ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54.

Kuigi ühepoolne amblüoopia ei pruugi tingimata igapäevaelu takistada, võib seda konkreetselt liiklemise kontekstis pidada võimalikuks ohuks nii isikule, kes selle all kannatab, kui ka teistele liiklejatele. Nimelt märkis töörühm „Nägemine” oma aruandes, et isegi kui on tõsi, et sõidukite juhtimist võib pidada tegevuseks, mille puhul on nõutav binokulaarne nägemine, siis tuleb paraku ka märkida, et pidades silmas 2. rühma kuuluvate juhtide vastutust – meenutan, et need juhid kasutavad suure gabariidilisi enam kui 3,5 tonni kaaluvaid sõidukeid, mida kasutatakse kaupade või enam kui 8 isiku veoks –, siis peab neil juhtidel olema nn „lisasilm”, nimelt silm, millega nad üksi suudavad keskkonda tajuda olukorras, kus nad järsku teisest silmas nägemise kaotavad. Seetõttu leidis töörühm „Nägemine”, et minimaalne nägemisteravus 0,1 peaks olema piisav, et raskeveoki või bussijuht suudaks aegsasti reageerida ning oma sõiduki ohutult peatada ( 30 ).
56.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et siseriiklik seadusandja on mõistet „kahesugune kasutus” Wbm artikli 20 punktis e kasutanud just selleks, et see meede oleks direktiiviga kooskõlas. Seega tekib küsimus, kas on olemas kahesuguse kasutuse liidu mõiste, millele X võib põhikohtuasjas tugineda; ja kas selles osas on kohaldatav Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Leur-Bloem ( 36 )?
46.

Lõpuks ei piira kahekordset maksustamist mootorsõidukite registreerimismaksuga kahe liikmesriigi poolt – nagu käesolevas kohtuasjas – ka proportsionaalsuse põhimõte. Kui tuvastatakse nimelt sõiduki peamiselt alaline kasutamine esimeses liikmesriigis, ilma et kasutamine oleks ajaliselt piiratud, ei tule vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvamusele, mida ta eelotsusetaotluses väljendas, järgida proportsionaalsuse põhimõtet. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on see nii nimelt ainult juhul, kui maksu kehtestamiseks on vaja õigustust, kuna sõidukit ei kasutata peamiselt alaliselt esimeses liikmesriigis ( 38 ) või kuna kasutamine on ajaliselt piiratud. ( 39 ) Kui on aga tegemist ajalise piiranguta alalise kasutamisega, ei ole – nagu eespool juba kirjeldatud ( 40 ) – tegemist piiranguga, sest puudub ebavõrdne kohtlemine, mistõttu ei tule maksu hinnata proportsionaalsuse alusel.
76.

Igal juhul, kui viimati nimetatud olukorras ei leidnud komisjon ega liikmesriigid, kes järgisid tema soovitust, et liidus viibimise kontrollimine muutus erinevate reisidokumentide esitamise tõttu keerulisemaks, on mul raske mõista, miks see peaks keerulisemaks muutuma käesoleva juhtumi asjaoludel. Nimelt, nagu ma juba rõhutasin, võimaldab India kodaniku esitatud kahe reisidokumendi vahel tagatud ajaline järjepidevus piirivalvel veenduda, et liidu territooriumil lubatud viibimise päevade arvu ei ole ületatud. Lõpuks olgu täpsustatud, et selline võimalus ei mõjuta Schengeni piirieeskirjade artikli 11 kohaldamist, milles on ette nähtud, et „[k]ui kolmanda riigi kodaniku reisidokumendis puudub sissesõidutempel, võivad pädevad asutused eeldada, et reisidokumendi omanik ei täida või ei täida enam asjassepuutuvas liikmesriigis kohaldatavaid viibimise kestust käsitlevaid nõudeid”, kuivõrd see eeldus on ümberlükatav.
78.

Siinkohal tundub mulle kohane üks põhimõtteline kaalutlus. Võib vaielda vastu eeltoodule, et leebema kohtlemise programmide tõhusust saab tagada üksnes juhul, kui üldreeglina on kindel, et esitatud dokumente võib kasutada ainult komisjon. See oleks mõistagi maksimaalne tagatis. Samas tuleb aga mõelda ka teistele tagatistele, mis minemata nii kaugele, on siiski atraktiivsed neile, kes on otsustanud kõnealustes programmides osaleda. Lõpuks seisneb leebema kohtlemise programmide loogika selles, et arvutatakse välja konkurentsiõiguse rikkumisest tuleneda võiva kahju ulatus. Kindlus, et komisjonile esitatud teabega võivad kolmandad isikud tutvuda üksnes siis, kui nad tõendavad piisavalt, et neil on seda vaja kahju hüvitamise nõude eesmärgil, võib selles mõttes olla piisav tagatis, võttes eelkõige arvesse seda, et alternatiiv võiks olla suurem karistus kui see, mis kaasneks hüvitisnõude rahuldamisega. On selge, et ei saa välistada, et sellist laadi tagatisega väheneb nende hulk, kes sooviksid osaleda leebema kohtlemise programmis. Kuid selle instrumendi maksimaalse tõhususe eesmärgile tuginedes ei tohi pikemalt süüvimata ohverdada kahju kannatanud isikute õigust hüvitisele ja üldiselt rikkuda nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mille tagab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47.
42.

Kuigi on tõsi, et nende nõuete täitmist tõendada on hageja kohus, tuleb konkreetselt liidu lepinguvälise vastutuse hagi kontekstis samuti märkida, et hagi esitamise õiguse esimese eeltingimuse (kahju on iseseisev) ja ühe vastutust tekitava sisulise eeltingimuse vahel (kahju on tegelik ja kindel) peab olema tihe seos. Torkab silma, et hagi esitamise õiguse tingimuseks seatud nõue, et kahju peab olema iseseisev, on miski, mis võib kattuda tingimusega, et kahju peab olema reaalne ja kindel. Kui tõendamiskoormis seoses sellega, et kahju on iseseisev, on väga koormav, on oht, et lõpuks nõutakse midagi, mis on kokkuvõttes samaväärne tegeliku ja kindla kahjuga. Seega on oluline lahti kirjutada kaks momenti, kus juriidiline isik peab tõendama ühelt poolt, et kahju on iseseisev, ja teiselt poolt, et kahju on tegelik ja kindel. Vastasel korral on oht, et hagi esitamise õiguse eeltingimustest saavad sisulised nõuded, mida on aga vaja vältida, selleks et hagejal ei oleks liiga suur tõendamiskoormis, mis lõpuks takistab tema juurdepääsu õigusemõistmisele.
41.

Komisjon märgib ka õigesti, et konkurentsimoonutuste vältimine on eesmärk, mida ei saa saavutada ainult niisuguste madalaimate tasemete olemasoluga, nagu on kehtestatud direktiivi 2003/96 I lisaga, ning et samaaegselt on vaja, et kõik liikmesriigid järgiksid madalaimate siseriiklike maksustamistasemete kehtestamise sama süsteemi, st direktiivi 2003/96 artikli 2 lõikes 3 sätestatud süsteemi. Selle süsteemi kohaselt on võimalik vahetegemised kehtestada ainult direktiivi 2003/96 I lisas osundatud tooterühmade põhjal. Kaks põhilist tooterühma on aga kütteained ja mootorikütused. Seega võimaldab „muud” energiatooted kahe eespool nimetatud põhilise rühma alla paigutada just kasutuse kriteerium.
49.

Kui Euroopa Kohus annab eespool viidatud kohtuotsuses Reemtsma Cigarettenfabriken teenuse saajale teise lepingupoole maksejõuetuse korral siiski õiguse nõuda alusetult makstud käibemaks vahetult tagasi maksuhaldurilt, siis ei ole see võrreldav käesolevas asjas kujunenud olukorraga, milles maksuhaldur ei ole käibemaksu üldse saanud. Selles osas rõhutas Itaalia Vabariik õigusega, et käesoleval juhul hoitakse mahaarvamisõiguse andmisest keeldumisega, kusjuures tasumisele kuuluv käibemaks jääb samal ajal tasumata, lõppkokkuvõttes ära vaid see, et maksuhaldur kannab kahju, mitte aga ei nõuta käibemaksu sisse süsteemiga vastuolevas oleval viisil. Käesolevas asjas tekib kõnealune kahju maksuhalduri asemel tarne võimalikul saajal, kes ei pruugi oma ettemaksu tagasi saada, kuid see on õigustatud asjaoluga, et tarne saaja valis teise lepingupoole ise ja võttis ettemaksu riski enda kanda teadlikult.
71.

Liikmesriikide poolt kolmandate riikidega rahvusvaheliste lepingute sõlmimine võib ohustada nende eesmärkide saavutamist, kuna liidu keskkonnakaitsealane tegevus ilmselgelt kaotaks oma tõhusa mõju, kui iga liikmesriik võiks vabalt kindlaks määrata, kas ja mil määral ta kavatseb toetada kolmandatest liikmesriikidest pärineva rohelise elektrienergia importimist. Nagu komisjon oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades rõhutas, toob see, et põhikohtuasjas kõne all olevates siseriiklikes õigusnormides on ette nähtud rahvusvaheliste lepingute sõlmimine, et tunnustada kolmandatest riikidest pärineva rohelise elektrienergia importimisega seotud eeliseid, kaasa nimetatud riikidest rohelise energia impordi eelistamise võrreldes liikmesriikides toodetud rohelise energiaga. Lisaks, kuigi GSE kinnitas kohtuistungil, et Šveitsist imporditud rohelist elektrienergiat siseriiklike eesmärkide saavutamiseks arvesse ei võetud, ei anna rahvusvahelise lepingu sõlmimine liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel selles osas mingit tagatist. Peale selle tuleb märkida, et Euroopa Kohtu kantseleile edastatud siseriiklikus toimikus asuva seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõike 4 kohaselt on lubatud siseriikliku eesmärgi saavutamiseks arvesse võtta rohelist energiat, isegi kui see on imporditud kolmandast riigist, tingimusel et sõlmitud on kokkulepe Itaalia ja asjaomase kolmanda riigi pädevate ministeeriumide vahel. Lõpuks meenutagem, et direktiivis 2009/28 on nüüdsest reguleeritud küsimust sel viisil, et liikmesriikide tegevus kolmandate riikide suhtes kooskõlastatakse. ( 56 )
40.

Euroopa Kohus otsustas, et „selleks et kindlaks teha, kas [see] erinev kohtlemine maksustamisel [oli] diskrimineeriv, tul[i] uurida, kas asjassepuutuvad äriühingud on asjaomase siseriikliku meetme suhtes objektiivselt võrreldavas olukorras”. ( 9 ) Euroopa Kohus nentis, et kõnealune erinev kohtlemine puudutas olukordi, mis ei olnud objektiivselt sarnased, peamiselt järgmisel kolmel põhjusel: — esiteks, „juhul kui intressi maksev äriühing ja intressi saav äriühing on Belgia residendid, on Belgia riigi seisund erinev sellest, mis tal on siis, kui selle riigi residendist äriühing maksab intressi mitteresidendist äriühingule, kuna esimesel juhul tegutseb Belgia riik asjassepuutuvate äriühingute asukohariigina ja teisel juhul riigina, kus intress on tekkinud” ( 10 ); — teiseks „on residendist äriühingu poolt teisele residendist äriühingule ja residendist äriühingu poolt mitteresidendist äriühingule makstav intress erinevalt maksustatud erinevatel õiguslikel alustel”, st et juhul, kui residendist äriühing maksab intressi mitteresidendist äriühingule, kohaldatakse kinnipeetavat maksu, ja juhul, kui residendist äriühing maksab intressi teisele residendist äriühingule, kohaldatakse ettevõtte tulumaksu ( 11 ), ning viimasena, — kolmandaks leidis kohus, et need erinevad maksustamisviisid väljendavad seda, et „äriühingud on seoses maksukogumisega erinevas olukorras”, st asjaolu, et „intressi saanud residendist äriühingud on otseselt Belgia maksuhalduri kontrolli all, kes saab tagada maksu sundkorras sissenõudmise”, samas kui see ei ole nii intressi saavate mitteresidendist äriühingute puhul, ning seega on nendelt maksu kogumiseks vaja nende asukohariigi maksuhalduri abi. ( 12 )
59.

Nimelt, isegi kui on vajalik, et koostöö oleks suunatud ühise avaliku ülesande täitmisele, ning seetõttu ei piisa sellest, kui kõnealuse avaliku ülesande täitmise seadusest tulenev kohustus lasub ainult ühel asjaomasel avalik‑õiguslikul üksusel, samas kui teine üksus piirdub selle ülesande täitmisel üksnes abistaja rolliga, võttes riigihanke korras sellise teise üksuse ülesande elluviimise enda peale, ( 43 ) olen siiski seisukohal, et ühise avaliku teenuse ülesande täitmisele suunatud koostööga võib olla tegemist ka siis, kui asjaomaste avalik‑õiguslike üksuste avaliku teenuse ülesanded on üksteist eriliselt täiendavad ning koostöö ese ongi just nimelt sellised üksteist eriliselt täiendavad ülesanded. Täiendavuse mõiste ei saa siiski olla võtmeks, mis teeb võimalikuks koostöö alusel kohaldatava erandi kohaldamise mis tahes liiki seost omava tegevuse suhtes. Nimelt ei piisa minu arvates lihtsast täiendavusest avaliku teenuse ülesannete vahel. Vaja on, et selline täiendavus oleks eriline selles mõttes, et see peab olema kõigi asjaomaste avalik‑õiguslike üksuste puhul konkreetselt seotud koostöö esemeks oleva ülesandega, näiteks on see minu meelest nii haridus‑ ja uurimistöö ülesandega põhikohtuasjas.
41.

Selles osas on taas kasulik tsiteerida direktiivi kommentaari, mille komisjon avaldas 1988. aastal. Selles on öeldud, et „liikmesriik, milles avatud investeerimisfond oma osakuid turustab, ei saa mingil juhul kasutada [artikli 45] reeglit selleks, et kohustada fondi omama tema territooriumil seaduslikku esindajat, kuivõrd sellega seataks avatud investeerimisfondi õigus turustada oma osakuid muus liikmesriigis kui tema asukohaliikmesriik sõltuvusse seal tegevuskoha omamisest, mis oleks vastuolus asutamislepinguga ette nähtud teenuste osutamise mõistega. Järelikult, igasuguse ebaselguse vältimiseks ei saa komisjoni ettepaneku algversioonis sisalduvat nõuet, mille kohaselt peab avatud investeerimisfondil olema finantsteenus liikmesriigis, milles ta oma osakuid turustab, olgugi et on üldteada, et finantsteenus on pelgalt haldusteenus ja erineb seaduslikust esindajast, pidada võrdväärseks tegevuskoha omamisega.” ( 16 )
28.

Kohtuotsusest FTS ( 5 ) tulenevas praktikas, millele komisjon käesolevas asjas tugineb, et väita, et eelotsusetaotluse esitanud Belgia kohus on seotud SVB seisukohaga, tõdes Euroopa Kohus, et määruse nr 574/72 III jaotise sätete alusel (tõend E 101) ( 6 ) koostatud õiend kohaldatavate õigusnormide kohta on siduv teiste liikmesriikide sotsiaalkindlustusasutustele osas, milles see kinnitab, et lähetatud töötajad on kindlustatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemis, kus asub nende tööandjast ettevõtja.
43.

Asjaolu, et õnnetus, milles D. Vnuk oli kannatanu, leidis aset eraomandis oleval territooriumil, ei ole määrava tähtsusega. Esiteks toimus manööver taluõues, mis eeldatavalt peaks olema sõidukõlblik ja seega sisaldama endas isikute jaoks sõiduki kasutamisest tulenevaid ohtusid. Teiseks on kannatanute – keda liidu seadusandja põhjendatult peab „nõrgimaks osapooleks” ( 38 ) – kaitse ja nende ühetaolise kohtlemise eesmärk ohustatud, kui nimetatud kannatanute kahju jääb hüvitamata põhjusel, et sõiduki kasutamine toimus väljaspool avalikke teid. Ma leian, et kui mõiste „liikluses kasutamine” puhul lähtuda laiast käsitlusest sõiduki „kasutamise” tähenduses, siis tuleb samuti tõdeda, et kindlustusega kaetud õnnetused ei ole ainult need, mis on aset leidnud avalikul teel. Kolmandaks vastab selline lähenemine samuti direktiiviga 72/166 taotletavale teisele eesmärgile, milleks on isikute ja kaupade vaba liikumine, kuna kohustuslik kindlustus katab kõik sõiduki kasutamise olukorrad – eelmises punktis toodud piirides – ja seda sõltumata asjaolust, millise õigusliku seisundi või kasutusotstarbega on maa, kus õnnetus aset on leidnud.
73.

Ka siinkohal tuleb siiski taas märkida, ( 30 ) et kahjustav ebavõrdne kohtlemine seisneb selles, et välismaisel emaettevõtjal ei ole erinevalt siseriiklikust emaettevõtjast mingisugust võimalust moodustada oma tütarettevõtjatega ühist maksukohustuslast. See tuleneb asjaolust, et Madalmaade õigusnormides ei ole sätestatud võimalust võtta ühise maksukohustuslasena arvele välismaine äriühing. Arvelevõtmisest keeldumise tulemusel koheldakse välismaist emaettevõtjat siiski ebasoodsalt ka osas, milles ta ei saa kasu saada sellest, et vähemalt tema Madalmaades asuvad tütarettevõtjad saavad olla ühise maksukohustuslase osa. Seega on tegemist välismaist emaettevõtjat kahjustava ebavõrdse kohtlemisega.
51.

Minu poolt esitatud tõlgenduse vaidlustamiseks võib tugineda ka asjaolule, et Euroopa Kohus ei võtnud kohtuotsuses Schoonbroodt ( 32 ) arvesse eesmärke, millest lähtudes võttis ühenduse seadusandja vastu direktiivi 92/81 artikli 8a, jättes selles standardsete paakide mõistele kitsa tähenduse. Siiski tuleb silmas pidada, et selles otsuses ei tõlgendanud Euroopa Kohus energiatoodete siseturul maksustamist käsitleva direktiivi sätteid, vaid Belgia õigusnormidest ( 33 ) lähtudes tolliküsimusi puudutavat õigusakti, st määrust nr 918/83. Euroopa Kohus kinnitas selles otsuses tõepoolest, et „tähendus, mis on mõistele „standardsed paagid” antud erinevates õigusaktides, mis võivad olla asjassepuutuvad, ei kujuta endast põhikohtuasja kontekstis olulist kõrvalekaldumist” ( 34 ). Sellegipoolest põhineb Euroopa Kohtu arutluskäik tolliküsimusi käsitleval väljakujunenud kohtupraktikal ( 35 ), mitte siseturuga seoses vastu võetud sätte eesmärgil. Erinevalt kohtujurist Jacobsi poolt kohtuasjas Schoonbroodt ( 36 ) esitatud ettepanekus antud arvamusele leian ma, et siseturgu käsitleva direktiivi sätte tõlgendamisel võib arvesse võtta muid kaalutlusi kui need, mida võetakse arvesse tolliküsimusi puudutava määruse sätte tõlgendamisel, isegi kui nende sätete sõnastus on lisaks ka sisuliselt identne. Eeskätt tuleb silmas pidada, et kui määruste sätted kuuluvad vahetult kohaldamisele, on direktiivide sätted siduvad osas, milles need puudutavad soovitava eesmärgi saavutamist. Direktiivi sätet tõlgendades tuleb seega lähtuda pigem taotletavast eesmärgist kui direktiivi täpsest sõnastusest. See aga ei puuduta sama määratluse tõlgendamist, kui see on sätestatud tolliküsimusi puudutavas määruses.
69.

Kõik seisukohti esitanud pooled on ühel meelel, et rohumaa on keskkonnale kasulik, kuid M. Grund ning Saksamaa valitsus väidavad, et see kasu saavutatakse üksnes siis, kui rohi või muud rohttaimed on viis või enam aastat kasvanud häirimatult, samas kui komisjon leiab, et positiivne mõju säilib ka siis, kui konkreetne pinnakatte liik selle ajavahemiku jooksul muutub. Kuivõrd tegemist on faktiküsimusega, mille puhul esinevad eriarvamused, kuid millele vastamiseks ei ole pädev ei Euroopa Kohus ega ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ( 30 ), siis näib, et taotletud tõlgenduse osas ei ole võimalik lähtuda millestki muust kui kaksikväitest, et rohu või muude rohttaimede kasvatamine maatükil on iseenesest keskkonnale kasulik ja see kasu kasvab võrdeliselt ajavahemiku pikkusega, mille jooksul see sellisena seisab, eelkõige siis, kui pinnakate püsib häirimatult.
52.

Ainult selline tõlgendus saab käesolevas asjas tagada, et toetuskõlblikke hektareid puudutavaid paranenud teadmisi võetakse järjekindlalt arvesse. Seda seetõttu, et vastasel juhul võetaks põllumajandusliku majapidamise toetuskõlbliku ala uut ja täpsemalt kindlaksmääratud suurust edaspidi arvesse küll juhul, kui see on põllumajandustootjale kahjulik, kuid mitte siis, kui see talle kasu toob. See ei oleks järjekindel lähenemisviis.
12.

Kohtuasjas Gemeente Vlaardingen, ( 3 ) kus munitsipaalasutus oli kaasanud väljastpoolt lepingulise teenuseosutaja, et vahetada talle kuuluvate spordiväljakute murukate kunstkatte vastu, märkis Euroopa Kohus muu hulgas: „25 Viidatud artikli 5 lõike 7 punkt a käsitles olukordi, kus kuuenda direktiiviga kehtestatud mahaarvamise mehhanismi ei saanud üldjuhul kohaldada. Kui kaupu või teenuseid kasutatakse maksustatavates tehingutes, võib neile kehtestatud maksu topeltmaksustamise vältimiseks maha arvata. Seevastu juhul, kui maksukohustuslase poolt soetatud kaupu või teenuseid kasutatakse tehingutes, mis on maksust vabastatud, ei või maksu maha arvata (vt eelkõige 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-184/04: Uudenkaupungin kaupunki, EKL 2006, lk I-3039, punkt 24; 12. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-515/07: Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, EKL 2009, lk I-839, punkt 28, ja 16. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑118/11: Eon Aset Menidjmunt, punkt 44). Nagu märkisid nii Madalmaade valitsus kui ka komisjon, puudutas kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 7 punkt a eeskätt olukorda, kus mis tahes tasutud sisendkäibemaksusumma mahaarvamine on välistatud juhul, kui majandustegevus on käibemaksust vabastatud. 26 [N]imetatud säte [võimaldab] liikmesriikidel kohandada oma maksualaseid õigusnorme nii, et ettevõtjad, kellel on võimatu arvata maha oma ettevõttes kasutatava kauba ostmisel tasutud sisendkäibemaksu asjaolu tõttu, et nende tegevus on käibemaksuvaba, ei oleks ebasoodsamas olukorras võrreldes oma konkurentidega, kes tegelevad sama alaga, kasutades selleks kaupu, mille nad on omandanud käibemaksuvabalt kas valmistades need ise või üldisemalt omandades need „oma majandustegevuse käigus”. Selleks et konkurentidel oleks samasugune maksukoormus, nagu on ettevõtjatel, kes omandavad oma kauba kolmandatelt isikutelt, annab kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 7 punkt a liikmesriikidele võimaluse käsitada oma majandustegevuse käigus omandatud kaupade kasutamist majandustegevuse eesmärgil kauba tarnimisena tasu eest selle direktiivi artikli 2 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 mõttes ning maksustada selline kasutamine käibemaksuga. 27 Selleks et märgitud võimalust […] võiks rakendada viisil, mis kõrvaldaks tõhusalt igasuguse ebavõrdsuse seoses käibemaksu tasumisega nende maksukohustuslaste, kes on omandanud oma kauba teiselt maksukohustuslaselt, ja nende maksukohustuslaste vahel, kes on omandanud kauba oma majandustegevuse käigus, tuleb […] termineid „majandustegevuse käigus valmistatud, ehitatud, kaevandatud, töödeldud […]” mõista nii, et need hõlmavad mitte üksnes sellist kaupa, mille asjaomane ettevõtja on ise täielikult valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud, vaid ka tooteid, mille on valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud kolmas isik materjalidest, mille nimetatud ettevõtja tema käsutusse on andnud.”
48.

Mis kasu määruse nr 1896/2006 artiklis 14 sätestatud menetlusest siis on? Mulle tundub see kasu kindel. See loob eelduse, mis võimaldab menetlusel kulgeda ja vastuväidete puudumisel tunnistada Euroopa maksekäsu täidetavaks. See on loogiline, kui kättetoimetamise viis on selline, et maksekäsk jõuab tõenäoliselt adressaadi kätte. Tõhusust silmas pidades õigustab see tõenäolisus menetluse järgmiste etappide käivitamist, sest enamikel juhtudel vastab see eeldus tegelikkusele. Seevastu statistiliselt harvemal juhul, kui tegelikult on teisiti, tuleb olukorda käsitada, nagu poleks maksekäsku kätte toimetatud. Kokkuvõttes tagab see süsteemi tõhususe ja kaitseb isikuvabadusi.
55.

Siiski ei saa järgida eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutud võrdlust. Nimelt ei saa asuda seisukohale, et määruse nr 661/2008 artiklis 3 ette nähtud vorminõuded täitmata jätnud importija on samas olukorras kui need nõuded täitnud importija. Sõltuvalt olukorrast võivad need nõuded tõepoolest olla vastuolus harta artikliga 20, kui peaks tuvastatama, et on tegemist ebamõistlike, meelevaldsete või need kehtestanud õigusakti eesmärgiga ilmselgelt ebaproportsionaalsete nõuetega. Siiski ei selgu kohtuasja toimikust, et selline väide oleks põhikohtuasjas esitatud, ning asjaomase sätte analüüs ei võimalda teha järeldust, et võiks olla tegemist sellise olukorraga.
54.

Aruandes, mis käsitleb määrusele nr 44/2001 eelnenud 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning mille koostas P. Jénard ( 20 ), peeti määruse artikliga 26 samaväärset artiklit „üheks olulisemaks”. ( 21 ) Seal on lisaks täpsustatud, et kostja kohtusse ilmumata jätmine ei ole võrdne vaikimisi kokkuleppega kohtu pädevuse kohta, et ei piisa, kui kohus tunnistab hageja poolt kohtualluvuse kohta tehtud avalduste õigsust, ning et kohus peab veenduma, et hageja tõendab, et rahvusvaheline pädevus on põhjendatud. Selle põhjuseks on asjaolu, et juhul kui kostja kohtusse ei ilmu, tuleb veenduda, et otsuse on teinud tõepoolest pädev kohus, et tagada kostjale algses menetluses võimalikult ulatuslik kaitse. ( 22 )
54.

Käesoleval juhul puudub vaidlus samuti selles, et üks osa laeva „Bellissima” teekonnast toimub merel. On selge, et tegemist on väga lühikese lõiguga, võrreldes kogu teekonnaga, mida see laev läbib, kuid minu hinnangul on see piisav, et kvalifitseerida veoteenus merekabotaažiks, kuna määruse nr 3577/92 artikkel 2 ei defineeri seda kategooriat seoses teekonna kogupikkuse või selle ühe osaga, ning võttes seega arvesse kõnealuse määrusega taotletavat eesmärki, tuleb otsustada sellise tõlgenduse kasuks, mis võimaldab kvalifitseerida merekabotaažiks mis tahes transpordi, tingimusel et osa teekonnast, olgugi et minimaalne osa läbib merd.