ET Euroopa Liidu Teataja C 347/11

Solvay SA 2. septembril 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda laiendatud koosseisus) 16. juuni 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-186/06: Solvay SA versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-455/11 P)

2011/C 347/16

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Solvay SA (esindajad: advocaat O. W. Brouwer, solicitor M. O’Regan)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada kohtuotsuse punktid 121–170;

— tühistada kohtuotsuse punktid 394, 395 ja 402–427;

— teha asjas lõplik otsus ja tühistada vaidlusalune otsus osas, milles leiti, et a) apellant rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1 ajavahemikus maist 1995 kuni augustini 1997 ning b) apellant oli kolmas ettevõtja, kes täitis koostööteatise punkti 21 nõuded, või teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtule, ning

— mõista Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetlusega seotud kulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab kaks väidet. Vaidlustatud kohtuotsuses jättis Üldkohus osaliselt rahuldamata hagi, milles apellant palus osaliselt tühistada komisjoni 3. mai 2006. aasta otsuse K(2006) 1766 (lõplik) EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum C.38.620 — vesinikperoksiid ja perboraat).

Esimeses väites vaidlustab apellant Üldkohtu järelduse, et apellant osales EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumises ajavahemikus maist 1995 kuni augustini 1997. Üldkohus ületas oma pädevust ja rikkus õigusnorme, kui ta järeldas, et apellant arutas teiste ettevõtjatega hinnapoliitikat ja kaubandusstrateegiat ja/või vahetas selle kohta teavet — niisuguseid järeldusi ei saa teha vaidlusaluse otsuse teksti põhjal. Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta jättis jõusse vaidlusaluses otsuses sisalduva järelduse, et kuna esines ühine tahe piirata konkurentsi, kujutasid vesinikperoksiidi tootjate (sh apellant) vahel toimunud arutelud, läbirääkimised ja teabevahetus, millega püüti edutult saavutada turu jagamise kokkulepe (kuid mille tulemusel nende vahel kokkulepet ei sõlmitud), endast EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumist, kuivõrd need olid kas sama salajase kokkuleppe ettevalmistavad läbirääkimised kui hinnakokkulepe, mis sõlmiti augustis 1997, ja kuulusid selle salajase kokkuleppe juurde või kooskõlastatud tegevus, millega „valmistati ette pinnast” hilisema kartelli jaoks ja/või, ja kujutas endast keelatud teabevahetust ettevõtjate vahel. Teises väites vaidlustab apellant Üldkohtu järelduse, et komisjon ei ületanud oma hindamispädevust, kui ta leidis vaidlusaluses otsuses, et üks teine äriühing Arkema täitis komisjoni koostööteatise punkti 21 nõuded 3. aprillil 2003. Üldkohus rikkus mõiste „oluline lisaväärtus” määratlemisel ja kohaldamisel õigusnormi ning moonutas tõendeid ja tegi ilmseid hindamisvigu, kui ta leidis, et dokumentidel, mis Arkema faksis 3. aprillil 2003 ilma ühegi selgituseta, oli oluline lisaväärtus koostööteatise punkti 21 tähenduses. Kohus rikkus ka ilmselgelt õigus- ja menetlusnorme ja moonutas tõendeid, kui ta leidis, et komisjonil oli õigus jõuda vaidlusaluses otsuses teistsugusele järeldusele kui oma 31. mai 2006. aasta otsuses K(2006) 2098, mis käsitleb EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetlust, milles komisjon leidis, et Arkema sama 3. aprilli 2003. aasta faks (mis puudutas komisjoni uurimisi, mis käsitlesid mitut kahtlustatavat kartelli, sh vesinikperoksiidi ja perboraadi kartelli), ei vastanud koostööteatise punkti 21 nõuetele seni, kui Arkema esitas hiljem nende kohta selgitused.