22

Kuna Sofiyski gradski sadil (Sofia linnakohus, Bulgaaria) on direktiivi 2014/42 sätete tõlgendamise osas siiski teatavad kahtlused, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ebaseaduslikult saadud vara konfiskeerimine on karistusõiguslik meede [direktiivi 2014/42] tähenduses või tsiviilõiguslik meede, kui: a) riigisisese seaduse kohaselt toimub vara konfiskeerimine üldise preventsiooni eesmärgil, seega eesmärgil hoida ära ebaseaduslikul teel vara saamise ja käsutamise võimalused, ilma et konfiskeerimiseks oleks nõutav kuriteo või muu õigusrikkumise toimepanek ja otsene või kaudne seos õigusrikkumise ja saadud vara vahel; b) konfiskeerida võidakse nii konkreetne vara hulka kuuluv ese kui ka i) menetlusele allutatud isiku kogu vara, ii) kolmandate isikute (füüsilised ja juriidilised isikud) varalised õigused, mis on menetlusele allutatud isikult omandatud tasu eest või tasuta, ning iii) menetlusele allutatud isikuga lepingu sõlminud isikute ja kolmandate isikute varalised õigused; c) konfiskeerimise ainus tingimus on kehtiv ümberlükkamatu eeldus, et kogu vara, mille seaduslikku päritolu ei ole tuvastatud, on ebaseaduslikult saadud vara (ilma, et enne oleks määratletud mõisteid „seaduslik/ebaseaduslik päritolu“); d) menetlusele allutatud isik ei ole omandatud vara päritolu tõendanud, tehakse omandatud vara seaduslikkust puudutav otsus kõikide asjaomaste isikute (menetlusele allutatud isik, kolmandad isikud ja nendega varasemal ajal lepingu sõlminud isikud) suhtes tagasiulatuvalt kümne aasta kohta, kusjuures konkreetse varalise õiguse omandamise ajal selline seadusjärgne tõendamiskohustus puudus? 2. Kas direktiivi [2014/42] artiklis 8 vara omanikele ja kolmandatele isikutele tagatud õiguste miinimumstandardeid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid ja liikmesriigi kohtupraktika, mis näevad juhul, kui kriminaalmenetlus asjaomase isiku suhtes on kuriteo puudumise tõttu (kohtu loal) lõpetatud või isik on kuriteo puudumise tõttu õigeks mõistetud, ette konfiskeerimise, ilma et direktiivi [2014/42] artiklites 4, 5 ja 6 selleks ette nähtud tingimused oleksid täidetud? 3. Eelkõige: kas direktiivi [2014/42] artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et süüdi mõistetud isikule, kelle vara konfiskeeritakse, selles direktiivis ette nähtud kaitsemeetmeid tuleb kohaldada ka sellises menetluses nagu käesolev, mis toimub paralleelselt kriminaalmenetlusega ja sellest sõltumatult? 4. Kas [harta] artikli 48 lõikes 1 sätestatud süütuse presumptsiooni, [harta] artikli 48 lõikes 2 sätestatud nõuet tagada kaitseõigused ja tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne alla põhikohtuasjas, mis: a) kehtestavad eelduse, et tuvastamata või tõendamata päritoluga vara on kriminaaltulu ([2012. aasta vara konfiskeerimise seaduse] artikli 1 lõige 2); b) kehtestavad põhjendatud kahtluse eelduse, et vara on saadud ebaseaduslikult ([2012. aasta vara konfiskeerimise seaduse] artikli 21 lõige 2); c) pööravad tõendamiskoormise vara päritolu ja vara omandamiseks kasutatud vahendite osas ümber nii menetlusele allutatud isiku kui ka kolmandate isikute jaoks, kes ei pea tõendama mitte enda vara päritolu, vaid oma õiguseellase vara päritolu, ja seda isegi juhul, kui vara on omandatud tasu eest; d) näevad ebaseaduslikult saadud vara ainsa ja määrava tähtsusega tõendina ette „ebakõla vara osas“; e) pööravad tõendamiskoormise ümber kõikide asjasse puutuvate isikute jaoks ja mitte üksnes süüdi mõistetud isiku jaoks, ning seda ka enne viimati nimetatud isiku süüdimõistmist või olenemata isiku süüdimõistmisest; f) lubavad õigusliku ja majandusliku uurimise ja analüüsi tegemisel kasutada meetodit, mille tulemusel tekib asjaomase vara ebaseadusliku olemuse eeldus ning tehakse kindlaks vara väärtus, kusjuures asjaomane eeldus on asja menetlevale kohtule siduv, ilma et kohus saaks teostada selle meetodi sisu ja kohaldamise üle täielikku kohtulikku kontrolli? 5. Kas [direktiivi 2014/42] artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et riigisisene seadus asendab (menetluses kogutud ja kohtu hinnatud asjaolude alusel) põhjendatud kahtlusel rajaneva eelduse, et vara on saadud kuriteo tulemusel, eeldusega, et vara juurdekasv on ebaseaduslikku päritolu, tuginedes üksnes tuvastatud asjaolule, et vara juurdekasv ületab riigisiseses seaduses nimetatud summa (näiteks 75000 eurot kümne aastaga)? 6. Kas [harta] artiklis 17 sätestatud õigust omandile kui liidu õiguse üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis: a) sätestavad ümberlükkamatu eelduse ebaseaduslikult saadud vara koostise ja suuruse kohta ([2012. aasta vara konfiskeerimise seaduse] artikli 63 lõige 2); b) sätestavad ümberlükkamatu eelduse omandamise ja käsutamise tehingute tühisuse kohta ([2012. aasta vara konfiskeerimise seaduse] artikkel 65) või c) piiravad selliste kolmandate isikute õigusi, kellel on iseseisvad õigused konfiskeeritavale varale või kes panevad selliseid õigusi maksma, [2012. aasta vara konfiskeerimise seaduse] artikli 76 lõikes 1 ette nähtud menetlusega, mis reguleerib nende teavitamist kohtuasjast? 7. Kas [direktiivi 2014/42] artikli 6 lõikel 2 ja artikli 8 lõigetel 1–10 on vahetu õigusmõju osas, milles need näevad ette kaitsemeetmed ja ‑klauslid isikutele, keda konfiskeerimine puudutab, või heausksetele kolmandatele isikutele?“