ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikliga 31 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis samastavad aktsiate maksustatava võõrandamisega aktsiate vahetamise, mis toimub selles liikmesriigis asutatud äriühingu ja EMP lepingu osaliseks olevas kolmandas riigis asutatud äriühingu vahel, ehkki selline tehing oleks maksustamise seisukohast neutraalne, kui see puudutaks üksnes riigis või teistes liikmesriikides asutatud äriühinguid, tingimusel et selle liikmesriigi ja kõnealuse kolmanda riigi vahel on sõlmitud konventsioon vastastikuse haldusabi kohta maksuasjades, mis näeb ette siseriiklike ametiasutuste vahel teabe vahetamise, mis on sama tõhus kui direktiivis 77/799 liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese maksustamise valdkonnas ja direktiivis 2011/16 maksustamisalase halduskoostöö kohta ja direktiivi 77/799 kehtetuks tunnistamise kohta sätestatud mehhanism; viimast asjaolu peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Niisugusel juhul ei saa asjaomane liikmesriik tugineda vajadusele tagada tõhus maksujärelevalve, et õigustada kõnealust erinevat kohtlemist.

(vt punktid 38, 39 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi territooriumil asuv kolmanda riigi suursaatkond kujutab endast üksust selle sätte tähenduses, kui tegemist on viimase poolt lähetajariigi nimel sõlmitud töölepingut puudutava vaidlusega ja töötaja poolt täidetud ülesanded ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka. Siseriiklik kohus, kelle poole on vaidluse lahendamiseks pöördutud, peab selgitama töötaja ülesannete täpse iseloomu.

Nimelt ei takista rahvusvahelise tavaõiguse põhimõte riikide kohtuliku immuniteedi kohta määruse nr 44/2001 kohaldamist sellises vaidluses, kus töötaja taotleb kahju hüvitamist ning vaidlustab sellise töölepingu ülesütlemise, mille ta on sõlminud teatava riigiga, kui kohus, kelle poole pöörduti, leiab, et selle töötaja poolt täidetud ülesanded ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka või kui hagi ei kahjusta riigi huve tema turvalisuse valdkonnas. Eeltoodu alusel võib kohus, kelle poole on pöördutud sellises vaidluses, otsustada ka nii, et see vaidlus kuulub määruse nr 44/2001 esemelisse kohaldamisalasse.

(vt punktid 56, 57, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, muudetud direktiiviga 2006/138/EÜ, artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et füüsilise isiku teostatud puidutarned vääramatu jõu tekitatud tagajärgede korvamiseks kujutavad endast materiaalse vara kasutamist, mis tuleb kvalifitseerida „majandustegevuseks” selle sätte tähenduses, kui neid tarneid teostati kestva tulu saamise eesmärgil. Siseriikliku kohtu ülesanne on konkreetse juhtumi kõiki asjaolusid hinnates teha kindlaks, kas sellise materiaalse vara nagu metsa kasutamine on toimunud kestva tulu saamise eesmärgil.

Kui vara sobib vaid majanduslikult kasutamiseks, siis on see üldiselt piisav tõend selle kohta, et selle omanik kasutab seda majandustegevuseks ja järelikult kestva tulu saamise eesmärgil. Kui vara olemus võimaldab seda seevastu kasutada nii majanduslikul eesmärgil kui ka isiklikuks tarbeks, siis tuleb kontrollida kasutamise kõiki asjaolusid, et teha kindlaks, kas vara kasutatakse tõepoolest kestva tulu saamiseks. Viimati nimetatud juhul on asjaomase isiku poolt vara tegeliku kasutamise asjaolude ja ning vastava majandustegevuse tavapärase teostamise asjaolude vaheline võrdlus üks meetoditest, mille abil saab kontrollida, kas vastav tegevus toimub kestva tulu saamise eesmärgil. Kui asjaomane isik tegutseb aktiivselt metsamajandamise alal, kasutades samu meetodeid nagu need, mida kasutab tootja, ettevõtja või teenuste osutaja direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 teise lõigu tähenduses, siis tuleb asjaomane tegevus kvalifitseerida „majandustegevuseks” nimetatud sätte tähenduses.

Pealegi asjaolu, et asjaomaseid puidutarneid teostati vääramatu jõu tekitatud tagajärgede korvamiseks, ei vii iseenesest järelduseni, et neid tarneid teostati juhuti, mitte „kestva tulu saamise eesmärgil” direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 34–37, 40, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta artikli 23 lõike 1 viimases lauses toodud mõistet „võimalikud hinnalisad” tuleb tõlgendada nii, et see mõiste hõlmab lennureisiga seotud kulusid, mis tulenevad teenustest, nagu lennureisi tõrkekindlustus, mida osutab muu isik kui lennuettevõtja ja mille eest reisi vahendaja esitab tarbijale arve kogusummana koos lennupileti hinnaga.

Nimelt puudutab määruse nr 1008/2008 artikli 23 lõike 1 viimane lause võimalikke hinnalisasid, mis kaasnevad teenustega, mis lennuteenust ennast täiendades ei ole reisijate- või lastiveoks kohustuslikud ega vältimatud, nii et tarbija kas nõustub nendega või keeldub neist. Just sellepärast, et tarbija saab seda valikut teha, peavad need hinnalisad olema näidatud selgelt, läbipaistvalt ning üheselt mõistetaval viisil mis tahes broneerimisprotsessi alguses ning tarbijale peab jääma võimalus neid valida või mitte.

Lisaks ei ole selles sättes toodud kaitse andmisel oluline, et võimalik täiendav teenus ja sellega kaasnev hinnalisa pärineks asjaomaselt lennuettevõtjalt või viimasega seotud teenuseosutajalt, vaid et seda teenust ja selle hinda pakutaks seoses lennu enesega lennu broneerimise käigus.

(vt punktid 14, 18, 20 ja resolutsioon)
Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel loodud assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et Türgi päritolu töötaja pereliige, kes on mõne muu kolmanda riigi kui Türgi kodanik, võib vastuvõtvas liikmesriigis sellest sättest tulenevatele õigustele tugineda, kui kõik muud nimetatud sättes ette nähtud tingimused on täidetud.

(vt punkt 65 ja resolutsioon)
„Tasu eest rahvusvahelistel liinidel tegutsemist” kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 92/111/EMÜ, artikli 15 punkti 6 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka rahvusvahelisi tellimuslende ettevõtjate või üksikisikute vajadustele vastamiseks.

Kuuenda direktiivi 77/388, kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 92/111/EMÜ, artikli 15 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud maksuvabastust kohaldatakse ka õhusõiduki tarnimisel ettevõtjale, kes ise ei ole „tasu eest peamiselt rahvusvahelistel liinidel tegutsev lennuettevõtja” selle sätte tähenduses, kuid kes omandab nimetatud õhusõiduki eesmärgiga, et seda kasutaks eranditult selline ettevõtja.

Seda tõlgendust ei muuda asjaolu, et õhusõiduki omandaja laseb muu hulgas selle kasutamisega seotud kulud kanda füüsilisel isikul, kes on tema aktsionär ja kes kasutab seda õhusõidukit peamiselt iseenda ärilisteks ja/või isiklikeks vajadusteks, arvestades et lennuettevõtjal on võimalus seda õhusõidukit kasutada ka muude lendude jaoks.

Siseriikliku kohtu ülesanne on siiski kontrollida, kooskõlas siseriikliku õiguse tõendamisnormidega, niivõrd, kui see ei kahjusta ühenduse õiguse tõhusust, kas põhikohtuasjas on kuritarvituse koosseis täidetud. Nimelt ei saa liidu õigusnorme laiendada nii, et need kataksid ettevõtjate kuritarvitusega seotud tegevusi, st tehinguid, mida ei tehta tavapäraste majandustehingute raames, vaid üksnes eesmärgiga saada kuritarvituse läbi kasu liidu õigusega ettenähtud soodustustest.

(vt punktid 57, 62, 65, 66, resolutsiooni punktid 2 ja 3)
EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis annavad kohalikele ametiasutustele ulatusliku kaalutlusõiguse, mis lubab neil „riigi ja asjaomase haldusüksuse elanike huvide olulise kahjustamise” põhjendusel keelduda loa andmisest avada kasiino, mängu- või bingosaal tingimusel, et nende eesmärk on tegelikult vähendada hasartmängu võimalusi ja piirata selle valdkonna tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt või tagada avalik kord ning tingimusel, et pädevad ametiasutused teostavad oma kaalutlusõigust läbipaistvalt, nii et see võimaldab kontrollida loamenetluse erapooletust, mille kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne.

(vt punkt 48 ja resolutsioon)
Väärtpaberite valitsemise teenus, mille korral maksukohustuslane otsustab tasu eest omal äranägemisel väärtpaberite ostu ja müügi üle ja viib need otsused täide väärtpaberite ostmise ja müümise teel, koosneb kahest osast, mis on omavahel sedavõrd tihedalt seotud, et moodustavad objektiivselt ühe majandustehingu.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi artikli 135 lõike 1 punkte f või g tuleb tõlgendada nii, et väärtpaberite valitsemise teenus ei ole selle sätte kohaselt käibemaksust vabastatud.

Direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punktis g sätestatud maksuvabastus puudutab neid tehinguid, mis on avatud investeerimisfondide tegevusele omased. Täpsemalt öeldes on tegu ühisfondidega, milles investeeringud on jagatud ja jaotatud hulga väärtpaberite peale, mida saab tõhusalt hallata optimaalsete tulemuste saavutamiseks ja milles üksikud investeeringud võivad olla küllaltki tagasihoidlikud. Sellised fondid haldavad oma investeeringuid enda nimel ja arvel, samas kui iga investorist klient omab fondist osa, kuid mitte fondi investeeringuid kui selliseid. Seevastu väärtpaberite valitsemise teenus puudutab üldiselt ühe isiku varasid, millel peab olema suhteliselt kõrge koguväärtus selleks, et nendega kasumlikult kaubelda. Portfellihaldur ostab ja müüb investeeringuid investorist kliendi nimel ja arvel, kellele jääb siiski individuaalsete väärtpaberite omandiõigus kogu lepingu kestuse ajaks ja selle lõppedes.

Mis puudutab direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punkti f kohaldamisala, siis aktsiatega ja muude väärtpaberitega seotud tehingud on väärtpaberiturutehingud ning väärtpaberitega kauplemisega kaasnevad toimingud, mis muudavad poolte õiguslikku- ja finantsolukorda. Mõiste „väärtpaberitega seotud tehingud” selle sätte mõttes puudutab seega tehinguid, mis võivad luua, muuta või lõpetada poolte väärtpaberitega seotud õigusi ja kohustusi. Väärtpaberite valitsemise teenus koosneb peamiselt kahest osast, nimelt ühelt poolt kliendi vara analüüsist ja järelevalvest ja teiselt poolt konkreetsemalt väärtpaberite ostmise ja müümise teenusest. Analüüsimis- ja järelevalveteenuste puhul ei ole tingimata vaja selliste tehingute täideviimist, mis loovad, muudavad või lõpetavad poolte õigusi ja kohustusi seoses väärtpaberitega. Tulenevalt asjaolust, et nimetatud teenust saab käibemaksuga maksustamise mõttes käsitada üksnes ühtse teenusena, ei saa see kuuluda direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punkti f kohaldamisalasse.

(vt punktid 31, 33, 34, 36–39, 43, 46, resolutsiooni punkt 2)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas, mida on muudetud direktiiviga 98/80, artikli 11 A osa lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et bingopiletite müügi puhul ei sisalda käibemaksuga maksustatav summa nende piletite hinna seda osa, mis on seaduses kindlaks määratud ning mis on ette nähtud mängijatele võitudena väljamaksmiseks.

Kuna piletihinna osa, mis tuleb mängijatele võitudena välja maksta, on eelnevalt kindlaks määratud ning kohustuslik, ei saa seda lugeda vastutasuks, mille mängukorraldaja sai osutatud teenuse eest ning mis on maksustatavaks summaks.

(vt punktid 25, 28, 33 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas oleva kombineeritud nomenklatuuri (redaktsioonides, mis tulenevad järjestikku määrustest, millega muudetakse määruse nr 2658/87 I lisa: määrus nr 1789/2003, määrus nr 1810/2004, määrus nr 1719/2005 ja määrus nr 1549/2006) tuleb tõlgendada nii, et pooljuhtplaatide poleerpingile mõeldud lihvimisklotsid –, mis iseenesest kuuluvad tariifirubriiki 8464 (või alates 1. jaanuar 2007 määruse nr 1549/2006 jõustumisest rubriiki 8486) –, mida imporditakse sellest masinast eraldi, mis esinevad selliste ketaste vormis, mille keskel on auk, mis koosnevad kõvast polüuretaani kihist, polüuretaani vahu kihist, liimikihist ja plastist valmistatud kaitsekihist, mis ei sisalda ühtegi metallosa ega ühtegi abrasiivainet, mida kasutatakse wafer ’ite lihvimiseks abrasiivse vedeliku abil, ning mis tuleb nende kulumise määrast sõltuvalt teatud aja tagant välja vahetada, kuuluvad alamrubriiki 39 199 010 kui plastist isekleepuvad lamevormid, mis ei ole ristküliku- või ruudukujulised.

Neid lihvimisklotse ei saa käsitada pooljuhtplaatide poleerpingi „osade” või „tarvikutena” ning seega ei saa neid klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8466 (ega alates määruse nr 1549/2006 jõustumisest kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8486), kuna esiteks ei ole lihvimisklotsid nende plaatide poleerpingi tööks hädavajalikud, ja teiseks ei võimalda need lihvimisklotsid kohandada seda masinat konkreetseks tööks, masina poolt tehtavate tööde ringi laiendamiseks ega masina põhifunktsiooni suhtes abistava operatsiooni sooritamiseks. See, kui kaup on mõeldud üksnes konkreetset tüüpi masina jaoks, ega asjaolu, et masin võidakse juba tarnida selle kaubaga varustatuna, ei ole olulised andmed nimetatud kauba käsitamiseks „osa” või „tarvikuna”.

(vt punktid 35, 37–40 ja resolutsioon)
Määruse nr 918/83 (millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem; määrusega nr 1315/88 muudetud redaktsioonis) artikli 112 lõike 1 punkti a, määruse nr 1186/2009 (millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem) artikli 107 lõike 1 punkti a, direktiivi 83/181 (direktiivi 77/388 artikli 14 lõike 1 punkti d rakendusala määratluse kohta seoses teatavate kaupade käibemaksuvabastusega nende lõplikul importimisel; direktiiviga 88/331 muudetud redaktsioonis) artikli 84 lõike 1 punkti a ja direktiivi 2009/132 (direktiivi 2006/112 artikli 143 punktide b ja c rakendusala määratluse kohta seoses teatavate kaupade käibemaksuvabastusega nende lõplikul importimisel) artikli 84 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et neid ei kohaldata veduritele.

Mis puutub raudtee- ja maanteetranspordi võimalikku erinevasse kohtlemisse, siis erinevad transpordiliigid ei ole enamasti omavahel vahetatavad ja nendes transpordivaldkondades tegutsevate ettevõtjate seisund ei ole seega võrreldav. Arvestades liidu seadusandja eesmärki eespool viidatud sätete vastuvõtmisel – milleks on esiteks lihtsustada isikutel liidu välispiiri ületamist ja teiseks vähendada tolli- ja maksukontrolli, mille pädevad asutused peavad läbi viima – ei ole vedurid maanteesõidukitega võrreldavas olukorras. Sellest järeldub, et võrdse kohtlemise põhimõte ei kohusta tõlgendama käsitletavaid sätteid nii, et neid kohaldatakse ka veduritele.

(vt punktid 36, 37, 46–49 ja resolutsioon)
Mõistet „tegutsemise koht” peab määruse nr 1408/71 määrusega nr 1606/98 muudetud redaktsioonis) artiklite 13 jj kohaldamisel käsitama nii, et see kuulub mitte liikmesriikide õigusesse, vaid liidu õigusesse, ning seetõttu on selle tõlgendamine Euroopa Kohtu pädevuses. Kuna liidu õiguses on nende terminite tähendus ja ulatus määratlemata, siis tuleb selle mõiste tõlgendamisel nende tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel lähtuda nende tavakeele tähendusest, võttes arvesse terminite kasutamise konteksti ja nende sätete eesmärke, mille osaks nad on. Sellega seoses tuleb mõistet „tegutsemise koht” vastavalt kasutatud terminite põhitähendusele mõista kui kohta, mis tähistab seda kohta, kus asjaomane isik konkreetselt teostab selle tegevusega seotud toiminguid.

(vt punktid 52, 53, 56 ja 57)
Direktiivi 2003/9/EÜ (millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded) tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kellele on esitatud varjupaigataotlus, on kohustatud tagama kõnesoleva direktiiviga kehtestatud varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumtingimused ka niisugusele varjupaigataotlejale, kelle osas ta otsustab paluda määruse nr 343/2003 (millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest) alusel teiselt liikmesriigilt, et viimane võtaks varjupaigataotleja vastu või tagasi kui varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik.

Vastavalt direktiivi 2003/9 artiklile 3, mis määratleb selle direktiivi kohaldamisala, kohaldatakse direktiivi kõikide kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute suhtes, kes esitavad liikmesriigi piiril või territooriumil varjupaigataotluse ja kellel on lubatud viibida varjupaigataotlejatena sellel territooriumil.

Mis puudutab esimest direktiivi kohaldamise tingimust, siis algab ajavahemik, mille jooksul tuleb varjupaigataotlejatele tagada materiaalsed vastuvõtutingimused, siis, kui varjupaigataotleja esitab varjupaigataotluse. Selles direktiivis ei ole ühtegi sätet, mis annaks mõista, et varjupaigataotlus loetakse esitatuks vaid siis, kui see on esitatud selle taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi ametiasutustele.

Mis puudutab teist direktiivi 2003/9 kohaldamise tingimust, siis tuleneb direktiivi 2005/85, liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta artikli 7 lõikest 1 varjupaigataotlejatele õigus jääda taotluse läbivaatamise menetluse ajaks liikmesriiki. Nimelt tuleb väljendit „jääda liikmesriiki” direktiivi 2005/85 artikli 2 punkti k järgi mõista mitte üksnes varjupaigataotlust läbivaatava, vaid ka varjupaigataotluse esitamise liikmesriigi territooriumile jäämisena. Seega on varjupaigataotlejatel õigus jääda mitte üksnes varjupaigataotlust läbivaatava, vaid ka varjupaigataotluse esitamise liikmesriigi territooriumile, nagu nõuab direktiivi 2003/9 artikli 3 lõige 1.

Niisugust tõlgendust ei kummuta direktiivi 2005/85 põhjendus 29, mis viitab üksnes asjaolule, et selle direktiiviga liikmesriigis pagulasseisundi omistamiseks ja äravõtmiseks kehtestatud menetlused erinevad menetlustest, mis on määrusega nr 343/2003 varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks kehtestatud.

(vt punktid 37, 39, 40, 46–50 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et kinnisasja üürileandmine ja sellega seotud teenuste osutamine nagu veevarustus, kogu hoone kütmine, ehitise ja selle juurde kuuluvate seadmete remont, üldruumide koristamine ning hoone valve, võivad endast kujutada ühte tehingut käibemaksu mõttes. Üürilepingus üürileandjale antud õigus lõpetada leping juhul, kui üürnik ei tasu üürimakseid, toetab käsitlust, mille kohaselt on tegemist ühe tehinguga, kuigi see ei ole tingimata niisuguse tehingu olemasolu hindamisel määrav. Seevastu asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all olevaid teenuseid võib põhimõtteliselt osutada kolmas isik, ei luba asuda seisukohale, et need teenused ei või põhikohtuasja asjaoludel endast kujutada ühte tehingut. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on, lähtudes käesolevas kohtuotsuses Euroopa Kohtu antud tõlgendamissuunistest ja võttes arvesse nimetatud kohtuasja konkreetseid asjaolusid, teha kindlaks, kas kõnealused teenused on omavahel sedavõrd seotud, et neid tuleb pidada üheks kinnisasja üürileandmise tehinguks.

(vt punktid 8, 28 ja resolutsioon)
Asjaoludel, kus esiteks õigus kaupa omanikuna käsutada on nimetatud liikmesriigi territooriumil läinud üle teises liikmesriigis asutatud soetajale, kellel on tehingu tegemise hetkel selles liikmesriigis käibemaksukohustuslasena registreerimise number ja kes vastutab nimetatud kauba veo eest selle sihtkohta, ja teiseks müüja tagab, et välisriigis registreeritud veokid laadivad kauba peale temale kuuluvas laos ja tal on CMR-saatekirjad (rahvusvaheline kaupade autoveolepingu konventsioon), mille soetaja on talle saatnud sihtliikmesriigist tõendina selle kohta, et kaup on veetud väljapoole müüja asukoha liikmesriiki, tuleb nõukogu direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud direktiiviga 2010/88) artikli 138 lõiget 1 tõlgendada nii, et nimetatud sättega ei ole vastuolus see, kui põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel ei anta müüjale ühendusesisese tarnega seoses õigust maksuvabastusele, kui objektiivselt on tõendatud, et viimane ei täitnud tõendamise osas ette nähtud kohustusi või kui ta teadis või oleks pidanud teadma, et tema tehtud tehing on seotud soetaja poolt toime pandud pettusega ja kui ta ei ole võtnud kõiki võimalikke asjakohaseid meetmeid, et vältida enda osalemist nimetatud pettuses.

(vt punktid 28, 55 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidu õiguskorras on advokaadi rolli käsitus, mis tuleneb liikmesriikide ühistest õiguslikest tavadest ja millel rajaneb Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 19, selline, et advokaati peetakse õigusemõistmise kaastöötajaks, kes peab täiesti sõltumatult ja õigusemõistmise kõrgematest huvidest lähtudes osutama õigusabi, mida klient vajab. Advokaadi sõltumatuse nõue eeldab, aga igasuguse töösuhte puudumist advokaadi ja tema kliendi vahel. Advokaadi sõltumatuse mõiste määratletud, mitte ainult positiivselt, st kutsedistsipliini nõuetele viidates, vaid ka negatiivselt, st töösuhte puudumise kaudu.

See arutluskäik on samavõrra kohaldatav niisuguse olukorra suhtes, kus õigusnõustajad on töösuhtes üksusega, mis on nende esindatava menetluspoolega seotud. Õigusnõustajate töösuhe niisuguse üksusega võib ka siis, kui viimane on formaalselt esindatava poolest eraldiseisev, mõjutada nende õigusnõustajate sõltumatust, kuna üksuse huvid ühtivad suures osas esindatava poole omadega. Nimelt eksisteerib oht, et nende õigusnõustajate professionaalset arvamust võib – vähemalt osaliselt – mõjutada nende ametialane keskkond.

(vt punktid 23–25)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada selliselt, et juhul, kui äriühing viib oma asukoha üle teise liikmesriiki, on selle sättega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on võimalik kapitalimaksu vähendamise õigust saada tingimusel, et maksukohustuslane jääb järgmise viie maksustamisaasta jooksul selles liikmesriigis kapitalimaksu kohustuslaseks.

Sellist asutamisvabaduse piirangut ei saa õigustada liikmesriikide maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse tagamise vajadusega. Nimelt ei taga see, kui äriühingult võetakse talle varem antud kapitalimaksu vähendamise õigus ja talt nõutakse selle maksu tasumist kohe pärast registrijärgse asukoha üleviimist muusse liikmesriiki, et selle liikmesriigi maksustamispädevust ega asjaomaste liikmesriikide maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotust, kuna juba maksusoodustuse äravõtmise kord eeldab, et liikmesriik oli varem nõustunud seda maksusoodustust andma ja järelikult lubanud residendist maksukohustuslastel kapitalimaksu vähendada, kui siseriiklikes õigusnormides kehtestatud tingimused on täidetud.

Pealegi ei saa kõnealust piirangut õigustada liikmesriigi maksusüsteemi ühtsuse tagamise vajadusega, kuna esiteks sellisele äriühingule kapitalimaksu vähendamise õiguse andmise, kes on täitnud siseriiklikes õigusnormides sätestatud tingimused, ja teiseks nende õigusnormidega taotletavate eesmärkide, milleks on eeskätt tasakaalustada see maksusoodustus täiendava ettevõtte tulumaksu ja viie aasta jooksul saadud tegevuskasumilt tasumisele kuuluva ettevõtlusmaksuga, vahel puudub otsene seos.

(vt punktid 44–46, 48, 52 ja resolutsioon)
Määruse nr 918/83, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem, artiklit 2 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et imporditollimaksuvabalt võib kolmandast riigist Euroopa Liidu tolliterritooriumile importida eramootorsõiduki siis, kui importija on tegelikult asunud alaliselt elama Euroopa Liidu territooriumile, millise tingimuse täitmist peab kontrollima liikmesriigi kohus. Mootorsõidukit, mida tasuta kasutab selle importija pereliige, ehk isik, kes elab importijaga koos või on peamiselt tema ülalpidamisel – millise tingimuse täitmist peab kontrollima liikmesriigi kohus –, käsitatakse importija majapidamisvajaduste rahuldamiseks ettenähtuna ja sellise kasutamise tõttu ei minetata õigust asjaomasele maksuvabastusele.

(vt punkt 39 ja resolutsioon)