ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑184/14

A

versus

B

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

„Eelotsusetaotlus — Õigusalane koostöö tsiviil‑ ja kaubandusasjades — Kohtualluvus ülalpidamiskohustuse küsimustes — Määrus (EÜ) nr 4/2009 — Artikli 3 punktid c ja d — Alaealiste laste ülalpidamise kohustust puudutav nõue, mis on esitatud seotud nõudena abikaasade lahuselu tunnustamist puudutavas kohtuasjas muus liikmesriigis kui liikmesriik, kus on laste alaline elukoht”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 16. juuli 2015

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus, kohaldatav õigus, kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine ülalpidamiskohustuste küsimustes – Määrus nr 4/2009 – Kohtualluvus ülalpidamiskohustuste küsimustes – Õigustatud isiku alalise elukoha järgne kohus – Alaealiste laste ülalpidamise kohustus – Seotus üksnes vanemlikku vastutust käsitleva kohtuasjaga ja mitte perekonnaseisu käsitleva kohtuasjaga – Kohtuasja erandlik allumine vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuasja arutavale kohtule

(Nõukogu määrus nr 4/2009, artikli 3 punktid c ja d)

Määruse nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes, artikli 3 punkte c ja d tuleb tõlgendada nii, et kui ühe liikmesriigi kohtule on esitatud hagi alaealise lapse vanemate lahuselu tunnustamiseks või abielu lahutamiseks ning teise liikmesriigi kohtule on esitatud selle lapsega seoses vanemlikku vastutust puudutav hagi, siis on samale lapsele elatise maksmise nõue seotud üksnes vanemlikku vastutust käsitleva kohtuasjaga selle määruse artikli 3 punkti d tähenduses.

Nimelt on alaealistele lastele elatise maksmise nõue oma olemuselt seotud vanemlikku vastutust käsitleva kohtuasjaga. Kohus, kelle alluvusse kuulub vanemlikku vastutust käsitlevate selliste kohtuasjade menetlemine, mis on määratletud määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 2 punktis 7, oskab järelikult konkreetsel juhul paremini hinnata lapsele elatise maksmiseks esitatud nõudega seotud probleeme ning määrata kindlaks lapse hooldamiseks ja koolitamiseks vajaliku summa suuruse, mis tuleb kindlaks määrata – vastavalt sellele, kas vanematel on laste suhtes ühine isikuhooldusõigus või on see määratud ühele vanematest – kooskõlas suhtlusõigusega, selle õiguse kestusega ja teiste teguritega, mis mängivad rolli vanemliku vastutuse tegelikul teostamisel.

(vt punktid 40, 43, 48 ja resolutsioon)
Nõustamisteenust pakkuvat ettevõtjat võib pidada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise eest vastutavaks, kui ta aktiivselt ja teadlikult panustab sellise kartellikokkuleppe elluviimisesse või selle üle järelevalve teostamisse, mis on sõlmitud tootjate vahel, kes tegutsevad muul turul kui see, millel tegutseb nõustamisteenust pakkuv ettevõtja.

Nimelt, kui tegemist on konkurentsivastaste kokkulepete ja kooskõlastatud tegevusega või nende üle järelevalve teostamisega, siis võib järeldada, et ettevõtja on rikkumises osalenud ja vastutab kõigi selle erinevate osade eest, kui komisjon tõendab, et asjassepuutuv ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik kavandatava tegevuse sisust või teiste ettevõtjate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja aktsepteeris seda riski. Sellega seoses ei eelda mõisted „kokkulepe” ja „kooskõlastatud tegevus” tegevusvabaduse vastastikust piiramist samal turul, kus tegutsevad kõik pooled.

Lisaks ei viita miski EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastuses sellele, et selles sätestatud keeld on suunatud üksnes selliste kokkulepete või kooskõlastatud tegevuse pooltele, kes tegutsevad turgudel, mida keelatud kokkulepped või kooskõlastatud tegevus mõjutavad. Vastupidi, selle sätte sõnastus viitab üldiselt kõigile kokkulepetele ja igasugusele kooskõlastatud tegevusele, mis kas horisontaalsetes või vertikaalsetes suhetes kahjustavad konkurentsi ühisturul, sõltumata sellest, millisel turul pooled tegutsevad, ja ka sellest, et asjaomase korralduse tingimused puudutavad neist ainult ühe äritegevust.

Pealegi, kui nõustamisteenust pakkuva ettevõtja tegevus oli vahetu osa kokkuleppe poolte pingutustest seoses kartellikokkulepete alusel tootjate võetud kohustuste üle läbirääkimiste pidamise kui ka nende täitmise kontrollimisega, kuna kokkuleppe pooltega sõlmitud teenuslepingute alusel selle ettevõtja osutatud teenuste eesmärk oli just täiesti teadlikult viia ellu kõnealuseid konkurentsivastaseid eesmärke, milleks olid hindade kindlaksmääramine, turgude ja klientide jagamine ning tundliku äriteabe vahetamine, ei saa asuda seisukohale, et nõustamisteenust pakkuva ettevõtjana tehtud toimingud olid pelgalt välised teenused, millel puudus seos tootjate võetud kohustuste ja nendest tulenevate konkurentsipiirangutega.

(vt punktid 26, 27, 30, 33, 35, 38 ja 39)
Direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta põhjendusest 19 tuleneb mõiste „asutus” paindlik käsitus, eemaldudes formaalsest lähenemisviisist, mille alusel on ettevõtja asutatud ainult selles kohas, kus ta on registreeritud. Seega, määramaks kindlaks, kas andmete töötlemise eest vastutaval äriühingul on direktiivi 95/46 tähenduses asutus mõnes teises liikmesriigis kui see liikmesriik või kolmas riik, kus ta on registreeritud, tuleb hinnata nii asukoha stabiilsuse astet kui ka tegutsemise tegelikkust selles teises liikmesriigis, võttes arvesse kõnealuse majandustegevuse ja kõnealuste teenuste osutamise konkreetset laadi. See kehtib eriti nende ettevõtjate suhtes, kes tegelevad üksnes interneti teel teenuste osutamisega.

Direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et on lubatud kohaldada selle liikmesriigi isikuandmekaitse alaseid õigusnorme, mis ei ole liikmesriik, kus nende andmete töötlemise eest vastutav isik on registreeritud, tingimusel et kõnealusel isikul on selle liikmesriigi territooriumil stabiilne asukoht, mille kaudu ta tegutseb tegelikult ja tulemuslikult, kas või minimaalselt ning see töötlemine toimub selle tegevuse raames.

Selleks et määrata kindlaks, kas see on nii, võib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige võtta ühelt poolt arvesse asjaolu, et nimetatud töötlemise eest vastutava isiku tegevus, mille raames töötlemine toimub, seisneb veebilehe haldamises, millel avaldatakse selle liikmesriigi territooriumil asuva kinnisvara kuulutusi, mis on koostatud selle riigi keeles ja on seega peamiselt või isegi tervikuna suunatud nimetatud liikmesriiki, ja teiselt poolt, et sellel vastutaval isikul on nimetatud liikmesriigis esindaja, kes nõuab välja sellest tegevustest tulenevaid nõudeid ja esindab teda kõnealuste andmete töötlemist puudutavates haldus‑ ja kohtumenetlustes.

See, millise riigi kodanikud on need isikud, keda see andmete töötlemine puudutab, ei oma aga mingit tähtsust.

(vt punkt 41 ja resolutsiooni punkt 1)
Kui komisjon teeb pärast ELTL artikli 108 lõigete 1 ja 3 alusel rakendatud riigiabi korra kontrollimist positiivse otsuse määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks, artikli 7 lõike 3 tähenduses, on ühtlasi selge, et eesmärk, mille kohaselt antakse üksnes siseturuga kokkusobivat abi, on kaitstud ja et asjaomast abi võib anda.

Samas on see abi andmise luba kehtiv vaid siis, kui on järgitud kõiki asjaolusid, mida komisjon kõnealuse meetme kokkusobivuse hindamisel arvesse võttis. Eelkõige juhul, kui teatatud meede hõlmab asjaomase liikmesriigi ettepanekul kohustusi, millega ta nõustus, tuleb järeldada, et need kohustused kuuluvad heakskiidetud meetme juurde. Otsuse adressaadiks oleva liikmesriigi ülesanne on kontrollida, et ta suudab heakskiitmises sisalduvaid kohustusi täita. Sellega seoses peab ta eelkõige tagama, et need kohustused oleksid siseriiklike õigusnormidega kooskõlas, ja vajaduse korral hindama, kas neid õigusnorme oleks vaja vastavalt põhiseaduses ette nähtud menetlustele kohandada

(vt punktid 25 ja 27–29)
Kohtuasi C‑321/14

Colena AG

versus

Karnevalservice Bastian GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Krefeld)

„Eelotsusetaotlus — Õigusaktide ühtlustamine — Kosmeetikatooted — Tarbijakaitse — Määrus (EÜ) nr 1223/2009 — Kohaldamisala — Nulltugevusega värvilised kontaktläätsed — Pakendil olev märge, et tegemist on kosmeetikatootega — Tarbijakaitse”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 3. septembri 2015. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Kosmeetikatooted – Määrus nr 1223/2009 – Kohaldamisala – Nulltugevusega värvilised kontaktläätsed – Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1223/2009)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrust nr 1223/2009 kosmeetikatoodete kohta tuleb tõlgendada nii, et nulltugevusega värvilised kontaktläätsed ei kuulu nimetatud määruse kohaldamisalasse vaatamata sellele, et nende pakendil on märge „kosmeetilised silmatarvikud, mis kuuluvad kosmeetikatoodete direktiivi kohaldamisalasse”.

(vt punkt 27 ja resolutsioon)
Määruse nr 2658/87 tariifi‑ ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (muudetud määrusega nr 1214/2007) sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et sellised aminohapete segud, mida kasutatakse imiku‑ ja lastetoitude valmistamiseks lehmapiimavalgu talumatusega imikutele ja lastele, tuleb klassifitseerida kõnealuse nomenklatuuri rubriiki 2106, kui „toiduvalmistised”, sest nende omaduste ja objektiivsete tunnuste tõttu puudub neil toodetel selgelt määratletud ravi‑ või profülaktiline iseloomulik omadus, mille mõju keskendub inimorganismi kindlatele funktsioonidele, ja seega ei saa neid kasutada mõne haiguse või terviserikke ennetamiseks või raviks ning samuti ei ole need täiesti selgelt mõeldud meditsiiniliseks kasutamiseks; selle kindlakstegemine on siseriikliku kohtu ülesanne.

Selle kohta nähtub kombineeritud nomenklatuuri grupi 30 märkuse 1 punkti a sõnastusest endast, et sellesse gruppi ei kuulu dieettoidud ja ‑joogid, mida kasutatakse üksnes toitumiseks, v.a toitepreparaadid veenisiseseks manustamiseks. Sellest tuleneb, et ainult igapäevase toidu hulka kuuluvate toitepreparaatide tarbeks valmistatavaid tooteid ei saa klassifitseerida „ravis või profülaktikas kasutatavateks kahest või enamast komponendist kokkusegatud ravimiteks” selle nomenklatuuri rubriigi 3003 tähenduses.

Peale selle tuleneb kaupade kirjeldamise ja kodeerimise ülemaailmse harmoneeritud süsteemi, mille töötas välja Tollikoostöö Nõukogu, selgitavatest märkustest, et toiduvalmistisi, mis sisaldavad ainult toitaineid, ei saa klassifitseerida „ravimiteks” selle süsteemi rubriigi 30.03 kohaselt, mis vastab kombineeritud nomenklatuuri rubriigile 3003. Eriti on see nii toodete puhul, mis on puhtad asendustoiduained ega sisalda ühtegi allergiate vastu mõeldud ravimi toimeainet.

(vt punktid 35–37 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kes tegutseb advokaadi kutsealal ja sõlmib pangaga laenulepingu ilma laenu otstarvet laenulepingus täpsustamata, võib käsitada selle sätte mõttes „tarbijana”, kui see leping ei ole seotud kõnealuse advokaadi majandus- või kutsetegevusega. Asjaolu, et kõnealuse laenulepingu alusel antud laen on tagatud hüpoteegiga, mille nimetatud isik seadis lepinguga oma advokaadibüroo esindajana ja mis on seatud niisugusele selle isiku majandus- või kutsetegevuses kasutamiseks määratud varale, nagu on selle büroo omandis olev kinnisasi, ei oma sellega seoses tähtsust.

Direktiivi 93/13 põhjenduse 10 kohaselt tuleks ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevaid ühtseid õigusnorme kohaldada „müüjate või teenuste osutajate” ning „tarbijate” vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes, kusjuures väljatoodud mõisted on defineeritud direktiivi artikli 2 punktides b ja c. Seega määratleb direktiiv oma kohaldamisalasse kuuluvad lepingud viitega lepingupartnerite omadustele – sellele, kas nad tegutsevad oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuses või mitte.

Mõiste „tarbija” direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b mõttes on objektiivne ja sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis puudutatud isikul võivad olla, või teabest, mis sel isikul tegelikult olemas on. Liikmesriigi kohus, kes lahendab vaidlust seoses lepinguga, mis võib kuuluda selle direktiivi kohaldamisalasse, on kohustatud kõiki tõendeid ja eelkõige lepingutingimusi arvesse võttes kontrollima, kas ostjat saab kvalifitseerida „tarbijaks” selle direktiivi tähenduses. Selleks peab liikmesriigi kohus arvesse võtma kõiki kohtuasja asjaolusid ja eelkõige vaadeldava lepingu esemeks oleva asja või teenuse laadi, mis võib ära näidata, mis otstarbel asi või teenus osteti.

Advokaat, kes sõlmib majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva füüsilise või juriidilise isikuga lepingu, mis ei ole seotud advokaadibüroo tegevusega ega seega ka advokaadi kutsealal tegutsemisega, on nimetatud isikuga võrreldes nõrgemal positsioonil. Asjaolu, et advokaatidel on kõrgema tasemega oskusteave, ei võimalda eeldada, et advokaat ei ole suhetes majandus- või kutsetegevuses tegutseva isikuga nõrgem pool.

(vt punktid 15, 17, 21–23, 26, 27 ja 30 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑151/14

Euroopa Komisjon

versus

Läti Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — ELTL artikkel 49 — Asutamisvabadus — Notarid — Kodakondsuse nõue — ELTL artikkel 51 — Osalemine avaliku võimu teostamisel”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 10. septembri 2015. aasta otsus

Asutamisvabadus – Erandid – Avaliku võimu teostamisega seotud tegevused – Notari ametitegevus – Välistamine – Notariametis tegutsema asumiseks ette nähtud kodakondsuse nõue – Lubamatus

(ELTL artikkel 49 ja ELTL artikli 51 esimene lõik)

Liikmesriik, kes kehtestab notariametis tegutsemiseks kodakondsuse nõude, selle liikmesriigi õiguskorras ei ole notari ametitegevus seotud avaliku võimu teostamisega ELTL artikli 51 esimese lõigu tähenduses, rikub ELTL artiklist 49 tulenevaid kohustusi.

Nimelt olgu esiteks märgitud, et tõestamistegevust iseloomustab asjaolu, et notar peab eelkõige kontrollima, et täidetud on kõik asjaomase toimingu teostamiseks seaduses ette nähtud tingimused. Pealegi on tõestamistoimingu esemeks üksnes dokumendid või kokkulepped, millele pooled on vabatahtlikult alla kirjutanud, mistõttu notari sekkumine eeldab poolte eelnevat nõusolekut või nendevahelise tahteavalduse ühtelangevust. Veel tuleb märkida, et kuigi notari kontrollimiskohustus on seatud üldise huvi eesmärgil, ei saa üksnes niisuguse eesmärgi järgimine sellegipoolest õigustada seda, et selleks vajalikud õigused on antud üksnes asjaomase liikmesriigi kodanikust notarile ja sellest ei piisa, et seda ülesannet saaks pidada otseseks ja eriomaseks osalemiseks avaliku võimu teostamisel. Lisaks ei saa avaliku võimu teostamisel osalemiseks pidada ka notari poolt kodanike allkirjade ehtsuse kinnitamist kodanikualgatuse teel seadusandlike ettepanekute esitamise menetluses.

Teiseks tuleb muude notarile usaldatud ülesannete osas märkida, et kuna notar täidab talle pärimisasjades antud ülesandeid ainult kokkuleppe olemasolu korral või täidab kohtu järelevalve all ettevalmistatavaid ülesandeid, siis ei saa neid järelikult sellistena pidada otseseks ja eriomaseks osalemiseks avaliku võimu teostamisel. Lisaks ei ole notari pädevus abielulahutuse asjades, mis põhineb üksnes poolte tahtel ega puuduta kohtu pädevust pooltevahelise kokkuleppe puudumise korral, mingil moel seotud otsese ja eriomase osalemisega avaliku võimu teostamisel.

Lõpuks, mis puudutab notari eriseisundit liikmesriigi õiguskorras, siis asjaolu, kas need ülesanded kuuluvad ELTL artikli 51 esimeses lõigus ette nähtud erandi alla, tuleb kontrollida notari ülesannete endi olemust arvesse võttes, mitte seda seisundit kui sellist silmas pidades. Seoses sellega olgu märgitud, et notar peab oma ametit konkurentsitingimustes, mis ei ole iseloomulik avaliku võimu teostamisele.

(vt punktid 57, 58, 60, 63, 67, 70, 73, 74, 76 ja 77)
Liidu õigusega on seotud niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis võivad muuta raskemaks teatavat tööstaaži omavate liikmesriigi ametnike värbamise liidu institutsioonide teenistusse. Seetõttu on Euroopa Kohtul pädevus teha eelotsus küsimuses, kas niisugused õigusnormid on vastuolus ELL artikli 4 lõikega 3, koosmõjus personalieeskirjadega.

ELL artikli 4 lõiget 3 tuleb koostoimes määrusega nr 259/68, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduste ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused ning komisjoni ametnike suhtes ajutiselt kohaldatavad erimeetmed (muudetud määrusega nr 1080/2010), kehtestatud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjadega tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on võimalik vähendada või keelduda maksmast vanaduspensioni, mida tuleb selle liikmesriigi kodanikust töötajale omandatud tööstaaži alusel maksta vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele, juhul kui töötaja poolt selles liikmesriigis töötajana omandatud tööstaaži aastate ja samas liikmesriigis liidu ametnikuna omandatud tööstaaži aastate koguarv ületab viidatud õigusnormides sätestatud 45‑aastast tööstaažiühikut, kui meetodi tõttu, mille abil arvutatakse välja see osa, mis näitab liidu makstava pensioni osakaalu suurust, on see vähendamine suurem, kui see oleks juhul, kui asjaomane töötaja oleks kogu oma tööstaaži omandanud töötamisega kõnealuses liikmesriigis.

Niisugused liikmesriigi õigusnormid võivad nimelt muuta nende institutsioonide jaoks raskemaks mitte ainult teatava tööstaažiga ametnike värbamise, vaid ka suurt töökogemust omavate ametnike teenistuses hoidmise. Need võivad niisiis kallutada töötajat, kes on juba omandanud teatava tööstaaži selle liikmesriigi töötajate pensioniskeemis, loobuma vastu võtmast töökohta selles liikmesriigis asuva liidu institutsiooni teenistuses või mõjutada teda sealsest ametikohast enneaegselt loobuma, juhul kui nende õigusnormide tõttu on oht, et ta kaotab töökoha tõttu liidu institutsiooni teenistuses või seal pika tööstaaži omandamise tõttu pensioniõigused, mis ta omandas selles liikmesriigis töötamisega enne liidu teenistusse asumist.

(vt punktid 43, 44 ja 53 ning resolutsioon)
Sellised kuritegude aegumist puudutavad siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et käibemaksualaseid süütegusid käsitleva menetluse tõttu asetleidva aegumise katkemise tagajärjel pikeneb aegumistähtaeg ainult veerandi võrra selle esialgsest kestusest, võivad rikkuda liikmesriikidele ELTL artikli 325 lõigetega 1 ja 2 pandud kohustusi, kui need õigusnormid takistavad tõhusate ja hoiatavate karistuste määramist olulisel hulgal Euroopa Liidu finantshuve kahjustavate raskete kelmuste juhtudest või kui need näevad kelmuste puhul, mis kahjustavad asjaomase liikmesriigi finantshuve, ette pikema aegumistähtaja kui Euroopa Liidu finantshuve kahjustavate kelmuste puhul – neid asjaolusid peab kontrollima liikmesriigi kohus. Liikmesriigi kohtu kohustus on tagada ELTL artikli 325 lõigete 1 ja 2 täielik õiguslik toime, jättes vajaduse korral kohaldamata siseriiklikud õigusnormid, mis takistaksid sellel liikmesriigil täita talle ELTL artikli 325 lõigetega 1 ja 2 pandud kohustusi.

Käibemaksu valdkonnas tuleneb direktiivist 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, koosmõjus ELL artikli 4 lõikega 3, et liikmesriigid on mitte ainult kohustatud võtma kõik meetmed seadusandluse ja halduse tasandil, et tagada oma territooriumil täies ulatuses käibemaksu kogumine, vaid võitlema ka maksupettuste vastu. Kuigi liikmesriikidel on selleks, et tagada käibemaksutulu laekumine täies ulatuses ja kaitsta sealjuures liidu finantshuvisid kooskõlas direktiivi 2006/112 sätetega ja ELTL artikliga 325, valikuvabadus kohaldatavate karistuste osas, mis võivad olla nii väärteokaristuse kui ka kriminaalkaristuse vormis või neist kahest kombineeritud, võivad kriminaalkaristused siiski olla teatavate raskete käibemaksukelmustega tõhusalt ja hoiatavalt võitlemiseks hädavajalikud.

(vt punktid 36, 39 ja 58 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kaubamärgina sellise tähise registreerimine, mis koosneb kauba kujust, juhul kui sellel kujul on kolm peamist tunnusjoont, millest üks tuleneb kauba enda olemusest ja kahte ülejäänut on vaja tehnilise tulemuse saavutamiseks, kuid seda tingimusel, et vähemalt üks selles sättes ette nähtud registreerimisest keeldumise põhjustest kohaldub asjaomase kuju puhul täies ulatuses.

Direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti e tõlgendus, mis ei võimalda keelduda kaubamärgi registreerimisest siis, kui asja uurimise käigus ilmneb, et rohkem kui üks kolmest keeldumispõhjusest on kohaldatav, või mis võimaldab seda sätet kohaldada siis, kui kõigi kolme keeldumispõhjuse esinemine on vaid osaliselt tuvastatud, on ilmselgelt vastuolus direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punktis e sätestatud kolme registreerimisest keeldumise põhjuse kohaldamise aluseks oleva üldise huviga.

(vt punktid 50 ja 51 ning resolutsiooni punkt 1)
Liidu õigust, nagu see tuleneb direktiivist 1999/5 raadioseadmete ja telekommunikatsioonivõrgu lõppseadmete ning nende nõuetekohasuse vastastikuse tunnustamise kohta, direktiivist 2002/19 elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta, direktiivist 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (muudetud direktiiviga 2009/140), direktiivist 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta, direktiivist 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (muudetud direktiiviga 2009/136) ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 20, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus maapealse raadiomobiilsideteenuse lõppseadmete kasutajate erinev kohtlemine olenevalt sellest, kas nad on sõlminud mobiilsideteenuse kasutamiseks liitumislepingu või ostavad teenust ettemaksuga kõnekaardiga, millele saab vajaduse korral ka täiendavat kõneaega laadida, ning millele vastavalt kohaldatakse üksnes esimeste suhtes selliseid siseriiklikke õigusnorme nagu need, mis näevad ette tasu, kui seda ei ole nimetatud direktiivides reguleeritud ega ole näha, et nimetatud õigusnormid rakendaksid liidu õigust.

(vt punktid 53 ja 55 ning resolutsiooni punkt 3)