ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Teisena tuleb piiritlemiskokkuleppe ulatuse osas kõigepealt märkida, et vaidlustatud otsuses on sisulised ebatäpsused, kuna apellatsioonikoda on vaidlustatud otsuse punktides 41 ja 42 kinnitanud, et hageja ei ole väitnud ega tõendanud, et piiritlemiskokkulepe hõlmab ka ELi kaubamärke ja et ei ole tõendatud, et see kokkulepe laieneb ka väljaspool Saksamaad asuvatele müügipiirkondadele. Tegelikult on vastupidi vaidlustatud otsuse punktis 42 esitatule hageja esiteks õigesti märkinud, et ta väitis oma 12. jaanuari 2017. aasta peatamistaotluse toetuseks, et piiritlemiskokkulepe puudutab ka ELi kaubamärke. Seega apellatsioonikoda eksis, asudes seisukohale, et hageja ei ole sellist väidet esitanud. Lisaks rõhutab hageja põhjendatult, et ta esitas selle kohta tõendid, kuna õiguse tuvastamiseks esitatud vastuhagi nõuete sõnastus hõlmas ELi kaubamärke. Teiseks ja samuti nõustudes hageja argumentatsiooniga, tuleb märkida, et asjakohane ei ole apellatsioonikoja seisukoht, et ei ole tõendatud, et piiritlemiskokkulepe laieneb ka väljaspool Saksamaad asuvatele müügipiirkondadele, kuna sellest kokkuleppest ei ole võimalik tingimata järeldada, et see ei hõlma ELi kaubamärke. Nimelt ei saa a priori välistada, et kooseksisteerimiskokkuleppe pooled püüavad leida lahendust olukorrale, mida on silmas peetud hageja poolt Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) esitatud vastuhagis õiguse tuvastamise nõudes, milleks on õigus lasta registreerida kaubamärke, muu hulgas ELi kaubamärke, et neid kasutada piirkondades, mis on hagejale selles kokkuleppes määratud, isegi kui need piirkonnad on kõik ühes liikmesriigis. Kuna Euroopa Kohtu praktikast tuleneb nimelt, et tõendid ELi kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta ei pea tingimata olema piiriülese ulatusega (19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, punkt 50), siis ei saa a priori välistada, et selle kokkuleppe pooled püüavad registreerida ELi kaubamärke, isegi kui selle kokkuleppe kohaselt ja registreerimise ajal kavatsetakse neid kaubamärke kasutada ainult ühes liikmesriigis. Sellegipoolest toob apellatsioonikoja asjaomane ekslik hinnang siiski kaasa vaidlustatud otsuse tühistamise üksnes juhul, kui vääraks osutuvad nii tema hinnang Landgericht Düsseldorfile (esimese astme kohus Düsseldorfis) õiguse tuvastamise nõudes esitatud vastuhagi tulemuslikkuse tõenäosuse kohta kui ka tema järeldus, et hageja ei olnud suutnud tõendada, et piiritlemiskokkulepe annab talle õiguse kasutada ja lasta registreerida ELi kaubamärke (vt selle kohta 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA, T‑217/15, ei avaldata, EU:T:2016:691, punktid 36 ja 50).
81

Lisaks ei saa nõustuda ka EKP argumendiga, et ta tegi enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist individuaalse kontrolli mõjuhinnangu raames. Sellise kontrolli eesmärk on äärmisel juhul hinnata meetme võtmise tagajärgi taotletavate eesmärkide seisukohast. On küll tõsi, et mõjuhinnangust võib olla kasu, et hinnata asjaomase meetme proportsionaalsust, nagu see sisuliselt ilmneb EKP argumentidest, kui ta väidab, et sellest hinnangust nähtub, et meetmel on täiendavate omavahendite seisukohast vaid väike mõju ning see ei tohiks seega olla hagejale ebaproportsionaalselt koormav. Sellel mõjuhinnangul on siiski teine eesmärk ning selle loogika erineb selle analüüsi aluseks olevast loogikast, mis EKP-l tuleb läbi viia määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõike 1 punkti f ja artikli 16 lõike 1 punkti c ja lõike 2 punkti d alusel. Nende sätete kohaselt on EKP ülesanne nimelt hinnata, kas asjaomase asutuse individuaalsest olukorrast lähtudes on vaja kõnealune meede võtta, arvestades eelkõige võimalikku korda ning võimalikke strateegiaid, protsesse ja mehhanisme, mida viimane on rakendanud.
121

Sellega seoses tuleb meenutada, et ELTL artikli 297 lõike 2 viimases lõigus on ette nähtud, et „otsused, milles on märgitud adressaat, tehakse teatavaks neile, kellele need on adresseeritud, ning jõustuvad sellisel teatavakstegemisel“. Lisaks, kohaldades liidu institutsioonide ja organite aktide õiguspärasuse eeldust, mille väljendus on ELTL artikli 278 esimeses lauses kehtestatud põhimõte, et hagi esitamine ei peata õigusakti toimet, tekitavad need õigusaktid õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid vastu võtnud institutsioon ei ole neid tühistanud, kui neid ei ole tühistatud tühistamishagi menetluse raames või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluses või õigusvastasuse tõttu (15. juuni 1994. aasta kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, C‑137/92 P, EU:C:1994:247, punkt 48, ning 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 74).
89

Tuleb märkida, et kuivõrd komisjon selgitas ühelt poolt vaidlustatud rakendusmääruse põhjenduses 5, et vaid asjaomased ettevõtted kustutati vastavast loetlust, siis on hagejatel võimalik välja selgitada, kas sellesse lisasse kantud ettevõttest lähetatud toodete kohta on saadud kiirhoiatussüsteemi kaudu teatisi ning kas nende teatiste võimalikku arvu saab pidada oluliseks. Teiselt poolt on selle rakendusmääruse põhjenduses 6 esitatud põhjus, mis seisneb selles, et kohaldatavas sertifitseerimissüsteemis esineb puudusi, mis nähtuvad Brasiilia politsei ja kohtuvõimu poolt liha ja lihasaaduste kohta läbiviidud uurimistega seotud dokumentidest, taotletava inimtervise kaitse eesmärgiga arvestades piisav, et põhistada sellise akti resolutsiooni nagu rakendusmäärus. Lisaks tuleb märkida, et asjaolu, et Brasiilia asutused ise avastasid pettuse, ning asjaolu, et just nemad viivad läbi veel pooleliolevaid uurimisi, ei viita kuidagi sellele, et põhjused oleksid vastuolulised. Võttes arvesse taotletavat ja määrusega nr 854/2004 kooskõlalist inimtervise kaitse eesmärki on komisjon – ilma et ta peaks ära ootama asjaomaste uurimiste lõplikku tulemust – pädev reageerima toodete sertifitseerimisega seotud pettuste konkreetse kahtluse korral, kui see tekitab tõsiseid kõhklusi seoses kolmanda riigi asutuste süstemaatilise võimega anda selle määruse artikli 12 lõikes 2 ette nähtud tagatisi.
37

Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti c kohaselt on ametiasutustel kohustus põhjendada oma otsuseid. See põhjendamiskohustus tähendab vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, et ELTL artikli 296 teise lõigu kohaselt tuleb aktis selgelt ja ühemõtteliselt ära näidata akti vastuvõtja arutluskäik, esiteks selleks, et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjused, et oma õigusi kaitsta, ning teiseks, et kohtul oleks võimalik teostada kontrolli (25. veebruari 2003. aasta otsus Strabag Benelux vs. nõukogu, T‑183/00, EU:T:2003:36, punkt 55; 24. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon, T‑32/08, ei avaldata, EU:T:2013:213, punkt 37, ja 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Transtec vs. komisjon, T‑228/18, ei avaldata, EU:T:2019:336, punkt 91).
142

Vaidlustatud otsuse punkt 4.1.2 „Sanktsiooni suurus“ on sõnastatud järgmiselt: „Kohaldatava haldussanktsiooni kindlaksmääramisel võttis EKP arvesse järgmisi asjaolusid: 4.1.2.1. Rikkumise raskuse osas võtab EKP arvesse asjaolu, et usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluv üksus lisas oma esimese taseme põhiomavahenditesse kuuluvate instrumente hulka ebaõigesti kapitaliinstrumendid kogusummas 2088 miljonit [eurot], mis 30. juunil 2016 moodustab konsolideeritud alusel usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluva üksuse [esimese taseme põhiomavahendite] suhtarvust 67 baaspunkti. Rikkumise raskuse hindamisel on arvesse võetud ka asjaolu, et suurem osa kapitaliinstrumente, mis ebaõigesti klassifitseeriti esimese taseme põhiomavahenditesse kuuluvateks instrumentideks, emiteeriti pärast aktsionäridele aktsiadividendi jaotamist ja olid seega identsed dividendi tootvate lihtaktsiatega. 4.1.2.2. Lisaks võtab EKP arvesse asjaolu, et rikkumine leidis aset viiel järjestikusel kvartaliaruande perioodil ja kolmanda samba raames kolme avalikustamiskohustuse perioodil aastatel 2015 ja 2016. [4.1.2.3.] Usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluva üksuse toime pandud rikkumise raskuse kohta leiab EKP, et rikkumine on toime pandud vähemalt hooletusest. Süükspandava tegevuse õigusvastasus on konkreetselt tuvastatud lõigus 3.3 kirjeldatud asjaoludega. Usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluval üksusel oli piisavalt aega kohandada oma tegevus määrusest (EL) nr 575/2013 tulenevate regulatiivsete nõuetega ning EKP (ühine usaldatavusnõuete täitmise järelevalve rühm) oli hoiatanud teda vajadusest enne kapitaliinstrumentide klassifitseerimist [esimese taseme põhiomavahenditesse kuuluvateks] instrumentideks saada EKP‑lt eelnev luba. Kuigi usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluv üksus oli teadlik nendest nõuetest, jätkas ta siiski nende instrumentide klassifitseerimist ilma nõutavat luba omamata. 4.1.2.4. EKP võtab kergendava asjaoluna arvesse ka seda, et usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluva üksuse taotluse alusel andis EKP loa emissioonid klassifitseerida esimese taseme põhiomavahenditesse kuuluvateks instrumentideks […] Järelikult, võttes arvesse kõiki eespool mainitud asjaolusid, sealhulgas argumente, mille on esitanud usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluv üksus oma kirjalikes seisukohtades, ning arvestades proportsionaalsuse põhimõtet, millest EKP oma karistamispädevuse teostamisel juhindub, on haldussanktsiooniks määratud 4300000 eurot, mis moodustab ligikaudu 0,0015% 2017. majandusaasta kogukäibest, mille sai usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluv kontsern, millesse usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluv üksus kuulub, ja mis tagab usaldusväärse ja tõhusa hoiatava mõju, et vältida sellise rikkumise toimepanemist tulevikus.“
161

Avaliku teenistuse valdkonnas kahju hüvitamise vaidlustes välja kujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liidu vastutuse tekkimine eeldab, et on täidetud teatav kogum tingimusi: institutsioonile etteheidetav tegevus peab olema õigusvastane, kahju peab olema tegelikult tekkinud ning väidetava tegevuse ja viidatud kahju vahel peab esinema põhjuslik seos (vt 15. septembri 2005. aasta kohtuotsus Casini vs. komisjon, T‑132/03, EU:T:2005:324, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika; 4. juuli 2006. aasta kohtuotsus Tzirani vs. komisjon, T‑88/04, EU:T:2006:186, punkt 100, ja 26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Paraskevaidis vs. Cedefop, T‑601/16, EU:T:2017:757, punkt 78). Need kolm tingimust on kumulatiivsed, mistõttu juhul, kui üks nendest ei ole täidetud, ei saa liidu vastutus tekkida (vt 29. novembri 2018. aasta kohtuotsus WL vs. ERCEA, T‑493/17, ei avaldata, EU:T:2018:852, punkt 207 ja seal viidatud kohtupraktika).
58

Tuleb korrata, et määruse nr 2100/94 artikli 75 esimese lause kohaselt peavad CPVO otsused olema motiveeritud. Sellel kohustusel on sama ulatus kui kohustusel, mida käsitleb ELTL artikkel 296 (vt selle kohta 5. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Braeburn 78 (11078), T‑177/16, EU:T:2019:57, punkt 43). Vastavalt ELTL artiklit 296 käsitlevale väljakujunenud kohtupraktikale vastab põhjendamiskohustus kahele eesmärgile, et võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ning et võimaldada liidu kohtul kontrollida otsuse õiguspärasust (vt selle kohta 10. mai 2012. aasta kohtuotsus Rubinstein ja L’Oréal vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑100/11 P, EU:C:2012:285, punkt 111; 30. juuni 2010. aasta kohtuotsus Matratzen Concord vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Barranco Schnitzler (MATRATZEN CONCORD), T‑351/08, ei avaldata, EU:T:2010:263, punkt 17, ja 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Intesa Sanpaolo vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – equinet Bank (EQUITER), T‑47/12, EU:T:2014:159, punkt 24).
68

Eeltoodut arvestades ei saa seega väita, et kõnealune trükis puudutab üksnes Malta sisepoliitilist arutelu ja et see ei käsitle mingil moel liidu tegevust. Nimelt, isegi kui asuda seisukohale, et kõnealuse trükise teemat käsitletakse peamiselt riigi seisukohast, kuivõrd see puudutab Malta poliitikat ja poliitikuid, siis olid viimased siiski samal ajal vaatluse all ka PANA‑komisjoni töös. Seetõttu tuleb tõdeda, et kõnealune trükis käsitleb liidu tegevust. Lisaks on kõnealuses trükises palju konkreetseid viiteid sellele tegevusele, nagu nähtub eespool punktist 67.
18

Üldkohus tühistas 21. septembri 2017. aasta otsusega Repsol YPF vs. EUIPO – Basic (BASIC) (T‑609/15, EU:T:2017:640) apellatsioonikoja 11. augusti 2015. aasta otsuse põhjusel, et viimane ei saanud ainuüksi otsuse põhjendamiseks kasutatud tõendite põhjal, st eespool punktis 11 osutatud tõendite põhjal asuda seisukohale, et kõnealuste tähiste kaubandustegevuse käigus kasutamise tingimus on täidetud. Üldkohus märkis asjaomase ajavahemikuga seoses, et menetlusse astuja ülesanne oli tõendada, et tähiseid basic ja basic AG kasutati kaubandustegevuse käigus Saksamaal mitte üksnes vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise ajal, vaid ka kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise ajal. Kuigi asjaomaste tõenditega on õiguslikult piisavalt tõendatud, et neid tähiseid kasutati Saksamaal kaubandustegevuse käigus esimese kuupäeva seisuga, ei tõenda need aga, et neid tähiseid kasutati teise kuupäeva seisuga.
9

ACERi apellatsiooninõukogu jättis 17. oktoobri 2018. aasta otsusega A‑001‑2018 (edaspidi „apellatsiooninõukogu otsus“) ameti otsuse muutmata ja jättis seega rahuldamata Aquindi võrkudevahelise ühenduse vabastustaotluse. Esiteks märkis apellatsiooninõukogu, et ametil on kaalutlusõigus, kui ta analüüsib määruse nr 714/2009 artikli 17 lõikes 1 ette nähtud vabastuse andmiseks vajalike tingimuste täitmist, ja et nende tingimuste hindamine on keeruline. Teiseks, viidates kohtupraktikale, mis näeb ette piiratud kohtuliku kontrolli, kui administratsiooni hinnangud on majanduslikult või tehniliselt keerulised, märkis apellatsiooninõukogu, et apellatsiooniastme kontroll on piiratud, kui hinnangud on seda laadi, ning et ta peab piirduma selle kindlakstegemisega, kas amet on teinud määruse nr 714/2009 artikli 17 lõikes 1 ette nähtud tingimuste hindamisel ilmse hindamisvea. Kolmandaks, lükates tagasi etteheite, et amet võttis investeeringuga seotud riski hindamisel arvesse võimalust kasutada määruse nr 347/2013 artiklis 12 ette nähtud kulude riikidevahelise jaotamise menetlust, leidis apellatsiooninõukogu, et hageja ei täitnud temal lasuvat tõendamiskoormist, kuna ta ei tõendanud, et määrusega nr 347/2013 kehtestatud reguleeritud kord ei oleks olnud investeeringu tegemiseks piisav ja et järelikult ei oleks ilma määruse nr 714/2009 artiklis 17 ette nähtud vabastuseta tehtud ühtegi investeeringut.
109

Nõukogu väidab, et otsuste 2018/141 ja 2019/135 vastuvõtmisel ei olnud ühtegi objektiivset, usaldusväärset, täpset ja ühtelangevat tõendit, mis andsid 5. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuse Mabrouk vs. nõukogu (T‑175/15, EU:T:2017:694) punktide 64 ja 65 tähenduses alust kahelda selles, kas Tuneesia õiguskaitseasutused on hageja suhtes algatatud kohtumenetlustes järginud tema õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul. Eelkõige väidab ta, et enne nende otsuste vastuvõtmist ei esitanud hageja ühtegi sellist asjaolu selle kohta, et teda puudutava kohtuliku uurimise raames puudus täielikult menetluslik tegevus. Lisaks kinnitab ta, et hageja argument tegevuse puudumise kohta ei võimalda iseenesest järeldada, et nõukogu tegi hindamisvea seoses sellega, kas Tuneesia ametiasutused järgisid hageja õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul, arvestades uurimise kestust õigustada võivaid asjaolusid, mis on välja toodud 5. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuse Mabrouk vs. nõukogu (T‑175/15, EU:T:2017:694) punktides 221 ja 222 ning 15. novembri 2018. aasta kohtuotsuse Mabrouk vs. nõukogu (T‑216/17, ei avaldata, EU:T:2018:779) punktis 52. Ta lisab, et Tuneesia ametiasutuste edastatud 1. augusti 2019. aasta tegevusaruanne tõendab, et Tuneesia 14. märtsi 2011. aasta dekreetseadus nr 2011‑13, millega konfiskeeritakse rahalised vahendid, vallasvara ja kinnisvara, on endiselt hageja suhtes kohaldatav ning sellest nähtub, et hageja on seotud mitme rikkumisega.
103

Teiseks, kuigi hageja väidab, et tema äritegevus on lõppenud ja et tal ei ole kunagi olnud seost M. Al-Assadiga, tuleb tõdeda, et ta esitas selliseid argumente juba kohtuasjas, milles tehti 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Kaddour III (T‑461/16, EU:T:2018:316, punkt 115), ning et ta ei esitanud oma menetlusdokumentide raames ühtegi tõendit selle kohta, et tema isiklik olukord oleks aastatel 2016–2018 muutunud. Mis puudutab dokumente, mille hageja esitas selleks, et tõendada, et M. Al-Assadi kabinetiülem oli kindral Bilal, siis tuleb märkida – ilma et see mõjutaks nende tõendusjõu ja nõukogu esitatud tõendite kahtluse alla seadmise võime hindamist, mis on läbi viidud käesoleva kohtuotsuse punktis 120 –, et need viitavad siiski ainult kõnealusele kindralile ega võimalda iseenesest tõendada hageja olukorra konkreetset muutust, mida nõukogu oleks võinud teada ja pidanud teadma ajal, mil ta tegi otsuse jätta hageja nimi vaidlusalustesse loeteludesse. Lisaks on nende dokumentide eesmärk seada kahtluse alla hageja ja M. Al-Assadi vahelise suhte see aspekt, kuid nendevahelisi ärisuhteid need dokumendid ei puuduta.
EUIPO ja menetlusse astuja väidavad, et hagejal puudub põhjendatud huvi esitada hagi vaidlustatud otsuse peale, kuna selle otsuse alusel on võimalik hageja vastulause lõplikult rahuldada kõigi asjaomaste teenuste osas, sealhulgas teenused, mille osas leiti, et need on erinevad, kuna apellatsioonikoda järeldas, et segiajamise tõenäosus võib esineda juhul, kui varasematel kaubamärkidel on maine, mida vastulausete osakond peab seega kontrollima, et teha määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b ja artikli 8 lõike 5 alusel lõplik otsus. Nad väidavad, et neid kaalutlusi silmas pidades ei saa asuda seisukohale, et vaidlustatud otsusega hageja nõudeid ei rahuldatud, mistõttu vaidlustatud otsuse peale esitatud eraldi hagi ei ole vastuvõetav määruse 2017/1001 artikli 72 lõike 4 tähenduses, mis näeb ette, et Euroopa Kohtusse võib pöörduda iga menetluspool, kelle huve apellatsioonikoja otsus kahjustab.
13

SRB vastas hagejale 17. oktoobri 2018. aasta kirjaga (edaspidi „vaidlustatud otsus“). Selles kirjas võttis SRB kõigepealt kokku hageja taotluse, mis puudutas esiteks tema 2018. aasta ex ante osamakset ja teiseks tema 2015. aasta ex ante osamakset. Seoses 2018. aasta ex ante osamaksega leidis SRB, tsiteerides määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 4 ja komisjoni 21. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) 2015/63, millega täiendatakse direktiivi 2014/59 seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate ex-ante-osamaksetega (ELT 2015, L 11, lk 44), artikli 12 lõiget 2, et nende kahe määruse ükski säte ei näe ette uut arvutust või tagasimaksmist, mida hageja on taotlenud. SRB märkis, et vastupidi hageja taotluses väidetule on EKP poolt krediidiasutuse tegevusloa kehtetuks tunnistamine staatuse muutumine delegeeritud määruse 2015/63 artikli 12 lõike 2 tähenduses. Seega leidis ta, et hagejat puudutav EKP 11. juuli 2018. aasta otsus ei mõjutanud hageja 2018. aasta osamakset ega pannud SRB‑le kohustust kõnealust osamakset ümber arvutada või selle ühte osa tagasi maksta. Lõpuks täpsustas SRB seoses 2015. aasta ex ante osamaksetega, et liikmesriikide kogutud osamaksed kanti üle ühtsesse kriisilahendusfondi (edaspidi „kriisilahendusfond“) vastavalt valitsustevahelise lepingu artikli 3 lõikele 3. Ta leidis, et tulenevalt määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikest 4 ei ole üksustel, kes on tasunud 2015. aasta ex ante osamaksed ja kelle tegevusluba tunnistati hiljem kehtetuks, õigust saada neid ex ante osamakseid tagasi ning samuti ei ole neil õigust saada tagasi kõiki teisi nõuetekohaselt tasutud ex ante osamakseid. Neid asjaolusid arvestades järeldas SRB, et tal ei ole võimalik hageja 2018. aasta ex ante osamakset ümber arvutada ega tagastada talle 2015. aasta ex ante osamakse ülejäänud osa põhjusel, et EKP oli tema tegevusloa kehtetuks tunnistanud.
117

Need kolm tingimust on kumulatiivsed, mistõttu see, kui üks neist ei ole täidetud, on piisav, et jätta kahju hüvitamise nõuded rahuldamata (vt selle kohta 9. septembri 1999. aasta kohtuotsus Lucaccioni vs. komisjon, C‑257/98 P, EU:C:1999:402, punkt 14; 10. novembri 2004. aasta kohtuotsus Vonier vs. komisjon, T‑165/03, EU:T:2004:331, punkt 78, ja 29. novembri 2018. aasta kohtuotsus Di Bernardo vs. komisjon, T‑811/16, ei avaldata, EU:T:2018:859, punkt 60).
Mis puudutab täpsemalt segude klassifitseerimise kriteeriume, siis on punktis 4.1.3 ette nähtud:

„4.1.3.1. Segude klassifitseerimise süsteem hõlmab kõiki ainete klassifitseerimise kategooriaid, st ägeda mürgisuse 1. kategooriat ja kroonilise mürgisuse 1.–4. kategooriat. Kõigi olemasolevate andmete kasutamiseks segu klassifitseerimisel veekeskkonnale ohtlikkuse alusel lähtutakse võimaluse korral järgmisest:

segu „olulised koostisosad“ on need, mis on klassifitseeritud ägeda mürgisuse 1. kategooriasse või kroonilise mürgisuse 1. kategooriasse ja mille sisaldus segus on 0,1% (massist) või suurem, ning need, mis on klassifitseeritud kroonilise mürgisuse 2. kategooriasse, kroonilise mürgisuse 3. kategooriasse või kroonilise mürgisuse 4. kategooriasse ja mille sisaldus segus on 1% (massist) või suurem, kui ei ole põhjust arvata, et koostisosa, mille sisaldus on väiksem, võib siiski olla oluline segu klassifitseerimisel veekeskkonnale ohtlikuks (näiteks kui on tegemist väga toksiliste komponentidega (vt punkt 4.1.3.5.5.5)). Üldiselt on ainete puhul, mis on klassifitseeritud ägeda mürgisuse 1. kategooriasse või kroonilise mürgisuse 1. kategooriasse, arvesse võetav sisaldus (0,1/M)%. (Korrutustegurit (M) selgitatakse punktis 4.1.3.5.5.5.).

4.1.3.2. Veekeskkonda ohustava mürgisuse klassifitseerimisel kasutatakse astmelist lähenemisviisi, kusjuures oluline on see, millist liiki teavet segu ja selle koostisosade kohta on olemas. Joonisel 4.1.2 on kirjeldatud protsessi, mida tuleks järgida.

Astmeline lähenemisviis koosneb järgmistest elementidest:

– klassifitseerimine katsetatud segude põhjal;

– klassifitseerimine seostamispõhimõtete kohaselt;
105

Lisaks on Euroopa Inimõiguste Kohus sedastanud, et EIÕK artikli 10 lõikes 2 on jäetud vähe ruumi sõnavabaduse piirangutele poliitiliste või üldist huvi pakkuvate küsimuste arutelus. Nimelt on niisugustes üldist huvi pakkuvates küsimustes tehtud avaldused põhimõtteliselt tugevalt kaitstud, vastupidi neile, mis kaitsevad või õigustavad vägivalda, viha, ksenofoobiat või teisi sallimatuse vorme, mida tavaliselt ei kaitsta. Poliitiline arutelu on oma laadilt tihti terava poleemika allikas, kuid kindlasti on tegemist avaliku huviga, kui see just ei välju teatavatest piiridest ega muutu vägivalla, viha või sallimatuse õhutamiseks (EIK 15. oktoobri 2015. aasta otsus Perinçek vs. Šveits, CE:ECHR:2015:1015JUD002751008, punktid 197, 230 ja 231; vt selle kohta ka EIK 8. juuli 1999. aasta otsus Sürek vs. Türgi (nr 1), CE:ECHR:1999:0708JUD002668295, punktid 61 ja 62). Euroopa Inimõiguste Kohtu arvates tuleb selleks, et teha kindlaks, kas avaldus tervikuna võib vägivalda õhutada, pöörata tähelepanu kasutatud sõnadele ja nende esitamise kontekstile (vt selle kohta EIK 6. juuli 2010. aasta otsus Gözel ja Özer vs. Türgi, CE:ECHR:2010:0706JUD004345304, punkt 52). Eeskätt juhul, kui selliseid avaldusi on tehtud pingelises poliitilises või sotsiaalses kontekstis, on Euroopa Inimõiguste Kohus üldjoontes nõustunud, et selliste avalduste tegemise korral võib mingit laadi sekkumine olla EIÕK artikli 10 lõike 2 alusel põhjendatud (vt selle kohta EIK 15. oktoobri 2015. aasta otsus Perinçek vs. Šveits, CE:ECHR:2015:1015JUD002751008, punkt 205).