KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 6. aprillil 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑133/16

Christian Ferenschild

versus

JPC Motor SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus, Belgia))

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 1999/44/EÜ – Kasutatud kaubad – Tarbija õigused kauba lepingule mittevastavuse korral – Müüja vastutuse aeg kauba lepingule mittevastavuse korral – Aegumistähtaeg

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva eelotsusetaotlusega soovib Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus, Belgia) välja selgitada, kas direktiivi 1999/44 ( 2 ) artikli 5 lõike 1 teises lauses ette nähtud eeskiri, mille kohaselt ei või kasutatud kaupade lepingule mittevastavusest tulenevate nõuete aegumistähtaeg ( 3 ) olla lühem kui kaks aastat üleandmisest alates, kehtib ka tarbijale kasutatud kaupade müügi korral.

2. Liikmesriigi kohtu esitatud küsimusele vastamiseks peab Euroopa Kohus välja selgitama, kas tarbija, kes soetab kaupu järelturult, on kaitstud ja millise ulatusega see kaitse on. Aegumistähtaja möödumine, mida eelotsusetaotlus käsitleb, võib nimelt kaasa tuua õiguse lõppemise või selle kaitsmise võimaluste minetamise. Kui tarbijal on õigused ning tal puudub võimalus neid kasutada, siis võib see tema seisukohalt olla palju ebasoodsam kui see, et õigus üldse puudub ( 4 ).

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

3. Direktiivi 1999/44 põhjendustes 16 ja 17 on öeldud: „(16) kasutatud kauba eri laadi tõttu ei ole üldjuhul võimalik seda ümber vahetada; tarbija õigust ümbervahetamisele sellise kauba suhtes üldiselt ei kohaldata; sellise kauba jaoks võivad liikmesriigid anda lepinguosalistele võimaluse kokkuleppel vastutusaega lühendada; (17) on asjakohane piirata ajavahemikku, mille kestel müüja vastutab ükskõik millise lepingule mittevastavuse eest, mis esineb kauba üleandmise ajal; liikmesriigid võivad samuti sätestada piirangu ajavahemikule, mille jooksul tarbijad võivad oma õigusi kasutada, kui selline ajavahemik kestab vähemalt kaks aastat alates üleandmisajast; kui siseriiklike õigusaktide alusel ei lange piiratud ajavahemiku algus ühte kauba üleandmisajaga, ei tohi siseriiklike õigusaktidega sätestatud piiratud ajavahemik olla lühem kui kaks aastat alates üleandmisajast.“ [Mõiste „piiratud ajavahemik“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „aegumistähtaeg“.]

4. Direktiivi artikli 2 „Lepingule vastavus“ lõikes 1 on sätestatud: „Müüja peab tarbijale üle andma müügilepingule vastava kauba.“

5. Direktiivi 1999/44 artikli 3 „Tarbija õigused“ lõigetes 1 ja 2 on täpsustatud sellise lepingule mittevastavuse tagajärjed: „1. Müüja vastutab tarbija ees kõigi lepingule mittevastavuste eest, mis esinevad kauba üleandmise ajal. 2. Lepingule mittevastavuse korral on tarbijal lõike 3 kohaselt õigus lasta kaup tasuta muuta lepingule vastavaks kas parandamise või ümbervahetamise teel või lasta lõigete 5 ja 6 kohaselt alandada kõnealuse kauba hinda või tühistada leping.“

6. Direktiivi artikli 5 „Tähtajad“ lõikes 1 on omakorda ette nähtud järgmist: „Müüja vastutab artikli 3 alusel juhul, kui lepingule mittevastavus ilmneb kahe aasta jooksul alates kauba üleandmisest. Kui artikli 3 lõikega 2 sätestatud õiguste suhtes kohaldatakse siseriiklike õigusaktide alusel [aegumistähtaega], siis ei või kõnealune ajavahemik olla vähem kui kaks aastat üleandmisest alates.“

7. Direktiivi 1999/44 artikli 7 lõige 1 sätestab: „Lepingutingimused või kokkulepped, mis on sõlmitud müüjaga enne, kui müüjale on lepingule mittevastavusest teatatud, ja milles kas otse või kaudselt loobutakse käesolevast direktiivist tulenevatest õigustest või piiratakse neid, ei ole siseriiklike õigusaktide kohaselt tarbijale siduvad. Liikmesriigid võivad sätestada, et kasutatud kauba puhul võivad müüja ja tarbija leppida kokku lepingutingimustes või sõlmida kokkuleppeid, mille puhul müüja vastutuse aeg on artikli 5 lõikega 1 sätestatud ajast lühem. See aeg ei või olla lühem kui üks aasta.“

B. Belgia õigus

8. Belgia tsiviilseadustiku (code civil) artikkel 1649quater, mis lisati Belgia õigusesse 1. septembri 2004. aasta seadusega ( 5 ), võtab üle direktiivi 1999/44 artikli 3 lõike 1, artikli 5 lõike 1 ja artikli 7 lõike 1. See säte näeb ette: „1. Müüja vastutab tarbija ees kõigi lepingule mittevastavuste eest, mis esinevad kauba üleandmise ajal ja mis ilmnevad kahe aasta jooksul alates kauba üleandmisest. […] Erandina lõigust 1 võivad müüja ja tarbija kasutatud kaupade puhul leppida kokku lühema tähtaja kui kaks aastat, mis ei tohi siiski olla lühem kui üks aasta. […] 3. Tarbija nõuete aegumistähtaeg on üks aasta alates päevast, mil ta lepingule mittevastavuse avastas, kuid need ei aegu enne, kui lõpeb lõikes 1 nimetatud kaheaastane tähtaeg.“

III. Põhikohtuasi

9. C. Ferenschild ostis 21. septembril 2010 JPC Monitor SA‑lt – (edaspidi „JPC“) kasutatud sõiduauto VOLVO hinnaga 14000 eurot.

10. C. Ferenschildi mootorsõiduki registrisse kandmisest keelduti 22. septembril 2010, kuna Schengeni infosüsteemi oli selle mootorsõiduki kohta tehtud kanne, et see on varastatud.

11. Lõppastmes selgus, et C. Ferenschildi ostetud autot ei olnud kunagi varastatud. Ent 2007. aastal olid siiski varastatud selle mootorsõiduki dokumendid eesmärgiga „legaliseerida“ Itaalias sarnane ebaseaduslikku päritolu mootorsõiduk.

12. C. Ferenschildi auto registreerimine sai võimalikuks 7. jaanuaril 2011.

13. C. Ferenschild esitas 12. märtsil 2012 Tribunal de commerce de Monsile (Monsi kaubanduskohus, Belgia) hagi nõudega mõista JPC‑lt tema kasuks välja 5499,83 eurot, s.h 2000 eurot mootorsõiduki väärtuse vähenemisest tingitud kahju eest, 2999,83 eurot ajavahemikuks 21. septembrist 2010 kuni 14. jaanuarini 2011 asendussõiduki üürimise eest ja 500 eurot kantud haldus- ja muude kulude eest.

14. Tribunal de commerce de Mons (Monsi kaubanduskohus) jättis kõik hagi nõuded rahuldamata.

15. Apellatsioonkaebuse alusel, mille C. Ferenschild esitas, tuvastas Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus), et mootorsõiduk ei vastanud lepingu tingimustele nende Belgia tsiviilseadustiku sätete tähenduses, millega on üle võetud direktiiv 1999/44. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis siiski, et selline mittevastavus on mootorsõiduki registreerimisega kõrvaldatud. Samas määras kohus omal algatusel suulise menetluse uuendamise, et võimaldada pooltel esitada oma väited nõude aegumise ja kahju suuruse osas.

16. Eelotsusetaotluses väljendab liikmesriigi kohus kahtlusi seoses nende nõuete aegumisega, mis tulenevad C. Ferenschildi poolt ostetud auto lepingule mittevastavusest.

17. Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, sai C. Ferenschild mootorsõiduki kätte 21. septembril 2010, tuvastas puuduse 22. septembril 2010 ning esitas hagi 12. märtsil 2012.

18. Belgia õiguse kohaselt aegub nõue, mille tarbija saab lepingule mittevastavusele tuginedes esitada, ühe aasta möödumisel päevast, mil tarbija avastas kauba lepingule mittevastavuse (Belgia tsiviilseadustiku artikli 1649quater lõige 3).

19. Kuna hagi esitati 12. märtsil 2012, st ligi 17 kuud pärast lepingule mittevastavuse tuvastamist, siis tuleks C. Ferenschildi nõue tunnistada aegunuks ( 6 ).

20. Eespool viidatud Belgia tsiviilseadustiku artikli 1649quater lõige 3 sätestab in extenso, et tarbija nõue, mis põhineb lepingule mittevastavusel, aegub ühe aasta möödumisel päevast, mil tarbija selle mittevastavuse tuvastas, kuid see ei aegu enne, kui lõpeb selle seadustiku artikli 1649quater lõikes 1 ette nähtud kaheaastane tähtaeg.

21. See võib viia järelduseni, et 12. märtsil 2012 esitatud hagi ei olnud aegunud. Selleks päevaks ei olnud veel möödunud kaheaastane tähtaeg, mida arvestatakse üleandmise päevast alates.

22. Kui Belgia seadusandja võttis direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teise lõigu üle tsiviilseadustiku artikli 1649quater artikli 1 kolmanda lõiguga, nägi ta ette, et kasutatud asja müügilepingu pooled võivad kokku leppida, et lepingule mittevastavuse korral on müüja vastutuse aeg lühem, kuid see ei tohi siiski olla lühem kui üks aasta.

23. Käesoleval juhul sõlmisid pooled sellise kokkuleppe, nähes ette, et müüja vastutab kauba lepingule mittevastavuse eest ühe aasta jooksul pärast kauba üleandmist.

24. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdes, et direktiivi 1999/44 ülevõtmise ettevalmistamisel omaksvõetud suundumusega kooskõlas oleva tõlgenduse kohaselt tuleb siis, kui pooled on kokku leppinud kahest aastast lühemas müüja vastutuse ajas (näiteks üks aasta), Belgia tsiviilseadustiku artikli 1649quater lõikes 3 olevat viidet sama artikli lõikele 1 („kuid [nõue] ei aegu enne, kui lõpeb lõikes 1 nimetatud kaheaastane tähtaeg“) mõista kui üheaastast tähtaega.

IV. Eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

25. Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Mons menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta artikli 5 lõiget 1 ja artikli 7 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriikliku õiguse säte tõlgendatuna nii, et selle alusel võib tarbija nõude aegumistähtaeg kasutatud kauba puhul lõppeda enne, kui lõpeb kaheaastane tähtaeg alates lepingule mittevastava kauba üleandmisest, kui müüja ja tarbija on kokku leppinud kahest aastast lühemas garantiiajas?“

26. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 4. märtsil 2016.

27. Kirjalikud seisukohad esitasid C. Ferenschild, Belgia ja Austria valitsus ning komisjon.

V. Analüüs

28. Liikmesriigi kohtu poolt esitatud eelotsusetaotluse eesmärk on välja selgitada, kas direktiivi 1999/44 artikli 5 lõige 1 ja artikli 7 lõige 1 välistavad siseriiklike õigusnormide sellise tõlgenduse, mis kasutatud kauba osas võimaldab aegumistähtaja lõppemist enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest, juhul kui pooled on kokku leppinud, et lepingule mittevastavuse korral on tavaliselt kahe aasta pikkune müüja vastutuse aeg lühendatud ühe aastani.

29. Selleks et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule kasulik vastus, tuleb teha valik kahe võimaluse vahel.

30. Esimese võimaluse kohaselt tähendab direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus käsitletud tähtaeg, mille jooksul müüja vastutab lepingule mittevastavuse eest, sellist tähtaega, enne mille lõppu ei saa tegemist olla „aegumistähtaja“ lõppemisega, mida käsitleb direktiivi 1999/44 artikli 5 lõige 1. Nimetatud tähtaegadest esimese lühendamine toob seega endaga kaasa teise lühenemise.

31. Teine võimalus kujutab endast eeldust, et direktiivist 1999/44 tuleneva tarbijate minimaalse kaitse mudeli üks osa on ka kasutatud kaupade valdkonnas reegel, mille kohaselt lepingule mittevastavusel põhinevate nõuete „aegumistähtaeg“ ei saa mingil juhul lõppeda enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest. Isegi kui pooled lepivad kokku, et kasutatud asjade puhul vastutab müüja mittevastavuse korral, mis on ilmnenud ühe aasta jooksul üleandmisest, ei tulene sellest võimalust, et aegumistähtaeg lõpeb enne, kui sellest kuupäevast on möödunud kaks aastat.

A. Eelotsuse küsimuse vastuvõetavus

32. Enne küsimuse edasist analüüsimist esitan mõned sissejuhatavad tähelepanekud. C. Ferenschildi auto lepingule mittevastavuse eripärane laad võib seada küsimärgi alla käesoleva asja kuulumise direktiivi 1999/44 reguleerimisalasse. Kuigi käesolevas ettepanekus edaspidi esitatavatest järeldustest selgub, et see kahtlus ei ole põhjendatud, võib liikmesriigi kohtul siiski kasu olla sellele küsimusele pühendatud kaalutlustest, kui ta peaks otsustama, et direktiiv vähemalt otseselt ei reguleeri sellist olukorda, mille moodustavad käesoleva juhtumi faktilised asjaolud.

33. Eelotsusetaotluse esitanud kohus juhib tähelepanu sellele, et nagu saab järeldada eelotsusetaotluses esitatud teabe põhjal, tugines C. Ferenschild, soovides vältida väidet, et nõue on aegunud, varjatud veal (vice caché) põhinevat vastutust käsitlevatele õigusnormidele alles pärast menetluse uuendamist.

34. Teatavates õigussüsteemides, sealhulgas Belgia õiguses, on lepingule mittevastavuse eest ette nähtud vastutuse kõrval olemas ka niinimetatud vastutus varjatud vea eest ( 7 ). Liikmesriigi kohus möönab siiski, et isegi kui C. Ferenschildi nõue põhineks sellisel alternatiivsel õiguslikul alusel, oleks see sellegipoolest esitatud hilinenult.

35. Liikmesriigi kohus peab poolte menetlustoimingute mõju hindama liikmesriigi menetlusnormide alusel. See kohus on siiski märkinud, et vastus Euroopa Kohtule esitatud küsimusele on talle kohtuasja lahendamisel hädavajalik. Saan seega asjast aru nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu enda hinnangul ei toonud üksnes muule õiguslikule alusele tuginemine kaasa sellist hagiavalduse muutmist, mis ei võimaldaks direktiivi üle võtvate õigusnormide kohaldamist. Eelotsusetaotluse ülejäänud osa on nimelt pühendatud üksnes direktiivi normide tõlgendusele.

36. Juhin ka tähelepanu asjaolule, et direktiiv 1999/44 ei tee selgelt vahet vastutusel, mille aluseks on kohustus anda üle lepinguga vastavuses olev kaup, ja vastutusel, mille aluseks on kohustus anda üle varjatud vigadeta kaup ( 8 ). Direktiivis kasutatud mudeli kohaselt on mõlema kategooria puhul tegemist lepingule mittevastavusega, mida käsitleb selle direktiivi artikkel 3 ( 9 ).

37. Minu arvates puuduvad ka muud põhjused eeldada, et eelotsusetaotlus ei puuduta liidu õigust. Isegi kui lähtuda sellest, et direktiiv 1999/44 ei käsitle õiguslikke puudusi – aga selleks võib pidada ostjale sõidki üleandmist koos selliste dokumentidega, mida kasutati eesmärgiga see mootorsõiduk „legaliseerida“ –, oleks eelotsuse küsimus minu hinnangul ikkagi vastuvõetav.

38. Mõnes liikmesriigis eristatakse lisaks füüsilistele puudustele ka müüdud asjaga seonduvat teatavat konkreetset õigusvastasuse võimalust, mis on määratletud kui õiguslik puudus (défaut juridique, Rechtsmängel). Mõnikord ei ole seadusandja selle vahetegemisega siiski sidunud ühtki normatiivset tagajärge, mis teeb keeruliseks piiri tõmbamise füüsilise puuduse ja õigusliku puuduse vahel. Samuti võib olla, et vahet tegemine on puhtalt õigusteoreetiline. Igal juhul on õigusliku puuduse esinemine põhimõtteliselt seotud olukorraga, kus üleantav asi on kolmanda isiku omandis või on koormatud kolmanda isiku õigusega ( 10 ).

39. Ma ei ole veendunud, et käesoleva juhtumi puhul on tegemist sellises tähenduses õigusliku puudusega. Lisaks kahtlen ma, kas direktiiv sisuliselt käsitleb õiguslikke puudusi selle mõiste eespool kirjeldatud tähenduses.

40. Nõustun siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnanguga, kelle tuvastuse kohaselt on käesoleval juhul tegemist kauba lepingu tingimustele mittevastavusega direktiivi 1999/44 artikli 3 tähenduses. Direktiivist tuleneb müüja kohustus anda üle lepingule vastav kaup, mida tuleb mõista ka kui kohustust anda üle asi, mida saab kasutada sihtotstarbeliselt ( 11 ). Mootorsõiduki registreerimise võimaluse puudumine muudab sisuliselt võimatuks selle tavapärase kasutamise.

41. Isegi kui eeldada, et käesolevas kohtuasjas esines kõne all oleval mootorsõidukil õiguslik puudus, ent see ei ole hõlmatud direktiivi 1999/44 tähenduses „kauba lepingule mittevastavuse“ mõistega, on Euroopa Kohus siiski pädev vastama liikmesriigi kohtu küsimusele. Belgia seadusandja oleks võinud otsustada nende lahenduste kasuks, mis on direktiivis ette nähtud selleks, piiritleda tarbija õigused ka neil juhtudel, mida direktiiv ise ei käsitle. Nõue, et liidu õigust tuleb kohaldada ühetaoliselt, sõltumata asjaoludest, mille suhtes seda kohaldatakse, toetab vastavalt Euroopa Kohtu otsusest Dzodzi ( 12 ) alguse saanud kohtupraktikale käesoleva eelotsusetaotluse vastuvõetavust ( 13 ).

42. Eeltoodud asjaolusid arvestades leian, et Cour d’appel de Monsi (Monsi apellatsioonikohus) eelotsusetaotlus on vastuvõetav. See võimaldab mul esitada edasisi kaalutlusi, kuid enne seda sooviksin esitada mõned sissejuhatavad märkused. Minu arvates võimaldavad need Euroopa Kohtul anda käesolevale juhtumile põhjalikuma hinnangu.

B. Sissejuhatavad märkused

43. Direktiiviga 1999/44 kehtestatud kord, mille kohaselt vastutab müüja kauba lepingule mittevastavuse eest, on ühtse tarbijakaitsesüsteemi alustala.

44. Ehkki direktiiv lähtub minimaalse ühtlustamise mudelist, on see siiski aidanud kaasa tarbijate kaitse kõrge taseme saavutamisele kõigis liikmesriikides. Sellega võimaldab direktiiv ellu viia liidu poliitika üht väljapaistvamat eesmärki ( 14 ).

45. Direktiivi 1999/44 artikli 3 lõige 1, mida tuleb lugeda koos selle direktiivi artikli 2 lõikega 1, väljendab põhimõtet pacta sunt servanda. Selle sätte kohaselt vastutab müüja kauba müügilepingule mittevastavuse eest, juhul kui mittevastavus esineb kauba üleandmise hetkel. Seda põhimõtet ei mõjuta puuduse avastamine hilisemal ajahetkel. Siiski on lepingule mittevastavuse esinemise üle otsustamise seisukohalt asjassepuutuv hetk see päev, mil kaup üle anti.

46. Müüja vastutuse õigusliku regulatsiooni puhul tuleb eristada kahte tähtaja möödumisega seotud vahendit: lepingule mittevastavuse eest vastutamise ajavahemik ja ajavahemik, mille jooksul saab esitada nõudeid lepingule mittevastavuse alusel, mida nimetatakse ka aegumistähtajaks (délai de prescription, Verjährungsfrist, limitation period).

47. Tähtaeg, mida käsitleb direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 esimene lause, on ajavahemik, mille jooksul peab lepingule mittevastavus ilmnema. Lepingule mittevastavuse tuvastamine pärast selle ajavahemiku möödumist ei too kaasa müüja vastutust.

48. Selle aegumistähtaja puhul, mida käsitleb direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 teine lause, on seevastu tegemist tähtajaga, mille jooksul saab tarbija kasutada tal müüja suhtes olevaid õigusi, mis põhinevad kauba lepingule mittevastavusel.

49. Seetõttu annavad normid, mis määratlevad müüja vastutuse aja alguse ja lõpu, vastuse küsimusele, millal lepingule mittevastavus peab ilmnema, nii et selle alusel saaksid ostjale tuleneda teatavad õigused müüja vastu. Aegumistähtaega reguleerivad õigusnormid määravad ära selle, millal hiljemalt saab tarbija kasutada neid õigusi, mis tekkisid müüja vastutuse ajal.

C. Müüja vastutuse aja ja aegumistähtaja vahel vahetegemine direktiiviga 1999/44 kehtestatud tarbijakaitsemudeli kontekstis

50. Direktiivi 1999/44 sätete alusel on ajavahemikul, mille vältel vastutab müüja kauba lepingule mittevastavuse eest, ja ajavahemikul, mida käsitleb selle direktiivi artikli 5 lõike 1 teine lause, erinev eesmärk.

51. Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 esimene lause sätestab, et „müüja vastutab artikli 3 alusel juhul, kui lepingule mittevastavus ilmneb kahe aasta jooksul alates kauba üleandmisest“ ( 15 ). Artikli 5 lõike 1 teine lause kehtestab seevastu aegumistähtaega reguleeriva normi. Ent „[k]ui artikli 3 lõikega 2 sätestatud õiguste suhtes kohaldatakse siseriiklike õigusaktide alusel [aegumistähtaega], siis ei või kõnealune ajavahemik olla vähem kui kaks aastat üleandmisest alates“.

52. Direktiiv 1999/44 nõuab, et müüja vastutuse aeg lepingule mittevastavuse korral oleks vähemalt kahe aasta pikkune. Direktiiv jätab liikmesriigi seadusandja otsustada, kuidas aegumistähtaegade kehtestamisega ajaliselt piirata tarbija võimalust teostada sellise mittevastavusega seotud õigusi. Kuid direktiiv ei määra isegi nende tähtaegade pikkust. Kui need aga on kehtestatud, siis vastavalt direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 teisele lausele ei või need olla lühemad kui kaks aastat kauba üleandmisest.

53. Nende ajavahemike vahel seose puudumise määrab minu arvates ära juba direktiivi artikli 5 lõike 1 teise lause sõnastus ise. See norm ei seosta aegumistähtaega müüja vastutuse ajaga, mida käsitleb artikli 5 lõike 1 esimene lause, vaid üleandmise päevast kulgema hakkava kaheaastase ajavahemikuga. Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 teine lause ei viita mingil moel selle sätte esimesele lausele, mis käsitleb lepingule mittevastavuse puhul ette nähtud müüja vastutuse aega.

54. Seda argumentatsiooni kinnitab ka direktiivi põhjendus 17, milles aegumistähtaegade kohta käivat kaheaastast ajavahemikku puudutav tingimus esineb kahel korral – esimest korda üldisemas kontekstis: kinnituses, et sellise ajavahemiku võib kehtestada siseriiklikus õiguses, ja teist korda seoses juhuga, kui siseriiklikus õiguses on otsustatud selle tähtaja kulgemine siduda muu ajahetkega kui kauba üleandmise hetk.

55. Möönan, et asjaolu, et omavahel langevad kokku müüja vastutuse minimaalne aeg ja minimaalne aegumistähtaeg, mis põhimõtteliselt ei saa olla lühemad kui kaks aastat üleandmisest, võib ajendada tegema järeldust, nagu oleks nende vahel otsene seos.

56. Juhin siiski tähelepanu asjaolule, et lepingule mittevastavuse puhul ette nähtud kaheaastane müüja vastutuse aeg oli kompromiss eri liikmesriikides selles valdkonnas kehtestatud erinevate lahenduste kokkusobitamiseks ( 16 ). Lähtuti aga siiski sellest, et kuigi see ajavahemik on palju lühem kui analoogset funktsiooni omavad tähtajad, mis on ette nähtud mõne liikmesriigi õiguses, on see kasutusele võetud minimaalse ühtlustamise mudelit arvestades piisav tarbijate kaitse soovitud taseme kindlaksmääramiseks ( 17 ).

57. Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 esimeses lauses ette nähtud müüja vastutuse aja pikkuse aluseks oli 11. aprillil 1980 Viinis vastu võetud ÜRO konventsioon kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute kohta ( 18 ), mille artikli 39 lõige 2 sätestab: „Ostja kaotab igal juhul õiguse viidata kauba mittevastavusele, kui ta ei teata sellest müüjale hiljemalt kaheaastase tähtaja piires, arvates kauba ostjale üleandmise tegelikust tähtpäevast, kuivõrd see tähtaeg ei ole vastuolus lepingu garantiitähtajaga“.

58. Konventsioonis olev mudel, mis inspireeris liidu seadusandjat, ei põhine eeldusel, et ostja nõuded ei saa aeguda enne, kui on möödunud müüja vastutuse aeg ( 19 ).

59. Ka ei arva ma, et liidu seadusandja soovis neid ajavahemikke omavahel siduda, lähtudes eeldusest, nagu ei saaks nõuete aegumine alata enne müüja vastutuse lõppemist. Müüja vastutuse aja ja aegumistähtaja vahel on üksnes see seos, et nõude aegumiseks peab see tekkima müüja vastutuse kehtimise ajal. Seevastu ei osuta miski vastupidisele suhtele. Seda ei eelda ka direktiivi sätted.

60. Kui tõlgendada direktiivis 1999/44 olevat selle ajavahemiku pikkust, enne mille möödumist ei saa nõuded aeguda, siis saab üksnes oletada, et kaheaastast tähtaega peeti tarbijate minimaalse kaitse tagamiseks piisavaks.

61. Eespool esitatud kaalutlusi arvestades olen veendunud, et liidu tarbijakaitseõiguses tagatud element on reegel, mille kohaselt ei saa kauba lepingule mittevastavusest tulenevad tarbija nõuded aeguda enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest.

D. Direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teise lõigu kui erinormi tõlgendamine

62. Olen veendunud, et direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus olev norm, mille kohaselt on kasutatud kauba puhul võimalik müüja vastutuse aega lühendada, ei anna alust teistsuguseks tõlgenduseks.

1. Direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lauses ette nähtud viite ulatus

63. Käesoleva eelotsusetaotluse seisukohalt on peamise tähtsusega see, kuidas tuleb tõlgendada direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teist lõiku, mille kohaselt „[võivad] [l]iikmesriigid sätestada, et kasutatud kauba puhul võivad müüja ja tarbija leppida kokku lepingutingimustes või sõlmida kokkuleppeid, mille puhul müüja vastutuse aeg on artikli 5 lõikega 1 sätestatud ajast lühem“ ja et „[s]ee aeg ei või olla lühem kui üks aasta“.

64. Oma kirjalikes seisukohtades märkis komisjon küll, et artikli 7 lõike 1 teises lõigus olev viide artikli 5 lõikes 1 sätestatud „ajale“ on suhteliselt ebaõnnestunud, kuna ei täpsusta selgelt, milliste ajavahemike kohta see käib. Ei ole aru saada, kas see käib ajavahemiku kohta, mille jooksul peab mittevastavus olema avastatud (artikli 5 lõike 1 esimene lause) või aegumistähtaja kohta (artikli 5 lõike 1 teine lause) ( 20 ).

65. Direktiivi mõne keeleversiooni kohaselt on selle artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud võimalus lühendada müüja vastutusega (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore) seotud tähtaegu. Neid samu väljendeid on kasutatud direktiivi artikli 5 lõike 1 esimeses lauses seoses ajavahemikuga, mille jooksul peab ilmnema kauba lepingule mittevastavus ( 21 ). Seega ei kahtle ma, et direktiivi artikli 7 lõike 1 teine lõik käsitleb üksnes seda müüja vastutuse aega, mida nimetab artikli 5 lõike 1 esimene lause, aga mitte aegumistähtaegu, mille kohta käib artikli 5 lõike 1 teine lause.

66. Sellist lähenemist toetab ka direktiivi 1999/44 vastuvõtmisele eelnenud seadusandliku menetluse analüüs. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib liidu õiguse sätte tõlgendamiseks olulisi tegureid sisaldada selle sätte tekkelugu ( 22 ).

67. Direktiivi esialgne eelnõu ( 23 ) ei sisaldanud sätteid kasutatud kauba müügi kohta.

68. Selles etapis lähtuti ühtsest kahe aasta pikkusest müüja vastutuse ajast, mis kehtiks kõigi kaupade osas, mis kuuluvad direktiivi reguleerimisalasse.

69. Edasise ettevalmistustöö käigus juhtis Majandus- ja Sotsiaalkomitee tähelepanu sellele, et kahe aasta pikkune müüja vastutusaeg võib mõnikord osutuda liiga pikaks müüdud kauba erilist olemust („la nature particulière du bien vendu“) arvestades. Komitee tegi ettepaneku, et erandina kaheaastasest tähtajast võiksid pooled lühendada müüja vastutuse aja kestust („la durée de cette garantie“) ühe aastani ( 24 ).

70. Lõpetuseks olgu öeldud, et nõukogu ja Euroopa Parlamendi ühises seisukohas on otsustatud sama ideed järgiva lahenduse kasuks, mis kasutatud kaupade puhul võimaldab lepinguga lühendada direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud tähtaega tingimusel, et selline võimalus tuleneb siseriiklikust õigusest. See tähtaeg ei või siiski olla lühem kui üks aasta (artikli 7 lõike 1 teine lõik). Nii õigusakti ettevalmistavates dokumentides ( 25 ) kui ka vastu võetud direktiivi 1999/44 tekstis olevas põhjenduses 16 on erandit põhjendatud kasutatud asjade erilise laadiga („tenir compte de leur spécificité“).

71. See peegeldab minu arvates komitee seisukohta, mis selgitas analoogilise eeskirja kasutusele võttu vajadusega diferentseerida müüja vastutuse aegu teatavate kaupade erilist laadi arvestades. Seoses sellega olen veendunud, et artikli 7 lõike 1 teises lõigus kehtestatud eeskiri käsitleb müüja vastutuse aega, mida on nimetatud artikli 5 lõike 1 esimese lauses, on kooskõlas nende muudatuste suunaga, mis Majandus- ja Sotsiaalkomitee esitas oma ettepanekus, mis käsitles müüja vastutuse aega („la durée de […] garantie“).

72. Järeldan siinkohal seetõttu, et vastavalt direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teisele lõigule võib liikmesriigi seadusandja kehtestada regulatsiooni, mis lubab pooltel kasutatud kaupade müügi korral lühendada müüja vastutuse aega ühe aastani üksnes müüja selle vastutuse aja puhul, mida on nimetatud kõnealuse direktiivi artikli 5 lõike 1 esimeses lauses.

2. Direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teise lõigu tõlgendamine

73. Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 esimese lause kohaselt on lepingule mittevastavuse korral ette nähtud kahe aasta pikkune müüja vastutuse aeg liidu õigusega tagatud tarbijate minimaalse kaitse taseme keskne element. Nagu nähtub direktiivi artikli 7 lõike 1 esimesest lõigust, ei saa pooled seda tähtaega piirata ega sellest loobuda.

74. Erandina on liikmesriikidel siiski õigus kehtestada siseriiklikus õiguses regulatsioon, mille kohaselt võivad pooled kasutatud kaupade puhul kokku leppida lühemas müüja vastutuse ajas. Selline ajavahemik ei või siiski olla lühem kui üks aasta (artikli 7 lõike 1 teine lõik).

75. Kuna artikli 7 lõike 1 teine lõik, mis lubab lepingule mittevastavuse korral müüjale lühema vastutuse aja kehtestamist, on erinorm, siis tuleb seda tõlgendada kitsalt, minemata kaugemale, kui on vaja selle eesmärgi saavutamiseks, milleks see säte on kehtestatud ( 26 ).

76. Kuna liikmesriigi seadusandjale on jäetud võimalus anda erandjuhul pooltele luba leppida kokku lühemas müüja vastutuse ajas, siis ei või seda õigust laiendada nii, et sellega on hõlmatud võimalus muuta aegumistähtaja regulatsiooni, mis sisaldub direktiivi artiklil 5 lõikes 1. Seega ei saa siseriikliku õigusega lubada müügilepingu pooltel välistada selliste eeskirjade kohaldamist, mille kohaselt tarbija õiguste aegumistähtaeg ei saa lõppeda enne kahe aasta möödumist üleandmise päevast.

77. Minu arvates välistab direktiiv ka selliste teistsuguste lahenduste kasutamise, millel oleks samasugused tagajärjed. Eelkõige on direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 kitsa tõlgendamise nõudega vastuolus see, kui hetk, mil võib lõppeda aegumistähtaeg, seostatakse müüja vastutuse ajaga sellisel juhul, kui viimast ajavahemikku võivad ühe aastani lühendada pooled ise.

78. Need kaalutlused ajendavad mind järeldama, et kuna direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teine lõik on erinorm, siis on selle tõttu välistatud siseriikliku õiguse selline tõlgendamine, mille tulemusena rikutakse reeglit, mille kohaselt ei saa aegumistähtaeg lõppeda enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest.

E. Direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud erandi eesmärk

79. Ma ei leia, et direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud erandit tuleks erinevalt eeltoodust tõlgendada laiemalt, kui lähtuda selle sätte kehtestamise eesmärgist.

1. Artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud erand ja lepinguline tasakaal

80. Käesoleva ettepaneku punktides 69–70 esitatud kaalutlusi arvestades on selge, et direktiivi artikli 7 lõike 1 teine lõik lubab tarbijakäibes arvesse võtta kasutatud kaupade erilist laadi.

81. Selle eesmärgi tingib minu arvates eeskätt soov saavutada tasakaal müüja ja ostja huvide vahel, nii et müüja vastutuse ulatus ei oleks järelturu kaupade olemusega võrreldes ebaproportsionaalne. Direktiivi põhjenduse 17 analüüsi tulemusel järeldan, et juba kahe aastase pikkuse müüja vastutuse aja kehtestamise ajendiks oli mure, et müüja vastutus kujuneb liiga ulatuslikuks. Olen arvamusel, et see sama argument võis mõjutada sellise kasutatud kaupu puudutava lahenduse kehtestamist, mis võimaldab müüja vastutuse veel ulatuslikumat piiramist.

82. Olen niisiis seisukohal, et direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus kehtestatud erandi eesmärk ei ole mitte niivõrd kasutatud kaupade erilise laadi arvessevõtt, kuivõrd pooltele võimaluse reguleerida lepingulist vastutust andmine. Eesmärk on võimaldada pooltel – kuigi nad on sõlminud järelturul olevat asja puudutava lepingu – kõrvale kalduda teatavatest direktiivi sätetest. See, kui pooled peavad täitma kõiki direktiivist tulenevad nõudeid, võib saada takistuseks kasutatud asjade turu arengule. Tarbijate kaitse kõrge taseme säilitamine on seotud suhteliselt kõrgete ettevõtluskuludega. See võib pärssida ettevõtja huvi sellise tegevusala vastu. Kui need kulud peegelduksid hinnas ja need kannaks tarbija, siis kaotaks kasutatud asjade turg oma peamise omaduse, milleks on võimalus pakkuda tarbijatele kaupa taskukohase hinnaga.

83. Tarbijate kaitse kõrge taseme tagamisel ei tohi seega silmist lasta asjaolu, et siseturu areng nõuab tasakaalu saavutamist müügilepingu poolte huvide vahel. Sellest lähtub Euroopa Kohtu argumentatsioon, mis seoses direktiivi 1999/44 sätete tõlgendamisega tunnustab müüja rahaliste huvide kaitse eesmärki ( 27 ).

84. Küsimus on selles, kas soov säilitada eesmärgikohane tasakaal müügilepingu poolte huvide vahel toetab lahendust, mille kohaselt müüja vastutuse aja lühendamine toob endaga kaasa selle kaheaastase tähtaja lühenemise, mille jooksul ei saa lõppeda aegumistähtaeg.

85. Selliselt esitatud küsimusele tuleb minu arvates vastata eitavalt.

86. Direktiivis 1999/44 endas on rida lahendusi, mis väljendavad muret lepingulise tasakaalu säilitamise pärast. Lisaks lepingule mittevastavuse puhul ette nähtud müüja kaheaastase vastutuse ajale, mida juba käsitlesin, kuulub nende hulka – nagu Euroopa Kohus tuletas meelde kohtuotsuses Quelle ( 28 ) – direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud võimalus keelduda kauba asendamisest, kui sellise parandusmeetmega seondub müüja jaoks ebamõistlik kulu. Seda lahenduste loetelu täiendas Euroopa Kohus otsuses Gebr. Weber GmbH, selgitades, et asjaomase direktiivi artikkel 4 annab müüjale regressiõiguse tootja, sama lepinguahela eelmise müüja või mõne muu vahendaja vastu ( 29 ).

87. Seega, kuivõrd direktiivi eesmärk on lepingulise tasakaalu säilitamine, siis on tarbija kõigist õiguskaitsevahenditest ilma jätmine ekstreemne abinõu, mida liidu seadusandja püüab vältida.

88. Samasuguste järeldusteni viib direktiivi nende sätete analüüs, mis käivad kasutatud kaupade kohta.

89. Nõnda näen direktiivis endas – lisaks võimalusele lühendada müüja vastutuse aega – veel kaht näidet lahendustest, millel võib olla tähtsust seoses järelturul müüdavate asjadega.

90. Direktiivi 1999/44 põhjenduses 16 on mainitud seda, et kasutatud kaupade erilise laadi tõttu ei ole üldjuhul võimalik neid ümber vahetada. Direktiivi sätetes on see seisukoht väljendatud artikli 3 lõikes 3, mille kohaselt võib müüja keelduda kauba ümbervahetamisest, kui see võimalik ei ole.

91. Lisaks sellele on direktiivi 1999/44 artikli 5 lõikes 3 ette nähtud võimalus loobuda eeldusest, et lepingule mittevastavus, mis tuleb ilmsiks kuue kuu jooksul alates kauba üleandmisest, esines juba üleandmise hetkel, kui see eeldus ei ole kooskõlas kauba laadiga. Juba enne direktiivi ülevõtmise tähtaja lõppu juhiti õigusteoorias tähelepanu sellele, et see säte võib kohalduda kasutatud asjade suhtes ( 30 ). Seda võimalust kasutas ka Belgia seadusandja. Belgia tsiviilseadustiku artikli 1649quater lõikes 4 on täpsustatud määratlust „ei ole kooskõlas kauba laadiga“ siseriikliku õiguse tasandil, lisades, et selle kooskõla hindamisel tuleb arvesse võtta seda, kas tegemist on uue või kasutatud asjaga.

92. Igal juhul ei ole kasutatud kauba laadiga arvestamise eesmärk jätta tarbija ilma talle tagatud kaitsest, vaid üksnes tema õiguste piiritlemine (direktiivi 1999/44 artikli 3 lõige 3) või tõendamise tingimuste piiritlemine (artikli 5 lõige 3).

93. Kuid kui nõustuda lahendusega, et müüja vastutuse aja lühendamine toob endaga kaasa selle tähtaja lühenemise, mille jooksul ei saa lõppeda aegumistähtaeg, võib see põhjustada tarbija täielikult õiguskaitsevahenditest ilmajätmise enne, kui on möödunud kaks aastat kauba üleandmisest.

94. Eeltoodud kaalutluste põhjal olen arvamusel, et vajadus arvestada müügilepingu mõlema poole huvidega ei võimalda kalduda kõrvale eeskirjast, mille kohaselt ei saa tarbija nõuded aeguda enne, kui on möödunud kaks aastat kauba üleandmise päevast.

2. Kasutatud kauba erilise laadiga arvestamine kui direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud erandi otsene eesmärk

95. Nagu ma juba meelde tuletasin, annab direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teises lõigus ette nähtud erand võimaluse arvestada kasutatud kaupade erilise laadiga.

96. Austria valitsuse kirjalikes seisukohtades on öeldud, et kuna artikli 7 lõike 1 teise lõigu direktiivi lisamise tingis selline eesmärk, siis tuleb lühem lepingule mittevastavuse eest vastutamise aeg siduda tähtajaga, mille jooksul ei saa tarbija õigused aeguda. Selle argumendi raames on öeldud, et arvestades kasutatud kaupade laadi, kasvab ühest küljest tõenäosus, et juba kauba vastuvõtmise ajal esineb lepingule mittevastavus, ja teisest küljest võib aja möödudes osutuda palju keerulisemaks tõendada, et sel konkreetsel hetkel esines mittevastavus.

97. Siiski ei arva ma, et need kaalutlused õigustavad seisukohta, et ajavahemik, mida käsitleb direktiivi 1999/44 artikli 5 lõike 1 teine lause, peab olema seotud lepingule mittevastavuse eest vastutamise ajaga.

98. Mis puutub lepingule mittevastavuse esinemise tõenäosuse suurenemist, võtab juba müüja vastutuse piiramine sellisel viisil, et see hõlmab ainult puudusi, mis tulevad ilmsiks aasta jooksul vastuvõtmise päevast, piisaval määral arvesse selliste asjade erilist laadi, mis on juba varem käibes olnud. Seda vastutust – vaadelduna aja jooksul puuduse ilmnemise tõenäosuse suurenemise kontekstis – ei laienda siiski pikemate aegumistähtaegade tingimus. Aeguda võivad ainult need õigused, mis tekkisid müüja vastutuse aja jooksul. Hoopis teine küsimus on seevastu eesmärk kõrvaldada müüja teadmatus, kas tarbija otsustab kasutada enda käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid.

99. Ka ei veena mind argument tõendamisraskuste kohta, mida põhjustab aja möödumine.

100. Käesoleval juhul on tegemist suhteliselt lühikeste ajavahemikega. Sellele osutavad põhikohtuasja puhul asjaolu, et üheaastane ajavahemik, arvestatuna kauba kättesaamisest, ületati vähem kui kuue kuu võrra ( 31 ).

101. Samuti leian, et seda laadi tõendamistakistuste esinemine, millele juhib tähelepanu Austria valitsus, ei kahjusta müüja huve. Aja möödumine üksnes tekitab tarbijale raskusi tõendada, et mittevastavus esines juba kauba vastuvõtmise hetkel. Seoses kasutatud asjadega võib tarbija igal juhul lõppastmes sedalaadi mittevastavusega kokku puutuda. Näiteks võib kasutatud asjade laad tingida selle, et tarbijal ei ole võimalik tugineda eeldusele, et lepingule mittevastavus esines kauba üleandmise päeval, isegi kui selline mittevastavus tuleb ilmsiks kuue kuu jooksul üleandmise päevast ( 32 ).

102. Lisaks leian, et eesmärk säilitada tasakaal müügitehingu poolte vahel ei õigusta direktiivi 1999/44 sätete sellist tõlgendust, mille kohaselt selle tähtaja pikkus, mida on nimetatud selle direktiivi artikli 5 lõike 1 teises lauses, on sõltuvuses artikli 5 lõike 1 esimeses lauses ette nähtud tähtajast, juhul kui viimati nimetatud tähtaega on lepingupooled ise lühendanud ühele aastale.

103. Eeltoodud kaalutlusi arvestades olen seisukohal, et direktiivist 1999/44 tuleneva tarbijate minimaalse kaitse mudelisse kuulub eeskiri, mille kohaselt ei saa enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest jätta tarbijat ilma võimalusest teostada õigusi, mis tal müüja suhtes on kauba lepingule mittevastavusest tulenevalt.

VI. Ettepanek

104. Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour d’appel de Mons’i (Monsi apellatsioonikohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta artikli 5 lõike 1 teise lause kohaselt kuulub liidu õigusest tuleneva tarbijate minimaalse kaitse mudelisse ka kasutatud kaupade osas eeskiri, mille kohaselt ei saa enne kahe aasta möödumist kauba üleandmisest jätta tarbijat ilma võimalusest teostada õigusi, mis tal müüja suhtes on kauba lepingule mittevastavusest tulenevalt.

( 1 ) Algkeel: poola.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiiv 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (EÜT 1999, L 171, lk 12; ELT eriväljaanne 15/04, lk 223). Direktiivi muudeti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL tarbija õiguste kohta (ELT L 304, lk 64). Kohaldatakse seda siiski ainult lepingute suhtes, mis on sõlmitud pärast 13. juunit 2014. Lisaks ei puuduta tehtud muudatused neid küsimusi, mis on käesoleva eelotsusetaotluse seisukohalt olulise tähtsusega.

( 3 ) [Märkus puudutab üksnes käesoleva ettepaneku poolakeelset teksti.] Käesolevas ettepanekus viitan mõistele „okres przedawnienia“ [aegumistähtaeg], mida on kasutatud ka direktiivi 1999/44 poolakeelses versioonis, ehkki Poola seadusandja on vähemalt tsiviilõiguste kontekstis kasutanud pigem mõistet „termin przedawnienia“ [aegumistähtaeg] (vt Poola tsiviilseadustiku artikkel 118).

( 4 ) Parafraseerin siinkohal E. Łętowskat, kes on rõhutanud, et tarbija kui lepingulise suhte nõrgema poole kaitse ei saa piirduda seadusandja tegevusega. Tuleb samuti hea seista selle eest, et tarbijatel oleksid tõhusad õiguskaitsevahendid, kuna „omada (teoreetiliselt) õigust, kuid mitte võimalust seda jõustada, on palju tõsisem ilmajätmine (jõuetust lootusest tingitud kannatus) kui see, et õigus üldse puudub“. Łętowska, E., „Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych“, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, toim Boratyńska, M., Varssavi, Wolters Kluwer, SA 2016, lk 73.

( 5 ) See seadus jõustus alles pärast seda, kui Euroopa Kohus oma 19. veebruari 2004. aasta otsuses komisjon vs. Belgia (C‑312/03, EU:C:2004:116) tuvastas, et Belgia, kes ei tõendanud, et oli direktiivi 1999/44 1. jaanuariks 2002 üle võtnud, on jätnud täitmata tal liidu õiguse alusel lasuvad kohustused.

( 6 ) Üksnes kõrvalmärkusena olgu öeldud, et nii, nagu on märkinud eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses, ei hakanud kahe aasta pikkune müüja vastutuse aeg kulgema enne, kui 7. jaanuaril 2011, mil auto oli võimalik registreerida. Nimetatud kohus märgib samuti, et C. Ferenschildi väitel peatub mainitud ajavahemiku kulgemine nimetatud kuupäevale järgnevateks kuudeks, kui pooled kavatsevad lepingule mittevastavuse üle läbi rääkida. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on need asjaolud eelotsuse küsimusi sõnastades tähelepanuta jätnud ning ei küsi juhiseid seoses sellega, kuidas eelnimetatud asjaolud mõjutavad aegumistähtaja kulgemist. Ka puuduvad direktiivis 1999/44 endas erisätted aegumistähtaja kulgemise peatumise kohta. Selle direktiivi põhjenduses 18 on üksnes öeldud, et „liikmesriigid võivad ette näha, et ajavahemik, mille jooksul igasugune lepingule mittevastavus peab ilmnema, ja vajaduse korral ning kooskõlas siseriiklike õigusaktidega parandamiseks, ümbervahetamiseks või müüja ja tarbija vahelisteks läbirääkimisteks rahumeelse lahenduse leidmisel piiratud ajavahemik peatatakse või katkestatakse“.

( 7 ) Direktiivi 1999/44 ülevõtmise kohta vt. Boden, D., „Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE „sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation““, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 4. kd, 2003–2004, lk 192; Pinna, A., „La transposition en droit français“, European Review of Private Law, 9. kd, nr 2, 2001, lk 224–231.

( 8 ) Komisjoni ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(95) 520 lõplik – 96/0161/COD, EÜT 1996, C 307, lk 11).

( 9 ) Teataval määral leevendab „kauba lepingu tingimustele mittevastavuse“ mõiste ühetaolise kasutuselevõtu tagajärgi direktiivi artikli 2 lõige 3, mille kohaselt ei ole tegemist lepingule mittevastavusega juhul, kui tarbija oli lepingu sõlmimise ajal teadlik või pidanuks olema teadlik lepingule mittevastavusest. Vt Pelet, S., „L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français“, Revue européenne de droit de la consommation, 1. kd, 2000, lk 49–50.

( 10 ) Näiteks Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) § 435 kohaselt on asi õiguslike puudusteta siis, kui kolmas isik ei saa ostja vastu tugineda ühelegi õigusele seoses asjaga või saab tugineda üksnes sellistele õigustele ja selles ulatuses, nagu on ette nähtud müügilepingus. Austria tsiviilseadustiku (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) § 923 kohaselt on nende asjaolude seas, mis toovad kaasa müüja vastutuse, loetletud teisele isikule kuuluva asja müümine ja samuti ostja eest teabe varjamine selle kohta, et asi on koormatud, või talle vale kinnituse esitamine, et asi ei ole koormatud. Veel hiljuti kehtinud Ühendkuningriigi 1979. aasta kaupade müügi seaduse (Act on the Sale of Goods of 1979) alusel vastutas selle seaduse § 12 kohaselt müüja selle eest, et tal oleks õigus asja käsutada (või et talle kuulub see õigus ajal, mil omand ostjale üle antakse), ning samuti selle eest, et üleandmise hetkel ei ole asi koormatud ja et see on koormamata kui hetkeni, kui selle omand ostjale üle antakse. Praegusel ajal on need küsimused vähemalt seoses tarbijalepingutega reguleeritud sama moodi 2015. aasta tarbijakaitseseaduse (Consumer Rights Act 2015) artikli 17 lõikes 2. Poola tsiviilseadustiku (kodeks cywilny) artikli 5563 kohaselt vastutab müüja ostja ees, kui müüdud asi on kolmanda isiku omanduses või on koormatud kolmanda isiku õigusega. Lõpetuseks näeb Viinis 11. aprillil 1980 vastu võetud ja liidu seadusandjale direktiivi 1999/44 ettevalmistamisel inspiratsiooni allikaks olnud (seda käsitlen käesolevas ettepanekus edaspidi) ÜRO konventsiooni kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute kohta artikkel 41 ette, et „[m]üüja on kohustatud tarnima kauba vabana igasugustest kolmandate isikute õigustest või nõuetest“. Need normid kajastuvad Euroopa eraõiguse ühtses tugiraamistikus (Draft Common Frame of Reference) mis koostati muu hulgas võrdleva õiguse meetodit kasutades. Vastavalt selle dokumendi 4. jao A‑osas oleva artikli 2:305 esimese lausele ja arvestades artikli 2:301 punktis d öeldut, tingib kauba lepingu tingimustele mittevastavuse see, kui asi on koormatud kolmanda isiku õiguse või õiguslikult põhjendatud nõudega („The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party“). Vt. „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition“, toim Von Bar, C., Clive, E., Schulte-Nölke, H. jt, München, Sellier European Law Publishers 2009, lk 282.

( 11 ) Vt direktiivi 1999/44 artikli 2 lõike 2 punkt c.

( 12 ) Vt kohtuotsus, 18.10.1990, Dzodzi, C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punktid 38–41.

( 13 ) Vt kohtuotsused, 17.7.1997, Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, punkt 28, ja 7.1.2003, BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, punktid 18–20 ja 92–94.

( 14 ) Vt direktiivi 1999/44 põhjendus 1, milles on viide EÜ artiklile 153 (nüüd Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 169) ja mille olulisust kinnitab põhiõiguste harta artikkel 38.

( 15 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 16 ) Ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(95) 520 lõplik – 96/0161/COD, lk 12).

( 17 ) Vt ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(95) 520 lõplik – 96/0161/COD, EÜT 1996, C 307, lk 9, 16).

( 18 ) Ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(95) 520 lõplik – 96/0161/COD, lk 13). Liidu seadusandja inspiratsiooni allikat direktiivi 1999/44 ettevalmistamisel on märgitud ka õigusteoorias. Vt ka Magnus, U., „The CISG's Impact on European Legislation, The 1980 Uniform Sales Law“, Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, toim Ferrari, F., Sellier European Law Publishers 2003, Milano, lk 135–141; Montfort, C., „A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales“, European Review of Private Law, 4. kd, 2006, lk 499.

( 19 ) Konventsioon ei reguleeri üleüldse kaupade rahvusvahelise müügi lepingust tulenevate nõuete aegumistähtaegu. Selle küsimuse konventsioonist puudumist käsitletakse kui nn välist lünka, st lünka, mille puhul tuleb vastust otsida õigusest, millele viidatakse rahvusvahelise eraõiguse normides. Magnus, U., „CISG vs. CESL“, CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, toim Magnus, U., München 2012, lk 112–113. Lõppastmes määravad lepingust tulenevate nõuete aegumise konventsiooni kohaselt ära siseriikliku õiguse normid. Siinkohal ei ole põhjust tuua välja eri liikmesriikides kehtestatud mitmesuguseid eeskirju. Kuid ei ole kahtlustki, et selles valdkonnas on kasutatud mitmesuguseid lahendusi. Aegumise probleemistik on samuti eraldi reguleeritud konventsiooni tasandil, milleks on New Yorgis 14. juunil 1974 allkirjastatud konventsioon kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute aegumistähtaja kohta. Siinkohal ei kavatse ma üksikasjalikult käsitleda seda, milline on selle konventsiooni mõju. Igal juhul võib see kuuluda siseriikliku õiguse asemel kohaldamisele nende aegumistähtaegade puhul, mis tulenevad 1980. aasta konventsiooni reguleerimisalasse kuuluvatest lepingutest. Vastavalt konventsiooni artiklile 8 on aegumistähtaeg üldjuhul neli aastat. See tähelepanek on nii oluline seetõttu, et nende põhjuste hulgas, mille tõttu loobuti 1980. aasta konventsioonis aegumise küsimuse reguleerimisest, on eeldus, et selles valdkonnas on võimalik aegumist käsitleva konventsiooni sätete kohaldamine nii, et need eeskirjad on täiendavad. Kruisinga, S. A., „What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goodis“, European Review of Private Law, 9. kd, nr 2, 2001, lk 185.

( 20 ) Direktiivi 1999/44 prantsuskeelses versioonis on artikli 7 lõike 1 teises lõigus kasutatud artikli 5 lõikele 1 viitamiseks terminit „délai“, mida selle sätte teine lause kasutab mõistes „délai de prescription“. Samamoodi on direktiivi ingliskeelse versiooni artikli 7 lõikes 1 viidatud ajavahemikele („period”) artikli 5 lõikes 1, millise sätte teises lauses on aegumistähtaja kohta kasutatud omakorda terminit „limitation period“. Sellest mitmetähenduslikkusest ei ole vaba ka direktiivi tõlge poola keelde, mille artikli 7 lõike 1 teises lõigus viidatakse artikli 5 lõikele 1 sõnaga „okres“ [eesti keeles „aeg“ või „ajavahemik“]. Viimati nimetatud sättes esineb termin „okres“ [„aeg“/„ajavahemik“] üksnes seoses „aegumistähtajaga“ – „okres przedawnienia” – seotud eeskirjade kindlaks määramisega. Direktiivi hispaaniakeelse versiooni artikli 7 lõike 1 teises lõigus on artikli 5 lõikele 1 viidates kasutatud järgmist sõnastust: „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5”, kuigi termin „plazo“ ise esineb artikli 5 lõikes 1 seoses aegumistähtaja („plazo de prescripción“) määratlusega. Kahtlusi võib põhjustada direktiivi itaaliakeelne versioon. Selle artikli 7 lõike 1 teises lõigus viidatakse artikli 5 lõikele 1, kasutades mõistet „periodo di tempo“. Seda mõistet aga artikli 5 lõikes 1 ei ole ja seal käsitletakse üleandmise päevast arvestades kahe aasta jooksul avastatud mittevastavuse puhul ette nähtud vastutust (artikli 5 lõike 1 esimene lause: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni“) ja aegumise tagajärgede tekkimist (artikli 5 lõike 1 teine lause: „[…] prescrizione, questa non può intervenire […]“). Juhin tähelepanu sellele, et mõnes keeleversioonis ei põhjusta direktiivi 1999/44 artikli 7 lõikes 1 olev viide seda laadi tõlgendusraskusi. Näiteks on artikli 7 lõike 1 teise lõigu leedukeelses versioonis mainitud selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 olevat aegumistähtaega („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje“), samas kui artikli 5 lõike 1 teine lause leedu keeles räägib aegumistähtajast, kasutades mõistet „senaties terminas“.

( 21 ) Direktiivi saksakeelse versiooni puhul võib täiendavaks vihjeks olla direktiivi 1999/44 artikli 7 lõike 1 teise lõigu teise lause sõnastus. Kuigi juba artikli 7 lõike 1 teise lõigu esimene lause mainib võimalust lühendada müüja suhtes siduvaid direktiivi artikli 5 lõike 1 tähtaegu („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen“), selgitab artikli 7 lõike 1 teise lõigu teine lause täiendavalt, et tegemist on vastutusajaga (Haftungsdauer), mis ei või olla lühem kui üks aasta.

( 22 ) Vt kohtuotsus, 2.9.2015, Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, punkt 28.

( 23 ) Komisjoni ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(1995) 520 lõplik – 96/161/COD, lk 17 jj).

( 24 ) Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus, mis puudutab ettepanekut, mis käsitleb direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (EÜT 1997, C 66, lk 8 ja 10).

( 25 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. septembri 1998. aasta ühine seisukoht nr 51/98, mis käsitleb tarbekaupade müüki ja nendega seotud garantiide teatavaid aspekte käsitleva direktiivi vastuvõtmist (EÜT 1998, C 333, lk 50 ja 54).

( 26 ) Vt kohtuotsus, 1.3.2012, González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) Kohtuotsused, 17.4.2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, punkt 42; 16.6.2011, Gebr. Weber ja Putz, C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, punkt 58. Vt ka kohtujuristi ettepanekud, Trstenjak, kohtuotsus Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, punkt 48 ja 32. joonalune märkus; Mazák, kohtuotsus Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, punktid 30, 85 ja 86.

( 28 ) Kohtuotsus, 17.4.2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, punkt 42.

( 29 ) Kohtuotsus, 16.6.2011, Gebr. Weber ja Putz, C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, punkt 58.

( 30 ) Tähelepanu tuleb siiski juhtida sellele, et asjaomases sättes ette nähtud eeldusest kõrvale kaldumine võib käia sellise lepingule mittevastavuse kohta, mis esineb kasutatud asja puhul ja minu arvates mitte iga lepingule mittevastavuse kui sellise puhul. Staudenmayer, D., „The directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law“, European Review of Private Law, 4. kd, 2000, lk 561.

( 31 ) Põhikohtuasjas, mille alusel esitas liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse, esitas hageja nõude 12. märtsil 2012, mootorsõiduk anti üle 21. septembril 2010 ja puudus tuvastati 22. septembril 2010.

( 32 ) Vt käesolev ettepanek, punkt 91.