Pooled

Kohtuotsuse põhistus

Resolutiivosa



Pooled

Kohtuasjas C-415/12,

mille ese on ELTL artikli 267 alusel Arbeitsgericht Nienburgi (Saksamaa) 4. septembri 2012. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. septembril 2012, menetluses

Bianca Brandes

versus

Land Niedersachsen,

EUROOPA KOHUS (üheksas koda),

koosseisus: koja president J. Malenovský, kohtunikud M. Safjan ja A. Prechal (ettekandja),

kohtujurist: E. Sharpston,

kohtusekretär: A. Calot Escobar,

arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi Euroopa Kohtu kodukorra artikli 99 alusel põhistatud määrusega,

on teinud järgmise

määruse

Kohtuotsuse põhistus

1. Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (EÜT L 14, lk 9; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267) (muudetud nõukogu 7. aprilli 1998. aasta direktiiviga 98/23/EÜ (EÜT L 131, lk 10; ELT eriväljaanne 05/03, lk 278)) lisas sisalduvat 6. juunil 1997 sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klauslit 4 ja kõiki teisi liidu õigusnorme, mida tuleb pidada põhikohtuasjas asjakohasteks.

2. Taotlus esitati B. Brandesi ja Land Niedersachseni (Alam-Saksi liidumaa) vahelise kohtuvaidluse raames, mille ese on õigus saada aastate 2010 ja 2011 eest tasulist põhipuhkust, mida B. Brandesil ei olnud võimalik puhkuse kasutamiseks ettenähtud aastatel kasutada.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus

3. Osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 „Mittediskrimineerimise põhimõte” punktides 1 ja 2 on ette nähtud:

„1. Osalise tööajaga töötajate suhtes ei või ainult osalise tööaja tõttu rakendada vähem soodsamaid töötingimusi, kui on võrreldavatel täistööajaga töötajatel, kui erinevat kohtlemist ei õigusta objektiivsed põhjused.

2. Asjakohasel juhul kohaldatakse pro rata temporis põhimõtet.”

4. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9, ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artiklis 7 „Põhipuhkus” on ette nähtud:

„1. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele vastavalt niisuguse puhkuse õiguse ja andmise tingimustele, mis on ette nähtud siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega.

2. Minimaalset tasulist põhipuhkust ei või asendada hüvitisega, välja arvatud töösuhte lõpetamise korral.”

Saksamaa õigus

5. Saksamaa Liitvabariigi 8. jaanuari 1963. aasta puhkuseseaduse (Bundesurlaubsgesetz) ( Bundesgesetzblatt 1963, lk 2) § 3 lõikes 1 on ette nähtud, et „[p]õhipuhkus on vähemalt 24 tööpäeva”.

6. Selle seaduse § 11 lõikes 1 on sätestatud:

„Puhkusetasu arvutatakse keskmise töötasu alusel, mida töötaja sai puhkuse algusele eelnenud kolmeteistkümne nädala eest, välja arvatud ületundide eest makstud tasu. […]”

7. Liidumaade avaliku teenistuse 12. oktoobri 2006. aasta kollektiivlepingu (Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst der Länder), mida on muudetud 4. jaanuari 2012. aasta kollektiivlepinguga nr 4, § 26 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:

„Töötajatel on õigus saada tasulist puhkust igal kalendriaastal (§ 21). Kui nädalane tööaeg on jagatud viiele päevale nädalas, siis on igal kalendriaastal õigus saada puhkust 26 tööpäeva (kuni 30. eluaasta täitumiseni), 29 tööpäeva (kuni 40. eluaasta täitumiseni) või 30 tööpäeva (pärast 40. eluaasta täitumist).

Tööpäevad on kõik kalendripäevad, mil töötajad töötavad või oleksid pidanud töötama vastavalt töögraafikule või ettevõtte tavale [...]. Kui nädalane tööaeg on jagatud teisiti kui viiele päevale nädalas, pikendatakse või lühendatakse vastavalt puhkuse saamise õigust. Kui puhkuse arvestamisel jääb üle väike osa puhkust, mis vastab vähemalt poolele puhkusepäevale, ümardatakse see terveks puhkusepäevaks; väiksem osa kui pool puhkusepäeva jäetakse tähelepanuta. [...]”

8. Saksamaa õigus ei reguleeri sõnaselgelt küsimust, milline mõju on tööaja muutmisel kasutamata puhkusele.

9. 21. detsembri 2000. aasta seaduse osalise tööaja ja tähtajaliste töölepingute kohta § 4 lõikes 1 on sätestatud:

„Osalise tööajaga töötajate suhtes ei või osalise tööaja tõttu rakendada vähem soodsamaid töötingimusi, kui on võrreldavatel täistööajaga töötajatel, välja arvatud juhul, kui esinevad erinevat kohtlemist õigustavad objektiivsed põhjused. Osalise tööajaga töötaja peab saama töötasu või muud rahalist osadeks jagatavat hüvitist vähemalt selles ulatuses, milles tema tööaeg vastab võrreldava täistööajaga töötaja tööajale.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus

10. B. Brandes töötas täistööajaga Land Niedersachseni teenistuses 2009. aastal sõlmitud tähtajatu töölepingu alusel.

11. B. Brandesil keelati 2010. aastal raseduse tõttu töötamine kuni sünnituseni 22. detsembril 2010. Pärast rasedus- ja sünnituspuhkuse lõppu 17. veebruaril 2011 kasutas ta vanemapuhkust, mis lõppes 21. detsembril 2011.

12. Alates 22. detsembrist 2011 töötas B. Brandes vastavalt tema ja Land Niedersachseni vahel sõlmitud kokkuleppele osalise tööajaga kolm tööpäeva nädalas.

13. Kuna B. Brandesil oli raseduse tõttu töötamine keelatud ja seejärel oli ta rasedus- ja sünnituspuhkusel ning kasutas vanemapuhkust, siis on selge, et tal ei olnud võimalik kasutada aastatel 2010 ja 2011 täistööajaga töötamise eest arvestatud tasulist põhipuhkust, vastavalt 22 ja 7 päeva.

14. Põhikohtuasjas, mida arutab Arbeitsgericht Nienburg, palub B. Brandes, et tunnustatakse tema õigust kasutada eespool nimetatud 29 päeva tasulist puhkust, mille ta sai täistööajaga töötatud aja eest.

15. Land Niedersachsen tugines B. Brandesi taotluse rahuldamata jätmisel Bundesarbeitsgerichti 28. aprilli 1998. aasta otsusele, millest tuleneb, et töötaja tööaja muutmisel tuleb tema seni väljateenitud puhkuse nõuet kohandada proportsionaalselt, võrreldes selleks uute ja seniste tööpäevade arvu vahet. Liidumaa arvates tuleneb sellest, et B. Brandesil on õigus 17 päevale puhkusele, see tähendab 29 päeva, mis jagatakse 5 päevaga ja korrutatakse 3 päevaga, kokku 17, 4 päeva, mis tuleb ümardada 17 päevaks.

16. Land Niedersachsen väidab nimelt, et selline puhkusepäevade arvutamine pro rata tööpäevadega ei mõjuta B. Brandesi puhkuse kestust, kuna nädalates väljendatuna jääb puhkuse kestus selle arvestuse alusel muutmata. Selles osas tuleb arvesse võtta, et nüüd osalise tööajaga töötades on B. Brandesil vaba nädala saamiseks vaja kasutada vähem puhkusepäevi. Kui aga puhkusepäevade arvu ei arvutataks proportsionaalselt töötatud päevadega, tähendaks see, et B. Brandesil oleks võimalik kasutada rohkem puhkusenädalaid kui siis, kui ta oleks jätkanud töötamist täistööajaga, mis annaks talle aga põhjendamatu eelise võrreldes täistööajaga töötajatega.

17. Land Niedersachseni sõnul erineb eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olev vaidlus selles osas 22. aprilli 2010. aasta otsuse kohtuasjas C-486/08: Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (EKL 2010, lk I-3527) aluseks olnud kohtuasjast, kuna nimetatud kohtuasjas oli tegemist puhkust tundides väljendava sättega. Seega, kui käesolevas kohtuasjas ei kaota töötaja nädalates väljendatud puhkuse kasutamise ajavahemiku korral puhkuse kestuses, siis nimetatud kohtuasjas olid tegemist teistsuguse olukorraga, kuna puhkuse tundides väljendamise korral mõjutas igasugune tööaja muutmine otseselt puhkuse kestust.

18. Arbeitsgericht Nienburg selgitab, et tema on omalt poolt veendunud selles, et kohtuotsusest Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols tuleneb selgelt, et selline täistööajaga töötaja juba väljateenitud põhipuhkuse pro rata kindlaksmääramine, nagu seda soovib teha Land Niedersachsen, on liidu õigusega vastuolus. Nimetatud kohus nendib nimelt, et selline kindlaksmääramine kohtleb erinevalt täistööajaga töötajaid võrreldes osalise tööajaga töötajatega ning see on keelatud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausliga 4.

19. Mis puudutab käesoleva määruse punktis 16 esitatud Land Niedersachseni argumente, siis nende osas nendib Arbeitsgericht Nienburg, et liidumaa on ajanud segi „puhkuse” aja ja „töölt eemalviibimise” aja. Nimetatud kohus märgib samuti, et eelneval ajavahemikul juba väljateenitud tasulise puhkuse nõude vähendamise keeld sisaldab – kui seda on õigesti uuritud ‐ kahte aspekti, milleks on puhkuse kestus ja puhkusetasu.

20. Arvestades eelkõige käesoleva määruse punktis 15 nimetatud Bundesarbeitsgerichti praktikat, peab Arbeitsgericht Nienburg vajalikuks küsida nendes küsimustes selgitust Euroopa Kohtult.

21. Neil asjaoludel otsustas Arbeitsgericht Nienburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas asjakohast liidu õigust, eelkõige […] osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkte 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud seaduste või kollektiivlepingute sätted või tavad, mille kohaselt kohandatakse iganädalase tööpäevade arvu vähendamisel seoses töötaja tööajanormi muutmisega seni kasutamata puhkuse nõuet, mille kasutamine ei olnud töötajal selleks ette nähtud perioodil võimalik, selliselt, et nädalates väljendatud puhkuse nõue jääb oma suuruselt küll samaks, kuid päevades väljendatud puhkuse nõue arvestatakse ümber vastavalt uuele tööajanormile?”

Eelotsuse küsimuse analüüs

22. Kui Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus on identne küsimusega, millele Euroopa Kohus on juba vastuse andnud, või kui küsimusele võib vastuse selgelt tuletada kohtupraktikast või kui esitatud küsimusele antav vastus ei tekita põhjendatud kahtlust, võib Euroopa Kohus kodukorra artikli 99 alusel igal ajal ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist lahendada kohtuasja põhistatud määrusega.

23. Käesolevas kohtuasjas on selle sätte kohaldamine põhjendatud.

24. Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas asjakohast liidu õigust, nimelt osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid või tava nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt vähendatakse töötaja osalisele tööajale üleminekul proportsionaalselt kasutamata jäänud põhipuhkuse päevade arvu ‐ mida täistööajaga töötaja ei saanud kasutada selleks ettenähtud ajavahemikul – vastavalt enne ja pärast osalisele tööajale üleminekut nädalas töötatud päevade arvu erinevusele.

25. Isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimuses formaalselt viidanud just osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klauslile 4, ei takista nimetatud asjaolu seda, et Euroopa Kohus esitaks siseriiklikule kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamise juhtnöörid, mida saab kasutada siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, olenemata sellest, kas siseriiklik kohus neile oma küsimuses viitas või mitte (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika). Peale selle tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab enda küsimuses ise kogu asjakohasele liidu õigusele.

26. Kuid kohe tuleb ka märkida, et nende liidu õiguse asjakohaste sätete hulgas, mis on vajalikud eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimusele vastamiseks, on eelkõige – nagu seda märkisid ka B. Brandes, Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon – direktiivi 2003/88 artikkel 7, mis puudutab tasulist põhipuhkust.

27. Nagu nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, millele on muu hulgas viidanud ise ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis iga töötaja õigust tasulisele põhipuhkusele tuleb käsitada kui eriti olulist liidu sotsiaalõiguse põhimõtet (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).

28. Euroopa Kohus on samuti korduvalt rõhutanud, et igale töötajale tagatud õigus tasulisele põhipuhkusele on liidu sotsiaalõiguse põhimõttena sõnaselgelt sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikes 2, mille samaväärset õigusjõudu aluslepingutega on tunnustatud ELL artikli 6 lõikes 1 (vt eelkõige 8. novembri 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-229/11 ja C-230/11: Heimann ja Toltschin, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).

29. Sellest kohtupraktikast nähtub muu hulgas ka, et õigust tasulisele põhipuhkusele ei saa tõlgendada kitsendavalt (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, punkt 29, ning kohtuotsus Heimann ja Toltschin, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).

30. Kuid, nagu seda rõhutavad nii eelotsusetaotluse esitanud kohus, B. Brandes kui ka komisjon, on Euroopa Kohus sellega seoses juba otsustanud eespool viidatud kohtuotsuse Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols punktis 32, et põhipuhkuse kasutamine hilisemal ajavahemikul kui selleks ette nähtud ajavahemikul ei ole mingil viisil seotud töötaja sel hilisemal ajavahemikul töötatud tööajaga ja seega ei tohi tööajanormi muutmine, eelkõige selle vähendamine täistööajalt osalisele tööajale ülemineku korral, vähendada põhipuhkuse nõuet, mis töötajale tekkis sel ajal, kui ta töötas täistööajaga.

31. Osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 osas piisab, kui käesolevas asjas meenutada, et eespool viidatud kohtuotsuse Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols punktis 33 rõhutas Euroopa Kohus ka selle klausli punktis 2 nimetatud pro rata temporis põhimõtte kohta, et seda on tõepoolest sobiv kohaldada osalise tööajaga töötamise ajavahemiku eest põhipuhkuse andmisele. Nimelt on sellise ajavahemiku eest põhipuhkuse vähendamine võrreldes täistööajaga töötatud ajavahemiku eest väljateenitud puhkusega objektiivsetel põhjustel õigustatud. Nimetatud põhimõtet ei saa aga kohaldada ex post täistööajaga töötatud ajavahemikul väljateenitud põhipuhkuse suhtes.

32. Eeltoodu põhjal on Euroopa Kohus leidnud, et ehkki direktiivi 2003/88 asjakohastest sätetest ega osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punktist 2 ei saa järeldada, et siseriiklikud õigusnormid võivad põhipuhkuse rakendamise tingimuste raames sätestada väljateenitud puhkuse nõude osalise kaotamise selleks ettenähtud ajavahemikul, tuleb siiski meenutada, et selline järeldus kehtib ainult juhul, kui töötaja ei ole reaalselt saanud nimetatud õigust kasutada (eespool viidatud kohtuotsus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, punkt 34).

33. Euroopa Kohus otsustas seega viidatud kohtuasjas talle esitatud eelotsuse küsimusele vastates, et asjakohast liidu õigust ja eelkõige osalise tööaja raamkokkuleppe klausli 4 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik säte, mille kohaselt tuleb töötaja tööajanormi muutmisel kohandada veel kasutamata põhipuhkuse osa selliselt, et täistööajalt osalisele tööajale üle läinud töötaja õigust tasulisele põhipuhkusele, mille ta sai täistööajaga töötamise ajal ning mida tal ei ole olnud võimalik kasutada, vähendatakse või võimaldatakse tal kasutada seda puhkuseosa vaid väiksema puhkusetasuga (eespool viidatud kohtuotsus Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, punkt 35).

34. Nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus ise ja nagu seda väitsid ka B. Brandes ja komisjon, näitavad käesoleva määruse punktides 27–33 meenutatud põhjendused selgelt, et käesolevas eelotsusetaotluses esitatud küsimusele tuleb vastata analoogiliselt.

35. Nimelt on käesolevas asjas selge, et B. Brandesil on õigus tasulisele põhipuhkusele, mida tal ei olnud võimalik kasutada selleks ettenähtud ajavahemikul, mil ta töötas täistööajaga, kuna tal oli esiteks keelatud töötada raseduse tõttu, sellele järgnes rasedus- ja sünnituspuhkus ning viimasele omakorda vanemapuhkus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja põhikohtuasja pooled ei vaidle muu hulgas selle üle, et kui B. Brandes oleks jätkanud vanemapuhkuse lõppedes täistööajaga töötamist, oleks tal olnud õigus kasutamata tasulisele põhipuhkusele 29 päeva ulatuses.

36. Sellistel asjaoludel ja nagu nähtub ka eespool viidatud kohtuotsusest Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, mille tähtsust omavaid punkte on meenutatud käesoleva määruse punktides 30–33, ei tohi B. Brandes täistööajalt osalisele tööajale üleminekust tuleneva tööaja vähendamise korral osaliselt kaotada ex post varem väljateenitud tasulist põhipuhkust, nagu see tuleneb põhikohtuasjas kõne all olevast õigusnormist, ilma et sellist kaotust õigustaksid mingisugusedki objektiivsed põhjendused.

37. Mis puudutab Land Niedersachseni argumenti, mille kohaselt ei vähendata mingil moel B. Brandesi nõuet varem väljateenitud tasulisele põhipuhkusele, kuna nädalates väljendatuna jääb puhkus enne ja pärast osalisele tööajale üleminekut samaks, siis tuleb nentida, et selle argumendiga ei saa nõustuda, nagu seda on märkinud juba ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ja komisjon.

38. Nimelt, kui osalise tööajaga töötaja, kes töötab tavaliselt kolmel täistööpäeval nädalas, viibib konkreetsel nädalal ettevõttest eemal, ei tähenda see asjaolu – vastupidi Land Niedersachseni väidetule ‐, et ta on selliselt saanud vastavalt viis päeva puhkust, mida tuleb pidada juhul, kui ta oleks need päevad saanud täistööajaga töötatud aja eest, ilmselgelt viieks täispäevaks, mil see isik on vabastatud töökohustustest, mida ta peaks täitma juhul, kui tal puhkust ei oleks.

39. See töötaja töötab nüüdsest aga osalise tööajaga kolmel täistööpäeval nädalas ning kui sellisel juhul tunnustada puhkust „nädalates” väljendatuna, siis on ilmne, et töötaja vabaneb töökohustuste täitmisest üksnes nende kolme täistööpäeva osas.

40. Tagasi tuleb lükata ka Saksamaa valitsuse analoogilised argumendid, mille viimane esitas juba eespool viidatud kohtuotsuse Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols aluseks olnud kohtuasjas ja mille kohaselt ei ole põhikohtuasjas vaidlusalune siseriiklik õigusnorm liidu õigusega vastuolus, kuna töötaja, kes ei pea enam täitma töökohustusi nädala kõigil päevadel, tuleb selleks, et ta saaks kasutada sama pikka puhkeaega kui seni, vabastada enda kohustuste täitmisest vähemal arvul päevadel.

41. Selline argumentatsioon ajab nimelt segi tegeliku puhkuse kasutamisest saadava puhkeaja ja tavalise tööst vaba aja, milleks on ajavahemik, mil töötaja ei pea töötama teda tööandjaga siduva töösuhte alusel.

42. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et asjakohast liidu õigust, nimelt direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 ja osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid või tava nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt vähendatakse töötaja osalisele tööajale üleminekul proportsionaalselt kasutamata jäänud põhipuhkuse päevade arvu ‐ mida täistööajaga töötaja ei saanud kasutada selleks ettenähtud ajavahemikul – vastavalt enne ja pärast osalisele tööajale üleminekut nädalas töötatud päevade arvu erinevusele.

Kohtukulud

43. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Resolutiivosa

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:

Asjakohast liidu õigust, nimelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (muudetud nõukogu 7. aprilli 1998. aasta direktiiviga 98/23/EÜ) lisas sisalduvat 6. juunil 1997 sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid või tava nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt vähendatakse töötaja osalisele tööajale üleminekul proportsionaalselt kasutamata jäänud põhipuhkuse päevade arvu ‐ mida täistööajaga töötaja ei saanud kasutada selleks ettenähtud ajavahemikul – vastavalt enne ja pärast osalisele tööajale üleminekut nädalas töötatud päevade arvu erinevusele.