ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 237/38

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad Gabrovo (Bulgaaria) 31. märtsil 2022 – IL versus Regionalna direktsia „Avtomobilna administratsia“ Pleven

(Kohtuasi C-227/22)

(2022/C 237/48)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Administrativen sad Gabrovo

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: IL

Vastustaja: Regionalna direktsia „Avtomobilna administratsia“ Pleven

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2006/126 (1) sätted annavad liikmesriikidele võimaluse nõuda С, CE, C1, CIE, D, DE, D1, D1E kategooria sõidukite juhtidelt, et nad laseksid teha arstlikku läbivaatust nende psüühilise ja vaimse sobivuse kindlakstegemiseks lühemate ajaliste vahedega, kui seda on juhiloa kehtivus, ning sellega seoses võimaluse nõuda eraldi dokumenti (lisaks juhiloale), millega tõendatakse nende juhtide sobivust? Või tõendab nimetatud kategooriate kehtivate juhilubade omamine ka sõidukijuhi psüühilist ja vaimset sobivust, kuna see sobivus tehti kindlaks juba juhiloa esmasel väljaandmisel või uuendamisel?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/126/EÜ juhilubade kohta (ELT 2006, L 403, lk 18).
1.

Kas määruse nr 1215/2012 (1) artiklit 7 koostoimes selle määruse artiklitega 25, 29 ja 31 ning põhjendustega 21 ja 22, saab tõlgendada nii, et see võimaldab kohaldada rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni artiklit 31 ka juhtudel, kui mõlema nimetatud õigusakti reguleerimisalasse kuuluva vaidluse kohta on sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe?
—

mõista apellandile tekitatud mittevaralise kahju eest, mida on üksikasjalikult kirjeldatud apellatsioonkaebuses, ex aequo et bono hinnatuna välja 50 000 eurot;
C 237/25

ET

KY 13. veebruaril 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 1. detsembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-433/20: KY versus Euroopa Liidu Kohus

(Kohtuasi C-100/22 P)

(2022/C 237/33)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: KY (esindajad: advokaadid N. Maes ja J.-N. Louis)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Kohus

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 1. detsembri 2021. aasta otsus kohtuasjas T-433/20;

— teha asjas uus otsus ja

— tunnistada hagi vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada otsus, millega jäeti rahuldamata hageja esitatud tagastamisnõue;

— mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus rikkus tema tühistamishagi hinnates mitut õigusnormi ja see rikkumine tulenes peamiselt sellest, et aeti segi alusetul rikastumisel põhinev hagi ja hüpoteetiline pensioniõiguste määramise eeskirjade vaidlustamine.

Esimene väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et alusetul rikastumisel on õiguslik alus, ning jättis vaidlustatud kohtuotsuse põhjendamata.

Teine väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi seoses elatusmiinimumi reegli kohaldamisega.

Kolmas väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et puudub vaesumine.

Neljas väide, et Üldkohus rikkus liidu õigust, kui ta eiras kohtupraktikat Barroso Truta jt vs. Euroopa Liidu kohus (18. septembri 2018. aasta kohtuotsus, T-702/16 P, EU:T:2018:557, punktid 104–106).
2.

Kui esimesele küsimusele antud vastuse kohaselt on tegemist keskkonnateabega siis, kas keskkonnateabe direktiivi artikkel 4 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et koostamisel olevate materjalide või lõpetamata dokumentide või andmete alla paigutuvad ka statistilise metsainventuuri püsiproovitükkide asukoha andmed? Kas keskkonnateabe direktiivi artikkel 4 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et nimetatud sätte tingimus – niisugune konfidentsiaalsus on seadusega sätestatud – on täidetud, kui konfidentsiaalsuse nõue ei ole seadusega sätestatud konkreetse teabe liigi kohta, vaid on tuletatav tõlgendamise teel üldise iseloomuga õigusakti sättest, näiteks avaliku teabe seadusest või riikliku statistika seadusest? Kas keskkonnateabe direktiivi artikkel 4 lõike 2 punkti b kohaldamisel tuleb tuvastada reaalne kahju riigi rahvusvahelistele suhetele, mis saab võimalikuks taotletava teabe avaldamise tõttu või piisab vastava ohu tuvastamisest? Kas keskkonnateabe direktiivi artikkel 4 lõike 2 p-s h sätestatud alus „keskkonna kaitse kohaldamiseks“ õigustab keskkonnateabele juurdepääsu piiramist riikliku statistika usaldusväärsuse tagamiseks?
1.

Kas olukord, kus lennu tühistamine või tühistamisega samaväärne hilinemine on põhjustatud sellest, et pädev lennundusohutusasutus on muutnud teenindusaegade jaotust, kujutab endast alati erakorralist asjaolu määruse (EÜ) nr 261/2004 (1) artikli 5 lõike 3 tähenduses?
C 237/36

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Saksamaa) 17. märtsil 2022 – TF versus Sparkasse Südpfalz

(Kohtuasi C-206/22)

(2022/C 237/45)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein

Põhikohtuasja pooled

Hageja: TF

Kostja: Sparkasse Südpfalz

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artikli 7 lõiget 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikes 2 sätestatud õigust tasulisele puhkusele tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus töötajatele puhkuse andmist käsitlevad liikmesriigi õigusnormid või tavad, mille kohaselt on puhkuse andmise kohustus täidetud ka siis, kui töötajat mõjutab kinnitatud puhkuse ajal ettenägematu sündmus, nagu käesoleval juhul riigi kehtestatud karantiin, ja seetõttu ei saa ta oma õigust piiranguteta kasutada?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
1.

[Kas] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse (1) teatavate aspektide kohta, artiklit 7, ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas (nimelt 6. juuli 2012. aasta dekreetseadus nr 95 – Kiireloomulised sätted avaliku sektori kulude muutmiseks, mõjutamata kodanikele osutatavaid teenuseid, ning pangandussektori ettevõtjate kapitalipositsiooni parandamismeetmed (Decreto-legge 6 luglio 2012, n. 95 – Disposizioni urgenti per la revisione della spesa pubblica con invarianza dei servizi ai cittadini nonché misure di rafforzamento patrimoniale delle imprese del settore bancario; kinnitati muudetud redaktsioonis seadusena 7. augusti 2012. aasta seaduse nr 135 artikli 1 lõikega 1), artikli 5 lõige 8), milles on avaliku sektori kulude piiramise ning avaliku sektori tööandja organisatoorsete vajaduste huvides ette nähtud, et kui avaliku sektori töötaja on töölepingu ise üles öelnud, on keelatud tema saamata jäänud puhkust rahaliselt hüvitada? Lisaks,
1.

Kas liidu õigusega ja eelkõige [ELTL] artikliga 18, [ELTL] artikliga 45, määruse (EL) 492/11 (1) artikli 7 lõikega 2, direktiivi 2003/109 (2) artikli 11 lõike 1 punktiga d, direktiivi 2011/95 (3) artikliga 29, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 34 ning Euroopa Nõukogu sotsiaalharta artiklitega 30 ja 31 on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu see, mida sisaldavad koostoimes 28. jaanuari 2019. aasta dekreetseaduse nr 4, mis kinnitati koos muudatustega seadusena 28. märtsi 2019. aasta seadusega nr 26, artikli 7 lõige 1 ja artikli 2 lõike 1 punkt a, osas, milles kodanikupalga saamine seatakse sõltuvusse nõudest, et Itaalias peab olema elatud vähemalt kümme aastat (neist katkematult viimased kaks aastat, mida arvestatakse taotluse esitamise hetkel ja hüvitise maksmise koguperioodil), koheldes nii ebasoodsamalt Itaalia kodanikke, elamisõigust või alalist elamisõigust omavaid Euroopa kodanikke või pikaajalistest elanikest mitteeurooplasi, kes on Itaalias elanud vähem kui kümme aastat või kümme aastat, millest viimased kaks katkestustega, võrreldes samade kategooriate elanikega, kes on Itaalias elanud kümme aastat, millest viimased kaks katkematult? Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt:
a)

Kas ELTL artiklit 157 ja direktiivi 2006/54/EÜ artikli 2 lõike 1 punkti b ja artikli 4 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et sellisel juhul ei piisa selle tuvastamiseks, et ebavõrdne kohtlemine puudutab oluliselt rohkem naisi kui mehi, asjaolust, et osalise tööajaga töötajate hulgas on oluliselt rohkem naisi kui mehi, vaid et sellele peab lisanduma, et täistööajaga töötajate hulgas on oluliselt rohkem mehi või et meeste osakaal on oluliselt suurem?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Ireland) 8. aprillil 2022 – Z.K. ja M.S. versus The Minister for Justice and Equality

(Kohtuasi C-248/22)

(2022/C 237/51)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court (Ireland)

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Z.K. ja M.S.

Vastustaja: The Minister for Justice and Equality

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu direktiiviga 2004/38/EÜ (1) on vastuolus see, kui samaaegselt antakse tuletatud elamisõigus nimetatud direktiivi alusel töötajana seaduslikult oma vaba liikumise õigust kasutava Euroopa Liidu kodaniku lahuselavale abikaasale ja selle kodaniku tegelikule püsipartnerile?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
1.

Kas liidu õigusega ja eelkõige Euroopa Liidu lepingu artikliga 18, Euroopa Liidu lepingu artikliga 45, määruse 492/2011 (1) artikli 7 lõikega 2, direktiivi 2003/109 (2) artikli 11 lõike 1 punktiga d, direktiivi 2011/95 (3) artikliga 29, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 34 ning Euroopa Nõukogu sotsiaalharta artiklitega 30 ja 31 on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu see, mida sisaldavad koostoimes 28. jaanuari 2019. aasta dekreetseaduse nr 4, mis kinnitati koos muudatustega seadusena 28. märtsi 2019. aasta seadusega nr 26, artikli 7 lõige 1 ja artikli 2 lõike 1 punkt a, osas, milles kodanikupalga saamine seatakse sõltuvusse nõudest, et Itaalias peab olema elatud vähemalt kümme aastat (neist katkematult viimased kaks aastat, mida arvestatakse taotluse esitamise hetkel ja hüvitise maksmise koguperioodil), koheldes nii ebasoodsamalt Itaalia kodanikke, elamisõigust või alalist elamisõigust omavaid Euroopa kodanikke või pikaajalistest elanikest mitteeurooplasi, kes on Itaalias elanud vähem kui kümme aastat või kümme aastat, millest viimased kaks katkestustega, võrreldes samade kategooriate elanikega, kes on Itaalias elanud kümme aastat, millest viimased kaks katkematult? Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt:
4.

Kas sellisel juhul on pikaajalise elaniku staatuse kaotamise aluse –mis on sätestatud direktiivi 2003/109/EÜ artikli 9 lõike 4 teises lõigus – hindamine vaja üle võtta riigisisesesse õigusse, milles täpsustatakse asjaolusid, mille tõttu kaotatakse pikaajalise elaniku staatus esimeses liikmesriigis, või on piisav, kui riigisiseses õiguses on direktiivile konkreetselt viitamata sätestatud, et teine liikmesriik võib jätta elamisloa andmata, kui „välismaalane kaotab mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis antud pikaajalise elaniku staatuse“?
Euroopa Komisjoni 5. aprillil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda laiendatud koosseisus) 26. jaanuari 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-286/09 RENV: Intel Corporation versus komisjon

(Kohtuasi C-240/22 P)

(2022/C 222/32)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindaja: F. Castillo de la Torre, N. Khan, M. Kellerbauer ja C. Sjödin)

Teised menetlusosalised: Intel Corporation Inc., Association for Competitive Technology, Inc., Union fédérale des consommateurs – Que choisir (UFC – Que choisir)

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus, v.a. resolutsiooni punkt 3;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtule;

— otsustada kohtukulude üle edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuses kuus väidet.

Apellatsioonkaebuse esimene väide: vaidlustatud kohtuotsuses on hinnatud otsuses (1) esitatud kaetud turuosa ja rikkumise kestuse kriteeriumide analüüsi ulatust ultra petita. Samuti on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi sellega, et selles eitatakse vajadust anda üldine hinnang Inteli suutlikkusele kahjustada konkurentsi, arvestades kõiki juhtumi asjasse puutuvaid asjaolusid, ning vääralt tõlgendatud juhtnööre, mis on selles küsimuses antud Euroopa Kohtu 6. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Intel vs. komisjon, C-413/14 P, EU:C:2017:632.

Apellatsioonkaebuse teine väide: vaidlustatud kohtuotsuse hinnangus otsuse järelduste kohta seoses sama tõhusa konkurendi testiga (AEC test) rikuti komisjoni kaitseõigusi.

Apellatsioonkaebuse kolmas väide: vaidlustatud kohtuotsuse järeldustes seoses Delli AEC testiga otsuses on rikutud tõendatuse taseme reegleid, moonutatud tõendite selget tähendust, esitatud vastuoluline põhjendus ja rikutud komisjoni kaitseõigusi.

Apellatsioonkaebuse neljas väide: vaidlustatud kohtuotsuse järeldustes seoses Hewlett-Packard Company AEC testiga otsuses on rikutud tõendatuse taseme reegleid ning komisjoni kaitseõigusi ning tehtud mitmeid õigusnormi rikkumisi.

Apellatsioonkaebuse viies väide: vaidlustatud kohtuotsuse järeldustes seoses Lenovo AEC testiga otsuses on AEC testi ja ELTL artiklit 102 vääralt tõlgendatud, tõendeid moonutatud ja rikutud komisjoni kaitseõigusi.

Apellatsioonkaebuse kuues väide: osas, milles vaidlustatud kohtuotsuses tuginetakse otsuse AEC testi kohta tehtud järeldustele, et otsus osaliselt tühistada, ei ole nõuetekohaselt arvesse võetud AEC testi kohta tehtud järelduste tagajärgi.

(1) Komisjoni 13. mai 2009. aasta otsus K(2009) 3726 (lõplik) [ELTL artikli 102] ja EMP lepingu artikli 54 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/C-3/37.990 – Intel).
2.

Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis, et apellant ei saa võtta oma taotlust tagasi seoses ühega tüüpilistest kasutusviisidest. Määruste nr 1107/2009 ja nr 844/2012 kohaselt tähendab tüüpiliste kasutusviiside valiku võimalus heakskiidu pikendamise menetluse alguses seda, et taotlust on seoses konkreetsete kasutusviisidega menetluse raames hiljem võimalik tagasi võtta ning viimane on esimese vältimatu tagajärg. Samuti rikkus Üldkohus õigusnorme seeläbi, et ta leidis, et on kohaldatav Euroopa Toiduohutusameti (EFSA) dokument „Administrative Guidance“. Heakskiidu pikendamise menetlus on üksainus menetlus, mis koosneb kahest üksteisega seotud etapist. Seetõttu ei oma tähtsust see, et EFSA kõnealune dokument käib menetluse kohta, mis algab „taotluse esitamisega ja lõppeb EFSA järelduse vastuvõtmise ning avaldamisega“, ning ei saa väita, et sellest tulenevalt saab taotluse tagasi võtta ainult EFSAs toimuvas menetluse esimeses etapis.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria) 29. märtsil 2022 – Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

(Kohtuasi C-222/22)

(2022/C 244/23)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

Kaasatud isik: JF

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL (1), mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (uuesti sõnastatud), artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt korduva taotluse esitajale ei anta üldjuhul pagulasseisundit, kui tagakiusamise oht põhineb asjaoludel, mille taotleja on tekitanud oma otsusega pärast päritoluriigist lahkumist, välja arvatud juhul, kui tegemist on Austrias lubatud tegevusega, mille osas on kindlaks tehtud, et kõnealune tegevus kujutab endast taotlejale päritoluriigis omaste veendumuste väljendust ja edasikestmist?

(1) ELT 2011, L 337, lk 9.
2.

Kas sellised töövõtjad, kellel on töösuhe sellise ettevõtjaga, kes annab nad allhankelepingu raames töö tegemiseks üle ühele teisele ettevõtjale selliselt, et töö tegemiseks vajaliku materjali, tööriistad, tööde juhatamise tagab tööle võttev äriühing, kuuluvad artikli 3 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse?
3.

Kas ELTL artiklit 49 ja direktiivi 2006/123/EÜ artikleid 9–13 tuleb niisuguste asjaolude juures nagu käesolevas asjas, kus ühe liikmesriigi emaettevõtja kavatseb tütarettevõtja vahendusel osutada teises liikmesriigis sama liiki teenuseid kui need, mida ta osutab oma esialgses liikmesriigis, tõlgendada nii, et need õigusnormid võimaldavad panna liikmesriigi seadusega (Zakon o leasingu (liisinguseadus)) tütarettevõtjale lisanõudeid ja -piiranguid ning sellega raskendada kõnealuse tegevusega tegelemist või muuta selle vähem atraktiivseks?
C 244/15

ET

Euroopa Komisjoni 3. märtsil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 21. detsembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-796/19: HB versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-161/22 P)

(2022/C 244/18)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Baquero Cruz, J. Estrada de Solà ja B. Araujo Arce)

Teine menetlusosaline: HB

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus (T-796/19) osas, milles sellega jäetakse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi komisjoni 15. oktoobri 2019. aasta otsuse C(2019)7318 final tühistamiseks (resolutsiooni punkt 1), ning osas, milles sellega mõistetakse kohtukulud, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seotud kohtukulud, välja komisjonilt (resolutsiooni punkt 3);

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse sisulise otsuse tegemiseks;

— mõista kohtukulud välja HB-lt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet.

Esimene väide, et Üldkohus tegi õiguslikul kvalifitseerimisel vea: Üldkohus jättis arvestamata ja muutis mõjutuks komisjoni poolt lepingulises raamistikus avalikku võimu teostades tehtud otsuse sätted, kui ta kvalifitseeris need meetmed lepinguliseks ja pidas neid lepingu suhtes pädeva kohtu alluvusse kuuluvaks. See õiguslikul kvalifitseerimisel tehtud viga puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 62–87.

Teine väide, et Üldkohus tegi otsuse artikli 1 õiguslikul kvalifitseerimisel vea (kohtuotsuse punktid 62–73) ja moonutas faktilisi asjaolusid. Üldkohus kvalifitseeris otsuse artikli 1, milles tuvastati HB vastutus hankemenetluses toime pandud rikkumise eest, ekslikult lepinguliseks, mistõttu ta moonutas faktilisi asjaolusid ja tegi õiguslikul kvalifitseerimisel vea.

Kolmas väide, et Üldkohus tegi otsuse artiklite 2 ja 3 õiguslikul kvalifitseerimisel vea (kohtuotsuse punktid 74–83). Lepinguhinda null euroni langetades ja juba välja makstud summasid tagasi nõudes ei tegutsenud komisjon lepingu raames, vaid teostas avalikku võimu. Üldkohus tegi vea, kui ta samastas nende artiklite sätted pettuse tõttu või nõusoleku puudumise tõttu lepingu tühistamise tagajärgedega.
2.

Juhul, kui küsimustele 1a ja 1b vastatakse jaatavalt: kas direktiivi 2013/32/EL artikli 33 lõike 2 punkti d ja artikli 40 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Liidu Kohtu otsust, millega on tuvastatud, et on põhjendatud alus eeldada, et sõjaväeteenistusest keeldumine direktiivi 2011/95/EL (2) artikli 9 lõike 2 punktis e täpsustatud tingimustel on seotud ühega selle direktiivi artiklis 10 nimetatud viiest põhjusest, tuleks arvesse võtta „uue dokumendi“ või „uue tõendina“?
C 244/14

ET

Euroopa Komisjoni 3. märtsil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 21. detsembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-795/19: HB versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-160/22 P)

(2022/C 244/17)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Baquero Cruz, J. Estrada de Solà ja B. Araujo Arce)

Teine menetlusosaline: HB

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus (T-795/19) osas, milles sellega jäetakse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi komisjoni 15. oktoobri 2019. aasta otsuse C(2019)7319 final tühistamiseks (resolutsiooni punkt 1), ning osas, milles sellega mõistetakse kohtukulud, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seotud kohtukulud, välja komisjonilt (resolutsiooni punkt 3);

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse sisulise otsuse tegemiseks;

— mõista kohtukulud välja HB-lt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet.

Esimene väide, et Üldkohus tegi õiguslikul kvalifitseerimisel vea: Üldkohus jättis arvestamata ja muutis mõjutuks komisjoni poolt lepingulises raamistikus avalikku võimu teostades tehtud otsuse sätted, kui ta kvalifitseeris need meetmed lepinguliseks ja pidas neid lepingu suhtes pädeva kohtu alluvusse kuuluvaks. See õiguslikul kvalifitseerimisel tehtud viga puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 67–90.

Teine väide, et Üldkohus tegi otsuse artikli 1 õiguslikul kvalifitseerimisel vea (kohtuotsuse punktid 67–78) ja moonutas faktilisi asjaolusid. Üldkohus kvalifitseeris otsuse artikli 1, milles tuvastati HB vastutus hankemenetluses toime pandud rikkumise eest, ekslikult lepinguliseks, mistõttu ta moonutas faktilisi asjaolusid ja tegi õiguslikul kvalifitseerimisel vea.

Kolmas väide, et Üldkohus tegi otsuse artiklite 2 ja 3 õiguslikul kvalifitseerimisel vea (kohtuotsuse punktid 79–86). Lepinguhinda null euroni langetades ja juba välja makstud summasid tagasi nõudes ei tegutsenud komisjon lepingu raames, vaid teostas avalikku võimu. Üldkohus tegi vea, kui ta samastas nende artiklite sätted pettuse tõttu või nõusoleku puudumise tõttu lepingu tühistamise tagajärgedega.
1.

Kas korraldusasutuse praktika, mis on sätestatud riikliku sotsiaalkindlustusameti (INSS) korralduse ja õigusabi peadirektoraadi 31. jaanuari 2020. aasta haldusjuhises 1/2020, süstemaatiliselt keelduda vaidlusaluse pensionilisa maksmisest meestele ja sundida neid seda nõudma kohtu korras, nagu kaebajat käesolevas kohtuasjas, tuleb vastavalt nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivile 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (1), pidada selle direktiivi haldusnormide rikkumiseks, mis erineb õigusnormi rikkumisest, mis tuvastati Euroopa Liidu Kohtu 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsuses WA (C-450/2018) (2), nii et see haldusnormide rikkumine iseenesest kujutab endast soolist diskrimineerimist, arvestades et selle direktiivi artikli 4 kohaselt on võrdse kohtlemise põhimõte määratletud nii, et puudub igasugune otsene või kaudne sooline diskrimineerimine, ning et vastavalt selle artiklile 5 võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et tagada võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus olevate õigus- ja haldusnormide tühistamine?
5.

Kas direktiivi 2013/34/EL artiklitega 4, 6, 30 ja 33 ning harta artiklis 47 osutatud õigusega õiglasele menetlusele ja õiguskindluse üldpõhimõttega on kooskõlas selline menetlus, milles maksuhaldur, ilma et ta kontrolliks direktiivi 2013/34/EL sätete järgimisega seotud seadusliku eelduse rikkumise olemasolu ja deklaratsiooni sisu, ei loe vastuvõetavaks tõendiks ühingu avaldatud raamatupidamise aastaaruannet selles olevate andmete seisukohast, viidates sellele, et need ei ole iseenesest piisavad selleks, et tõendada vastuvõetavalt aruande sisu, ehk, kas maksukohustuslane maksis saadud summad äriühingule tagasi, või on selleks vaja ühingu kõiki raamatupidamisdokumente?