KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 15. veebruaril 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-237/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Kreeka Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 92/50/EMÜ — Teenuste riigihange — Põllumajandustootjatele aastal 2001 osutatud tehnilise abi teenused — Määrus (EMÜ) nr 3508/92 — Ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi (IACS) juurutamine Kreekas — Hankemenetluse korraldamata jätmine — Hagi vastuvõetamatus”

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas kohtuasjas on Euroopa Ühenduste Komisjon esitanud Euroopa Kohtule EÜ artikli 226 alusel hagi, milles palutakse tuvastada, et seoses pädevate ametiasutuste tegevusega, mis puudutab teraviljakasvatajate taotluste ja teatiste täitmist ning kogumist, ja seoses teiste tegevustega 2001. aastal ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi raames (IASC, edaspidi „ühtne süsteem”), mis kehtestati nõukogu 27. novembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3508/92, millega kehtestatakse ühenduse teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem ( 2 ), on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivist 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord ( 3 ), ning eelkõige selle artikli 3 lõiget 2, artiklit 7, artikli 11 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 2 ning üldist läbipaistvuse põhimõtet.

II. Õiguslik raamistik

A. Direktiiv 92/50

2. Selleks et analüüsida käesolevas vaidluses kerkinud küsimusi, tuleb lühidalt meenutada direktiivi 92/50 I–V jaotise mõningaid sätteid redaktsioonis, mida kohaldati kohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel. Nagu teada, on direktiivi 92/50 aastate jooksul mitu korda muudetud ja viimaks tunnistati see peale selle artikli 41 alates 31. jaanuarist 2006 kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta ( 4 ) artikliga 82.

3. Direktiivi 92/50 artikli 1 punktis a on „riiklikke teenuslepinguid” määratletud kui „teenuseosutaja ja tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepinguid”, välja arvatud riiklikud tarnelepingud, mis kuuluvad direktiivide 77/62/EMÜ ( 5 ), 71/305/EMÜ ( 6 ) ja 90/531/EMÜ ( 7 ) kohaldamisalasse, lepingud, mille esemeks on sama artikli punktides iii–vii ja ix loetletud teenused, ja riiklikud ehitustöölepingud.

4. Artikli 3 lõige 1 näeb ette, et „[t]ellijad sõlmivad riiklikke teenuslepinguid […] käesoleva direktiivi sätetele vastavas korras”. Sama artikli lõikes 2 on sätestatud, et „[t]ellijad tagavad, et ei esineks vahetegemist eri teenuseosutajate vahel”.

5. Artikli 7 lõike 1 punktis a on nähtud ette: „Käesolevat direktiivi kohaldatakse: — […] riiklike teenuslepingute suhtes, mis käsitlevad I lisa B osas nimetatud teenuseid, […] mille on sõlminud artikli 1 punktis b nimetatud tellijad ja mille eeldatav maksumus käibemaksuta on vähemalt 200000 eküüd; — riiklike teenuslepingute suhtes, mis käsitlevad I lisa A osas nimetatud teenuseid […]: i) direktiivi 93/36/EMÜ I lisas loetletud tellijad, ning kui eeldatav maksumus käibemaksuta ei ole väiksem kui 130000 Rahvusvahelise Valuutafondi arvestusühikut (SDR) väljendatuna eküüdes; ii) artikli 1 punktis b loetletud muud kui direktiivi 93/36/EMÜ ( 8 ) I lisas loetletud tellijad, ning kui eeldatav maksumus käibemaksuta ei ole väiksem kui 200000 Rahvusvahelise Valuutafondi arvestusühikut (SDR) väljendatuna eküüdes.”

6. Artikli 7 lõike 2 kohaselt võtab tellija lepingu eeldatava maksumuse arvestamisel arvesse teenuseosutajale makstava tasu arvestusliku kogusumma, arvestades lõigete 3–7 sätetega, milles kehtestatakse mõni kriteerium selle summa kindlaksmääramiseks. Eelkõige on lõikes 3 täpsustatud, et „[l]epingu maksumuse arvestamise meetodit ei tohi valida kavatsusega käesoleva direktiivi kohaldamist vältida, samuti ei või teatavat hulka teenuseid hõlmavat riigihankeobjekti osadeks jagada, selleks et vältida käesoleva artikli kohaldamist”. Lõike 4 esimeses lauses on toodud elemendid, mida peab vajadusel niisuguste teenuste riigihankelepingute eeldatava maksumuse arvestamisel arvesse võtma, eelkõige mis puudutab kindlustusteenuseid, panga- ja muid finantsteenuseid ning projekteerimist hõlmavaid lepinguid. Lõike 4 esimeses ja teises lõigus on täpsustatud, et „[k]ui teenused on jaotatud mitmeks osaks, millest igaüks on lepingu objekt, tuleb eespool nimetatud summade arvestamisel arvesse võtta iga osa maksumust” ja et „[k]ui osade maksumus ei ole kõnealusest summast väiksem, kohaldatakse käesoleva direktiivi sätteid kõikide osade suhtes. Tellijad võivad lõike 1 kohaldamisest loobuda osa puhul, mille eeldatav maksumus käibemaksuta on alla 80000 eküü, tingimusel et selliste osade kogumaksumus ei ületa 20% kõikide osade kogumaksumusest.”

7. Lepingute sõlmimise korda käsitlevate õigusnormide kohaldamiseks on teenused, mis on riigihangete esemeks, jagatud direktiivis kategooriatesse, mis on toodud selle direktiivi I lisa osades A ja B, ning seda klassifikatsiooni kohaselt, milles ühenduse nomenklatuuri puudumise tõttu viidatakse ÜRO klassifikaatorile CPC (toodete ühtne klassifikatsioon).

8. Vastavalt direktiivi 92/50 artiklitele 8 ja 9 sõlmitakse riigihankelepingud, mille esemeks on I lisa osas A loetletud teenused, kooskõlas selle direktiivi III–VI jaotise sätetega, samal ajal kui riigihankelepingud, mille objektiks on I lisa osas B loetletud teenused, sõlmitakse kooskõlas artiklitega 14 ja 16. Artiklis 10 on täpsustatud, et „[l]epingud, mille objektiks on nii I A kui ka I B lisas loetletud teenused, sõlmitakse kooskõlas III–VI jaotise sätetega, kui I A lisas loetletud teenuste maksumus on suurem kui I B lisas loetletud teenuste maksumus. Teistel juhtudel sõlmitakse lepingud kooskõlas artiklitega 14 ja 16.”

9. Direktiivi III jaotises on kehtestatud eeskirjad, mida tellijad peavad järgima, valides teenuste riigihankelepingute sõlmimise menetlust, mis on määratud kindlaks artikli 1 punktides d, e ja f, millele on viidatud artikli 11 lõikes 1, ning milleks on avatud menetlus, piiratud menetlus ja läbirääkimistega menetlus. Vastavalt artikli 11 lõikele 4 toimub teenuste riigihankelepingute sõlmimine tavaliselt avatud või piiratud menetlusega. Artikli 11 lõikes 2 on loetletud juhtumid, mil tellijad võivad teenuste riigihankelepinguid sõlmida läbirääkimistega menetluse alusel pärast hanketeate avaldamist, ning järgmises lõikes 3 juhtumid, mil tellijad võivad teenuste riigihankelepinguid sõlmida läbirääkimistega menetluse alusel hanketeadet avaldamata. Viimaste hulgast tuleks käesolevas kohtuasjas eelkõige mainida selle lõike 3 punktis b nimetatud juhtumit, mil on tegemist riigihangetega, mille korral „tehnilistel või kunstilistel põhjustel või ainuõiguste kaitsega seotud põhjustel saab teenuseid osutada ainult üks konkreetne teenuseosutaja”.

10. Direktiivi IV jaotises, mis koosneb ainult artiklist 14, on kehtestatud ühiseeskirjad tehnikavaldkonnas, samal ajal kui V jaotis sisaldab teavitamiseeskirju. Eelkõige artikli 15 lõikega 2 kohustatakse tellijaid, kes soovivad sõlmida teenuste riigihankelepingu, kasutades avatud, piiratud või vastavalt artiklis 11 sätestatud tingimustele läbirääkimistega menetlust, teatama sellest asjakohase teatega. Artikli 16 lõike 1 kohaselt saadavad tellijad, kes on sõlminud teenuste riigihankelepingu, teate pakkumismenetluse tulemuste kohta Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talitusele. Need teated avaldatakse järgmises lõikes 2 kehtestatud tingimustel. Ainult I lisa osas B loetletud teenustega seotud riigihangete puhul on artikli 16 lõikes 3 sätestatud, et „tellijad [märgivad] teates, kas nad on selle avaldamisega nõus”.

B. Määrus nr 3508/92

11. Määrus nr 3508/92 – mis anti selleks, et ühtlustada ühenduse toetuskavade liikmesriikidepoolse haldamise ja kontrollimise mehhanisme taime- ja loomakasvatussektoris, kohandada need ühise põllumajanduspoliitika reformi nõudmistega ning tugevdada nende tõhusust ja tulusust – näeb ette, et iga liikmesriik loob ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi (IACS), mis puudutab põllukultuuride, veise-, lamba- ja kitselihaga seotud toetuskavu, samuti konkreetseid meetmeid mägipiirkondade ja teatavate ebasoodsamate alade põllumajandusele.

12. Kuna vaidlusalused teenused puudutavad ühtse süsteemi elluviimisega seotud toimingute tegemist Kreekas 2001. aastal, võib olla kasulik meenutada üldjoontes määruse nr 3508/92 sätteid, milles on määratud kindlaks selle süsteemi eesmärgid ja toimimine, ning seda versioonis, mis kehtis kohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel.

13. Määruse nr 3508/92 artikli 2 kohaselt koosneb ühtne süsteem järgmistest elementidest: a) elektrooniline andmebaas, b) põllumajanduslike maatükkide tärktunnussüsteem, c) loomade identifitseerimise ja registreerimise tärktunnussüsteem, d) abitaotlused, e) ühtne kontrollisüsteem. Vastavalt artikli 3 lõikele 1 registreeritakse elektroonilises andmebaasis iga põllumajandusettevõtte kohta „abitaotluses esitatud andmed”. See andmebaas peab eelkõige võimaldama liikmesriigi pädeval asutusel otse ja viivitamata kätte saada vähemalt kolme järjestikuse kalendri- ja/või turustusaasta andmed. Põllumajanduslike maatükkide tärktunnussüsteemi osas on artiklis 4 täpsustatud, et see „kehtestatakse kaartide, maakatastridokumentide või muude kartograafiliste alusmaterjalide põhjal. Kasutatakse arvutipõhise geograafilise informatsiooni süsteemi meetodeid, sealhulgas eelistatavalt õhust või satelliidilt tehtud ortofotosid, mille ühtne standard tagab täpsuse, mis on vähemalt samaväärne mõõtkavas 1: 10000 oleva kaardiga”.

14. Määruse artikli 6 lõige 1 sätestab: „Selleks et vastata käesoleva määrusega reguleeritud ühe või mitme ühenduse kava tingimustele, peab iga tootja esitama igal aastal pindalatoetuse taotluse, märkides: — põllumajanduslikud maatükid, sh söödataimede all oleva pinna, viljelusmaa tootmisest kõrvaldatud ja kesaks jäetud põllumajanduslikud maatükid, — vajaduse korral muud vajalikud andmed, mis on ette nähtud ühenduse kavadega seotud määrustes või asjassepuutuva liikmesriigi eeskirjades.”

15. Liikmesriik võib siiski otsustada, et pindalatoetuse taotluses tuleb märkida ainult muutused, mis on toimunud võrreldes eelmisel aastal esitatud pindalatoetuse taotlusega. Artikli 6 lõikes 6 on täpsustatud, et „[t]ootjad märgivad iga deklareeritud põllumajandusliku maatüki kohta selle pindala ja asukoha, et maatükki saaks põllumajanduslike maatükkide tärktunnussüsteemis kindlaks teha”.

16. Määruse artikli 7 kohaselt hõlmab ühtne kontrollisüsteem kõiki esitatud abitaotlusi, eelkõige nende halduskontrolli, kohapealset kontrolli ja vajaduse korral kontrollimist õhust või satelliidilt kaugseire teel. Eelkõige teostavad liikmesriigid abitaotluste halduskontrolli (artikli 8 lõige 1), halduskontrolli täiendatakse kohapealse kontrolliga, mis hõlmab põllumajanduslike maatükkide valimit. Kõigiks nendeks kontrollimisteks koostavad liikmesriigid valimikava (artikli 8 lõige 2). Artikli 8 lõikes 5 on lõpuks täpsustatud, et kui liikmesriigi pädevad asutused delegeerivad käesoleva määruse kohaselt tehtava töö mõne osa spetsialiseeritud asutustele või äriühingutele, peavad nad jätma enda kätte töö juhtimise ja vastutuse selle eest.

III. Faktilised asjaolud ja kohtueelne menetlus

17. Kreeka siseminister, Kreeka põllumajandusminister, Kreeka prefektuuride haldusasutuste liit ja ülekreekaline põllumajandusühistute liitude konföderatsioon (edaspidi „konföderatsioon”) sõlmisid 20. veebruaril 2001 raamlepingu, mille esemeks olid ühtse süsteemi elluviimisega seotud toimingud Kreekas 2001. aastal.

18. Selle raamlepingu põhjal tagas konföderatsioon oma liikmete, nimelt kohalike põllumajandusühistute liitude (edaspidi „põllumajandusühistute liidud”) tegevuse kooskõlastamise eesmärgiga pakkuda põllumajandustootjatele ühtse süsteemiga seotud abiteenuseid. Eelkõige pidid põllumajandusühistute liidud: — teavitama põllumajandustootjaid uutest ühtse süsteemi andmebaasi põllumajandusettevõtete ja põllumajanduskultuuride kohta sisestatavate taotlus- ja teatisvormide kehtestamisest; — abistama põllumajandustootjaid andmete kandmisel vastavatele vormidele, sealhulgas osutama tehnilist abi haritavate ja metsastatavate alade ortofotodel, aerofotodel või topograafilistel kaartidel identifitseerimiseks; — koguma kokku täidetud vormid ja edastama need kirjalikult ja elektrooniliselt pädevale prefektuuri haldusasutusele.

19. Nimetatud raamlepingu põhjal sõlmisid üksikud prefektuuride haldusasutused põllumajandusühistute liitudega rakenduslepingud.

20. Ühe kaebuse põhjal, milles vaidlustati selle raamlepingu ja vastavate rakenduslepingute vastavus direktiivile 92/50, saatis komisjon 10. detsembri 2001. aasta kirjaga Kreekale teabepäringu menetluse kohta, kuidas konföderatsioon valiti haldusasutuste lepingupartneriks, ja viisi kohta, kuidas tagati vajalik teavitamine rakenduslepingute sõlmimise menetlusest.

21. Kreeka vastas 19. veebruaril 2002, täpsustades, et konföderatsioon võttis raamlepingu raames enda peale üksnes erinevate põllumajandusühistute liitude tegevuse kooskõlastamise ülesande, mille eest ei olnud ette nähtud mingit tasu, ning et ühtse süsteemi elluviimisega seotud toimingute usaldamine otse põllumajandusühistute liitudele rakenduslepingute alusel on kooskõlas kohaldatavate ühenduse õigusnormidega.

22. Kuna komisjon ei jäänud saadud vastusega rahule, saatis ta 18. detsembril 2002 Kreekale märgukirja, milles väitis, et seoses raamlepingu rakenduslepingutega on rikutud direktiivi 92/50 ja eelkõige selle artikli 3 lõiget 2 ning mittediskrimineerimise põhimõtet.

23. Komisjon leidis sisuliselt, et kohalikud haldusasutused sõlmisid vaidlusaluste lepingutega otse, ilma eelneva teate avaldamiseta teenuste riigihankelepinguid, mis kuuluvad direktiivi 92/50 kohaldamisalasse.

24. Ta märkis, et raamlepingu ja vastavate rakenduslepingute sõlmimine tähendas, et eemalduti 2001. aastale eelnevatel aastatel kasutatud praktikast, mis nägi ette tehnilise abi lepingute sõlmimise spetsialiseerunud äriühingutega igas regioonis konkurentsile avatud menetluste tulemusena.

25. Direktiivi 92/50 artiklis 7 ette nähtud piirmäärade kohaldamise osas leidis komisjon, et arvestades vaidlusaluste lepingute samalaadsust, moodustavad need üheainsa hanke ning seepärast tuleb selle eeldatava maksumuse arvestamisel võtta arvesse kõikide nende lepingute liidetud tehinguväärtusi.

26. Teenuste laadi osas märkis komisjon, et oli oma 10. detsembri 2001. aasta kirjas näidanud, et kõnesoleva hanke esemeks on kaks teenustekategooriat: esiteks direktiivi 92/50 I lisa osasse B kuuluvad avaliku halduse teenused ja teiseks sama direktiivi I lisa osasse A kuuluvad infotöötlusteenused, ning et esimesse kategooriasse kuuluvate teenuste väärtus näib ületavat teise kuuluvate oma, nii et hanke suhtes kohaldatakse direktiivi artikleid 14 ja 16. Kaebuse esitajalt saadud teabe põhjal hakkas komisjon siiski selles järelduses kahtlema, oletades, et ühte osa varem avaliku halduse teenusteks kvalifitseeritud teenustest tuleb tegelikult pidada topograafiateenusteks, mis kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osasse A. Kui seda oletust oleks kinnitanud edasine teave, mille komisjon oli palunud Kreeka valitsusel saata, oleks lisa sellesse osasse kuuluvate teenuste koguväärtus osutunud kõrgemaks I lisa osasse B arvatud teenuste omast, nii et kohaldada oleks tulnud direktiivi III–VI jaotist.

27. Kreeka Vabariik saatis vastuse 30. jaanuari 2003. aasta kirjaga ega nõustunud ühegi etteheitega.

28. Komisjon võttis seega 19. detsembril 2003 vastu põhjendatud arvamuse, milles järeldas, et seoses pädevate ametiasutuste tegevusega, mis puudutab teraviljakasvatajate taotluste ja teatiste täitmist ning kogumist, ja seoses teiste tegevustega 2001. aastal ühtse süsteemi raames on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivist 92/50/EMÜ, ning eelkõige selle artikli 3 lõiget 2, artiklit 7, artikli 11 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 2 ning üldist läbipaistvuse põhimõtet, ning palus sellel liikmesriigil viia oma tegevus nende kohustustega kooskõlla kahe kuu jooksul.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte argumendid

29. Komisjon esitas Euroopa Kohtu kantseleisse 30. mail 2005 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi.

30. Komisjon palub Euroopa Kohtul: — tuvastada, et seoses pädevate ametiasutuste tegevusega, mis puudutab teraviljakasvatajate taotluste ja teatiste täitmist ning kogumist, ja seoses teiste tegevustega 2001. aastal ühtse süsteemi raames on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivist 92/50/EMÜ, ning eelkõige selle artikli 3 lõiget 2, artiklit 7, artikli 11 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 2 ning üldist läbipaistvuse põhimõtet; — mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.

31. Kreeka Vabariik palub Euroopa Kohtul: — jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. — mõista kohtukulud välja komisjonilt.

32. Menetlust korraldavate meetmete raames paluti Kreeka valitsusel vastata kirjalikult mõnele Euroopa Kohtu esitatud küsimusele. Kreeka valitsus vastas nendele küsimustele määratud tähtaja jooksul.

33. Pooled kuulati ära 14. septembri 2006. aasta kohtuistungil.

V. Õiguslik analüüs

A. Vastuvõetavus

1. Poolte argumendid

34. Kreeka valitsus väidab esiteks, et võttis meetmed, mis olid etteheidetavale rikkumisele lõputegemiseks vajalikud, enne komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu. Seetõttu on hagi vastuvõetamatu, sest on kaotanud oma eseme. Kreeka valitsus väidab selles küsimuses esiteks, et vaidlusaluste teenuste riigihankelepinguid ei sõlmitud 2003. aasta osas otse, ja teiseks, et Kreeka ametiasutused kohustusid vastavalt põllumajandusministeeriumi peasekretäri 2003. aasta ametlikule teatisele kasutama kõnesolevate teenuste riigihankelepingute sõlmimiseks vajadusel konkurentsile avatud menetlusi, tingimusel et need teenused kuuluvad täielikult või osaliselt direktiivi 92/50 I lisa osasse A.

35. Teiseks väidab Kreeka valitsus, et kuna vaidlusaluste riigihangete esemeks olevad teenused koosnevad kord aastas tehtavatest toimingutest, oli kõnesoleva rikkumise mõju piiratud 2001. aastaga. Järelikult ei ole komisjonil käesolevas kohtuasjas mingit menetluse algatamise huvi. Esiteks ei saa see huvi tuleneda üksnes komisjoni ja Kreeka ametiasutuste vaidlusaluste teenuste laadi käsitlevate arvamuste lahknemisest, mis ei ole väljendunud konkreetses tegevuses. Teiseks jäävad 2001. aastale järgnevaid aastaid puudutavad faktilised asjaolud, millele komisjon on oma kirjalikes märkustes tuginenud, hagi eseme raamidest välja ning nende kohta ei saa etteheiteid teha, sest komisjon ei vaidlustanud neid kohtueelses menetluses. Lisaks ei vasta nende faktiliste asjaolude komisjonipoolne rekonstruktsioon tegelikkusele. Vastupidi komisjoni väitele ei sõlmitud vaidlusaluste teenuste kohta 2001. aastale järgnevate aastate osas lepingut konföderatsiooniga, vaid neid osutasid otse kohalikud haldusasutused ja iga tootja võis rahalise abi taotluste täitmiseks vabalt valida, kas pöörduda haldusasutuse või eraõiguslike isikute poole.

36. Vastuses ühele Euroopa Kohtu esitatud kirjalikule küsimusele, milles paluti täpsustada menetlusi, mida Kreeka ametiasutused kasutasid ühtse süsteemiga seotud teenuste tellimiseks Kreekas 2002.–2005. aastal, vastas Kreeka valitsus, et Kreeka ametiasutused ei ole neid teenuseid nendel aastatel tellinud. Kohalikud haldusasutused on oma põllumajandustootjate abistamise tegevuses teinud koostööd maatükkide omanike ja nende ametiühinguorganisatsioonidega. Põllumajandustootjad võisid vabalt valida, kas pöörduda või mitte põllumajandusühistute liidu poole, millesse nad kuuluvad, või kolmandate isikute poole. Haldusasutused jagasid ka alati, kui see osutus vajalikuks, arvutiriistvara või kaardimaterjali, mida oli tarvis taotluste vormide täitmiseks, konföderatsioonile või põllumajandusühistute liitudele, mis arvati olevat võimelised seda kasutama. Igal füüsilisel või juriidilisel isikul oli taotlusel ligipääs sellele varustusele, kui tema selle kasutamise suutlikkust oli eelnevalt hinnatud. Kreeka valitsus välistab, et niisuguse menetluse võib samastada ühtse süsteemi elluviimisega seotud teenuste otsese või kaudse tellimisega. Oma väidete tõenduseks esitab Kreeka valitsus Euroopa Kohtu küsimusele antud vastuse lisana memorandumi, mis sõlmiti konföderatsiooniga 28. aprillil 2004 ühtse süsteemi elluviimise kohta 2004. aastal.

37. Lõpuks rõhutab Kreeka valitsus, et ühtset süsteemi reguleerivat konteksti muudeti pärast etteheidetavaid asjaolusid ja see areneb edasi. See valitsus arvab, et järelikult vaadatakse meetmed, mis Kreeka ametiasutused on juba võtnud, et kohandada oma praktika selles valdkonnas direktiivi 92/50 nõuetele, tingimata uuesti läbi, kui ühtne süsteem on omandanud oma lõpliku kuju.

38. Komisjon vastab, et Kreeka ametiasutuste poolne direktiivi 92/50 tõlgendamine, mis puudutab kõnesolevate teenuste laadi ja vastavaid teavitamiskohustusi ning vaidlusaluste lepingute laadi – tõlgendus, mis on tema meelest vale –, viib siseriiklike õigusnormide niisuguse kohaldamiseni, mis ei ole ühenduse õigusega kooskõlas. Komisjoni ja Kreeka valitsuse arvamuste lahknevus, mis ei ole kaugeltki ainult teoreetiline, toob kaasa konkreetse korduva tegevuse ohu. Soovimata laiendada hagi eset pärast 2001. aastat aset leidnud toimimisviisidele, vaid ainsa eesmärgiga näidata Kreeka ametiasutuste võetud seisukoha konkreetseid tagajärgi, viitab komisjon mõnele hagile lisatud dokumendile, millest ilmneb, et vaidlusalused riigihankelepingud sõlmiti konföderatsiooniga otse ka 2001. aastale järgnevatel aastatel.

2. Hinnang

39. Vastuvõetamatuse vastuväide, mille kostjaks olev liikmesriik esitas, ei näi olevat põhjendamatu.

40. Nimelt on kohtupraktikas mõned pretsedendid, mis käsitlevad eelkõige rikkumismenetlusi riigihangete sektoris ja mis räägivad Kreeka valitsuse väite kasuks.

41. Kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, milles otsus tehti 31. märtsil 1992 ( 9 ), oli ese EÜ artikli 226 alusel Itaalia Vabariigi vastu esitatud hagi, milles paluti tuvastada, et tingimus, mis pidi olema täidetud, et osaleda kohaliku tervishoiuasutuse korraldatavas iga-aastases asjade riigihankes ja mille kohaselt pidi 50% pakkumise teinud ettevõtjate kolme viimase aasta teenustest olema osutatud valitsussektori asutustele, on vastuolus direktiiviga 77/62. Hanketeade, milles oli toodud see tingimus, oli avaldatud 1988. aasta oktoobris ja leping, mis riigihanke tulemusena sõlmiti, oli kaotanud igasuguse õigusmõju 31. detsembril 1989, st enne, kui möödus tähtaeg, mille komisjon oli määranud 27. märtsil 1990 esitatud põhjendatud arvamuse järgimiseks. Itaalia valitsus leidis, et seetõttu ei ole hagil eset ja see tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.

42. Euroopa Kohus tuvastas selles kohtuotsuses ( 10 ), et sel juhul oli vaidlusalune hanketeade kaotanud igasuguse õigusmõju31. detsembril 1989, st veel enne põhjendatud arvamuse esitamist ning hanketeadetes, mis avaldati 1990. aasta puhul 4. novembril 1989, st enne põhjendatud arvamuse esitamist, ja 1991. aasta puhul 3. novembril 1990, st enne hagi esitamist, ei olnud enam vaidlusalust tingimust. Euroopa Kohus leidis ka, et komisjon ei tegutsenud õigeaegselt, et vältida tema käsutuses olevate menetlustega seda, et etteheidetav rikkumine avaldab mõju, ega väitnud, et oli asjaolusid, mis takistasid tal viia läbi EÜ artiklis 226 ette nähtud kohtueelse menetluse enne, kui see rikkumine lõppes. Ta järeldas nende kaalutluste põhjal, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul ei olnud enam etteheidetavat rikkumist ning komisjoni hagi tuleb seepärast tunnistada vastuvõetamatuks. ( 11 )

43. Järgmistes otsustes lükkas Euroopa Kohus küll kostjaks olevate valitsuste vastuvõetamatuse vastuväited tagasi, kuid kinnitas kaudselt eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia valitud lahendust.

44. Kohtuasjas komisjon vs. Saksamaa, milles otsus tehti 10. aprillil 2003 ( 12 ), heitis komisjon Saksamaa Liitvabariigile ette direktiivi 92/50 rikkumist seoses sellega, et kaks Saksamaa linna sõlmisid reoveetöötlus- ja jäätmekäitlusteenuste riigihankelepingud, mille minimaalne kestus oli mõlemal juhul 30 aastat. Saksamaa valitsus väitis, et sellel juhul olid rikkumised, millega rikuti menetlusõiguse norme, kaotanud igasuguse õigusmõju enne põhjendatud arvamustes määratud tähtaja lõppu, ning märkis, et Saksamaa Liitvabariik oli neid rikkumisi enne seda kuupäeva tunnistanud. Hagi oleks seepärast pidanud jätma läbi vaatamata, sest komisjonil puudus menetluse algatamise huvi.

45. Euroopa Kohus viitas eelkõige kohtupraktikale, mille põhjal ei pea komisjon talle EÜ artikliga 226 antud volituste kasutamisel oma konkreetset menetluse algatamise huvi tõendama ning on ainsana pädev otsustama, millise tegevuse või tegevusetuse tõttu, mida võib pidada liikmesriigi süüks, tuleb algatada menetlus selle artikli alusel. Ta kinnitas, et komisjon võib nende volituste alusel pöörduda Euroopa Kohtu poole, et tuvastada rikkumine, mis seisneb selles, et konkreetsel juhul ei ole saavutatud direktiivis ette nähtud eesmärki.

46. Ta jätkas, märkides, et „kuigi direktiiv 92/50 sisaldab tõesti peamiselt menetlusõiguse norme, võeti see sellegipoolest vastu, et kõrvaldada teenuste osutamise vabaduse tõkked ja kaitsta seega ühes liikmesriigis asutatud ettevõtjate huve, kes soovivad pakkuda teenuseid haldusasutustest tellijatele, kelle asukoht on teises liikmesriigis” ( 13 ), ning seepärast „kahjustatakse teenuste osutamise vabadust direktiivi 92/50 eiramisega seda direktiivi rikkudes sõlmitud lepingute täitmise kogu kestuse jooksul” ( 14 ).

47. Euroopa Kohus järeldas seega, et kuna sel juhul avaldasid vaidlusalused lepingud õigusmõju edasi aastakümneid, ei olnud õige väita, et vaidlusalused rikkumised lõppesid enne vastavates põhjendatud arvamustes määratud tähtaegade lõppu. ( 15 ) Seega lükati vastuvõetamatuse vastuväide tagasi. ( 16 )

48. Kohtuasjas komisjon vs. Kreeka, milles otsus tehti 2. juunil 2005 ( 17 ), palus komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et Kreeka Vabariik on rikkunud direktiivi 93/38, sest riigi osalusega elektriettevõtja DEI sõlmis läbirääkimistega menetluses ilma eelneva teate avaldamiseta hankelepingu Megalopolise soojuselektrijaama konveiersüsteemi ehitamiseks. Kreeka valitsus leidis oma vastuvõetamatuse vastuväidete raames esiteks, et komisjonil puudub hagi esitamiseks huvi, sest väidetav ühenduse õiguse rikkumine oli põhjendatud arvamuse järgimiseks määratud tähtaja saabumisel täielikult või vähemalt valdavas ulatuses lõppenud, ning teiseks, et puudub hagi ese, sest DEI poolt vaidlusaluse hankemenetluse raames sõlmitud ehitustööleping oli põhjendatud arvamuses määratud tähtaja saabumisel peaaegu kogu ulatuses täidetud ja põhjendatud arvamust ei oleks de facto enam saanud täita.

49. Lükates tagasi esimese eespool nimetatud vastuväidetest, piirdus Euroopa Kohus sisuliselt sellega, et meenutas kohtupraktikat, mille kohaselt ei pea komisjon, kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, tõendama huvi olemasolu hagi esitamiseks. ( 18 )

50. Teise etteheite osas meenutas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsust komisjon vs. Itaalia ja märkis, et sel juhul „oli aga DEI […] vaidlusaluse hanke raames sõlmitud leping põhjendatud arvamuses märgitud tähtaja saabumisel veel täitmisel, st tööd olid lõpetatud vaid kuni 85% ulatuses. Seega ei olnud see leping kogu ulatuses täidetud.” ( 19 ) Vastuväide lükati seega tagasi. ( 20 )

51. Lõpuks tuleb juhtida tähelepanu, et hiljuti ( 21 ) tunnistas Euroopa Kohus, tuginedes sisuliselt samasugustele põhjendustele nagu eespool punktis 41 viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia, vastuvõetamatuks hagi, millega komisjon heitis Itaalia Vabariigile ette, et see andis määrusega loa sõlmida riigi territooriumil metsatulekahjude-vastase õhutõrje viivitamatute meetmete raames asjade ja teenuste riigihankelepinguid läbirääkimistega menetluses, rikkudes sellega direktiive 92/50 ja 93/36 ning EÜ artikleid 43 ja 49. ( 22 ) Euroopa Kohus tuvastas, et vaidlustatud määrus oli kaotanud igasuguse õigusmõju riigi territooriumil välja kuulutatud eriolukorra lõppemise kuupäeval ega kehtinud enam põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul. ( 23 )

52. See kohtuotsus on tähelepanuväärne ka seetõttu, et vastupidi eespool viidatud kohtuotsustele komisjon vs. Saksamaa ja komisjon vs. Kreeka ei peetud selles asjakohaseks seda, et vaidlusaluses määruses antud loa alusel algatatud menetlused olid veel pooleli. ( 24 )

53. Eespool viidatud kohtupraktikast võib leida teatava teabe, mis on vajalik, et analüüsida käesolevas kohtuasjas kostjaks oleva valitsuse esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet.

54. Esiteks tuleb rõhutada, et on olemas kaks pretsedenti, milles Euroopa Kohus on tunnistanud hagi vastuvõetamatuks selle põhjal, et ta tuvastas, et väidetav rikkumine oli kaotanud õigusmõju enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu. Nendel juhtudel väljendus Euroopa Kohus lisaks nii, et see ei võimalda teha vahet erinevat tüüpi hangete vahel, mida ühenduse direktiividega reguleeritakse.

55. Teiseks ilmneb eespool viidatud kohtuotsustest komisjon vs. Saksamaa ja komisjon vs. Kreeka, et hagi ei saa tunnistada vastuvõetamatuks, kui väidetav riigihankeid käsitlevate õigusnormide rikkumine avaldab pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu veel õigusmõju. Eelkõige on see mõju olemas siis, kui vaidlusaluste menetluste kohaselt sõlmitud lepinguid ei ole täielikult täidetud.

56. Käesoleval juhul ilmneb kohtutoimikust, et vaidlusalused lepingud olid sõlmitud üheks aastaks (need käsitlesid ühtse süsteemi elluviimisega seotud tegevust üksnes 2001. aasta osas) ning nende lepingute esemeks olevad teenused olid täielikult osutatud hetkel, mil võeti vastu põhjendatud arvamus, nimelt 19. detsembril 2003. ( 25 )

57. Ühtse süsteemi elluviimise osas 2001. aastale järgnevatel aastatel järgisid pädevad haldusasutused vaidlusalusest menetlusest erinevaid menetlusi. Eelkõige Kreeka valitsuse esitatud teabe põhjal ei näinud need menetlused enam ette mingit haldusasutuse tasu isikutele, sealhulgas põllumajandusühistute liitudele, kes osutavad põllumajandustootjatele abi taotluste vormide täitmisel ja esitamisel.

58. Kuigi komisjon väljendas kahtlust, kas need menetlused on direktiiviga 92/50 kooskõlas, ei pea ma vajalikuks analüüsida nende väidete põhjendatust, et hinnata käesoleva hagi vastuvõetavust. Nagu ilmneb selgelt hagiavalduses esitatud nõuetest ja nagu komisjon on spetsiaalselt oma kirjalikes märkustes ja kohtuistungil tunnistanud, käsitleb käesolev kohtuasi ainult menetlusi, mida Kreeka haldusasutused kasutasid ühtse süsteemi elluviimisel 2001. aastal.

59. Kuna Kreeka haldusasutuste toimimisviis 2001. aastale järgnevatel aastatel erineb selgelt sellest, mida käsitleme käesolevas kohtuasjas – niivõrd, et Kreeka valitsuse esitatud teabe põhjal näib raske oletada, et pärast 2001. aastat sõlmiti riigihankelepinguid ( 26 ) –, näib mulle lisaks, et me ei saa tugineda nendele toimimisviisidele, et väita – nagu näib väitvat komisjon –, et Kreeka Vabariigile 2001. aasta osas ette heidetavale rikkumisele järgnes järgnevatel aastatel tegevus, mida võib pidada korduvaks rikkumiseks.

60. Selles olukorras tuleb hagi minu arvates eespool viidatud kohtupraktika põhjal tunnistada vastuvõetamatuks.

61. Nagu minu meelest on õigesti märkinud kohtujurist Lenz oma ettepanekus kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 41 viidatud ja mitu korda mainitud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, on eeltingimus, mis peab olema täidetud, et saaks esitada selle hagi EÜ artikli 226 alusel, niisuguse tegevuse või tegevusetuse olemasolu, mida võib pidada asjaomase liikmesriigi süüks ja mille komisjon leiab olevat vastuolus ühenduse õigusega, sellele liikmesriigile põhjendatud arvamuse järgimiseks määratud tähtaja lõpul.

62. See ilmneb selgelt EÜ artikli 226 teisest lõigust, milles on nähtud ette, et kui asjassepuutuv liikmesriik ei järgi esitatud arvamust komisjoni seatud tähtaja jooksul, võib komisjon anda asja Euroopa Kohtusse. Vastupidi tõlgendatuna tähendab see õigusnorm, et komisjonil ei ole õigust esitada hagi, et tuvastada ühenduse õiguse rikkumine, mis lõppes enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu, vähemalt juhul, kui niisugune lõppemine on liikmesriigi põhjendatud arvamusele vastava sekkumise tulemus.

63. Mulle ei tundu aga põhimõtteliselt õigustatud valida teistsugune lahendus, kui oletatav rikkumine on siiski põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul läbi, sest ta on kaotanud igasuguse õigusmõju enne seda kuupäeva, ehkki see rikkumise lõppemine ei ole just asjaomase liikmesriigi niisuguse sekkumise tulemus, nagu komisjon nõudis. See järeldus on kooskõlas EÜ artikli 226 alusel algatatud menetluse kohtueelse etapi eesmärkidega, milleks näib olevat teha rikkumisele lõpp enne Euroopa Kohtu poole pöördumist, ja üldisemalt liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi eesmärkidega. ( 27 )

64. Kasulik on ka meenutada, et nagu Euroopa Kohus on mitu korda sedastanud, on rikkumise tuvastamise menetluse eesmärk ühenduse õiguse rikkumise objektiivne tuvastamine. Asjaomase liikmesriigi poolne võimalik rikkumise tunnistamine, millele ei järgne meetmed, mis võivad sellele põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul lõpu teha, ei takista seda tuvastamast, samuti nagu asjaolu, et komisjon ja liikmesriik on rikkumise olemasolu küsimuses jätkuvalt eriarvamusel, ei anna komisjonile õigust pöörduda Euroopa Kohtusse, kui liikmesriik järgis siiski põhjendatud arvamust. Teiste sõnadega ei ole EÜ artiklis 226 ette nähtud vahendi kasutamine minu meelest õigustatud, kui ainus eesmärk on ennetada tulevaste rikkumiste ohtu või lahendada komisjoni ja liikmesriigi vahelised lahkarvamused küsimuses, kas viimase tegevus on ühenduse õigusega kooskõlas.

65. Lõpuks ei näi mulle ka olevat võimalik põhjendada komisjoni õigust esitada lõppenud rikkumise puhul hagi vajadusega saavutada rikkumise tuvastamine, mis võib olla aluseks hagidele, milles palutakse tuvastada liikmesriigi vastutus eraõiguslikele isikutele ühenduse õigust rikkuva tegevusega põhjustatud kahjude eest. Kuigi ei ole mingit kahtlust, et Euroopa Kohtu otsus, milles tuvastatakse ühenduse õiguse rikkumine, võib hõlbustada kahju hüvitamise hagide esitamist siseriiklikele kohtutele ühenduse õigust rikkunud liikmesriigi vastu, ei taotleta EÜ artikliga 226 siiski eesmärki tuvastada asjaomase liikmesriigi vastutus – sest see tuleb tuvastada üksikutes siseriiklikes õiguskordades selleks ette nähtud õiguskaitsevahendite raames –, vaid selle eesmärk on ainult rikkumise objektiivne tuvastamine üldistes huvides. Lisaks tuleb märkida, et liikmesriigi toime pandud ühenduse õiguse rikkumisega kahjustatud isikute huvi saavutada rikkumise tuvastamine on olemas ka juhul, kui liikmesriik järgis põhjendatud arvamust komisjoni määratud tähtaja jooksul, ilma et see huvi annaks siiski komisjonile iseenesest õiguse pöörduda Euroopa Kohtusse, et saavutada selle rikkumise tuvastamine.

66. Tuleb siiski täpsustada, et kuigi põhimõtteliselt ei ole komisjonil õigust esitada hagi lõppenud rikkumiste puhul, ei tohi see välistada võimalust esitada see lühiajaliste rikkumiste puhul, mille korral ei ole komisjonil isegi õigeaegselt tegutsedes aega viia kohtueelset menetlust enne nende lakkamist lõpule ( 28 ), või ühenduse õiguse kestvate ja süstemaatiliste rikkumiste puhul. ( 29 )

67. Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes arvan seega, et käesoleval juhul, mil – nagu nägime – vaidlusalune rikkumine, mis kestis üle aasta, lõppes tõenäoliselt enne kohtueelse menetluse algust ja igal juhul enne Kreeka Vabariigile põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu, tuleb järgida eespool viidatud kohtupraktikat.

68. Hagi põhjendatust sisulisest aspektist analüüsin seega teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks vastupidi minu ettepanekule leidma, et hagi on vastuvõetav.

B. Sisulised küsimused

1. Väidetav direktiivi 92/50 rikkumine

69. Selleks et analüüsida komisjoni esimest väidet, millega ta oma hagi põhjendab ja mille kohaselt rikuti direktiivi 92/50, tuleb analüüsida esiteks vaidlusaluste lepingute laadi ja teiseks nende lepingute esemeks olevate teenuste laadi.

a. Vaidlusaluste lepingute laad

i. Poolte argumendid

70. Komisjoni arvates tuleb raamlepingu rakenduslepinguid, mida tema peab riiklikeks teenuslepinguteks direktiivi 92/50 tähenduses, vaadelda selle direktiivi kohaldamisel koos ja mitte eraldi, nagu väidab vastupidi Kreeka valitsus.

71. Komisjon järeldab seda, et need lepingud on samalaadsed, mitme asjaolu ja eelkõige selle põhjal, et neil on sama ese, nimelt ühtse süsteemi elluviimisega seotud toimingute tegemine, on olemas raamleping, milles üksikute lepingute põhielemendid määratakse kindlaks ühtemoodi ja kehtestatakse kogutasu teenuste eest, mis on nende lepingute esemeks, ning ühtne süsteem nõuab juba oma laadilt elluviimise üksikasjalikke eeskirju, mis on ühesugused ja tsentraliseeritud. Komisjoni meelest tuleneb eespool öeldust, et hanke eeldatava maksumuse kindlaksmääramisel vastavalt direktiivi 92/50 artiklile 7 tuleb võtta arvesse kõikide rakenduslepingute tehinguväärtuste summa. Kuna nõnda arvutatud summa on palju kõrgem direktiivi artiklis 7 nimetatud piirmääradest, kohaldatakse direktiivi kõikide lepingute suhtes.

72. Kostjaks olev liikmesriik kaitseb ennast, väites, et rakenduslepingud ei ole samalaadsed. See, et lepinguosalisi ei ole näidatud, osutatud teenused on mitmekesised, sest nende laad ja osutamise ulatus varieeruvad sõltuvalt asjaomasest territooriumist, lepingute täitmise koht on erinev ja iga pakutavate teenuste kategooria majanduslik väärtus samuti, teeb kokku juba nii palju kõnesolevate lepingute erinevusi, et nende samalaadsus on välistatud.

73. See liikmesriik väidab ka, et raamlepingus kindlaksmääratud summa, mille alusel arvutab komisjon direktiivi 92/50 artiklis 7 ette nähtud piirmäärad, kujutab endast tegelikult rahalist tagatist, mille Kreeka ametiasutused on kehtestanud ühtse süsteemi elluviimiseks kogu territooriumil, ja sisaldab peale põllumajandusühistute liitude osutatavate teenuste eest mõeldud tasu ka summasid, mis määrati kindlaks prefektuuride haldusasutuste kulude katmiseks.

74. Kreeka valitsuse arvates tuleb vaidlusaluste hangete tehinguväärtus arvutada hoopis, võttes arvesse iga lepingu eraldi, osutatud teenuste eest makstud tasu summa alusel, välja arvatud üksikute tellijate käsutusse antud krediidid.

ii. Analüüs

75. Kõigepealt tuleb selgitada, et direktiivi 92/50 kohaldatakse ainult juhul, kui vaidlusaluseid lepinguid peab vaatlema koos, nagu arvab komisjon. Pooled näivad olevat ühel meelel selles, et juhul kui neid lepinguid vaadelda eraldi – nagu peab vajalikuks Kreeka valitsus –, ei kuulu need selles direktiivis kindlaks määratud piirmäärade kohaldamisalasse.

76. Direktiivi 92/50 artikli 7 lõike 3 kohaselt ei tohi „[l]epingu maksumuse arvestamise meetodit […] valida kavatsusega käesoleva direktiivi kohaldamist vältida, samuti ei või teatavat hulka teenuseid hõlmavat riigihankeobjekti osadeks jagada selleks, et vältida käesoleva artikli kohaldamist”.

77. Kuigi käesoleval juhul on nii asjaolusid, mis räägivad selle kasuks, et vaidlusalused lepingud on samalaadsed, nagu väidab komisjon, kui ka asjaolusid, mis kõnelevad vastupidise väite kasuks, mida kaitseb Kreeka valitsus, leian siiski, et tuleb asuda seisukohale, et ülekaalus on esimesed.

78. Raamlepingus, mille Kreeka ametiasutused konföderatsiooniga sõlmisid, on kõik vaidlusalused lepingud asetatud ühtsesse õiguslikku raamistikku ja see kujutab endast tegurit, mis need ühtlustab. ( 30 ) Peale teenuste laadi määratlemise, tellijaks olevate ametiasutuste ja töövõtjaks olevate üksuste kindlaksmääramise ( 31 ), iga lepingu täitmiseks läbiviidavat kogu tegevust kooskõlastava ametniku nimetamise ja tehingu üldise rahalise tagatise kehtestamise luuakse sellega ka õiguslik raamistik, milles sõlmitakse üksikud lepingud. See leping lisatakse alati kohalikul tasandil sõlmitavatele lepingutele ( 32 ) ja selle sätted täiendavad viimaste sisu küsimustes, mida ei ole nendes spetsiaalselt käsitletud. Mulle näib pealegi, et juba ainuüksi raamlepingu sõlmimine näitab, et Kreeka ametiasutused isegi käsitlesid selle lepingu alusel sõlmitavaid erinevaid riigihankelepinguid samalaadsetena.

79. Rakenduslepingute osas tuleb rõhutada, et kõikides nendes lepingutes on lepinguosaline Kreeka riik, kuigi – nagu märgib Kreeka valitsus – rakenduslepingud sõlmiti üksikute prefektuuride haldusasutuste poolt territoriaalselt pädeva põllumajandusühistute liiduga ja neid iseloomustab seega tõesti see, et tellijaks olevad ametiasutused ja töövõtjaks olevad üksused on erinevad. Nende sisu on põhimõtteliselt sama hangete objektiks olevate teenuste laadi, lepinguosaliste võetud kohustuste laadi ja kestuse osas. Nende ese on pealegi niisuguste teenuste osutamine, mis aitavad saavutada ühist eesmärki, ühtse süsteemi elluviimist kogu Kreeka territooriumil 2001. aastal. ( 33 )

80. Asjaolu, et – nagu märkis kostjaks olev valitsus – osutatud teenuste majanduslik maksumus varieerub sõltuvalt iga prefektuuri territooriumi nõudmistest, nagu on erinev ka teenuste osutamise koht, ei näi mulle omavat aga määravat tähtsust, sest see ei muuda sisuliselt vaidlusaluste lepingute põhjust, eset, kestust ega eesmärki.

81. Nii et kui rakenduslepinguid tuleb vaadelda koos, peab hanke hinnangulise maksumuse kindlaksmääramisel arvesse võtma nende tehinguväärtuste summa. Kuna kohtutoimikust ilmneb, et mõne rakenduslepingu tehinguväärtus eraldi võetuna läheneb direktiivis 92/50 ette nähtud piirmääradele, tuleb järeldada, et need piirmäärad on kaugelt ületatud, kui kõikide vaidlusaluste lepingute tehinguväärtused kokku liita.

82. Kreeka valitsuse väide, mille kohaselt võttis komisjon hangete kogumaksumuse kindlaksmääramisel ekslikult arvesse raamlepingus kehtestatud summa, mis sisaldab peale põllumajandusühistute liitude osutatavate teenuste eest mõeldud tasu ka summasid, mis määrati kindlaks prefektuuride haldusasutuste kulude katmiseks, näib mulle faktiliselt põhjendamatu.

83. Peale selle, et seda väidet ei kinnita ükski tõend, räägib sellele ka vastu kohtueelse menetluse dokumentide sõnastus, millest ilmneb selgelt, et hangete hinnangulise maksumuse arvutamisel ei võtnud komisjon aluseks eespool nimetatud summat, vaid liitis vastupidi üksikute lepingute tehinguväärtused. Niisugust toimimisviisi kinnitas lisaks kohtuistungil komisjon.

84. Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb minu arvates järeldada, nagu tegi komisjon, et vaidlusalused riigihanked kuuluvad direktiivi 92/50 kohaldamisalasse.

b. Osutatud teenuste laad

i. Poolte argumendid

85. Komisjon leiab, et teenused, mis on vaidlusaluste riigihankelepingute esemeks, on suures osas kvalifitseeritavad „topograafiateenusteks”, mis kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osa A kategooriasse 12. Sellesse kategooriasse arvatakse toimingud, mille käigus kasutatakse ortofotograafilisi kaarte ja identifitseeritakse nendel kaartidel põllumajanduslikud maatükid. Neid teenuseid võivad osutada ainult professionaalsed topograafid.

86. Ülejäänud vaidlusalused teenused on seotud esiteks kogutud andmete töötlemise ja nende sisestamisega andmebaasi – teenused, mis kuuluvad komisjoni meelest direktiivi 92/50 I lisa osa A kategooriasse 7 „infotöötlusteenused” –, ning teiseks kogutud andmete kandmisega teatisevormidele, mis tuleb avaliku halduse tegevusena liigitada selle direktiivi I lisa osa B kategooriasse „muud teenused”.

87. Komisjon arvab, et direktiivi 92/50 I lisa osasse A kuuluvate teenuste tehinguväärtus ületab selle lisa osasse B kuuluvate teenuste tehinguväärtuse.

88. Kreeka valitsus väidab, et teenused, mis on rakenduslepingute esemeks, on täielikult või vähemalt enamjaolt avaliku halduse teenused, mis kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osasse B.

89. Eelkõige selliste teenuste osas, mis seisnevad tootjate abistamises taotluste/teatiste esitamisel, täpsustab Kreeka valitsus esiteks, et need hõlmavad peale abi vormide täitmisel ka nii haritavate maade kui ka lautade identifitseerimist. Komisjoni väide, mille kohaselt tuleb need teenused liigitada topograafiateenusteks, saab olla õige ainult põllumajanduslike maatükkide identifitseerimise puhul.

90. Teiseks väidab kostjaks olev valitsus, et niisuguseks identifitseerimiseks vajalikud kartograafilised andmekandjad annab põllumajandusministeerium ning prefektuuride haldusasutused, topograafiaosakonna personal ja põllumajanduse arengu direktoraat tagavad tootjatele tehnilise abi, mis on identifitseerimistoiminguteks vajalik. Põllumajandusühistute liidud tegelevad oma tootjate abistamise tegevusega topograafiaosakonna ja põllumajanduse arengu direktoraadi järelevalve all.

91. Kolmandaks märgib Kreeka valitsus, et kuna põllumajandusühistute liitude käsutuses olid 2000. aastal teatistes esitatud andmed ja kartograafilised andmekandjad, millel olid näidatud nimetatud aastal deklareeritud maatükid, oli neil lokaliseerimistööd lihtsam teha ja sisuliselt piirdus see võimalike erinevuste väljatoomisega võrreldes eelneva aastaga. Kostjaks olev valitsus arvab, et üldiselt jäi umbes 70% mingil aastal deklareeritud maatükkidest järgmisel aastal muutumatuks.

92. Neljandaks väidab Kreeka valitsus, et põllumajanduslike maatükkide lokaliseerimise toiminguteks ei ole vaja topograafide sekkumist, seda võib teha muu spetsialiseerunud personal.

93. Vastates ühele Euroopa Kohtu esitatud küsimusele, vaidleb Kreeka valitsus lõpuks vastu sellele, et kõnesolevad teenused kvalifitseeritakse topograafiateenusteks, milleni komisjon jõudis, analüüsimata üksikasjalikult ÜRO klassifikaatorit CPC.

ii. Analüüs

94. Analüüs, mille käigus tehakse kindlaks vaidlusaluste lepingute esemeks olevate teenuste laad, on oluline, et selgitada välja kord, mida kohaldatakse vastavate riigihangete suhtes. Juhul kui need teenused kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osasse A, kohaldatakse vastavalt direktiivi artiklile 8 seda direktiivi tervikuna, samal ajal kui vastasel juhul kohaldatakse ainult artikleid 14 ja 16, nagu näeb ette direktiivi artikkel 9. Kui asutakse seisukohale, et kõnesolevad teenused kuuluvad osaliselt I lisa osasse A ja osaliselt I lisa osasse B, nagu pakkusid välja – olles küll erinevatel seisukohtadel – nii komisjon teise võimalusena kui ka Kreeka valitsus, kerkib veel üks küsimus: nimelt tuleb direktiivi 92/50 artikli 10 kohaldamisel hinnata, kas I lisa osasse A kuuluvate teenuste tehinguväärtus ületab I lisa osasse B kuuluvate teenuste tehinguväärtuse või vastupidi.

95. See öeldud, näib mulle, et niisuguse analüüsi puhul ei saa jätta analüüsimata vaidlusaluste lepingute sisu. Kuna kõikidel lepingutel on seetõttu, et need kõik sõlmiti raamlepingu elluviimiseks, üsna sarnane sisu, eelkõige nende teenuste objekti osas, mida erinevad lepinguosalised kohustusid osutama, tuleb see analüüs läbi viia, võttes näitena aluseks selle ainsa lepingu, mille sõlmisid Kreeka riik, Korintose prefektuuri haldusasutus ja Korintose põllumajandusühistute liit.

96. Nimetatud lepingu artiklis 1, milles määratakse kindlaks lepingu ese ja eesmärk, on kinnitatud, et vajadus korraldada ühtse süsteemi elluviimise raames tootjate abistamise teenuste osutamiseks riigihanked tuleneb esiteks sellest, et tootjad ei suuda ise haritavaid maatükke ortofotograafilistel andmekandjatel identifitseerida ega koguda teavet kariloomade kohta, teiseks sellest, et prefektuuri haldusasutused ei osuta piisavat abi, puudub spetsialiseerunud personal ja sobivad arvuti andmekandjad, ning järelikult sellest, et esinevad raskused järgida niisugustes tingimustes ühtse süsteemi elluviimiseks kehtestatud tähtaegu.

97. Lepingu artikkel 2, milles on määratud kindlaks erinevate lepinguosaliste kohustused, koosneb kahest osast: osa A käsitleb „deklareeritud haritavate maatükkide ja kariloomade identifitseerimise ning spetsiaalsetele taotlusevormidele kandmise toiminguid”. Osas B vaadeldakse „taotlusvormide elementide arvutiandmebaasi loomiseks ministeeriumi arvutisse sisestamise toiminguid”.

98. Osasse A kuuluvate toimingute osas kohustub põllumajandusühistute liit osutama asjaomastele tootjatele vajalikku tehnilist abi lepinguosalise prefektuuri haldusasutuse territoriaalse pädevuse piires. Selleks on ta kohustatud moodustama kaks töögruppi, eraldades 5 isikut, kelle ülesanne on identifitseerida ortofotograafilistel kaartidel deklareeritavad maatükid ja laudad, et täita taotlusvormid, ning seda prefektuuri haldusasutuse topograafiaosakonna, veterinaariaosakonna ja põllumajanduse arengu direktoraadi järelevalve all, ning esitama teatised sellele haldusasutusele ja tegema vigade esinemise korral vajalikud parandused.

99. Kreeka riik kohustub eraldama kartograafilised andmekandjad maatükkide identifitseerimiseks ja käsikirjalisteks arhiivideks, mis käsitlevad kariloomi, kes on märgistatud nende identifitseerimiseks ja arvutiregistri loomiseks. Ta kohustub ka tasuma põllumajandusühistute liidule prefektuuri haldusasutuse kaudu summa drahmides, mis vastab põllumajandusühistute liidu täidetud taotluste koguarvule, millele lisandub kindel summa, mis kujutab endast tasu iga taotluse eest.

100. Prefektuuri haldusasutus kohustub osutama topograafiaosakonna personali kaudu tootjatele tehnilist abi kokku 500 teatise ulatuses eeldatavast 1992 teatisest, samal ajal kui ülejäänud teatistega seotud abi tagab põllumajandusühistute liit.

101. Toimingud, mis kuuluvad lepingu artikli 2 osasse B, seisnevad teatisest pärinevate andmete sisestamises põllumajandusministeeriumi välja töötatud arvutiprogrammi ja seda prefektuuri haldusasutuse põllumajanduse arengu direktoraadi järelevalve all, et luua lõplik andmebaas. Kreeka riik kohustub seega tagama programmid koos maatükke ja kariloomi käsitlevate andmete sisestamise juhistega, looma vajalikud arvutiühendused, andma põllumajanduse arengu peadirektoraadi ja põllumajandusühistute liidu käsutusse oma teenistuste arvutialased teadmised ning tasuma põllumajandusühistute liidule prefektuuri haldusasutuste kaudu summa drahmides, mis vastab põllumajandusühistute liidu koostatud taotluste koguarvule, millele lisandub 500 drahmi iga taotluse kohta tasuna andmete sisestamise eest vastavasse arvutipõhisesse andmebaasi ja 1750 drahmi iga taotluse kohta tasuna andmete sisestamise eest veisteregistrisse.

102. Lepingu artiklis 3 on määratud kindlaks rahastamismenetlused. Selle artikli punktis b on kehtestatud 6554025 drahmi suurune summa kulutusteks identifitseerimis- ning taotluste ja teatiste täitmise toimingute eest mõeldud tasudele, kusjuures ühe vormi eest on ette nähtud kindel summa. Punktis c on määratud kindlaks 1920500 drahmi suurune summa kulutusteks taotlustest/teatistest pärinevate andmete arvutis töötlemise toimingute läbiviimise eest mõeldud tasudele, kusjuures ühe vormi eest on ette nähtud kindel summa.

103. Üks osa põllumajandusühistute liitudelt nõutud teenustest, mille komisjon kvalifitseerib „topograafiateenusteks”, seisneb seega haritavate põllumajanduslike maatükkide identifitseerimises kartograafilistel, ortofotograafilistel või aerofotodest koosnevatel andmekandjatel, mille on andnud prefektuuride haldusasutused. Kreeka riigi, Korintose prefektuuri haldusasutuse ja Korintose põllumajandusühistute liidu vahel sõlmitud lepingu artiklite 1 ja 2 sõnastusest ilmneb lisaks, et neid toiminguid võib teha üksnes spetsialiseerunud personal. Lõpuks tuleb rõhutada, et neid toiminguid tehakse prefektuuri haldusasutuse topograafiaosakonna personali järelevalve all.

104. Selle teabe põhjal tuleb hinnata, kas komisjon kvalifitseeris teenused õigesti.

105. Kostjaks olev valitsus vaidlustab selle liigituse peamiselt põllumajanduslike maatükkide identifitseerimise teenuste osas. Pealegi tuleb vaadeldava väite raames ette heidetav direktiivi 92/50 rikkumine kõne alla ainult siis, kui need teenused saab liigitada direktiivi I lisa osasse A. Vastupidisel juhul, arvestades andmete haldusasutuse arvutipõhistesse andmebaasidesse sisestamise teenuste väikest majanduslikku tähtsust võrreldes ülejäänud teenustega, tuleb paratamatult järeldada, et direktiivi 92/50 I lisa osasse B kuuluvad teenused on võrreldes I lisa osasse A kuuluvate teenustega tehinguväärtuse poolest ülekaalus, mille tulemusena kohaldatakse selles direktiivis sätestatud teavitamiseeskirju osaliselt.

106. Seepärast analüüsin nüüd ainult seda, kas põllumajanduslike maatükkide identifitseerimise teenused on õigesti kvalifitseeritud.

107. Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 92/50 põhjenduses 7 on märgitud, et „teenuste valdkonda on menetluskorra kohaldamiseks ja järelevalve tagamiseks kõige parem kirjeldada, jagades teenused kategooriatesse, mis vastavad ühtse klassifikatsiooni konkreetsetele rubriikidele; käesoleva direktiivi I A ja I B lisades viidatakse ÜRO klassifikaatorile CPC (ühtne tooteklassifikaator); kõnealune klassifikaator asendatakse edaspidi tõenäoliselt ühenduse klassifikaatoriga; seega tuleb ette näha CPC klassifikaatori kohandamine I A ja I B lisas”.

108. Kohtuotsuses Tögel ( 34 ) leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 92/50 põhjendusest 7 ilmneb, et viide klassifikaatorile CPC selle direktiivi I lisa osades A ja B on siduv. Otsustades, kas riigihanke objektiks olevad teenused tuleb liigitada direktiivi I lisa osasse A või osasse B, peab komisjon nende kvalifitseerimisel seega lähtuma ainult sellest klassifikaatorist ja sellele lisatud seletuskirjast.

109. Komisjoni esitatud menetlusdokumentidest ei ilmne aga selgelt, missuguse teabe põhjal ja millise klassifikaatori CPC klassi alusel kvalifitseeris see institutsioon kõnesolevad toimingud „topograafiateenusteks”.

110. Vastuses ühele Euroopa Kohtu esitatud kirjalikule küsimusele tõi komisjon siiski ära viitenumbrid CPC 86753 ja CPC 86721, mis kujutavad endast direktiivi 92/50 I lisa osa A kategoorias 12 viidatud numbri CPC 867 alajaotusi.

111. Direktiivi 92/50 I lisa osa A kategoorias 12 on järgmine kirjeldus: „Arhitektuuriteenused; inseneriteenused ja integreeritud inseneriteenused; linnaplaneerimis- ja maastikuarhitektuuriteenused; nendega seotud teadus- ja tehnilise konsultatsiooni teenused; tehnilise katsetamise ja analüüsimise teenused”.

112. Esialgse klassifikaatori CPC numbri all 867, millele on direktiivi 92/50 I lisa osa A kategoorias 12 viidatud, on nimetatud „arhitektuuriteenused, inseneriteenused ja tehnilised teenused”. Klass 8672 hõlmab „inseneriteenuseid” ja sellesse kuulub alamklass 86721 „nõuandeteenused inseneriasjanduse valdkonnas”, millele komisjon viitab. Seletuskirja märkuses, mis käsitleb seda alamklassi, on täpsustatud, et sellesse kuuluvad „eelnevad teostatavuseuuringud ja projekti mõju uuringud”. Näitena nimetatakse „uuringuid topograafilise ja geoloogilise mõju kohta infrastruktuuri projekteerimisele, rajamisele ja kuludele”. Märkuses on ka selgitatud, et nende teenuste osutamine ei ole tingimata seotud ehitusprojektiga, sest need võivad seisneda näiteks „hoone konstruktsiooni või mehaaniliste või elektriseadmete kvaliteedi hindamises, eksperdina vaidlustesse sekkumises, ametiasutuste abistamises seaduste väljatöötamisel jne”.

113. Alamklass CPC 86753 „maa-alade uurimise teenused”, millele komisjon samuti viitab, kuulub klassi 8675 „teadusliku ja tehnilise nõustamisega seotud teenused”. Seda alamklassi käsitlevas seletuskirja märkuses on selgitatud, et tegemist on „maatüki väliskuju, asukoha ja/või piirjoonte kohta teabe kogumise teenustega kaartide koostamiseks. Selle teabe kogumise meetodid võivad olla erinevad ja nende hulka kuuluvad […] fotogrammeetrilised ja hüdrograafilised mõõdistustööd”. ( 35 )

114. Kreeka valitsus arvab, et põllumajandusühistute liitude osutatud abiteenused, sealhulgas need, mis on seotud põllumajanduslike maatükkide identifitseerimisega kartograafilistel või muudel andmekandjatel, tuleb kvalifitseerida „avaliku halduse” teenusteks, mis kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osa B kategooriasse „muud teenused” (kategooria 27).

115. Küsimust, kas ja missugusel määral kuuluvad vaidlusalused teenused direktiivi 92/50 I lisa osa A kategooriasse 12, ei ole komisjon minu meelest piisavalt selgitanud.

116. Kuigi rakenduslepingutest ilmneb tõesti, et teenused, mida põllumajandusühistute liit oma teatiste/taotluste vormide täitmisel abistamise tegevuses osutasid, seisnevad suures osas põllumajanduslike maatükkide identifitseerimises pädevate haldusasutuste antud kartograafilistel andmekandjatel, ei näi komisjoni väide, et kuna nendeks teenusteks on tarvis spetsialiseerunud personali ja neid osutatakse haldusasutuste topograafiaosakondade järelevalve all, tuleb need kvalifitseerida topograafiateenusteks, mulle täiesti veenev.

117. Esiteks ilmneb eespool punktis 113 toodud seletuskirja märkusest, et komisjoni viidatud alamklassi CPC 86753 kuuluvad „maa-alade uurimise teenused” seisnevad mõõdistamistoimingutes, mille eesmärk on kaartide koostamine, samal ajal kui käesoleval juhul on pooled ühel meelel, et vaidlusaluste teenuste puhul piirduti andmete kandmisega olemasolevatele kartograafilistele andmekandjatele. Teiseks sisaldab alamklass CPC 86721 „nõuandeteenuseid inseneriasjanduse valdkonnas”, millele komisjon samuti viitab, vastavas seletuskirja märkuses, mis on ära toodud eespool punktis 112, esitatud teabe kohaselt projekti teostatavust ja topograafilist mõju käsitlevaid uuringuid või muud nõuandetegevust, mis ei pruugi isegi olla seotud ehitusprojektiga, ning nende kirjeldus ei näi olevat selgelt laiendatav niisugustele tehnilise abi toimingutele, millega on tegemist käesolevas kohtuasjas.

118. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab komisjon EÜ artikli 226 alusel algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses tõendama väidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist ning esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, mis võimaldaksid kohtul rikkumist tuvastada, ilma et komisjon toetuks seejuures lihtsalt oletustele. ( 36 )

119. Esitatud põhjendustest lähtudes arvan käesoleval juhul, et komisjon ei ole piisavalt tõendanud, et põllumajanduslike maatükkide identifitseerimise teenused, millega on tegemist, saab klassifitseerida direktiivi 92/50 I lisa osa A kategooriasse 12, ning järelikult ei ole ta tõendanud ühe tingimuse olemasolu, mis peab olema täidetud, et saaks tuvastada Kreeka valitsusele esimese väite raames ette heidetava rikkumise. ( 37 )

120. Esitatud põhjendustest lähtudes ja ilma et see lükkaks ümber järeldusi, millele jõudsin käesoleva kohtuasja esemeks oleva hagi vastuvõetavuse küsimuses, arvan, et käesolev väide, mille kohaselt rikuti direktiivi 92/50, tuleb tagasi lükata.

2. Läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtete väidetav rikkumine

121. Juhuks kui Euroopa Kohus peaks leidma, et kõnesolevad teenused kuuluvad tervikuna või enamjaolt direktiivi 92/50 I lisa osasse B, väidab komisjon teise võimalusena, et Kreeka ametiasutused olid sellegipoolest kohustatud tagama vaidlusaluste riigihankelepingute sõlmimise menetluses sobiva avalikustamise taseme, järgides direktiivi 92/50 artikli 3 lõikes 2 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõtet. See artikkel paikneb selle direktiivi I jaotises „Üldsätted”, mida kohaldatakse ka selle direktiivi I lisa osasse B kuuluvate teenuste riigihangete suhtes.

122. Komisjon viitab ka sellele, mida Euroopa Kohus on üldisemalt sedastanud kohtuotsuses Telaustria ja Telefonadress ( 38 ) mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtte kohaldamise kohta riigihangete suhtes, mida ei reguleeri ühenduse direktiivid.

123. Euroopa Kohus sedastas selles kohtuotsuses nagu ka kohtuotsuses Coname ( 39 ) ja eespool viidatud kohtuotsuses Parking Brixen ( 40 ), et vaatamata asjaolule, et avalike teenuste kontsessioonilepingud on käesoleva hetke ühenduse õiguse kohaselt väljaspool direktiivi 92/50 kohaldamisala, on neid sõlmivad avaliku võimu organid siiski kohustatud järgima EÜ asutamislepingu põhinorme üldiselt ja eriti kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise põhimõtet. ( 41 ) Euroopa Kohtu arvates eeldavad võrdse kohtlemise põhimõte ja kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise põhimõte eelkõige läbipaistvust, mis võimaldab „tagada vastav[a] avalikustatuse tase[me] kõigile potentsiaalsetele pakkujatele, mis võimaldab teenuste kontsessioonile avatud konkurentsi ning samuti hankemenetluse erapooletuse kontrolli”. ( 42 )

124. Käesoleval juhul kerkiv küsimus erineb siiski osaliselt sellest, millega on tegemist eespool viidatud pretsedentides. Samal ajal kui kohtuasjad, milles tehti kohtuotsused Telaustria, Coname ja Parking Brixen, käsitlesid avalike teenuste kontsessioone, mida ei reguleeri ühenduse direktiivid, kuuluvad vaidlusalused lepingud seevastu direktiivi 92/50 kohaldamisalasse ning see direktiiv näeb ette erinevad teavitamiseeskirjad sõltuvalt sellest, kas need riigihanked, mille suhtes direktiivi kohaldatakse, kuuluvad selle I lisa osasse A või osasse B.

125. Seda küsimust on käsitletud kohtuasjas C-507/03: komisjon vs. Iirimaa, mis on praegu Euroopa Kohtu suurkojas pooleli ja milles kohtujurist Stix-Hackl esitas oma ettepaneku 14. septembril 2006, pooldades üldiste mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtete kohaldamist ka teenuste riigihangete suhtes, mis kuuluvad direktiivi 92/50 I lisa osasse B, nende hangete korra aspektide puhul, mida ei reguleerita spetsiaalselt selle direktiiviga.

126. Kuna ma nõustun lahendusega, mille kohtujurist Stix-Hackl oma ettepanekus välja pakkus ja mis langeb sisuliselt kokku hageja väitega käesolevas kohtuasjas, ei pea ma vajalikuks – võttes arvesse ka hagi vastuvõetavuse kohta eespool esitatud kaalutlusi – viita aega käesoleva väite analüüsimisega ja ma piirdun viitamisega nimetatud ettepanekus esitatule.

127. On veel vaja analüüsida, kas Kreeka valitsus tugines põhjendustele, mis õigustavad igal juhul eelneva teavitamise kohustuste välistamist vaidlusaluste riigihangete puhul.

128. Selle väite põhjendatuse vaidlustamisel piirdus see valitsus aga vastusega, et tagas 2001. aasta ühtse süsteemiga seotud toimingute puhul piisava ja sobiva teavitamise, nii et võimalikel asjast huvitatud isikutel oli võimalik pakkuda oma teenuseid põllumajandustootjatele, kes said sellegipoolest vabalt valida, kelle poole pöörduda, et saada abi taotluste/teatiste täitmisel ja esitamisel.

129. Vastuseks komisjoni esimesele etteheitele tugines kostjaks olev valitsus siiski sellele, et vaidlusaluste riigihangete suhtes kohaldatakse direktiivi 92/50 artikli 11 lõike 3 punkti b, mille kohaselt on lubatud kasutada läbirääkimistega menetlust hanketeadet avaldamata, „kui tehnilistel või kunstilistel põhjustel või ainuõiguste kaitsega seotud põhjustel saab teenuseid osutada ainult üks konkreetne teenuseosutaja”. Eelkõige väitis Kreeka valitsus, et käesoleval juhul esines tehnilist laadi põhjuseid, mille tõttu tuli vaidlusalused riigihankelepingud sõlmida põllumajandusühistute liitudega.

130. Isegi eeldusel, et käesoleva väite raames – mille kohaselt rikuti läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid ega järgitud direktiivis 92/50 ette nähtud eelneva teavitamise eeskirju – saab tugineda erandile, mida on selles õigusnormis lubatud teha eeskirjast, mille kohaselt sõlmitakse direktiivi III jaotise kohaldamisalasse kuuluvad riigihankelepingud pärast hanketeate avaldamist ( 43 ), ei usu ma, et kostjaks olev liikmesriik oleks piisavalt tõendanud, et käesoleval juhul on täidetud tingimused selle erandi kohaldamiseks. Kreeka valitsus piirdub nimelt selles küsimuses üldise väitega, et esines vaidlusaluste riigihangete objekti ja eesmärgiga seotud tehnilist laadi põhjuseid, mille tõttu tuli need riigihankelepingud selle valitsuse sõnul sõlmida isikutega, kes esindasid põllumajandustootjaid kohas, kus neid teenuseid oli tarvis osutada, midagi rohkem täpsustamata.

131. Juhuks kui Euroopa Kohus ei poolda järeldusi, millele ma jõudsin käesoleva kohtuasja esemeks oleva hagi vastuvõetavuse küsimuses, teen esitatud põhjendustest lähtudes ettepaneku nõustuda käesoleva väitega, mille kohaselt rikuti üldisi mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtteid, ning tuvastada, et tegevus, mida komisjon selle väite raames Kreeka Vabariigile ette heidab, kujutab endast viimasele asutamislepinguga kehtestatud kohustuste rikkumist.

VI. Kohtukulud

132. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

133. Kuna ma teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja Kreeka Vabariik on nõudnud kohtukulude hüvitamist, leian, et kohtukulud tuleb mõista välja komisjonilt.

VII. Ettepanek

134. Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku: — Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. — Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

( 1 ) Algkeel: itaalia.

( 2 ) EÜT L 355, lk 1; ELT eriväljaanne 03/13, lk 223.

( 3 ) EÜT L 209, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322.

( 4 ) EÜT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132.

( 5 ) Nõukogu 21. detsembri 1976. aasta direktiiv 77/62/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (EÜT 1977, L 13, lk 1).

( 6 ) Nõukogu 26. juuli 1971. aasta direktiiv 71/305/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 185, lk 5).

( 7 ) Nõukogu 17. septembri 1990. aasta direktiiv 90/531/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (EÜT L 297, lk 1).

( 8 ) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 1; ELT eriväljaanne 06/02, lk 110).

( 9 ) Kohtuasi C-362/90 (EKL 1992, lk I-2353).

( 10 ) Enne selle tuvastamist oli Euroopa Kohus siiski täpsustanud, et „[EÜ artikli 226 teise lõigu] sõnastusest endast ilmneb, et komisjon võib esitada Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ainult siis, kui asjaomane liikmesriik ei ole järginud seda arvamust tähtaja jooksul, mille komisjon talle selleks määras”, ning märkis, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 226 alusel esitatava hagi eesmärk „tuvastada, et asjaomane liikmesriik on rikkunud talle asutamislepinguga kehtestatud kohustusi ega ole teinud sellele rikkumisele lõppu tähtaja jooksul, mille komisjon selleks põhjendatud arvamuses määras”. Ta meenutas ka, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumine tuvastada olukorra alusel, mis valitses liikmesriigis põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemise hetkel.

( 11 ) Selles kohtuasjas järgis Euroopa Kohus sisuliselt kohtujurist Lenzi ettepanekut, mille kohaselt „on [EÜ artikli 226 teise lõigu] järgi hagi esitamise eelduseks asutamislepingu rikkumise olemasolu põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul”. Kohtujuristi arvates „ei ole mingit õiguslikku huvi, mille tõttu peaks Euroopa Kohus tuvastama rikkumise siis, kui [rikkumine] on vahepeal lõppenud”, ning see järeldus „näib olevat loogiline, kui lähtuda kohtueelse etapi eesmärgist, milleks on teha [rikkumisele] lõpp enne kohtu poole pöördumist”. Kohtujurist Lenz nõustub, et sellest põhimõttest võib olla vaja teha erandeid „„hooajalise” rikkumise korral (kohtuasi 240/86), kui rikkumist saab selle eesmärki ja õiguslikku laadi arvestades toime panna üksnes teatavatel perioodidel (näiteks kohalike ettevõtjate kaitsmiseks kehtestatud hooajaliste impordi- või ekspordipiirangute korral) ning kohtueelse menetluse algatamine muutub võidujooksuks ajaga, kui mitte võimatuks”. Kuna vaadeldaval juhul oli siiski piisavalt aega viia kohtueelne menetlus lõpule umbes 15 kuu jooksul, mil vaidlusalune tingimus kehtis, leidis kohtujurist, et hagi on vastuvõetamatu.

( 12 ) Liidetud kohtuasjad C-20/01 ja C-28/01 (EKL 2003, lk I-3609).

( 13 ) Kohtuotsuse põhjenduste punktid 35 ja 36. Euroopa Kohus viitab selles osas 18. oktoobri 2001. aasta otsusele kohtuasjas C-19/00: SIAC Construction (EKL 2001, lk I-7725, punkt 32).

( 14 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 15 ) Samasugusele järeldusele jõudis Euroopa Kohus 28. oktoobri 1999. aasta otsuses kohtuasjas C-328/96: komisjon vs. Austria (EKL 1999, lk I-7479, punktid 43–45), milles kostjaks oleva valitsuse vastuvõetamatuse vastuväide lükati tagasi, võttes arvesse, et vaidlusaluste riigihankelepingute sõlmimise menetluste võimalik mõju, mis oli vastuolus ühenduse õigusega, kestis edasi põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul ning seda vaatamata sellele, et Austria oli muutnud – nii, nagu komisjon nõudis ja enne põhjendatud arvamuse esitamist – kõiki veel pooleliolevaid menetlusi. Sama arvas kohtujurist Alber oma ettepanekus.

( 16 ) Kohtujurist Geelhoed ei viidanud küll oma ettepanekus eespool viidatud kohtuotsusele komisjon vs. Itaalia, kuid esitas kaalutlused, mis kõnelevad sisuliselt selles kohtuotsuses valitud lahenduse vastu (vt eelkõige punktid 47–50 ja 53–57). Kohtujuristi arvates on EÜ artiklis 226 ette nähtud rikkumismenetluse eesmärk mitte ainult teha lõpp konkreetsele rikkumisele, vaid ka saavutada rikkumise toime pannud riigi käitumise muutmine ja hoida ära korduv rikkumine. Rikkumise õigusmõju kestmine veel pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu on ka kohtujuristi meelest keskne asjaolu selle kohtuasja lahendamisel (vt punkt 57).

( 17 ) Kohtuasi C-394/02 (EKL 2005, lk I-4713).

( 18 ) Punkt 14.

( 19 ) Punkt 19. Kohtujuristi kursiiv.

( 20 ) Sama arvas kohtujurist Jacobs, kuigi tema arutluskäik oli osaliselt teistsugune. Kohtujuristi meelest säilis komisjoni huvi saavutada sel juhul Kreeka valitsusele ette heidetava rikkumise tuvastamine niivõrd, kuivõrd vaidlusaluse riigihankelepingu sõlmimise menetluse tulemusena sõlmitud leping oli veel täitmisel ja järelikult avaldas rikkumine õigusmõju edasi. Väite osas, mille kohaselt ei olnud hagil eset, meenutas kohtujurist Euroopa Kohtu praktikat, milles on sedastatud, et „isegi kui rikkumine kõrvaldati pärast põhjendatud arvamuses ettenähtud tähtaja möödumist, on ikkagi olemas huvi hagi esitamiseks, et kindlaks teha liikmesriigi kohustuste rikkumisest tekkinud vastutus teiste liikmesriikide, ühenduse või üksikisikute ees”, ning lisas, et sama hinnangut tuleb kohaldada ka siis, kui rikkumist ei saa enam kõrvaldada.

( 21 ) 27. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-525/03: komisjon vs. Itaalia (EKL 2005, lk I-9405). Lisaks tuleb rõhutada, et selle otsuse tegi Euroopa Kohtu teine koda, kuigi teistsuguses koosseisus kui see, mis arutab käesolevat kohtuasja.

( 22 ) On vaja märkida, et hagi vastuvõetavust analüüsis kohus omal algatusel ja tunnistas selle vastuvõetamatuks, vaatamata sellele, et kostjaks olev valitsus ise võttis kohtuistungil seisukoha, et see on vastuvõetav. Itaalia Vabariik ei olnud lisaks tunnistanud rikkumist, mida talle ette heideti.

( 23 ) Kohtujurist Jacobs leidis, et hagi on vastuvõetav.

( 24 ) Kohtuotsuse punkt 11. Hagiavalduses esitatud nõuded käsitlesid tõesti ainult vaidlusalust määrust; nagu kohtujurist Jacobs rõhutas, võis see, et riigihankelepingute sõlmimise menetlused olid pooleli ja vastavaid lepinguid täideti veel, kujutada endast asjaolu, mida tuli võtta arvesse, hinnates, kas selle määruse õigusmõju võis pidada täielikult lõppenuks põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul.

( 25 ) Raamlepingu artikli 5 lõikes 1 on nähtud ette, et see jõustub selle allkirjastamise päeval ja lõpeb, kui kogu rahaline abi on põllumajandustootjatele, kes seda taotlesid, välja makstud. Sama säte on kõikides raamlepingu alusel sõlmitud lepingutes. Kui komisjon ei ole esitanud vastupidist teavet, tuleb asuda seisukohale, et – nagu Kreeka valitsus kohtuistungil väitis –nende toetussummade väljamaksmine oli täielikult lõpetatud enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu.

( 26 ) Direktiivi 92/50 artikli 1 punktis a on riiklikke teenuslepinguid määratletud kui „teenuseosutaja ja tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepinguid”. Sellest määratlusest tuleneb, et riiklik teenusleping direktiivi tähenduses näeb ette tasu, mille tellija maksab otse teenuste osutajale (vt 13. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-458/03: Parking Brixen (EKL 2005, lk I-8612, punkt 39)).

( 27 ) Väljakujunenud kohtupraktika sedastab, et kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, on komisjoni ülesanne omal algatusel üldistes huvides tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühenduse õigust, ning nõuda ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimaliku rikkumise tuvastamist selle lõpetamise eesmärgil (vt 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-333/99: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2001, lk I-1025, punkt 23) ja 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-394/02: komisjon vs. Kreeka (EKL 2005, lk I-4713, punkt 14 ja 15 ning seal viidatud kohtupraktika)).

( 28 ) Vt selle kohta eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia.

( 29 ) Vt nt 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-236/05: komisjon vs. Ühendkuningriik (EKL 2006, lk I-10819).

( 30 ) Vt selle kohta 4. mai 1995. aasta otsus kohtuasjas C-79/94: komisjon vs. Kreeka (EKL 1995, lk I-1071, punkt 15).

( 31 ) Kuigi – nagu märgib Kreeka valitsus – maakondades, kus on mitu põllumajandusühistute liitu, valitakse põllumajandusühistute liit, kes on haldusasutuse lepingupartner, rakenduslepingu sõlmimise hetkel.

( 32 ) Vt nt Kreeka riigi, Korintose prefektuuri haldusasutuse ja Korintose põllumajandusühistute liidu vahel sõlmitud rakenduslepingu preambul. Selle preambuli põhjenduses 1 on sätestatud, et raamleping on selle lepingu lahutamatu osa.

( 33 ) Kuigi teistsuguses normatiivses kontekstis (arutati, kas rikutud on direktiivi 93/38, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused) on Euroopa Kohus juba mh näidanud, et peab tähtsamaks riigihangete majandusliku ja tehnilise otstarbe ühtsuse kriteeriumit kui niisuguseid aspekte nagu see, et tellijaks olevaid haldusasutusi või töövõtjaks olevaid ettevõtjaid on mitu (vt 5. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-16/98: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2000, lk I-8315)).

( 34 ) 24. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-76/97 (EKL 1998, lk I-5357, punkt 37).

( 35 ) Komisjon märkis ka, et kuigi direktiivi 2004/18/EÜ II lisa osas A toodud Common Procurement Vocabulary (CPV) ja klassifikaatori CPC rubriikide vastavuse tabel on ainult näitlik, on topograafiateenused toodud kategoorias 12 „inseneriteenused”.

( 36 ) Vt 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C-287/03: komisjon vs. Belgia (EKL 2005, lk I-3761, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 37 ) Vt eespool punktis 105 esitatud kaalutlused.

( 38 ) 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-324/98 (EKL 2000, lk I-10745).

( 39 ) 21. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-231/03 (EKL 2005, lk I-7287), milles käsitletakse gaasivarustuse avaliku teenuse haldamist puudutava kontsessiooni andmist äriühingule, mille kapitalis on ülekaalus riigi osalus.

( 40 ) Viidatud 26. joonealuses märkuses.

( 41 ) Eespool viidatud kohtuotsus Telaustria, punkt 60; eespool viidatud kohtuotsus Coname, punkt 16, ja eespool viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punkt 46.

( 42 ) Vt eespool viidatud kohtuotsus Telaustria, punktid 61 ja 62, ning Parking Brixen, punkt 49.

( 43 ) Võimalust sellele tugineda pooldab kohtujurist Stix-Hackl ettepanekus, mille ta esitas eespool viidatud kohtuasjas C-507/03, ja ettepanekus, mille ta esitas samal päeval seotud kohtuasjas C-532/03: komisjon vs. Iirimaa, mis on samuti pooleli Euroopa Kohtu suurkojas.