KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ATHANASIOS RANTOS

esitatud 3. juunil 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑833/19 P

Euroopa Liidu Nõukogu

versus

Hamas

Apellatsioonkaebus – Ühine välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) – Võitlus terrorismi vastu – Teatavate isikute, rühmituste ja üksuste suhtes võetud piiravad meetmed – Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine – Organisatsiooni jätmine terroriaktides osalevate isikute, rühmituste ja üksuste loetellu – Olulised menetlusnormid – Piiravaid meetmeid kehtestavate Euroopa Liidu Nõukogu otsuste ja määruste põhjenduste allkirjastamine ja kinnitamine

I. Sissejuhatus

1. Käesolev kohtuasi puudutab piiravaid meetmeid, mille on Euroopa Liidu Nõukogu võtnud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) järel terrorismi vastu võitlemiseks, ja eelkõige piiravaid meetmeid, mis on võetud Hamasi, sealhulgas Hamas -Izz al-Din al-Qassemi (edaspidi „Hamas“) vastu.

2. Nõukogu palub oma apellatsioonkaebuses tühistada [Euroopa Liidu] Üldkohtu 4. septembri 2019. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu ( 2 ), millega Üldkohus tühistas ühelt poolt nõukogu 21. märtsi 2018. aasta otsuse (ÜVJP) 2018/475, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ja millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2017/1426 ( 3 ), ja nõukogu 21. märtsi 2018. aasta rakendusmäärus (EL) 2018/468, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2017/1420 ( 4 ), ning teiselt poolt nõukogu 30. juuli 2018. aasta otsus (ÜVJP) 2018/1084, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2018/475 ( 5 ), ja nõukogu 30. juuli 2018. aasta rakendusmäärus (EL) 2018/1071, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2018/468 ( 6 ), (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“) osas, milles need puudutavad Hamasi.

3. Selles kohtuasjas tõstatatud küsimus annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada nõukogu poolt ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) valdkonnas vastu võetud muude kui seadusandlike aktide allkirjastamise ja seega kinnitamise kohustuse ulatust. Täpsemalt peab Euroopa Kohus kindlaks tegema, kas ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu ja 1. detsembri 2009. aasta otsusega 2009/937/EL ( 7 ) vastu võetud nõukogu kodukorra artikli 15 alusel ja ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustust arvestades kehtib nõukogu aktidele alla kirjutamise kohustus ka nende aktide põhjenduste suhtes, mis on esitatud eraldi dokumendis.

4. Vastusel sellele küsimusele on eriline tähtsus ÜVJP raames võetud piiravate meetmete rakendamisel, arvestades nõukogu väljakujunenud praktikat allkirjastada ainult akte, mitte nende juurde kuuluvaid põhjendusi, ning see võib mõjutada Euroopa Liidu institutsioonide seadusandlike aktide ja haldusaktide lisade allkirjastamise kohustuse ulatust.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioon 1373 (2001)

5. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu võttis 28. septembril 2001 vastu resolutsiooni 1373 (2001), millega nähakse ette strateegiad terrorismi vastu võitlemiseks kõigi vahenditega ja eelkõige terrorismi rahastamise tõkestamiseks. Selle resolutsiooni punkti 1 alapunkt c sätestab eeskätt, et kõik riigid peavad viivitamata külmutama rahalised vahendid ja muu finantsvara ning majandusressursid, mis kuuluvad isikutele, kes panevad või üritavad toime panna terroriakte, aitavad kaasa terroriaktide toimepanemisele või osalevad selles; üksustele, mis kuuluvad sellistele isikutele või on nende kontrolli all, ning isikutele ja üksustele, kes tegutsevad selliste isikute ja üksuste nimel või nende juhendamisel.

6. See resolutsioon ei näe ette loetelu isikutest, kelle suhtes tuleb piiravaid meetmeid kohaldada.

B. Liidu õigus

1. EL toimimise leping

7. ELTL artikli 296 teine lõik on sõnastatud järgmiselt: „Õigusaktides esitatakse nende vastuvõtmise põhjused ja osutatakse aluslepingutega ettenähtud ettepanekutele, algatustele, soovitustele, taotlustele või arvamustele.“

8. ELTL artikkel 297 näeb ette: „1. Seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastuvõetud seadusandlikele aktidele kirjutavad alla Euroopa Parlamendi president ja nõukogu eesistuja. Seadusandliku erimenetluse kohaselt vastuvõetud seadusandlikele aktidele kirjutab alla need vastu võtnud institutsiooni president või eesistuja. Seadusandlikud aktid avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas. Need jõustuvad neis kindlaks määratud kuupäeval või selle puudumisel kahekümnendal päeval pärast avaldamist. 2. Muudele kui seadusandlikele aktidele, mis on vastu võetud määruste, direktiivide või otsuste vormis, juhul kui viimastes ei ole adressaati märgitud, kirjutab alla need vastu võtnud institutsiooni president või eesistuja. Määrused ja direktiivid, mis on adresseeritud kõigile liikmesriikidele, ja otsused, milles ei ole adressaati märgitud, avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas. Need jõustuvad neis kindlaks määratud kuupäeval või selle puudumisel kahekümnendal päeval pärast avaldamist. Muud direktiivid ja otsused, milles on märgitud adressaat, tehakse teatavaks neile, kellele need on adresseeritud, ning jõustuvad sellisel teatavakstegemisel.“

2. Ühine seisukoht 2001/931

9. Resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks võttis nõukogu vastu ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP ( 8 ).

10. Ühise seisukoha artikli 1 lõigetes 1, 4 ja 6 on ette nähtud: „1. Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse järgmiste artiklite kohaselt isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad terroriaktides ja on loetletud lisas. […] 4. Lisas sisalduv loend koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutuselevõtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. Loendisse võib arvata isikuid, rühmitusi ja üksusi, kelle ÜRO Julgeolekunõukogu on tunnistanud terrorismiga seotuks ja kellele ta on määranud sanktsioone. Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „pädev asutus“ kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole käesoleva lõikega hõlmatud valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust. […] 6. Lisa loendis sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loendis on põhjendatud.“

3. Määrus nr 2580/2001

11. Ühises seisukohas 2001/931 kirjeldatud meetmete rakendamiseks võttis nõukogu vastu määruse nr 2580/2001.

12. Määruse artikkel 2 näeb ette: „1. Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel: a) külmutatakse kõik lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omanduses või valduses olevad rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid; b) rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks. 2. Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel, keelatakse finantsteenuste osutamine lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele või nende toetuseks. 3. Nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, kooskõlas ühisseisukoha [2001/931] artikli 1 lõigetes 4, 5 ja 6 ettenähtud sätetega; loetelusse kuuluvad: i) füüsilised isikud, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule; ii) juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule; iii) juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes kuuluvad ühele või mitmele punktides i ja ii nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele või on nende kontrolli all, või iv) füüsilised või juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes tegutsevad ühe või mitme punktides i ja ii nimetatud füüsilise või juriidilise isiku, rühmituse või üksuse nimel või juhtimisel.“ ( 9 )

4. Nõukogu kodukord

13. Nõukogu kodukorra artikli 12 „Tavaline kirjalik menetlus ja vaikiva nõusoleku menetlus“ lõigetes 1 ja 3 on ette nähtud: „1. Edasilükkamatutes küsimustes võib nõukogu õigusakte vastu võtta kirjaliku hääletamise teel, kui nõukogu või [alaliste esindajate komitee (COREPER)] otsustavad ühehäälselt seda menetlust kasutada. Erijuhtudel võib ka eesistuja teha ettepaneku kasutada kõnealust menetlust; sel juhul võib kirjalikku menetlust kasutada siis, kui kõik nõukogu liikmed on sellega nõus. […] 3. Peasekretariaat kinnitab kirjaliku menetluse lõpuleviimise.“

14. Nõukogu kodukorra artiklis 15 „Õigusaktide allkirjastamine“ on ette nähtud: „Nõukogu õigusaktide ning nõukogu ja Euroopa Parlamendi seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastuvõetud õigusaktide teksti allkirjastavad vastuvõtmise ajal ametis olev eesistuja ja peasekretär. Peasekretär võib delegeerida oma allkirjaõiguse peasekretariaadi peadirektoritele.“

III. Vaidluse taust

15. Määrusega nr 2580/2001 ja otsusega 2001/927 rakendatud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikega 1 nähti ette terrorismiaktidega seotud isikute, rühmituste ja üksuste loetelu (edaspidi „vaidlusalune loetelu“), mida on nõukogu hilisemate aktidega regulaarselt ajakohastatud.

16. Nende aktide vastuvõtmisest alates kanti Hamasi nimi vaidlusalusesse loetellu kõigepealt kui Hamas-Izz al-Din al-Qassem (Hamasi terroristlik haru), seejärel kui Hamas, sealhulgas Hamas-Izz al-Din al-Qassem, kusjuures viimati nimetatud nimi esineb vaidlusalustes aktides ( 10 ).

17. Vaidlusaluste aktidega jättis nõukogu pärast ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 6 ette nähtud läbivaatamist Hamasi nime vaidlusalusesse loetellu ( 11 ).

18. Nende aktide põhjenduste kohta on aktides märgitud: – nõukogu on kindlaks teinud, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 osutatud pädevad asutused on teinud kõigi vaidlusalusesse loetellu kantud isikute, rühmituste ja üksuste suhtes otsuse selle kohta, et nad on osalenud terroriaktides selle ühise seisukoha artikli 1 lõigete 2 ja 3 tähenduses, ning on samuti jõudnud järeldusele, et nende isikute, rühmituste ja üksuste suhtes tuleks jätkuvalt kohaldada piiravaid meetmeid; ( 12 ) – kui see oli praktiliselt võimalik, esitas nõukogu kõigile isikutele, rühmitustele ja üksustele põhjendused nende vaidlusalusesse loetellu kandmise põhjuse kohta; ( 13 ) – nõukogu teavitas Euroopa Liidu Teatajas avaldatud teatisega vaidlusalusesse loetellu kantud isikuid, rühmitusi ja üksusi, et ta on otsustanud nad loetelus edasi hoida. Nõukogu teavitas samuti asjaomaseid isikuid, rühmitusi ja üksusi, et nõukogule võib esitada taotluse, et saada põhjendusi nende loetellu kandmise kohta, kui põhjendusi ei ole neile juba edastatud; ( 14 ) – vaidlusaluse loetelu läbivaatamise käigus võttis nõukogu arvesse märkusi, mida esitasid talle asjasse puutuvad isikud, ning pädevatelt riiklikelt asutustelt saadud ajakohastatud teavet loetellu kantud isikute ja üksuste staatuse kohta riiklikul tasandil. ( 15 )

19. Hamasi vaidlusalusesse loetellu kandmise kohta on vaidlusaluste aktide põhjendustes (edaspidi „põhjendused“) mainitud esiteks Secretary of State for the Home Departmenti (siseminister, Ühendkuningriik) 29. märtsi 2001. aasta otsust ( 16 ) ja teiseks kolme Ameerika Ühendriikide ametiasutuste poolt aastatel 1995, 1997 ja 2001 vastu võetud otsust (edaspidi „Ameerika Ühendriikide asutuste otsused“) ( 17 ).

20. Olles märkinud, et need riigisisesed otsused kujutavad endast pädevate asutuste otsuseid ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses ja et need on endiselt jõus, jõudis nõukogu põhjenduste põhiosas järeldusele, et iga nimetatud otsus annab piisavalt alust Hamasi kandmiseks vaidlusalusesse loetellu, ning märkis, et põhjused, miks Hamas sellesse loetellu kanti, on endiselt kehtivad ning et seega tuleb tema nimi sellesse loetellu alles jätta.

21. Põhjenduste lisades kirjeldas nõukogu riigisiseseid õigusnorme, mille alusel riigisisesed otsused vastu võeti; esitas nendes õigusnormides kasutatud terrorismialaste mõistete määratlused; kirjeldas nende otsuste läbivaatamise menetlusi; kirjeldas neid faktilisi asjaolusid, millele riigisisesed asutused olid tuginenud, ja tuvastas, et need faktilised asjaolud kujutavad endast terroriakte ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses.

22. Nõukogu võttis vaidlusalused aktid ja põhjendused vastu kirjalikus menetluses selle institutsiooni kodukorra artikli 12 lõike 1 tähenduses.

IV. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

23. Hamas esitas 17. mail 2018 ELTL artikli 263 alusel Üldkohtu kantseleisse hagi nõudega otsus 2018/475 ja rakendusmäärus 2018/468 teda puudutavas osas tühistada. Kuna need aktid tunnistati kehtetuks ja asendati otsusega 2018/1084 ja rakendusmäärusega 2018/1071, muutis Hamas oma algset nõuet nii, et tema hagi hõlmaks ka viimati nimetatud aktide tühistamist teda puudutavas osas.

24. Oma hagi põhjenduseks esitas Hamas seitse väidet, millest esimese kohaselt on rikutud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4; teise kohaselt on eksitud seoses faktiliste asjaolude tõesusega; kolmanda kohaselt on tehtud hindamisviga küsimuses, kas Hamas on terrorirühmitus; neljanda kohaselt on rikutud sekkumatuse põhimõtet; viienda kohaselt ei ole võetud piisavalt arvesse olukorra muutumist aja möödumise tõttu; kuuenda kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ja seitsmenda kohaselt on rikutud kaitseõiguste tagamise põhimõtet ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Vastuseks Üldkohtu küsimusele menetlust korraldava meetme raames esitas Hamas kaheksanda väite, et „põhjendused on kinnitamata“.

25. Esimese kuni seitsmenda väite kohta leidis Üldkohus kõigepealt, et põhjendus oli ebapiisav osas, mis puudutab Ameerika Ühendriikide asutuste otsuseid, mistõttu ei saanud need otsused olla vaidlusaluste aktide aluseks, ning seejärel jätkas hagi läbivaatamist, hinnates neid akte ainult osas, milles need põhinevad Secretary of State for the Home Departmenti 2001. aasta otsusel ( 18 ). Vastava analüüsi tulemusel lükkas Üldkohus kõnealused väited põhjendamatuse tõttu tagasi osas, milles need õigusaktid põhinesid viimati nimetatud otsusel ( 19 ).

26. Kaheksanda väite kohta märkis Üldkohus pärast selle vastuvõetavaks tunnistamist avalikul huvil põhineva väitena ( 20 ), et nõukogu eesistuja ja peasekretär ei olnud allkirjastanud vaidlusaluste aktide põhjendusi, kuigi tegemist oli nendest aktidest eraldiseisvate dokumentidega, ning tuginedes eelkõige 15. juuni 1994. aasta kohtuotsusest komisjon vs. BASF jt ( 21 ) tulenevale kohtupraktikale, otsustas, et need aktid olid vastu võetud ELTL artikli 297 lõike 2 teist lõiku rikkudes ning et selle olulise vorminõude rikkumise tõttu tuleb need tühistada ( 22 ). Seetõttu nõustus Üldkohus kaheksanda väitega ja tühistas need aktid Hamasi puudutavas osas.

V. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

27. Nõukogu esitas 14. novembril 2019 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse ning vastas 15. märtsil 2021 küsimustele, mille esitas Euroopa Kohus kirjalikult vastamiseks. Ta palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata jätta ning mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja Hamasilt.

28. Hamas palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista mõlema astme kohtukulud välja nõukogult.

VI. Õiguslik analüüs

29. Nõukogu esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet: esiteks, et Üldkohus rikkus õigusnormi, hinnates hagi kaheksandat väidet, mille kohaselt ei ole vaidlusaluste aktide põhjendused kinnitatud, ja teiseks, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et Ameerika Ühendriikide asutuste otsused ei ole piisav alus Hamasi kandmiseks vaidlusalusesse loetellu.

A. Apellatsioonkaebuse esimene väide, et vaidlusaluste aktide põhjendused on kinnitamata

30. Apellatsioonkaebuse esimese väite kohaselt on hagi kaheksanda väite – et vaidlusaluste aktide põhjendused on kinnitamata – hindamisel rikutud õigusnormi.

31. Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et vastavalt ÜVJP raames piiravate meetmete võtmisel väljakujunenud praktikale avaldas nõukogu esiteks vaidlusalused aktid Euroopa Liidu Teataja L-seerias ja edastas teiseks need aktid ja nende põhjendused Hamasile ning teistele asjaomastele isikutele ja üksustele ( 23 ). Samuti ei ole vaidlust selles, et kuigi need aktid sisaldasid nõukogu eesistuja ja peasekretäri allkirja, ei olnud nende põhjenduste tekstil, mis edastati Hamasile koos nende aktidega posti teel, ühtegi allkirja ( 24 ).

32. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuses, et nõukogu eesistuja ja peasekretär ei olnud vaidlusaluste aktide põhjendusi allkirjastanud, kuigi tegemist oli nendest aktidest eraldiseisvate dokumentidega, ning leidis seejärel, et need aktid võeti vastu ELTL artikli 297 lõike 2 teist lõiku ja nõukogu kodukorra artiklit 15 rikkudes ning et selle olulise vorminõude rikkumise tõttu tuleb need aktid tühistada ( 25 ).

33. Sellele järeldusele jõudmiseks järgis Üldkohus sisuliselt järgmist arutluskäiku: – ELTL artikli 297 lõike 2 teine lõik näeb ette, et määruste, direktiivide ja otsuste vormis vastu võetud muudele kui seadusandlike aktidele, kui viimastes ei ole adressaati märgitud, kirjutab alla need vastu võtnud institutsiooni president või eesistuja, ja nõukogu kodukorra artikkel 15 sätestab, et selle institutsiooni vastuvõetud aktide tekst on eesistuja ja peasekretäri allkirjaga ( 26 ); – nagu nähtub kohtuotsusest komisjon vs. BASF jt, on aktide allkirjastamise teel kinnitamise eesmärk tagada õiguskindlus ja see kujutab endast olulist menetlusnormi, mille rikkumise korral võib esitada tühistamishagi ( 27 ); – kuna ELTL artikli 296 teise lõigu kohaselt peavad nõukogu vastu võetud aktid olema põhjendatud ning vastavalt kohtuotsusele komisjon vs. BASF jt kujutavad resolutsioon ja põhjendused endast lahutamatut tervikut, siis järeldub sellest, et kui akt ja selle põhjendust täiendavad põhjendused sisalduvad eraldi dokumentides, peavad mõlemad olema kinnitatud ( 28 ).

34. Lisaks täpsustas Üldkohus vastuseks nõukogu argumentidele järgmist: – kuigi Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib rahaliste vahendite külmutamise meetmete avaldamine Euroopa Liidu Teatajas piirduda resolutsiooni ja üldise põhjendusega, ei mõjuta see „aktsepteerimine“ kohustust allkirjastada aktid vastavalt ELTL artikli 297 lõike 2 teisele lõigule ja nõukogu kodukorra artiklile 15 ( 29 ); – nõukogu ei saanud asendada vaidlusaluste aktide allkirjastamise teel kinnitamist oma kodukorra artikli 12 lõikes 1 ette nähtud „nõukogus asjaomaste aktide vastuvõtmiseks läbiviidud menetluse kirjeldus[ega]“ ( 30 ); – vaidlusaluste aktide põhjenduste kinnitamata jätmine kujutab endast olulise menetlusnormi rikkumist, mis toob kaasa nende aktide tühistamise, kuigi erinevalt kohtuotsuse komisjon vs. BASF jt aluseks olnud faktilistest asjaoludest ei ole nende Hamasile teatavaks tehtud põhjenduste teksti vastavust nõukogu vastuvõetud tekstile vaidlustatud ( 31 ); – see olulise menetlusnormi rikkumine peab juba iseenesest viima vaidlusaluste aktide tühistamiseni ( 32 ).

35. Nõukogu väidab oma apellatsioonkaebuses esiteks, et ta allkirjastas vaidlusalused aktid; teiseks, et ta eraldas nende aktide põhjendused ja edastas väljavõtte dokumendist, mis sisaldas nende põhjenduste seda osa, mis puudutab Hamasi, Üldkohtu praktika ( 33 ) kohaselt ainult Hamasile; kolmandaks, et kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, võttis volinike kolleegium vastu otsuse, mis ei vastanud teatud keeleversioonidele ega avaldatud ja asjasse puutuvatele üksustele teatavaks tehtud versioonidele, samas kui käesolevas asjas ei ole ühelt poolt tõendatud ega isegi väidetud, et Hamasile saadetud põhjendused erinesid nõukogu vastuvõetud põhjendustest, ning teiselt poolt võeti vaidlusaluste aktide ja põhjenduste tekstid vastu sama menetluse teel, mis on ette nähtud nõukogu kodukorra artikli 12 lõikes 1; neljandaks, et Hamasile teatavaks tehtud dokumendil oli elektrooniline allkiri, pitser ning ajatempel; viiendaks, et kohtuotsusest komisjon vs. BASF jt ei tulene, et põhjendusi sisaldavale dokumendile peavad eraldi alla kirjutama nõukogu eesistuja ja peasekretär; kuuendaks, et Hamasile saadetud kirjad oli pitseriga kinnitanud nõukogu peasekretariaat, isegi kui nendes ei olnud konkreetset saatjat märgitud ettevaatusabinõuna peasekretariaadi töötajate huvides, sest sellised kirjad adresseeritakse terroriaktidega seotud üksustele ja isikutele. Lisaks eristab nõukogu oma vastuses Euroopa Kohtu kirjalikult vastamiseks esitatud küsimustele ühelt poolt akti kinnitamist, mis annab võimaluse sellele tugineda ja mis tuleneb olenevalt olukorrast kas selle avaldamisest või teatavaks tegemisest, ning teiselt poolt akti allkirjastamise kohustust, millel on teistsugune eesmärk – tagada vastuvõetud teksti muutumatus ja määratleda lõplikult asjaomase institutsiooni tahe.

36. Hamas väidab esiteks vastu, et kuna akti põhjendused on selle resolutsioonist lahutamatud, siis tuleb need aktist eraldamise korral kinnitada; teiseks, et asjaolu, et nõukogu eraldab individuaalsed põhjendused vaidlusaluste aktide resolutsioonist, ei õigusta kinnitamiseeskirjadest erandi tegemist; kolmandaks, et menetluse käik nõukogus ja nõukogu vastu võetud põhjenduste vastavus Hamasile teatavaks tehtud põhjendustele ei korva kinnitamata jätmist; neljandaks, et nõukogu akte saab kinnitada ainult käsikirjalise, mitte elektroonilise allkirjaga, seda enam, et põhjendused saadeti Hamasile posti teel; viiendaks, et põhjendused tuleb kinnitada, võttes arvesse akti põhjenduste ja resolutsiooni lahutamatuse põhimõtet ning puudutatud isikute huvi omada kindlustunnet selles, et akti on tõepoolest vastu võtnud kõnealune institutsioon ja et see vastab selle institutsiooni tahtele; kuuendaks, et vaidlustatud kohtuotsuses ei ole mainitud asjaolu, et nõukogu peasekretariaat on teatavakstegemise kirjad pitseriga kinnitanud, ning see ei ole seega käesoleva apellatsioonkaebuse raames asjasse puutuv.

37. Nagu ma järgnevates punktides selgitan, leian ma, et Üldkohtu arutluskäik on mitmes mõttes ekslik: – kõigepealt ei kohaldata ELTL artikli 297 lõike 2 esimest lõiku nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelusse kandmise ja jätmise põhjenduste suhtes, kelle suhtes kohaldatakse individuaalseid piiravaid meetmeid; – järgmiseks ei kehtesta ELTL artikli 297 lõike 2 esimene lõik – isegi kui eeldada, et see on käesolevas asjas kohaldatav – ega nõukogu kodukorra artikkel 15 põhjenduste allkirjastamise kohustust, kui aktid, millega need on lahutamatult seotud, on allkirjastatud; – lõpuks ei ole põhjenduste eraldi allkirjastamine ka ELTL artikli 296 alusel kohustuslik, ilma et see piiraks Üldkohtu viidatud põhimõtet, et akti resolutsioon ja põhjendused on lahutamatud.

38. Enne selle analüüsi juurde asumist analüüsin siiski kõigepealt seost nõukogu aktide allkirjastamise kohustuse ja kinnitamise kohustuse vahel, vastuseks nõukogu argumendile, et allkirjastamiskohustus ei kuulu vaidlusaluste aktide kinnitamise kohustuse alla.

1. Nõukogu aktide allkirjastamise kohustuse ja kinnitamise kohustuse seos

39. Hagi kaheksas väide, millega Üldkohus nõustus, oli, et põhjendused „ei ole kinnitatud“, mis oli tingitud sellest, et need ei olnud allkirjastatud ( 34 ). Üldkohus samastas seega põhjendustel allkirja puudumise sellega, et need ei olnud kinnitatud.

40. Küsimus, kas ELTL artikli 297 lõike 2 esimeses lõigus või nõukogu kodukorra artiklis 15 on ette nähtud kohustus põhjendused eraldi allkirjastada, kui aktid, millega need on lahutamatult seotud, on allkirjastatud, eeldab seega küsimust, kas vaidlusaluste aktide allkiri hõlmab ka nende aktide ja kõigi selliste seotud aktide kinnitamist, mille on nõukogu nendega koos vastu võtnud, nagu põhjendused, võttes arvesse nõukogu ja liidu teiste institutsioonide väljakujunenud praktikat oma aktide juurde kuuluvaid lisasid eraldi mitte allkirjastada.

41. Oma vastuses küsimustele, mille esitas Euroopa Kohus kirjalikult vastamiseks, eristab nõukogu ühelt poolt akti kinnitamist, mis annab võimaluse sellele tugineda ja mis tuleneb olenevalt olukorrast kas selle avaldamisest või teatavaks tegemisest, ning teiselt poolt akti allkirjastamist, millel on teistsugune eesmärk – tagada vastuvõetud teksti muutumatus ja määratleda lõplikult asjaomase institutsiooni tahe.

42. Ma ei saa selle tõlgendusega nõustuda. Nimelt märgib nõukogu ise oma kirjalikes seisukohtades, et allkirjastamiskohustuse eesmärk on „tagada vastuvõetud teksti muutumatus ja määratleda lõplikult institutsiooni tahe“, lisades eeskätt, et akti allkirjastamine kinnitab, et see „on vastu võetud nõuetekohaselt ja selle sisu kajastab tõetruult otsustatut“. Mulle näib siiski, et need tunnused on omased nõukogu akti kinnitamisele, kuna nende eesmärk on tagada, et nõukogu on akti tegelikult vastu võtnud.

43. Lisaks, kuigi nõukogu kodukorra artikli 15 sõnastuses on muud täpsustamata nimetatud ainult nõukogu aktide allkirjastamise kohustust, näib mulle siiski, et selle kohustuse eesmärk on üksnes tagada, et akt on vastu võetud selle institutsiooni nimel, keda allakirjutanud esindavad, ja et see on seega „autentne“.

44. Märgin sellega seoses, et Euroopa Komisjoni töökorra ( 35 ) artiklis 11 ja artiklis 18 on vastavalt sõnaselgelt sätestatud, et kinnitatud protokollid „tõendatakse presidendi ja peasekretäri allkirjaga“ ning et kirjaliku menetluse teel vastuvõetud aktid „kinnitatakse viimasel päevakokkuvõtte lehel […] peasekretäri allkirjaga“ ( 36 ). Nendest artiklitest nähtub seega selgelt, et komisjoni aktidele allakirjutamise kohustuse eesmärk on nende kinnitamine.

45. Euroopa Parlamendi kodukorra ( 37 ) artikli 79 „Vastuvõetud õigusaktide allkirjastamine ja avaldamine“ esimeses lõigus on ette nähtud, et „[p]ärast vastuvõetud teksti lõplikku vormistamist […] ning pärast kontrollimist, et menetlus on nõuetekohaselt lõpule viidud, kirjutavad parlamendi president ja peasekretär seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastu võetud õigusaktidele alla“. Kuigi selles sättes ei ole kinnitamist mainitud, näib mulle ilmne, et akti allkirjastamise eesmärk on peamiselt tagada selle akti vastuvõtmise menetluse järgimine ja seega vastuvõetud akti autentsus.

46. Seetõttu leian, et liidu institutsioonide aktide allkirjastamise kohustuse peamine eesmärk on nende kinnitamine.

47. Leian teisipidi, et aktide avaldamisel või vajaduse korral teatavakstegemisel, mida nõukogu samastab aktide kinnitamisega, on erinev eesmärk – tagada, et nendele aktidele saaks tugineda kolmandate isikute vastu ning võimaldada seega olenevalt olukorrast nende jõustumist või kohaldamist.

48. Seetõttu ei rikkunud Üldkohus minu arvates õigusnormi, kui ta analüüsis nõukogu aktide allkirjastamise kohustuse ulatust lähtuvalt nende aktide kinnitamise kohustusest.

2. ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu kohase allkirjastamiskohustuse ulatus piiravate meetmete kohta käivate põhjenduste puhul

49. ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu kohaselt kirjutab eeskätt määruste ja direktiivide vormis vastu võetud muudele kui seadusandlikele aktidele – nagu vaidlusalused aktid – ja otsustele, milles ei ole adressaati märgitud, alla need vastu võtnud institutsiooni president või eesistuja, samas kui selle sätte kolmanda lõigu kohaselt tehakse muud direktiivid ja otsused, milles on märgitud adressaat, nende adressaatidele teatavaks ja need jõustuvad sellisel teatavakstegemisel.

50. Sellega seoses tuleb tähelepanu juhtida nõukogu nende aktide erilisele laadile, millega kehtestatakse ÜVJP raames vastu võetud piiravad meetmed, nagu vaidlusalused aktid, mis sarnanevad ühtaegu üldkohaldatavatele aktidele, kuna nendega keelatakse üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud adressaatide kategoorial anda rahalisi vahendeid ja majandusressursse nende isikute ja üksuste käsutusse, kelle nimed on loetletud nende lisades sisalduvates loeteludes, ning nende isikute ja üksuste suhtes tehtud üksikotsuste kogumile ( 38 ).

51. Lisaks annab just nende aktide üksikakti olemus ELTL artikli 275 teise lõigu ja artikli 263 neljanda lõigu kohaselt õiguse pöörduda liidu kohtusse ( 39 ), samas kui põhimõtteliselt puudub Euroopa Kohtul vastavalt ELTL artikli 275 esimesele lõigule pädevus ÜVJPga seotud sätete ja nende alusel vastu võetud õigusaktide osas.

52. Pealegi on kohtupraktikas sedastatud samuti asjaomaste aktide üksikakti olemusest ja selle teabe tundlikkusest lähtuvalt, millega akt on seotud, et puudutatud isikutele ette heidetu üksikasjalik avaldamine võib mitte ainult olla vastuolus ülekaalukate üldise huvi kaalutlustega, vaid ka kahjustada kõnealuste isikute ja üksuste seaduslikke huve, kuna see võib oluliselt kahjustada nende mainet ( 40 ).

53. Järelikult, vastupidi loetellu kandmise üldkriteeriumidele, mis nimetavad põhjused, miks võtab nõukogu piiravaid meetmeid konkreetse asja kontekstis, ning mis on seotud akti ja selle põhjenduse üldkohaldatava olemusega, on spetsiifilised põhjendused, mis on aluseks iga sellise isiku, rühmituse või üksuse loetellu kandmisele, keda need meetmed puudutavad, seotud selle akti üksikakti olemusega ja nõukogu ei pea neid tingimata avalikustama ( 41 ).

54. Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 50 viidatud kohtupraktikale on vaidlusalused aktid, mis on küll üldkohaldatavad aktid, Hamasi puudutavas osas samuti „üksikotsused“ viimase suhtes.

55. Seega tuleb ELTL artikli 297 lõike 2 kohaldamisel eristada ühelt poolt vaidlusaluste aktide osasid, mis on seotud nende üldkohaldatavate aktide olemusega ja toovad seega kaasa selle sätte esimeses lõigus sätestatud allkirjastamiskohustuse, ja teiselt poolt nende aktide osasid, mis on seotud nende üksikotsuste olemusega ja millest tulenevalt tekib omakorda vastavalt selle sätte kolmandale lõigule teatavakstegemise kohustus.

56. Kuigi vaidlusalused aktid ise on üldkohaldatavad ja need peavad ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu kohaselt olema allkirjastatud ning need tuleb selle sätte teise lõigu alusel avaldada, näib mulle ilmne, et põhjendused, mis puudutavad nende isikute loetellu kandmise individuaalseid põhjendusi, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid – käesoleval juhul Hamas –, ei ole seotud mitte nende aktide üldkohaldatava olemuse, vaid pigem nende üksikaktide olemusega. Nende põhjenduste individuaalsus ja konfidentsiaalsus õigustab ka seda, et vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 52 viidatud kohtupraktikale ei avaldata neid individuaalseid põhjendusi Euroopa Liidu Teatajas.

57. Seepärast näib mulle, et vaidlusaluste aktide põhjendused ei kuulu mitte ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu kohaldamisalasse, vaid samamoodi nagu iga otsus, milles on märgitud adressaat, selle sätte kolmanda lõigu kohaldamisalasse, milles ei mainita allkirjastamiskohustust ja seatakse sellise otsuse jõustumise tingimuseks selle teatavakstegemine.

58. Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et käesoleva juhtumi asjaoludel nõuab ELTL artikli 297 lõige 2 vaidlusaluste aktide põhjenduste allkirjastamist.

59. Igal juhul, nagu on täpsustatud käesoleva ettepaneku punktides 60–67, leian ma isegi juhul, kui ELTL artikli 297 lõige 2 loetakse käesolevas asjas kohaldatavaks, et see säte ei too käesoleval juhul kaasa kohustust allkirjastada vaidlusaluste aktide põhjendused nendest aktidest eraldi.

3. ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu või nõukogu kodukorra artikli 15 kohase allkirjastamiskohustuse ulatus vaidlusaluste aktidega seotud põhjenduste puhul

60. Esiteks tuleb meenutada, et ELTL artikli 297 lõike 2 esimeses lõigus on ette nähtud, et nõukogu „muudele kui seadusandlikele aktidele“ kirjutab alla nõukogu eesistuja. Nõukogu kodukorra artiklis 15 on peaaegu samamoodi ette nähtud, et nõukogu vastuvõetud „õigusaktide teksti“ allkirjastavad vastuvõtmise ajal ametis olev eesistuja ja peasekretär.

61. Järelikult kohustavad eespool viidatud sätted oma sõnastuse kohaselt allkirjastama nõukogu vastu võetud õigusaktide (tekste) ega laienda seda kohustust tingimata nende aktide lisadele.

62. Teiseks märgin, et liidu aktide kinnitamise eeskirjade rikkumise väite avalikul huvil põhineva väite iseloom on seletatav peamiselt õiguskindluse kaalutlustega ja kohtulikule kontrollile omaste vajadusega ( 42 ). Kohtuotsuses komisjon vs. BASF jt, millele Üldkohus rajas oma arutluskäigu ( 43 ), leidis Euroopa Kohus, et komisjoni aktide kinnitamine presidendi ja täitevsekretäri allkirjadega, mis on ette nähtud vaidlusaluse otsuse tegemise ajal kehtinud institutsiooni töökorra artiklis 12, oli mõeldud õiguskindluse tagamiseks, milleks peab kolmandatel isikutel olema võimalus kontrollida, kas avaldatud või teatavaks tehtud aktid vastavad vastuvõetud aktidele, ja kujutas endast olulist menetlusnormi, mille rikkumine annab alust tühistamishagile ( 44 ).

63. Käesolevas asjas on nõukogu esiteks tõendanud, ilma et talle oleks vastu vaieldud, et põhjendused olid vaidlusaluste aktide heakskiitmise menetluses, mis on tema kodukorra artiklis 12 ette nähtud, nendele aktidele lahutamatult lisatud, ning et selles kontekstis vastu võetud dokumentide igasugune muutmine oli võimatu selliste elektrooniliste vahendite nagu nende dokumentide elektroonilise allkirja, templi ja ajatempliga kinnitamise tõttu.

64. Teiseks ei ole Hamas tõendanud ega isegi väitnud, et nõukogu vastu võetud põhjenduste sõnastus ei vasta sellele, mille oli nõukogu talle edastanud, ega esita ühtegi muud kaudset tõendit ega asjaolu, mis välistaks liidu institutsioonide aktide kehtivuse eelduse ( 45 ). Üldkohus omalt poolt piirdus vaidlustatud kohtuotsuses sisuliselt selle aspekti tulemusetuks lugemisega, kuna vaidlusalused aktid ja nende põhjendused esitati eraldi dokumentides ( 46 ).

65. Kui akti allkirjastamist tuleb pidada vahendiks, mille abil kinnitada akti autori ja institutsiooni – keda ta esindab – tahet seda akti vastu võtta ( 47 ), siis mulle näib, et käesoleval juhul on tõendatud, et nõukogu eesistuja ja peasekretär väljendasid vaidlusaluste aktide allkirjastamisel selgelt selle institutsiooni tahet võtta Hamasi suhtes vaidlusalused piiravad meetmed, sealhulgas ta vaidlusalusesse loetellu jätta, arvestades tema sinna jätmise põhjuseid, mida on selgitatud nende aktide põhjendustes. Lisaks mainiti samades aktides asjaolu, et nõukogu esitas juhul, kui see oli praktikas võimalik, kõigile isikutele, rühmitustele ja üksustele põhjendused, mis õigustavad nende kandmist vaidlusalusesse loetellu ( 48 ), ning põhjendused olid nende aktide vastuvõtmise menetluse ajal nimetatud aktidele lahutamatult lisatud. ( 49 )

66. Leian seega, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et käesoleva juhtumi asjaoludel kohustab nõukogu kodukorra artikkel 15 nõukogu eesistujat ja peasekretäri allkirjastama vaidlusaluste aktide põhjendused nende kinnitamiseks nendest aktidest eraldi.

67. Sama arutluskäik kehtib minu arvates ELTL artikli 297 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud allkirjastamiskohustuse suhtes juhul, kui Euroopa Kohus peaks vastupidi järeldusele, millele ma jõudsin käesoleva ettepaneku punktides 49–59, leidma, et see säte on käesoleval juhul kohaldatav ( 50 ).

4. Nõukogu aktide põhjendustele alla kirjutamise kohustuse ulatus, arvestades põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 teise lõigu tähenduses ja põhimõtet, et otsuse resolutsioon ja põhjendused moodustavad lahutamatu terviku

68. ELTL artikli 296 teise lõigu kohaselt esitatakse õigusaktides nende vastuvõtmise põhjused. Lisaks moodustavad vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu viidatud kohtupraktika kohaselt otsuse resolutsioon ja põhjendused lahutamatu terviku ( 51 ).

69. Seega tekib küsimus, kas – nagu otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses – vaidlusaluste aktide resolutsiooni ja põhjenduste sellise lahutamatuse tõttu pidi nende aktide põhjendustel olema nõukogu eesistuja ja peasekretäri allkiri, kuna need põhjendused täiendasid aktide põhjendavat osa ja olid esitatud eraldi dokumentides.

70. Esiteks leian ma aga, et vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 65 esitatud järeldusele kehtib vaidlusaluste aktide allkiri ka vastavate põhjenduste allkirja ja seega kinnitusena, millest piisab selleks, et seada kohe Üldkohtu järeldus kahtluse alla.

71. Ilma et see piiraks põhimõtet, et otsuse resolutsioon ja põhjendused moodustavad lahutamatu terviku, näib mulle nimelt, et kui nõukogu eesistuja ja peasekretär allkirjastasid vaidlusalused aktid, väljendasid nad selle institutsiooni tahet võtta vastu samal ajal need aktid ja dokumendid, nagu põhjendused, mis olid nende aktide vastuvõtmise menetluses nende juurde lahutamatult lisatud ja, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 65 märkisin, olid aktides endas nimetatud.

72. Teiseks näib mulle igal juhul, et vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 50 viidatud kohtupraktikale kujutavad konkreetselt Hamasi puudutavad vaidlusaluste aktide põhjendused endast tema suhtes vastu võetud üksikotsuseid ega ole seotud nende aktide üldkohaldatava olemusega ELTL artikli 297 lõike 2 esimese lõigu tähenduses. Seda järeldust kinnitab asjaolu, et nende isikute ja üksuste loetellu kandmise individuaalseid põhjendusi, keda piiravad meetmed puudutavad, ei avaldata, vaid need edastatakse üksnes nendele isikutele ja üksustele vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 52 viidatud kohtupraktikale. Need individuaalsed põhjendused ei ole seega nende aktide kui üldkohaldatavate aktide põhjendava osa vajalik täiendus.

73. Märgin sellega seoses, et kohtuotsuse komisjon vs. BASF jt punktis 67, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses tugines, piirdus Euroopa Kohus järeldusega, et otsuse resolutsioon ja põhjendused moodustavad lahutamatu terviku, selleks et kinnitada, et kollegiaalsuse põhimõtte kohaselt, mis reguleerib selle institutsiooni toimimist, on vaja, et resolutsiooni ja põhjendused oleks vastu võtnud volinike kolleegium. Selles kohtuasjas oli probleemiks seega see, et ühelt poolt volinike kolleegiumi vastu võetud otsuse tekst ja teiselt poolt sama otsuse tekst, nagu see avaldati ja teatavatele adressaatidele teatavaks tehti, ei olnud omavahel vastavuses ( 52 ).

74. Seevastu käesolevas asjas on olukord radikaalselt erinev, kuna vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 50 viidatud kohtupraktikale on vaidlusalused aktid ühtaegu üldkohaldatavad aktid, mis sisaldavad nende olemusega kooskõlas olevat põhjendust, kui ka üksikotsused koos nende konkreetsete põhjendustega. Lisaks, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 64 märkisin, ei ole Hamasile edastatud põhjenduste teksti vastavust nõukogu vastu võetud põhjenduste tekstile isegi mitte vaidlustatud.

75. Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas, et ELTL artikli 296 teine lõik koostoimes põhimõttega, et otsuse resolutsioon ja põhjendused moodustavad lahutamatu terviku, kohustab nõukogu käesoleva juhtumi asjaoludel allkirjastama vaidlusaluste aktide põhjendused eraldi nende aktide põhjenduste vajaliku täiendusena.

5. Ettepanek

76. Kõike eeltoodut arvesse võttes leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et nõukogu oli rikkunud olulist menetlusnormi, kuna vaidlusaluste aktide kohta käivad põhjendused ei olnud kinnitatud selle institutsiooni eesistuja ja peasekretäri allkirjadega, kuigi need põhjendused olid esitatud eraldi dokumentides ( 53 ).

77. ELTL artikli 297 lõike 2 esimeses lõigus, nõukogu kodukorra artiklis 15 ega ka ELTL artikli 296 teises lõigus, tõlgendatuna lähtuvalt põhimõttest, et otsuse resolutsioon ja põhjendused moodustavad lahutamatu terviku, ei ole nimelt ette nähtud, et käesoleva juhtumi asjaoludel peavad nõukogu eesistuja ja peasekretär vaidlusaluste aktide põhjendustele eraldi alla kirjutama.

78. Teen seega ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väitega ja seetõttu vaidlustatud kohtuotsus tühistada.

B. Apellatsioonkaebuse teine väide, et on tehtud vigu Ameerika Ühendriikide asutuste otsuste hindamisel vaidlusaluste aktide alusena

79. Apellatsioonkaebuse teises väites märgib nõukogu, et Üldkohus eksis, kui ta järeldas, et Ameerika Ühendriikide asutuste otsused ei ole piisav alus Hamasi vaidlusalusesse loetellu kandmiseks.

80. Märgin, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõike 1 kohaselt nõutakse apellatsioonkaebuses Üldkohtu otsuse täielikku või osalist tühistamist.

81. Käesoleval juhul ei soovi nõukogu oma apellatsioonkaebuse teise väitega saavutada mitte vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni kas või osalist tühistamist, vaid üksnes selle teatavate selliste põhjenduste muutmist, mis puudutavad esimest kuni seitsmendat väidet ( 54 ).

82. Nimelt võitis nõukogu esimese kuni seitsmenda väite osas esimeses kohtuastmes kohtuvaidluse seoses vaidlusaluste aktide tühistamise nõudega ning ta nõuab praegu üksnes põhjenduste asendamist seoses nende väidetega, mille Üldkohus tagasi lükkas. Nagu nähtub apellatsioonkaebuse tekstist endast, väljendab nõukogu ainult seda, et ta „ei nõustu Üldkohtu arutluskäiguga“, ega nõua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, vaid järeldab, et Üldkohus rikkus õigusnorme „oma arutluskäigus“ selles kohtuotsuses.

83. Lisaks ei esita nõukogu ühtegi argumenti oma apellatsioonkaebuse teise väite vastuvõetavuse põhjenduseks. Ta palub Euroopa Kohtul võtta seisukoht küsimuses, kas Ameerika Ühendriikide asutuste otsused on vaidlusaluste aktide alusena piisavad, arvestades selle küsimuse mõju pooleliolevatele kohtuasjadele ja seda, et Üldkohus on teistes kohtuasjades teinud samasuguse otsuse.

84. Tuletan sellega seoses meelde, et seadusjõud laieneb ainult kohtuotsuse nendele põhjendustele, mis kujutavad endast kohtuotsuse resolutsiooni vajalikku põhistust ning on seetõttu resolutsioonist lahutamatud ( 55 ). Seetõttu, kui Euroopa Liidu kohus tühistab otsuse, ei ole põhjendused, millega see kohus lükkas poolte teatud argumendid tagasi, seadusjõuga. ( 56 ).

85. Järelikult ei ole nõukogu argumendid piisavad selleks, et tuvastada kõnealuse väite vastuvõetavus vastavalt kodukorra artikli 169 lõikele 1.

86. Leian seega, et apellatsioonkaebuse teine väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.

VII. Hagimenetlus Üldkohtus

87. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 61 võib Euroopa Kohus, kui ta tühistab Üldkohtu otsuse, teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.

88. Leian, et käesolevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.

89. Mis puudutab hagi kaheksandasse väitesse, siis teen ettepaneku see käesoleva ettepaneku punktide 30–78 alusel tagasi lükata.

90. Mis puudutab hagi esimest kuni seitsmendat väidet, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus lükkas need tagasi, ja kuna Hamas ei ole esitanud kõnealuste väidete tagasilükkamise peale vastuapellatsioonkaebust, siis ei sea vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine seda kohtuotsust kahtluse alla osas, milles Üldkohus need väited tagasi lükkas ( 57 ).

91. Neil asjaoludel teen ettepaneku jätta Hamasi poolt Üldkohtule esitatud hagi rahuldamata.

VIII. Kohtukulud

92. Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.

93. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

94. Kuna Hamasi nõuded jäeti rahuldamata, teen ettepaneku jätta tema kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt lisaks välja nõukogu kohtukulud.

IX. Ettepanek

95. Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku: – tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. septembri 2019. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu (T‑308/18, EU:T:2019:557); – jätta Hamasi poolt Üldkohtule esitatud hagi rahuldamata; – jätta Hamasi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) T‑308/18, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2019:557.

( 3 ) ELT 2018, L 79, lk 26.

( 4 ) ELT 2018, L 79, lk 7.

( 5 ) ELT 2018, L 194, lk 144.

( 6 ) ELT 2018, L 194, lk 23.

( 7 ) ELT 2009, L 325, lk 35.

( 8 ) Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta ühine seisukoht terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2001, L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217).

( 9 ) See loetelu kehtestati nõukogu 27. detsembri 2001. aasta otsusega 927/2001/EÜ, millega kehtestatakse nõukogu määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetelu (EÜT 2001, L 344, lk 83), ning seda on regulaarselt ajakohastatud nõukogu hilisemate aktidega ja eelkõige vaidlusaluste aktidega.

( 10 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 10 ja 26.

( 11 ) See loetelu on samal kujul ära toodud nelja vaidlusaluse akti lisades.

( 12 ) Vt otsuse 2018/475 ja määruse 2018/468 põhjendus 5 ning otsuse 2018/1084 ja määruse 2018/1071 sama põhjendus.

( 13 ) Vt määruse 2018/468 ja määruse 2018/1071 põhjendus 2.

( 14 ) Vt määruse 2018/468 ja määruse 2018/1071 põhjendus 3.

( 15 ) Vt määruse 2018/468 ja määruse 2018/1071 põhjendus 4.

( 16 ) Põhjenduste A lisa.

( 17 ) Põhjenduste B lisa.

( 18 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 76 ja 77.

( 19 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 78–261.

( 20 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 266–269.

( 21 ) C‑137/92 P, edaspidi „kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, EU:C:1994:247.

( 22 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 270–305.

( 23 ) Nõukogu edastab need aktid kas otse, kui ta teab asjaomaste isikute ja üksuste aadressi, või vastupidisel juhul teatise avaldamise teel Euroopa Liidu Teataja C-seerias. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 11 ja 27, edastas nõukogu käesolevas asjas põhjendused, mis õigustavad Hamasi jätmist vaidlusalusesse loetellu, 22. märtsi ja 31. juuli 2018. aasta kirjadega Hamasi advokaadile.

( 24 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 278.

( 25 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 270–305.

( 26 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 270 ja 271.

( 27 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 272–277.

( 28 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 281 ja 282.

( 29 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 285–288.

( 30 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 289–297.

( 31 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 298–302.

( 32 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 303 ja 304.

( 33 ) Nõukogu viitab 12. detsembri 2006. aasta kohtuotsusele Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vs. nõukogu (T‑228/02, EU:T:2006:384, punkt 147).

( 34 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 262 ja 263.

( 35 ) EÜT 2000, L 308, lk 26; ELT eriväljaanne 01/03, lk 213.

( 36 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 37 ) ELT 2019, L 302, lk 1.

( 38 ) Vt 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P – C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 39 ) Vt 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P – C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkt 57).

( 40 ) Vt 12. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vs. nõukogu (T‑228/02, EU:T:2006:384, punkt 147).

( 41 ) Märgin, et oma praktika kohaselt avaldab nõukogu loetellu kandmise individuaalsed põhjendused, kui see on vajalik selleks, et tõendada, et isiku loetellu kandmine on kooskõlas loetellu kandmise üldkriteeriumidega, mis on loetletud piiravaid meetmeid kehtestavates aktides, edastades seejuures üksikasjalikuma teabe loetellu kandmise kohta ainult asjaomasele isikule. Vt näiteks nõukogu 5. märtsi 2014. aasta otsus 2014/119/ÜVJP (ELT 2014, L 66, lk 26) ja sama päeva määrus (EL) nr 208/2014 (ELT 2014, L 66, lk 1) teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas, mida on muudetud ja pikendatud tänaseni: nõukogu märgib lühidalt nende aktide lisades iga isiku – kelle suhtes kohaldatakse asjaomaseid meetmeid – loetellu kandmise põhjenduse (eelkõige pooleliolev kriminaalmenetlus rahaliste vahendite õigusvastase kasutamise asjas) ja edastab hiljem ainult asjaomasele isikule, kui see seda taotleb, loetelusse kandmise üksikasjalikud põhjendused (eelkõige seda isikut puudutava kriminaalmenetluse eseme). Vt eelkõige 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Yanukovych vs. nõukogu (T‑346/14, EU:T:2016:497, punktid 8–12), mis jäeti apellatsioonimenetluses muutmata 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsusega Yanukovych vs. nõukogu (C‑598/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:786).

( 42 ) Vt selle kohta Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brüssel, 2018, lk 222.

( 43 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 272–277.

( 44 ) Vt kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punktid 75 ja 76.

( 45 ) Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kehtib liidu institutsioonide, organite ja asutuste aktide puhul kehtivuse eeldus, mis tähendab, et need loovad õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid vastu võtnud institutsioon ei ole neid tühistanud, kui neid ei ole tühistatud tühistamishagi alusel või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluses või õigusvastasuse vastuväite tõttu (14. juuni 2012. aasta kohtuotsus CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks lükkas Üldkohus kohtuasjas, milles hageja seadis kohtuotsusele komisjon vs. BASF jt tuginedes kahtluse alla asjaomase otsuse vastuvõtmise ja kinnitamise nõuetekohasuse ning talle teatavaks tehtud koopia originaalile vastavuse, need argumendid tagasi põhjusel, et hageja ei tuginenud ühelegi kaudsele tõendile ega ka ühelegi konkreetsele asjaolule, mis välistaks ühenduse aktide puhul kehtiva kehtivuse eelduse nii osas, mis puudutas vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ja kinnitamist, kui ka osas, mis puudutas talle teatavaks tehtud koopia vastavust selle otsuse originaaltekstile (vt 7. juuli 1994. aasta kohtuotsus Dunlop Slazenger vs. komisjon, T‑43/92, EU:T:1994:79, punkt 24).

( 46 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 301.

( 47 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 42–46.

( 48 ) Vt määruse 2018/468 ja määruse 2018/1071 põhjendus 2.

( 49 ) Kohtupraktikas on võetud samalaadne lähenemine komisjoni 17. veebruari 1993. aasta töökorra (EÜT 1993, L 230, lk 16) artikli 16 esimesele lõigule, mis nägi sarnaselt kehtivale töökorrale ette, et vastuvõetud aktid, mis on lisatud selle koosoleku protokollile, mille käigus need vastu võeti, kinnitatakse komisjoni presidendi ja peasekretäri allkirjaga protokolli esimesel leheküljel. Selle kohtupraktika järgi on selle sättega ette nähtud kinnitamiskord iseenesest piisav tagatis, et vaidlustamise korral kontrollida, kas teatavaks tehtud või avaldatud aktid vastavad täielikult volinike kolleegiumi vastu võetud aktile ning seeläbi ka akti vastuvõtja tahtele. Kuna kõnealune akt on lisatud protokollile ja selle esimesel lehel on presidendi ja peasekretäri allkirjad, on protokolli ja sellega hõlmatud dokumentide vahel seos, mis võimaldab olla veendunud kolleegiumi otsuse täpses sisus ja vormis. Selles suhtes tuleb eeldada, et ametivõim tegutses kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega, kuni liidu kohus ei ole tuvastanud tema tegevuse normidele mittevastavust (vt selle kohta eelkõige 20. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, EU:T:1999:80, punktid 302–304, mis jäeti nendes küsimustes apellatsioonimenetluses muutmata 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsusega Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582).

( 50 ) Lisaks tekib mul küsimus, kas niisugustel asjaoludel nagu käesolevas asjas oleks nõukogu poolt vaidlusaluste aktide kinnitamise kohustuse rikkumise tõttu tulnud need aktid tühistada. Euroopa Kohus on küll tuvastanud, et aktide kinnitamine (eelkõige komisjoni töökorras ette nähtud) kujutab endast olulist menetlusnormi ELTL artikli 263 lõike 1 tähenduses, mille rikkumise peale võib esitada tühistamishagi, (vt kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punkt 76) ning et olulise menetlusnormi rikkumise toob endaga kaasa juba ainuüksi akti kinnitamata jätmine, ilma et lisaks oleks vaja tuvastada, et aktiga seoses esineb mõni muu puudus või et kinnitamata jätmine tingis kahju isikule, kes sellele tugineb (vt 6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, punkt 42, ning 6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Solvay, C‑287/95 P ja C‑288/95 P, EU:C:2000:189, punkt 46). Kohtuasjadele, milles tehti need kohtuotsused, oli siiski iseloomulik, et oli vähemasti risk, et adressaatidele teatavaks tehtud akti tekst ei ole asjaomase institutsiooni vastuvõetud tekstiga identne (vt 6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, punktid 61 ja 62, ning 6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Solvay, C‑287/95 P ja C‑288/95 P, EU:C:2000:189, punktid 66 ja 67). See risk konkretiseerus pealegi kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, kuna Üldkohus ja seejärel Euroopa Kohus tuvastasid erinevusi ühelt poolt komisjoni volinike kolleegiumi otsuse teatud keeleversioonide ning teiselt poolt vastu võetud otsuse ja Euroopa Liidu Teatajas avaldatud otsuse teksti vahel (vt kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punkt 8). Seega rikkus kõikides nendes kohtuasjades asjaolu, et asjaomase otsuse autentsuse suhtes oli kahtlusi, paratamatult õiguskindluse põhimõtet (vt selle kohta kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punkt 75). Pealegi on vorminõuded, mille rikkumise tõttu saab väita oluliste menetlusnormide rikkumist, tingimata need, mille eesmärk on tagada eraõiguslike isikute kaitse (vt selle kohta 7. mai 1991. aasta kohtuotsus Nakajima vs. nõukogu, C‑69/89, EU:C:1991:186, punkt 50). Kuigi ei ole mingit kahtlust, et akti kinnitamata jätmine võib enamikul juhtudel rikkuda õiguskindluse põhimõtet, sest see seab õigussubjektid ebakindlasse olukorda küsimuses, kas neile adresseeritud või neid puudutavad õigusaktid on vastavuses nende koostaja tahtega, tekib mul küsimus, kas seda järeldust ei tuleks nüansseerida niisugustes olukordades nagu käesolevas asjas, kus erinevalt eespool mainitud juhtumitest ei ole vaidlusaluste aktide põhjenduste autentsust isegi mitte vaidlustatud. Niisuguses olukorras näib mulle paradoksaalne, et väitega, et akt on kinnitamata (st väide menetluse kohta, millega saab akti omistada institutsioonile, kes on selle andnud), tuleb nõustuda, kuna pooled ega liidu kohus ei ole seadnud kahtluse alla selle akti autentsust (st asjaolu, et selle on koostanud kõnealune institutsioon). Lisaks näib mulle, et selle küsimuse rohkem nüansseeritud käsitlusviis on kooskõlas teatavate liikmesriikide kohtute analüüsiga: viitan näiteks 28. veebruari 2003. aasta Symvoulio tis Epikrateiase (Kreeka kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) kohtuotsusele (nr 530/2003, EL:COS:2003:0228A530.99E4028, punkt 4) ja Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) nn Danthony kohtupraktikale (23. detsembri 2011. aasta otsus M. Claude Danthony et autres, nr 335033, FR:CEASS:2011:335033.20111223), mis sisuliselt räägivad sellise käsitlusviisi kasuks, mille kohaselt võib vormiviga muuta tehtud otsuse õigusvastaseks vaid juhul, kui see võib mõjutada tehtud otsuse sisu või kui see jätab asjaomase isiku ilma mõnest tagatisest, kuid mitte juhul, kui sellele vormiveale tuginetakse selleks, et vaidlustada faktilistele asjaoludele antud hinnangut, mida huvitatud pooled ei vaidlusta.

( 51 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 281–283, milles on viidatud kohtuotsusele komisjon vs. BASF jt (punkt 67) ja 18. jaanuari 2005. aasta kohtuotsusele Confédération Nationale du Crédit Mutuel vs. komisjon (T‑93/02, EU:T:2005:11, punkt 124).

( 52 ) Kohtuotsuses komisjon vs. BASF jt heitis Euroopa Kohus komisjonile ette mitut vorminõuete rikkumist, tuvastades esiteks, et volinike kolleegiumi otsuse saksakeelne versioon ei vastanud teistele keeleversioonidele ja et see ei vastanud ka avaldatud versioonile; teiseks, et Euroopa Liidu Teatajas avaldatud otsustes oli lisatud lõik, mida volinike kolleegiumi vastu võetud otsustes ei olnud; kolmandaks, et aktide versioonis, mis tehti asjaomastele üksustele teatavaks, oli resolutsiooni muudetud võrreldes kolleegiumile esitatud otsuse versioonide tekstiga (vt kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punkt 8), ja neljandaks, et see volinike kolleegium oli vaidlusaluse otsuse vastu võtnud ainult selle saksa-, inglis- ja prantsuskeelses versioonis (vt kohtuotsus komisjon vs. BASF jt, punkt 10).

( 53 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 304 ja 305.

( 54 ) Vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al‑Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 44).

( 55 ) Vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al‑Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 49) ning 15. mai 2019. aasta kohtuotsus CJ vs. ECDC (C‑170/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:410, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 56 ) Vt selle kohta 15. mai 2019. aasta kohtuotsus CJ vs. ECDC (C‑170/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:410, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 57 ) Vt selle kohta 4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punktid 108–110) ning käesoleva ettepaneku punktis 84 viidatud kohtupraktika.