KOHTUJURISTI ETTEPANEK

EVGENI TANCHEV

esitatud 3. juunil 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑57/19 P

Euroopa Komisjon

versus

Tempus Energy Ltd ja

Tempus Energy Technology Ltd

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Suurbritannia elektrivõimsuse turg – Vastuväidete esitamata jätmise otsus – Mõiste „tõsised raskused“ – Tõendamisstandard – Komisjoni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult asjaomase liikmesriigi esitatud teavet – Komisjoni kohustus uurida juhtumit omal algatusel – Teatise esitamisele eelnevad kontaktid

Sisukord

I. Õiguslik raamistik II. Menetluse taust III. Vaidlustatud kohtuotsus IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded V. Analüüs A. Apellatsioonkaebus 1. Poolte argumendid 2. Hinnang a) Komisjoni nõue tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles selles ei tunnistatud vastuvõetamatuks Tempuse väidet 2 MW minimaalse osaluskünnise kohta b) Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus c) Sisu 1) Sissejuhatavad märkused 2) Apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa i) Kas Tempus võib tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks tugineda kogu asjakohasele teabele, mis oli või oleks võinud olla komisjonile kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval? ii) Kas tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks võib arvesse võtta kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkuste arvu ja päritolu? iii) Kas teatise esitamisele eelnenud etapi pikkust võib võtta arvesse tõendina tõsiste raskuste olemasolu kohta? iv) Kas vaidlusaluse meetme keerukust ja uudsust võib võtta arvesse tõsiste raskuste esinemise tõendina? 3) Apellatsioonkaebuse ainsa väite teine osa i) Kas komisjon oleks pidanud uurima nõudluskajahaldurite võimalikku rolli võimsusturul? ii) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses võimsuslepingute kestusega? iii) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses kasutatud kulude katmise meetodiga? iv) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses T‑4 ja T‑1 enampakkumiste koosmõjuga ning võimsusturul osalemise teatavate tingimustega? B. Üldkohtusse esitatud hagi VI. Kulud VII. Ettepanek

1. Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tühistada 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Tempus Energy ja Tempus Energy Technology vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), ( 2 ) millega Üldkohus tühistas komisjoni otsuse mitte esitada vastuväiteid Ühendkuningriigi abikavale võimsusepakkujate toetamiseks Suurbritannia elektriturul (edaspidi „vaidlusalune otsus“). ( 3 )

2. Kuna Ühendkuningriik prognoosis, et aastate 2017/2018 paiku ei ole elektritootmine Suurbritannias nõudluse rahuldamiseks enam piisav, otsustas ta luua eelmises punktis osutatud abikava abil võimsusturu, kus riiklike ametiasutuste korraldatavad enampakkumised võimaldaksid hankida tootmise piisavuse tagamiseks vajaliku võimsuse. Selle kava kohaselt pidid edukad enampakkumistel osalejad saama korrapärast tasu oma kohustuse eest tarnida elektrit elektrisüsteemile koormaval perioodil. Seda tasu pidi rahastatama elektritarnijatelt võetavatest tasudest.

3. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, et eelkirjeldatud abikava on siseturuga kokkusobiv vastavalt ELTL artikli 107 lõike 3 punktile c, kuna see vastab kriteeriumidele, mis on sätestatud keskkonna- ja energiaalase riigiabi suunistes aastateks 2014–2020 (edaspidi „energeetikasuunised“) ( 4 ).

4. Vaidlustatud kohtuotsusega rahuldas Üldkohus Tempus Energy Ltd ja Tempus Energy Technology Ltd (edaspidi koos „Tempus“) hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks põhjendusel, et komisjon ei saanud seda otsust vastu võtta pelga esialgse uurimise tulemusel ning et ta oleks pidanud algatama ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse. Üldkohus on seisukohal, et objektiivsete ja kokkulangevate tõendite kogum, mis koosneb esiteks teatise esitamisele eelnenud etapi pikkusest ja sellega seotud asjaoludest ning teiseks sellest, et komisjon ei viinud läbi asjakohast uurimist seoses võimsusturu teatavate aspektidega, on tõenduseks sellele, et abikava siseturuga kokkusobivuse hindamisel ilmnenud tõsiseid raskusi ei oldud esialgse uurimise käigus ületatud.

5. Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse võtta seisukoht mõiste „tõsised raskused“ kohta, mille ilmnemisel esialgse uurimise käigus tekib komisjonil kohustus alustada riigiabi kontrollimise menetluse teist etappi, st ametlikku uurimismenetlust.

I. Õiguslik raamistik

6. Nõukogu määruse (EÜ) nr 659/1999 ( 5 ) artiklis 4 „Teatise esialgne uurimine ja komisjoni otsused“ on sätestatud: „[…] 3. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme [sise]turuga kokkusobivuse kohta ei ole ilmnenud mingeid kahtlusi, kuivõrd see jääb [ELTL artikli 107 lõike 1] reguleerimisalasse, otsustab ta, et nimetatud meede sobib [sise]turuga kokku (edaspidi „vastuväidete esitamata jätmise otsus“). Otsuses tuleb täpsustada, millist asutamislepingu erandit on kohaldatud. 4. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme [sise]turuga kokkusobivuse kohta ilmnes kahtlusi, otsustab ta algatada [ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud menetluse] (edaspidi „ametliku uurimismenetluse algatamise otsus“). […]“.

II. Menetluse taust

7. Tempusel on tegevusluba tegutseda Ühendkuningriigis elektrivarustusettevõtjana ning ta müüb elektritarbimise juhtimise tehnoloogiat, mida tuntakse ka nõudluskaja (demand-side response) nime all, üksikisikutele ja ettevõtjatele.

8. Tempus aitab oma klientidel viia oma ajaliselt mittekriitilise elektritarbimise üle perioodidele, mil hulgimüügi hinnad on madalad, kas seetõttu, et nõudlus on madal, või seetõttu, et taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiat on rohkesti ja see on seetõttu odavam. Sel eesmärgil sõlmib Tempus samamoodi nagu teised nõudluskajahaldurid (demand-side response operators) energiatarbijatega, kelleks on enamasti tööstus- ja ärikliendid või väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad, lepingud, mille kohaselt tarbija nõustub olema oma elektritarbimises teataval ajavahemikul paindlik. Nõudluskajahaldur arvutab seejärel teataval ajahetkel kõikidel paindlikel klientidel olemasoleva koguvõimsuse ja pakub seda võimsust elektrivõrguettevõtjale – kelleks käesoleval juhul on National Grid (riiklik energiavõrk) – saades selle eest tasu, mille ta annab tagasi vastavale paindlikule kliendile, jättes endale väikese kasumimarginaali.

9. Tuginedes Ühendkuningriigi 2013. aasta energiaseadusele (United Kingdom Energy Act 2013) ja selle alusel vastu võetud õigusaktidele, eelkõige 2014. aasta elektrivõimsuse määrusele (Electricity Capacity Regulations 2014) ja 2014. aasta võimsusturu eeskirjadele (Capacity Market Rules 2014), võttis Ühendkuningriik vastu abikava võimsusepakkujate toetamiseks Suurbritannia elektriturul (edaspidi „vaidlusalune meede“). Selle meetmega loob Ühendkuningriik elektrivõimsuse turu, mis hõlmab keskselt korraldatavaid enampakkumisi, et hankida võimsuse piisavuse tagamiseks vajalik võimsus. Võimsusepakkujatele makstakse tasu nende kohustuse eest tarnida elektrit või vähendada või lükata edasi oma elektritarbimist tippkoormuse ajal, kohustuse täitmata jätmise korral kohaldatakse trahve.

10. Võimsusturg toimib järgmiselt.

11. Nõutava võimsuse üle otsustab keskselt Ühendkuningriigi valitsus National Gridi soovituse alusel. Otsus selle kohta, millise koguse võimsust igal võimsuse enampakkumisel hankida, põhineb varustuskindluse normil. Varustuskindluse norm on elektrienergia varustuskindluse objektiivne tase. Ühendkuningriigi valitsus on kehtestanud varustuskindluse normi, mis võrdub eeldatava võimsusvajakuga 3 tundi aastas, mis tähendab, et süsteemi varustuskindlus on 99,97%. Eeldatav võimsusvajak on selliste tundide ja ajavahemike arv aastas, mille kestel pikaajalises perspektiivis statistiliste eelduste kohaselt koormus ületab toodetavat võimsust.

12. Igal aastal läheb enampakkumisele neli aastat hiljem tarnitav võimsus (edaspidi „T‑4 enampakkumised“). Näiteks 2014. aastal enampakkumisele pandud võimsus on mõeldud tarnimiseks aastatel 2018–2019 – s.o tarneaastal, mis kestab 1. oktoobrist 2018 kuni 30. septembrini 2019. Põhienampakkumise tarneaastale eelneval aastal toimub aga teine enampakkumine (edaspidi „T‑1 enampakkumine“). T‑1 enampakkumisega tagatakse õige mahuga võimsuse hange, kui täpsemad võimsuse prognoosid on kättesaadavad, ja see on vajalik, et võimaldada nõudluskajaga hõlmatud võimsusel osaleda aktiivselt nõudluskaja mehhanismis (kuna nõudluskajahalduritel on keeruline osaleda enampakkumisel neli aastat enne teenuse osutamist).

13. Teatud võimsus jäetakse süstemaatiliselt T‑4 enampakkumisest kõrvale ja „reserveeritakse“ T‑1 enampakkumisele. Sellise reservvõimsuse kogus põhineb hinnangul kulutõhusa nõudluskaja kohta, mis võib osaleda T‑1 enampakkumisel. Kui nõudlus langeb T‑4 ja T‑1 enampakkumise vahelisel ajal, vähendatakse T‑1 enampakkumisele pandava võimsuse kogust. Vaidlusaluse otsuse kohaselt kohustus Ühendkuningriigi valitsus hankima T‑1 enampakkumistel vähemalt 50% nelja aasta eest „reserveeritud“ võimsusest. T‑4 ja T‑1 enampakkumised kujutavad endast püsivat korda. Lisaks püsivale korrale on olemas ka üleminekukord (nii nähti enne 2018.–2019. tarneaastat ette „ülemineku“ enampakkumised, mis olid peamiselt suunatud nõudluskajahalduritele).

14. Püsienampakkumistel võivad osaleda olemasolevad ja uued elektritootjad, nõudluskajahaldurid ja energia salvestajad (ajutine erand on võrkudevahelised ühendused ja välismaised võimsusepakkujad). Võimsusturul osalevate elektritootjate ja nõudluskajahaldurite kohta kasutatakse nimetust võimsusturuühik (Capacity Market Unit). Nad peavad läbima eelvaliku protsessi, mille eesmärk on veenduda, et enampakkumisel osalejad on võimelised tagama pakutava võimsuse. Nõudluskajahaldurite võimsusturuühikud määratletakse nõudluse vähendamise kohustusena, mille kohaselt peavad nende kliendid vähendama elektri tarbimist võrgust ja/või tarnima võrku omaenda elektritootmisseadmetes koha peal toodetud elektrit.

15. Kõik võimsusturu enampakkumised on kindla hinnaga (pay-as-clear) tagurpidi (descending clock) enampakkumised, kus kõikidele edukatele osalejatele makstakse viimasena nõustutud hind. Enampakkumise alguses kuulutatakse välja kõrgem hind ning seejärel teevad osalejad pakkumusi näitamaks, millise koguse võimsust on nad valmis selle hinnaga tarnima. Seda protsessi korratakse korduvalt vastavalt varem kindlaks määratud ajakavale, kuni saadakse madalaim hind, mille juures nõudlus vastab pakkumisele ehk kliiringhind (clearing price). Kõikidele edukatele pakkujatele makstakse sama kliiringhind.

16. Kui võimsusepakkujad tunnistatakse edukaks, sõlmitakse nendega kliiringhinnaga võimsusleping. Võimsuslepingute pikkus on varieeruv. Suurema osa olemasolevate võimsusepakkujatega sõlmitakse leping üheks aastaks. Võimsusepakkujatega, kelle kapitalikulud on kõrgemad kui 125 naelsterlingit (GBP) (ligikaudu 141 eurot) kilovati (kW) kohta (nagu see on renoveeritavate käitiste puhul), sõlmitakse leping maksimaalselt kolmeks aastaks. Võimsusepakkujatega, kelle kapitalikulud on kõrgemad kui 250 naelsterlingit (ligikaudu 282 eurot) kW kohta (nagu see on uute käitiste puhul), sõlmitakse leping maksimaalselt viieteistkümneks aastaks. Pikemad kui üheaastased lepingud sõlmitakse üksnes T‑4 enampakkumistel osalejatega.

17. Võimsusepakkujatele makstavad võimsustasud võrduvad võimsuse enampakkumisel edukate võimsusepakkujate pakutud võimsuse koguse ja kliiringhinna korrutisega. Võimsustasude rahastamise kulude katmisel osalevad kõik tegevusloaga elektritarnijad (edaspidi „kulude katmise meetod“) nendele tarnijatele kehtestatud tasu (edaspidi „tarnijatelt võetav tasu“) kaudu. Tarnijatelt võetav tasu määratakse kindlaks nende prognoositava turuosa alusel ja arvutatakse kõikidel tööpäevadel novembrist veebruarini kella 16.00 ja 19.00 vahel mõõdetud nõudluse alusel, et stimuleerida tarnijaid vähendama oma klientide elektrinõudlust ajal, mil nõudlus on tavaliselt kõige suurem. Vaidlusaluse otsuse kohaselt peaks see vähendama nõutavat võimsust, vähendades nii ka võimsusturu kulusid.

18. Vaidlusaluse otsusega otsustas komisjon mitte esitada vaidlusaluse meetme suhtes vastuväited ja andis sellele loa maksimaalselt 10 aastaks. Komisjoni otsuse kohaselt kujutas meede endast riigiabi, kuid oli ELTL artikli 107 lõike 3 punkti c kohaselt siseturuga kokkusobiv, kuna see oli kooskõlas suuniste jaotises 3.9 „Abi tootmise piisavuse tagamiseks“ sätestatud kriteeriumidega.

III. Vaidlustatud kohtuotsus

19. Nagu on märgitud eespool punktis 1, tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse põhjendusel, et komisjon ei algatanud ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametlikku uurimismenetlust.

20. Esiteks leidis Üldkohus, et komisjon ei või piirduda riigiabi kontrollimise esialgse uurimise etapiga, vaid on kohustatud algatama ametliku uurimismenetluse, kui esialgne uurimine ei võimalda kõrvaldada kõiki kahtlusi kavandatava meetme siseturuga kokkusobivuse suhtes. Üldkohtu sõnul oli Tempusel kohustus tõendada selliste kahtluste olemasolu. Selleks ei pidanud Tempus esitama kõiki tõendeid selle kohta, et vaidlusalune meede on siseturuga kokkusobimatu. Pigem piisas sellest, et ta põhjendas oma seisukohta sellega, et komisjonil oleksid pidanud tekkima kahtlused meetme kokkusobivuses siseturuga. Lisaks võis Tempus Üldkohtu arvates tugineda nii kogu asjakohasele teabele, mis oli komisjonile kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval, kui ka kogu asjakohasele teabele, mis tal oleks võinud sel kuupäeval olla. Selle põhjuseks oli asjaolu, et komisjon sai ja pidi vajaduse korral ise hankima asjakohast teavet muudest allikatest, selle asemel et piirduda oma analüüsis teatises sisalduva teabega.

21. Teiseks tuletas Üldkohus meelde, et kohtupraktika kohaselt võivad esialgse uurimisega hõlmatud valdkonna ulatus ja asja keerukus viidata kahtluste olemasolule. Ta märkis, et käesoleval juhul oli vaidlusalune meede oluline, keerukas ja uudne. Lisaks leidis ta, et asjaolu, et esialgne uurimine kestis vaid kuu aega, mis on lühem kui määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5 ette nähtud kahekuuline tähtaeg, ei ole usaldusväärne tõend selle kohta, et selle uurimise lõpus ei tekkinud mingeid kahtlusi, kuna arvesse tuli võtta teatise esitamisele eelnenud etappi, mis kestis umbes 18 kuud ja ületas seega komisjoni poolt 16. juunil 2009. aastal vastu võetud parimate tavade juhendis riigiabi kontrollimenetluste teostamiseks (edaspidi „parimate tavade juhend“) üldreeglina ette nähtud kahekuulist tähtaega. ( 6 ) Lisaks oli komisjonil teatise esitamisele eelnenud etapi lõpus endiselt kahtlusi, kas kõnealune meede on siseturuga kokkusobiv, kuna ta palus Ühendkuningriigilt teatavate oluliste aspektide kohta lisateavet. Üldkohus järeldas sellest, et nii teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus kui ka asjaolu, et kolme liiki ettevõtjad esitasid kõnealuse meetme kohta oma märkused, on märk kahtluste olemasolust. Seejärel leidis ta, et tuleb uurida seda, kas vaidlusaluse otsuse sisuga seotud tegurid võisid samuti olla tõendiks selle kohta, et komisjonil oleks pidanud olema kahtlusi.

22. Kolmandaks leidis Üldkohus, et komisjoni ebapiisav analüüs nõudluskaja võimaliku rolli kohta võimsusturul oli märk sellest, et oli tekkinud kahtlusi vaidlusaluse meetme kokkusobivuses siseturuga. Kuna vaidlusaluses otsuses viidati tehnilise eksperdirühma 30. juuni 2014. aasta aruandele (edaspidi „tehnilise eksperdirühma aruanne“), milles oli toodud välja, et puuduvad põhjalikud andmed nõudluskaja potentsiaali kohta, oli komisjon teadlik raskustest nõudluskaja potentsiaali hindamisel ja seega ohust, et kõnealune meede ei võta seda potentsiaali piisavalt arvesse. Sellest hoolimata, jättes nõudluskaja potentsiaali hindamata, kiitis komisjon heaks Ühendkuningriigi kavandatud korra (nimelt muu hulgas, et teave saab teatavaks esimesel T‑4 enampakkumisel ja et National Grid käivitab nõudluskaja potentsiaali käsitleva uuringu).

23. Neljandaks leidis Üldkohus, et komisjon ei olnud piisavalt uurinud, kas nõudluskajahaldureid diskrimineeriti võrreldes tootjatega.

24. Mis puudutab esimesena võimsuslepingute kestust, siis märkis Üldkohus, et nõudluskajahalduritele võis pakkuda vaid üheaastaseid lepinguid, samas kui teatavatele tootjatele (kes rajavad uusi käitisi või renoveerivad olemasolevaid) võis pakkuda kuni kolme- või 15-aastaseid lepinguid. Lisaks märkis Üldkohus, et põhjus, miks teatavatele võimsusepakkujatele (nimelt neile, kes rajavad uusi käitisi või renoveerivad olemasolevaid) pakuti üle ühe aasta kestvaid lepinguid, oli nende kapitalikulude tase ja raskused rahastamise saamisel nendeks investeeringuteks. Üldkohus on seisukohal, et kuna teave, mille Ühendkuningriik komisjonile esitas, puudutas ainult uute elektrijaamade ehitajate rahastamisvajadusi, oleks komisjon pidanud ise koguma rohkem teavet nõudluskajahaldurite rahastamisvajaduste kohta. Kuna ta seda ei teinud, ei ole ta hajutanud kahtlusi, mis tulenesid elektritootjate ja nõudluskajahaldurite erinevast kohtlemisest seoses võimsuslepingute kestusega.

25. Teisena rõhutas Üldkohus seoses kulude katmise meetodiga, et seda meetodit tuleb kõnealuse meetme proportsionaalsuse hindamisel arvesse võtta, kuna see mõjutab võimsusturult hangitava võimsuse kogust ja seega ka abisummat. Üldkohus märkis, et Ühendkuningriik muutis seda meetodit haldusmenetluse ajal ( 7 ) ja et komisjon oleks pidanud uurima, kas see meetod oli muudetud kujul niisama motiveeriv kui algul tippnõudluse aegse elektritarbimise vähendamiseks välja pakutud meetod, mis nägi muu hulgas ette nõudluskaja kasutamise. See, et komisjon seda ei teinud, oli veel üks tõend kahtluste olemasolust.

26. Kolmandana, mis puudutab võimsusturul osalemise tingimusi, siis märkis Üldkohus, et komisjon oleks pidanud kindlaks tegema, kas vaidlusalune meede motiveeris nõudluskajahaldureid piisavalt osalema T‑1 enampakkumistel, mis on nende ettevõtjate jaoks parem turulepääsemise viis, arvestades, et: T‑1 enampakkumiste jaoks reserveeritud võimsuse kogus oli piiratud võrreldes T‑4 enampakkumistele pandud võimsuse kogusega; T‑1 enampakkumised ei olnud reserveeritud nõudluskajahalduritele; samuti puudus tagatis, et Ühendkuningriik korraldab T‑4 enampakkumise korraldamise korral T‑1 enampakkumise. Üldkohtu sõnul oleks komisjon pidanud uurima ka seda, kas nõudluskajahalduritele pakuti asjakohaseid stiimuleid T‑4 enampakkumistel osalemiseks, kuna 1) vaidlusaluse meetmega nõuti, et kõik T‑4 enampakkumistel osalejad oleksid võimelised reageerima määratlemata kestvusega võimsuse juhtumitele; 2) kuna meetmes ühtlustati kinnitamata tarbimiskaja võimsusturuühikute pakkumuse tagatise summa uue tootmise võimsusturuühikute omaga ning kuna 3) meetmes kehtestati püsienampakkumistel minimaalseks osaluskünniseks 2 megavatti (MW).

27. Viiendaks leidis Üldkohus, et asjaolu, et kõnealune meede ei tasustanud nõudluskajahaldureid elektrienergia ülekande- ja jaotuskadude vähendamise eest, ei tõendanud kahtluste olemasolu, kuna energeetikasuuniste punktis 225 nõutakse, et abi peaks katma „vaid elektritootja osutatava teenuse kättesaadavust“, mitte aga tasu elektrienergia müügi eest.

28. Üldkohus järeldas, et olemas on objektiivsete ja üksteisega kooskõlas olevate kaudsete tõendite kogum, mis esiteks puudutab teatise esitamisele eelnenud etapi kestust ja selle asjaolusid ning teiseks vaidlusaluse otsuse mittetäielikku ja ebapiisavat sisu, mille põhjuseks on asjaolu, et komisjon ei ole võimsusturu teatavaid aspekte esialgses uurimismenetluses nõuetekohaselt uurinud, mis näitab, et komisjon võttis vaidlustatud otsuse vastu hoolimata kahtluste esinemisest. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse, ilma et ta oleks analüüsinud Tempuse teist väidet põhjenduse puudumise kohta.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

29. Käesoleva apellatsioonkaebusega palub komisjon Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus; jätta rahuldamata esimeses kohtuastmes esitatud hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule, et viimane teeks otsuse talle esitatud teise väite kohta; ning igal juhul mõista kohtukulud välja Tempuselt.

30. Ühendkuningriigi valitsus toetab komisjoni põhinõuet ja ka teise võimalusena esitatud nõudeid.

31. Poola valitsus, kellele anti luba astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks, on samal seisukohal.

32. Tempus palub Euroopa Kohtul jätta põhjendatud määrusega apellatsioonkaebuse ainus väide vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles komisjon vaidlustab esiteks Üldkohtu hinnangu vaidlusaluse meetme tingimustele, nii esialgse uurimise kui ka teatise esitamisele eelnenud etapi kestusele ning nn kaebuste paljususele ja päritolule, ning teiseks Üldkohtu hinnangu kulude katmise meetodile. Tempus palub lisaks Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus igal juhul rahuldamata. Teise võimalusena palub Tempus juhul, kui Euroopa Kohus tühistab vaidlustatud kohtuotsuse, teha lõplik otsus esimeses kohtuastmes esitatud teise väite kohta ja tühistada vaidlusalune otsus. Lõpuks palub Tempus Euroopa Kohtul jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Tempuse kohtukulud ning jätta Ühendkuningriigi kohtukulud tema enda kanda.

33. Menetlust korraldavate meetmete raames palus Euroopa Kohus kõigil kirjalikke märkusi esitanud pooltel vastata kirjalikult ühele küsimusele. Komisjon, Tempus, Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus vastasid Euroopa Kohtu määratud tähtaja jooksul.

V. Analüüs

34. Olen jõudnud järeldusele, et allpool esitatud põhjustel tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada ning Euroopa Kohus peaks tegema asjas lõpliku otsuse ja jätma esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata. Analüüsin allpool esiteks apellatsioonkaebust (A jagu) ja teiseks Üldkohtusse esitatud hagi (B jagu).

A. Apellatsioonkaebus

1. Poolte argumendid

35. Komisjon esitab üheainsa apellatsioonkaebuse väite, milles ta väidab, et Üldkohus tõlgendas valesti ELTL artikli 108 lõikeid 2 ja 3 ning määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikeid 2 ja 3, kui ta leidis, et esialgse uurimise lõppedes esinesid tõsised raskused kõnealuse meetme siseturuga kokkusobivuse suhtes ning et seetõttu oleks komisjon pidanud algatama ametliku uurimismenetluse.

36. See väide jaguneb kaheks osaks.

37. Komisjon väidab oma apellatsioonkaebuse ainsa väite esimeses osas, milles vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 68–72, 79–83, 85, 90–92, 101–109 ja 111, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta määratles kriteeriumi, mille alusel tuvastada tõsiste raskuste esinemine, ja kui ta võttis arvesse teatavaid tegureid tõenditena selliste raskuste kohta.

38. Täpsemalt väidab komisjon, et Üldkohus kohaldas väära õiguslikku kriteeriumi, kui ta leidis, et Tempus võib tõsiste raskuste olemasolu tõendada lihtsalt sellega, et esitab põhjused, miks ta leiab, et sellised raskused esinevad, ega pea sisuliselt tõendama nende olemasolu, ning et selleks võib Tempus tugineda kogu asjakohasele teabele, mis oli või oleks võinud olla komisjonile kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Komisjon leiab, et esialgse uurimise raames võib ta tugineda asjaomase liikmesriigi esitatud teabele, selle asemel, et uurida omal algatusel juhtumi asjaolusid. Lisaks leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta võttis tõsiste raskuste olemasolu tõenditena arvesse järgmisi tegureid: 1) kõnealuse meetme tunnusjooned, nagu selle tehniline keerukus ja uudsus ning abisumma, kuna need tegurid iseenesest ei mõjuta kokkusobivuse hindamist; 2) teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus – kuna määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 5 kohaselt hakkab kahekuuline tähtaeg vastuväidete esitamata jätmise otsuse tegemiseks kulgema alates täieliku teatise kuupäevast ja enne ametliku teatise esitamist möödunud mis tahes ajavahemik tuleb jätta arvesse võtmata; ning 3) kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkuste arv ja päritolu, kuna komisjonil on esialgse uurimise raames kohustus uurida kaebusi, mitte omal algatusel esitatud märkusi. Lõpuks vaidleb komisjon vastu Üldkohtu järeldusele, et eelkõige keeruka meetme puhul ei ole teatise esitamisele eelnenud etapi eesmärk hinnata selle meetme kokkusobivust siseturuga.

39. Komisjon väidab oma apellatsioonkaebuse ainsa väite teises osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei uurinud nõuetekohaselt Ühendkuningriigi võimsusturu teatavaid aspekte.

40. Esiteks vaidleb komisjon vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 146, 152 ja 154–156 esitatud Üldkohtu järeldusele, mille kohaselt tekkisid tõsised raskused seoses nõudluskaja võimaliku rolli hindamisega võimsusturul. Komisjon väidab eelkõige, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal oli nõudluskaja tehnoloogia veel ebaküps ning seetõttu ei olnud tal võimalik täielikult hinnata nõudluskajahaldurite pikaajalist potentsiaali. Komisjon väidab ka, et Ühendkuningriigi nõudluskajaliit (United Kingdom Demand Response Association; UKDRA), ( 8 ) kes esitas talle 9. juunil 2014 märkused (edaspidi „nõudluskajaliidu 9. juuni 2014. aasta seisukoht“), heitis kõnealusele meetmele ette seda, et see asetas nõudluskajahaldurid teiste võimsusepakkujatega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, ja mitte seda, et meetmes oleks hinnatud valesti nõudluskaja potentsiaali. Lisaks märgib komisjon, et enampakkumiste raames saadakse tegelikke andmeid nõudluskaja potentsiaali kohta. Teiseks vaidleb komisjon vastu Üldkohtu järeldusele, mille kohaselt tekkisid tõsised raskused nõudluskajahaldureid diskrimineeriva või neile ebasoodsa kohtlemise hindamisel seoses võimsuslepingute kestuse, kulude katmise meetodi ja võimsusturul osalemise tingimustega. Nõudluskajahalduritega sõlmitud lühemate lepingute kohta väidab komisjon, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181, 182, 184, 192 ja 193 esitatud Üldkohtu järeldustele ei pea ta analüüsima nõudluskajahaldurite täpseid kapitalikulusid ja rahastamist, kuna puudub vaidlus selle üle, et nende ettevõtjate rahastamisvajadused on oluliselt väiksemad kui uute võimsuse tootjate rahastamisvajadused. Kulude katmise meetodi osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 194–213, et komisjon oleks pidanud uurima, kas kulude katmise meetodi muutmine mõjutas abisummat. Komisjon leiab, et kulude katmise meetodit ei saa siseturuga kokkusobivuse hindamisel arvesse võtta, kuna kohtupraktika kohaselt on abimeetme rahastamisviis asjakohane üksnes siis, kui see on selle meetme lahutamatu osa, mis aga käesoleval juhul nii ei ole. Peale selle oli Ühendkuningriik veenvalt selgitanud, miks tuleks eelistada valitud meetodit algul kavandatule. Mis puudutab nõudluskajahaldurite poolt võimsusturul osalemise tingimusi, siis väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et puudus garantii, et Ühendkuningriik hangib T‑1 enampakkumise kaudu vähemalt 50% reserveeritud võimsuse kogusest, kuna Ühendkuningriik oli võtnud sellekohase kohustuse. Komisjon palub Euroopa Kohtul samuti otsustada, et Üldkohus oleks pidanud tunnistama vastuvõetamatuks Tempuse väite 2 MW osaluskünnise kohta, kuna seda väidet ei esitatud mitte Tempuse hagiavalduses Üldkohtus, vaid repliigis. See väide on igal juhul põhjendamatu, kuna ükski kolmas isik ei vaidlustanud haldusmenetluses 2 MW künnise kvalifitseerimist madalaks.

41. Tempus väidab, et see apellatsioonkaebuse ainus väide on osaliselt vastuvõetamatu ja tervikuna põhjendamatu.

42. Tempus väidab, et esimese väite esimene osa ei ole põhjendatud, kuna selles väidetakse, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi tõsiste raskuste olemasolu tõendamise õigusliku kriteeriumi määratlemisel. Tempuse sõnul tuleneb kohtupraktikast ja mõiste „tõsised raskused“ objektiivsest laadist, et selle asemel, et tugineda teatises esitatud teabele, peab komisjon kindlaks tegema selle teabe täpsuse ja täielikkuse. Samuti tuleneb kohtupraktikast, et komisjon peab vajaduse korral laiendama oma kontrolli kaugemale asjaomase liikmesriigi esitatud teabest.

43. Tempus väidab lisaks, et ainsa väite esimene osa on vastuvõetamatu ja teise võimalusena põhjendamatu osas, milles selles väidetakse, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluse meetme tunnused, teatise esitamisele eelnenud etapi kestus, kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkuste arv ja päritolu ning vaidlusaluse meetme keerukus tõendavad tõsiste raskuste olemasolu. Väite esimene osa on vastuvõetamatu esiteks seetõttu, et selles tõstatatakse faktiküsimusi, ja teiseks seetõttu, et selles ei ole täpselt välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse vaidlustatud punkte. See ei ole põhjendatud, sest kolmandate isikute esitatud märkuste sisu (nende arvu või päritolu asemel), teatise esitamisele eelnenud etapi pikk kestus (mille jooksul ei suudetud lahendada komisjoni tõstatatud olulisi küsimusi) ja esialgse uurimismenetluse kunstlik lühidus (mis kestis vaid üks kuu, st pool selle tavapärasest kestusest) annavad tunnistust tõsistest raskustest.

44. Ainsa väite teise osa kohta väidab Tempus, et komisjoni argumentatsioon nõudluskaja potentsiaali kohta ei ole põhjendatud. Arvestades, et komisjon oli teadlik nõudluskaja suurest potentsiaalist, ei saanud ta nõudluskaja potentsiaali hindamisest loobumisel tugineda nõudluskaja tehnoloogia ebaküpsusele.

45. Lisaks väidab Tempus, et komisjoni argumendid nõudluskajahaldurite diskrimineeriva või ebasoodsa kohtlemise kohta seoses võimsuslepingute kestuse, kulude katmise meetodi ja nõudluskajahaldurite poolt võimsusturul osalemise tingimustega on osaliselt vastuvõetamatud ja tervikuna põhjendamatud. Esiteks, mis puudutab võimsuslepingute kestust, siis väidab Tempus, et apellatsioonkaebus ei ole põhjendatud, kuna sellega vaidlustatakse üksnes Üldkohtu järeldus, et komisjon oleks pidanud üksikasjalikult uurima nõudluskajahaldurite rahastamisvajadusi, mitte muud põhjused, millele Üldkohus tugines, et järeldada, et varustuskindluse lepingute kestuse alusel nõudluskajahaldurite diskrimineeriva kohtlemise hindamisel tekkisid tõsised raskused. Teiseks, mis puudutab kulude katmise meetodit, siis väidab Tempus, et vastuvõetamatu on komisjoni väide, mille kohaselt ei olnud ta kohustatud uurima, kuidas kulude katmise meetodi muutmine mõjutas abi kogusummat, kuna tegemist on faktiküsimusega. Tempus väidab teise võimalusena ja igal juhul, et see väide ei ole põhjendatud, kuna muudetud kulude katmise meetod ei jätnud tarbijatele pea mingit stiimulit oma elektritarbimise vähendamiseks. Kolmandaks, mis puudutab nõudluskajahaldurite poolt võimsusturul osalemise tingimusi, siis rõhutab Tempus, et komisjon ei vaidlusta Üldkohtu järeldust, et T‑1 enampakkumiste jaoks reserveeritud kogus on piiratud, ning et nõudluskajahalduritel on raske pakkuda T‑4 enampakkumistel enampakkumisele pandud märkimisväärseid koguseid. Tempus märgib samuti, et komisjon oleks pidanud kindlaks tegema, et Ühendkuningriigi kohustus hankida vähemalt 50% T‑1 enampakkumiste jaoks reserveeritud kogusest oli sätestatud riigisiseses õiguses. Lõpuks märgib Tempus, et 2 MW künnist püsivatel enampakkumistel osalemiseks ei saa pidada madalaks.

46. Ühendkuningriigi valitsus nõustub komisjoni peamise nõudega ning samuti teise võimalusena esitatud nõudega. Ta leiab, et apellatsioonkaebuse ainus väide on põhjendatud. Eelkõige nõustub ta komisjoniga, et käesoleval juhul ei viita teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus tõsiste raskuste olemasolule, et komisjon võis teatises esitatud teabele tugineda ilma omapoolset uurimist läbi viimata, ning et Üldkohtu kehtestatud kriteerium tõsiste raskuste olemasolu tuvastamiseks on ilmselgelt liiga leebe ega arvesta komisjoni kaalutlusruumi. Lisaks leiab Ühendkuningriigi valitsus, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tõsiste raskuste olemasolule viitab asjaolu, et komisjon ei ole piisavalt uurinud nõudluskaja potentsiaali, võimsuslepingute kestust, kulude katmise meetodi muutmist ja nõudluskajahaldurite poolt võimsuse turul osalemise tingimusi.

47. Poola valitsus toetab komisjoni nõudeid. Eelkõige väidab ta, et Üldkohus kandis tõendamiskoormise õigusnormi rikkudes ümber komisjonile, nõudes temalt tõsiste raskuste puudumise tõendamist, selle asemel et nõuda hagejalt selliste raskuste olemasolu tõendamist. Ta väidab, et Üldkohus kohaldas energeetikasuuniseid valesti seoses nõudluskaja potentsiaali hindamisega ja leidis ekslikult, et komisjon oleks pidanud uurima, kas uus kulude katmise meetod mõjutas nõudluskajahaldurite juurdepääsu võimsusturule. Lisaks toetab Poola valitsus komisjoni taotlust, et Üldkohus tunnistaks vastuvõetamatuks Tempuse väite 2 MW osaluskünnise kohta. Igal juhul ei ole see väide põhjendatud, kuna 2 MW künnis on Euroopa standardite kohaselt madal.

2. Hinnang

48. Enne kui ma analüüsin apellatsioonkaebuse ainsa väite sisu (c osa), hindan ma esiteks komisjoni nõuet tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles sellega ei tunnistatud vastuvõetamatuks Tempuse väidet 2 MW minimaalse osaluskünnise kohta (a osa), ja teiseks Tempuse poolt apellatsioonkaebuse kohta esitatud vastuvõetamatuse väiteid (b osa).

a) Komisjoni nõue tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles selles ei tunnistatud vastuvõetamatuks Tempuse väidet 2 MW minimaalse osaluskünnise kohta

49. Komisjon, keda toetab Poola valitsus, palub Euroopa Kohtul otsustada, et Üldkohus oleks pidanud vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkama Tempuse väite, et 2 MW minimaalne osaluskünnis oli kõrge ja takistas nõudluskajahaldurite turuletulekut. ( 9 ) Komisjoni sõnul ei esitatud seda väidet mitte Tempuse hagis vaidlusaluse otsuse tühistamiseks, vaid alles repliigis.

50. Minu arvates tuleb see nõue jätta rahuldamata.

51. Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõike 1 kohaselt ei või menetluse käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus. Siiski tuleb tunnistada vastuvõetavaks väide või argument, mis otseselt või kaudselt täiendab varem hagiavalduses esitatud väidet ja on sellega tihedalt seotud. ( 10 ) Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 254 märkis, oli Tempuse väide, mis on kokku võetud eespool punktis 49, käesolevas asjas esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses esitatud argumentide pelk täiendamine, mis puudutas nõudluskajahaldurite diskrimineerivat kohtlemist, mistõttu oleks komisjon pidanud algatama ametliku uurimismenetluse.

52. Seega tuleb käesoleva ettepaneku punktis 49 kokkuvõtlikult esitatud komisjoni nõue tagasi lükata.

b) Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus

53. Tempus väidab, et komisjoni poolt apellatsioonkaebuse ainsa väite esimese ja teise osa toetuseks esitatud teatud argumendid on vastuvõetamatud.

54. Esiteks väidab Tempus, et apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa on vastuvõetamatu osas, milles selles väidetakse, et Üldkohus võttis tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks ekslikult arvesse järgmisi asjaolusid: vaidlusaluse meetme iseloomulikud tunnusjooned, teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus, kolmandate isikute märkuste arv ja päritolu ning vaidlusaluse meetme keerukus. Tempuse sõnul on esiteks tegemist faktiküsimustega ja teiseks ei ole apellatsioonkaebuses välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse punkte, mis on vaidlustatud.

55. Minu arvates ei saa selle vastuvõetamatuse väitega nõustuda.

56. Esiteks tõstatab käesoleva ettepaneku punktis 54 kokku võetud argumentatsioon õigusküsimusi, mitte faktiküsimusi.

57. Komisjon väidab, et teatud tegurid ei saa iseenesest ja üksnes oma laadi tõttu olla tõendiks tõsiste raskuste olemasolust. Komisjoni sõnul kehtib see nii abimeetme tunnusjoonte ja eelkõige selle meetme keerukuse puhul (kuna kohtupraktika kohaselt võib meetme keerukus põhjendada pikemat esialgset uurimismenetlust, kuid sellest ei tulene automaatset kohustust algatada ametlik uurimismenetlus), teatise esitamisele eelnenud etapi pikkuse puhul (kuna üksnes esialgse uurimismenetluse kestust saab pidada tõendiks tõsiste raskuste olemasolu kohta) ning kolmandate isikute märkuste arvu ja päritolu puhul (kuna komisjon on esialgse uurimise raames kohustatud uurima kaebusi, mitte kolmandate isikute omaalgatuslikke märkusi). Küsimus, kas kõik need tegurid on iseenesest ja üksnes oma laadilt olulised tõsiste raskuste olemasolu kindlakstegemisel, on ilmselgelt õigusküsimus.

58. Teiseks, vastupidi sellele, mida väidab Tempus, on apellatsioonkaebuses välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktid, mille vastu on suunatud eespool punktis 54 kokkuvõtlikult esitatud argumentatsioon.

59. Apellatsioonkaebuses viidatakse punktile 79 jj seoses argumendiga, et abimeetme tunnusjooni ei saa pidada tõendiks tõsiste raskuste olemasolu kohta, punktidele 85, 92, 106, 109 ja 111 seoses teatise esitamisele eelnenud etapi pikkuse asjakohasusega ja punktidele 101–109 (eelkõige punktidele 108, 109 ja 111) seoses kolmandate isikute märkuste arvu ja päritoluga. Seega vastab apellatsioonkaebus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõike 2 nõuetele, mille kohaselt tuleb esitatud õigusväidetes ja -argumentides täpselt ära näidata, millised Üldkohtu lahendi põhjenduse punktid vaidlustatakse.

60. Isegi kui eelkõige seoses abimeetme tunnusjooni käsitleva argumendiga asuda seisukohale, et apellatsioonkaebuses ei ole täpselt välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritavaid punkte, näib komisjoni argumentatsioon üldiselt piisavalt selge, et teha kindlaks vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritavad lõigud (nimelt punktid 79 ja 111–115, milles Üldkohus leidis, et vaidlusalune meede on oluline, keerukas ja uudne, ning et need tunnusjooned võivad tõendada tõsiste raskuste olemasolu). ( 11 )

61. Teiseks väidab Tempus, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa on vastuvõetamatu osas, milles see on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 208–212 vastu, st osas, milles Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon oleks pidanud uurima, kas kulude katmise meetodi muudatus säilitas samaväärse stiimuli vähendada elektritarbimist ja kas see mõjutas abisummat. Tempuse arvates palub komisjon seega Euroopa Kohtul fakte uuesti hinnata.

62. Minu arvates tuleb see vastuvõetavuse väide tagasi lükata. Kui muudetud kulude katmise meetod ei motiveeri tarbijaid piisavalt vähendama oma elektritarbimist tippnõudluse ajal, kasutades muu hulgas nõudluskaja, seaks see kahtluse alla kõnealuse meetme proportsionaalsuse. See on õigusküsimus.

63. Järeldan, et apellatsioonkaebuse ainus väide on täielikult vastuvõetav.

c) Sisu

64. Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuses üheainsa väite, mille kohaselt olevat Üldkohus tõlgendanud vääralt ELTL artikli 108 lõikeid 2 ja 3 ning määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikeid 2 ja 3, kui ta leidis, et komisjon ei tohtinud tunnistada vaidlusalust meedet siseturuga kokkusobivaks ilma ametlikku uurimismenetlust algatamata. Enne kui asun hindama selle ainsa väite kahte osa, soovin esitada mõne sissejuhatava märkuse.

1) Sissejuhatavad märkused

65. Meenutan, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb ELTL artiklis 108 sätestatud riigiabi järelevalvemenetluses eristada esiteks esialgse uurimise etappi artikli 108 lõike 3 alusel, mille eesmärk on pelgalt võimaldada komisjonil esmase arvamuse kujundamist asjaomase abi osalise või täieliku kokkusobivuse küsimuses, ja teiseks ELTL artikli 108 lõikes 2 nimetatud uurimise etappi, mille eesmärk on võimaldada komisjonil hankida juhtumi kõigi asjaolude kohta täielikku teavet. ( 12 )

66. See teine etapp põhineb kaalutlusõigusel. Siiski võib komisjon kohtupraktika kohaselt abi andmise otsuse tegemisel piirduda ELTL artikli 108 lõike 3 kohase esialgse uurimisega üksnes siis, kui ta on pärast esialgset uurimist veendunud, et abi on siseturuga kokkusobiv. Kui aga esialgne uurimine viib komisjoni vastupidisele järeldusele või isegi kui see ei võimalda tal ületada kõiki raskusi, mis on seotud abi siseturuga kokkusobivuse kindlakstegemisega, on komisjon kohustatud algatama ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetluse. ( 13 )

67. Nagu eespool punktides 3 ja 4 märgitud, otsustas komisjon käesoleval juhul pärast kõnealuse meetme siseturuga kokkusobivuse esialgset uurimist määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 3 alusel mitte esitada selle meetme suhtes vastuväiteid, kuna selle siseturuga kokkusobivuse hindamine ei tekitanud tõsiseid raskusi. Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjusel, et sellised raskused olid olemas ja et seetõttu ei saanud komisjon tunnistada vaidlusalust meedet siseturuga kokkusobivaks, algatamata ametlikku uurimismenetlust ELTL artikli 108 lõike 2 alusel. Komisjon väidab Euroopa Kohtus, et tal ei tekkinud tõsiseid raskusi, kuid Tempus väidab, et tekkis küll.

68. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuna tõsiste raskuste kriteerium on objektiivset laadi, tuleb selliste raskuste esinemine tuvastada nii esialgse uurimise alusel komisjoni võetud otsuse vastuvõtmise asjaolude kui ka hinnangute põhjal, millele komisjon tugines. Sellest järeldub, et määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikel 3 põhineva vastuväidete esitamata jätmise otsuse õiguspärasus oleneb sellest, kas teatatud meetme esialgse uurimise etapis komisjoni kasutuses olnud teabe ja asjaolude hindamine oleks pidanud objektiivselt tekitama kahtlusi abi siseturuga kokkusobivuses. ( 14 )

69. Lisaks, kui hageja taotleb vastuväite esitamata jätmise otsuse tühistamist, peab ta tõendama, et esinevad kahtlused abi kokkusobivuse osas siseturuga. Seda võib tõendada viitega üksteist toetavatele tõenditele: kahtluse olemasolu või puudumise küsimus nõuab nii vastuväidete esitamata jätmise otsuse tegemise asjaolude kui ka selle sisu uurimist, võrreldes hinnanguid, millele komisjon selles otsuses tugines, tema käsutuses olevate andmetega, kui ta tegi otsuse kõnealuse abi siseturuga kokkusobivuse kohta. ( 15 )

70. Käesolevas asjas leidis Üldkohus, et tõsiste raskuste esinemisele viitavad järgmised tegurid: esiteks Ühendkuningriigi ja komisjoni vaheliste arutelude pikkus (sealhulgas teatise esitamisele eelnenud etapp) ja vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega seotud asjaolud (Ühendkuningriigile saadetud teabetaotlused, vaidlusaluse meetme kohta korraldatud riigisisene avalik konsultatsioon ja kolme eri liiki ettevõtjate esitatud märkused) ning teiseks see, et komisjon ei ole asjakohaselt uurinud muu hulgas nõudluskaja rolli võimsusturul, nõudluskajahalduritele pakutavate võimsuslepingute kestust, kulude katmise meetodi muutmist ja nõudluskajahaldurite poolt võimsusturul osalemise teatavaid tingimusi. Vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 69 viidatud kohtupraktikale puudutavad esimesena nimetatud tegurid vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise asjaolusid, ( 16 ) samas kui teisena nimetatud tegurid puudutavad otsuse sisu. ( 17 )

71. Euroopa Kohtu menetluses seisneb küsimus selles, kas need tegurid on või ei ole piisavad, et tuvastada tõsiste raskuste olemasolu. Apellatsioonkaebuse ainsa väite esimeses osas vaidlustatakse sisuliselt tegurid, mis on seotud vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise asjaoludega, samas kui selle väite teises osas vaidlustatakse tegurid, mis on seotud otsuse sisuga.

72. Tuletan sellega seoses meelde, et kuigi komisjon võib esialgse uurimise käigus pidada dialoogi asjaomase liikmesriigi või kolmandate isikutega, et ületada võimalikud raskused, ( 18 ) näeb asutamisleping siiski ainult ametliku uurimismenetluse raames komisjonile ette kohustuse kutsuda huvitatud pooli üles esitama märkusi. ( 19 ) Seega väidab Tempus, et kui komisjon oleks algatanud ametliku uurimismenetluse, oleks talle antud võimalus esitada märkusi ja see oleks ajendanud komisjoni muutma oma hinnangut võimsusturule ning võtma nõuetekohaselt arvesse nõudluskajahaldurite rolli.

73. Lõpuks märgin, et kohtupraktikas on viidatud kas siis mõistele „kahtlused“ ( 20 ) – mida kasutatakse määruses nr 659/1999 ja nõukogu määruses (EL) 2015/1589 ( 21 ) – või mõistele „tõsised raskused“ ( 22 ) – mida Euroopa Kohus algul kasutas. ( 23 ) Näib, et Euroopa Kohus kasutab neid kahte mõistet vahet tegemata ja samas tähenduses. Eelkõige ei saa esimese või teise mõiste kasutamisest tuletada mingit viidet tõendamisstandardile, mida kohaldatakse ametliku uurimismenetluse algatamise kohustuse tõendamiseks (kuna kõikides kohtuotsustes on viidatud samale kohtupraktikale, sõltumata konkreetses asjas kasutatud mõistest). Teen ettepaneku kasutada mõistet „tõsised raskused“, kuna Euroopa Kohus kasutab seda mõistet mõnevõrra sagedamini.

2) Apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa

74. Oma apellatsioonkaebuse ainsa väite esimeses osas väidab komisjon, et kehtestades leebe kriteeriumi selle kindlaksmääramiseks, kas abimeetme siseturuga kokkusobivuse hindamisel tekivad tõsised raskused, rikkus Üldkohus õigusnormi, ning et selliste raskuste olemasolu tõendatuks lugemisel tugines Üldkohus teatud teguritele vääralt. Apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa jaguneb viieks etteheiteks. Esimeses etteheites väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et esialgse uurimise raames peab komisjon arvesse võtma nii asjaomase liikmesriigi poolt kättesaadavaks tehtud teavet kui ka kogu asjakohast teavet, mis võis olla uurimisel kättesaadav, ning et seetõttu võib Tempus tugineda ka viimati nimetatud liiki teabele, et tõendada tõsiste raskuste olemasolu esialgse uurimise lõpus. Seda tehes kohaldas Üldkohus komisjoni arvates ekslikult leebet kriteeriumi (edaspidi „esimene etteheide“). Teises, kolmandas ja neljandas etteheites väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta võttis tõsiste raskuste esinemisele viitavate asjaoludena arvesse järgmist: vaidlusaluse meetme tunnusjooned, nagu meetme uudsus ja keerukus (edaspidi „teine etteheide“); teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus (edaspidi „kolmas etteheide“); ning kolmandate isikute märkuste arv ja päritolu (edaspidi „neljas etteheide“). Lõpuks vaidleb komisjon vastu Üldkohtu järeldusele, et eelkõige keerulise abimeetme puhul ei ole teatise esitamisele eelnenud etapi eesmärk hinnata selle meetme kokkusobivust siseturuga (see kokkusobivuse hindamine õigustab komisjoni arvates pikemat teatise esitamisele eelnenud etappi) (edaspidi „viies etteheide“).

75. Järgmisena käsitlen kõigepealt esimest etteheidet, siis neljandat etteheidet (sest see on seotud esimese etteheitega), seejärel kolmandat etteheidet ning lõpuks koos teist ja viiendat etteheidet (kuna mõlemad puudutavad vaidlusaluse meetme keerukust ja neid tuleb analüüsida kolmanda etteheite hindamiseks esitatud tegureid arvestades). Minu arvates tuleb kõigi nende väidetega nõustuda.

i) Kas Tempus võib tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks tugineda kogu asjakohasele teabele, mis oli või oleks võinud olla komisjonile kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval?

76. Esimeses etteheites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 68–72 vastu, väidab komisjon sisuliselt, et esialgse uurimise raames võib ta üldjuhul piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabe arvessevõtmisega, ilma et ta oleks kohustatud juhtumi asjaolusid omal algatusel uurima. Eelkõige juhul, kui kolmandad isikud (nagu UKDRA) ( 24 ) esitavad omaalgatuslikke märkusi, ei ole ta kohustatud nende isikute poolt ilma põhjenduseta esitatud asjaolusid uurima. Seetõttu rikkus Üldkohus komisjoni arvates õigusnormi, kui ta leidis, et esialgse uurimise raames peab komisjon arvesse võtma nii teavet, mille asjaomane liikmesriik oli talle kättesaadavaks teinud, kui ka teavet, mis (uurimise korral) oleks võinud olla talle kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Komisjoni sõnul järeldub sellest, et Tempus ei või ametliku uurimismenetluse algatamise kohustuse tõendamiseks tugineda mingile teabele, mis oleks võinud olla komisjonile kättesaadav vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Eelkõige ei tõenda asjaolu, et kolmandad isikud esitasid vaidlusaluse meetme suhtes kriitilisi märkusi, et esialgse uurimise tulemusena tekkisid tõsised raskused kõnealuse meetme siseturuga kokkusobivuse hindamisel. Seetõttu on komisjon seisukohal, et niiviisi Üldkohtu poolt kehtestatud standard tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks on liiga madal.

77. Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus on komisjoniga ühel meelel, samas kui Tempus on vastupidisel seisukohal.

78. Teen ettepaneku esimese etteheitega nõustuda.

79. Kokkuvõttes leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–72, et Tempus võis esialgse uurimise lõppedes ilmnenud tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks tugineda nii Ühendkuningriigi esitatud teabele kui ka kogu asjakohasele teabele, mis oleks võinud olla komisjonile uurimise käigus kättesaadav. Üldkohtu lähenemine paneb komisjonile kohustuse uurida omal algatusel asjaolusid, mille tõstatas UKDRA ilma põhjendusi esitamata. Minu arvates ei ole komisjonil sellist kohustust. Järgmiseks esitan üksikasjalikult põhjused, miks ma sellele järeldusele jõudsin

80. Kohtupraktika kohaselt on komisjon riigiabi puudutavate EL toimimise lepingu põhireeglite hea halduse huvides kohustatud viima vaatlusaluste meetmete uurimise läbi hoolikalt ja erapooletult, et tal oleks lõpliku otsuse tegemisel selleks võimalikult täielikud ja usaldusväärsed tõendid. ( 25 ) Kuigi see järeldus tehti ametliku uurimismenetluse lõpus tehtud otsuste kohta, peaks see minu arvates kehtima ka otsuste suhtes mitte esitada vastuväiteid sellisele abimeetmele nagu vaidlusalune otsus. Kuigi meetme uurimine ei pruugi esialgse uurimise raames olla nii põhjalik kui ametliku uurimismenetluse käigus, ei näe ma, kuidas komisjonilt ei saaks nõuda hoolikat ja erapooletut uurimist ka esimesena nimetatud juhul. ( 26 )

81. Mulle näib, et esialgse uurimise raames täidab komisjon oma kohustust uurida meedet hoolikalt ja erapooletult, uurides kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, millest asjaomane liikmesriik talle teada andis, ilma et ta oleks kohustatud juhtumi asjaolusid omal algatusel uurima. Esitan allpool oma seisukoha põhjused.

82. Esiteks tuleneb see esialgse uurimise laadist, mille eesmärk, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 65, ei ole võimaldada komisjonil saada täielikku teavet kõigi juhtumi asjaolude kohta, vaid üksnes võimaldada tal kujundada prima facie arvamus. See on kooskõlas ka Üldkohtu praktikaga, mille kohaselt võib komisjon esialgse uurimismenetluse raames põhimõtteliselt rahulduda teabega, mille on esitanud asjaomane liikmesriik –, mõnikord komisjoni täiendava nõude alusel. ( 27 )

83. On tõsi, nagu väidab Tempus, et ei saa välistada, et asjaomane liikmesriik esitab puudulikku, ebatäpset või eksitavat teavet. Kuid sellisel juhul peab komisjon kasutama määruse nr 659/1999 artiklist 5 tulenevat pädevust nõuda sellelt liikmesriigilt täiendavat teavet. Pean märkima, et vastavalt eespool punktis 82 viidatud kohtuotsusele võib komisjon „mõnikord komisjoni täiendava nõude alusel“ piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabe uurimisega. Sellega seoses on Üldkohus samuti otsustanud, et kuigi liikmesriik peab ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustuse alusel tegema komisjoniga koostööd, esitades talle kogu teabe, mis võimaldab komisjonil otsustada, kas asjaomane meede kujutab endast riigiabi, on komisjon siiski kohustatud hoolikalt analüüsima talle liikmesriigi poolt saadetud teavet. ( 28 )

84. Teiseks pean rõhutama, et kuigi komisjon on kohustatud kõiki kaebusi hoolikalt ja erapooletult uurima, ( 29 ) ei ole ta esialgse uurimise raames kohustatud samamoodi analüüsima kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkusi. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 72 ning nagu nähtub määruse nr 659/1999 artikli 6 lõikest 1 ja artikli 20 lõikest 1, on huvitatud pooltel ( 30 ) õigus esitada märkusi üksnes ametliku uurimismenetluse raames (mis on samuti määratletud õigusena olla kaasatud haldusmenetlusse). ( 31 )

85. Kolmandaks ei saa Üldkohtu praktika kohaselt komisjonile ette heita seda, et ta ei võtnud arvesse faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mida oleks võidud talle haldusmenetluses esitada, kuid mida ei esitatud, kuna komisjon ei ole kohustatud omal algatusel ja eeldustele tuginedes uurima, mis teave oleks võidud talle esitada. ( 32 ) Kuigi sellisele järeldusele jõuti pea eranditult ( 33 ) kohtuasjades, mis käsitlesid ametliku uurimismenetluse lõpus vastu võetud otsuseid, peaks see minu arvates seda enam kehtima niisuguste vastuväidete esitamata jätmise otsuste puhul nagu vaidlusalune otsus. Kui komisjon ei ole kohustatud juhtumit ametliku uurimismenetluse raames omal algatusel uurima, siis ei ole mingit põhjust, miks ta peaks seda tegema esialgse uurimise raames, mille eesmärk on üksnes võimaldada tal kujundada prima facie arvamus.

86. Lisaks ei leidnud Üldkohus eespool punktis 82 viidatud kohtuotsuses mitte ainult seda, et komisjon võib esialgse uurimismenetluse raames üldjuhul piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabe arvessevõtmisega, vaid ka seda, et ta ei ole kohustatud omal algatusel ettevalmistavalt uurima juhtumi kõiki asjaolusid, kui teatanud liikmesriigi esitatud teave võimaldab tal veenduda, et asjaomane meede kas ei kujuta endast riigiabi või – kui tegemist on abiga – et see on siseturuga kokkusobiv.

87. Pean siiski märkima, et käesoleva ettepaneku punktis 86 viidatud Üldkohtu praktikaga seatud piirid komisjoni kohustusele viia läbi abimeetme hoolikas ja erapooletu uurimine on vastuolus 2. aprilli 1998. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (edaspidi „kohtuotsus Sytraval“), ( 34 ) mis käsitleb komisjoni kohustust uurida mitte abimeedet, vaid kaebust. Selle kohtuotsuse punktis 62 leidis Euroopa Kohus, et komisjon on vajaduse korral kohustatud kaebuse lahendamisel minema kaugemale pelgalt kaebuse esitaja poolt talle teatavaks tehtud faktiliste ja õiguslike asjaolude uurimisest ning uurima asjaolusid, mida kaebuse esitaja ei ole sõnaselgelt tõstatanud. Seega tekib küsimus, kas kohtuotsuse Sytraval punkti 62 tuleb laiendada käesolevale kohtuasjale.

88. Minu arvates ei pea seda tegema.

89. Seda seetõttu, et kui tunnustada komisjoni kohustust minna kaugemale pelgast kolmanda isiku poolt talle omal algatusel teatavaks tehtud faktiliste ja õiguslike asjaolude uurimisest, tähendaks see, et tunnustataks komisjoni kohustust uurida huvitatud poolte märkusi. Kuid nagu on märgitud eespool punktis 84, on komisjonil selline kohustus üksnes ametliku uurimismenetluse raames. Seega, nagu väidab komisjon, kui Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuse Sytraval punktis 62 tehtud järeldust laiendada esialgse uurimise raames omal algatusel esitatud märkuste uurimisele, siis ähmastaks see riigiabi kontrolli menetluse kahe etapi eristamist.

90. Põhjus, miks komisjon on kohustatud kaebusi uurima ja vajaduse korral minema kaugemale kaebuse esitaja esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude uurimisest, seisneb selles, et ebaseadusliku abi korral on tema käsutuses vähe teavet, kuna ta ei saa seda asjaomaselt liikmesriigilt, ning et kaebuse esitajatel on tavaliselt piiratud juurdepääs asjakohasele teabele. Teatatud abi puhul selline põhjendus aga puudub. Kuigi, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 83, asjaomase liikmesriigi esitatud teave võib olla puudulik või ebaõige, ei saa seda võrrelda olukorraga, kus liikmesriik abimeetmest ei teata.

91. Lõpuks on see tingitud asjaolust, et määrusega nr 734/2013 muudeti määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 2, mistõttu kaebused peavad nüüd vastama kohustuslikule vormile, ( 35 ) mis kohustab kaebuse esitajaid esitama teavet muu hulgas väidetava abimeetme tunnuste, kaebuse aluste ja selle meetme siseturuga kokkusobivuse kohta. Määrusega nr 734/2013 muudetud määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 1 teisest lõigust tuleneb, et komisjon on kohustatud uurima üksnes kaebusi, mis on esitatud kaebuse vormi kasutades (ja mille on esitanud huvitatud pool). ( 36 ) Määruse nr 734/2013 põhjenduses 14 on märgitud, et „[n]endele tingimustele mittevastavat teavet tuleks säilitada üldise turuteabena ning see ei põhjusta tingimata ex officio uurimist“. Kui komisjon loetaks kohustatuks minema kaugemale kolmanda isiku poolt omal algatusel esitatud märkustes talle teatavaks saanud faktiliste ja õiguslike asjaolude uurimisest, võimaldaks see huvitatud pooltel kaebuse vormi järgimise kohustusest kõrvale hoida, õõnestades nii määrusega nr 734/2013 tehtud muudatusi.

92. Seetõttu ei tuleks kohtuotsuse Sytraval punkti 62 minu arvates laiendada käesolevale kohtuasjale. Sellest tuleneb, et esialgse uurimise raames võib komisjon üldjuhul tugineda ainult asjaomase liikmesriigi esitatud teabele, ilma et ta oleks kohustatud juhtumit omal algatusel uurima.

93. Pean siiski märkima, et eespool punktis 80 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et komisjoni lõplik otsus peab võimalikult suures ulatuses põhinema täielikul ja usaldusväärsel teabel. Seega saab komisjon ainult asjaomase liikmesriigi esitatud teabele tugineda üksnes siis, kui see teave on täielik ja usaldusväärne. Seega näib mulle, et kui kolmas isik esitab esialgse uurimise raames tõendeid, mis seavad kahtluse alla asjaomase liikmesriigi esitatud teabe täielikkuse ja usaldusväärsuse, ei tohiks komisjonil olla lubatud neid tõendeid eirata. Pigem, nagu väidab Ühendkuningriigi valitsus, peab komisjon neid tõendeid arvesse võtma. ( 37 ) Märgin, et käesolevas asjas analüüsis komisjon ( 38 ) UKDRA, tasakaalustamisteenuste osutaja ja olemasolevate elektrijaamade omandaja poolt omal algatusel esitatud märkusi, andis Ühendkuningriigile võimaluse esitada nende märkuste kohta oma seisukohad ( 39 ) ja käsitles nende märkuste sisu vaidlusaluses otsuses. ( 40 )

94. Minu ettepanek eelmises punktis 93 ei tähenda, et kolmandatele isikutele antaks õigus esitada esialgse uurimismenetluse raames märkusi, kuna komisjoni ei saa pidada kohustatuks võtma arvesse kolmandate isikute esitatud tõendeid kõikidel juhtudel, vaid üksnes siis, kui ta leiab, et need tõendid seavad kahtluse alla asjaomase liikmesriigi esitatud teabe täielikkuse ja usaldusväärsuse.

95. Samuti rõhutan, et minu arvates peab komisjon neid väiteid arvesse võtma üksnes siis, kui kolmas isik esitab kaalukaid tõendeid oma väidete toetuseks, ning järelikult ei ole ta kohustatud minema kaugemale faktilistest ja õiguslikest asjaoludest, millele see isik on tema tähelepanu juhtinud.

96. Järeldan, et esialgse uurimise raames võib komisjon üldjuhul piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabele tuginemisega, välja arvatud juhul, kui kolmas isik esitab tõendeid, mis komisjoni arvates selle teabe kahtluse alla seavad. ( 41 ) Viimasel juhul on komisjon siiski kohustatud neid tõendeid vaid arvesse võtma, kuid mitte minema kaugemale kolmanda isiku poolt talle teatavaks tehtud faktiliste ja õiguslike asjaolude uurimisest.

97. Käesolevas asjas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70–72 sisuliselt, et komisjon on kohustatud põhjalikult ja erapooletult uurima ja analüüsima kogu asjakohast teavet, mis oli või oleks võinud olla tema käsutuses vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval.

98. Nõustun Üldkohtuga, et komisjon on kohustatud põhjalikult ja erapooletult analüüsima kogu asjakohast teavet, mis oli talle sel kuupäeval teada, st kogu asjakohast teavet, mille asjaomane liikmesriik või mõni kaebuse esitaja oli talle haldusmenetluse käigus esitanud. Mulle näib siiski, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et komisjon oli kohustatud põhjalikult ja erapooletult uurima kogu asjakohast teavet, mis oleks võinud olla talle teada vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Seda seetõttu, et käesoleva ettepaneku punktist 96 tuleneb, et komisjon on kohustatud (välja arvatud määrusega nr 734/2013 muudetud määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 alusel esitatud kaebuse puhul) juhtumit omal algatusel uurima üksnes juhul, kui kolmas isik esitab tõendeid, mis seavad komisjoni hinnangul liikmesriigi esitatud teabe kahtluse alla. Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et Tempus võis tõsiste raskuste olemasolu tuvastamisel tugineda kogu asjakohasele teabele, mis oleks võinud komisjonil olla vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeval.

99. Sellest tuleneb ka, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68, et piisab, kui Tempus esitab põhjused, miks ta järeldab, et esialgse uurimise lõpus esinesid tõsised raskused. Eespool punktis 95 esitatud põhjusel peab Tempus esitama ka usaldusväärsed tõendid, mis seavad Ühendkuningriigi esitatud teabe kahtluse alla.

100. Seetõttu järeldan, et esimese etteheitega tuleb nõustuda.

ii) Kas tõsiste raskuste olemasolu tõendamiseks võib arvesse võtta kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkuste arvu ja päritolu?

101. Neljandas etteheites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 101–109 ja 111 vastu, väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta võttis tõsiste raskuste olemasolu tõendina arvesse kolmandate isikute poolt omal algatusel esitatud märkuste arvu ja päritolu.

102. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 109 nähtub, et Üldkohus pidas kolmandate isikute märkuste arvu ja päritolu teguriks, mida tuleb võrrelda esialgse uurimismenetluse lühidusega, kuna Üldkohtu arvates on menetluse lühidus märk sellest, et tõsiseid raskusi ei esinenud. Rõhutan, et selles punktis ei viidanud Üldkohus kuidagi nende märkuste põhjendatusele. Pelgalt nende arv („paljusus“) ja päritolu (asjaolu, et neid esitasid „kolm eri liiki ettevõtjat“, nimelt UKDRA, tasakaalustamisteenuste osutaja ja olemasolevate elektrijaamade omandaja), pani Üldkohtu arvama, et need tõendavad tõsiste raskuste olemasolu.

103. Määruse nr 659/1999 sätetest ei tulene siiski, et kui kolmandad isikud on esitanud märkusi, siis tuleb automaatselt algatada ametlik uurimismenetlus, kuna huvitatud pooltel ei ole õigust esitada märkusi esialgse uurimise staadiumis. See ei tulene ka käesoleva ettepaneku punktis 86 viidatud kohtupraktikast, mille kohaselt võib komisjon selles staadiumis üldjuhul piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabe arvessevõtmisega, ega käesoleva ettepaneku punktist 96, mille kohaselt peab komisjon kolmandate isikute märkusi arvesse võtma ja vajaduse korral algatama ametliku uurimismenetluse üksnes siis, kui on esitatud neid märkusi põhistavad tõendid.

104. Seega tuleb minu arvates neljanda etteheitega nõustuda.

iii) Kas teatise esitamisele eelnenud etapi pikkust võib võtta arvesse tõendina tõsiste raskuste olemasolu kohta?

105. Kohtupraktika kohaselt võib esialgse uurimismenetluse kestus olla märk sellest, et komisjonil võis olla kahtlusi asjaomase abi kokkusobivuses siseturuga. ( 42 ) Määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 5 kohaselt tehakse vastuväidete esitamata jätmise otsus kahe kuu jooksul alates lõpliku teatise saamisest. Käesoleval juhul kestis esialgne uurimine täpselt ühe kuu, kuna teatis vaidlusaluse meetme kohta esitati 23. juunil 2014 ( 43 ) ja vaidlusalune otsus võeti vastu 23. juulil 2014. Seega peeti kinni määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5 sätestatud tähtajast.

106. Ühendkuningriik ja komisjon olid siiski enne teatise esitamist kontaktis, mis kestis ligikaudu 18 kuud, kuna Ühendkuningriik teavitas komisjoni kavandatud meetme sisust 2012. aasta detsembris ( 44 ) ja teatis meetme kohta esitati 23. juunil 2014.

107. Seetõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85, et asjaolu, et esialgne uurimine kestis ainult kuu aega, ei ole usaldusväärne tõend selle kohta, et uurimise lõppedes ei esinenud tõsiseid raskusi, ning et arvesse tuleb võtta ka teatise esitamisele eelnenud etapi kestust. Seejärel leidis ta punktides 92 ja 106, et see etapp oli oluliselt pikem kui parimate tavade juhendi punktis 14 ette nähtud kahekuuline periood. Ta järeldas seejärel punktides 109 ja 111, et „liikmesriigi ja komisjoni vaheliste arutelude“ (see tähendab esialgse uurimismenetluse ja teatise esitamisele eelnenud etapi kestus kokku) kestus on märk tõsiste raskuste esinemisest.

108. Kolmandas etteheites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 85, 92, 106, 109 ja 111 vastu, väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et käesoleva juhtumi asjaoludel tuleb arvesse võtta teatise esitamisele eelnenud etapi kestust. Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus nõustuvad komisjoniga. Tempus on vastupidisel seisukohal ja väidab, et komisjon kuritarvitas menetlust, kujundades vaidlusaluse meetme kokkusobivuse kohta esmase arvamuse teatise esitamisele eelnenud etapi lõpus, kuigi esiteks ei olnud tal veel kogu vajalikku teavet, ( 45 ) ning teiseks tuleb komisjonil, eriti keerulistes asjades nagu käesolev, kujundada esmane arvamus esialgse uurimismenetluse lõpus, mitte aga teatise esitamisele eelneva etapi lõpus.

109. Leian, et kolmanda etteheitega tuleb nõustuda.

110. Täheldan, et määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 5 on sätestatud, et kahekuuline tähtaeg vastuväidete esitamata jätmise otsuse vastuvõtmiseks algab lõpliku teatise kättesaamisest. Sama sätte kohaselt loetakse teatis lõplikuks, kui komisjon kahe kuu jooksul alates teatise või mis tahes nõutud lisateabe kättesaamise päevast ei taotle täiendavat teavet. Nii on Üldkohus otsustanud, et kui komisjon nõuab lisateavet, ei hakka selles sättes ette nähtud kahekuuline tähtaeg kulgema mitte (mittetäieliku) teatise kättesaamisest, vaid viimasele teabenõudele antud vastuse kättesaamisest. ( 46 ) Üldkohus on samuti otsustanud, et asjaomase liikmesriigi ja komisjoni vaheliste teatise esitamisele eelnevate kontaktide puhul ei alga see kahekuuline tähtaeg mitte sellistest kontaktidest, vaid ametliku teatise kättesaamisest. ( 47 )

111. Seda seetõttu, et teatise esitamisele eelnenud etapi eesmärk on just nimelt võimaldada asjaomasel liikmesriigil täiendada oma teatist, esitades komisjoni taotlusel (või omal algatusel) lisateavet, ning vajaduse korral teha teatises muudatusi.

112. Seetõttu leian, et selle kindlakstegemisel, kas kontrollimenetluse kestus tõendab tõsiste raskuste olemasolu, ei saa arvesse võtta teatise esitamisele eelnevat etappi. Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et vaatamata esialgse uurimismenetluse lühidusele oli teatise esitamisele eelnenud etapi pikkus märk tõsiste raskuste esinemisest.

113. Seetõttu tuleb kolmanda etteheitega nõustuda.

iv) Kas vaidlusaluse meetme keerukust ja uudsust võib võtta arvesse tõsiste raskuste esinemise tõendina?

114. Teises etteheites, milles vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 79–83, leiab komisjon, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta võttis tõsiste raskuste olemasolu tõendamisel arvesse selliseid vaidlusaluse meetme tunnusjooni nagu selle meetme keerukus ja uudsus ning antava riigiabi suurus. Komisjoni arvates ei ole nendel teguritel iseenesest kokkusobivuse hindamisel tähtsust. Pigem põhjendab abimeetme keerukus ja uudsus pikemat esialgset uurimist.

115. Minu arvates tuleb teise etteheitega nõustuda.

116. Kohtupraktikast tuleneb, et kuigi esialgse uurimismenetluse kestus võib olla märk tõsiste raskuste esinemisest, ei saa see iseenesest viia järelduseni, et komisjon oleks pidanud algatama ametliku uurimismenetluse. Seda, kas esialgse uurimise menetluse kestus on mõistlik või mitte, tuleb hinnata lähtuvalt iga juhtumi konkreetsetest asjaoludest, eelkõige selle kontekstist, erinevatest menetlusetappidest, mida komisjon peab järgima, juhtumi keerukusest ja selle tähtsusest erinevate asjasse puutuvate isikute jaoks. ( 48 ) Seega, nagu väidab komisjon, võib juhtumi keerukus õigustada pikemat esialgset uurimist.

117. Lisaksin, et Üldkohus on otsustanud, et juhtumi keerukus ei nõua tingimata ametliku uurimismenetluse algatamist (kuna on mõeldav, et esialgse uurimise käigus on komisjon tekkinud raskustest üle saanud). ( 49 )

118. Seega olen seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78 ja 81, et vaidlusaluse meetme keerukus viitab tõsiste raskuste olemasolule.

119. Viiendas etteheites, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 86–91 vastu, väidab komisjon sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et eelkõige keeruka meetme puhul ei ole teatise esitamisele eelneva etapi eesmärk hinnata selle meetme kokkusobivust siseturuga, vaid vähendada ohtu, et ametlikult esitatud teatis osutub mittetäielikuks. Komisjoni arvates õigustab selline kokkusobivuse hindamine pikemat teatise esitamisele eelnevat etappi.

120. Leian, et kuigi ei saa olla vaidlust selle üle, et komisjon ei oleks pidanud teatise esitamisele eelnenud etapi lõpus kujundama esmast arvamust kõnealuse meetme siseturuga kokkusobivuse kohta (kuna see on esialgse uurimise eesmärk), ei saa temalt siiski oodata, et ta loobuks teatise esitamisele eelneval etapil isegi mis tahes esialgsest ja esmapilksest hinnangust kokkusobivusele. Selle põhjuseks on asjaolu, et kui komisjon ei viiks selles etapis läbi sellist esialgset hindamist, ei oleks tal võimalik kindlaks määrata, millist teavet on veel vaja, et teatist saaks pidada lõplikuks, ega seda, kas teatatud meedet tuleks muuta.

121. See kehtib ka keeruka meetme puhul. Eespool punktides 116 ja 117 esitatud põhjendused ei õigusta mitte ainult pikemat esialgset uurimist, vaid ka pikemat teatise esitamisele eelnevat etappi. Samuti tuleb märkida, et parimate tavade juhendi punktist 16 ei tulene, et erinevalt teistest juhtumitest ei teosta komisjon uudsete ja keeruliste juhtumite puhul kõnealuse meetme esialgset hindamist teatise esitamisele eelnevas etapis. Pigem on selles sättes üksnes märgitud, et uudsetel ja keerulistel juhtudel komisjon „ei esita asjaomasele liikmesriigile [sellist] hinnangut“.

122. Järeldan, et teise ja viienda etteheitega tuleb nõustuda. Seega tuleb apellatsioonkaebuse ainsa väite esimese osaga tervikuna nõustuda.

3) Apellatsioonkaebuse ainsa väite teine osa

123. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 71, väidab komisjon oma apellatsioonkaebuse ainsa väite teises osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tõsised raskused tulenesid sellest, et ei uuritud piisavalt esiteks nõudluskaja võimalikku rolli võimsusturul ja teiseks nõudluskajahaldurite väidetavat diskrimineerivat kohtlemist võrreldes teiste võimsusepakkujatega võimsuslepingute kestuse, kulude katmise meetodi muutmise ja võimsusturul osalemise teatavate tingimuste osas. Käsitlen üksteise järel kõiki neid etteheiteid, mis on minu arvates kõik põhjendatud.

i) Kas komisjon oleks pidanud uurima nõudluskajahaldurite võimalikku rolli võimsusturul?

124. Vaidlusalune otsus ei sisalda hinnangut selle kohta, milline võiks olla nõudluskajahaldurite roll võimsusturul. Eelkõige ei ole selles otsuses viidatud National Gridi hinnangule, mida Ühendkuningriik oma teatises tsiteeris ja mille kohaselt võiks nõudluskaja pakkuda perioodil 2018/2019 ligikaudu 3 gigavatti (GW) võimsust. Miski ei viita sellele, et komisjon, olles teadlik terviklike andmete puudumisest nõudluskaja potentsiaali kohta, ( 50 ) oleks sellist potentsiaali ise uurinud. Pigem nõustus ta Ühendkuningriigi sellise potentsiaali hindamiseks kavandatud korraga, mille kohaselt see teave saab ilmsiks esimesel T‑4 enampakkumisel 2014. aasta detsembris, et National Grid viib koos partneriga läbi ühise uuringu nõudluskaja praeguse ja potentsiaalse võimsuse kohta ning et 2015. ja 2016. aastal korraldatakse nõudluskaja kasvu toetamiseks üleminekuaja enampakkumised. ( 51 )

125. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 22, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, et asjaolu, et komisjon ei analüüsinud nõudluskaja võimalikku rolli võimsusturul, on märk tõsiste raskuste olemasolust.

126. Komisjon, keda toetavad Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus, väidab Euroopa Kohtus, et ta ei olnud kohustatud uurima nõudluskaja võimalikku rolli, samas kui Tempus on vastupidisel seisukohal.

127. Minu arvates rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et asjaolu, et komisjon ei uurinud nõudluskaja potentsiaali, viitab tõsiste raskuste olemasolule.

128. Sellega seoses täheldan, et komisjon ei tuginenud teatises sisalduvale teabele (arvestades, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 124, ei ole vaidlusaluses otsuses mingit viidet National Gridi nõudluskaja potentsiaali hinnangule). Ta nõustus siiski Ühendkuningriigi valitsuse seisukohaga, et piisab sellest, kui seda potentsiaali hinnatakse pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist esimese T‑4 enampakkumise ja tulevaste uuringute kaudu. Küsimus on selles, kas komisjon võis nende meetoditega nõustuda või pidi ta ise hindama nõudluskaja potentsiaali.

129. Sellega seoses ei saanud uurimise kohustus tuleneda kaebuse esitamisest, ( 52 ) kuna ühtegi kaebust ei esitatud, ega kolmandate isikute märkustest, ( 53 ) kuna UKDRA 9. juuni 2014. aasta märkustes ei ole käsitletud nõudluskaja potentsiaali suurust ega esitatud ka mingeid tõendeid, milleks oleksid võinud olla näiteks alternatiivsed hinnangud. Nii võib komisjonil olla uurimiskohustus üksnes siis, kui teatises esitatud ja komisjoni teabenõuete alusel esitatud teavet tuleb pidada ebatäielikuks. ( 54 )

130. Mulle näib, et käesoleval juhul ei olnud komisjonil sellist kohustust.

131. Arvesse tuleb võtta komisjoni väidet, et kuna nõudluskaja tehnoloogia oli vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal veel ebaküps, ei olnud tal võimalik hinnata nõudluskaja potentsiaali, mille pikaajalisele tähtsusele ta oma menetlusdokumentides vastu ei vaidle. ( 55 ) Samuti tuleb arvesse võtta tehnilise eksperdirühma aruannet, milles juhitakse tähelepanu teabe puudumisele nõudluskaja potentsiaali kohta ja sellise teabe kogumise keerukusele. Tehnilise eksperdirühma hinnangul tuleneb see muu hulgas nende ressursside mitmekesisusest, mida tuleks nõudluse hindamisel arvesse võtta, ning nõudluse andmete kogumise ja analüüsimise keskse asutuse puudumisest. ( 56 ) Lisaks märgin, et Tempus ei näi vaidlustavat komisjoni väidet, mille kohaselt on raske koguda usaldusväärset teavet nõudluskaja potentsiaali kohta.

132. Pean samuti märkima, et ametliku uurimismenetluse raames, mille komisjon algatas vaidlustatud kohtuotsuse täitmiseks, esitasid huvitatud isikud ja Ühendkuningriik „väga erinevad hinnangud“. ( 57 ) Kuigi vaidlusaluse otsuse õiguspärasust ei saa hinnata selliste hinnangute alusel, kuna puuduvad tõendid selle kohta, et need olid komisjoni käsutuses selle otsuse vastuvõtmise ajal, tuleb siiski märkida, et nende hinnangute erinevus on veel üks tõend selle kohta, et usaldusväärse teabe kogumine nõudluskaja potentsiaali kohta on keeruline.

133. Mulle näib, et usaldusväärse teabe kogumise keerukust arvestades ei saa komisjonile süüks panna seda, et ta ise ei uurinud nõudluskaja potentsiaali.

134. See kehtib seda enam, kuna nagu väidab komisjon, peaks T‑1 enampakkumistel kasutatav korrigeerimismehhanism tagama, et nõudluskaja võimsusele antakse roll, mis kajastab selle täielikku potentsiaali. Kui tootmisvõimsusele peakski antama suurem roll, kui on tingimata vajalik esimesel T‑4 enampakkumisel, peaks T‑1 enampakkumine, mis on nõudluskajahaldurite jaoks parem viis võimsusturule pääsemiseks, võimaldama neil halduritel suurendada oma osalust sellel turul.

135. Seetõttu järeldan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, et asjaolu, et komisjon ei analüüsinud nõudluskaja võimalikku rolli võimsusturul, viitab tõsiste raskuste olemasolule.

ii) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses võimsuslepingute kestusega?

136. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 165–168 märkis, ei saa nõudluskajahalduritega sõlmida lepinguid kauemaks kui üheks aastaks, samas kui tootjatega võib sõlmida lepinguid kuni kolmeks aastaks (kui nad kannavad kapitalikulutusi rohkem kui 125 naelsterlingit kW kohta, st kui nad renoveerivad olemasoleva käitise) või kuni 15 aastaks (kui nad kannavad kapitalikulutusi rohkem kui 250 naelsterlingit kW kohta, st kui nad ehitavad uue käitise). 2014. aasta elektrivõimsuse määruse artikli 11 lõikest 3 nähtub tõepoolest, et neid künniseid kohaldatakse ainult tootjate suhtes (ning et nõudluskajahaldurid ei ole kõlblikud sõlmima kuni kolme- või 15‑aastaseid lepinguid isegi juhul, kui nad teevad kapitalikulutusi, mis ületavad nimetatud künniseid).

137. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 24, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et kuna üle aasta kestvate võimsuslepingute sõlmimise eesmärk oli leevendada uute ja renoveeritavate käitiste rahastamisraskusi nende kapitalikulude tõttu, tagades nende käitajatele tulu mitme aasta jooksul, oleks komisjon pidanud uurima, kas nõudluskajahaldurid oleksid pidanud nende kapitalikulude ja rahastamisvajaduste tõttu samuti saama üle aasta kestvaid lepinguid. UKDRA 9. juuni 2014. aasta kirjas juhiti komisjoni tähelepanu sellele küsimusele. UKDRA ülesanne ei olnud esitada selle kohta üksikasjalikumat teavet, vaid komisjon pidi ise seda küsimust täiendavalt uurima. Seega on Üldkohtu sõnul asjaolu, et komisjon ei uurinud nõudluskajahaldurite rahalisi vajadusi, märk tõsiste raskuste olemasolust.

138. Komisjon, keda toetab Ühendkuningriigi valitsus, ( 58 ) väidab, et ta ei olnud kohustatud analüüsima nõudluskajahaldurite kapitalikulusid ja rahalisi vajadusi, enne kui ta võis välistada nõudluskajahaldurite ja tootjate võrdse kohtlemise põhimõtte võimaliku rikkumise seoses võimsuslepingute kestusega. Seda eelkõige seetõttu, et ei vaidlustatud asjaolu, et nõudluskajahalduritel on oluliselt väiksemad rahastamisvajadused kui neil võimsusepakkujatel, kes tegelevad olemasolevate käitiste renoveerimise või uute ehitamisega. Tempus leiab, et komisjoni väide tuleb tagasi lükata.

139. Leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et asjaolu, et komisjon ei analüüsinud nõudluskajahaldurite kapitalikulusid ja rahastamisvajadusi, oli märk tõsiste raskuste olemasolust.

140. Täheldan, et Tempus ei vaidle vastu sellele, et nõudluskajahalduritel on väiksemad kapitalikulud ja rahastamisvajadused kui uusi käitiseid rajavatel või olemasolevaid renoveerivatel tootjatel.

141. Täheldan samuti, et UKDRA märkis oma 9. juuni 2014. aasta kirjas lihtsalt, et nõudluskajahalduritele pakuti üheaastaseid lepinguid, samas kui tootjatega võidi sõlmida lepinguid kuni 15 aastaks, ning et selline nõudluskajahalduritele pakutavate lepingute kestuse piiramine asetas need ettevõtjad ebasoodsasse konkurentsiolukorda, ei pakkunud neile piisavaid stiimuleid võimsusturul osalemiseks ning oli vastuolus energeetikasuuniste eesmärgiga kaotada järk-järgult keskkonnale kahjulikud toetused. UKDRA 9. juuni 2014. aasta kirjas ei viidata ei nõudluskajahaldurite ega uusi käitiseid rajavate või olemasolevaid renoveerivate tootjate rahastamisvajadustele, rääkimata nende kahte liiki võimsusepakkujate vastavate vajaduste võrdlemisest. Kõige olulisem on see, et haldusmenetluse käigus ei esitanud UKDRA ühtegi tõendit oma väidete toetuseks. See on veelgi üllatavam, arvestades, et agregaatorite ühendusena võib UKDRA tõenäoliselt saada asjakohast teavet oma liikmetelt, näiteks Tempuselt.

142. Seega, arvestades käesoleva ettepaneku punkti 95, ei saa asuda seisukohale, et komisjon oli kohustatud UKDRA väiteid arvesse võtma, rääkimata sellest, et uurida omal algatusel, kas nõudluskajahaldurite rahastamisvajadused nõudsid, et nendega sõlmitaks lepingud, mis oleksid pikemad kui üks aasta.

143. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et asjaolu, et komisjon ei analüüsinud nõudluskajahaldurite kapitalikulusid ja rahastamisvajadusi, on märk tõsiste raskuste olemasolust.

iii) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses kasutatud kulude katmise meetodiga?

144. Meenutan, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 17, rahastatakse võimsusepakkujatele makstavat võimsustasu kõikidelt tegevusloaga elektritarnijatelt võetavatest tasudest. Vaidlusaluse meetme kohaselt arvutatakse tarnijatelt võetavad tasud vastavalt nende turuosale elektrinõudlusest, mis registreeritakse talvistel tööpäevadel novembrist veebruarini kella 16.00 ja 19.00 vahelisel ajal (edaspidi „kehtestatud kulude katmise meetod“ või „kehtestatud meetod“). ( 59 )

145. Esialgu oli aga ette nähtud, et tasude summa arvutatakse tarnijate turuosa alusel, mis registreeritakse nn triaadi jooksul, st kolme pooletunnise ajavahemiku jooksul, mil elektritarbimine novembrist veebruarini kestval perioodil on suurim (edaspidi „algul välja pakutud meetod“). Pärast 2013. aasta oktoobrist detsembrini korraldatud riiklikku avalikku konsultatsiooni otsustas Ühendkuningriik muuta algul kavandatud meetodit ja kehtestada meetodi, mis lähtub tarbimisest talvistel tööpäevadel kella 16.00 ja 19.00 vahelisel ajal, nagu on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 144. Teatise kohaselt on kulude katmise meetodit muudetud põhjusel, et „triaadide“ tippkoormus tuvastatakse tagantjärele ja seetõttu tekitab selle kasutamine võrdlusperioodina tarnijatelt võetava tasu arvutamisel tarnijate jaoks ebakindlust. Teatise kohaselt tuleneb sellest, et algul välja pakutud meetodi kohaselt oleks tarnijatel olnud stiimul nõuda tarbijatelt kõrgemaid riskipreemiaid kui need, mida nõutakse kehtestatud meetodi alusel. ( 60 )

146. Vaidlusaluses otsuses ei vaidlustanud komisjon kehtestatud kulude katmise meetodit. Ta nõustus Ühendkuningriigi valitsuse seisukohaga, et kehtestatud meetod „jätab alles stiimuli vähendada nõudlust tippkoormuse ajal, olles samas tarnijatele ettearvatav“. ( 61 )

147. Üldkohus leidis aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213, et komisjon oleks pidanud uurima, kas kulude katmise meetodi muutmine mõjutas kõnealuse meetme proportsionaalsust ja seega selle meetme kokkusobivust siseturuga. Üldkohtu sõnul on asjaolu, et komisjon ei viinud läbi sellist uurimist ja et tal ei olnud seega kogu teavet kehtestatud meetodi kohta, märk sellest, et esialgse uurimise lõppedes esinesid tõsised raskused.

148. Komisjon väidab Euroopa Kohtus, et ta ei olnud kohustatud seda uurimist läbi viima. Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus on komisjoniga ühel meelel, samas kui Tempus on vastupidisel seisukohal.

149. Leian, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 ekslikult, et komisjon peab uurima, kas käesoleva ettepaneku punktides 144 ja 145 kirjeldatud kulude katmise meetodi muutmine mõjutas vaidlusaluse meetme proportsionaalsust.

150. Energeetikasuuniste punkti 69 kohaselt peetakse energiaalast abi proportsionaalseks, kui abisumma abisaaja kohta piirdub miinimumiga, mis on vajalik, et saavutada soovitud energiaeesmärk. ( 62 ) Suuniste punktide 228–231 kohaselt, mis käsitlevad tootmise piisavuse tagamiseks antava abi proportsionaalsust, tuleks abisumma arvutada nii, et abisaajad teeniksid mõistlikku tulu, mida peetakse selliseks, kui võistupakkumine toimub selgete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel, mis on tõhusalt suunatud määratletud eesmärgile. Abimeetmel peavad olema ka sisseehitatud mehhanismid, mis tagavad, et üllatuslikku kasumit ei teki, ning see peab olema üles ehitatud nii, et kättesaadavuse eest makstav hind langeks automaatselt nulli, kui pakutav võimsus eeldatavasti vastab nõutava võimsuse tasemele.

151. Esmalt täheldan, et komisjon seab kahtluse alla selle, kas vaidlusaluse meetme siseturuga kokkusobivuse hindamisel võib arvesse võtta võimsustasude rahastamise meetodina kasutatavat kulude katmise meetodit.

152. Kohtupraktika kohaselt ei kuulu maksud EL toimimise lepingu riigiabi käsitlevate sätete kohaldamisalasse, välja arvatud juhul, kui nende puhul on tegemist abimeetme rahastamise vahendiga, mis on selle meetme lahutamatu osa. Selleks et maksu saaks käsitleda abimeetme lahutamatu osana, peab asjasse puutuvate riigisiseste õigusnormide alusel olema maksu ja abi vahel selline kohustuslik sihtotstarvet määrav seos, kus maksutulu on tingimata ette nähtud abi rahastamiseks ning mõjutab otseselt abi suurust ning järelikult ka selle abi siseturuga kokkusobivuse hindamist. ( 63 )

153. Näiteks leiti, et tasulise televisiooni operaatoritele kehtestatud maks ei ole lahutamatu osa abist, mida anti RTVE-le, Hispaania raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioonile, kellele oli antud nendes valdkondades avaliku teenuse osutamise ülesanne, kuna abi summa määrati kindlaks RTVE avaliku teenuse osutamise ülesande täitmisega seotud netokulude alusel. Maksutulul ei olnud otsest mõju abi suurusele, sest: 1) kõik maksutulud, mis ületasid RTVE avaliku teenuse osutamise ülesande täitmisega seotud kulusid, suunati vastavalt vajadusele ümber reservfondi või riigikassasse; ja 2) vastupidisel juhul, kui maksutulu ei olnud nende kulude katmiseks piisav, oli Hispaania riik kohustatud vahe korvama. ( 64 )

154. Seevastu reklaamiettevõtjatelt võetavat tasu peeti Prantsuse raadioringhäälingu abikava, mille rahastamiseks see tasu oli mõeldud, lahutamatuks osaks, sest: 1) sellest maksust saadud puhastulu kasutati täielikult ja eranditult raadioringhäälingule antava abi rahastamiseks, kuna abi andmise eest vastutaval asutusel ei olnud õigust eraldada saadaolevaid vahendeid muul eesmärgil peale sellise abi andmise; ja 2) abi suurus tuli sisuliselt kindlaks määrata reklaamiettevõtjatelt eelduslikult saadava maksutulu piires. ( 65 )

155. Meenutan, et käesolevas asjas rahastatakse võimsustasusid tarnijatelt võetavast tasust. ( 66 ) Seda tasu maksavad kõik tegevusloaga elektritarnijad Ühendkuningriigi valitsuse poolt muu hulgas võimsuslepingute alusel tehtavate maksete kontrollimiseks asutatud arveldusorganile (Settlement Body), kes omakorda maksab võimsustasu tarnijatele. ( 67 )

156. Ühelt poolt põhjendab komisjon oma seisukohta, mille kohaselt tarnijatelt võetav tasu ei ole vaidlusaluse meetme lahutamatu osa, sellega, et tarnijatelt võetava tasu suuruse määrab kindlaks abi summa, mitte vastupidi. Tema arvates tuleneb see asjaolust, et tarnijatelt võetav tasu arvutatakse siis, kui võimsustasude summa on teada, et katta nende tasudega seotud kulud.

157. Teiselt poolt tuleb Tempuse seisukoha, mille kohaselt tarnijatelt võetav tasu on vaidlusaluse meetme lahutamatu osa, toetuseks märkida, et Euroopa Kohtus ei ole väidetud, et arveldusorganil oleks õigus jaotada tarnijatelt võetavast tasust saadud tulu muul kui kõnealuse riigiabi andmise eesmärgil, nagu see oli käesoleva ettepaneku punktis 153 viidatud kohtuotsuses – ja nagu see ei olnud käesoleva ettepaneku punktis 154 viidatud kohtuotsuses –, mis viib järelduseni, et kõnealune tasu on abimeetme lahutamatu osa. Pean siiski rõhutama, et Euroopa Kohtule on selle kohta esitatud vähe teavet.

158. Samuti tuleb mainida, et Tempuse sõnul on Ühendkuningriigi valitsus ise möönnud, et kulude katmise meetod mõjutab abisummat.

159. On tõsi, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205 märkis, möönis Ühendkuningriigi valitsus teatises, et kulude katmise meetod mõjutab enampakkumisele pandava võimsuse kogust. Ühendkuningriigi valitsus väidab sellega seoses, et tarnijatelt võetava tasu arvutamise meetod, mis põhineb tippkoormuse ajal registreeritud nõudlusel, annab tarbijatele selge stiimuli vähendada oma tarbimist sellistel tippaegadel, mis vähendab soovitud töökindluse normi saavutamiseks ostetava võimsuse kogust. Kuna ostetud võimsus mõjutab omakorda abisummat, ( 68 ) võib sellest järeldada, et kulude katmise meetod mõjutab abisummat.

160. Ühendkuningriigi valitsuse argument kehtib siiski ainult juhul, kui kehtestatud meetod pakub tarbijatele piisavaid stiimuleid tippnõudluse vähendamiseks. Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon leiavad, et see on nii, kuid Tempus on vastupidisel seisukohal. Tempus väidab, et kui kasutada tarnijatelt võetava tasu arvutamise võrdlusperioodina kella 16.00 ja 19.00 vahelist ajavahemikku kõikidel talvistel tööpäevadel, mitte kolme pooletunnist ajavahemikku, mil talvine tippkoormus on suurim, ähmastab kehtestatud meetod hinnasignaali, mis tuleks saata tarbijatele, et vähendada nõudlust kriitilistel tippnõudluse hetkedel.

161. Seega ei ole kindel, kas tarnijatelt võetavast tasust saadav tulu mõjutab otseselt abisummat, nagu on nõutud käesoleva ettepaneku punktis 152 viidatud kohtupraktikas. Kui sellel ei oleks sellist mõju, siis järelduks sellest, et kulude katmise meetod ei ole vaidlusaluse meetme osa, et komisjonil ei olnud kohustust seda meetodit arvesse võtta hindamaks kõnealuse meetme kokkusobivust siseturuga ning et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213, et asjaolu, et komisjon ei analüüsinud kehtestatud meetodi mõju meetme proportsionaalsusele, on märk tõsiste raskuste olemasolust.

162. Kui aga tarnijatelt võetavast tasust saadav tulu mõjutab otseselt abisummat ja seega on see tasu vaidlusaluse meetme lahutamatu osa, siis ei mõjuta see minu järeldust käesoleva ettepaneku punktis 161, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjoni poolt meetme proportsionaalsusele avalduva mõju analüüsimata jätmine on märk tõsistest raskustest.

163. Seda seetõttu, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 96, võib komisjon esialgse uurimise raames üldjuhul piirduda asjaomase liikmesriigi esitatud teabele tuginemisega, välja arvatud juhul, kui kolmas isik esitab tõendeid, mis seavad selle teabe kahtluse alla. Seega, kuna Ühendkuningriigi valitsus selgitas talle, et kehtestatud meetod pakub tarbijatele piisavaid stiimuleid tarbimise vähendamiseks, aitab kaasa tootmise piisavuse probleemi lahendamisele ja seega hoiab abi minimaalsel vajalikul tasemel, ei olnud komisjon kohustatud seda küsimust omal algatusel täiendavalt uurima. UKDRA 9. juuni 2014. aasta kirjas on tõepoolest märgitud, et kehtestatud meetod tõi kaasa nõudluskajahaldurite ebavõrdse kohtlemise võrreldes tootjatega, kuna see ei paku tarbijatele piisavalt stiimuleid tarbimise vähendamiseks kriitilistel tippkoormuse aegadel, jättes nõudluskajahaldurid seega ilma turuvõimalustest, ilma et see mõjutaks tootjaid. ( 69 ) Samas ei selgitanud UKDRA täpsemalt, kuidas võimsustasusid arvutati või miks neid ei viidud vajaliku miinimumini. Kõige olulisem on see, et UKDRA ei esitanud oma väidete toetuseks mingeid tõendeid. Neil asjaoludel ei saa komisjonile süüks panna seda, et ta ei ole seda teemat täiendavalt uurinud.

164. Seetõttu järeldan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213, et see, et komisjon ei analüüsinud kehtestatud meetodi mõju kõnealuse meetme proportsionaalsusele, oli märk tõsiste raskuste olemasolust.

iv) Kas on piisavalt uuritud nõudluskajahaldurite diskrimineerivat või ebasoodsat kohtlemist seoses T‑4 ja T‑1 enampakkumiste koosmõjuga ning võimsusturul osalemise teatavate tingimustega?

165. Käsitlen nüüd järjest väiteid, et Üldkohus rikkus õigusnormi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 242 ja 243 (seoses Ühendkuningriigi kohustusega korraldada T‑1 enampakkumisi) ja punktides 256–258 (seoses 2 MW minimaalse osaluskünnise kehtestamisega püsienampakkumistel).

166. Mis puudutab esiteks väidet, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 242 ja 243 õigusnormi, siis meenutan, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 13, „kohustus“ (committed) Ühendkuningriik ( 70 ) korraldama T‑4 enampakkumise korraldamise korral T‑1 enampakkumise ning hankima T‑1 enampakkumisel vähemalt 50% esialgu sellele enampakkumisele reserveeritud võimsuse kogusest. Võttes arvesse, et nõudluskajahaldurite ettevalmistusaegade tõttu on T‑1 enampakkumised nende operaatorite jaoks parem viis turule sisenemiseks, püüdis Ühendkuningriik seeläbi ergutada nende osalemist võimsusturul.

167. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 242 ja 243 leidis Üldkohus, et „puudub igasugune garantii“, et Ühendkuningriik seda kohustust täidab, kuna 2014. aasta elektrimäärust tuleb tõlgendada nii, et minister võis otsustada T‑1 enampakkumisi mitte korraldada, ning ei komisjon ega Ühendkuningriigi valitsus suutnud viidata riigisisesele õigusnormile, mis kinnitaks eelnimetatud garantii olemasolu. Seetõttu järeldas Üldkohus, et olid tekkinud tõsised raskused seoses nõudluskajahaldurite võimsusturul osalemise stiimuli suurusega.

168. Komisjon, keda toetab Ühendkuningriigi valitsus, ( 71 ) väidab Euroopa Kohtus, et ta ei pidanud niisugust riigisisest õigusnormi määratlema. Tempus vastab, et pidi küll.

169. Minu arvates rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon oleks pidanud kindlaks tegema, kas riigisisene õigusnorm kinnitab Ühendkuningriigi kohustuse olemasolu.

170. Kuigi on tõsi, et 2014. aasta elektrivõimsuse määrus ei kohusta ministrit korraldama T‑4 enampakkumise korraldamise korral T‑1 enampakkumist, ( 72 ) on Ühendkuningriigi poolt endale võetud kohustus seda teha selgelt väljendatud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 46, milles on märgitud, et „Ühendkuningriigi valitsus kohustub hankima eeloleval aastal vähemalt 50% nelja aasta eest reserveeritud võimsusest“ ( 73 ) (ja seega korraldama sel eesmärgil T‑1 enampakkumise). Ühendkuningriigi poolt endale võetud kohustus on seega lahutamatu osa vaidlusaluses otsuses siseturuga kokkusobivaks tunnistatud meetmest. ( 74 ) Sellest järeldub, et kui Ühendkuningriik ei korralda T‑4 enampakkumise korraldamise korral T‑1 enampakkumist, ( 75 ) siis ei hõlma vaidlusalune otsus tema kohustust rikkudes antud abi ning seda tuleb pidada uueks abiks, mis on antud vastuolus ELTL artikli 108 lõikega 3.

171. Mulle näib, et neil asjaoludel võis komisjon tugineda Ühendkuningriigi antud kinnitusele ja et ta ei olnud kohustatud kontrollima, kas Ühendkuningriigi kohustus oli sätestatud riigisiseses õiguses. Järeldan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 242 ja 243, et sõnaselge õigusnormi puudumine, mis tagaks, et Ühendkuningriik hangib vähemalt 50% T‑1 enampakkumisteks reserveeritud kogusest, tekitas tõsiseid raskusi nõudluskajahalduritele pakutava stiimuli suuruses.

172. Teiseks, mis puudutab väidet, et õigusnormi on rikutud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 256–258, siis pean selgitama, et elektritootjad ja nõudluskajahaldurid võivad teatavatel tingimustel võimsusturul osaleda ning et üks nendest tingimustest on see, et nende võimsus peab jääma 2 MW minimaalse osaluskünnise ja 50 MW vahele. Võimsusepakkujad võivad saavutada selle künnise individuaalselt või koondada selleks teiste võimsusepakkujatega mitu tegevuskohta. ( 76 ) Teine tingimus on see, et uued tootjad ja kinnitamata nõudluskajahaldurid – erinevalt kinnitatud nõudluskaja võimsusepakkujatest, kelle deklareeritud võimsust on pakkuja testi käigus tõendanud – peavad T‑4 ja T‑1 enampakkumistel esitama pakkumuse tagatise suurusega 5000 naelsterlingit megavati kohta. ( 77 )

173. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 256–258 leidis Üldkohus, et osalemiseks ette nähtud 2 MW miinimumkünnis tekitas tõsiseid raskusi seoses küsimusega, kas kõnealune meede stimuleeris piisavalt nõudluskajahaldureid võimsusturul osalema. Üldkohtu sõnul ei olnud see künnis madal, nagu märgitakse teatises, vaid oluliselt kõrgem kui osaluskünnis Pennsylvania Jersey Marylandi (edaspidi „PJM“) võimsusturul. Kuigi nõudluskajahaldurid võisid selle 2 MW minimaalse osaluskünnise saavutamiseks kokku liita mitu kliendikohta, olid nad sel juhul kohustatud maksma pakkumuse tagatise kogu 2 MW koguse pealt, isegi kui kinnitamata nõudluskaja võimsus moodustas sellest kogusest vaid väikese osa. Komisjon oleks seega pidanud kindlaks tegema, kas nende ettevõtjate rahastamisvajadusi oli arvesse võetud. Ta ei olnud seda siiski teinud.

174. Komisjon, keda toetavad Ühendkuningriigi valitsus ja Poola valitsus, väidab Euroopa Kohtus, et tal ei olnud põhjust seada kahtluse alla 2 MW minimaalset osaluskünnist ning et see künnis oli igal juhul piisav. Tempus on vastupidisel seisukohal.

175. Minu arvates rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et 2 MW minimaalse osaluskünnise hindamisel tekkisid tõsised raskused.

176. Nõustun Ühendkuningriigi valitsuse ja Poola valitsusega, et 100 kW osaluskünnist PJM võimsusturul ei saa kasutada võrdlusalusena, et määrata kindlaks, kas 2 MW minimaalne osaluskünnis on kehtestatud tasemel, kus see ei paku nõudluskajahalduritele piisavat stiimulit osalemaks püsienampakkumistel. See tuleneb nõudluskajahaldurite suuremast rollist võimsusturgudel Ameerika Ühendriikides võrreldes Ühendkuningriigiga, nagu on hinnatud tehnilise eksperdirühma aruandes. ( 78 )

177. Seevastu National Gridi poolt tasakaalustamisteenuste jaoks kehtestatud osaluskünnised, millele teatises viidatakse, peaksid olema asjakohasemad võrdlusalused, kuna need on kehtestatud Ühendkuningriigi suhtes. Need künnised on suuremad kui 2 MW. Mulle näib, et kuna Ühendkuningriik esitas sellise teabe, ilma et kolmandad isikud ja eelkõige UKDRA oleksid seda vaidlustanud, võis komisjon selle põhjal pidada 2 MW minimaalset osaluskünnist piisavalt madalaks, et motiveerida nõudluskajahaldurite osalemist võimsusturul.

178. Seetõttu olen seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 256–258, et 2 MW minimaalne osaluskünnis tekitas tõsiseid raskusi küsimuses, kas vaidlusalune meede andis nõudluskajahalduritele piisava stiimuli võimsusturul osalemiseks.

179. Järeldan kokkuvõtvalt, et apellatsioonkaebuse ainsa väite teise osaga tuleb nõustuda. Seega tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada.

B. Üldkohtusse esitatud hagi

180. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimene lõik sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab. Ma leian, et käesoleval juhul on see nii.

181. Tempus esitas Üldkohtus koos oma esimese väitega ELTL artikli 108 lõike 2 rikkumise kohta teise väite, et komisjon on rikkunud ELTL artikli 296 teisest lõigust tulenevat põhjendamiskohustust. Olles esimese väitega nõustunud ja vaidlusaluse otsuse sel põhjusel tühistanud, ei pidanud Üldkohus teist väidet vajalikuks analüüsida. ( 79 ) See analüüs on nüüd muutunud vajalikuks.

182. Teine väide jaguneb seitsmeks osaks, mida käsitlen järgemööda allpool. Leian, et kõik osad ja seega ka see väide tuleb tagasi lükata.

183. Kohtupraktika kohaselt peavad ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamata jätmise otsuses olema ära näidatud üksnes põhjused, millest lähtudes komisjon on järeldanud, et tal ei ole käsitletava abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi, ning ka niisuguse otsuse lühidalt esitatud põhjendust tuleb pidada ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamisnõuet arvestades piisavaks, kui sellest nähtuvad selgelt ja ühemõtteliselt need põhjused, millest lähtudes komisjon leidis, et tal ei ole käsitletava abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi, kuna küsimus nende põhjenduste paikapidavusest ei ole selle nõudega seotud. ( 80 )

184. Oma teise väite esimeses osas väidab Tempus, et omavahel on vastuolus vaidlusaluse otsuse põhjendus 107, milles viidatakse „küpsetele nõudluskajahalduritele“, ja põhjendus 131, mille kohaselt nõudluskajahaldurid „on alles lapsekingades“. Ma ei näe nende põhjenduste vahel vastuolu, kuna teine puudutab nõudluskaja sektorit üldiselt, samas kui esimene on seotud konkreetsete nõudluskajahalduritega, keda Ühendkuningriik peab „küpseks“ (vastupidi teistele nõudluskajahalduritele, kellele on viidatud ka põhjenduses 107, kes on väidetavalt „mitte veel piisavalt küpsed“). Seega tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.

185. Tempus väidab oma teise väite teises osas sisuliselt, et komisjon ei esitanud põhjusi, miks tema järeldus vaidlusaluse otsuse põhjenduses 152, mille kohaselt oli võimsuslepingute kestus piisavalt pikk, et võimaldada uutel turule sisenejatel turule siseneda, kehtis ka nõudluskajahaldurite puhul, vaatamata nende erinevale ettevalmistusajale, millele on viidatud selle otsuse põhjenduses 134. Mulle näib siiski, nagu väidab komisjon, et küsimus, kas üheaastased lepingud võivad tagada nõudluskajahaldurite osalemise võimsusturul, sõltub eelkõige nende ettevõtjate rahastamisvajadustest, mitte nende ettevalmistusaegadest. Seega, arvestades Euroopa Kohtu seisukohta, et lühike põhjendus võib olla piisav, ( 81 ) ei ole oluline, et võimsuslepingute kestuse osas ei