ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 20. detsembri 2010. aasta määruse (EL) nr 1259/2010 tõhustatud koostöö rakendamise kohta abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et ühe abikaasa ühepoolse avalduse alusel toimunud abielulahutus sellises religioosses kohtus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kuulu selle määruse esemelisse kohaldamisalasse.

Mis puudutab esiteks määruse nr 1259/2010 artikli 1 sõnastust, siis on nimetatud artikli lõikes 1 vaid märgitud, et määrust kohaldatakse abielulahutuse ja lahuselu suhtes sellistel juhtudel, kus kohaldatakse rahvusvahelise eraõiguse norme. Niisiis ei anna selle artikli sõnastus seal sätestatud mõiste „abielulahutus“ määratlemiseks mingit tarvilikku teavet.

Mis puudutab teiseks määruse nr 1259/2010 artikli 1 konteksti, siis tuleb kõigepealt märkida, et selle määruse üheski sättes ei ole määratletud mõistet „abielulahutus“ kõnealuse määruse tähenduses. Kuigi on tõsi, et eraviisilised abielulahutused ei ole määruse nr 1259/2010 kohaldamisalast sõnaselgelt välja jäetud, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 60 märkis, siis viited „kohtu“ sekkumisele ja„menetluse“ olemasolule, mis on tehtud kõnealuse määruse mitmes sättes, näiteks artikli 1 lõikes 2, artikli 5 lõigetes 2 ja 3, artiklites 8 ja 13 ning artikli 18 lõikes 2, annavad tunnistust sellest, et määrusega on hõlmatud üksnes need abielulahutused, mis kinnitatakse kas riiklikus kohtus või avalik-õiguslikus asutuses või viimase kontrolli all. Lõpuks peaks vastavalt määruse nr 1259/2010 põhjendusele 10 selle määruse reguleerimisala ja regulatiivosa olema kooskõlas määrusega nr 2201/2003.

Mis puudutab kolmandaks määrusega nr 1259/2010 taotletavat eesmärki, siis nagu määruse peakirjast tuleneb, kehtestatakse selles osalevate liikmesriikide vahel tõhustatud koostöö abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 65 märkis, võisid selle määruse vastuvõtmise alal tõhustatud koostöös osalevate liikmesriikide õiguskordades õiguslikult siduvaid otsuseid asjaomases valdkonnas vastu võtta ainult avalikku võimu teostavad asutused. Kuigi on tõsi, et paljud liikmesriigid on määruse nr 1259/2010 vastuvõtmisest alates kehtestanud oma õiguskordades võimaluse lahutada abielu ilma riigiasutuse sekkumiseta, nõuaks – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 märkis – eraviisiliste abielulahutuste selle määruse kohaldamisalasse lisamine muudatuste tegemist, mis kuulub üksnes liidu seadusandja pädevusse.

Seega, lähtudes määruses nr 2201/2003 sisalduva mõiste „abielulahutus“ määratlusest, tuleneb määrusega nr 1259/2010 taotletavatest eesmärkidest, et see hõlmab üksnes abielulahutusi, mis on kinnitatud kas riiklikus kohtus või avalik-õiguslikus asutuses või viimase kontrolli all.

(vt punktid 37–40, 44, 45, 47–49 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑529/16

Hamamatsu Photonics Deutschland GmbH

versus

Hauptzollamt München

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht München)

Eelotsusetaotlus – Ühine tollitariifistik – Tolliseadustik – Artikkel 29 – Tolliväärtuse määramine – Piiriülesed tehingud seotud äriühingute vahel – Siirdehinna eelkokkulepe – Kokkuleppeline siirdehind, mis moodustub esialgu arve alusel nõutud summast ja arveldusperioodi lõpus tehtud ühekordsest kindlasummalisest korrektsioonist

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 20. detsembri 2017. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tolliväärtus – Tehinguväärtus – Kindlaksmääramine – Kokkuleppeline tehinguhind, mis moodustub esialgu arve alusel nõutud summast ja arveldusperioodi lõpus tehtud ühekordsest kindlasummalisest korrektsioonist – Välistamine

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artiklid 28–31)

Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud nõukogu 19. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 82/97, artikleid 28–31 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba kasutada tolliväärtusena kokkuleppelist tehinguväärtust, mis moodustub esiteks esialgu arve alusel nõutud ja deklareeritud summast ning teiseks kindlasummalisest ühekordsest korrektsioonist, mis tehakse arvestusperioodi järel, ilma et arvestusperioodi lõpus oleks teada, kas korrigeerida tuleb ülespoole või allapoole.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas ja eelkõige selle artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad ettevõtjal osutada üksikisikutele pilveteenusena kaugsalvestamise teenust autoriõigusega kaitstud teoste isiklikuks tarbeks kopeerimiseks nii, et ta osaleb koopiate salvestamises aktiivselt, ilma et selleks oleks õiguste omaja luba.

Direktiivi 2001/29 artiklist 3 ilmneb nimelt, et teose või kaitstud objekti üldsusele edastamiseks, sealhulgas kättesaadavaks tegemiseks peab olema nõutav õiguste omaja luba, kusjuures nagu nähtub direktiivi põhjendusest 23, tuleb teoste üldsusele edastamise õigust mõista laias tähenduses, nii et see hõlmab teose mis tahes ülekandmist või taasülekandmist üldsusele kaabli või kaablita vahendite, kaasa arvatud ringhäälingu kaudu. Käesoleval juhul salvestab põhikohtuasjas kõne all olevate teenuste osutaja telesaated ja teeb need oma klientidele interneti vahendusel kättesaadavaks. Esiteks on ilmne, et kõik isikud, kellele selle teenuseosutaja teenused on suunatud, kujutavad endast käesoleva kohtuotsuse punktis 45 viidatud kohtupraktika tähenduses „üldsust“. Teiseks toimub algne ülekandmine ringhäälinguorganisatsiooni poolt ja seejärel ülekandmine põhikohtuasjas kõne all olevate teenuste osutaja poolt spetsiifilistes tehnilistes tingimustes, teoste edastamiseks kasutatakse erinevat meetodit ja kumbki ülekanne on suunatud oma üldsusele (vt selle kohta kohtuotsus, 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 39). Kõnealused ülekanded on seega käsitatavad erinevale üldsusele edastamisena, mistõttu peab kummalgi olema eraldi luba asjaomastelt õiguse omajatelt.

(vt punktid 40, 46–49, 54 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑560/16

E.ON Czech Holding AG

versus

Michael Dědouch jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší soud)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Kohtualluvus tsiviil- ja kaubandusasjades – Erandlik kohtualluvus – Artikli 22 punkt 2 – Liikmesriigi territooriumil asuvate äriühingute või juriidiliste isikute organite otsuste kehtivus – Erandlik allumine selle liikmesriigi kohtutele – Äriühingu üldkoosoleku otsus, millega nähti ette selle äriühingu vähemusaktsionäride väärtpaberite kohustuslik ülekandmine sama äriühingu enamusaktsionärile ja määrati kindlaks selle tasu suurus, mille see enamusaktsionär peab neile maksma – Kohtumenetlus, mille eesmärk on kontrollida selle tasu mõistlikkust

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 7. märtsi 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Erandlik kohtualluvus – Menetlused, mis käsitlevad äriühinguid ja juriidilisi isikuid – Asukoha liikmesriigi kohtute kohtualluvus – Ulatus – Hagi, mille eesmärk on kontrollida selle tasu mõistlikkust, mille äriühingu põhiaktsionär peab maksma vähemusaktsionäridele aktsiate kohustusliku ülekandmise eest – Hõlmamine

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikli 22 punkt 2)

Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 22 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et selline hagi, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja mille ese on kontrollida, kas tasu, mille äriühingu põhiaktsionär peab maksma selle äriühingu vähemusaktsionäridele nende aktsiate kohustusliku ülekandmise eest kõnealusele põhiaktsionärile, on mõistlik, allub erandliku kohtualluvuse järgi selle liikmesriigi kohtutele, mille territooriumil see äriühing on asutatud.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõike 2 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et tööandja võib töötaja töölepingu üles öelda töötaja korduvate töölt puudumiste tõttu, isegi kui puudumised on põhjendatud, juhul kui puudumised on põhjustatud töötaja puudest tingitud haigustest, välja arvatud juhul, kui need õigusnormid, mille eesmärk on võidelda töölt puudumisega, ei lähe seejuures kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik: selle asjaolu kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Selles küsimuses tuleb tõdeda, et põhimõtteliselt on puudega töötajal tervest töötajast suurem oht, et tema suhtes kohaldatakse töötajate põhimääruse artikli 52 punkti d. Nimelt on puudega töötajal võrreldes terve töötajaga kõrgendatud risk puududa töölt tema puudega seotud haiguse tõttu. Tema puhul on niisiis suurem risk, et talle kogunevad töölt haiguse tõttu puudutud päevad ja järelikult ka oht ületada töötajate põhimääruse artikli 52 punktis d ette nähtud piirid. Seega võib nimetatud sättes ette nähtud eeskiri asetada puudega töötaja ebasoodsamasse olukorda ja seega põhjustada kaudselt puudel põhinevat erinevat kohtlemist direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses (vt selle kohta 11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus HK Danmark, C‑335/11 ja C‑337/11, EU:C:2013:222, punkt 76).

Käesoleval juhul tuleb asuda seisukohale, et võitlust töölt puudumisega võib pidada õiguspäraseks eesmärgiks direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti b alapunkti i tähenduses, kuna tegemist on tööhõivepoliitika valda kuuluva meetmega (vt selle kohta 11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus, HK Danmark, C‑335/11 ja C‑337/11, EU:C:2013:222, punkt 82).

Tuleb siiski kontrollida, kas liikmesriigi õigusnormidega selle eesmärgi saavutamiseks ette nähtud vahendid on sobivad ega lähe kaugemale, kui on selle eesmägi saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 39, 44, 45 ja 57 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus Euroopa Liidu kodanik on kasutanud oma liikumisvabadust, liikudes muusse riiki kui oma kodakondsusliikmesriik ja elades seal selle direktiivi artikli 7 lõike 1 või artikli 16 lõike 1 alusel, ja on hiljem omandanud selle liikmesriigi kodakondsuse, säilitades samas ka oma päritolukodakondsuse, ning on mitu aastat hiljem abiellunud kolmanda riigi kodanikuga, kellega ta jätkuvalt elab selle liikmesriigi territooriumil, ei ole sellel kolmanda riigi kodanikul kõnealuses liikmesriigis tuletatud elamisõigust nimetatud direktiivi sätete alusel.

Direktiivi artikli 3 lõike 1 sõnastusest tuleneb nimelt, et selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad ja sellega antud õigustega soodustatud isikud on kõik liidu kodanikud, kes liiguvad liikmesriiki või elavad liikmesriigis, „mille kodanikud nad ei ole“, ja nende artikli 2 punktis 2 määratletud pereliikmed, kes on nendega kaasas või ühinevad nendega (kohtuotsus, 12.3.2014, O. ja B., C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 38).

Lisaks, kuigi selle direktiivi eesmärk on hõlbustada ja tugevdada liidu kodanike õiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil kasutamist, ei muuda see tõsiasja, et see eesmärk puudutab nähtuvalt direktiivi artikli 1 punktist a selle õiguse kasutamise tingimusi (kohtuotsused, 5.5.2011, McCarthy,C‑434/09, EU:C:2011:277, punkt 33, ja 12.3.2014, O. ja B., C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 41). Nõnda on Euroopa Kohus sedastanud, et kuivõrd rahvusvahelises õiguses kehtiva põhimõtte kohaselt ei saa riik keelata omaenda kodanikel oma territooriumile siseneda ja sinna jääda ning neil on seal seega tingimusteta elamisõigus, ei reguleeri see direktiiv liidu kodaniku elamist liikmesriigis, mille kodanik ta on.

Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et direktiiv 2004/38 ei ole P. N. Ormazabali olukorrale enam kohaldatav alates hetkest, kui ta Ühendkuningriigis naturaliseeriti. Seda järeldust ei väära ei asjaolu, et P. N. Ormazabal kasutas oma liikumisvabadust, liikudes Ühendkuningriiki ja elades seal, ega asjaolu, et ta säilitas lisaks Briti kodakondsusele ka Hispaania kodakondsuse. Need kaks asjaolu ei muuda nimelt seda, et alates Briti kodakondsuse omandamisest ei ela P. N. Ormazabal enam „liikmesriigis, mille [kodanik ta] ei ole“ direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, ja et ta ei kuulu seetõttu enam selles sättes mainitud „soodustatud isikute“ hulka.

Käesoleva kohtuotsuse punktides 32 ja 37 viidatud kohtupraktikat arvestades ei kuulu selle mõiste alla ka tema kolmanda riigi kodanikust abikaasa T. Lounes, kellel ei ole Ühendkuningriigis seega tuletatud elamisõigust sama direktiivi alusel.

(vt punktid 34, 36, 37, 42, 43, 44, 62 ja resolutsioon)
30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni, mis on ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ, artikleid 27 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et samal ajal pooleli olevate kohtuasjade (lis pendens) korral loetakse „kohtusse“ pöördumise kuupäevaks kuupäeva, mil Šveitsi õiguse alusel tegutsevas lepituskomisjonis algatati kohustuslik lepitusmenetlus.

Nimelt tuleneb Lugano II konventsiooni artikli 62 sõnastusest, et mõiste „kohus“ hõlmab selle konventsiooniga seotud riikide määratud mis tahes ametiasutusi, millele on antud pädevus selle konventsiooni kohaldamisalasse kuuluvate asjade lahendamiseks. Šveitsi tsiviilkohtumenetluse seadustikust ilmneb, et Šveitsi õiguses algab menetlus lepitusmenetluse taotluse, hagi, taotluse või ühise abielulahutusavalduse esitamisel. Lepitusmenetlus on ette nähtud seadusega, allutatud kohtumenetluse võistlevuse põhimõttele ning on põhimõtteliselt kohustuslik. Selle järgimata jätmine toob kaasa võimaliku hilisema kohtule esitatud hagi vastuvõetamatuse. Šveitsi rahvusvahelise eraõiguse föderaalseaduse artikkel 9 näeb omakorda ette, et samal ajal pooleli olevate kohtuasjade (lis pendens) olukorras selle kindlaksmääramiseks, millal on hagi Šveitsi kohtusse esitatud, on otsustav kohtuasja algatamiseks vajaliku esimese toimingu kuupäev ning lepitusmenetluse alustamine on selleks piisav. Lisaks, nagu märgib ka Šveitsi valitsus oma suulistes seisukohtades, peavad lepituskomisjonid ühelt poolt kohaldama tsiviilkohtmenetluse seadustikus ette nähtud tagatisi nendesse komisjonidesse kuuluvate rahukohtunike taandamise küsimuses, ja teiselt poolt täitma oma ülesandeid täiesti sõltumatult. Nendest sätetest ilmneb, et tsiviilkohtmenetluse seadustikuga pandud ülesannete täitmisel võib lepituskomisjoni käsitada „kohtuna“ Lugano II konventsiooni artikli 62 tähenduses.

(vt punktid 53–56 ja 58 ning resolutsioon)
Mis puudutab mõistet „töötingimused“ raamkokkuleppe klausli 4 tähenduses, siis Euroopa Kohus on juba otsustanud, et määrav kriteerium selle kindlakstegemiseks, kas meede kuulub selle mõiste alla, on just töötamine, see tähendab töösuhe töötaja ja tema tööandja vahel (kohtuotsused, 12.12.2013, Carratù, C‑361/12 , EU:C:2013:830 , punkt 35 ; 13.3.2014, Nierodzik, C‑38/13 , EU:C:2014:152 , punkt 25 ; 14.9.2016, de Diego Porras, C‑596/14 , EU:C:2016:683 , punkt 26 , ning kohtumäärus, 9.2.2017, Rodrigo Sanz, C‑443/16 , EU:C:2017:109 , punkt 32 ).

Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisatud 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „töötingimused“ hõlmab parlamendiliikmeks valitud töötaja õigust saada siseriiklikes õigusnormides ette nähtud eripuhkust, mille ajaks peatub töösuhe, nii et töötajale on kuni tema parlamendimandaadi lõppemiseni tagatud töökoha säilimine ja õigus tõusta kõrgemale palgajärgule.

Direktiivile 1999/70 lisatud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised nagu põhikohtuasjas kõnealused siseriiklikud õigusnormid, mis igal juhul välistavad tähtajalisele töötajale poliitilise mandaadi kasutamiseks sellise puhkuse andmise, mille ajaks peatatakse töösuhe kuni töötaja tööle naasmiseni pärast mandaadi lõppemist, samas kui selline õigus on alatistel töötajatel.

Kuigi käesolevas asjas ei välista eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tähtajaliselt ametisse nimetamise kiireloomulisus ja vajalikkus ning töösuhte lõpu ettenähtavus võivad põhimõtteliselt kujutada endast täpseid ja konkreetseid asjaolusid, millega võiks põhjendada erinevat kohtlemist eripuhkuse andmisel, täpsustab nimetatud kohus siiski, et neid argumente ei saa esitada sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus asjaomasel ametikohal on üle nelja aasta töötanud ajutine töötaja.

Igal juhul ei tundu täielik keeldumine tähtajalistele töötajatele eripuhkuse andmisest esmapilgul hädavajalik, et saavutada seaduse 3/1985 eesmärki, milleks on alatiste töötajate – konkreetsemalt poliitilise mandaadiga ametnike – ametikoha säilimine ja õigus tõusta kõrgemale palgajärgule, arvestades, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ise, et on täiesti mõeldav tagada samasuguse mandaadiga tähtajalistele töötajatele õigus sellisele eripuhkusele, mille ajaks peatatakse töösuhe kuni mandaadi lõppemiseni, mil neile tagatakse võimalus naasta oma ametikohale, kui seda ametikohta ei ole vahepeal kaotatud või täidetud alatise ametnikuga.

(vt punktid 49–51 ja resolutsioon punkt 2)
Kohtuasi C‑463/16

Stadion Amsterdam CV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 77/388/EMÜ – Artikli 12 lõike 3 punkti a kolmas lõik – Vähendatud käibemaksumäär – H lisa 7. rühm – Kahest eraldiseisvast osast koosnev üks teenus – Vähendatud käibemaksumäära valikuline kohaldamine ühele neist osadest – Turistiekskursioon „World of Ajax“ – AFC Ajaxi muuseumi külastus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 18. jaanuari 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Liikmesriikide õigus kohaldada vähendatud käibemaksumäära teatud kaupade ja teenuste tarnete suhtes – Kahest eraldiseisvast osast koosnev üks teenus, millest üks on põhi- ja teine kõrvalteenus – Teenuse osad, mille suhtes kohaldatakse erinevaid määrasid juhul, kui neid osutatakse eraldi – Kohustus kohaldada ühte määra, mis määratakse kindlaks põhiteenuse alusel – Võimalus tuvastada iga eraldiseisva osa hind – Mõju puudumine

(Nõukogu direktiiv 77/388, muudetud direktiiviga 2001/4, artikli 12 lõike 3 punkt a)

Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuendat direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud nõukogu 19. jaanuari 2001. aasta direktiiviga 2001/4/EÜ) tuleb tõlgendada nii, et sellise kahest eraldiseisvast osast – millest üks on põhi- ja teine kõrvalteenus ning mille suhtes kohaldatakse juhul, kui neid osutatakse eraldi teenustena, erinevaid käibemaksumäärasid – koosneva ühe teenuse osutamist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb maksustada selle ühe teenuse suhtes kohaldatava ühe käibemaksumääraga, mis määratakse kindlaks teenuse põhiosa alusel, ja seda isegi juhul, kui on võimalik tuvastada teenuse iga osa hind koguhinnas, mida tarbija selle teenuse eest maksab.

(vt punkt 36 ja resolutsioon)
Arvestades et Üldkohtu kodukorra artikli 86 lõike 2 bulgaariakeelne versioon on kaheti mõistetav, sest erinevalt ingliskeelsest ja prantsuskeelsest versioonist ei kasuta bulgaariakeelne versioon mitte terminit „dokument“, vaid terminit „taotlus“, ei saa välistada, et selle kahetimõistetavuse tõttu jõudis bulgaaria keele menetluskeeleks valinud apellant seisukohale, et hagiavalduse muutmise taotlus, mis on esitatud suuliselt kohtuistungil, on vastuvõetav. Pealegi kanti see taotlus hiljem kohtuistungi protokolli, mis on Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõike 1 kohaselt autentne dokument.

Kui Üldkohus leiab, et niiviisi esitatud hagiavalduse muutmise taotlus ei vasta kodukorras sätestatud vorminõuetele, on ta kohustatud vähemalt teavitama apellanti tema veast ja andma talle võimaluse seda parandada.

Hagiavalduse muutmisele teatud vorminõuete esitamine on küll täiesti õigustatud, kuid sellised vorminõuded ei kehti nende endi pärast, vaid on ette nähtud selleks, et tagada võistlev kohtumenetlus ja korrakohane õigusemõistmine.

Selle kohta näevad Üldkohtu kodukorra artikli 86 lõiked 3 ja 4 ise ette, et teatud vorminõuete mittejärgimine muutmisavalduste esitamisel ei muuda viimaseid paratamatult vastuvõetamatuks.

(vt punktid 20–24)
Sellega seoses tuleb meenutada, et raamotsuse 2002/584 artikli 3 punkt 3 kohustab vahistamismäärust täitvat õigusasutust keelduma Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui isikut, kelle suhtes see määrus on tehtud, ei saa seoses tema vanusega „võtta vahistamismäärust täitva riigi õiguse alusel kriminaalvastutusele vahistamismääruse aluseks olevate tegude eest“. Raamotsuse 2002/584 artikli 3 punkti 3 sõnastusest tuleneb niisiis, et selles sättes ette nähtud täitmata jätmise alus ei puuduta alaealisi isikuid üldiselt, vaid viitab üksnes nendele, kes vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt ei ole veel jõudnud sellisesse ikka, et neid võiks võtta nende suhtes tehtud vahistamismääruse aluseks olevate tegude eest kriminaalvastutusele.

Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artikli 3 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus peab keelduma vaid selliste Euroopa vahistamismääruse subjektiks olevate alaealiste isikute üleandmisest, kes vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt ei ole veel jõudnud sellisesse ikka, et neid võiks võtta nende suhtes tehtud vahistamismääruse aluseks olevate tegude eest kriminaalvastutusele.

Raamotsuse 2002/584 (muudetud raamotsusega 2009/299) artikli 3 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et sellise alaealise isiku üleandmise küsimuse üle otsustamisel, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, peab vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus vaid kontrollima, kas asjaomane isik on jõudnud sellisesse ikka, et teda võib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis võtta selle vahistamismääruse aluseks olevate tegude eest kriminaalvastutusele, ega pea hindama, kas on täidetud täiendavad individuaalse hindamise tingimused, mis on selle liikmesriigi õiguses konkreetselt ette nähtud alaealise isiku suhtes sellistel asjaoludel kriminaalmenetluse alustamiseks või tema kriminaalkorras karistamiseks.

(vt punkt 62 ja resolutsiooni punkt 2)