130.

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vilniaus apygardos administracinis teismase (Vilniuse ringkonna halduskohus, Leedu) esitatud eelotsusetaotluse küsimustele järgmiselt: „1. Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, mida on muudetud nõukogu 25. juuni 2009. aasta direktiiviga 2009/69/EÜ seoses maksudest kõrvalehoidumisega importimisel, artikli 143 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et arvestades põhikohtuasja asjaolusid, ei luba see säte liikmesriigi maksuhalduril keelduda kohaldamast sama direktiivi artikli 143 lõike 1 punktis d sätestatud maksuvabastust üksnes põhjusel, et kauba importimise ajal kavatseti kaup tarnida teise liikmesriigi maksukohustuslasele, mistõttu märgiti impordideklaratsiooni selle isiku käibemaksukohustuslasena registreerimise number, ent asjaolude muutumise järel veeti kaup hiljem teisele maksustatavale isikule (käibemaksukohustuslasele) ja esimese liikmesriigi ametiasutusele esitati täielikud andmed tegeliku soetaja kohta. 2. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2009/69, artikli 143 lõike 1 punkti d ja lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et dokumente nagu elektrooniline haldusdokument (nn e-HD) ja 19. mail 1956. aastal Genfis allkirjastatud rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni alusel koostatud saatelehed (CMR-saateleht) võib pidada elementideks, mis tõendavad importimise ajal, et imporditavad kaubad on mõeldud lähetamiseks või transportimiseks teise liikmesriiki. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2009/69, artiklit 138, millele viidatakse selle direktiivi artikli 143 lõike 1 punktis d, tuleb tõlgendada nii, et e-HD vastuvõtmise kinnitusi ja nn e-ROR kinnituskirju võib pidada elementideks, millega võib tõendada, et ühendusesiseseks tarneks mõeldud imporditavad kaubad on importija ja tarnija liikmesriigi territooriumilt füüsiliselt välja viidud ning et need on saadetud sihtliikmesriiki. 3. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2009/69, artikli 143 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigi pädevatel ametiasutustel keelduda impordikäibemaksust vabastamisest, kui imporditud ja tarnitud kaupade käsutamise õigust ei antud vahetult üle soetajale, tingimusel, et käsutamise õigus on tõepoolest üle läinud sellele maksukohustuslasele ja mitte teistele isikutele, viimati nimetatud asjaolu peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus. 4. Õiguskindluse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi tolliasutus keeldub andmast impordikäibemaksust vabastamise õigust maksukohustuslasele, kes on tegutsenud heas usus ning kelle osas ei ole tõendatud, et ta teadis või oleks pidanud teadma maksupettuses osalemisest, põhjendusega, et impordile järgnenud ühendusesisese tarne maksuvabastuse üks sisuline tingimus ei ole enam täidetud, isegi kui selle tingimuse on maksukohuslase poolt esitatud tõendite ja dokumentide kontrollimise järel tunnistanud täidetuks sama liikmesriigi teine ametiasutus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas vastavad asjaolud ja tingimused on täidetud, arvestades, et pelk asjaolu, et maksukohustuslane kasutas elektroonilisi sidevahendeid oma partneritega suhtlemiseks, ei anna alust eeldada selle maksukohuslase hooletust või pahausksust. 5. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2009/69, artikli 143 lõike 1 punkti d ja lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane, kes taotleb impordikäibemaksust vabastamist, peab tõendama, et sisulised tingimused selleks on täidetud, ilma et ta võiks nõuda liikmesriigi pädevatelt asutustelt, kui need kontrollivad kaupade omanikuna käsutamise õiguse soetajale ülemineku asjaolusid, andmete kogumist maksukohustuslastelt, kellele üksnes ametiasutused võivad teabenõude esitada.