ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 294/48

Prantsuse Vabariigi 15. juulil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 30. aprilli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-259/13: Prantsusmaa versus komisjon

(Kohtuasi C-373/15 P)

(2015/C 294/59)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Prantsuse Vabariik (esindajad: F. Alabrune, G. de Bergues, D. Colas ja C. Candat)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon, Hispaania Kuningriik

Apellandi nõuded

— tühistada osaliselt Euroopa Liidu Üldkohtu 30. aprilli 2015. aasta otsus kohtuasjas T-259/13: Prantsusmaa vs. komisjon;

— teha ise vaidluses lõplik lahend, tühistades komisjoni rakendusotsuse nr 2013/123/EL, mille kohaselt Euroopa Liidu rahastamine ei kata teatavaid kulutusi, mida liikmesriigid on teinud Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastu, Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (1) niivõrd, kuivõrd sellega ei kaeta teatavaid Prantsuse Vabariigi tehtud kulutusi vähem soodsate piirkondade hüvitiste maaelu kuusnurkse arengu abikava 2. teljele eelarveaastate 2008 ja 2009 jooksul, või saata asi Üldkohtule otsuse tegemiseks tagasi;

— teha kohtukulude kohta otsus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Prantsuse valitsus põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega.

Esimeses väites märgib Prantsuse valitsus, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ei tõstatanud omal algatusel oluliste menetlusnormide rikkumise väidet, kuivõrd komisjon oli teinud vaidlusaluse otsuse pärast mõistliku tähtaja lõppu.

Teises väites, mis on esitatud teise võimalusena, märgib Prantsuse valitsus, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et komisjon ei ole rikkunud komisjoni 7. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1975/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta (2) (edaspidi „määrus nr 1975/2006”) artikleid 10 ja 14, kui nõudis Prantsuse ametiasutustelt CAPNH-abimeetmete (kompenseeriv abiraha püsivate ebasoodsate looduslike tingimuste eest) raames läbiviidud kohapealsete kontrollide käigus loomade loendamist.

Kolmandas väites, mis on esitatud kolmanda võimalusena, märgib Prantsuse valitsus, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et veiste identifitseerimise haldamisega seoses või lambapidamise toetuse raames läbiviidud kohapealsed kontrollid ei vasta määruse nr 1975/2006 artiklis 12 jj kohapealsete kontrollide suhtes esitatud nõuetele.

Seetõttu tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles kohtuotsusega on esimene Prantsuse valitsuse poolt komisjoni vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamisväide tagasi lükatud.

(1) ELT L 67, lk 20.

(2) ELT L 368, lk 74.
3.

Kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas tuleb asuda seisukohale, et see „tasu” kujutab endast vastutasu teenuse eest ning et esineb otsene seos teenuse osutamise ja vastutasu vahel?
(i)

tühistada eespool nimetatud Üldkohtu otsus täies ulatuses või osaliselt, mille põhjenduseks esitatakse järgmised väited: i. Esimene väide: õigusnormi rikkumine, ebaõige tõendamistaseme kohaldamine ja tõendamiskoormise ebaõige jagamine, kui tehti järeldus, et Slovaki Vabariik rikkus EÜ artikli 86 lõiget 1 koostoimes EÜ artikliga 82; a. Rikutud on õigusnormi, kui tehti järeldus, et ainuõiguse andmine võib iseenesest olla EÜ artikli 86 lõike 1 ja EÜ artikli 82 rikkumine nende sätete koostoimes; b. Rikutud on õigusnormi, kohaldatud ebaõiget tõendamistaset ja ebaõigesti jagatud tõendamiskoormis, kui tehti järeldus, et Slovaki Vabariik on rikkunud EÜ artikli 86 lõiget 1 ja EÜ artiklit 82 nende sätete koostoimes, piirates järelteenuste pakkumist lõpptarbijatega. ii. Teine väide: õigusnormi rikkumine, ebapiisav hindamine ja tõendite moonutamine Euroopa Komisjoni välja pakutud asjaomase turu mõiste analüüsimisel ja heakskiitmisel; a. Õigusnormi rikkumine ja ebapiisav hindamine, nõustudes väitega, et integreeritud hübriidpostiteenuste asjaomase turu saab määratleda ainuüksi nõudmise ja pakkumise (väidetava) olemasolu alusel; b. Tõendite moonutamine ja ebapiisav hindamine, kui tehti järeldus, et turul valitseva nõudmise kohta on võimalik teha järeldus komisjoni esitatud tõendite alusel.
ET Euroopa Liidu Teataja C 302/19

SolarWorld AG 24. juunil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 14. aprilli 2015. aasta määruse peale kohtuasjas T-393/13: SolarWorld AG versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-312/15 P)

(2015/C 302/24)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: SolarWorld AG (esindajad: advokaat L. Ruessmann, solicitor J. Beck)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Solsonica SpA

Apellandi nõuded

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada Üldkohtu määrus kohtuasjas T-393/13 Üldkohtu järelduse osas, et otsuse tegemise vajadus tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõude osas on ära langenud;

— tunnistada tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõue kohtuasjas T-393/13 vastuvõetavaks; ja

— saata asi tagasi Üldkohtule tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõude osas sisulise otsuse tegemiseks.

Väited ja peamised argumendid

Hageja väidab, et Üldkohus on teinud ilmse hindamisvea, kui leidis, et otsuse tegemise vajadus tema tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõude osas on ära langenud.
2.

Kas eelviidatud õigusnormidega on kooskõlas, kui võlgniku omaksvõttu, et ta on maksejõuetu ja soovib esitada avalduse ennetava „blankokompromissi” algatamiseks (mille omadusi on eespool täpsemalt kirjeldatud), loetakse hankemenetlusest kõrvaldamise põhjuseks, tõlgendades eelviidatud ühenduse õigusnormis (direktiivi artiklis 45) ja eelviidatud liikmesriigi õigusnormis (seadusandliku dekreedi nr 163-2006 artiklis 38) kasutatud väljendit „on algatatud menetlus” laialt?
1.

Kas juhul kui Portugali kohus, kes menetleb tsiviilasja teises Euroopa Liidu liikmesriigis elava kodaniku vastu, on andnud korralduse see kodanik nimetatud kohtumenetluse jaoks kohtusse kutsuda vastuvõtuteatisega tähtkirja teel ja vastavat vastuvõtuteatist ei ole tagastatud, võib Portugali kohus viidatud määrust [(EÜ) nr 1393/2007] (1) ja selle aluseks olevaid põhimõtteid silmas pidades, kirjaliku teate adressaadi elukohariigi postiasutuse esitatud dokumentide põhjal, mis tõendavad vastuvõtuteatisega tähtkirja adressaadile üleandmist, asuda seisukohale, et see kohtukutse on kätte toimetatud?
1.

Üldkohus tõi kaubamärgi „BE HAPPY” eristusvõime puudumise ainsa põhjendusena välja, et seda tajutakse reklaamfraasina. See on otseses vastuolus Euroopa Liidu Kohtu praktikaga, mille kohaselt üksnes sellest põhjusest ei piisa, et tuvastada eristusvõime puudumine.
1.

Kas direktiivi 2000/35/EÜ (1) artikli 2 punkti 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et süsteemis, kus füüsilisele isikule antakse majandustegevusega tegelemiseks välja luba, milles on ära näidatud ka tegevusala, millega tegelemiseks luba välja antakse, ei ole tegemist ettevõtja ja seega ka mitte äritehinguga selle direktiivi viidatud sätte tähenduses, kui tehing, millega seoses makseviivitus esineb, on seotud tegevusalaga, mida luba ei hõlma? Kui vastus eespool toodud küsimusele on eitav:
ET Euroopa Liidu Teataja C 302/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 22. mail 2015 – Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni versus Istituto Nazionale di Statistica – ISTAT jt

(Kohtuasi C-240/15)

(2015/C 302/17)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

Vastustajad apellatsioonimenetluses: Istituto Nazionale di Statistica – ISTAT, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell’Economia e delle Finanze

Eelotsuse küsimus

Kas selliste põhimõtetega nagu erapooletus ja sõltumatus, sh finantsiline ja organisatsiooniline sõltumatus, mis tuleb anda direktiivi 2002/21/EÜ (1) artiklis [3] käsitletavatele riigi reguleerivatele asutustele, ja direktiivi 2002/20/EÜ (2) artiklis 12 sätestatud põhimõttega, et sellised asutused on peamiselt omafinantseerimisel, on vastuolus liikmesriigi õigusnormid (nagu näiteks käesolevas kohtuasjas asjasse puutuvad normid), mille alusel kohaldatakse ka selliste asutuste suhtes üldiselt riigi rahanduse alaseid norme, eriti konkreetseid sätteid, mis puudutavad valitsemissektori kulude piiramist ja ratsionaliseerimist?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337).
ET Euroopa Liidu Teataja C 302/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 11. juunil 2015 – Beca Engineering Srl versus Ministero dell’Interno

(Kohtuasi C-285/15)

(2015/C 302/19)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Beca Engineering Srl

Vastustaja: Ministero dell’Interno

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiviga 89/106/EMÜ ehitustooteid puudutavate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (1) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003 (2)) on vastuolus see, kui korstnad „tuleb valmistada materjalidest, mis on tuleohutud”, nagu on nähtud ette 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 152 viienda osa juurde käivas ning II jaotises sisalduvas IX lisas „Mittetööstuslikud kütteseadmed” sätestatud õigusnormis, millest ei ole teatatud?

(1) EÜT L 40, lk 12; ELT eriväljaanne 13/09, lk 296.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1882/2003 EÜ asutamislepingu artiklis 251 osutatud menetlusele vastavates õigusaktides sätestatud rakendusvolituste kasutamisel komisjoni abistavaid komiteesid käsitlevate sätete kohandamise kohta nõukogu otsusega 1999/468/EÜ (ELT L 284, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 447).
—

tuleb tingimust, et see üliõpilane peab olema selle piirialatöötaja „laps”, kvalifitseerida nii, et see võrdub sellega, et tegemist on tema „esimeses astmes otsejoones alanejaga, kelle põlvnemine on temaga seoses õiguslikult tuvastatud”, rõhutades üliõpilase ja piirialatöötaja vahelist põlvnemist, mida peetakse eespool viidatud seotuse aluseks, või
2.

Kas nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003 artiklit 29, milles välistatakse toetuskavadest maksete tegemine toetusesaajatele, „kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult, saamaks kasu kõnealuse toetuskava eesmärkide vastaselt”, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole riikidel lubatud heaks kiita üldsätteid, millega vähendatakse (püsikarjamaade) „toetuskõlblike hektarite” arvu, määratledes objektiivselt üldjuhud, mille puhul eeldatakse, et toetusesaaja on tingimused toetusmakse saamiseks kunstlikult tekitanud, ilma konkreetse põllumajandustootja tegevust ja käitumist konkreetselt tõendamata?
ET Euroopa Liidu Teataja C 302/12

Internationaler Hilfsfonds e.V. 3. märtsil 2015. esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 9. jaanuari 2015. aasta määruse peale kohtuasjas T-482/12: Internationaler Hilfsfonds versus komisjon

(Kohtuasi C-103/15 P)

(2015/C 302/16)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Internationaler Hilfsfonds e.V. (esindaja: Rechtsanwalt H.-H. Heyland)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 9. jaanuari 2015. aasta määrus;

— saata asi otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtule;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel esitatud Üldkohtu 9. jaanuari 2015. aasta määruse peale kohtuasjas T-482/12. Selle määrusega jättis Üldkohus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata Internationaler Hilfsfonds e.V. hagi Euroopa Komisjoni vastu, kuna ei olnud esitatud piisavalt dokumente ega fakti- ja õigusväiteid. Komisjon oli aga vastavalt 22. mai 2012. aasta otsusele kohtuasjas T-300/10 kohustatud – kui mõned erandid välja arvata – edastama hagejale kõik dokumendid LIEN-lepingu 97-2011 toimikust. Seda kohustust ei täidetud: selle asemel oli komisjon osa andmeist dokumentidel välja jätnud või kustutanud ning osa dokumente üldse edastamata jätnud. Internationaler Hilfsfonds e.V. esitas 27. oktoobri 2012. aasta hagis kõik oma nõudmised, lisades ja viidates komisjonile 27. juulil 2012 saadetud kirjale, milles ta palus komisjoni vastavalt ELTL artiklile 266 koosmõjus ELTL artikli 254 kuuenda lõiguga võtta vajalikud järelmeetmed. Ka esitas ta Üldkohtule selle pinnalt tekkinud kirjavahetuse ning lisas selle pealegi hagi lisana.

Üldkohus väitis apellatsioonkaebusega vaidlustatud määruses, et hagi ei vasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c toodud vorminõuetele ning et fakti- ja õigusväited ei ole piisavad. Apellant vaidleb sellele vastu, väites, et ta ei andnud mitte ainult ülevaadet, vaid esitas üksikasjalikult hagi tausta puudutavad andmed, fakti- ja õigusväited ja kogu teabe, mis oleks Üldkohtul võimaldanud igal juhul vaidluse eset käsitleda. Apellant kritiseerib eelkõige, et Üldkohus tunnistas vastuvõetamatuks ka tema teise võimalusena esitatud taotluse tühistada osaliselt komisjoni 28. augusti 2012. aasta otsus (millega viimane esitas puudulikud dokumendid), olgugi et Üldkohus nõustus selle kohta käivate fakti- ja õigusväidetega.

Lisaks kritiseerib apellant, et Üldkohus nimetas tema poolt hagi lisana esitatud dokumente üldiseks viiteks ega võtnud neid arvesse, kuigi need täpsustasid hagis esitatud väiteid ja dokumente ning olid seega hagi lahutamatu osa. Apellant vaidleb vastu ka Üldkohtu seisukohale, et hageja repliik on kehtetu, olgugi et ta esitas selle kodukorra kohaselt hagi täiendusena, täpsustades oma argumente ja esitades kõik vaidlustatud dokumendid. Apellandi arvates on vaidlustatud määrusega rikutud õigusnormi, kuna see põhineb olulisel menetlusnormi rikkumisel ning Üldkohus on seega jätnud hageja ilma kohtu poole pöördumise õigusest.
2.

Kas esimesele küsimusele antavat vastust muudab see, kui kaubamärgiomanik on nii ekspordiriigis kui ka impordiriigis turustanud seda ravimit kahesugustes eri suurusega pakendites (10-annuselised pakendid ja 1-annuselised pakendid) ning importija on ostnud ekspordiriigist 10-annuselisi pakendeid ja pakendanud need ümber 1-annuselistesse pakenditesse, millele on kantud uuesti kaubamärk enne ravimi impordiriigis turustamist?
a)

Kas otsus 2013/448/EL ja/või otsuse 2011/278/EL artikkel 15 rikuvad artikli 10a lõiget 5 koostoimes direktiivi 2003/87/EÜ artikli 3 punktiga u ja viidatud artikli 10a lõike 1 kolmanda lõiguga in fine, kui nendes arvestatakse tööstuse heitkoguste ülemmäära kindlaksmääramiseks, et heitgaaside põletamisest või sooja tootmisest elektrit tootvatest käitistes, mis kuuluvad nimetatud direktiivi I lisasse, tekkinud heitkogused on igal juhul „elektritootjate” heitkogused, ning et need tuleb seega sellest arvutustest välja jätta?
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/24

Polynt SpA 30. juunil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 30. aprilli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-134/13: Polynt SpA ja Sitre Srl versus Euroopa Kemikaaliamet (ECHA)

(Kohtuasi C-323/15 P)

(2015/C 311/30)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Polynt SpA (esindaja: advokaat C. Mereu)

Teised menetlusosalised: Euroopa Kemikaaliamet (ECHA), Sitre Srl, New Japan Chemical, REACh ChemAdvice GmbH, Hollandi Kuningriik, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu otsus kohtuasjas T-134/13;

— tühistada vaidlustatud otsus või teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtule otsuse tegemiseks apellandi tühistamisnõude kohta ning

— mõista kõik käesoleva menetlusega seotud kohtukulud, s.h Üldkohtu menetluse kohtukulud välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus on rikkunud ühenduse õigust, kui ta jättis rahuldamata apellandi hagi vaidlustatud otsuse tühistamiseks. Eelkõige väidab apellant, et Üldkohtu argumentatsioonis ja apellandi olukorrale kohaldatavate õigusnormide tõlgendamisel on tehtud mitu viga. Sellest tulenes, et Üldkohus on järgmiselt õigusnormi rikkunud:

— Üldkohus on esitanud vasturääkivaid ja valesid väiteid seoses REACH (1) määruse artikli 57 punktis f ette nähtud riskianalüüsiga, mis viis nimetatud määruse valesti tõlgendamiseni.

— Üldkohus on esitanud vasturääkivaid väiteid ja eiras väljakujunenud kohtupraktikat suuniseid sisaldavate dokumentide staatuse ja kaalu kohta, tõlgendades, kuidas tuleb aru saada mõistest „samaväärne oht” nimetatud määruse artikli 57 punktis f.

— Selle tagajärjel, et Üldkohus tugines valesti REACH määruse artikli 60 lõikele 2, on põhjendused ebapiisavad.

— Üldkohus kohaldas vale õiguslikku raamistikku, kui ta jättis rahuldamata argumendid, mis olid seotud töötajate ja tarbijate kokkupuutega, kohaldades nii valesti artikli 57 punkti f.

Eespool esitatut arvesse võttes väidab apellant, et Üldkohtu otsus kohtuasjas T-134/13 ja vaidlustatud otsus tuleks tühistada.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) ja millega asutatakse Euroopa Kemikaalide Agentuur ning muudetakse direktiivi 1999/45/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 793/93, komisjoni määrus (EÜ) nr 1488/94 ning samuti nõukogu direktiiv 76/769/EMÜ ja komisjoni direktiivid 91/155/EMÜ, 93/67/EMÜ, 93/105/EÜ ja 2000/21/EÜ (ELT L 396, lk 1).
1.

Kui liikmesriigi avalik-õiguslik asutus tegeleb tegevusalaga, nagu tasu eest teele juurdepääsu andmine, ja kui selles liikmesriigis on eraettevõtjaid, kes koguvad selle avalik-õigusliku asutusega sõlmitud lepingu alusel ja kooskõlas liikmesriigi õigusaktidega erinevatel tasulistel teedel teemakse, siis kas nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 13 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaomast avalik-õiguslikku asutust tuleb pidada konkureerivaks asjaomaste eraettevõtjatega, mistõttu asjaomase avalik-õigusliku asutuse maksukohustuslasena käsitamata jätmine põhjustaks olulist konkurentsi moonutamist vaatamata sellele, et a) avalik-õigusliku asutuse ja eraettevõtjate vahel ei ole ega saagi olla tegelikku konkurentsi ja b) ei ole olemas tõendeid selle kohta, et oleks olemas reaalne võimalus, et turule tuleb eraettevõtja, kes ehitab valmis tasulise tee ja hakkab seda käitama ja see tee hakkab konkureerima avalik-õigusliku asutuse tasulise teega?
—

tuvastada, et Euroopa Liidu Nõukogu otsused ja määrused, mille peale on esitatud käesolev apellatsioonkaebus, on tühised ja kehtetud apellanti puudutavas osas;
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ (1), mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi seadus, mis täielikult keelab igal isikul reklaamida hambaraviteenust mis tahes vormis, nii nagu see on sätestatud Belgia 15. aprilli 1958. aasta seaduses hambaravi kohta?
3.

Kas direktiivi 93/104/EÜ artikleid 3, 5 ja 6 ning direktiivi 2003/88/EÜ artikleid 3, 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt tuleb tunde, mil esimeses küsimuses nimetatud ametnik ei tee sõidu ajal tööd, kuid on kohustatud olema tööleasumiseks valmis, et kutse peale kõrvaldada masinaruumis tekkinud tõrked, pidada puhkeajaks?
3.

Kas on lubatav kohaldada direktiivi artikli 132 lõike 1 punkti f maksuvabastust teenuste suhtes nende saaja liikmesriigis, kes on käibemaksukohustuslane, kui käibemaksukohustuslasest teenuste osutaja on kohaldanud teises liikmesriigis nende teenuste suhtes käibemaksu vastavalt üldskeemile, see tähendab, arvestades et käibemaks nende teenuste eest kuulus vastavalt direktiivi artiklile 196 tasumisele nende saaja liikmesriigis?
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Okręgowy w Łodzi (Poola) 22. juunil 2015 – kriminaalasi G. M. ja M. S. süüdistuses

(Kohtuasi C-303/15)

(2015/C 311/25)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Okręgowy w Łodzi.

Süüdistatavad liikmesriigi kohtu kriminaalmenetluses

G. M. ja M. S.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (1), artikli 8 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et tehnilisteks eeskirjadeks liigitatud eeskirjade edastamata jätmisel võivad olla erinevad tagajärjed olenevalt sellest, mis laadi eeskirjad edastamata jäeti, nimelt kui tegemist on eeskirjadega, mis puudutavad vabadusi, mille suhtes ei ole Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 36 sätestatud piirangud kohaldatavad, toob edastamata jätmine kaasa keelu kohaldada neid eeskirju konkreetses lahendatavas menetluses, seevastu juhul, kui tegemist on eeskirjadega, mis puudutavad vabadusi, mille suhtes on Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 36 sätestatud piirangud kohaldatavad, võib liikmesriigi kohus, mis on ühtlasi liidu kohus, kontrollida, kas hoolimata edastamata jätmisest vastavad need eeskirjad ELTL artiklis 36 esitatud nõuetele ja neid võib kohaldada?

(1) ELT L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337.
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik) 26. juunil 2015 – The Queen, taotluse alusel, mille esitasid Hemming (kes tegutseb äriühinguna „Simply Pleasure Ltd.”) ja teised versus Westminster City Council

(Kohtuasi C-316/15)

(2015/C 311/27)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court of the United Kingdom

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Hemming, kes tegutseb äriühinguna „Simply Pleasure Ltd.”, James Alan Poulton, Harmony Ltd, Gatisle Ltd, kes tegutseb nime „Janus” all, Winart Publications Ltd, Darker Enterprises Ltd, Swish Publications Ltd.

Kostja: Westminster City Council

Eelotsuse küsimus

Kas olukorras, kus erootikaettevõtte (sealhulgas „sekspoe”) tegevusluba või selle pikendamist taotlev isik peab maksma kaheosalise tasu, mille üks osa on seotud taotluse menetlemisega ja ei ole tagastatav, teine osa aga on seotud loasüsteemi haldamisega ja kuulub taotluse rahuldamata jätmise korral tagastamisele:

1) tähendab tasu, sealhulgas teise, tagastatava osa maksmise kohustus Euroopa õiguse seisukohast – ja muud arvestamata – seda, et vastustajatele tekkis nende taotluste esitamisest kulu, mis oli vastuolus direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (1) artikli 13 lõikega 2, niivõrd kui see ületas Westminster City Councili kulusid taotluse menetlemisel?

2) oleneb järeldamine, et niisugust nõuet tuleb pidada selliseks, millega kaasneb kulu – või asjakohasel juhul selliseks, mis ületab Westminster City Councili kulusid taotluse menetlemisel – veel teatavatest asjaoludest (ja kui, siis millistest), näiteks: a) tõendamisest, et teise, tagastatava osa maksmisega kaasnes või tõenäoliselt kaasneks taotluse esitajale teatav kulu või kahju, b) nimetatud teise, tagastatava osa suurusest ja ajast, mille jooksul seda enne tagastamist hoitakse, või c) sellest, kui Westminster City Council võib säästa taotluste menetlemise kulusid (ja niisiis sellega seotud tagastamatuid kulusid) tänu sellele, et nõutakse ettemakstavat kaheosalist tasu, mille peavad mõlemas osas maksma kõik taotlejad?

(1) ELT L 376, lk 36.