Keywords

Summary



Keywords

1. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Õiguskindlus – Seaduse alusel karistamine

2. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

3. Konkurents – Trahvid

(EÜ artikkel 81, EÜ artikkel 82, EÜ artikli 83 lõige 1 ja lõike 2 punktid a ja d, EÜ artikli 202 kolmas taane, EÜ artikli 211 esimene taane; nõukogu määrus nr 17)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta

5. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Süütuse presumptsioon

(Ühtse Euroopa akt, preambul; Euroopa Liidu leping, artikli 6 lõige 2; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)

6. Konkurents – Kartellid – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste

(EÜ artikli 81 lõige 1)

7. Konkurents – Kartellid – Keeld – Rikkumised

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Trahvid – Otsus trahvide määramise kohta

(EÜ artikkel 253; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvi hoiatav laad

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A, neljas, viies ja kuues lõik)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A, kuues lõik)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus – Kergendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(EÜ artikli 18 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvi määramata jätmine või vähendamine vastutasuna süüdistatava ettevõtja koostöö eest

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 96/C 207/04, peatükk D, punkt 1)

16. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Karistusõiguse sätete tagasiulatuva jõu puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15; komisjoni teatis 98/C 9/03)

17. Konkurents – Haldusmenetlus – Ametisaladus

(EÜ artikkel 287)

Summary

1. Seaduse alusel karistamise põhimõte kaasneb õiguskindluse põhimõttega, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale. See liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavade osaks olev põhimõte, mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 7, kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi. Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed. Sellega seoses tuleneb nimetatud konventsiooni artikli 7 lõikest 1, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse.

Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et selles sättes ettenähtud tingimuste täitmiseks ei ole nõutav, et karistuste määramise aluseks olnud sätte sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätte rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse kindlusega ettenähtavad. Selle praktika kohaselt ei too sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 rikkumist ja asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu. Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse seda, kas kasutatud määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud. Muu hulgas ei vii liikmesriikide ühiste riigiõiguslike tavade arvestamine selleni, et ühenduse õiguse üldpõhimõtet seaduse alusel karistamise kohta tõlgendataks teisiti.

(vt punktid 66–69, 71–73)

2. Kuigi Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 lõiget 1 kohaldatakse komisjoni poolt määratud trahvidele ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise korral, ei ole ettevõtjatele ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvide määramist käsitleva määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 seaduse alusel karistamise põhimõttega vastuolus, arvestades järgmisi asjaolusid:

- komisjonil ei ole konkurentsinormide rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusõigust, kuna ta peab järgima puudutatud ettevõtjate käibest lähtuvat ülempiiri ning võtma arvesse rikkumise raskust ja kestust;

- komisjon peab trahvide kindlaksmääramisel järgima õiguse üldpõhimõtteid, eeskätt võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid;

- samu nõudeid kohaldatakse siis, kui komisjon kasutab oma kaalutlusõigust otsustamaks, kas määrata trahv või mitte;

- ühenduse kohtu teostatav kontroll on võimaldanud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika kaudu täpsustada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esineda võivaid määratlemata mõisteid;

- komisjon on kujundanud teadaoleva ja kättesaadava halduspraktika, mis ei ole küll trahvide õiguslikuks raamistikuks, kuid millest võib siiski lähtuda seoses võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisega, arvestades, et trahvide taseme tõstmine eespool viidatud artikli 15 lõike 2 piirides on endiselt võimalik, kui konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine seda nõuab;

- komisjon võttis vastu suunised trahvide kindlaksmääramise kohta, nii et komisjon on piiranud oma kaalutlusõigust, aidates seega tagada õiguskindlustust, ning ta peab järgima võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid;

- komisjon on EÜ artikli 253 alusel kohustatud trahvi määravaid otsuseid põhjendama.

(vt punktid 71, 74–84)

3. Õigust määrata EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise korral trahve ei saa lugeda õiguseks, mis algselt kuulus nõukogule, kuid mille rakendamiseks on ta EÜ artikli 202 kolmanda taande tähenduses komisjonile volitused andnud. Kooskõlas EÜ artikli 83 lõike 1 ja lõike 2 punktidega a ja d ning EÜ artikli 211 esimese taandega on see õigus osa komisjoni rollist järgida ühenduse õiguse kohaldamist ning EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamise osas on komisjoni sellist rolli täpsustatud, piiritletud ja vormiliselt kinnitatud määrusega nr 17. Selle määrusega komisjonile antud trahvide määramise õigus tuleneb seega asutamislepingu enda sätetest ja selle eesmärgiks on võimaldada neis artiklites ette nähtud keeldude tõhusat rakendamist.

(vt punktid 86 ja 87)

4. Ettevõtjatele tagatava õiguskindluse nõue tähendab seda, et kui vaidlus puudutab konkurentsinormide rikkumist, esitab komisjon, kellel on tõendamiskoormis tema poolt tuvastatud rikkumiste osas, sellised tõendid, mis tõendavad õiguslikult piisavalt endast rikkumist kujutavate asjaolude olemasolu. Mis puudutab teatava rikkumise väidetavat kestust, siis nõuab sama õiguskindluse põhimõte, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel.

(vt punktid 114 ja 153)

5. Süütuse presumptsioon, nagu see tuleneb muu hulgas EIÕK artikli 6 lõikest 2, on Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mida kinnitavad ka ühtse Euroopa akti põhjendused ja Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõige 2 ning põhiõiguste harta artikkel 47, üks ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõigustest. Kui arvestatakse asjaomaste rikkumiste laadi ning nendega seotud tagajärgede laadi ja raskusastet, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatega seotud konkurentsieeskirjade rikkumiste suhtes, mille tagajärjeks võib olla trahvide või karistusmaksete määramine.

(vt punkt 115)

6. „Kooskõlastatud tegevus” tähendab koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid milles teadlikult valitakse konkurentsiriskide asemel ettevõtjate vaheline koostöö. Koordineerimise ja koostöö kriteeriumeid, mis ei eelda kindla „plaani” väljatöötamist, tuleb mõista asutamislepingus konkurentsi puudutavate sätete mõtte valguses, mille kohaselt iga ettevõtja peab otsustama sõltumatult, millisel viisil ta kavatseb ühisturul tegutseda. Kuigi on tõsi, et sellise sõltumatuse nõue ei välista ettevõtjate õigust enda tegevust vastavalt konkurentide juba võetud või tulevikus võetavatele meetmetele mõistlikult kohandada, oleks selle nõudega oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine eesmärgiga mõjutada teatud kindla või potentsiaalse konkurendi tegutsemist turul või eesmärgiga sellisele konkurendile teada anda viis, kuidas ettevõtja ise on otsustanud või hakkab turul tegutsema.

Seega ei ole kooskõlastatud tegevuse tõendamiseks vaja näidata, et asjaomane konkurent võttis endale ametlikult kohustuse ühe või enama konkurendi suhtes tegutseda teataval viisil või et konkurendid määrasid ühiselt kindlaks oma tulevase tegevuse turul. Piisab, kui oma kavatsuse avaldamisega on konkurent elimineerinud või vähemalt oluliselt vähendanud ebakindlust tema turul tegutsemise kavatsuste suhtes. Lisaks, kuigi kartellikokkuleppe osaliste vastastikune tahteavaldus kartellikokkulepe lõpetada ei ole selle lõppemise eeltingimus, tuleneb sellegipoolest väljakujunenud kohtupraktikast, et kui ettevõtja osaleb ettevõtjate konkurentsivastase eesmärgiga koosolekutel, kuigi ta ei tegutse asjaomastel koosolekutel aktiivselt, ja kui ta ei avalda erimeelsust seal toimuva suhtes, andes teistele pooltele mõista, et ta osaleb asjaomaste koosolekute tagajärjeks olevas kartellikokkuleppes ja tegutseb sellega kooskõlas, võib ettevõtja osalemise asjaomases kartellikokkuleppes lugeda tõendatuks.

Lisaks, kuigi EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastusest ilmneb, et kooskõlastatud tegevus tähendab peale ettevõtjatevahelise kooskõlastuse ka selle kooskõlastuse tagajärjel teatavat käitumist turul ja põhjuslikku seost nende kahe asjaolu vahel, tuleb eeldada, tingimusel et puuduvad vastupidist näitavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidelt saadud infoga, et määrata oma käitumine turul. Niisugune on olukord eriti siis, kui kooskõlastatud tegevust viiakse läbi regulaarselt, pika perioodi vältel.

(vt punktid 132–134 ja 136)

7. EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni jätkuvas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et üks või enam nendest tegudest või tegevusest võib ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus osalemise eest rikkumises kui tervikus.

(vt punkt 155)

8. Mis puudutab komisjoni poolt ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest määratud trahvisummade arvutamist, siis on põhjendamiskohustust puudutava olulise vorminõude tingimused täidetud, kui komisjon märgib oma otsuses hindamise alused, mis võimaldasid tal mõõta rikkumise raskusastet ja kestust. Lisaks tuleb põhjendamiskohustuse ulatus kindlaks määrata arvestades asjaolu, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, isegi kui kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Lisaks ei nõua põhjendamiskohustus komisjonilt, et ta märgiks oma otsuses trahvide arvutamise meetodiga seonduvad arvandmed, vaid üksnes seda, et märgitaks hinnanguelemendid, mis võimaldasid komisjonil mõõta rikkumise raskusastet ja kestust.

(vt punktid 193 ja 194)

9. Rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel tuleb eelkõige arvesse võtta süüks pandud tegevuse õiguslikku ja majanduslikku konteksti. Komisjon peab võimaluse korral kohustuslikult, hinnates rikkumise konkreetset mõju turule, viitama konkurentsitingimustele, mis oleksid eksisteerinud muidu ilma rikkumiseta. Sellest tuleneb, et hinnakartellide osas võimaldab komisjoni järeldus, et kokkulepped võimaldasid tegelikult puudutatud ettevõtjatel saavutada kõrgema tehinguhinna taseme, kui oleks eksisteerinud ilma kartellikokkuleppeta, võtta arvesse trahvisumma kindlaksmääramisel rikkumise kahjulike mõjude suurust turule ja seega kehtestada rikkumise raskusastmest lähtuvalt trahvisumma kõrgemana kui siis, kui sellist järeldust ei oleks tehtud. Selle hinnangu raames peab komisjon arvesse võtma kõiki asjaomase turu objektiivseid tingimusi, arvestades kehtivat majanduslikku ja võimaluse korral ka õiguslikku konteksti. Vajaduse korral tuleb arvesse võtta „objektiivsete majanduslike tegurite” olemasolu, mis näitavad, et „vaba konkurentsi tingimustes” ei oleks hinnatase olnud identne sellega, mis ta tegelikult oli.

(vt punktid 216 ja 222–224)

10. Rikkumise raskusastme võib kindlaks määrata viitega rikkuva käitumisviisi laadile ja eesmärgile. Käitumise eesmärgiga seonduvad asjaolud võivad trahvisumma kindlaksmääramisel omada suuremat tähtsust kui käitumise mõjudega seonduvad asjaolud. Tegelikult ei ole konkurentsivastase tegevuse mõju trahvisumma rikkumisele vastavuse hindamisel määravaks kriteeriumiks. Tagajärgedest võivad rohkem tähtsust omada tahtluse ning käitumise eesmärgiga seonduvad asjaolud, eriti kui need puudutavad oma laadilt raskeid rikkumisi nagu hindade kindlaksmääramine ja turgude jagamine. Lisaks on horisontaalseid hinnakartelle alati loetud ühtedeks kõige raskemateks ühenduse konkurentsiõiguse rikkumisteks.

(vt punktid 250–252)

11. Konkurentsiõiguse sätete rikkumise eest trahvisummade kindlaksmääramisel peab komisjon arvesse võtma mitte üksnes rikkumise raskusastet ja konkreetse juhtumi asjaolusid, vaid ka rikkumise konteksti, ja tagama, et tema tegevusel oleks vajalik hoiatav iseloom eelkõige selliste rikkumiste puhul, mis eriti takistavad ühenduse eesmärkide saavutamist.

Sellega seoses näevad suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta ka ette, et peale rikkumise laadi, tema tegeliku mõju turule ja asjakohase geograafilise turu suuruse tuleb arvesse võtta ka rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (punkt 1 A, neljas lõik). Samuti võib arvesse võtta asjaolu, et suured ettevõtjad suudavad ise kõige paremini määratleda, kas nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja h innata rikkumise tagajärgi (punkt 1 A, viies lõik).

Mis puudutab esimest asjaolu, siis hoiatuseesmärgiga, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, üritatakse tagada, et ettevõtjad järgiksid asutamislepinguga kehtestatud konkurentsinorme, mis reguleerivad nende tegevust ühenduses või Euroopa majanduspiirkonnas. Seda eesmärki on võimalik saavutada vaid siis, kui arvestatakse ettevõtja olukorda sellel päeval, mil trahv määratakse. Eristada tuleb ühest küljest rikkumise ulatust turul ja iga kartelli osalise vastutuse osa selles rikkumises (seda hõlmavad suuniste punkti 1 A neljas ja kuues lõik) ja teisest küljest trahvi määramisega hõlmatavat hoiatavat mõju.

Mis puudutab rikkumise ulatust turul ja iga kartelli osalise vastutuse osa selles rikkumises, siis annab rikkumisega seotud kauba käive täpse pildi rikkumise ulatusest asjaomasel turul. Konkurentsi piirava tegevusega seotud toodete müügist tekkinud käive on objektiivne asjaolu, mis täpselt näitab selle tegevuse kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele.

Siiski nõuab vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvi üldise taseme tõusu konkurentsipoliitika elluviimise raames, et trahvisummat kohandataks võtmaks arvesse adressaadiks olevale ettevõtjale avaldada soovitud mõju, ja seda selleks, et trahv ei muutuks tähtsusetuks ega vastupidi ülemääraseks, arvestades eeskätt asjaomase ettevõtja rahalist võimsust, kooskõlas esiteks trahvi tõhususe tagamise vajaduse ja teiseks proportsionaalsuse põhimõtte järgimise nõuetega. Ettevõtja koguvahendid võivad varieeruda eelkõige võõrandamis- või koondumistehingute tõttu, vähenedes või suurenedes oluliselt suhteliselt lühikese aja jooksul, eelkõige ajavahemikul rikkumise lõpetamisest kuni trahvi määrava otsuse vastuvõtmiseni.

Seega tuleb neid vahendeid hinnata, et õigesti saavutada hoiatuseesmärk trahvi määramise päeval, järgides samas ka proportsionaalsuse põhimõtet. Sellega seoses ja samadel põhjustel tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 raames määratakse trahvi ülempiir 10% puudutatud ettevõtja käibest kindlaks otsuse tegemisele eelnenud aastal terves maailmas saadud kogukäibe põhjal. Samuti tuleb hoiatava mõju tagamiseks mõeldud trahvi suurendamise määratlemise raames arvesse võtta ettevõtja rahalist võimsust ja tegelikke vahendeid hetkel, mil trahv määratakse, mitte aga teha tema bilansist tulenevat pro forma hinnangut, mis on oma laadilt oletuslik ja mis tuleneb ettevõtja poolt endale kehtestatud raamatupidamiseeskirjade kohaldamisest.

Mis puudutab teist asjaolu – ettevõtjatel olemas olevad õigus- ja majandusteadmised ja infrastruktuurid, et nad saaksid kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist –, siis taotletakse selle asjaolu arvessevõtmisega enam suurte ettevõtjate karistamist, kelle puhul eeldatakse, et neil on piisavad teadmised ja struktuurilised vahendid, et olla teadlik sellest, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja et hinnata selle võimalikku kasu. Seetõttu peab käive, millele tuginedes teeb komisjon kindlaks asjaomaste ettevõtjate suuruse ja seega nende võime kindlaks teha, kas nende tegevus kujutab endast rikkumist ning millised on selle rikkumise tagajärjed, olema seotud ettevõtja olukorraga rikkumise toimepanemise hetkel.

(vt punktid 95, 96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289, 290 ja 302)

12. Põhimõtteliselt ei saa keelata lähenemisviisi, mille alusel kartellikokkuleppe erinevatele osalistele kehtestatud trahvide summa määratakse kindlaks kartelli liikmeid mitmesse kategooriasse jagades, mille tagajärjel määratakse samasse kategooriasse paigutatud ettevõtjatele kindla suurusega trahvi lähtesumma, mis küll ei arvesta sama kategooria ettevõtjate suuruste erinevusi. Komisjonil ei ole kohustust tagada olukorras, kui trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, et tema arvutuste lõpuks saadud ettevõtjatele määratavad trahvisummad väljendavad kõiki nende ettevõtjate vahelisi erinevusi kogukäibe osas.

Siiski tuleb kategooriatesse jagamisel järgida võrdse kohtlemise põhimõtet, mille kohaselt on keelatud kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Samuti on suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1 A kuuendas lõigus ette nähtud, et kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest „oluliselt”, õigustab see eelkõige eristamist rikkumise raskusastme hindamiseks. Lisaks peab trahvisumma olema vähemalt proportsionaalne nende asjaolude osas, mida võeti arvesse rikkumise raskusastme hindamisel. Seetõttu peab juhul, kui komisjon jagab asjaomased ettevõtjad trahvi määramiseks gruppidesse, olema määratletud gruppide trahvi ülempiir seostatud ja objektiivselt õigustatud.

Taotletava eesmärgi valguses, s.o trahvisumma kohandamine vastavalt ettevõtja koguvahenditele ja võimele hankida rahalisi vahendeid selle trahvi maksmiseks, on trahvi piisava hoiatava mõju tagamiseks selle tõstmise eesmärk pigem tagada trahvi tõhusus, kui et arvestada rikkumise kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele ja seega selle rikkumise raskusastet. Sellest tuleneb, et ettevõtjate kategooriatesse jagamise meetodi objektiivse õigustatuse nõuet tuleb rangemalt tõlgendada olukorras, kus see jagamine on toimunud mitte rikkumise raskusastmest lähtuva trahvisumma kindlaksmääramiseks, vaid põhisumma tõstmise kindlaksmääramiseks eesmärgiga tagada määratud trahvi piisav hoiatav mõju.

Tegelikult on ettevõtjate erinev kohtlemine trahvisumma kindlaksmääramisel rikkumise raskusastme alusel, isegi kui gruppidesse jagamise tõttu määratakse teatavatele erineva suurusega ettevõtjatele identne põhisumma, objektiivselt õigustatav rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel rikkumise laadile omistatud suurema tähtsusega, võrreldes ettevõtjate suurusega. Siiski ei saa seda õigustust kohaldada trahvi tõstmise määra kindlaksmääramisel eesmärgiga tagada trahvile piisav hoiatav mõju, arvestades, et trahvi sellisel tõstmisel lähtutakse peamiselt ja objektiivselt ettevõtjate suurusest ja vahenditest, mitte aga rikkumise laadist.

(vt punktid 323–325 ja 328–331)

13. Kuigi konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvi summa kindlaksmääramisel on oluline, et ettevõtja võttis meetmeid takistamaks seda, et tema personal rikub tulevikus uuesti ühenduse konkurentsinorme, ei muuda see midagi juba tuvastatud rikkumise olemasolus. Sellest tuleneb, et ainuüksi asjaolu, et komisjon on teatavates olukordades oma otsuste tegemise praktikas kooskõlaprogrammi kehtestamist kergendava asjaoluna arvesse võtnud, ei too kaasa komisjoni kohustust mingis konkreetses juhtumis samal viisil toimida. Komisjon ei ole seega kohustatud teatavat asjaolu kergendava asjaoluna arvestama, kui ta järgib võrdse kohtlemise põhimõtet, mis tähendab, et sama otsuse adressaatideks olevatele ettevõtjatele ei anta selles küsimuses erinevat hinnangut.

Lisaks ei ole kahtlust selles, et ettevõtja poolt lihtne konkurentsinormidega vastavusse viimise programmi vastuvõtmine ei saa kujutada endast siduvat ja kindlat tagatist selle kohta, et see ettevõtja tulevikus jätkuvalt neid norme järgib, nii et selline programm ei saa kohustada komisjoni vähendama trahvi põhjusel, et trahviga taotletav preventsioonieesmärk on juba vähemalt osaliselt saavutatud.

(vt punktid 350, 351 ja 361)

14. Kuigi üldpreventiivse kaalutluse keeld kohaldub EÜ artikli 18 lõikes 1 väljendatud liidu kodanike liikumisvabaduse põhimõttest erandeid tegevate meetmete konkreetsele olukorrale, mida liikmesriigid rakendavad avaliku korra tagamiseks, ei ole see siiski üldpõhimõte ning järelikult ei saa seda keeldu otse ja lihtsalt üle võtta komisjoni poolt ettevõtjatele ühenduse konkurentsinormide rikkumise eest määratud trahvide raamistikku. Vastupidi, komisjon võib arvesse võtta asjaolu, et selline konkurentsivastane praktika nagu leidis aset käesolevas asjas, on endiselt, vaatamata alates ühenduse konkurentsipoliitika algusest selle tuvastatud ebaseaduslikkusele, väga levinud tänu tulule, mida teatud huvitatud ettevõtjad sellest saavad, ja seega võib ka järeldada, et trahvide taset tuleb tõsta, et tugevdada nende hoiatavat mõju, mis vastab vähemalt osaliselt vajadusele omistada trahvidele hoiatav mõju sellistele ettevõtjatele, kellele see trahv ei ole määratud.

(vt punktid 359 ja 360)

15. Ühenduse konkurentsinormide rikkumises osalenud ettevõtjate, kes komisjoniga koostööd tegid, trahvide vähendamine on põhjendatud kaalutlusel, et selline koostöö kergendab komisjoni tööd.

Sellega seoses ettevõtja, kes haldusmenetluse ajal ei võtnud seisukohta komisjoni väidetud faktide suhtes ja hoidus seega tunnistamast nende tõelevastavust, ei aita tegelikult kaasa komisjoni ülesande kergendamisele. Samuti ei piisa ettevõtja üldsõnalisest kinnitusest, et ta ei vaidlusta osundatud fakte vastavalt kartelle käsitlevale koostööteatisele, kui konkreetses asjas sellest kinnitusest komisjonile mingit kasu ei tõuse. Lõpuks saab koostööteatise alusel trahvisumma vähendamine peamiselt olla õigustatud üksnes siis, kui esitatud informatsioon ja üldisemalt asjaomase ettevõtja käitumine näitavad tema poolt tõelist koostööd. Koostööteatise tekstis ja eelkõige sissejuhatuses ja peatüki D punktis 1 esinevast koostöö mõistest endast ilmneb, et üksnes siis, kui asjaomase ettevõtja käitumine tõendab sellist koostöötahet, võidakse selle koostööteatise alusel trahvisummat vähendada.

(vt punktid 380–383)

16. Mis puudutab muutust komisjoni üldises konkurentsipoliitikas trahvide alal, mis tulenes eelkõige suunistest määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt trahvide arvutamise meetodi kohta, siis tuleb tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte järgimise kontrollimiseks kindlaks teha, kas see muutus oli mõistlikult ettenähtav sellel ajal, kui kõnealused rikkumised toime pandi.

Sellega seoses seisneb suuniste peamine uuendus selles, et arvutamise lähtekohaks võetakse sätestatud vahemiku põhjal arvutatav põhisumma, kusjuures see vahemik väljendab erinevaid rikkumise raskusastmeid, kuid ei oma sellisena mingit seost asjaomase käibega. See meetod tugineb seega sisuliselt trahvide tariifide määramisele, olgu see siis kui tahes suhteline ja paindlik. Seega tuleb uurida, kas see uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et selle tagajärjel trahvide taset tõstetakse, oli mõistlikult ettenähtav asjaomaste rikkumiste toimepanemise hetkel. Asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatud tasemel trahve teatud tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset määruses nr 17 märgitud piirides tõsta, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks, vaid vastupidi – ühenduse konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Sellest tuleneb, et trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel ei saa tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide taset või et kasutatakse sama trahvide arvutamise meetodit. Seega peavad need ettevõtjad arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel, kooskõlas tema tegevust reguleerivate normidega, otsustada tõsta trahvisummasid, võrreldes minevikus kohaldatuga. See on nii mitte üksnes siis, kui komisjon tõstab trahvisummade taset üksikutes otsustes trahve määrates, vaid ka siis, kui trahvisummasid tõstetakse arutatavale asjale üldiseid käitumisreegleid kohaldades, nagu seda on suunised. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb ka, et seaduse ootuspärasuse põhimõttega ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peab pöörduma õigusnõuandja poole, et mõistlikult hetke asjaolusid arvestades ette näha kindla teo tagajärgi. See on nii eelkõige kutsealade esindajatega, kes on harjunud oma kutsetegevuses suuremat hoolsust üles näitama. Neilt võib ka oodata suuremat hoolt sellise tegevusega kaasnevate riskide hindamisel.

Tuleb järeldada, et suunised, eelkõige aga seal sisalduv uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et selle tagajärjel trahvide taset tõstetakse, olid sellistele ettevõtjatele nagu hageja mõistlikult ootuspärased asjaomase rikkumise toimepanemise hetkel.

(vt punktid 388–396)

17. EÜ artikli 287 kohaselt ei tohi ühenduse institutsioonide liikmed, ametnikud ja teenistujad „isegi pärast oma ametikohustuste lõppemist avalikustada ametisaladuse pidamise kohustuse alla kuuluvat informatsiooni, iseäranis informatsiooni, mis puudutab ettevõtjaid, nende ärisuhteid või nende kulutuste komponente”. Kuigi selle sättega peetakse silmas peamiselt ettevõtjatelt saadud andmeid, siis näitab määrsõna „iseäranis”, et tegu on üldpõhimõttega, mida kohaldatakse ka muule konfidentsiaalsele informatsioonile. Võistlevates menetlustes, mis võivad viia süüdimõistmiseni, on väljapakutud karistuse laad ja määr oma laadilt ametisaladusega kaitstud seni, kuni karistus ei ole veel lõplikult kinnitatud ja välja kuulutatud. See põhimõte tuleneb eelkõige vajadusest kaitsta huvitatud isiku mainet ja väärikust seni, kuni ta ei ole süüdi mõistetud.

Seega langeb komisjoni kohustus mitte avalikustada ajakirjandusele informatsiooni täpse kavatsetava karistuse kohta kokku mitte ainuüksi tema kohustusega kaitsta ametisaladust, vaid ka tema hea halduse kohustusega. Lõpuks kohaldatakse ettevõtjate konkurentsinormide rikkumist puudutavatele menetlustele, mille tagajärjeks võib olla trahvide või karistusmaksete määramine, süütuse presumptsiooni. Komisjon ei ole seda presumptsiooni aga ilmselgelt järginud, kui ta enne süüdistatava ettevõtja lõplikku süüdimõistmist annab ajakirjandusele teada nõuandekomiteele ja volinike kogule välja pakutavast otsusest.

Siiski ei saa ühest küljest haldusmenetluse lõpuks tegelikult tuvastatud rikkumise olemasolu kahtluse alla seada tõendiga selle kohta, et komisjon on enneaegselt avaldanud oma usku rikkumise olemasolusse ja selle tagajärjel ettevõtjale määrata kavatsetava trahvi summasse. Lisaks ei saa väita, et haldusmenetluse lõppedes ja otsuse ametliku avaldamise eelõhtul komisjoni poolt selle otsuse sisu avalikustamisest üksi piisab, et tõendada, et komisjon oleks juhtumi ette ära otsustanud või seda erapoolikult uurinud.

Teisest küljest, kuigi seda laadi rikkumine võib kaasa tuua asjaomase otsuse tühistamise, saab see toimuda vaid siis, kui tõendatakse, et ilma rikkumiseta oleks otsusel olnud erinev sisu.

Seda viimast tingimust ei saa lugeda tõhusa kohtuliku kaitse rikkumiseks eraõiguslikele isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste osas, mis on osa õiguse üldpõhimõtetest, mis tulenevad liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest ja mis on sätestatud ka Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklites 6 ja 13. Seda kaitset tuleb ühildada õiguskindluse ja ühenduse institutsioonide aktide seaduslikkuse presumptsiooni põhimõtetega.

(vt punktid 409–411, 414–416 ja 421–423)