ET Euroopa Liidu Teataja C 301/23

Sviluppo Italia basilicata SpA 23. septembril 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (komas koda) 8. juuli 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-176/06: Sviluppo Italia Basilicata SpA versus Euroopa Ühenduste Komisjon

(Kohtuasi C-414/08 P)

(2008/C 301/37)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Sviluppo Italia Basilicata SpA (esindajad: advokaadid F. Sciaudone, R. Sciaudone ja A. Neri)

Teised menetlusosalised: Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellandi nõuded

Sviluppo Italia Basilicata SpA palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T-176/06 („vaidlustatud kohtuotsus”), ja saata asi Esimese Astme Kohtule uueks sisuliseks lahendamiseks juhiste kohaselt, mida Euroopa Kohus talle annab;

— mõista nii käesoleva menetluse kui kohtuasja T-176/06 kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsuse jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata Sviluppo Italia Basilicata SpA nõuded (i) tühistada komisjoni 20. aprilli 2006. aasta otsus C (2006) 1706 („vaidlustatud otsus”) millega vähendati abi, mis oli antud Euroopa Regionaalarengu Fondist üldise toetusena Basilicata maakonnas tegutsevaid väikese ja keskmise suurusega ettevõtteid toetavate meetmete rakendamiseks, mis on osa ühenduse struktuuriabi raamprogrammist Itaalias, ja (ii) hüvitada selle otsuse vastuvõtmise tõttu Sviluppo Italia Basilicata SpA-le tekitatud kahju.

Oma nõuet põhjendab apellant mitme õigusnormi väära kohaldamisega Esimese Astme Kohtu poolt.

Esiteks väidab apellant, et uurides Sviluppo Italia Basilicata SpA esimese astme nõuete teotuseks esitatud väiteid nende esitamisega vastupidises järjekorras, moonutas Esimese Astme Kohus ilmselgelt tema nõude tähendust ja ulatust.

Teiseks leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuses on mitu õiguslikku viga, sest selles on vääralt tõlgendatud ja kohaldatud otsuse nr 97/322/EÜ (1) lisade leiduvaid üldist abikava, lepingut ja andmelehte nr 19. Apellant on seisukohal, et Esimese Astme Kohus ei saanud aru eespool viidatud meetmeid arvestades üldise abikava meetmest nr 2. Esimese Astme Kohtu poolt seejärel selliste oluliste mõistete nagu („impegno” (kohustus), „spesa” (kulu), „durata” (kestus)) kohta tehtud tõlgendav analüüs on väär juba tänu sellele, et tugineti väärale eeldusele.

Kolmandaks leiab apellant, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud järeldama, et vaidlustatud kohtuotsus on õigusvastane, kuna see on vastu võetud väidetava tingimuste täitmata jätmise tõttu („kasutatavuse tingimus”), mida ei ole sätestatud rahalise abi andmise otsuses või üldises abiprogrammis ja mis tõstatab probleeme seoses õiguskindluse ja liigse vabadusega, mille raames seda kohaldatakse.

Neljandaks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt — ja seetõttu jättis kohaldamata — Euroopa Kohtu 21. septembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-462/98 P: Mediocurso vs. komisjon (2) kehtestatud põhimõtteid.

Viiendaks leiab apellant, et rikutud on määruse nr 4253/88 (3) artikleid 25 ja 26 komisjoni järelevalve- ja kontrollikohustuse osas. Täpsemalt viiksid Esimese Astme Kohtu seisukohad selle määrusega ettenähtud kontrolli- ja järelevalvesüsteemi kohaldamata ja järgimata jätmiseni.

Kuuendaks väidab apellant, et rikutud on õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid, kuna Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata Sviluppo Italia Basilicata SpA nõuded vale eelduse tõttu, et komisjoni tegevusega tekitatud ootus (sh järelvalvekomitee tegevus) oli igal juhul kehtiva õigusega vastuolus, mistõttu ei saadud seda kaitsta.

Seitsmendaks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus moonutas selgeid tõendeid ja rikkus tõendamiskoormise üldpõhimõtteid, kuna ta keeldus tunnustamast Sviluppo Italia Basilicata SpA esitatud tõendeid või üldtausta osaks olevaid fakte tuvastatud asjaoludena.

Kaheksandaks väidab apellant, et rikutud on ühenduse kohtupraktikat proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise alal olukordades, kus ühendusepoolset rahastamist vähendatakse; apellant leiab, et Esimese Astme Kohus ei võtnud arvesse asjaolusid, mis oleks viinud leebema finantskorrektsioonini.

Apellatsioonkaebuse aluse osas, täpsemalt kahju hüvitamise nõude osas väidab apellant eelkõige, et vaidlustatud kohtuotsus oli kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise seisukohast väär ja puudulikult põhjendatud, arvestades kahju, mis tekkis seoses ühenduse vastutusega tema õigusvastase tegevuse eest.

Viimaks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus oli väär ja põhjendamata kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise osas, arvestades ka kahju, mida komisjon tekitas ühenduse kohustuse tõttu võtta vastu õiguspäraseid akte („objektiivne vastutus”).

(1) Komisjoni 23. aprilli 1997. aasta otsus, millega muudetakse Itaalia suhtes võetud ühenduse abi raamprogramme heaks kiitvaid otsuseid, ühtseid programmdokumente ja ühenduse algatusprogramme (EÜT L 146, 5.6.1997, lk 11).

(2) ELK 2000, lk I-7183.

(3) Nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 374, 31.12.1988, lk 1).