Keywords

Summary



Keywords

1. Euroopa Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 24 lõige 1)

2. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Euroopa Liidu kodakondsus – Diskrimineerimine kodakondsuse alusel

(ELTL artiklid 18 ja 21)

3. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Euroopa Liidu kodakondsus – Diskrimineerimine kodakondsuse alusel

(ELTL artiklid 18 ja 21; majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste õiguste rahvusvaheline pakt, artikli 13 lõike 2 punkt c)

Summary

1. Liidu kodanikest üliõpilaste olukorda, keda vastuvõtva liikmesriigi õigusnormid ei loe residentideks ja kes seetõttu ei saa astuda selle riigi kõrgkooliõppesse, võib reguleerida direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 24 lõige 1, mis käsitleb kõiki selle direktiivi kohaselt vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavaid liidu kodanikke.

Tähtsust ei oma see, et üliõpilased ei tegele vastuvõtvas liikmesriigis majandustegevusega, kuna direktiivi 2004/38 kohaldatakse kõigile liidu kodanikele sõltumata sellest, kas need kodanikud tegelevad töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjatena mõne teise liikmesriigi territooriumil majandustegevusega või ei tegele nad mingi majandustegevusega.

(vt punktid 34–36)

2. ELTL artiklitega 18 ja 21 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis piiravad üliõpilaste arvu, keda ei loeta selle riigi residendiks ja kes võivad esmakordselt astuda kõrgharidusasutuste meditsiini- ja parameditsiinierialadele, välja arvatud juhul, kui siseriiklik kohus kõiki pädevate ametiasutuste esitatud asjassepuutuvaid tõendeid hinnates leiab, et need õigusnormid on õigustatud rahvatervise kaitse eesmärgiga.

Nimelt on selline ebavõrdne kohtlemine residendist ja mitteresidendist üliõpilaste vahel kaudselt kodakondsusele tuginev diskrimineerimine, välja arvatud kui seda võib õigustada eesmärk säilitada kvaliteetsed, tasakaalustatud ja kõigile kättesaadavad meditsiiniteenused, kui need aitavad kaasa rahvatervise kaitse kõrge taseme saavutamisele. Seega tuleb uurida, kas õigusnormid on sobivad selle õiguspärase eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik, seda peab aga hindama siseriiklik kohus.

Selleks peab kohus esiteks kontrollima, kas esinevad tõelised ohud rahvatervise kaitsele. Selle analüüsi raames peab siseriiklik kohus kõigepealt arvesse võtma seda, et tulevaste tervishoiutöötajate koolituse ja kvaliteetse, tasakaalustatud ning kõigile kättesaadava raviteenuse säilitamise eesmärgi seos on kaudne ja mitte nii põhjuslik kui seos rahvatervise kaitse eesmärgi ja turul juba tegutsevate tervishoiutöötajate tegevuse vahel. Sellise seose hindamine sõltub muu hulgas tulevikku suunatud analüüsist, mis peab mitme ettearvamatu ja ebakindla asjaolu põhjal laiendatud järeldusi tegema ning arvesse võtma kõnealuse tervishoiuvaldkonna tulevast arengut, aga ka selle olukorra analüüsist, mis esineb lähtepunktis. Seejärel peab kohus arvestama seda, et kui püsib ebaselgus osas, kas või mil määral eksisteerib tema territooriumil oht rahvatervisele, võib liikmesriik võtta kaitsemeetmed, ilma et ta peaks ootama tervishoiutöötajate nappuse täielikku ilmsikstulekut. Sama kehtib ka ohu korral hariduse kvaliteedile selles valdkonnas. Seda arvestades peavad siseriiklikud pädevad ametiasutused tõendama, et sellised ohud tegelikult esinevad, tuginedes objektiivsele, üksikasjalikule ja arvandmeid sisaldavale analüüsile, mis peab suutma tõendada tõsiste, kokkulangevate ja tõendusväärtusega andmete alusel, et tegelikult esineb oht rahvatervisele.

Teiseks, kui siseriiklik kohus leiab, et esinevad tõelised ohud rahvatervise kaitsele, siis peab see kohus pädevate ametiasutuste esitatud andmeid arvestades hindama, kas õigusnormid sobivad rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamiseks. Selles kontekstis tuleb eeskätt hinnata, kas mitteresidendist üliõpilaste arvu piiramine suudab tõepoolest suurendada nende diplomeeritute arvu, kes on valmis ajapikku tagama kõnealuses kogukonnas tervishoiuteenuse kättesaadavust.

Lõpuks ja kolmandaks peab siseriiklik kohus hindama, kas õigusnormid ei lähe kaugemale, kui on viidatud eesmärgi saavutamiseks vajalik, ja eelkõige seda, kas viidatud üldise huvi eesmärki oleks võimalik saavutada vähem piiravate meetmetega, mis ärgitaksid kõnealuses kogukonnas oma õpinguid teostavaid üliõpilasi sinna pärast õpingute lõppu elama asuma või ahvatleksid väljaspool kõnealust kogukonda koolitatud spetsialiste sinna elama asuma. Samuti peab nimetatud kohus uurima, kas pädevad ametiasutused on sobivalt ühendanud selle eesmärgi saavutamist liidu õigusest tulenevate nõuetega ja eeskätt teistest liikmesriikidest pärit üliõpilaste võimalusega pääseda kõrgkooliõppesse, mis on üliõpilaste liikumisvabaduse peamine sisu.

(vt punktid 62–64, 66, 69–71, 75–79, 82, resolutsiooni punkt 1)

3. Pädevad ametiasutused ei saa tugineda majanduslike, sotsiaalsete ja kultuuriliste õiguste rahvusvahelise pakti artikli 13 lõike 2 punktile c, kui siseriiklik kohus tuvastab, et selle liikmesriigi õigusnorm, millega reguleeritakse üliõpilaste arvu kõrghariduse esimese astme teatavatel erialadel, ei ole kooskõlas ELTL artiklitega 18 ja 21.

Nimelt ilmneb pakti artikli 13 lõike 2 punktist c, et see taotleb sama eesmärki kui ELTL artiklid 18 ja 21, st tagada diskrimineerimiskeelu põhimõte juurdepääsul kõrgharidusele. Seda kinnitab ka pakti artikli 2 lõige 2, mille kohaselt osavõtvad riigid kohustuvad garanteerima, et paktis väljakuulutatud õigusi teostatakse ilma igasuguse diskrimineerimiseta eelkõige rahvusliku päritolu põhjal. Seevastu ei kohusta pakti artikli 13 lõike 2 punkt c osalisriike tagama laialdast juurdepääsu kvaliteetsele kõrgharidusele üksnes oma kodanikele, ega anna neile ka õigust seda teha.

(vt punktid 86–88, resolutsiooni punkt 2)