ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73

Igal juhul väidab Portugali Vabariik, et nii määrus nr 1726/2006 kui ka määrus nr 19563/2006 täitsid eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Portugal sellega, et nende toodete tunnustamisel, mille kohta puuduvad tehnilised kirjeldused, peab pädev siseriiklik asutus arvesse võtma teises liikmesriigis läbi viidud katseid ja kontrolle. Pärast Euroopa standardite ülevõtmist tuleb polüetüleenist torude puhul sertifitseerimine läbi viia vaid erandjuhtudel, kui torud ei vasta nimetatud standarditele, ja tunnustamise käigus kontrollitakse, kas tooted on turvalised ning kõlblikud otstarbekohaseks kasutamiseks. See kontroll viiakse läbi direktiivi 89/106 I lisas nimetatud olulisi nõudeid järgides, mis on üle võetud Portugali õigusesse dekreetseaduse nr 113/93 I lisaga, ja seda eelkõige erandjuhtudel, mille puhul on keeruline kindlaks teha olulistest nõuetest ulatuslikumaid tunnustamise kriteeriume. Seega on üldeeskirjade artikli 17 punktis 8 dekreetseadusega nr 50/2008 tehtud muudatuse ainsaks mõtteks selgitada asjaolu, et tunnustamismenetlus tuleb läbi viia nimetatud olulisi nõudeid arvestades.
96

Mis puutub apellantide väitesse, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi esiteks sellega, et ta pidas rikkumist teoreetiliseks, arvestamata, et selle tegelik mõju turule oli määratletud ekslikult, siis tuleb märkida, et trahvisummade määramisel on vaja arvesse võtta rikkumiste kestust ja kõiki muid tegureid, mis võivad mõjutada rikkumiste raskuse hinnangut, nagu iga ettevõtja käitumist, nende rolli kooskõlastatud tegevuse kehtestamisel, tegevusest saada võidavat kasu, nende ettevõtjate suurust ja asjassepuutuvate kaupade väärtust ning ohtu, mida seda tüüpi rikkumised Euroopa Ühenduse eesmärkidele kujutavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs. komisjon, punkt 129, ning Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 242). Eeltoodust tuleneb, et konkurentsivastase tegevuse mõju ei ole iseenesest sobiva trahvisumma hindamisel määrav tegur. Tahtluse aspektiga seotud tegurid võivad omada suuremat tähtsust kui tegevuse mõjuga seotud tegurid, eelkõige juhul, kui tegemist on eriti raskete rikkumistega, nagu seda on turgude jagamine, mis on käesolevas asjas esinev tegur (vt 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-194/99 P: Thyssen Stahl vs. komisjon, EKL 2003, lk I-10821, punkt 118).
51

Komisjon vastab, et iga dokumenti tuleb vaadelda koos muude toimikumaterjalidega. Kuna komisjon ja Esimese Astme Kohus on kohustatud läbi viima tervikliku uurimise, on argument, et üks konkreetne dokument ei tõenda teatavat asjaolu, määratud ebaõnnestumisele, kui on olemas muid toimikumaterjale, mis võivad seda asjaolu tõendada. Divipa ei sea kahtluse alla AWA ja Sappi avalduste tõenduslikku väärtust ega nende tõlgendamist Esimese Astme Kohtu poolt. Igal juhul rõhutab komisjon, et kõnealustes märkmetes kinnitab Sappi töötaja ainult, et Divipa ei ole oma hindu tõstnud ja et ta teab seda seetõttu, et üks klient saatis talle hinnakirja. On tavaline, et ettevõtja, kes ei järgi kartelli raames kokku lepitud hindu, ei teavita sellest teisi osalejaid, kuid see ei tähenda, et ta kartellis ei osale. Lisaks on loogiline, et kartellis osalevad ettevõtjad korraldavad selle elluviimise kontrolli ja et nad kritiseerivad neid, kes ei järgi ühisel kokkuleppel otsustatut.
67

Sellega seoses olgu märgitud, et nagu sai selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 41, on EÜ artikli 308 mõte täita lünk juhul, kui ükski EÜ asutamislepingu erisäte ei anna ühenduse institutsioonidele otseseid või kaudseid volitusi tegutsemiseks, samas kui niisugused volitused tunduvad siiski olevat vajalikud, et võimaldada ühendusel täita oma ülesandeid asutamislepingus sätestatud eesmärkide saavutamisel. Lisaks nähtub EÜ artiklist 308, et tuginemine sellele artiklile nõuab, et kavandatav meede peaks osutuma vajalikuks „ühisturu toimimiseks” (vt eespool viidatud kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon, punkt 200).
25

Sellega seoses tuleb märkida, et viidatud lõike esimese lausega on vastuolus see, et patendiomanikule, kellel on ühe toote kohta mitu aluspatenti, antakse selle toote jaoks mitu täiendava kaitse tunnistust. Sama lõike teine lause aga lubab anda mitu tunnistust kahele või enamale sama toote kohta erinevaid aluspatente omavale isikule. Seetõttu näib, et eritingimus ühe toote kohta kahe või enama täiendava kaitse tunnistuse väljaandmiseks on see, et nende kohta on taotluse esitanud erinevad aluspatentide omanikud. Kõnealune teine lause ei nõua seevastu, et need taotlused oleksid menetluses samaaegselt. Pealegi ei esine sõna „menetluses” määruse nr 1610/96 itaaliakeelses versioonis, mille kohaselt on üksnes nõutud, et need taotlused oleks esitatud („[t]uttavia, se sono state introdotte due o più domande […]”).
69

Lõpuks täpsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105 ja 111, et segiajamise tõenäosust ei vähenda see, et kaubamärkidel on erinevad sõnalised osad, sest taotletava kaubamärgi sõnalise osa eristusvõime on väga nõrk, kuna see viitab kauba geograafilisele päritolule.
20

Lisaks ilmneb samast põhjendusest, et taganemisõigus on nähtud ette, et kaitsta tarbijat eriolukorras, mis valitseb sidevahendi abil sõlmitava lepingu korral, arvestades, et „tarbija ei saa tegelikult toodet näha ega osutatava teenuse laadiga tutvuda enne lepingu sõlmimist”. Lepingust taganemise õigus on seega mõeldud kompenseerima ebasoodsat olukorda, milles on tarbija sidevahendi abil sõlmitava lepingu korral, nähes talle ette sobiva nn järelemõtlemisaja, mille jooksul ta saab omandatud asja kontrollida ja järele proovida.
180

Kuna komisjon ja Vfw vaidlevad vastu menetluse kestuse ja DSD huvide vahelise seose olemasolule ja tõstatavad sel viisil küsimuse, kas käesolev väide puudutab tõepoolest Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu tähenduses menetlusnormi rikkumist, mille tõttu kahjustatakse hageja huve, siis tuleb märkida, et ettevõtjal, kes esitab hagi, et tühistada otsus, millega sunnitakse teda kohandama tüüplepingut, mille ta sõlmib oma klientidega, on kaubanduspoliitika ilmsetel põhjustel konkreetne huvi, et mõistliku aja jooksul vaadataks läbi tema argumendid, milles ta väidab, et see otsus on õigusvastane. Asjaolu, et teistes kohtuasjades kontrollis Euroopa Kohus menetluse kestuse küsimust hagi raames, mis oli esitatud komisjoni otsuste peale, millega määrati trahvid konkurentsiõiguse rikkumise eest (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe vs. komisjon, punkt 21; 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-194/99 P: Thyssen Stahl vs. komisjon, EKL 2003, lk I-10821, punkt 154, ja eespool viidatud kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, punkt 115), samal ajal kui käesolevas asjas DSD-le niisugust trahvi ei määratud, ei ole selles kontekstis asjakohane.
186

Vaidlustatud kohtuotsuse kolmas tühistamisväide koosneb viiest osast vastavalt selle kohta, et asudes seisukohale, et komisjoni rikkumise ja kahju vahel, mis Schneiderile tekkis Legrandi võõrandamise hinna vähenemise tõttu vastutasuks selle eest, et 26. juulil 2002 lepiti kokku tegeliku müügi edasilükkamine , on otsene põhjuslik seos, on Esimese Astme Kohus: — teinud sisuliselt ebaõigeid järeldusi selleks, et otsustada esiteks, et Schneider oli sunnitud lõpetama müügi ja Legrandi müügihinna läbirääkimised 26. juulil 2002, teiseks, et võõrandamise tegeliku toimumise kuupäev, mille edasilükkamises kuni kokku lepiti, oli piisavalt varasem kohtuotsuse Schneider I kuulutamise eeldatavast kuupäevast, et võimaldada Schneideril seda, et tal oleks võimalus saavutada koondumise läbivaatamine komisjoni poolt, esitades uusi parandusmeetmeid, ja kolmandaks, et piisavalt selge rikkumise ja Schneideri poolt võõrandamise hinna väidetava vähendamise vahel oli põhjuslik seos; — on nende kolme küsimuse üle otsustamisel ka tõendeid moonutanud; — on asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel teinud vea; — esitanud oma otsuses vastuolulisi põhjendusi võrreldes sama kohtuotsuse punktides 260–286 sisalduva analüüsiga, mille põhjal oli Esimese Astme Kohus eelnevalt välistanud piisavalt otsese põhjusliku seose olemasolu komisjoni rikkumise ja asjassepuutuvate varade väärtuse täieliku kaotamise vahel ajavahemikus, mis jääb nende omandamise Schneideri poolt ja nende järgneva võõrandamise vahele; — teinud sisuliselt ebatäpseid järeldusi ja rikkunud õigusnormi selleks, et otsustada, et Schneider ei olnud kahju tekkimisele kaasa aidanud, kuigi oleks tulnud jõuda vastupidisele järeldusele esiteks seetõttu, et Schneider võis olla teadlik koondumisest tuleneva seotuse olukorra tõttu vältimatult tekkinud konkurentsiprobleemidest, teiseks, et ta loobus lahutamisotsuse kohaldamise peatamise taotlusest ja ei esitanud hiljem ajutiste meetmete kohaldamise taotlust seoses Legrandi võõrandamise kohustusega, ja kolmandaks, et ta otsustas Legrandi võõrandada ajal, mil tal ei olnud selleks kohustust.
21

Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Social no 30 de Madrid menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas arvestades asjaolu, et lapsehoolduspuhkuse andmine vastavalt üksikasjalikele eeskirjadele ja tingimustele, mille iga liikmesriik direktiivis 96/34 kehtestatud miinimumpiire järgides vabalt sätestab, on oma olemuselt võrdõiguslikkust edendav meede, on lubatav, et lapsehoolduspuhkuse kasutamine juhul, kui alaealiste laste eest hoolitsevate isikute tööaega on lühendatud ja palka vähendatud, võib mõjutada õigusi, mida lapsehoolduspuhkusel mees- või naistöötaja on saamas, ja kas üksikisik võib riigi ametiasutustes tugineda nende õiguste säilitamise põhimõttele, mille töötaja on saanud või on saamas? 2. Eelkõige, kas [lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe] klausli 2 [punktis] 6 kasutatud mõiste „õigused, mis [töötaja] on saanud või on saamas” hõlmab üksnes töötingimustega seotud õigusi ja mõjutab üksnes lepingulist töösuhet tööandjaga, või mõjutab see vastupidi ka nende sotsiaalkindlustuse õiguste säilitamist, mille töötaja on saanud või on saamas; ning lisaks, kas [lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe] klausli 2 [punktis] 8 sätestatud nõude, et tuleb arvestada „sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevus[t] eri skeemide alusel,” võib lugeda täidetuks käesolevas kohtuasjas käsitletava skeemi puhul, mida rakendasid siseriiklikud ametiasutused ning kas vajaduse korral on õigus sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevusele piisavalt täpne ja konkreetne, et sellele saaks liikmesriigi ametiasutuste vastu tugineda? 3. Kas ühenduse õigusnormidega on vastavuses siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on lapsehoolduspuhkuse tõttu lühendatud tööajaga töötamise perioodil määratav töövõimetuspension väiksem sellest, mida oleks kohaldatud enne lapsehoolduspuhkust, ja millega vähendatakse lisaks õigust tulevasele hüvitisele ja arvessevõetavate maksete summat proportsionaalselt tööaja lühendamise ja palga vähendamisega? 4. Kuna siseriiklike kohtute ülesanne on tõlgendada siseriiklikku õigust, arvestades direktiivist tulenevaid kohustusi, et tagada võimalikkuse piires ühenduse õigusaktides sätestatud eesmärkide saavutamine, siis kas seda nõuet tuleb kohaldada ka seoses sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevusega lapsehoolduspuhkuse ajal ja täpsemalt juhul, kui kasutatakse sellist osalist puhkust või tööaja lühendamist nagu käesolevas kohtuasjas? 5. Kas käesoleva kohtuvaidluse asjaoludel võib sotsiaalkindlustushüvitiste valdkonnas antud ja omandatud õiguste vähendamist lapsehoolduspuhkuse ajal käsitada otsese või kaudse diskrimineerimisena, mis on vastuolus ühelt poolt direktiivi 79/7[…] sätetega ning teiselt poolt liikmesriikide ühisest tavast tuleneva meeste ja naiste võrdõiguslikkuse ja soolise mittediskrimineerimise nõudega, kuna nimetatud põhimõtet ei tule kohaldada mitte üksnes töötingimuste suhtes, vaid ka avalike võimude tegevuse suhtes töötajate sotsiaalse kaitse valdkonnas?”
105

On alust meenutada, et kuigi EÜ artiklil 226 põhinevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses tuleb komisjonil, kes on kohustatud tõendama väidetava liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu, esitada Euroopa Kohtule nimetatud kohustuste rikkumise tuvastamiseks vajalikud tõendid, ilma et komisjon võiks seejuures tugineda ühelegi oletusele, on teisalt ka liikmesriikidel EÜ artiklist 10 tulenev kohustus aidata kaasa komisjoni ülesannete täitmisele, mis EÜ artikli 211 kohaselt hõlmab muu hulgas kohustust tagada, et asutamislepingu sätteid ja institutsioonide poolt selle alusel võetud meetmeid rakendatakse (vt eelkõige 12. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-408/97: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2000, lk I-6417, punktid 15 ja 16, ning . aasta otsus kohtuasjas C-456/03: komisjon vs. Itaalia, EKL 2005, lk I-5335, punkt 26).
15

Inglismaa osas on asjakohane õigusakt 2004. aasta määrus otsemaksete ja toetuste kava kohta ühise põllumajanduspoliitika raames (nõuetele vastavus) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England) Regulations 2004, SI 2004/3196 (edaspidi „Inglismaa määrus”)). Heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste standardid on määratletud Inglismaa määruse lisas („Schedule”), mille punktid 26–29 pealkirjaga „Avalikult kasutatavad teed” (edaspidi „põhikohtuasja asjaomased sätted”) näevad ette: „26. Põllumajandustootja ei tohi a) ilma seadusliku loa või põhjenduseta rikkuda nähtava jalgtee, nähtava hobutee või muu ainult või muu hulgas sõiduteest – v.a kõvakattega sõidutee – koosneva nähtava avalikult kasutatava tee katet, nii et see takistaks selle tee kasutamist, või b) ilma seadusliku loa või põhjenduseta mingil viisil tahtlikult takistada vaba läbipääsu nähtaval avalikult kasutataval teel. 27. Põllumajandustootja peab nähtaval jalg- või hobuteel olevat treppi, väravat või muud samalaadset rajatist – välja arvatud rajatis, mille suhtes on kohaldatav 1980. aasta avalikult kasutatavate teede seaduse [Highways Act 1980] artikli 146 lõige 5 – nõuetekohaselt hooldama, nii et oleks tagatud selle ohutus ning ei kahjustataks jalg- või hobuteed kasutavate isikute õigusi. 28. (1) Kui põllumajandustootja on rikkunud nähtava jalg- või hobutee (v.a põlluvahetee) katet viisil, mis on 1980. aasta avalikult kasutatavate teede seaduse artikli 134 alusel lubatud, peab ta nimetatud seaduse artikli 134 lõikes 7 ette nähtud tähtaja jooksul või nimetatud seaduse artikli 134 lõike 8 kohaselt pikendatud tähtaja jooksul a) taastama jalg- või hobutee katte vähemalt selle miinimumlaiuseni, nii et avalikult kasutatava tee kasutamine ei oleks takistatud, ning b) tähistama jalg- või hobutee maapinnal vähemalt selle miinimumlaiuses, nii et see oleks seda teed kasutada soovivale avalikkusele nähtav. (2) Käesolevas punktis on tee „miinimumlaiuse” mõistel sama tähendus nagu 1980. aasta avalikult kasutatavate teede seaduse lisas 12A. 29. Käesoleva lisa punktides 26, 27 ja 28 kasutatakse mõisteid „hobutee”, „sõidutee”, „põlluvahetee”, „jalgtee” ja „kõvakattega sõidutee” 1980. aasta avalikult kasutatavate teede seaduse artikli 329 lõikes 1 määratletud tähenduses; kasutatakse mõistet „avalikult kasutatav tee” 1980. aasta avalikult kasutatavate teede seaduse artiklis 328 määratletud tähenduses ning „nähtav” tähendab teena nähtav normaalse nägemisega inimese jaoks, kes sellel teel kõnnib või ratsutab.”
18

Lisaks sätestab SGB XI artikli 34 lõike 1 punkt 1, mis kuulub selle õigusakti ühissätete hulka, et – välja arvatud teatud erandid ajutise riigis viibimise kohta, mis põhikohtuasjas tähtsust ei oma –hüvitise saamise õigus peatub ajaks, mil kindlustatu asub välismaal. Eelotsusetaotlusest nähtub, et seda sätet tuleb lugeda lähtuvalt 5. märtsi 1998. aasta otsusest kohtuasjas C-160/96: Molenaar (EKL 1998, lk I-843, punktid 39 ja 44), milles Euroopa Kohus otsustas, et juhul kui sellise hüvitise saamine nagu SGB XI artiklis 37 sätestatud hooldushüvitis on sõltuvuses kindlustatud isiku elukohast kindlustuse andnud liikmesriigi territooriumil, siis on see vastuolus määruse nr 1408/71 artikli 19 lõikega 1, artikli 25 lõikega 1 ja artikli 28 lõikega 1. Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et Saksa ametiasutused on seisukohal, et see kohtuotsus kohustab väljaspool Saksamaad osutatud hooldusteenuse hüvitise maksmiseks, kui selle puhul on tegemist rahalise hüvitisega, kuid mitte selliste hüvitiste maksmiseks, mis Saksa õiguse kohaselt kvalifitseeruvad mitterahaliste hüvitistena nagu need, millele on osutatud SGB XI artiklites 36 või 43.
88

Tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus on silmas pidanud selle kohtupraktika kohaldamist tühistamishagidele, mis on esitatud komisjoni nende otsuste peale, millega on lõpetatud EÜ artikli 88 lõike 2 alusel algatatud menetlus. Euroopa Kohus on otsustanud, et teatud ettevõtjate ühendusi, kes on aktiivselt osalenud selle sätte alusel algatatud menetluses, võib pidada selliste otsuste poolt isiklikult puudutatud isikuteks, kui need otsused on mõjutatud nende seisundit läbirääkijatena (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Comité d’entreprise de la Société française de production jt vs. komisjon, punktid 40–42).
62

See lahendus on pealegi kooskõlas määruse nr 261/2004 põhjendusega 15. Nagu käesoleva otsuse punktis 43 on öeldud, tuleb seda põhjendust mõista nii, et seadusandja sidus ka mõistega „pikaajaline hilinemine” õiguse saada hüvitist. Tuleb märkida, et see mõiste vastab hilinemisele, millega seadusandja seostab teatavad õiguslikud tagajärjed. Kui määruse artikkel 6 juba nimetab niisugused õiguslikud tagajärjed kaks tundi hilinevate lendude puhul, siis nimetatud määruse põhjendus 15 katab kindlalt need hilinemised, mis on pikemad kui kolm tundi.
65

EMP lepingu üks peamisi eesmärke on ellu viia võimalikult täielikult terves EMP-s kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine nii, et ühenduse territooriumil loodud siseturg laieneks EFTA-riikidele. Sellest lähtuvalt püüavad mitmed nimetatud lepingu sätted tagada, et lepingut tõlgendataks kogu EMP-s võimalikult ühetaoliselt (vt 10. aprilli 1992. aasta arvamus 1/92, EKL 1992, lk I-2821). Euroopa Kohtu ülesanne on selle raames tagada, et neid EMP lepingu sätteid, mis on sisult identsed EÜ asutamislepingu omadega, tõlgendataks liikmesriikides ühetaoliselt (. aasta otsus kohtuasjas C-452/01: Ospelt ja Schlössle Weissenberg, EKL 2003, lk I-9743, punkt 29).
47

Komisjon märgib, et ta ei ole kunagi väitnud, et liikmesriigid peavad kasutama EÜ artikli 307 alusel kõiki meetmeid kõigis valdkondades, milles ühendus võib tulevikus võtta seadusandlikke meetmeid. Ta möönab, et selline temapoolne nõue on võimatu, kuna nende seadusandlike aktide sisu, mida võidakse tulevikus erinevates valdkondades vastu võtta, ei saagi ette näha. Samas kinnitab komisjon, et EÜ artikli 57 lõike 2, EÜ artikli 59 ja EÜ artikli 60 lõike 1 puhul on see teisiti, sest need annavad nõukogule väga täpselt määratletud pädevuse kolmandate riikidega seonduva kapitali liikumise ja maksetehingute kohta käivate piirangute valdkonnas, mis kohustavad liikmesriike niisuguseid meetmeid pärast nende vastuvõtmist viivitamata rakendama.
54

Kuigi on tõsi, et viimati nimetatud juhul ei ole need kriteeriumid, millest hankijad võivad lähtuda – mida tõendab ka sõna „näiteks” kasutamine – direktiivi 93/38 artikli 34 lõike 1 punktis a ammendavalt loetletud ning seega jätab see säte hankijatele võimaluse valida, millistest lepingu sõlmimise kriteeriumidest nad soovivad lähtuda, võib see valik siiski hõlmata vaid neid kriteeriume, mille eesmärk on välja selgitada majanduslikult soodsaim pakkumus (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Beentjes, punkt 19; 18. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-19/00: SIAC Construction, EKL 2001, lk I-7725, punktid 35 ja 36; . aasta otsus kohtuasjas C-513/99: Concordia Bus Finland, EKL 2002, lk I-7213, punktid 54 ja 59; . aasta otsus kohtuasjas C-315/01: GAT, EKL 2003, lk I-6351, punktid 63 ja 64, ning eespool viidatud kohtuotsus Lianakis jt, punkt 29).
32

Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on nõukogu andnud komisjonile, kes teeb koostööd liikmesriikide tolliekspertidega, teatavate kaupade klassifitseerimisel tariifirubriikide sisu täpsustamiseks laia kaalutlusõiguse. Määruse nr 2658/87 artikli 9 lõike 1 punktides a, b, d ja e nimetatud komisjoni pädevus võtta meetmeid – näiteks kehtestada lisamärkusi – ei anna talle õigust muuta tariifirubriikide sisu, mis on kindlaks määratud HS-i alusel, mille kehtestanud HS konventsiooni artikliga 3 on ühendus võtnud endale kohustuse mitte muuta HS-i ulatust (vt 14. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-267/94: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1995, lk I-4845, punktid 19 ja 20, ning . aasta otsus kohtuasjas C-15/05: Kawasaki Motors Europe, EKL 2006, lk I-3657, punkt 35).
59

Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et põhilepingu peamine eesmärk oli kõnealuste näitusepaviljonide püstitamine vastavalt Kölni linna poolt kindlaks määratud nõuetele. Lisaks võib neid näitusepaviljone pidada „ehitustööks” direktiivi 93/37 artikli 1 punkti c tähenduses, kuna nad on iseenesest mõeldud teatud majandusliku ülesande täitmiseks ja nende maksumus ületab sama direktiivi artiklis 6 kehtestatud piirmäära. Lisaks oli tegemist rahaliste huvidega lepinguga, kuna kõnealusel juhul tegutses GKM-GbR ettevõtjana, olenemata asjaolust, et ta lasi need hooned ehitada alltöövõtu korras (vt selle kohta 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-399/98: Ordine degli Architetti jt, EKL 2001, lk I-5409, punkt 90) ja Kölni linn tegutses hankijana. Kõnealune leping tuleb seega liigitada ehitustööde riigihankelepinguks direktiivi 93/37 artikli 1 punkti a tähenduses.
51

Seoses argumendiga, et kapitalikasumi osas, mis on saadud maksumaksja omandis üle ühe aasta olnud vara võõrandamisest, on kõne all olevate õigusnormide eesmärk võtta maksu tasumisel arvesse maksumaksja isiklikku olukorda, piisab kui sedastada, et need õigusnormid ei sisalda ühtegi elementi, mis võiks kinnitada seda väidet, kui see puudutab maksustamist kindla maksumääraga, mis on seotud ainult sellega, kas maksumaksja on resident või mitteresident.
96

Komisjon ei eita, et kinnipidamine on keemiline protsess, mis leiab aset vees ja vähendab lämmastikusisaldust, ent ta väidab, et sellega ei saa asendada direktiivis 91/271 ette nähtud lämmastiku eemaldamist reoveepuhastites, sest see on vastuolus ettevaatusprintsiibi ja kohtupraktikaga. Komisjon on seisukohal, et lämmastiku kinnipidamise protsess ei võimalda lämmastiku püsivat eemaldamist ning et seda mõjutab aastaaegade vaheldumine.
87

Mis puudutab komisjoni argumenti, et kinnipidamisprotsess on selle arvessevõtmiseks liiga ebastabiilne, siis tuleb tõdeda, et Soome Vabariik tõi välja (ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud), et arvutustest, mis on tehtud ainesisalduse kohta merealadel, millele tuginevad kinnipidamist käsitlevad analüüsid, on võetud arvesse nii lämmastiku kinnipidamise kui ka selle vette lisandumise protsesse. Arvesse on seega võetud denitrifikatsioon, lämmastiku kinnipidamine setetes, õhulämmastiku kinnipidamine sinivetikates ja lämmastiku vabanemine setetest vette tagasi. Soome Vabariik lisas, et vesikonna jaoks erandlikud aastad tasanduvad arvutuses, sest arvesse võetakse mitme aasta keskmine tulemus.
5

Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92; edaspidi „direktiiv”) artikli 5 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt: „Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid tema nõusolekuta kasutamast kaubandustegevuse käigus mis tahes tähist, mis on identne või sarnane kaubamärgiga, mis on välja antud [selliste] kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, [kui viimane on liikmesriigis omandanud maine] ja juhul kui selle tähise põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi [eristusvõimet] või mainet.” [täpsustatud tõlge]