ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Seaduse nr 193/2000 artiklis 4 on sätestatud: „1. Lepingutingimus, mille suhtes ei ole tarbijaga eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see kutsub vastuolus heausksuse nõudega üksi või koos lepingu teiste tingimustega esile lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. 2. Lepingutingimust ei loeta tarbijaga eraldi kokku lepituks, kui see pandi paika nii, et tarbija ei ole saanud tingimust sisuliselt mõjutada, nagu tüüplepingute puhul või asjaomase kauba või teenuse turul tegutsevate ettevõtjate poolt kasutatud tüüptingimuste puhul. 3. Asjaolu, et lepingutingimuse teatavad aspektid või üks konkreetne tingimus on tarbijaga eraldi kokku lepitud, ei välista käesoleva seaduse sätete kohaldamist lepingu ülejäänud osa suhtes, kui lepingut tervikuna hinnates selgub, et lepingu koostas ettevõtja ühepoolselt. Kui ettevõtja väidab, et tüüptingimus on tarbijaga eraldi kokku lepitud, peab tema seda tõendama. 4. Käesoleva seaduse lahutamatuks osaks olev lisa sisaldab näidisloetelu tingimustest, mida peetakse ebaõiglaseks. 5. Ilma et see piiraks käesoleva seaduse sätete kohaldamist, võetakse lepingutingimuse ebaõiglase laadi hindamisel arvesse: a) lepingu sõlmimise ajal selle objektiks oleva kauba või teenuse laadi; b) kõiki lepingu sõlmimiseni viinud asjaolusid; c) kõiki teisi kõnealuse või muu lepingu tingimusi, millest see sõltub. 6. Tingimuse ebaõiglase laadi hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“
LEC artiklis 207 on ette nähtud:

„1. Menetlust lõpetavad lahendid on lahendid, millega lõpetatakse menetlus esimeses astmes, ja lahendid, milles tehakse otsus nende peale esitatud edasikaebuse kohta.

2. Jõustunud lahendid on need, mille peale ei saa edasi kaevata kas seetõttu, et seadus ei näe seda ette, või seetõttu, et kuigi seadus näeb seda ette, on seaduses sätestatud tähtajad möödunud, ilma et ükski pool oleks edasi kaevanud.

3. Jõustunud lahendid omandavad seadusjõu ja otsustatu on igal juhul siduv kohtule, kelle menetluses lahend tehti.

4. Kui lahendi edasikaebamiseks ettenähtud tähtajad on möödas, ilma et lahendit oleks vaidlustatud, siis lahend jõustub ja omandab seadusjõu, kusjuures otsustatu on igal juhul siduv kohtule, kelle menetluses lahend tehti.“
40

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste riigisisese kohtumenetluse põhimõtete kohaldamine, mille alusel liikmesriigi kohus, kellele on esitatud apellatsioonkaebus kohtuotsuse peale, millega piiratakse ajaliselt selliste alusetult tasutud summade tagasimaksmist, mida tarbija tasus tingimuse alusel, mille ebaõiglane laad on tuvastatud, ei saa omal algatusel tõstatada väidet, et on rikutud viidatud sätet, ega kohustada neid summasid täies ulatuses tagasi maksma olukorras, kus seda, et kõnealune tarbija ei ole seda ajalist piirangut vaidlustanud, ei saa pidada tema täielikust passiivsusest tingituks.
70

Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esimesele küsimusele kohtuasjas C‑532/19 tuleb vastata, et ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada ühelt poolt nii, et sõltuvussuhet, mis võib põhjendada tuletatud elamisõiguse andmist selle artikli alusel, ei ole olemas üksnes seetõttu, et täisealine liikmesriigi kodanik, kes ei ole kunagi kasutanud oma liikumisvabadust, ja tema täisealine kolmanda riigi kodanikust abikaasa on kohustatud elama koos vastavalt abielust tulenevatele kohustustele selle liikmesriigi õiguse alusel, mille kodakondsus on liidu kodanikul ja kus abielu sõlmiti, ning teiselt poolt nii, et kui liidu kodanik on alaealine, tuleb sellise sõltuvussuhte olemasolu hindamisel, mis võib põhjendada tuletatud elamisõiguse andmist selle artikli alusel selle lapse kolmanda riigi kodanikust vanemale, tugineda lapse parimates huvides kõikide konkreetse juhtumi asjaolude arvessevõtmisele. Kui see vanem elab püsivalt koos selle alaealise teise vanemaga, kes on liidu kodanik, esineb ümberlükatav eeldus sellise sõltuvussuhte olemasolu kohta.
81

Teiseks tuleb tõdeda, et mis puutub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 esitatud väitesse, et faktilisi asjaolusid on moonutatud, siis Üldkohus märkis kohtuotsuse selles punktis, et tema arvates on Changmao seisukoht, et võimalikud „raamatupidamise vead“ ei takista ettevõtja kohtlemist turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtjana. Vastab tõele, et Üldkohus kasutas teistsugust terminoloogiat kui Changmao esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktis 7, milles viimane väitis, et isegi kui eeldada, et on tehtud „raamatupidamislikke rikkumisi“, on komisjon võimu kuritarvitanud oma järelduses, et juba üksnes raamatupidamise vead võivad olla aluseks turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtjana kohtlemise võimaldamisest keeldumisele. Siiski tuleb tõdeda, et Üldkohus mõistis selle argumendi sisu ja analüüsis seda sisuliselt. Seega ei võimalda terminoloogiline lahknevus tuvastada, et Üldkohus on moonutanud Changmao esitatud argumente.
Veebisisu jagamise teenuse osutajate poolt koostöös õiguste omajatega võetud meetmed ei tohiks piirata autoriõiguse erandite ja piirangute kohaldamist, sealhulgas eelkõige selliste erandite ja piirangute kohaldamist, mis kindlustavad kasutajate väljendusvabaduse. Kasutajatel peaks olema lubatud üles laadida ja kättesaadavaks teha kasutajate loodud sisu tsiteerimise, kriitika, retsensiooni, karikatuuri, paroodia või pastiši eesmärgil. See on eriti oluline, et tagada [hartas] sätestatud põhiõiguste – eelkõige väljendusvabaduse, kunstivabaduse ja omandiõiguse, sealhulgas intellektuaalomandiõiguse – omavaheline tasakaal. Neil põhjustel tuleks need erandid ja piirangud muuta kohustuslikuks, et tagada kasutajate ühetaoline kaitse kogu liidus. Oluline on tagada, et veebisisu jagamise teenuste osutajad rakendaks tõhusat kaebuste lahendamise ja õiguskaitsevahendite kasutamise korda, et toetada nimetatud kasutusviise.

Veebisisu jagamise teenuste osutajad peaksid võtma kasutusele tõhusa ja kiire kaebuste lahendamise ja õiguskaitsevahendite kasutamise korra, mis võimaldaks kasutajatel esitada kaebusi seoses oma üleslaadimistega, eelkõige juhul, kui nad saaksid kasu autoriõiguse eranditest või piirangutest üles laaditud sisu suhtes, mis on muudetud kättesaamatuks või mis on kõrvaldatud. Sellise korra alusel esitatud kaebusi tuleks menetleda põhjendamatu viivituseta ja see tuleks inimese poolt läbi vaadata. Kui õiguste omajad nõuavad teenuseosutajatelt meetmete võtmist kasutajate poolt üles laaditud sisu suhtes, näiteks üles laaditud sisu muutmist kättesaamatuks või selle kõrvaldamist, peaksid õiguste omajad oma taotlusi põhjendama. […] Liikmesriigid peaksid kasutajatele tagama ka võimaluse kasutada õiguskaitsevahendina vaidluste kohtuvälist lahendamist. Vaidluste kohtuväline lahendamine peaks võimaldama vaidlusi lahendada erapooletult. Kasutajatel peaks olema ka võimalik pöörduda kohtu või muu asjaomase kohtuasutuse poole, et nõuda autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste suhtes erandi või piirangu kasutamist.
1.

Kuna Itaalia Vabariik andis aktsiisivabastuse eraomanduses olevate lõbusõidulaevade kütusele üksnes siis, kui nende laevade kohta on sõlmitud prahileping, sõltumata sellest, kuidas seda laeva tegelikult kasutati, siis on see liikmesriik rikkunud direktiivi nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi.
2.

Määruse nr 1215/2012 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellele saab tugineda majandustegevuses osaleja, kes loovutamislepingu alusel on omandanud liiklusõnnetuses kannatanu nõudeõiguse, eesmärgiga esitada kahjustava sündmuse toimumise koha liikmesriigi kohtule lepinguvälise kahju hagi õnnetusjuhtumi põhjustanud isiku, kelle elu- või asukoht on muus kui õnnetusjuhtumi toimumise liikmesriigis, kindlustusandja vastu, juhul kui on täidetud selle sätte kohaldamise tingimused, mida peab hindama eelotsuse taotluse esitanud kohus.
1.

Kuna Portugali Vabariik jättis mootorsõiduki maksu koodeksiga (Código do imposto sobre veículos), mida on muudetud seadusega nr 71/2018 (lei nr 71/2018), ette nähtud mootorsõiduki maksu arvutamise raames Portugali territooriumil kasutusele võetud ja teistest liikmesriikidest imporditud kasutatud mootorsõidukitele kohaldatava väärtuse arvutamisel kõrvale keskkondliku komponendi kulumi, siis on Portugali Vabariik rikkunud ELTL artiklist 110 tulenevaid kohustusi.
2.

Määruse nr 2913/92, mida on muudetud määrusega nr 1186/2009, artikli 232 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud liikmesriikide kohustust kasutada kõiki võimalusi, mis on neile kehtivate sätetega antud, selleks et tollivõlg saaks makstud, on kohaldatav mitte ainult võlgnikule, vaid ka käendajale, ning et teda võib seega käsitada nimetatud artikli 232 lõike 1 punkti a kohaselt isikuks, kelle vastu sundtäitmine on suunatud ja kelle suhtes kehtivad liikmesriigi täitemenetlust, sealhulgas tähtaegu reguleerivad õigusnormid.
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 3. veebruari 2021. aasta otsus –

Rottendorf Pharma

(kohtuasi C‑92/20) ( 1 )

Eelotsusetaotlus – Tolliliit – Ühenduse tolliseadustik – Määrus (EMÜ) nr 2913/92 – Artikli 239 lõike 1 teine taane – Õiguspäraselt saadud tollimaksude tagasimaksmine – Eriline olukord – Vabasse ringlusesse lubamiseks loa andmine – Loa kehtetuks tunnistamine ja tagasiulatuvalt seestöötlemise loa andmine – Kauba Euroopa Liidu territooriumilt reeksportimine – Kauba tollile esitamata jätmine

1. Euroopa Liidu omavahendid – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Ühenduse tolliseadustiku artikliga 239 ette nähtud õigluse klausel – Tingimused – Eriolukorra esinemine – Selliste asjaolude puudumine, mille puhul on tegemist asjaomase isiku poolse pettuse või ilmse hooletusega – Kumulatiivne iseloom (Nõukogu määrus nr 2913/92, artikkel 239) (vt punkt 27 ja resolutsioon)

2. Euroopa Liidu omavahendid – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Ühenduse tolliseadustiku artikliga 239 ette nähtud õigluse klausel – Tingimused – Eriolukorra esinemine – Mõiste – Kauba reeksportimine kolmandasse riiki, ilma seda Euroopa Liidu majandusringlusse laskmata – Välistamine – Maksustamine ettevõtja infotehnoloogilises süsteemis sisaldunud andmetega seotud eksimuse tõttu, kuna ettevõtja ei võtnud arvesse loas ette nähtud tingimusi – Mõju puudumine (Nõukogu määrus nr 2913/92, artikkel 239) (vt punktid 30, 32–38 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 239 lõike 1 teist taanet tuleb tõlgendada esiteks nii, et ettevõtja võib nõuda tema makstud tollimaksu tagasimaksmist üksnes siis, kui ta on erilises olukorras ja kui ei esine tema poolset ilmset hooletust või pettust, ja teiseks nii, et asjaolu, et asjasse puutuv kaup reeksporditi kolmandasse riiki, ilma et see oleks lastud Euroopa Liidu majandusringlusse, ei ole piisav selle tõendamiseks, et see ettevõtja oli niisuguses erilises olukorras. Sama järeldus kehtib siis, kui asjasse puutuva tollimaksuga maksustamise aluseks olev tegevus oli tingitud eksimusest seoses selle ettevõtja infotehnoloogilises süsteemist sisaldunud andmetega, kui seda eksimust oleks saanud vältida, kui kõnealune ettevõtja oleks võtnud arvesse talle antud loas ette nähtud tingimusi.

( 1 ) ELT C 201, 15.6.2020.
39

Eeltoodust tuleneb, et ELTL artiklit 288 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus – kes riigisiseses õiguses selleks ette nähtud menetluses tuvastab, et liikmesriik, mille jurisdiktsiooni alla ta kuulub, ei ole täitnud oma kohustust võtta nõuetekohaselt üle direktiiv 2001/82 – keeldub põhjendusel, et tema arvates on riigisisene õigus kooskõlas määrusega 2019/6, millega tunnistatakse see direktiiv kehtetuks ja mida hakatakse kohaldama alates 28. jaanuarist 2022, kohtulikult tuvastamast, et see liikmesriik ei ole seda direktiivi nõuetekohaselt üle võtnud ja on kohustatud seda tegema.
27

Seejuures on Euroopa Kohus juba tõdenud, et sellisel hindamisel on asjaolu, et teine lapsevanem on reaalselt võimeline ja valmis hoolitsema üksi iga päev ja tegelikult lapse eest, oluline tegur, kuid ainuüksi sellest ei piisa, et saaks tuvastada, et kolmanda riigi kodanikust vanema ja lapse vahel ei ole niisugust sõltuvussuhet, mille tõttu on laps sunnitud lahkuma liidu territooriumilt, kui kõnealusele kolmanda riigi kodanikule keeldutaks andmast elamisõigust. Selle tuvastamisel tuleb nimelt võtta lapse parimates huvides arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid, eelkõige lapse vanust, tema füüsilist ja emotsionaalset arengut, lapse emotsionaalse suhte tugevust mõlema vanemaga, ning kolmanda riigi kodanikust vanemast lahutamise tõttu lapse heaolule tekkida võivat ohtu (vt selle kohta 10. mai 2017. aasta kohtuotsus Chavez-Vilchez jt, C‑133/15, EU:C:2017:354, punktid 70 ja 71).
41

Järelikult on liikmesriigil ELTL artikli 168 lõike 4 punkti a ja direktiivi 2002/98 artikli 4 lõike 2 alusel õigus kohaldada kvalifikatsiooninõuete suhtes, millele peab vastama vereteenistusasutuse eest vastutav isik, selle direktiivi artikli 9 lõike 2 punktis a sätestatust rangemaid eeskirju, kui liikmesriik leiab – ületamata kaalutlusruumi, mis tal on otsustamaks kõrge taseme üle, millega ta tagab rahva tervise kaitse, ja viisi üle, kuidas seda saavutada –, et see rangem kord võimaldab veelgi paremini tagada, et vereteenistusasutuse eest vastutav isik on võimeline täielikult ja tõhusalt täitma tal olevaid ülesandeid, ning et sellest tulenevalt on saavutatud rahvatervise kaitse eesmärk, mida on direktiiviga taotletud.
60

Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et raamotsuse 2002/584 artikli 8 lõike 1 punkti c tuleb koostoimes harta artikliga 47 ja Euroopa Kohtu praktikaga tõlgendada nii, et nõuded tõhusale kohtulikule kaitsele, millele on õigus isikul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks, ei ole täidetud, kui nii Euroopa vahistamismääruse kui ka kohtuotsuse, millel see põhineb, on teinud prokurör, keda saab pidada „vahistamismääruse teinud õigusasutuseks“ selle raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses, kuid kummagi suhtes ei teostata vahistamismääruse teinud liikmesriigis kohtulikku kontrolli enne tagaotsitava üleandmist vahistamismäärust täitva liikmesriigi poolt.
35

Samast teabest, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, nähtub siiski, et isegi kui kõnealune sõiduk sisenes teel Türgist Saksamaale kõigepealt liidu tolliterritooriumile Bulgaarias ja pärast seda, kui see oli läbinud kolmanda riigi, nimelt Serbia territooriumi, sisenes see uuesti sellele tolliterritooriumile Ungaris, kasutati seda sõidukit tegelikult VS‑i elukohaliikmesriigis Saksamaal. Järelikult, kuna sõiduk lasti liidu majandusringlusse Saksamaal, tekkis ka kohustus tasuda impordikäibemaksu selles liikmesriigis.
35

Esiteks, mis puudutab küsimust, kas nende muudetud raamkokkuleppe klauslitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht, siis tuleb märkida, et muudetud raamkokkuleppe klausli 3 punkti 1 alapunktist b nähtuvalt võivad liikmesriigid muuta vanemapuhkuse saamise õiguse sõltuvaks varasemast tööstaažist, mis ei ületa ühte aastat. Võttes arvesse selle sätte esimeses lauses termini „tööstaaž“ kasutamist ja asjaolu, et selle sätte teine lause näeb ette, et tööstaaži arvutamisel lähtutakse sama tööandjaga sõlmitud järjestikuste tähtajaliste lepingute kogukestusest, võivad liikmesriigid nõuda, et see tööstaaž oleks katkestusteta. Kui lapsehoolduspuhkuse taotluse esitaja eesmärk on töösuhe peatada (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Hliddal ja Bornand, C‑216/12 ja C‑217/12, EU:C:2013:568, punkt 53), võivad liikmesriigid nõuda, et eelnev tööstaaž oleks olnud vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust. Järelikult ei ole muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punktidega 1 ja 2 ning klausli 2 punktiga 1 ja klausli 3 punkti 1 alapunktiga b vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht.
55

Lisaks väärib meeldetuletamist, et kuigi määruse nr 1224/2009 artikli 90 lõikes 1 on mainitud teatud kriteeriume, mida liikmesriigi pädevad asutused võivad rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta, tuleb seda sätet tõlgendada koostoimes selle määruse põhjendusega 39, milles on täpsustatud, et nende kriteeriumide eesmärk on kehtestada hoiatavad karistused. Seevastu, võttes arvesse kõnealuste karistuste liiki ja seda, et määruse tekstis ei ole selle kohta midagi märgitud, tuleb meenutada, et proportsionaalsuse tingimus, millele liikmesriikide kehtestatud sanktsioonid peavad vastama, ei tähenda, et need asutused peavad artikli 90 lõike 1 rakendamisel võtma arvesse iga juhtumi konkreetseid ja erilisi asjaolusid, ega seda, et nad peavad tingimata arvesse võtma tahtlust või korduvust (vt analoogia alusel 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Chmielewski, C‑255/14, EU:C:2015:475, punktid 28 ja 29).
Kui Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusaktides puuduvad sätted, mis näeksid ette kohtusse pöördumise võimaluse, et kontrollida, millistel tingimustel on Euroopa vahistamismääruse teinud asutus, kes osaleb küll selle liikmesriigi õigusemõistmises, kuid ei ole ise kohus, tuleb raamotsust 2002/584, muudetud raamotsusega 2009/299, koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigi kohtul, kelle poole on pöördutud sellise isiku vahi all pidamise õiguspärasuse vaidlustamiseks, kes on üle antud sellise Euroopa vahistamismääruse täitmisel, mis on tehtud riigisisese akti alusel, mida ei saa pidada „[riigisiseseks] vahistamismäärus[eks] või mis tahes muu[ks] sama mõjuga täidetav[aks] kohtuotsus[eks]“ raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses, ja kelle menetluses on esitatud väide, et see Euroopa vahistamismäärus on liidu õiguse seisukohast kehtetu, tunnistada end pädevaks seda kehtivust kontrollima.

Raamotsust 2002/584, muudetud raamotsusega 2009/299, koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele tuleb tõlgendada nii, et need ei nõua, et juhul, kui liikmesriigi kohus tuvastab, et asjaomane Euroopa vahistamismäärus on tehtud selle raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c rikkudes, kuna see ei põhine „[riigisisesel] vahistamismäärus[el] või mis tahes muu[l] sama mõjuga täidetav[al] kohtuotsus[el]“ selle sätte tähenduses, siis selle tagajärjel tuleks isik, kes on vahi alla võetud pärast seda, kui vahistamismäärust täitev liikmesriik on ta vahistamismääruse teinud liikmesriigile üle andnud, vabastada. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne otsustada vastavalt liikmesriigi õigusele, millised tagajärjed võivad niisuguse riigisisese õigusakti nagu kõnealuse Euroopa vahistamismääruse õigusliku aluse puudumisel olla otsustamisel, kas jätta menetlusele allutatud isik vahi alla või mitte.
21

Neil asjaoludel otsustas Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas raamotsusega [2002/584], ELL artikli 19 lõike 1 teise lõiguga ja/või harta artikli 47 teise lõiguga on vastuolus see, et vahistamismäärust täitev õigusasutus täidab kohtu tehtud Euroopa vahistamismääruse, kui vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusnorme on muudetud selliselt, et kohus ei vasta enam tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, sest õigusaktid ei taga enam selle kohtu sõltumatust? 2. Kas raamotsusega [2002/584] ja harta artikli 47 teise lõiguga on vastuolus see, et vahistamismäärust täitev õigusasutus täidab Euroopa vahistamismääruse, kui ta on tuvastanud, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb iga kahtlustatava või süüdistatava – ja seega ka väljanõutava isiku – puhul, olenemata sellest, milline liikmesriigi kohus on pädev läbi viima väljanõutava isiku suhtes alustatud menetlust, väljanõutava isiku isiklikust olukorrast, selle süüteo laadist, milles ta kohtu alla antakse, ning Euroopa vahistamismääruse aluseks olevatest faktilistest asjaoludest, tegelik oht, et rikutakse tema põhiõigust pöörduda sõltumatusse kohtusse, mistõttu tegemist on tegeliku ohuga, mis tuleneb asjaolust, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtud ei ole süsteemsete ja üldiste puuduste tõttu enam sõltumatud? 3. Kas raamotsusega [2002/584] ja harta artikli 47 teise lõiguga on vastuolus see, et vahistamismäärust täitev õigusasutus täidab Euroopa vahistamismääruse, kui ta on tuvastanud, et: – vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb iga kahtlustatava või süüdistatava puhul tegelik oht, et rikutakse tema põhiõigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mis on seotud süsteemsete ja üldiste puudustega selle liikmesriigi kohtute sõltumatuse osas; – seetõttu ei ole pelgalt tõenäoline, et kõnealused süsteemsed ja üldised puudused võivad väljanõutava isiku suhtes alustatud menetluses pädevat kohut selles liikmesriigis mõjutada, vaid need puudused mõjutavad kohut ka tegelikult, ja – seetõttu on põhjendatult alust arvata, et väljanõutavat isikut ähvardab tegelik oht, et rikutakse tema põhiõigust pöörduda sõltumatusse kohtusse ning seeläbi tema põhiõiguse õiglasele kohtulikule arutamisele olemust; isegi juhul, kui olenemata asjaomastest süsteemsetest ja üldistest puudustest ei ole väljanõutav isik väljendanud konkreetseid kahtlusi ning tema isiklik olukord, selle süüteo laad, milles ta kohtu alla antakse, ning Euroopa vahistamismääruse aluseks olevad faktilised asjaolud ei anna kõnealustest süsteemsetest ja üldistest puudustest olenemata alust karta, et täitevvõim ja/või seadusandlik võim avaldavad kõnealuses kriminaalmenetluses konkreetselt survet või seda mõjutavad?“
56

Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et raamotsuse 2002/584 artiklit 4a tuleb tõlgendada nii, et vahistamismäärust täitev õigusasutus ei või keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, mis on tehtud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks, kui asjaomane isik on takistanud talle kohtukutse isiklikult kättetoimetamist ning pole ilmunud isiklikult kohtulikule arutelule, kuna ta oli põgenenud vahistamismäärust täitvasse riiki, vaid seetõttu, et tal pole tagatist, et tema üleandmise korral vahistamismääruse teinud liikmesriigile on tal õigus uuele kohtulikule arutelule, mis on määratletud direktiivi 2016/343 artiklites 8 ja 9.
46

Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et raamotsuse 2002/584 artikli 27 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et selle artikli lõikes 2 sätestatud erikohustuse reegliga ei ole vastuolus vabadust piirav meede, mis on isiku suhtes, kelle kohta on tehtud esimene Euroopa vahistamismäärus, võetud seoses muude ja varasemate süütegudega kui need, mille eest ta selle vahistamismääruse täitmiseks üle anti, juhul kui see isik on vabatahtlikult lahkunud esimese vahistamismääruse teinud liikmesriigi territooriumilt ning on sinna üle antud teise, pärast seda lahkumist vabadusekaotusliku karistuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmiseks, tingimusel et teise Euroopa vahistamismääruse alusel on seda teist vahistamismäärust täitev õigusasutus andnud oma nõusoleku kriminaalmenetluse eseme laiendamiseks tegudele, millega seoses on see vabadust piirav meede võetud.