ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Üldkohus on selgelt ja ilmselt ebaõigelt hinnanud toimikus olevaid tõendeid, mille tagajärjel moonutati tõendeid, järeldades, et väidetav ühine eesmärk on muude tõenditega tuvastatud.
1.

Kas selleks, et tuvastada piiritusjoogi registreeritud geograafilise tähise kaudne kasutamine kaubanduslikul eesmärgil määruse (EÜ) nr 110/2008 (1) artikli 16 punkti a tähenduses, on nõutav, et registreeritud geograafilist tähist kasutatakse identsel või foneetiliselt ja/või visuaalselt sarnasel kujul või piisab sellest, et tähise vaidlusalune osa tekitab asjaomasel avalikkusel mis tahes assotsiatsiooni registreeritud geograafilise tähise või geograafilise piirkonnaga? Kui viimati nimetatu on piisav, siis kas „kaudse kaubanduslikul eesmärgil kasutamise“ kontrollimisel omab tähtsust kontekst, kuhu tähise vaidlusalune osa paigutati, või ei saa see kontekst takistada registreeritud geograafilise tähise kaudse kaubanduslikul eesmärgil kasutamise tuvastamist, kuigi tähise vaidlusalusele osale on lisatud märge toote tegeliku päritolu kohta?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas juhul, kui direktiivi 2001/23/EÜ ülevõtmiseks vastu võetud liikmesriigi õigusaktis on kooskõlas direktiivi artikli 3 lõikega 1 sätestatud, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad üleandja ja omandaja solidaarselt kohustuste, sealhulgas töötasu maksmise kohustuste eest, mis on tekkinud enne ülemineku kuupäeva ülemineku kuupäeval kehtinud töölepingute alusel, on direktiivi nimetatud artikli 3 lõikega 1 kooskõlas tõlgendus, mille kohaselt juhul, kui uus lepingutäitja võttis tööjõu olulises osas üle, sest ta oli selleks kohustatud sektori kollektiivlepingu sätete kohaselt, ja nimetatud lepingu kohaselt on solidaarne vastutus enne üleminekut tekkinud kohustuste eest välistatud, siis solidaarset vastutust varasemate kohustuste eest ei kohaldata?
ET Euroopa Liidu Teataja C 121/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Hispaania) 3. veebruaril 2017 – Eva Soraya Checa Honrado versus Fondo de Garantía Salarial

(Kohtuasi C-57/17)

(2017/C 121/22)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Eva Soraya Checa Honrado

Vastustaja apellatsioonimenetluses: Fondo de Garantía Salarial (Palgatagatisfond)

Eelotsuse küsimus

Kas võib tõlgendada nii, et hüvitis, mida tööandja on kohustatud seaduse alusel töötajale maksma töösuhte ülesütlemise korral, mis on tingitud töölepingu olulise elemendi muutmisest, nagu seda on töökoha geograafilise asukoha muutmine, mis kohustab töötajat vahetama elukohta, on [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ, töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral] (1) artikli 3 esimeses lõigus nimetatud „lahkumistoetus töösuhte lõpetamise korral“?

(1) ELT 2008, L 283, lk 36.
3.

Kas nimetatud direktiivi 2006/54/EÜ artikli 19 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et „asjaolud, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud“ rinnaga toitva töötaja „otsene või kaudne diskrimineerimine“ – kohtuvaidluses, kus vaieldakse, kas rinnaga toitmise ajal esineb oht, mille korral tuleb anda direktiivi 92/85/EÜ artiklis 5, mis on Hispaania õiguskorda üle võetud tööalaste ohtude ennetamise seaduse artikliga 26, ette nähtud puhkust – on see kui: 1) töötaja teeb vahetustega tööd turvatöötajana ja töötab mõnikord öises vahetuses ja pealegi üksinda, ja lisaks 2) patrullib ja lahendab vajaduse korral sekkumist vajavad juhtumid (kuritegevus, tulekahjud või muud vahejuhtumid); ja kõike seda ilma et lisaks 3) oleks tõendatud, et töökohas on olemas sobiv koht rinnaga toitmiseks või, vajaduse korral, rinnapiima mehaaniliselt väljapumpamiseks?
2.

Apellant väidab kõigepealt, et Üldkohus rikkus Euroopa Liidu kaubamärgimääruse (1) artikli 7 lõike 1 punkti b sellega, et kohaldas vääralt vaidlusaluse ruumilise kaubamärgi rahvusvahelise registreeringu suhtes kehtivaid põhimõtteid. Lisaks toob apellant esile, et Üldkohus ei lähtunud rahvusvahelise registreeringu hindamisel ruumilise kaubamärgi suhtes kehtivatest põhimõtetest ega lähtunud asjaomase sektori standarditest ja tavadest ning lõpuks väidab apellant, et Üldkohus kohaldas rahvusvahelise registreeringu tervikmulje hindamisel rangemaid kriteeriume kui on sätestatud kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punktis b.
2.

Kas nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ (milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta) klausli 4 lõike 1 kohaselt loetakse diskrimineerivaks niisugust olukorda, nagu on ette nähtud kuninga 30. oktoobri 2015. aasta seadusandliku dekreedi (millega kiidetakse heaks avalike teenistujate alusseaduse konsolideeritud tekst (Real Decreto Legislativo 5/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto Básico del Empleado Público)) artikli 96 lõikes 2, mille kohaselt juhul, kui avalikus teenistustes tähtajatu töölepinguga töötaja töölepingu ülesütlemine töötajast tuleneval põhjusel tunnistatakse kuritarvituslikuks – ebaseaduslikuks –, tuleb töötaja alati tööle ennistada, aga juhul, kui tegemist on tähtajalise töölepingu alusel töötava, s.o ajutise töötajaga, kes töötab samades ülesannetes nagu tähtajatu töölepinguga töötaja, võimaldatakse hüvitise maksmise vastu teda tööle mitte ennistada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 151/25

Euroopa Liidu, keda esindab Euroopa Liidu Kohus, 17. märtsil 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 10. jaanuari 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-577/14: Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne versus Euroopa Liit

(Kohtuasi C-138/17 P)

(2017/C 151/32)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Liit, keda esindab Euroopa Liidu Kohus (esindajad: J. Inghelram ja Á. M. Almendros Manzano)

Teised menetlusosalised: Gascogne Sack Deutschland GmbH, Gascogne, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1;

— jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata esimeses astmes esitatud Gascogne Sack Deutschlandi ja Gascogne’i nõue mõista välja 187 571 eurot kahju eest, mis tekkis pangagarantii täiendavate maksete tegemise tõttu ebamõistlikult pika aja jooksul;

— mõista kohtukulud välja Gascogne Sack Deutschlandilt ja Gascogne’ilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet.

Esimene väide, et mõistet „põhjuslik seos“ on tõlgendatud vääralt, kuna Üldkohus otsustas, et lahendi tegemise mõistliku aja ületamine on määrav põhjus pangagarantii kulude kandmises seisneva väidetava varalise kahju tekkimises, samas kui kohtupraktika kohaselt on selliste kulude tekkimisel määravaks põhjuseks ettevõtja enda valik jätta liidu kohtu menetluse ajal see trahv tasumata.

Teine väide, et mõistet „kahju“ on tõlgendatud vääralt, kuna Üldkohus keeldus kohaldamast pangagarantii kulude kandmisega seotud väidetavale varalisele kahjule sama tingimust kui trahvisummalt intressi tasumisega seotud väidetavale varalisele kahjule, st et hagejad esimeses astmes pidid tõendama, et trahvisummalt intressi tasumisega seotud kulu ületas eelise, mille nad võisid saada sellest, et jätsid tasumata trahvi.

Kolmas väide käsitleb õigusnormi rikkumist selle ajavahemiku kindlaksmääramisel, mille jooksul väidetav varaline kahju tekkis, ning puudulikku põhjendamist, kuna Üldkohus leidis põhjusi selgitamata, et ajavahemik, mille jooksul tekkis pangagarantii kulude kandmises seisnev kahju, võib olla erinev ajavahemikust, mille jooksul toimus tema hinnangul selle kahju põhjustanud õigusvastane tegevus.
1.

Kas ELTL artikliga 30 on vastuolus tõlgendus, mille kohaselt võib maksukohustuslane, kes tasus tõesti samaväärse toimega maksu, nõuda selleks maksuks juba tasutud summade tagastamist ka siis, kui maksu tasumise süsteem on siseriiklike õigusnormidega välja töötatud nii, et maks kantakse üle Euroopa Liidu tarbijale?
2.

Kui lepingutingimus, millega jäetakse vahetuskursi risk tarbijale, kuulub direktiivi kohaldamisalasse, siis kas direktiivi artikli 1 lõikes 2 ette nähtud välistamise reeglit tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka lepingutingimust, mis vastab Euroopa Kohtu kohtuasjas RWE Vertrieb AG (C-92/11) tehtud kohtuotsuse punkti 26 tähenduses kohustuslikele õigusnormidele, mis on vastu võetud või jõustunud pärast lepingu sõlmimist? Kas nimetatud välistamisreegli kohaldamisalasse tuleb lugeda ka lepingutingimus, mis on muutunud ex tunc tagasiulatuva jõuga lepingu osaks pärast lepingu sõlmimist kohustusliku õigusnormi tagajärjel, millega heastatakse asjaolu, et leping on lepingutingimuse ebaõigluse tõttu tunnistatud kehtetuks, mistõttu ei ole seda võimalik täita?
1.

Kas komisjoni 6. augusti 2008. aasta määruse (EÜ) nr 800/2008 (1) I lisa artikli 3 lõike 3 seda osa, mille kohaselt „ettevõtted, kellel on mõni nimetatud suhe füüsilise isiku või ühiselt tegutseva füüsiliste isikute rühma kaudu“ tuleb tõlgendada selliselt, et samade omanike omandis olevaid ülemaailmse kontserni liikmeid, kes tegutsevad sarnastel turgudel, loetakse automaatselt, ilma teisi asjaolusid arvesse võtmata, üksteise suhtes „sidusettevõtjateks“ ning ei ole vaja kontrollida seda, kas artikli 3 lõike 3 punktides a, b, c ja d kirjeldatud suhted tegelikult esinevad ja kas nad kooskõlastavad oma sarnastel turgudel toimuvat tegevust?
ET Euroopa Liidu Teataja C 144/32

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Monomeles Protodikeio Athinon (Kreeka) 7. märtsil 2017 – O.L versus P.Q

(Kohtuasi C-111/17)

(2017/C 144/42)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Monomeles Protodikeio Athinon (Kreeka)

Põhikohtuasja pooled

Hageja: O.L.

Kostja: P.Q.

Eelotsuse küsimus

Kuidas tõlgendada terminit „alaline elukoht“ määruse (EÜ) nr 2201/2003 (1), mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, artikli 11 lõikes 1 kasutatud tähenduses, kui tegemist on imikuga, kes juhuse või vääramatu jõu tõttu on sündinud mujal kui see koht, mille tema suhtes ühiselt vanemlikku vastutust teostavad vanemad tema alaliseks elukohaks kavandasid, ning keda üks vanem on sellest saadik hoidnud õigusvastaselt riigis, kus ta on sündinud, või kes on viidud kolmandasse riiki[?] Täpsemalt, kas füüsiline viibimine on kõigil juhtudel vajalik ja ilmne eeldus, millest lähtuvalt isiku, eriti vastsündinu alalist elukohta kindlaks määrata?

(1) ELT 2003 L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243.
2.

Kas nõukogu 30. detsembri 1983. aasta direktiivi 84/5/EMÜ (2) (liiklusõnnetuse kuupäeval kehtiv) artikli 1 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et Fundo de Garantia Automóvelil (Liikluskindlustuse Tagatisfond) — kes seetõttu, et tsiviilvastutuskindlustuse lepingut ei olnud, maksis vastava hüvitise kolmandale isikule, kes kannatas kahju niisuguse mootorsõiduki põhjustatud liiklusõnnetuse tõttu, mis oli ilma omaniku loata ja teadmata välja viidud eravaldusest, kuhu see oli seisma pandud — on regressiõigus sõiduki omaniku ees, sõltumata viimase vastutusest liiklusõnnetuse eest? või tuleb seda tõlgendada nii, et Fundo de Garantia Automóveli regressiõigus omaniku ees sõltub sellest, kas esinevad üheaegselt tsiviilvastutuse eeldused, eriti asjaolust, kas õnnetuse hetkel juhtis omanik tegelikult sõidukit?
2.

Konkreetselt, kas niisugust üksust, nagu on käesolevas asjas vaidluse all, mis on elektrienergia suurtootja ja mis toodab kuni ligi 9 % riigi elektrienergiast selle müümiseks riigi elektrivõrku, tuleb käsitada direktiivi nr 2003/96/EÜ artikli 21 lõike 5 tähenduses „üksusena, mis toodab elektrienergiat oma tarbeks“, kui ainult väike osa tema toodetud elektrist tarbitakse tema enda tootmisprotsessi lahutamatu osana uue elektrienergia tootmiseks?
D.

Juhul, kui küsimusele C vastatakse jaatavalt, siis kas eespool viidatud direktiivi artikli 14 lõige 4 on kooskõlas põhiõiguste harta artikli 18 ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 78 lõikega 1, mis näevad eelkõige ette, et Euroopa teisene õigus peab vastama Genfi konventsioonile, kuna see kehtestab pagulasseisundi äravõtmise põhjuse, mis lisaks sellele, et see ei ole ette nähtud Genfi konventsioonis, ei ole ka selle alusel mitte kuidagi põhjendatud?
3.

Kas Euroopa Keskpanga 16. aprilli 2014. aasta määruse (EL) nr 468/2014 (3) artikli 48 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et „ametlikult algatatud järelevalvemenetlusega“ on tegemist juba siis, kui ettevõtja esitab järelevalveasutusele teatise, või on „ametlikult algatatud järelevalvemenetlusega“ tegemist juhul, kui järelevalveasutus on varasemal ajal toime pandud sarnaste rikkumistega seoses juba teinud otsuse paralleelses menetluses?
2.

Kas liikmesriigi õigusnormid või maksustamistava, mille kohaselt ei ole maksumaksjal pärast tema käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri ennistamist võimalik mitme käibedeklaratsiooni alusel käibemaksu mahaarvamise õigust kasutada, sest kuigi kõnealune käibemaks on seotud arvetega, mis on väljastatud pärast maksumaksja käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri ennistamist, on see tasutud kaupade ja teenuste pealt, mis on soetatud või saadud ajal, mil tema käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri kehtivus oli peatatud, on põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel vastuolus nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (eriti selle artiklitega 213, 214 ja 273)?
2.

Kui esimese küsimuse vastus on jaatav, siis kas direktiivi 92/50/EMÜ artiklit 27, mis näeb ette, et läbirääkimistega menetluse korral ei tohi nende taotlejate arv, kellega läbirääkimisi alustatakse, olla väiksem kui kolm, tingimusel et sobivaid kandidaate on piisavalt, tuleb tõlgendada nii, et see kehtib ka hankelepingute kohta, mille esemeks on direktiivi I B lisas loetletud teenused?
2.

Kas niisugune maks nagu elektrienergiaga varustamise avaliku teenuse maks, mida kasutatakse esiteks selleks, et rahastada kulusid, mis on seotud elektrienergia tootmisega taastuvenergia allikatest ja koostootmisel, ning teiseks tariifide geograafiliseks ühtlustamiseks ja elektrienergia hinna alandamiseks puuduses vaevlevatel majapidamistel, on eriotstarbeline 25. veebruari 1992. aasta direktiivi artikli 3 lõike 2 tähenduses – säte, mis on võetud üle 16. detsembri 2008. aasta direktiivi (3) artikli 1 lõikesse 2?
1.

Üldkohus on tõlgendanud mõistet „põhjuslik seos“ vääralt, kuna Üldkohus otsustas, et lahendi tegemise mõistliku aja ületamine on määrav põhjus pangagarantii kulude kandmises seisneva väidetava varalise kahju tekkimises, samas kui kohtupraktika kohaselt on selliste kulude tekkimisel määravaks põhjuseks ettevõtja enda valik jätta liidu kohtu menetluse ajal see trahv tasumata.
1.

Kas haldustava ja/või liikmesriigi õigusnormide tõlgendus, mis ei luba kontrollida ega anda käibemaksu tagasisaamise õigust, mille alus on andmete korrigeerimine seoses tehingutega, mis on tehtud revideeritavast perioodist varasemal perioodil, mille kohta on tehtud maksurevisjon, kus maksuhaldur ei tuvastanud käibemaksuga maksustatavat summat muuta võivaid kõrvalekaldeid, kuigi neid õigusnorme saab tõlgendada nii, et maksuhaldur võib varem revideeritud perioodi uuesti kontrollida, kui hiljem ilmneb täiendavaid andmeid ja teavet, mis on saadud riigi ametiasutuste ja institutsioonide koostöö tulemusena, on põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel vastuolus direktiiviga 2006/112/EÜ (1) ning neutraalse maksustamise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõttega?
6.

Kas käibemaksudirektiivi artikli 143 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriikidel järgida halduspraktikat, mille kohaselt põhineb oletus, et 1) käsutamise õigust ei antud üle konkreetsele lepingupartnerile ja 2) maksumaksja teadis või pidi teadma lepingupartneri võimalikust käibemaksupettusest, asjaolul, et ettevõtja suhtles oma lepingupartneritega elektrooniliste sidevahendite kaudu ning maksuhalduri uurimise käigus leiti, et lepingupartnerid ei tegutsenud näidatud aadressidel ega deklareerinud maksukohustuslasega tehtud tehingutelt käibemaksu?
ET Euroopa Liidu Teataja C 161/9

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti 22. veebruaril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 15. detsembri 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-112/13: Mondelez UK Holdings & Services Ltd versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-95/17 P)

(2017/C 161/12)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (esindaja: A. Folliard-Monguiral)

Teised menetlusosalised: Mondelez UK Holdings & Services Ltd, varem Cadbury Holdings Ltd; Société des produits Nestlé SA

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— mõista EUIPO kohtukulud välja Mondelez UK Holdings & Services Ltd’lt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 36 esimese lause rikkumine

Üldkohus lähtus oma kohtuotsuses vastuolulistest põhjendusest, mööndes ühest küljest, et „tõendeid võib esitada kõigi asjaomaste liikmesriikide kohta üldiselt“ ja nõudes teisest küljest, et kasutamise käigus eristusvõime omandamist tuleb tõendada iga liikmesriigi kohta eraldi (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 139).

Määruse nr 207/2009 (1) artikli 7 lõike 3 ja artikli 52 lõike 2 rikkumine

Üldkohus kohaldas valesti juhiseid, mis Euroopa Kohus andis 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse C-98/11 P: Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG vs. Ühtlustamisamet (punase paelaga šokolaadijänese kuju), ECLI:EU:C:2012:30, punktides 62 ja 63, nõudes kasutamise käigus eristusvõime omandamise tõendamist iga liikmesriigi kohta eraldi.

Üldkohus oleks pidanud kontrollima, kas ELi kaubamärgi omaniku poolt esitatud tõendid kinnitavad kasutamise käigus eristusvõime omandamist Euroopa Liidus tervikuna, riigipiiridest olenemata.

Üldkohus keskendus üksnes liikmesriikide turgudele ning jättis täielikult tähelepanuta, et kaubamärgi tunnustamise territoriaalne ulatus on ainult üks teguritest, mille põhjal tuleb kindlaks teha, kas kaubamärk on Euroopa Liidus kasutamise käigus eristusvõime omandanud. Üldkohus jättis seetõttu arvesse võtmata kriteeriumid, mis on ühisturu kontekstis olulised, sealhulgas (i) kui suure osa avalikkusest puhul on tõendatud asjaomase kaubamärgi tundmine võrreldes Euroopa tarbijatega üldiselt; (ii) nende piirkondade geograafiline tähtsus ja paiknemine, kus kasutamise käigus omandatud eristusvõime tuvastati; ja (iii) nende piirkondade majanduslik tähtsus, kus asjaomaste kaupade ja teenuste Euroopa turul tuvastati kasutamise käigus omandatud eristusvõime.

Vaidlustatud kohtuotsuses kasutatud lähenemisviisi ei saa põhjendada avalikkuse huviga, mis on kõnealuse absoluutse keeldumispõhjuse aluseks. On olemas õiguste tagamise vahendeid, mis tasakaalustavad ELi kaubamärgi omaniku võimalust panna oma ainuõigused maksma isegi liikmesriikides, kus asjaomane ELi kaubamärk ei ole omandanud sellist eristusvõimet nagu teistes liikmesriikides.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).
a)

Kas direktiivi 2008/95/EÜ (1) artikkel 5 ja nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 (2) ühenduse kaubamärgi kohta artikkel 9 hõlmavad kaubamärgiomaniku õigust takistada kolmandat isikut ilma kaubamärgiomaniku nõusolekuta eemaldamast kõiki kaupadele kantud tähiseid, mis on kaubamärkidega identsed (debranding), kui tegemist on selliste kaupadega nagu tolliladustamisprotseduurile suunatud kaubad, mida ei ole Euroopa Majanduspiirkonnas veel turule viidud, ja kolmas isik eemaldab tähised selleks, et importida asjaomased kaubad Euroopa Majanduspiirkonda või viia need Euroopa Majanduspiirkonnas turule?
1.

Kas direktiivi 2002/47 (1) artikli 4 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et see paneb liikmesriikidele kohustuse kehtestada õigusnormid, mille kohaselt ei arvata finantstagatist pärast tagatisesaaja (likvideerimisel oleva panga) maksejõuetuks kuulutamist pankrotivara hulka? Teisisõnu, kas liikmesriigid on kohustatud kehtestama õigusnormid, mille kohaselt peaks tagatisesaajal (pangal) olema võimalus oma nõue, mis on tagatud finantstagatisega (pangakontol olev raha ja nõudeõigus selle raha suhtes), tegelikult rahuldada, hoolimata asjaolust, et finantstagatise realiseerimist tingiv juhtum ilmnes pärast tagatisesaaja (panga) likvideerimismenetluse alustamist?
—

Tunnistada, et Portugali Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/126/EÜ juhilubade kohta artikli 7 lõike 5 punkti b, kuna ta ei taganud, et ühel isikul on vaid üks juhiluba.
1.

Kas direktiivi 2005/29 (1) tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga 11 on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu kehtivad hüpoteegiga tagatud nõuete täitmist reguleerivad Hispaania õigusnormid – LECi [tsiviilkohtumenetluse seadus] artikkel 695 ja järgmised koostoimes selle artikli 552 lõikega 1 –, milles ei ole ette nähtud omal algatusel ega poole nõudmisel kontrolli ebaausate kaubandustavade suhtes, kaasa arvatud poole nõudmisel, kuna see raskendab või takistab niisuguste lepingute ja toimingute kohtulikku kontrolli, milles võib esineda ebaausaid kaubandustavasid?
ET Euroopa Liidu Teataja C 151/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (Chancery Division) (Ühendkuningriik) 8. märtsil 2017 – Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK), kes tegutseb ärinime „Mylan“ all versus Gilead Sciences Inc.

(Kohtuasi C-121/17)

(2017/C 151/28)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice (Chancery Division)

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK), kes tegutseb ärinime „Mylan“ all

Kostja: Gilead Sciences Inc.

Eelotsuse küsimus

Milliste kriteeriumide põhjal tuleb otsustada, kas „toodet kaitseb kehtiv aluspatent“ määruse nr 469/2009 (1) artikli 3 punkti a tähenduses?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määrus (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (ELT 2009, L 152, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 151/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de Contas (Portugal) 28. veebruaril 2017 – Secretaria Regional de Saúde dos Açores versus Ministério Público

(Kohtuasi C-102/17)

(2017/C 151/27)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal de Contas

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Secretaria Regional de Saúde dos Açores

Vastustaja: Ministério Público

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL (1) artikli 58 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kirjeldatud siseriiklik õigusnorm [, nimelt piirkonna 29. detsembri 2015. aasta seadusandliku dekreedi nr 27/2015/A (Decreto Legislativo Regional n.o 27/2015/A, de 29 de dezembro de 2015) artikli 40 lõige 3 ja lõike 5 punkt c], millega on riigihangete valdkonnas lubatud kehtestada kvalifitseerimise tingimuseks geograafiline kriteerium, mille kohaselt peab olema varem teostatud kolm ehitustööd selles samas autonoomses piirkonnas?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2014, L 94, lk 65).