osa puudutab õigusnormi rikkumist harta artikli 31 lõike 2 sisu tõlgendamisel. Harta artikli 31 lõikega 2 tagatud õiguse tasulisele põhipuhkusele sisu on täpsustatud direktiivi 2003/88 (1) artiklis 7. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta võttis arvesse muid direktiivi 2033/88 sätteid, nagu artiklid 14 ja 23, ning pidas neid personalieeskirjade seadusandjale kohaldatavaks. Teises osas väidab komisjon, et harta artikli 31 lõike 2 tõlgendamisel on rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus leidis, et ametnike personalieeskirjade X lisa artiklis 6 ette nähtud vähendamine ei ole kooskõlas väidetava põhimõttega, mille eesmärk on asjaomaste isikute elamis- ja töötingimuste parandamine. Sellisel põhimõttel ei ole õiguslikku alust. Kolmandas osas on täielikku huvides esitatud väide, et ametnike personalieeskirjade X lisa artikli 6 konteksti moodustavate personalieeskirjade muude sätete tõlgendamisel on rikutud õigusnormi. Üldkohus on oma analüüsist ebaõigesti välistanud personalieeskirjade muud sätted ainult sel põhjusel, et need kehtisid juba enne ametnike personalieeskirjade X lisa artiklisse tehtud muudatust. Seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigus nende meetmete valikul, mida ta muudab või jõusse jätab.
(2)

Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74–79 ka asjaolusid, kui ta järeldas, et Leedu Vabariigi valitsus ei ole tõendanud, et piimakvoodi omamine tähendas, et taotleja tegeles kaubandusliku põllumajandusliku tootmisega, mis sisuliselt ei vasta kohtuasjas kohtule esitatud dokumentidele.
C 131/34

ET

Comune di Milano 22. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-167/13: Comune di Milano versus Euroopa Komisjon

(kohtuasi C-160/19 P)

(2019/C 131/39)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Comune di Milano (esindajad: advokaadid A. Mandarano, E. Barbagiovanni, S. Grassani)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-167/13: Comune di Milano vs. komisjon;

— tühistada Euroopa Komisjoni 19. detsembri 2012. aasta otsus (EL) 2015/1225 kapitali suurendamiste kohta, mida ettevõtja SEA S.p.A. tegi ettevõtja SEA Holding S.p.A. kasuks (SA.21420 (C 14/10) (ex NN 25/10));

— mõista kohtukulud, sealhulgas kohtuasjas T-167/13 R ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seotud kulud, välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus rahuldamata Comune di Milano esitatud tühistamishagi eespool viidatud komisjoni otsuse peale.

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab Comune di Milano neli väidet, mis puudutavad kõik seda, et Üldkohus on rikkunud ELTL artiklit 107 ja et siinses asjas ei esinenud meetmeid, mida võib riigiabiks kvalifitseerida.

Esimeses väitega vaidlustab Comune di Milano esiteks seda, et väidetavad abimeetmed kasutavad „riigi ressursse“, ja teiseks seda, et Üldkohtu poolt kujundatud omistamise „test“ ei ole kooskõlas ühenduse kohtupraktikas välja töötatud põhimõtetega.

Teises väites heidab Comune di Milano Üldkohtule ette seda, et ta on rikkunud omistamise valdkonna põhimõtteid, ja seda nii tõendite valdkonnas ebavõrdse kohtlemise seisukohast kui „diakroonilises“ tähenduses tõendite puudumise seisukohast.

Kolmandas väites heidab Comune di Milano ette, et Üldkohus on moonutanud fakte ja tõendeid, kui ta hindas komisjoni esitatud tõendeid, põhjendamaks meetmete väidetavad omistamist Comune di Milanole.

Neljanda väitega vaidlustab Comune di Milano mitmes aspektis kõiki Üldkohtu hinnanguid selle kohta, kuidas komisjon kohaldas turumajanduse tingimustes tegutseva erainvestori kriteeriumi, ja vaidlustatud kohtuotsuses selle kohta esitatud järeldusi.
5.

Viies väide: Üldkohus rikkus õigusnorme ELTL artikli 296 tõlgendamisel, sest ta leidis, et faktilised asjaolud, mille nõukogu tuvastas iseseisvalt, ja nende kvalifikatsioon on põhjendustes esitatud piisavalt täpselt ja konkreetselt, et hageja saaks need vaidlustada ja kohus nende üle kontrolli teostada.
2.

Kas selleks, et eeldada kooli- või ülikoolihariduse raames antavat õpet käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punktide i ja j tähenduses, on nõutav, et õpet võetakse arvesse hinnete panekul, või on piisav, kui surfi- või purjetamiskursus toimub kooli või kõrgkooli korraldatud ürituse, näiteks klassiekskursiooni raames?
2.

Kui ühiste kuludega rühmade käibemaksuvabastus hõlmab põhimõtteliselt rühma, mis ei ole asutatud samas liikmesriigis kui tema liikmed, ja ka rühma, mis on asutatud väljaspool Euroopa Liitu, siis kuidas tuleb kohaldada nõuet, et kõnealune käibemaksuvabastus ei tohi tõenäoliselt põhjustada konkurentsi moonutamist? Eelkõige: a) Kas see nõue puudutab konkurentsi tõenäolist moonutamist, mis mõjutab sarnaste teenuste teisi saajaid, kes ei kuulu ühiste kuludega rühma, või ainult sellist tõenäolist moonutamist, mis mõjutab ühiste kuludega rühma liikmete võimalikke alternatiivseid teenuseosutajaid? b) Kui see nõue puudutab ainult teisi teenusesaajaid, siis kas konkurentsi moonutamine saab üldse tõenäoline olla, kui need teised teenusesaajad, kes ei kuulu ühiste kuludega rühma, saavad sellega liituda või seda taotleda või moodustada oma rühma, et hankida sarnaseid teenuseid või saavutada käibemaksusäästu muul viisil (näiteks asutades filiaali asjaomases liikmesriigis või kolmandas riigis)[?] c) Kui see nõue puudutab ainult teisi teenuseosutajaid, siis kas konkurentsi moonutamise tegelikku tõenäosust tuleb hinnata küsimuse põhjal, kas ühiste kuludega rühm on olenemata käibemaksuvabastuse olemasolust kindel, et säilitab oma liikmed, ja seega selle põhjal, kui ligipääsetav on alternatiivsetele teenuseosutajatele selle liikmesriigi turg, kus ühiste kuludega rühma liikmed on asutatud? Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas on oluline, et ühiste kuludega rühm on oma liikmete säilimises kindel, sest need kuuluvad samasse kontserni[?] d) Kas konkurentsi võimalikku moonutamist tuleb hinnata liikmesriigi tasandil võrreldes nende alternatiivsete teenuseosutajatega, kes on asutatud samas kolmandas riigis kui ühiste kuludega rühm?] e) Kas konkurentsi moonutamise tõenäosuse tõendamise kohustus lasub ELi maksuhalduril, kes haldab käibemaksudirektiivi? f) Kas ELi maksuhalduril tuleks tellida eksperdihinnang selle kolmanda riigi turu olukorra kohta, kus ühiste kuludega rühm on asutatud? g) Kas konkurentsi moonutamise tegelikku tõenäosust saab tõendada kommertsturu olemasoluga kolmandas riigis?
—

Vaidlustatud määrus on õigusvastane tulenevalt sellest, et 20. novembri 2017. aasta otsus 14559/17 on õigusvastane. Tegemist on võimu kuritarvitamisega, kuna uurimisel esineb puudusi ja on moonutatud faktilisi asjaolusid: kui leitakse, et määrusega saab tegelikult üksnes kajastada 20. novembri 2017. aasta otsust ja et parlamendi eesõigusi ei ole seega rikutud, tuleb lähtuda sellest, et määrusel endal on samad puudused, mis on nimetatud otsusel ja millele Itaalia Vabariik on juba osutanud hagis kohtuasjas C-59/18.
—

Tuvastada, et kuna Portugali Vabariik kehtestas erakorralise sissemakse selleks, et jagada universaalteenuse kohustuse netokulu alates 2007. aastast kuni ajani, mil seaduse nr 5/2004 artikli 99 lõike 3 alusel määratud teenuseosutajad hakkavad universaalteenust osutama, nagu on ette nähtud hüvitisfondi käsitleva seaduse nr 35/2012 artiklites 17 ja 18, siis rikkus nimetatud liikmesriik kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (1) artikli 13 lõikest 3 ja IV lisa B osast;
—

On tehtud viga, järeldades et piiriülestele äriühendustele seatud õiguslike takistuste võimalik hindamine ei sea kahtluse alla seda, et vaidlustatud meede oli valikuline, tuginedes ekslikule analüüsile kolme-etapilise meetodi kohta, mida komisjon järgis, et määrata kindlaks õigusvastse abi olemasolu. Kohtuotsuses on tehtud vead järgmistes punktides: — Viga üldise riigisisese maksukorra tuvastamisel, rikkudes ELTL artiklis 107 sätestatut seoses õigusvastaseks riigiabiks kvalifitseerimisega. — Viga, kuna analüüsitud meedet ei loetud üldist laadi meetmeks, rikkudes jällegi ELTL artiklit 107. — Viga hinnangus sellele, et võrdlusraamistikuks olevas üldises riigisiseses maksukorras on erand, rikkudes artiklit 107.
Banco Santander, S.A. 25. jaanuaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 15. novembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-227/10: Banco Santander, S.A. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-52/19 P)

(2019/C 112/37)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Banco Santander, S.A. (esindajad: advokaadid J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero ja A. Lamadrid de Pablo)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus;

— Rahuldada tühistamishagi ja tühistada lõplikult vaidlusalune otsus; ja

— Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

15. novembril 2018 tegi Üldkohtu kohtuotsuse asjas T-227/10, Banco Santander, S.A. vs. Euroopa Komisjon (1), mille peale on esitatud käesolev apellatsioonkaebus. Kohtuotsusega jäetakse rahuldamata apellandi hagi Euroopa Komisjoni 28. oktoobri 2009. aasta otsuse (2) peale, mis käsitleb „firmaväärtust“, mida reguleeritakse Hispaania äriühingu tulumaksu seaduse artikli 12 lõikes 5.

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant ühe väite, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuses tehtud õigusnormi rikkumisi Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tõlgendamisel seoses „valikulisuse“ mõistega.

Eelkõige on kassatsioonkaebuses väidetud, et vaidlustatud kohtuotsuses on tehtud viga:

— kui määrati kindlaks valikulisuse analüüsi esimese faasi võrdlussüsteemi;

— kui määrati kindlaks eesmärk, millest lähtuvalt võrrelda erinevaid faktilisi ja õiguslikke olukordi valikulisuse analüüsi teises faasis;

— seetõttu on tehtud viga ka tõendamiskoormise määramisel ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisel;

— teise võimalusena analüüsis, mis puudutas väidetavat tõendi puudumist põhjusliku seose kohta ühelt poolt selle, et ettevõtjad ei saa välismaal ühineda, ja teiselt poolt välismaal osaluse omandamise vahel; ja

— kolmanda võimalusena, kuna lükati tagasi võimalus eraldada meede seoses kontrolliprotsendiga.

— Peale õiguslikult väära arutluskäigu kasutamise on vaidlustatud kohtuotsuses ka asendatud vaidlusaluse otsuse arutluskäigu mitu punkti kohtu enda omadega, mis on erinevad, pannes nii toime täiendavad õigusnormi rikkumised.

(1) 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Banco Santander vs. komisjon (T-227/10, EU:T:2018:785).

(2) Komisjoni 28. oktoobri 2009. aasta otsus firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (teatavaks tehtud numbri K(2009) 8107 all) (ELT 2011, L 7, lk 48).
World Duty Free Group, S.A., varem Autogrill España, S.A. 25. jaanuaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda laiendatud koosseisus) 15. novembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-219/10 RENV: World Duty Free Group versus komisjon

(Kohtuasi C-51/19 P)

(2019/C 112/36)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: World Duty Free Group, S.A., varem Autogrill España, S.A. (esindajad: advokaadid J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero, ja A. Lamadrid de Pablo)

Esimeses astmes hageja toetuseks menetlusse astujad: Hispaania Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik ja Iirimaa

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus;

— Rahuldada tühistamishagi ja tühistada lõplikult vaidlusalune otsus; ja

— Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

15. novembril 2018 tegi Üldkohtu kohtuotsuse asjas T-219/10 RENV, World Duty Free Group, S.A. vs. Euroopa Komisjon, (1) mille peale on esitatud käesolev apellatsioonkaebus. Kohtuotsusega jäetakse rahuldamata apellandi hagi Euroopa Komisjoni 28. oktoobri 2009. aasta otsuse (2) peale, mis käsitleb „firmaväärtust“, mida reguleeritakse Hispaania äriühingu tulumaksu seaduse artikli 12 lõikes 5.

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant ühe väite, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuses tehtud õigusnormi rikkumisi Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tõlgendamisel seoses „valikulisuse“ mõistega.

Eelkõige on kassatsioonkaebuses väidetud, et vaidlustatud kohtuotsuses on tehtud viga:

— kui määrati kindlaks valikulisuse analüüsi esimese faasi võrdlussüsteemi;

— kui määrati kindlaks eesmärk, millest lähtuvalt võrrelda erinevaid faktilisi ja õiguslikke olukordi valikulisuse analüüsi teises faasis;

— seetõttu on tehtud viga ka tõendamiskoormise määramisel ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisel;

— teise võimalusena analüüsis, mis puudutas väidetavat tõendi puudumist põhjusliku seose kohta ühelt poolt selle, et ettevõtjad ei saa välismaal ühineda, ja teiselt poolt välismaal osaluse omandamise vahel; ja

— kolmanda võimalusena, kuna lükati tagasi võimalus eraldada meede seoses kontrolliprotsendiga.

— Peale õiguslikult väära arutluskäigu kasutamise on vaidlustatud kohtuotsuses ka asendatud vaidlusaluse otsuse arutluskäigu mitu punkti kohtu enda omadega, mis on erinevad, pannes nii toime täiendavad õigusnormi rikkumised.

(1) 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus World Duty Free Group vs. komisjon (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

(2) Komisjoni 28. oktoobri 2009. aasta otsus firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (teatavaks tehtud numbri K(2009) 8107 all) (ELT 2011, L 7, lk 48).
2.

Kas selleks, et sellist poliitilist meedet või üldist normi — nagu kõnealused instrumendid — saaks pidada „kavaks või programmiks“ KSH-direktiivi artikli 2 punkti a tähenduses, on piisav, et see piirab loa andmiseks pädeva asutuse kaalutlusõigust osaliselt, isegi kui see ei kujuta endast loa andmise nõuet ega selleks vajalikku tingimust või ei pea looma raamistikku tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, kuigi liidu seadusandja peab seda otstarvet mõistele „kavad ja programmid“ omaseks?
3.

Juhul kui teisele küsimusele tuleb vastata eitavalt (ja viitamine riigisisestele õigusnormidele on põhimõtteliselt lubatav): Kas direktiivi 2008/48/EÜ artikli 10 lõike 2 punktiga p on vastuolus selline tõlgendus, mille kohaselt on taganemisõigust käsitlev teave „selge“ ja „kokkuvõtlik“, kui viitamine riigisisesele õigusnormile (käesolevas asjas BGB 30. juulist 2010 kuni 12. juunini 2014 kehtinud redaktsiooni § 492 lõikele 2 ja sellest tulenev viide EGBGB 4. augustist 2011 kuni 12. juunini 2014 kehtinud redaktsiooni artikli 247 §-dele 3–13) toob paratamatult kaasa olukorra, et tarbija peab lisaks õigusnormide lugemisele võtma ette õigusliku kvalifitseerimise — näiteks küsimuses, kas laen anti talle tingimustel, mis on tavapärased kinnispandiga tagatud lepingute ja nende vaherahastamise puhul, või kas on tegemist majanduslikult seotud tarbijakrediidilepingutega —, et saada selgust selles, milline kohustuslik teave peab olema antud, et tema laenulepingust taganemise tähtaeg hakkaks kulgema?
3.

Kas juhul, kui määruse (EÜ) nr 1013/2006 artikli 1 lõikes 3 viidatud jäätmesaadetistega, mille suhtes on kohaldatavad määruses (EÜ) nr 1774/2002 — nüüd „määrus (EÜ) nr 1069/2009“ — sisalduvad heakskiidunõuded, on mõeldud loomsete kõrvalsaaduste vedu (ühest riigist teise), ilma et oleks oluline, millisesse kategooriasse kõnealune materjal kuulub, tuleb määruse (EÜ) nr 1013/2006 artikli 1 lõike 3 punkti d lisaks tõlgendada nii, et nende jäätmesaadetistega on mõeldud ka loomsetest kõrvalsaadustest ja muudest materjalidest koosneva segu vedu, ja kui vastus on jaatav, siis kas seejuures on oluline loomsete kõrvalsaaduste ja muude materjalide vahekord segus? Või kaotab loomne kõrvalsaadus loomse kõrvalsaaduse staatuse määruse (EÜ) nr 1069/2009 tähenduses ja muude materjalidega segunemise tõttu loetakse seda jäätmeteks määruse (EÜ) nr 1013/2006 tähenduses?
1.

Kas põhiõiguste harta artiklit 47 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2013/3[2]/EL (1) (nn varjupaigamenetluse direktiiv) artiklit 31, võttes arvesse Euroopa inimõiguste ja põhiõiguste konventsiooni artiklites 6 ja 13 sätestatut, on võimalik tõlgendada selliselt, et liikmesriik on taganud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ka siis, kui selle kohtutel ei ole lubatud muuta varjupaigamenetlustes tehtud otsuseid, vaid nad võivad need ainult kehtetuks tunnistada ning nõuda uue menetluse läbiviimist?
2.

Kas kuuendas käibemaksudirektiivis, konkreetselt selle artikli 4 lõigetes 1 ja 2 ning artikli 17 lõigetes 1, 2 ja 5 sätestatud mahaarvamiseeskirjadega on kooskõlas see, et apellant Sonaecom SGPS arvab maha sisendkäibemaksu, mida ta on tasunud BCP-le teenustasu maksmise pealt tagatiseta laenu korraldamise ja struktureerimise eest, mis oli kavandatud integreerimiseks apellandi tütarettevõtjate rahastamisstruktuuri ja mis kirjendati seetõttu, et vastavaid investeeringuid ei tehtud, täielikult Sonae, SGPS-ile, kes on kontserni emaettevõtja?
Biogarani 28. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas laiendatud koda) 12. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-677/14: Biogaran versus komisjon

(kohtuasi C-207/19 P)

(2019/C 139/38)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Biogaran (esindajad: solicitor M. Utges Manley, advocate A. Robert, avocat O. de Juvigny, avocat T. Reymond, avocat J. Killick, avocat J. Jourdan)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada kohtuasjas T-677/14 Servier vs. komisjon tehtud Üldkohtu 12. detsembri 2018. aasta otsus tervikuna;

— Tühistada komisjoni otsuse C(2014) 4955 (final) (AT.39612 — Périndopril (Servier)) artiklid 1(b) (iv), 7 (1) (b) ja 8 Biogarani puudutavas osas;

— Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimeses väites kinnitab Biogaran, et kohtuotsuses on rikutud õigusnorme, kuna selles on tuvastatud, et litsents on õigusvastane, sest kompromissikokkuleppe ese on konkurentsivastane. Apellandi sõnul on kohtuotsuse aluseks mõiste „eesmärgil põhinev rikkumine“ lai käsitlus ning kohtuotsuses ei võeta arvesse kogemuse ja ilmse piirangu puudumist. Kohtuotsus rajaneb lisaks vääral õiguslikul kriteeriumil, mis jätab arvesse võtmata Servier ja Niche’i vahel sõlmitud kompromissikokkuleppe konteksti ja asjaolu, et viimati nimetatud ei olnud potentsiaalsed konkurendid.

Teises väites kinnitab Biogaran, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta asendas komisjoni põhjendused enda põhjendustega. Üldkohus leiab, et Biogarani väidetav stiimul oli „otsustav“, kuna see määras kindlaks Niche’i otsuse turule mitte siseneda. Ometi ei ole vastuväiteteatises ega otsuses väidetud ega tõendatud, et see stiimul, mis on kvalifitseeritud vaid „täiendavaks“, oli „otsustav“, et Niche nõustuks kompromissikokkuleppe tingimustega.

Kolmandas väites kinnitab Biogaran, et Üldkohus eiras proportsionaalsuse põhimõtet ja ELTL artikli 101 eesmärke, tuvastades lisaks emaettevõtja vastutusele ka tema vastutuse. Kuna Üldkohus leidis, et emaettevõtja oli rikkumises otseselt osalenud ja kasutanud oma kontrolliõigust selleks, et tema tütarettevõtja panustaks tema enda toimepandud rikkumisse, mistõttu puudus tütarettevõtjal igasugune sõltumatus, ei saa ta lisaks emaettevõtja vastutusele tuvastada tütarettevõtja vastutust, sest vastasel juhul läheb ta kaugemale sellest, mis on konkurentsieeskirjade nõuetekohaseks kohaldamiseks rangelt vajalik.

Neljandas väites leiab Biogaran, et kohtuotsus tuleb tühistada osas, milles kinnitatakse trahvi põhimõtet ja arvutamise meetodit, vaatamata käesoleva kohtuasja keerulisusele ja uudsusele ning Biogarani otsustava rolli puudumisele.
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ artikli 2 lõike 1 punkti c, artikleid 9, 24, 72 ja 73 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et elektroonilise side operaator nõuab oma endistelt klientidelt (kellele ta on andnud müüki edendavaid eeliseid, milleks võib olla see, et teenuse paigaldamise, aktiveerimise, ülekantavuse või seadmete kulud on nende jaoks tasuta, või soodustariifide kohaldamine, vastutasuks selle eest, et nad kohustuvad täitma miinimumperioodi nõuet, mida nad ei ole täitnud neist olenevatel põhjustel) summat, mis seadusest tulenevalt ei või ületada kulusid, mida on teenust osutav ettevõtja kandnud teenuse paigaldamiseks, ja peab olema proportsionaalne kliendile antud eelisega, mis on lepingus koos selle suurusega sellisena nimetatud, mistõttu ei saa see automaatselt vastata lepingu lõpetamise kuupäeva seisuga maksmata jäänud osade koguväärtusele, on käibemaksuga maksustatav teenuste osutamine?
3.

Kas esimest ja teist küsimust arvestamata tuleb määruse artikli 3 lõiget 3 tõlgendada nii, et selles lõikes sätestatud keeld on tingimusteta, üldine ja objektiivne, nii et selle alusel on keelatud igasugused andmeliikluse haldamise meetmed, mis teevad vahet teataval internetisisul, olenemata sellest, kas internetiühenduse teenuse osutaja kehtestab need meetmed lepingu, kaubandustava või muud tüüpi teguviisiga?
2.

Teine väide, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta tõdes, et ametnike personalieeskirjade X lisa uus artikkel 6, millega vähendatakse põhipuhkuse päevade arvu, mõjutab hagejate põhipuhkuse õigust. Esiteks kui Üldkohus otsustas, et teatud juhtudel võib institutsioonide vastu tugineda direktiivile (käesolevas asjas direktiivile 2003/88 (1)), eiras ta väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt ei saa direktiivi sätteid pidada selliseks, mis kehtestavad iseenesest institutsioonidele kohustusi nende suhetes oma töötajatega, kuna direktiivide adressaatideks on liikmesriigid, mitte liidu institutsioonid või organid. Teiseks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas, et seadusandjale on siduv direktiivi 2003/88 sisu, mida on mainitud presiidiumi selgitustes põhiõiguste harta artikli 31 lõike 2 kohta. Kolmandaks eiras Üldkohus põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2, mille eesmärk ei ole parandada töötajate elamis- ja töötingimusi, nagu otsustas Üldkohus, vaid tagada liidus kõigile töötajatele tervise ja tööohutuse piisava kaitse tase. Neljandaks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta tegi otsuse, et ametnike personalieeskirjade X lisa artikkel 6 rikub põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 tagatud põhipuhkuse õigust, kui võtta arvesse, et kolmandas riigis töötavatele ametnikele ette nähtud puhkusepäevade koguarv on märgatavalt suurem, kui direktiivis 2000/88 ette nähtud vähemalt 20 päeva.