Kodukorra artikli 51 lõikes 4 on sätestatud, et kui pool ei esita volikirja, millega annab oma advokaadile esindusõiguse, määrab kohtusekretär poolele mõistliku tähtaja selle esitamiseks. Seda sätet tuleb tõlgendada nii, et volikirja puudumist hagi esitamise ajal on võimalik heastada ükskõik missuguse volitust tõendava dokumendi tagantjärele esitamisega.

Mis puudutab hagi, mis on esitatud otsuse peale, millega määratakse kindlaks hageja suhtes kohaldatavad usaldatavusnõuded ja mis on kehtetuks tunnistatud ja asendatud otsusega, millega määratakse kindlaks uued usaldatavusnõuded ja mille peale on omakorda esitatud tühistamishagi, siis vaidlustatud otsuse kehtetuks tunnistamine teise otsusega ei kaota hageja põhjendatud huvi esitada esimese otsuse peale hagi. Institutsiooni akti kehtetuks tunnistamine ei tähenda nimelt selle õigusvastaseks tunnistamist ning see tekitab ex nunc tagajärje – erinevalt tühistavast kohtuotsusest, mille kohaselt kaotatakse tühistatud akt õiguskorrast tagantjärele, nagu seda ei oleks kunagi eksisteerinud. Lisaks on hagejal endiselt põhjendatud huvi esitada vaidlustatud otsuse peale hagi selleks, et vältida seda, et vaidlustatud otsuse kehtetuks tunnistanud otsuse võimalik tühistamine toob kaasa selle, et vaidlustatud otsusel on taas toime. Juhul kui teine otsus tühistatakse, on pooled uuesti selle jõustumisele eelnenud olukorras, mida reguleerib siis taas vaidlustatud otsus.

Eesmärgi kohta, mis on omane määruse nr 575/2013 artikli 10 lõikele 1, tuleb märkida, et see määrus puudutab üksnes krediidiasutuste suhtes kohaldatavaid usaldatavusnõudeid. Seejuures ilmneb eesmärk, mida kõnealuse sättega taotletakse, selgelt selle sõnastusest ja see seisneb pädeva asutuse võimaluses vabastada teatavate määruses ette nähtud nõuete kohaldamisest täielikult või osaliselt üks või mitu krediidiasutust, mis asuvad samas liikmesriigis ja on püsivalt seotud keskasutusega, mis teostab nende üle järelevalvet ja asub samas liikmesriigis. Kuna aga nimetatud sättes esitatud tingimusi ei kohaldata viimati nimetatud määruse kohaselt selle hindamisel, kas asutuse võib üksikult nende nõuete täitmisest vabastada, vaid neid kohaldatakse viite tõttu määruse nr 468/2014 artikli 2 punkti 21 alapunktis c, tuleb arvesse võtta vaid viimase eesmärke, mitte aga määruse nr 575/2013 artikli 10 lõike 1 enda eesmärki.

Määruse nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga, eesmärkide järgimiseks tuleb määruse nr 468/2014, millega kehtestatakse raamistik Euroopa Keskpanga ja riiklike pädevate asutuste vaheliseks ning riiklike määratud asutustega tehtavaks koostööks ühtse järelevalvemehhanismi raames, artikli 2 punkti 21 alapunkti c ja määruse nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta artikli 10 lõikes 1 – millele on selles esimeses õigusnormis viidatud – ette nähtud tingimusi tõlgendades võtta arvesse seadusandja soovi, et Euroopa Keskpank võiks saada üldise ülevaate kõikidest ohtudest, mis võivad krediidiasutust ähvardada, ning vältida seda, et usaldatavusnõuete täitmise järelevalve killustub Euroopa Keskpanga ja siseriiklike ametiasutuste vahel.

Usaldatavusnõuete täitmise järelevalvel konsolideeritud alusel krediidiasutuste gruppide üle on peamiselt kaks eesmärki. Esimene eesmärk on võimaldada Euroopa Keskpangal tuvastada ohud, mis võivad krediidiasutust ähvardada ega tulene temast endast, vaid grupist, kuhu ta kuulub. Teine eesmärk on vältida nende gruppide koosseisu kuuluvate üksuste üle teostatava usaldatavusnõuete täitmise järelevalve killustumist erinevate järelevalveasutuste vahel

See, kuidas haldusasutus on asjakohaseid õigusakte tõlgendanud, ei saa siiski olla siduv liidu kohtule, kes on ELL artikli 19 kohaselt ikka ainsana pädev liidu õigust tõlgendama.

Mis puudutab mõistet „keskasutus“ määruse nr 468/2014, millega kehtestatakse raamistik Euroopa Keskpanga ja riiklike pädevate asutuste vaheliseks ning riiklike määratud asutustega tehtavaks koostööks ühtse järelevalvemehhanismi raames, artikli 2 punkti 21 alapunkti c tähenduses, siis seda sätet ei saa tõlgendada nii, et see nõuab juba iseenesest, et keskasutus oleks krediidiasutus. Nimelt esiteks ei ole määruse nr 468/2014 artikli 2 punkti 21 alapunkti c sõnastuses sellist nõuet mainitud, vastupidi selle määruse artikli 2 punkti 21 alapunktis a nimetatud juhtumile, milleks on sõnaselgelt usaldatavusnõuete täitmise järelevalve niisuguse grupi üle, mille emaettevõtja on krediidiasutus.

Teiseks on määruse nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga, ja määruse nr 468/2014 eesmärkidega kooskõlas kvalifitseerida grupp „järelevalve alla kuuluvaks grupiks“ määruse nr 468/2014 artikli 2 punkti 21 alapunkti c tähenduses, sõltumata sellest, kas asjaomase grupi keskasutus on krediidiasutus või mitte. Kolmandaks ei kujuta asjaolu, et Euroopa Keskpank ei saa määruses nr 1024/2013 sätestatud eesõigusi kasutada keskasutuse suhtes, mis ei ole krediidiasutus, endast ületamatut takistust, mis ei võimalda viia läbi sobivat usaldatavusnõuete järelevalvet, sest Euroopa Keskpank saab oma eesõigusi kasutada keskasutusega seotud üksuste suhtes.

Pealegi ei nõua määruse nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta artikli 10 lõike 1 punkt b ega sama määruse artikli 11 lõige 4, et keskasutus peaks olema krediidiasutus, et määruse nr 468/2014 artikli 2 punkti 21 alapunkt c oleks kohaldatav.

(vt punktid 86, 88, 93, 94 ja 108)