ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas tuleb asuda seisukohale, et tegevus, millega tegeletakse metsaalal selleks, et tagada metsade tuleohutusetaristu rajatiste korrashoid sellel alal vastavalt kohaldatavate õigusnormidega kehtestatud tuleohutuse nõuetele, kujutab endast nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ (2) looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõike 3 tähenduses projekti, millel on otsene seos paiga kaitsekorraldusega või mis on selle kaitsekorralduse jaoks vajalik, nii et sellise tegevuse puhul ei ole vaja läbi viia Euroopa tähtsusega erikaitsealade (Natura 2000) puhul ette nähtud hindamismenetlust?
C 359/44

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 28. juunil 2022 – Scuola europea di Varese versus PD ja LC, kes teostavad alaealise NG suhtes vanemate hooldusõigust

(Kohtuasi C-431/22)

(2022/C 359/52)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Scuola europea di Varese

Vastukassatsioonkaebuse esitajad: PD ja LC, kes teostavad alaealise NG suhtes vanemate hooldusõigust

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa koolide põhikirja konventsiooni, mis allkirjastati Luksemburgis 21. juunil 1994, artikli 27 lõike 2 esimese lõigu esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et pärast kooli üldeeskirjas ette nähtud halduslike edasikaebevõimaluste ammendamist on selles sätestatud pretensioonide nõukogul esimese ja lõpliku instantsina ainupädevus niisuguse vaidluse lahendamisel, mille ese on otsus kooliaasta kordamise kohta, mille Consiglio di classe (õppenõukogu, Itaalia) tegi keskkooliõpilase suhtes?
C 340/22

ET

Leon Leonard Johan Veeni 5. juulil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 27. aprilli 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-436/21: Veen versus Europol

(Kohtuasi C-444/22 P)

(2022/C 340/29)

Kohtumenetluse keel: slovaki

Pooled

Apellant: Leon Leonard Johan Veen (esindaja: advokát M. Mandzák)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Õiguskaitsekoostöö Amet

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus täies ulatuses,

— saata asi tagasi Üldkohtusse,

— kohustada Üldkohut tegema otsuse kohtukulude üle.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus põhineb kokku neljal väitel. Üldkohus on teinud õigusliku hinnangu andmisel vea ja on vääralt kohaldanud materiaalõigust eelkõige osas, mis puudutab kostja vastutust kahju tekitamise eest ja tema kohustust töödelda ristkontrolli käigus isikuandmeid. Lisaks tuvastas Üldkohus vääralt, et kostja tegevuse ja kahjustava sündmuse vahel puudub põhjuslik seos, ning ta ei ole vaidlustatud kohtuotsust piisavalt põhjendanud.
2.

Teine väide, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi ka määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõike 1 ja artikli 17 lõike 1 tõlgendamisel koostoimes nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (2), millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 217 lõikega 1, ja ELTL artikliga 325, mis paneb liikmesriikidele kohustuse võidelda pettuste ja muude liidu finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevusega, kuna ta leidis, et Tšehhi Vabariik ei ole kõnealused maksud kindlaks määranud hilinemisega, kui ta jättis need kindlaks määramata 2007. aasta novembris Laoses Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) kontrollimissioonil osalenud Tšehhi tolliasutuste esindaja naasmisele järgnevatel päevadel (väide, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 94–126 vastu). Seetõttu on Üldkohus puudulikult hinnanud õigusliku raamistiku kohaldatavust, kuna leidis, et see võimaldas Tšehhi Vabariigil oodata kuni OLAF on esitanud missiooni käigus kogutud tõendeid (ja seega mitte täita kohustust määrata kindlaks Euroopa Liidu omavahendite maks) liidu finantshuve kahjustades. Üldkohus oleks pidanud tõlgendama kohaldatavat liidu õigust nii, et Tšehhi Vabariik on kohustatud hoolsuskohustuse põhimõtte alusel nõudma OLAFilt kontrollimissiooni käigus kogutud tõendeid vahetult pärast tema esindaja missioonilt naasmist, mis oleks võimaldanud määrata kindlaks liidu omavahendite maks Laoses kontrollimissioonil osalenud Tšehhi esindaja naasmisele järgnevate päevade vältel.
Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE 4. juulil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 4. mai 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-423/14 RENV: Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE versus komisjon

(Kohtuasi C-445/22 P)

(2022/C 340/30)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Apellant: Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE (esindajad: advokaadid N. Korogiannakis, I. Drillerakis ja E. Rantos)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 4. mai 2022. aasta otsus kohtuasjas Larko vs. komisjon (T-423/14 RENV, EU:T:2022:268)

— saata kohtuasi Üldkohtusse tagasi uueks arutamiseks ja

— otsustada käesoleva kohtuastme kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks järgmise väite:

Väide: on rikutud ELTL artikli 107 lõiget 1, kuna Üldkohus järeldas, et meede 2 (2008. aasta riigigarantii) oli andnud apellandile eelise

Apellandi sõnul sisaldab Üldkohtu järeldus, et meede 2 (2008. aasta riigigarantii) on andnud talle ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses eelise, mitut õigusnormi rikkumist.

Apellant väidab eelkõige, et Üldkohtu järelduses on ühelt poolt hindamisviga seoses garantiide teatise punkti 3.2 alapunktiga d ja teiselt poolt on tõendamiskoormis komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel jaotatud valesti, mis on vastuolus Euroopa Kohtu kohtupraktikaga.

Lisaks tugineb vaidlustatud kohtuotsuse järeldus täiesti ebapiisavatele asjaoludel ning igal juhul mitte meetme 2 rakendamisest varasematele asjaoludele, mis rikub Euroopa Kohtu 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsusest Larko vs. komisjon (C-244/18 P, EU:C:2020:238) tulenevat.

Lõpuks väidab apellant, et see järeldus lähtub lihtsalt negatiivsest eeldusest, mis põhineb sellise teabe puudumisel, mis võimaldaks jõuda vastupidisele järeldusele, ilma et oleks teisi asjaolusid, millega saaks positiivselt sellise eelise olemasolu tõendada.
Robert Roosi jt 5. juulil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda laiendatud koosseisus) 27. aprilli 2022. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-710/21, T-722/21 ja T-723/21: Robert Roos jt versus Euroopa Parlament

(Kohtuasi C-458/22 P)

(2022/C 340/31)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid: Robert Roos jt (esindajad: advokaadid P. de Bandt, avocates M. R. Gherghinaru, V. Heinen)

Teised menetlusosalised: Euroopa Parlament, IC jt

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu poolt 27. aprilli 2022. aastal kohtuasjades T-710/21, T-722/21 ja T-723/21 tehtud otsuse resolutsiooni punktid 1 ja 2;

— mõista Euroopa Parlamendilt välja Euroopa Kohtu menetluse kulud, sealhulgas advokaadikulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet.

Esimene väide, et on rikutud õigusnormi, kuna vaidlustatud otsusel puudub õiguslik alus

Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et Euroopa Parlamendi kodukorra artikli 25 lõige 2 ei olnud kehtiv õiguslik alus ühelt poolt, et lubada parlamendi hoonesse siseneda vaid isikutel, kellel on kehtiv digitaalne COVID-tõend, ja teiselt poolt, et põhjendada apellantide eriti tundlike isikuandmete töötlemist. Vaidlustatud kohtuotsused rikuvad eelkõige järgmisi õigusnorme ja õiguse üldpõhimõtteid: (i) harta artikkel 8 ning artikli 52 lõiked 1 ja 3; (ii) protokolli nr 7 Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide kohta artikkel 7; (iii) Euroopa Parlamendi 28. septembri 2005. aasta otsuse 2005/684/EÜ, Euratom, millega võetakse vastu Euroopa Parlamendi liikmete põhimäärus (1) artikkel 2; (iv) määruse 2018/1725 (2) artikli 5 lõige 2; (v) Üldkohtu otsuste põhjendamise kohustus, mis sätestatud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 36 ja artikli 53 esimeses lõigus; (vi) vormilise järjepidevuse põhimõte; ja (vii) normide hierarhia põhimõte.

Teine väide, et on rikutud õigusnorme, mis väljendub selles, et on rikutud isikuandmete töötlemise eesmärgi piiramise põhimõtet ja õiguspärasuse põhimõtet

Üldkohus rikkus õigusnormi ka siis, kui ta leidis, et Euroopa parlament võib riiklikes COVID-tõendites sisalduvaid apellantide isikuandmeid töödelda, et piirata õigust Euroopa Parlamendi hoonetesse siseneda, samas kui sellist eesmärki ei ole Belgia ega Prantsuse õiguses ette nähtud. Üldkohus rikkus õigusnormi ka leides, et isikuandmete töötlemine Euroopa Parlamendi poolt jääb määruse 2018/1725 artiklis 6 ette nähtud erandi alla.

Sellega rikub vaidlustatud kohtuotsus järgmisi õigusnorme ja õiguse üldpõhimõtteid: (i) määruse 2018/1725 artikli 4 lõike 1 punktid a, b ja c ning artiklid 5 ja 6; ja (ii) Üldkohtu otsuste põhjendamise kohustus, mis sätestatud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 36 ja artikli 53 esimeses lõigus.

(1) ELT 2005, L 262, lk 1.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) 2018/1725, 23. oktoober 2018, mis käsitleb füüsiliste isikute kaitset isikuandmete töötlemisel liidu institutsioonides, organites ja asutustes ning isikuandmete vaba liikumist, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 45/2001 ja otsus nr 1247/2002/EÜ (ELT L 295, 21.11.2018, lk 39).
1.

Juhul kui liikmesriigi õiguse kohaselt arvutatakse enammakstud mahaarvatava käibemaksu pealt – mida ei olnud „makstud tasu tingimuse“ tõttu võimalik tagasi saada – intressi (edaspidi „käibemaksuintress“) intressimäära alusel, mis katab vaieldamatult laenuintressid lühiajaliselt rahaturul ja milleks määratakse keskpanga baasintress, millele lisandub kaks protsendipunkti, käibemaksu aruandeperioodi suhtes, nii et need intressid kuuluvad tasumisele alates järgmisest päevast pärast käibedeklaratsiooni vormi esitamist, milles maksukohustuslane on märkinud enammakstud käibemaksu, mis tuleb „makstud tasu“ tingimuse tõttu edasi kanda järgnevasse aruandeperioodi kuni järgneva käibedeklaratsiooni vormi esitamise viimase päevani, tuleb liidu õigust, eelkõige nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) (edaspidi „käibemaksudirektiiv“), artiklit 183; tõhususe ja võrdväärsuse, vahetu õigusmõju ja proportsionaalsuse põhimõtteid ning Euroopa Kohtu 23. aprilli 2020. aasta kohtuotsust liidetud kohtuasjades Sole-Mizo ja Dalmandi Mezőgazdasági (C-13/18 ja C-126/18) (edaspidi „kohtuotsus Sole-Mizo ja Dalmandi Mezőgazdasági“) tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune liikmesriigi praktika nagu käesolevas kohtuasjas vaidlusalune praktika, mis ei võimalda, et maksukohustuslasele makstakse lisaks käibemaksuintressidele ka intressi, et kompenseerida talle kõnealuse summa rahalise väärtuse vähenemine, mis on tingitud aja möödumisest pärast nimetatud aruandeperioodi kuni intresside tegeliku maksmiseni?
2.

a. Kas kaitseõiguste tagamine – mille hulgas on tagatud ka õigus esitada oma seisukohad enne kahjustavat meedet –, mis on liidu õiguse aluspõhimõte, hõlmab seda, et kui võlgnik ei ole määratud tähtaja jooksul tollivõlast tulenevat maksusummat tasunud ja seetõttu pööratakse nõue käendaja vastu, peab toll enne andma käendajale tegeliku võimaluse esitada oma seisukoht asjaolude kohta, millega toll kavatseb põhjendada oma otsust see temalt sisse nõuda? b. Kas vastust küsimusele 2a võib mõjutada asjaolu, et võlgnikule endale anti enne talle tollimaksu summa teatamist tegelik võimalus oma seisukoht esitada? c. Kui vastus küsimusele 2a on jaatav, siis kumb on käendajat kahjustav otsus, millele peab eelnema võistlev menetlusetapp: kas tolli otsus teha tollimaksu kohta arvestuskanne ja teatada see maksusumma võlgnikule või otsus nõuda tollivõlg sisse käendajalt?
3.

Kas direktiivi 2013/32/EL artikli 33 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil täiendavat rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kui varasema taotluse osas tehtud otsusega ei langetatud küll otsust täiendava kaitse seisundi andmise kohta, kuid hinnati tagasisaatmise keeldude olemasolu ning see hindamine on sisu poolest sarnane hindamisega, mis viiakse läbi täiendava kaitse seisundi andmise korral?
1.

Kas Euroopa Kohtu 8. aprilli 1976. aasta otsust Defrenne vs. SABENA (43/75) (1) tuleb tõlgendada nii, et see annab liikmesriigi kohtule autonoomse pädevuse säilitada mineviku suhtes omal algatusel ja ilma ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotlust esitamata puhtalt riigisisese õigusnormi alusel mõju, mis on meditsiini- ja parameditsiiniteenuste käibemaksuvabastust käsitlevatel riigisisestel õigusnormidel, mille see kohus (pärast seda, kui ta oli esitanud Euroopa Kohtule samas kohtuasjas ELTL artikli 267 alusel kolm eelotsusetaotlust, millele Euroopa Kohus vastas 27. juuni 2019. aasta otsuses C-597/17 (2)) tunnistab liidu õigusega vastuolus olevaks ja osaliselt tühistab, kusjuures ta säilitab nende õigusnormide mõju mineviku suhtes ja jätab maksukohustuslase sel viisil täielikult ilma õigusest saada tagasi liidu õigust rikkudes sisse nõutud käibemaks?
1.

Esimene väide, et määrust (EL) 2018/1725 (1) on tõlgendatud valesti ühelt poolt seoses mõistega „tuvastatav“ füüsiline isik ja teiselt poolt seoses mõistega „füüsilise isiku tuvastamiseks mõistliku tõenäosusega võetavad meetmed“ ning on moonutatud tõendit apellandi tuvastamiseks teatava isiku poolt.
1)

a) Milline tähendus tuleb anda direktiivi 2002/14/EÜ (1) artikli 2 punktis a sätestatud mõistele „ettevõte, kes on hõivatud „majandustegevusega““; b) Kas viidatud mõiste hõlmab selliseid eraõiguslikke juriidilisi isikuid nagu EOPPEP, kes tegutseb kutseõppeasutuste sertifitseerimise pädevuse teostamisel avalik-õigusliku juriidilise isikuna ja kasutab avalikke volitusi, arvestades et i) tema teatud muude tegevuste, nagu eelkõige igas vormis ja igat liiki kutsenõustamise tegevustega seotud teenuste puhul, mis on suunatud ministeeriumide pädevatele asutustele, kutseõppe ja kutsealaste koolituste keskustele ning organitele, ettevõtetele, nagu ka tööandjate ja töötajate organisatsioonidele (seaduse nr 4115/2013 artikli 14 lõike 2 punkt ib, A’ 24), ei ole välistatud – nagu tuleneb artikli 14 lõike 2 punktist ie, mis käsitleb riigis füüsilistele ja juriidilistele isikutele nõustamis- ja koolitusteenuste osutamise tingimuste kindlaksmääramist –, et on olemas turud, millel tegutsevad kaebajaga konkurentsisuhetes olevad ettevõtted; ja ii) kaebaja vara hõlmab eespool viidatud seaduse artikli 23 lõike 1 punkti d kohaselt tulu, mis saadakse niisuguste tegevustega tegelemisest ja teenuste osutamisest, mis on talle ministeeriumi poolt ülesandeks tehtud või mida teostatakse selliste kolmandate isikute arvel nagu valitsussektor, riiklikud ja rahvusvahelised asutused, avalik-õiguslikud või eraõiguslikud juriidilised isikud või eraisikud, samas kui iii) tema ülejäänud teenuste osutamise eest on seaduse nr 4115/2013 artikli 20 kohaselt ette nähtud selliste maksude tasumine, mis on oma olemuselt tasud; c) Kas eelmise küsimuse vastust mõjutab asjaolu, et eraõigusliku juriidilise isiku tegevuse põhiosaga (seaduse nr 4115/2013 artikli 14 lõige 2) seoses võib eeldada, et teatavate tegevustega tegeletakse ainult turu raames, ning kas jaatava vastuse korral piisab sellest, et seadusandja on ette näinud (seaduse nr 4115/2013 artikli 14 lõike 2 punkt ib ja artikli 23 lõike 1 punkt d), et kaebaja tegeleb vähemalt osaliselt oma majandustegevusega turuosalisena, või kas on vaja tõendada, et ta osaleb tegelikult turul seoses väga konkreetsete majandustegevustega?
2.

Kui vastus küsimusele I on jaatav, siis kas nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, artikli 9 lõikest 1 tulenev kohtualluvus, mis on ette nähtud „erandina selle määruse artiklist 8“, läheb vastuollu sama määruse artikli 15 kohaldamisega, mida kohaldatakse „erandina“ ja „siis, kui see on lapse parimates huvides“?
2.

Kas direktiivi 2000/31 artikli 3 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et kui selle sätte kohaselt edasilükkamatutel juhtudel ei teatata komisjonile ja asukohaliikmesriigile võetud meetmest võimalikult kiiresti (tagantjärele), tähendab see, et pärast (tagantjärele) teatamise jaoks piisava ajavahemiku möödumist ei tohi seda meedet konkreetse teenuse suhtes kohaldada?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal) 31. mail 2022 – NM versus Autoridade Tributária e Aduaneira

(Kohtuasi C-349/22)

(2022/C 359/27)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (maksuasjade vahekohus (haldusvaidluste arbitraažikeskus))

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: NM

Vastustaja: Autoridade Tributária e Aduaneira (maksu- ja tolliamet)

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artikliga 110 on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu Código do Imposto Sobre Veículose (sõidukimaksu seadustik) artikli 8 lõike 1 punkt d (millega on ette nähtud teatavatele keskkonnakriteeriumidele vastavate sõiduautode puhul soodustus, mis seisneb sõidukimaksu vähendamises 25 %-ni), mis kehtib ja mida kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2021 kehtivas redaktsioonis – mis on piiravam kui seni kehtinud redaktsioon – nii uutele kodumaistele sõidukitele kui ka teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest pärit kasutatud sõidukitele, mis on pärast seda kuupäeva Portugalis esmakordselt registreeritud, ja mille tulemusel maksustatakse neid sõidukeid võrdselt, kuid tekib olukord, mida võib pidada ebavõrdseks sama kasutusajaga kasutatud sõidukite vahel, mis vastavad varem kehtinud vähem rangetele keskkonnakriteeriumidele, kuid ei vasta uue seaduse kriteeriumidele, sõltuvalt sellest, kas a) need lasti algselt turule ja registreeriti Portugalis enne seaduse uue redaktsiooni jõustumise kuupäeva, millisel juhul on nad saanud kasu maksusumma vähendamisest 25 %-le, mida võib pidada kajastatuks kasutatud sõidukite ostuhinnas, või b) nad registreeriti mõnes teises liikmesriigis seaduse eelmise redaktsiooni kehtivuse ajal ja nad lubati Portugalis tarbimisse pärast seda kuupäeva, millisel juhul peavad nad tasuma maksu 100 %-se maksumäära alusel?
3.

Kas ELL artiklit 2, artikli 6 lõikeid 1 ja 3 ning artikli 19 lõike 1 teist lõiku koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et kohtute seaduse muudatusega (Zakon za sadebnata vlast, DV nr 32/26.4.2022, mille rakendamine on edasi lükatud 27. juulini 2022) likvideeritava kohtu – kusjuures kohtud peavad kuni seaduse rakendamiseni ja ka pärast seda jätkama nende asjade menetlemist, milles on eelistungid juba toimunud – sõltumatust kahjustatakse, kui kohtu likvideerimist põhjendatakse sellega, et nii kaitstakse põhiseadusest tulenevat kohtuvõimu sõltumatuse põhimõtet ja kodanike põhiseadusest tulenevaid õigusi, jättes aga nõuetekohaselt selgitamata, milliste asjaolude põhjal on tehtud järeldus, et neid põhimõtteid on rikutud?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 10. juunil 2022 – LR versus Ministero dell'Istruzione, Ufficio scolastico regionale Lombardia, Ufficio scolastico regionale Friuli Venezia Giulia

(Kohtuasi C-377/22)

(2022/C 359/34)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: LR

Vastustajad: Ministero dell'Istruzione, Ufficio scolastico regionale Lombardia, Ufficio scolastico regionale Friuli Venezia Giulia

Eelotsuse küsimused

Kas – ilma et see välistaks kaebaja Ühendkuningriigis liidu õiguse tähenduses kogunenud tööstaaži arvessevõetavuse ja vaatamata Ühendkuningriigi väljaastumisele Euroopa Liidust – ELTL artikli 45 lõikeid 1 ja 2 ning liidu määruse nr 492/2011 (1) artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline õigusnorm nagu dekreetseaduse nr 126/2019, mis võeti muudatustega seadusena vastu seadusega nr 159/2019, artikli 1 lõige 6, mille kohaselt peetakse õpetajate Itaalia keskkoolis tähtajatult töölevõtmiseks korraldatavas erakorralises konkursis osalemise eesmärgil kehtivaks ainult kandidaatide koosseisuvälist töötamist riigisisestes riigikeskkoolides, mitte aga teistes Euroopa riikides asuvates sama taseme asutustes, arvestades kõnealuse menetluse eripärast eesmärki võidelda riigisisese ebakindlate töösuhete nähtusega, ning juhul kui Euroopa Kohus ei leia, et Itaalia õigusnormid on Euroopa õigusliku raamistikuga abstraktselt vastuolus, kas sel juhul võib Itaalia õigusnormides sätestatud meetmeid pidada proportsionaalseks konkreetselt eespool viidatud üldise huvi eesmärgiga, mida taotletakse?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (ELT 2011, L 141, lk 1).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (1), artikli 3 lõiked 5 ja 7, mille kohaselt elektritarbija (väikeettevõtja) õiguste teostamisel elektritarnija vahetamise korral järgitakse põhimõtet, mis tagab vabatarbijale reaalse võimaluse hõlpsasti tarnijat vahetada ja vahetuse toimumise mittediskrimineerival viisil hinna, töömahu ja ajakulu osas, tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus võimalus näha ette, et elektritarbija soovil elektritarnija vahetamiseks elektritarnelepingu ülesütlemise korral peab tarbija maksma leppetrahvi, mis ei sõltu kahju suurusest (23. aprilli 1964. aasta tsiviilseadustiku (ustawa z dnia 23 kwietnia 1964 r. kodeks cywilny) artikli 483 § 1 ja artikli 484 § -d 1 ja 2), ja ilma, et sellise leppetrahvi suuruse arvutamise või kindlaks määramise kriteeriumid oleks sätestatud energiaseaduses (10. aprilli 1997. aasta energiaseaduse (ustawa z dnia 10 kwietnia 1997 r. prawo energetyczne) artikli 4j lõige 3a)?
3.

Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) määras oma 26. septembri 2018. aasta kohtuotsustes 1425/2018 ja 1426/2018 kindlaks kohtupraktika doktriini, mida on kinnitatud tema 20. detsembri 2007. aasta kohtuotsusega 1534/2021, et meede, mis tuleb võtta ajutiste töösuhete kuritarvitamise olukorras, võib seisneda lihtsalt selles, et avalik teenistuja, kellele on osaks saanud kuritarvitamine, hoitakse töökohal ebakindla töösuhte olukorras seni, kuni tööandjaks olev ametiasutus määrab kindlaks, kas esineb struktuuriline vajadus, ja korraldab vastavad valikumenetlused, milles võivad osaleda kandidaadid, kelle puhul ei ole sellist ajutise töösuhte kuritarvitamist olnud, et täita ametikoht alaliste või koosseisuliste avalike teenistujatega. Kas see kohtupraktika doktriin on vastuolus direktiivi 1999/70/EÜ raamkokkuleppe klausliga 5, kui avatud valikumenetluse korraldamine ja valikumenetluse edukas läbimine ei ole karistusmeede, mis vastaks direktiivi nõuetele, nagu see on ette nähtud Euroopa Kohtu 2. juuni 2021. aasta kohtumääruses kohtuasjas C-103/2019?