ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Seaduse, mis käsitleb menetlust perekonnaasjades ja hagita menetlust (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit; edaspidi „FamFG“), §‑s 107 „Abieluasjades tehtud välisriigi kohtuotsuste tunnustamine“ on ette nähtud järgmine: „(1) Välisriigis tehtud kohtuotsuseid, millega tuvastatakse abielu tühisus, tunnistatakse abielu kehtetuks […] või abielu lahutatakse, tunnustatakse ainult siis, kui liidumaa kohus on tuvastanud, et tunnustamise tingimused on täidetud. Kui selle riigi kohus või ametiasutus, mille kodanikud mõlemad abikaasad otsuse tegemise kuupäeval olid, on teinud otsuse, ei sõltu tunnustamine liidumaa kohtu tuvastavast otsusest. (2) Pädevus on sellel liidumaa kohtul, kus üks abikaasadest alaliselt elab. […] (3) Liidumaade valitsused võivad delegeerida määrusega käesolevas sättes antud pädevuse liidumaade kohtutele – ühele või mitmele Oberlandesgerichti presidendile […] (4) Otsus tehakse taotluse alusel. Taotluse võib esitada igaüks, kes tõendab tunnustamiseks põhjendatud huvi olemasolu. (5) Kui liidumaa kohus jätab taotluse rahuldamata, võib taotluse esitaja paluda, et Oberlandesgericht teeks otsuse. (6) Kui liidumaa kohus tuvastab, et tunnustamise tingimused on täidetud, võib abikaasa, kes taotlust ei esitanud, paluda, et Oberlandesgericht teeks otsuse. Liidumaa kohtu otsus jõustub taotluse esitajatele kättetoimetamisest. Liidumaa kohus võib oma otsuses siiski otsustada, et otsus jõustub tema poolt määratud tähtaja jooksul. (7) Pädev on selle Oberlandesgerichti tsiviilkolleegium, kelle tööpiirkonnas liidumaa kohus asub. Kohtuotsuse tegemise taotlusel ei ole peatavat toimet. Neljanda ja viienda jao sätteid, § 14 lõikeid 1 ja 2 ning § 48 lõiget 2 kohaldatakse mutatis mutandis. (8) Eelnevaid sätteid kohaldatakse mutatis mutandis juhul, kui palutakse tuvastada, et tunnustamise tingimused ei ole enam täidetud. (9) Tunnustamise tingimuste täitmist või mittetäitmist tuvastav otsus on kohtutele ja haldusasutustele siduv. […]“
52

Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul on küsimus, kas õiguslike olukordade selguse ja kindluse nõue on täidetud, siis tuleb märkida, et õiguskindluse põhimõte, mille osa on õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, nõuab esiteks, et õiguslik regulatsioon oleks selge ja täpne ning teiseks, et õigussubjektid saaksid selle kohaldamist ette näha (9. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus, Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, punkt 28).
33

Komisjon esitas 27. veebruaril 2015 täiendava põhjendatud arvamuse, milles ta jõudis järeldusele, et Poola Vabariik on rikkunud direktiivi 2008/50 artikli 13 lõikest 1, XI lisast ja artikli 22 lõikest 3 tulenevaid kohustusi esiteks seeläbi, et aastatel 2007–2013 ja ka hiljem ei peetud 35 piirkonnas kinni PM10-osakeste sisaldusele kohaldatavatest päevastest piirtasemetest ning ei peetud 9 piirkonnas kinni PM10 kontsentratsioonile kohaldatavatest aastastest piirtasemetest ja teiseks seeläbi, et need päevased piirtasemed olid ületatud 3 piirkonnas ajavahemikus 1. jaanuar 2010–10. juuni 2011 ja ühes piirkonnas ajavahemikus 1. jaanuar 2011–10. juuni 2011. Lisaks leidis komisjon, et Poola Vabariik on rikkunud selle direktiivi artikli 23 lõike 1 teist lõiku ja XV lisa A jagu sellega, et jättis võtmata meetmed, mis oleksid võimaldanud, et ajavahemik, mille jooksul PM10-osakeste sisaldusele kohaldatavad piirtasemed on ületatud, oleks võimalikult lühike, ja sellega, et direktiivis esinevad kohustused on Poola õigusesse ebaõigesti üle võetud.
57

Selles osas vastab tõele, et nagu Euroopa Kohus on juba rõhutanud, peavad liikmesriigid vastavalt otsuse 2011/278 artikli 7 lõikele 7 koostoimes nimetatud otsuse põhjendusega 15 tagama, et käitajatelt kogutud andmed, mida on lubatud heitkoguse ühikute tasuta eraldamisel kasutatud, on täielikud, järjepidevad ning võimalikult täpsed (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus, E.ON Kraftwerke, C‑461/15, EU:C:2016:648, punktid 27 ja 37).
8

Määruse nr 2658/87 artikli 9 lõike 1 punkti a alusel vastu võetud määruse 2015/221 lisas on toodud tabeli esimeses veerus kirjeldatud kaubad klassifitseeritud teises veerus toodud vastava KN‑koodi alla vastavalt selle tabeli kolmandas veerus esitatud põhjendustele. See lisa on sõnastatud nii: „Kauba kirjeldus Klassifikatsioon ([KN]‑kood) Põhjendus (1) (2) (3) Uus neljarattaveoga tööauto survesüütega sisepõlemis-kolbmootoriga (diisel) silindrimahuga 720 cm3, tühimassiga (k.a vedelikud) umbes 630 kg, piduriteta pukseerimisvõimega 750 kg ja mõõtmetega umbes 300×160 cm. Sõidukil on kahe istmega (sh juhiiste) avatud kabiin, mis on täies ulatuses ümbritsetud kaitseraamiga ümbermineku puhuks, tugevast terasraamist laadimispind tugeva lamedapõhjalise, manuaalselt kallutatava kastiga, mahutavusega 0,4 m3 e umbes 400 kg. Sõidukil on kõrge kliirens (27 cm) ja teljevahe 198 cm. Sõidukil on raskel pinnasel liikumise maastikurehvid, märg-ketaspidurid ning haakeseade ja esihaagis. Sõiduki kiirus on kuni 25 km/h ja sellel on suur pidurdusvõime. Sõiduk on kavandatud liikumiseks väljaspool teid, eelkõige väga ebatasasel maastikul. Sõiduk esitatakse tollile kui seade, millel on palju kasutusvõimalusi, näiteks haagiste lükkamine ja vedamine, loomade ümberpaigutamine ning taimede, kastide, vee ja seadmete transportimine, varustuse vedu ning loomadele sööda vedamine. 8704 21 91 Klassifikatsioon määratakse kindlaks [KNi] klassifitseerimise üldreeglitega 1 ja 6 ning [KN]‑koodide 8704, 8704 21 ja 8704 21 91 sõnastusega. Sõiduk on kavandatud mitmeotstarbelise sõidukina, mida saab kasutada mitmesugusteks toiminguteks eri keskkondades. Sõidukil on rubriiki 8704 kuuluvate kaubaveoks ette nähtud mootorsõidukite objektiivsed omadused. (vt ka HSi klassifitseerimise arvamused 8704 31/3 ja 8704 90/1). Sõiduk ei ole kallurauto kasutamiseks väljaspool teedevõrku. See ei ole vastupidava konstruktsiooniga kas isekallutava või avatava põhjaga kastiga transpordivahend, mis on konstrueeritud kaevandatud või teiste materjalide veoks (vt ka HSi selgitavad märkused, rubriik 8704, kuues lõik, punkt 1). Seetõttu ei või toodet klassifitseerida alamrubriiki 8704 10. Seega tuleb sõiduk klassifitseerida [KN]‑koodi 8704 21 91 alla kui uus mootorsõiduk, mis on ette nähtud kaubaveoks.“
118

Käesolevas kohtuasjas osutavad kõik õiguslikud ja faktilised asjaolud – mis on viinud hinnanguni, et liikmesriigi kohustusi on rikutud, ja eeskätt tõsiasi, et on juba kuulutatud teisi kohtuotsuseid lisaks 24. juuni 2004. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Kreeka (C‑119/02, ei avaldata, EU:C:2004:385), nimelt 7. veebruari 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑517/11, ei avaldata, EU:C:2013:66) ja 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑167/14, ei avaldata, EU:C:2015:684), milles on tuvastatud Kreeka Vabariigi kohustuste rikkumine asulareovee puhastamise valdkonnas – sellele, et tulevikus toimuvate analoogsete liidu õiguse rikkumiste vältimiseks tuleb võtta hoiatav meede, näiteks mõista välja põhisumma (vt analoogia alusel 22. juuni 2016. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Portugal, C‑557/14, EU:C:2016:471, punkt 93).
21

Nendel asjaoludel otsustas Bundesfinanzgericht (föderaalne maksukohus, Austria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas põhikohtuasjaga sarnastel juhtudel, – kus maksukohustuslasel X1 on liikmesriigis A ladustatud kaup ja X1 müüs selle kauba maksukohustuslasele X2 ning X2 andis X1-le teada kavatsusest vedada see kaup liikmesriiki B, kusjuures X2 kasutas X1‑ga suhtlemisel käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit, mille oli väljastanud liikmesriik B, – ja X2 müüs selle kauba edasi X3-le ning X2 sõlmis X3-ga kokkuleppe, et X3 korraldab või teostab asjaomaste kaupade veo liikmesriigist A liikmesriiki B, ning X3 korraldas või teostas kauba veo liikmesriigist A liikmesriiki B ja X3 võis juba liikmesriigis A käsutada seda kaupa nagu omanik, – kuid X2 ei teatanud X1-le, et ta müüs kauba edasi juba enne seda, kui kaup lahkus liikmesriigist A, – ja X1 ei võinud ka teada, et mitte X2 ei korralda ega teosta kauba vedu liikmesriigist A liikmesriiki B, tuleb liidu õigust tõlgendada nii, et koht, kus X1 tarnis kauba X2-le, määratakse kindlaks käibemaksudirektiivi artikli 32 esimese lõigu põhjal, mistõttu on asjaomane kaubatarne, mille X1 tegi X2-le, ühendusesisene tarne (see tähendab, et vedu tuleb seostada selle tarnega)? 2. Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt, siis kas liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et X3 võib sellegipoolest sisendkäibemaksuna maha arvata liikmesriigi B käibemaksusumma, mille X2 talle esitatud arvetele märkis, kui X3 kasutab soetatud kaupa seoses liikmesriigis B maksustatavate tehingutega ja X3‑le ei saa ette heita sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse kuritarvitamist? 3. Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt ja kui X1 saab tagantjärele teada, et X3 korraldas veo ja sai juba liikmesriigis A käsutada kaupa omanikuna, siis kas liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et kaubatarne, mille X1 tegi X2‑le, tagasiulatuvalt kaotab ühendusesisese tarne iseloomu (et see tuleb seega tagasiulatuvalt kvalifitseerida veoks, mida ei saa seostada selle tarnega)?“
26

Sellest tuleneb eelkõige, et see, kas kaebuse esitamine on fakultatiivne või kohustuslik, ei mõjuta asjaolu, et eelnev haldusmenetlus on kohtueelne õiguskaitsevahend. Nimelt, nagu täheldas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 42 parlamendi argumendi kohta, et parlamendi administratsioonile ei ole vastamistähtaega ette nähtud – kuigi niisugune tähtaeg on kehtestatud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjades ette nähtud kaebuste puhul –, piisab, kui märkida, et see tähtaeg kujutab endast vajalikku tagatist kohustuslikult esitatava kaebuse korral, et vältida olukorda, kus vaidlustaja esitab administratsiooni tegevusetuse tõttu kohtule hagi hilinemisega või selle esitamine muutub talle lausa võimatuks. Kuid niisuguse tähtaja puudumine fakultatiivse haldusmenetluse puhul ei saa piirata kohtusse pöördumise võimalust, sest vaidlustajal on iga hetk võimalus kohtueelse haldusmenetluse jätkamisest loobuda ja esitada hagi kohtule.
12

Belgia Kuningriik leidis, et hagi on vastuvõetav. Sisuliselt väitis ta muu hulgas 31. märtsi 1971. aasta kohtuotsusele komisjon vs. nõukogu, nn AETRi kohtuotsus (22/70, EU:C:1971:32) ja 13. detsembri 1989. aasta kohtuotsusele Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646) ning tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttele tuginedes, et vaidlusaluse soovituse üle peab olema võimalik teostada kohtulikku kontrolli. Esiteks leidis ta, et sellel soovitusel on „negatiivsed õiguslikud tagajärjed“, sest nagu nähtub hagi esimesest, kolmandast ja neljandast väitest, rikutakse sellega liidu õiguse aluspõhimõtteid, see tähendab pädevuse andmise põhimõtet ja kohustust teha lojaalset koostööd nii liidu institutsioonide vahel kui ka liidu institutsioonide ja liikmesriikide vahel. Teiseks juhtis ta hagi põhistamiseks esitatud teise ja viienda väite raames tähelepanu sellele, et vaidlusalune soovitus võeti vastu tulenevalt tahtest ühtlustada ELTL artikli 49 ja ELTL artikli 56 sätete kohaldamist hasartmängude valdkonnas ning see kujutab endast tegelikult varjatud direktiivi; asjaolu, mille kontrollimine on tema hinnangul liidu kohtute ülesanne. Ta lisas, et vaidlusalusel soovitusel on kaudsed õiguslikud tagajärjed, sest esiteks on liikmesriikidel lojaalse koostöö kohustuse tõttu kohustus rakendada asjakohaseid meetmeid soovituse järgmiseks ning teiseks peavad liikmesriikide kohtud seda soovitust arvesse võtma.
59

Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud Euroopa Kohus, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
82

Eelotsusetaotlusest nähtub, et määruse 2015/751 artikli 1 lõike 5 ja artikli 2 punkti 18 kehtivus on põhikohtuasjas vaidlustatud seetõttu, et nende sätete puhul on väidetavalt tehtud ilmne hindamisviga. Nimelt näevad need väidetavalt ette, et ühelt poolt kaubamärgi kooskasutuse partneri või agendi ja teiselt poolt kolme osapoolega maksekaardisüsteemi vahel sõlmitud lepingu raames ei ole nõutav, et see partner või agent oleks seotud kolme osapoolega maksekaardisüsteemi väljastamistegevusega, et seda süsteemi käsitada nelja osapoolega maksekaardisüsteemina.
61

Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a ja määruse nr 574/72 artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui selle liikmesriigi asutus, kuhu töötajad on lähetatud, on esitanud tõendid E 101 välja andnud asutusele taotluse need tõendid ümber hinnata ja tagasi võtta, arvestades tõendeid, mis koguti kohtumenetluses, mis võimaldas tuvastada, et tõendid E 101 on saadud pettuse teel või neid kasutatakse pettuslikult, ja kui need välja andnud asutus ei võta kohtumenetluses kogutud tõendeid tõendite E 101 väljaandmise põhjendatuse uuesti hindamisel arvesse, võib liikmesriigi kohus menetluses, mis on algatatud isikute suhtes, keda süüdistatakse pettusega saadud tõendeid omavate lähetatud töötajate kasutamises, need tõendid jätta arvesse võtmata, kui ta tuvastab kogutud tõendite alusel ja järgides kohtualustele isikutele jäävaid tagatisi, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtumõistmisele, pettuse toimepanemise.
10

Direktiivi artiklis 4 on ette nähtud: „1. Liikmesriigid võivad pidada taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik andmed, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid andmeid. 2. Lõikes 1 osutatud andmed on taotleja avaldused ning kõik taotleja käsutuses olevad dokumendid taotleja vanuse, tausta, sealhulgas asjaomaste sugulaste tausta, isiku, kodakondsus(t)e, varasema elukohariigi/-riikide ja aadressi, varasemate varjupaigataotluste ja reisimarsruutide kohta, reisidokumendid ning rahvusvahelise kaitse taotlemise põhjused. 3. Rahvusvahelise kaitse taotlus vaadatakse läbi individuaalselt ning selle käigus arvestatakse järgmist: a) kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal, sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis; b) taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejat on taga kiusatud või talle on tekitatud suurt kahju või teda võidakse taga kiusata või talle tekitada suurt kahju; c) taotleja individuaalne seisund ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud teod võiksid taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes osutuda tagakiusamiseks või tekitada suurt kahju; d) kas taotleja tegevus pärast päritoluriigist lahkumist oli seotud rahvusvahelise kaitse taotlemiseks vajalike tingimuste loomise ainu- või põhieesmärgiga, et hinnata, kas kõnealune tegevus põhjustaks nimetatud riiki tagasipöördumisel taotleja tagakiusamist või talle suure kahju tekitamist; e) kas on võimalik mõistlikult eeldada, et taotleja annab ennast mõne teise riigi kaitse alla, mille kodakondsusele tal on õigus. […] 5. Kui liikmesriigid kohaldavad põhimõtet, mille kohaselt on taotleja kohustatud põhjendama rahvusvahelise kaitse taotlust, ja kui taotleja avalduste üksikasju ei toeta dokumentaalsed või muud tõendid, ei vaja need üksikasjad kinnitamist, kui on täidetud järgmised tingimused: a) taotleja on teinud märkimisväärseid jõupingutusi oma taotluse põhjendamiseks; b) kõik taotleja käsutuses olevad asjaomased dokumendid on esitatud ja on antud rahuldav selgitus muude asjaomaste dokumentide võimaliku puudumise kohta; c) taotleja avaldused on osutunud loogiliseks ja usutavaks ning need ei ole vastuolus taotleja juhtumiga seotud olemasoleva konkreetse ja üldise teabega; d) taotleja on taotlenud rahvusvahelist kaitset niipea kui võimalik, välja arvatud juhul, kui taotleja suudab esitada mõjuva põhjuse, miks ta seda ei teinud, ning e) taotleja üldine usaldusväärsus on kindlaks tehtud.“
45

Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et selline hagi, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja mille ese on kontrollida, kas tasu, mille äriühingu põhiaktsionär peab maksma selle äriühingu vähemusaktsionäridele nende aktsiate kohustusliku ülekandmise eest kõnealusele põhiaktsionärile, on mõistlik, allub erandliku kohtualluvuse järgi selle liikmesriigi kohtutele, mille territooriumil see äriühing on asutatud.
67

Selles osas on Euroopa Kohus määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande kohta otsustanud, et teenuse osutamise kohtade paljususe korral mitme liikmesriigi territooriumil tuleb põhimõtteliselt käsitada kohustuse täitmise kohana kohta, mille puhul lepingu ja pädeva kohtu vaheline seos on kõige tihedam; see seos on üldjuhul kõige tihedam peamise teenuse osutamise kohas (vt selle kohta 9. juuli 2009. aasta kohtuotsus, Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, punktid 35–38, ja 11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punkt 33). See viimane koht tuleb võimaluse piires tuletada lepingust endast (11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punkt 38).
17

Seega tuleb kontrollida, kas töötajate vaba liikumist käsitlevad aluslepingu sätted on kohaldatavad sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Kui see on nii, siis tuleb esiteks kindlaks teha, kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast töötajate vaba liikumise takistust, ning teiseks, kui vastus on jaatav, kas see takistus võib olla objektiivselt õigustatud.
55

Niisugune vahekohtumenetlus, nagu on sätestatud kahepoolse investeerimislepingu artiklis 8, erineb siiski kaubandusarbitraaži menetlusest. Nimelt kui teise alus on asjaomaste poolte autonoomne tahe, siis esimene tuleneb lepingust, millega liikmesriigid on nõustunud välja jätma omaenda kohtute pädevusest ja seega kohtuliku kontrolli süsteemist, mille nad ELL artikli 19 lõike 1 teise lõigu kohaselt on kohustatud kehtestama liidu õigusega hõlmatud valdkondades (vt selle kohta 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 34), vaidlused, mis võivad puudutada liidu õiguse kohaldamist või tõlgendamist. Neil asjaoludel ei ole eelmises punktis esitatud kaalutlused, mis on seotud kaubandusarbitraažiga, ülekantavad niisugusele vahekohtumenetlusele, mida on silmas peetud kahepoolse investeerimislepingu artiklis 8.
68

Samamoodi on tõsi, et Euroopa Kohus märkis 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Madalmaad ja ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213) punktis 36, et eraõiguslik investor võiks nõustuda varasema kapitalimakse hüvitamise tingimuste muutmisega eelkõige selleks, et suurendada võimalusi see makse tagasi saada. See täpsustus ei tähenda aga, et analüüsides meetme majanduslikku otstarbekust, et teha kindlaks, kas eraõiguslik investor oleks võinud tegutseda asjaomase riigi kombel, tuleks arvesse võtta riske, mis seda riiki varasema riigiabi andmise tõttu ohustavad.
121

Teiseks, isegi kui eeldada, et võib asuda seisukohale, et põhikohtuasjas vaidlusalused õigusnormid on vastu võetud sel erieesmärgil, mis seisneb võitluses fiktiivsete skeemide vastu, ei saa pelgalt asjaolust, et põllumajandusmaa kasutusvalduse omanik on juriidiline isik või füüsiline isik, kes ei ole maaomaniku lähisugulane, mõistlikult järeldada, et see isik pani kasutusvalduse omandamise ajal toime kuritarvituse. Nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 116, ei saa lubada üldist eeldust, et tegemist on kuritarvitusega.
11

Määruse nr 650/2012 artikli 65 lõike 3 punktis d on sätestatud: „[Tunnistuse väljaandmise t]aotluses esitatakse allpool loetletud teave, mis on taotlejale teada ja mis on vajalik selleks, et tunnistust välja andev asutus saaks tõendada nende asjaolude olemasolu, mille tõendamist taotleja soovib, ning taotlusele lisatakse kõikide asjakohaste dokumentide originaalid või koopiad, mis vastavad dokumentide õigsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele, ilma et see piiraks artikli 66 lõike 2 kohaldamist: […] d) surnud isiku abikaasa või partneri ning, kui see on asjakohane, endis(t)e abikaasa(de) või endis(t)e partneri(te) andmed: perekonnanimi (sünninimi, kui see on asjakohane), eesnimi (eesnimed), sugu, sünnikuupäev ja -koht, perekonnaseis, kodakondsus, isikukood (kui see on asjakohane) ja aadress; […]“.
64

Mis puudutab selle kolmanda tingimuse teist elementi, et asjaomane nõue ei tohi minna kaugemale sellest, mis on nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalik, siis tuleb meenutada, et rahvatervis on EL lepinguga kaitstud hüvede ja huvide hulgas esikohal ning et liikmesriigid võivad otsustada, millisel tasemel nad kavatsevad rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda, tuleb tunnustada liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu (vt selle kohta 11. septembri 2008. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Saksamaa, C‑141/07, EU:C:2008:492, punkt 51).
„1.

Kui kinnisasja vaatamata sellele, et see on seisnud kaks aastat või kauem kasutuseta, turustatakse, st pakutakse turul üürimiseks või office centre’i tüüpi teenuste osutamiseks, ja tõendatakse, et omanikul on kavatsus see üürile anda käibemaksuga maksustatult ja ta on teinud kõik vajaliku, et seda kavatsust teoks teha, siis kas [käibemaksudirektiivi] artiklitega 167, 168, 184, 185 ja 187 on kooskõlas lugeda, et „kinnisasja ei kasutata tegelikult ettevõtluse eesmärgil“ ja/või et „kinnisasja ei kasutata tegelikult maksustatavates tehingutes“ käibemaksuseadustiku artikli 26 lõike 1 ja dekreetseadusega nr 21/2007 heaks kiidetud kinnisvaratehingutes käibemaksuvabastusest loobumise korra artikli 10 lõike 1 punkti b (nende varasemates redaktsioonides) tähenduses ja kohaldamiseks, ja järelikult leida, et algul tehtud mahaarvamist tuleb korrigeerida, kuna see on suurem, kui maksukohustuslasel oli õigus teha?
Määruse artiklis 57 on ette nähtud:

„1. Õiguste tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotluse läbivaatamise käigus kutsub [EUIPO] pooli nii sageli kui vajalik ning määratud tähtaja jooksul esitama märkusi teiste poolte või ameti enese edastatud teadete kohta.

2. ELi kaubamärgi omaniku nõudel peab kehtetuks tunnistamise menetluses osalev varasema ELi kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ELi kaubamärki on liidus tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille suhtes see on registreeritud, viie aasta jooksul enne kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise kuupäeva ning et nimetatud varasema kaubamärgi omanik on esitanud selle taotluse alusena või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem ELi kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. […] Selliste tõendite puudumise korral lükatakse kehtetuks tunnistamise taotlus tagasi. Kui varasemat ELi kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see kehtetuks tunnistamise taotluse läbivaatamisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks.

3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse liidus kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.

[…]

5. Kui õiguste tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotluse läbivaatamisel ilmneb, et kaubamärki ei oleks tohtinud registreerida osa või kõigi kaupade ja teenuste suhtes, mille jaoks see on registreeritud, tühistatakse ELi kaubamärgi omaniku õigused või tunnistatakse kaubamärk nende kaupade või teenuste puhul kehtetuks. Vastupidisel juhul lükatakse õiguste tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotlus tagasi.

[…]“.