Mõistet „inertsmüük“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), I lisa punkti 29 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et selle alla kuulub niisugune tegevus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille puhul sidevõrgu operaator turustab SIM-kaarte (Subscriber Identity Module (SIM) – abonendi tuvastusmoodul), millel on eelnevalt seadistatud ja aktiveeritud teatavad teenused (internetisurfamis- ja kõnepostiteenused), kusjuures tarbijale ei antud nende teenuste eelnevast seadistusest, aktiveerimisest ega tasulisusest eelnevalt ja asjakohaselt teada – seda peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Direktiivi 2005/29 artikli 3 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt peab direktiivi 2005/29 I lisa punkti 29 tähenduses inertsmüügiks kvalifitseeritavat tegevust – nagu see, mis on kõne all põhikohtuasjas – hindama nimetatud direktiivi sätetest lähtudes, mille tõttu ei ole riigi reguleeriv asutus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv), (mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ), tähenduses liikmesriigi õigusnormide kohaselt pädev selle tegevuse eest karistama.

Olgu siinkohal viidatud, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 on ette nähtud, et kui selle direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude liidu eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes. Nagu on märkinud ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 124 ja 126, tähistab mõiste „vastuolu“ suhet nende sätete vahel, mille erinevus ületab pelga lahknevuse või lihtsa erinevuse, mille tõttu tuleb ilmsiks kokkusobimatus, mida on võimatu ületada integreeriva valemi abil, mis võimaldaks mõlema reaalsuse kooseksisteerimist, ilma vajaduseta neid erinevaid osasid moonutada. Seega on selline vastuolu, nagu direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud, võimalik ainult siis, kui liidu õiguse sätted, mis ei kuulu selle direktiivi sätete hulka, kehtestavad – neid ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerides – ettevõtjatele ilma igasuguse tegutsemisvabaduseta kohustusi, mis on vastuolus direktiivis 2005/29 sätestatud nõuetega.

Kuigi universaalteenuse direktiivi artikli 20 lõikes 1 on elektroonilise side valdkonnas kehtestatud teenuseosutajatele kohustus panna lepingusse kirja teatud andmed, ei sisalda see säte ega ükski muu selle direktiivi säte siiski eeskirju, millega reguleeritaks ebaausate kaubandustavade teatavaid aspekte, nagu inertsmüük direktiivi 2005/29 I lisa punkti 29 tähenduses. Peale selle tuleb märkida, et universaalteenuse direktiivi artikli 1 lõikes 4 on sätestatud, et selle direktiivi sätteid lõpptarbijate õiguste kohta kohaldatakse, ilma et need piiraksid tarbijakaitset käsitlevate liidu eeskirjade ning liidu õigusega kooskõlas olevate siseriiklike eeskirjade kohaldamist. Niisiis puudub direktiivi 2005/29 sätete ja universaalteenuse direktiivis kehtestatud eeskirjade vahel lõpptarbijate õiguste puhul vastuolu.

(vt punktid 58, 60, 61, 66–68 ja 70 ning resolutsiooni punkt 2)