ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
112

Mis puutub kolmandasse etteheitesse komisjoni vea kohta tõendamiskoormuse jaotamisel, siis tuleb märkida, et kohtupraktikast tuleneb, et kui komisjon tugineb tõenditele, mis on rikkumise toimepanemise tõendamiseks põhimõtteliselt piisavad, siis ei saa ettevõtja piirduda viitega võimalusele, et esines asjaolu, mis võib mõjutada nende tõendite tõenduslikku jõudu. Vastupidi, välja arvatud juhul, kui ettevõtja ei saa seda tõendit esitada komisjoni enda käitumise tõttu, peab ettevõtja õiguslikult piisavalt tõendama esiteks, et asjaolu, millele ta tugineb, on aset leidnud, ja teiseks, et see asjaolu seab kahtluse alla nende tõendite tõendusliku väärtuse, millele tugineb komisjon (vt kohtuotsus, 6.2.2014, AC-Treuhand vs. komisjon, T‑27/10, EU:T:2014:59, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
66

Hageja heidab nõukogule ette, et vaidlusaluse otsuse (punkt 34 eespool) ja vaidlusaluste aktide (punkt 44, kolmas taane eespool) (edaspidi koos „vaidlustatud aktid“) vastuvõtmisel rikkus ta põhjendamiskohustust, kaitseõiguste tagamise põhimõtet ja õigust tõhusale kohtulikult kaitsele, nagu neid on tõlgendanud liidu kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus, kuna nõukogu ei edastanud talle täpseid põhjendusi, tõendeid ega asjaolusid, mis põhjendasid seda, et pärast läbivaatamist jäeti hageja nimi vaidlusalusesse loetellu. Hageja väidab, et kohtupraktika kohaselt on põhjendamise puudumine oluliste vorminõuete rikkumine, mida ei saa parandada pelgalt asjaoluga, et huvitatud isikule teatatakse liidu kohtus toimuva menetluse käigus tema suhtes tehtud otsuse põhjendused. Ainsad põhjendused, mis talle enne käesoleva hagi esitamist edastati, on need, mis on viidatud punktis 5 eespool. Nagu juba 11. detsembri 2012. aasta kohtuotsuses Sina Bank vs. nõukogu (T‑15/11, EU:T:2012:661) märgiti, siis see põhjendus oli ebapiisav, sest see oli liiga lakooniline ja üldine. Lisaks ei esitatud talle ühtegi tõendit tema väidetavatest seostest „Daftariga“ ja tema võimalikust panusest „režiimi strateegiliste huvide“ rahastamisse, mida pealegi ei ole määratletud. Igal juhul on edastatud põhjendused ekslikud, kuna esiteks ei ole mingeid tõendeid, et Mostazafan Foundation teda endiselt kontrollib või et teda kontrollib „Daftar“ või et ta on viimasega seotud, ja teiseks rahastab ta peaaegu eranditult üksikisikuid ja erakapitalil põhinevaid ettevõtjaid, ning väga vähesel määral valitsust või avalik-õiguslikke üksusi. 5. detsembri 2011. aasta kirjas (punkt 16 eespool) toodud täiendavad põhjendused ei anna piisavat põhjendust vaidlusaluste aktide kohta. Nõukogu piirdus seal sellega, et märkis, et tema enamusaktsionär on Mostazafan Foundation, täpsustamata, millised on „režiimi strateegilised huvid“, mida ta olevat rahastanud, ega millised otsuse 2010/413 ja määruse nr 267/2012 täpsed sätted põhjendasid tema nime säilitamist vaidlusaluses loetelus. Sellekohastele taotlustele vaatamata ei esitanud nõukogu talle mingeid üksikasjalikke andmeid põhjuste kohta, miks tema nimi jäeti vaidlusalusesse loetellu. Ainsad asjaolud, mis talle edastati või millele ta oli tuginenud, ei edastanud tõendeid selle kohta, mida vaidlustatud aktides väideti. Spetsiifiliste ja konkreetsete asjaolude puudumine vaidlustatud aktide põhjendustes ei võimalda mõista nende ulatust ja mõjutab seega tema kaitseõiguste teostamist ja tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
47

Teiseks tunnistab komisjon, et määruse nr 21/2004 artiklid 6–8 ei ole mõeldud konkreetselt kohustuslike majandamisnõuetena ning seetõttu ei ole need nõuetele vastavuse kontrollimisel „otsekohaldatavad“ või „rangelt täidetavad“, mille tagajärg on see, et juhul, kui põllumajandusettevõtjad ei järgi nendes sisalduvaid üksikasjalikke sätteid, ei saa sanktsioone kehtestada. Igal juhul leiab ta, et liikumisdokumentide või elektroonilisse keskregistrisse panustamise täielik puudumine, mida nõuavad nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 punktid c ja d, võib tuua kaasa sanktsiooni. Selle määruse artiklid 6–8 on lisaks veel asjakohased selleks, et tõlgendada nimetatud määruse artiklist 3 tulenevaid kohustusi ning määrata kindlaks, kas põllumajandusettevõtja on täitnud oma kohustust viia sisse identifitseerimise ja registreerimise süsteem.
91

Mis puudutab neljandaks põhjendust ülekaaluka üldise huvi puudumise kohta, siis olgu märgitud, et hageja viitas oma kordustaotlustes ainult üldsõnaliselt läbipaistvuse põhimõttele, mainides muu hulgas tema huvi kontrollida, kas esineb vastuolu lepingu sõlmimise teate ja eduka pakkuja pakkumuse summa vahel. Sellega seoses nähtub vaidlustatud otsustest, et komisjon märkis küll napisõnaliselt, kuid siiski selgelt, et hageja ei ole esitanud ühtegi argumenti, mis võiks tõendada avalikustamist õigustava ülekaaluka üldise huvi olemasolu. Samuti märkis komisjon täiendavalt, et ta ei ole suutnud tuvastada sellist avalikustamist õigustavat ülekaalukat üldist huvi. Lisaks tuleb sedastada, et komisjon märkis oma algsetes otsustes sellega seoses selgelt, et hageja huvi avalikustamise vastu on erahuvi. Neil asjaoludel tuleb tagasi lükata argument, et ülekaaluka üldise huvi olemasoluga seoses ei ole vaidlustatud otsused põhjendatud.
180

See käitumisjuhend näeb ette, et huvitatud organisatsioonid peavad vältima selliste isikute nimetamist vaatlejateks, kel on otsene huvi komiteede poolt läbi vaadatavate juhtumite suhtes ning et kui selline huvi on olemas, peavad need organisatsioonid tegema koosoleku alguses sellekohase avalduse (punkt 6). Ta rõhutab samuti, et vaatlejad ei saa koosolekutel sekkuda nii, et see tähendaks ähvardamist, või et see takistaks selle organi tööd (punkt 7) ning et nende osalemine koosolekutel toimub presidendi kaalutlusõiguse alusel (punkt 8). Käitumisjuhend mainib samuti, et vaatlejad peavad tavaliselt eelnevalt teavitama, kõige hiljem koosoleku alguses, presidenti nendest punktidest, milles nad soovivad kaasa rääkida, ning et nende sõnavõtt peab olema lühike ja jääma ette nähtud aja sisse (punkt 9). Lõpuks täpsustab käitumisjuhend, et vaatlejad võivad esitada dokumente, kuid asjaolu, et neid dokumente jagatakse, ei tähenda seda, et kemikaaliamet kinnitab või kiidab nende sisu heaks (punkt 15).
117

Teiseks tuleb rõhutada, et etteheidetav käitumine peab olema kahju tekkimise määrav põhjus (kohtumäärus, 31.3.2011, Mauerhofer vs. komisjon, C‑433/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:204, punkt 127, ja kohtuotsus, 10.5.2006, Galileo International Technology jt vs. komisjon, T‑279/03, EU:T:2006:121, punkt 130; vt selle kohta ka kohtuotsus, 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 61). Teiste sõnadega võib öelda, et isegi kui institutsioonid on aidanud kaasa selle kahju tekkimisele, mille eest hüvitist nõutakse, võib see kaasaaitamine olla liiga väike teiste isikute, käsitletaval juhul hageja vastutuse tõttu (kohtuotsus, 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 59, ja kohtumäärus, 31.3.2011, Mauerhofer vs. komisjon, C‑433/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:204, punkt 132).
63

Ka ingliskeelsest versioonist ei selgu enamat. „Moreover, it cannot be excluded that consignments are imported from other countries benefitting from the generalized system of preferences (GSP) without fulfilling requirements of GSP rules of origin concerning cumulation of origin.“ Tegemist võib olla impordiga, mis on deklareeritud pärinevana Colombiast või El Salvadorist, kuid mis tegelikult pärineb muust riigist.
146

Seoses esimese argumendiga, et on ebaproportsionaalne nõuda, et vastutav isik teaks asjaomase kauba igas püügiepisoodis osalenud laeva meeskonna koosseisu, tuleb tõdeda, et kuigi vaidlustatud otsuses seab komisjon selle nõude vastutavale isikule, leiab ta Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides, et see lasub ka eksportijal. Igal juhul tuleb olla seisukohal, et arvestades vastutava isiku ja eksportija kuulumist samasse kontserni, saab eelkõige samasse kontserni kuuluvate ettevõtjate vahelise teabe hankimise võimaluste tõttu ka vastutavale isikule süüks panna eksportija hoolsuse puudumist laeva meeskonna koosseisu puudutava tingimuse kontrollimisel. Lisaks olgu öeldud, et esitades laevade omanikutõendid, millest selgub meeskonna koosseis ja mille täitmist Calvo kontsern tavapäraselt laevaomanikelt nõudis, annab Hispaania Kuningriik tegelikult selgelt märku sellest, et eksportija või vastutava isiku suhtes kehtiv laeva meeskonna koosseisu teadmise nõue ei ole ilmselgelt ebaproportsionaalne ja tegemist võib olla hoopis kalapüügisektoris suhteliselt tavapärase tegevusviisiga eelkõige siis, kui nende laevade kalasaak on mõeldud tariifsete soodustuste kava raames liitu importimiseks. Neil asjaoludel ei saa välistada võimalust, et eksportija või vastutav isik, soovides saada kasu tariifsete soodustuste kava kohaldamisest, võivad tarnijatelt, sh neilt, kes ei kuulu Calvo kontserni, nõuda lepinguliste suhete raames andmeid meeskonna koosseisu kohta, vaatamata Hispaania Kuningriigi väitele, et sellist teavet on raske hankida eelkõige selle tõttu, ei iga püügiepisoodi ajaks võib meeskonnas olla toimunud muudatus, või selle tõttu, et teatud isikud võivad pardal viibida ajutiselt. Lisaks ei räägi hoolimata Hispaania Kuningriigi väidetest sellele lähenemisviisile vastu isikuandmete kaitset reguleerivate õigusnormide järgimise nõue, kuna on olemas mitu võimalust, kuidas praktikas selliseid andmeid nõuda ja säilitada ilma viidatud õigusnorme rikkumata, taotledes sellekohase vajaliku loa asjaomaselt isikult eelkõige laevade puhul, mis ei kuulu eksportija ja vastutava isikuga samasse kontserni. Lisaks tähendaks Hispaania Kuningriigi kõnealuse argumendiga nõustumine, et tähenduse kaotab nõue tõendada laeva meeskonna koosseisu püügiepisoodi ajal, kuigi on ilmselge, et käesoleval juhul kohaldus see nõue tähtsust omaval kuupäeval kehtinud õigusnormide alusel.
105

Kohus on siiski ka leidnud, et asjaolu, et direktiiv ei ole institutsioonidele iseenesest siduv, ei välista, et nimetatud direktiivis kehtestatud normidele või põhimõtetele saab tugineda nende institutsioonide vastu, kui ilmneb, et need põhimõtted on institutsioonidele otseselt siduvate aluslepingu alusnormide ja üldpõhimõtete konkreetne väljendus. Nimelt on õiguse ühetaoline kohaldamine õigusel rajanevas ühenduses üks põhinõuetest ja iga õigussubjekt peab järgima õiguspärasuse põhimõtet. Niisiis on institutsioonid kohustatud järgima EL toimimise lepingu norme ja institutsioonide suhtes kohaldatavaid õiguse üldpõhimõtteid samuti nagu iga teine õigussubjekt (vt selle kohta kohtuotsused, 9.9.2003, Rinke, C‑25/02, EU:C:2003:435, punktid 25–28, ja 21.9.2011, Adjemian jt vs. komisjon, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
175

Esiteks, teiste vaidlustatud aktidega hageja suhtes kehtestatud piiravad meetmed on „ette nähtud seadusega“, sest need on kehtestatud aktides, mis on eelkõige üldkohaldatavad aktid ja millel on liidu õiguses selge õiguslik alus ning need on piisavalt põhjendatud selles osas, mis puudutab nii nende ulatust kui ka nende hagejale kohaldamist õigustavaid põhjusi (vt käesoleva otsuse punktid 103–110) (vt analoogia alusel kohtuotsus, 5.11.2014, Mayaleh vs. nõukogu, T‑307/12 ja T‑408/13, EU:T:2014:926, punkt 176 ning seal viidatud kohtupraktika). Teise väite analüüsimisel tehti pealegi kindlaks, et hoolimata teatud vigadest võimaldas see põhjendus järeldada, et nõukogu võis õigustatult jätta hageja nime kõnealustesse loeteludesse (vt käesoleva otsuse punktid 115–134).
139

Samas on tõsi hageja väide, et apellatsioonikoda ei toonud konkreetseid näiteid asjaomase tähisega hõlmatud toodetega sarnaste kaupade turustamisel kasutatavate muude pinnamustrite kohta. Kuid olgu öeldud, et apellatsioonikoda ei ole kohustatud selliseid näiteid esitama. Nimelt, kui apellatsioonikoda lähtub asjaoludest, mis tulenevad asjaomaste kaupade turustamisel üldiselt omandatud praktilisest kogemusest, mis on kõigile teada, siis ei pea ta esitama konkreetseid näiteid (vt selle kohta kohtuotsus, 22.6.2006, Storck vs. Siseturu Ühtlustamise AmetC‑25/05 P, EU:C:2006:422, punkt 54). Teiseks olgu märgitud, et kuigi see, kas kaubamärk on kaubanduses asjaomaste kaupade ja teenuste tähistamisel tavakasutuses, on määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c kohaldamisel asjakohane tingimus, ei saa selle tingimuse alusel kohaldada sama määruse artikli 7 lõike 1 punkti b (vt kohtuotsus, 28.9.2010, Rosenruist vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (Kahe kaare kujutis püksitaskul), T‑388/09, ei avaldata, EU:T:2010:410, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
20

Teiste hagejate nimede uuesti kandmist vaidlusalustesse loeteludesse põhjendati järgmiselt: — Hafize Darya Shipping Co.: „[Hafize Darya Shipping Lines (HDSL)] on võtnud tegeliku kasusaava omanikuna üle mitu [IRISLi] laeva. Seega tegutseb HDSL IRISLi nimel“; — Khazar Sea Shipping Lines Co.: „Khazar Shipping Lines on IRISLi omandis“; — IRISL Europe: „IRISL Europe GmbH (Hamburg) on IRSLi omandis“; — Qeshm Marine Services & Engineering Co., varem IRISL Marine Services and Engineering Co.: „IRISL Marine Services and Engineering Company on IRISLi kontrolli all“; — Irano Misr Shipping Co.: „Irano Misr Shipping Company osutab IRISLi agendina Egiptuses IRISLile esmatähtsaid teenuseid“; — Safiran Payam Darya Shipping Co.: „Safiran Payam Darya (SAPID) on võtnud tegeliku kasusaava omanikuna üle mitu [IRISLi] laeva. Seega tegutseb ta IRISLi nimel“; — Marine Information Technology Development Co., varem Shipping Computer Services Co.: „Shipping Computer Services Company on IRISLi kontrolli all“; — Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., alias Soroush Sarzamin Asatir (SSA): „Soroush Saramin Asatir (SSA) käitab ja haldab mitmeid [IRISLi] laevu. Seega tegutseb ta IRISLi nimel ja osutab talle esmatähtsaid teenuseid“; — Hoopad Darya Shipping Agency, alias South Way Shipping Agency Co. Ltd: „South Way Shipping Agency Co Ltd haldab konteineriterminalide tegevust Iraanis ja pakub IRISLi nimel Bandar Abbasis laevastikule personaliteenuseid. Seega tegutseb South Way Shipping Agency Co Ltd IRISLi nimel“; — Valfajr Shipping Line Co.: „Valfajr 8th Shipping Line on IRISLi omandis“.
4

Selles kirjas edastati vastulause aluseks oleva varasema õiguse olemasolu, kehtivuse ja ulatuse kohta käivate tõendite osas eelkõige järgmine teave: „Arvestades asjaolu, et vastulause aluseks on [ELi] kaubamärgi varasemad taotlused või registreeringud, ei pea vastulause esitaja nende kaubamärkide kohta tõendeid esitama, sest EUIPO andmebaasis on asjakohane teave olemas ja ta saadab teisele osapoolele selle andmebaasi (CTM-online) lingi. Ühtlasi palume arvestada, et sama kehtib juhul, kui varasema kaubamärgi puhul on tegemist [Euroopa Liitu] nimetava rahvusvahelise registreeringuga ja kui menetluskeel on üks kolmest [Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni] (WIPO) ametlikust keelest, see tähendab inglise, prantsuse või hispaania keel, ning nende andmetega on võimalik tutvuda nimetatud kolmes keeles.“
42

Lisaks, kuigi on tõsi, et liidu kohus peab hageja väiteid tõlgendama pigem nende sisust kui õiguslikust kvalifikatsioonist lähtudes, sõltumata kõigist terminoloogiat puudutavatest küsimustest, on see siiski nii tingimusel, et need väited tulenevad piisavalt üheselt, selgelt ja täpselt hagiavaldusest, et see võimaldaks kostjal enda kaitset ette valmistada ja Üldkohtul hagi lahendada (vt selle kohta kohtuotsus, 24.2.2000, ADT Projekt vs. komisjon, T‑145/98, EU:T:2000:54, punktid 66 ja 67).
93

Mis puutub õiguspärase ootuse kaitse, võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete rikkumisse, siis nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et otsuste puhul, mida apellatsioonikojad teevad nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi (ELT 2009, L 78, lk 1) alusel tähiste ELi kaubamärgina registreerimise kohta, on tegemist piiratud pädevuse, mitte kaalutlusõiguse teostamisega. Seetõttu tuleb nende otsuste õiguspärasust hinnata üksnes nimetatud määruse alusel, ja mitte apellatsioonikodade varasema otsustuspraktika põhjal (kohtuotsused, 26.4.2007, Alcon vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, punkt 65, ja 24.11.2005, Sadas vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, punkt 71). Euroopa Kohus on sedastanud, et võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtet arvestades peab EUIPO ELi kaubamärgi registreerimistaotluse läbivaatamisel võtma arvesse sarnaste taotluste kohta tehtud otsuseid ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte. Siiski on ta lisanud, et võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete järgimisel peab arvestama seaduslikkuse põhimõttega. Seetõttu ei saa tähise kaubamärgina registreerimise taotleja enda huvides tugineda kolmanda isiku kasuks toime pandud rikkumisele, et saavutada samasugune otsus. Peale selle peab õiguskindluse ja just hea halduse tagamiseks olema iga registreerimistaotluse kontrollimine range ja täielik, et vältida kaubamärkide alusetut registreerimist. See kontroll tuleb läbi viia igal konkreetsel juhul. Tähise registreerimine kaubamärgina sõltub erikriteeriumidest, mis on kohaldatavad asjaomastele faktilistele asjaoludele ning mis on mõeldud selle kontrollimiseks, ega asjaomane tähis ei kuulu mõne keeldumispõhjuse kohaldamisalasse (kohtuotsus, 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, punktid 74–77). See kohtupraktika, millele on viidatud vaidlustatud otsuste punktis 51, on analoogia alusel kohaldatav disainilahenduste kehtetuks tunnistamise taotluste läbivaatamisel.
81

Väljakujunenud kohtupraktika on seisukohal, et kui üks liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata, ilma et oleks tarvis analüüsida liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise muid tingimusi (kohtuotsus, 14.10.1999, Atlanta vs. Euroopa Ühendus, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, punkt 65; vt selle kohta ka kohtuotsus, 15.9.1994, KYDEP vs. nõukogu ja komisjon, C‑146/91, EU:C:1994:329, punkt 81).
126

Teiseks on asjaolu, et hageja oli pandud ebakindlasse olukorda eelkõige küsimuses, kas tema hagi otsuse C(2005) 4634 peale rahuldatakse, omane igale kohtumenetlusele. Ka oli hagejale tingimata teada, et kohtuasi T‑54/06 on üsna keerukas ning et see keerukus on esiteks seotud paralleelsete hagidega, mis Üldkohtule üksteise järel paralleelselt erinevates menetluskeeltes otsuse C(2005) 4634 peale esitati, ning teiseks asjaoluga, et see kohus pidi põhjalikult tutvuma mahukate toimikutega ning eelkõige tuvastama faktilised asjaolud ja vaidlust materiaalõiguslikust seisukohast analüüsima.
12. detsembri 2012. aasta kohtuotsuses Electrabel vs. komisjon (T‑332/09, EU:T:2012:672) kinnitas Üldkohus komisjoni lähenemisviisi. Kohtuotsuse punktis 246 märkis ta muu hulgas, et „komisjon [leidis] õigesti, et turule koondumise mõju puudumise ex post-analüüs ei saa mõistlikult olla määrav tegur, et kvalifitseerida ex ante kontrolli süsteemi kahjustamise raskust“. Kohtuotsuse punktis 247 tõdes ta lisaks järgmist:

„See ei välista siiski, et turule mõju puudumine on asjakohane element, mida tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta, nagu komisjon möönab vaidlustatud otsuse põhjenduses 194. Lisaks väidab ta samas põhjenduses samuti õigesti, et konkurentsi kahjustamine muudaks rikkumise veelgi raskemaks.“
90

Selleks et järeldada, et on toimunud kuritarvitus ELTL artikli 102 tähenduses, on niisiis vaja, et kõnealune toodetest või teenusest keeldumine oleks niisugune, et see kõrvaldab neid tooteid või teenuseid saada sooviva isiku poolse igasuguse konkurentsi turul, et see keeldumine ei ole objektiivselt põhjendatav, ning et need tooted ja teenused ise on neid saada sooviva isiku tegevuse jaoks hädavajalikud (vt selle kohta kohtuotsused, 26.11.1998, Bronner, C‑7/97, EU:C:1998:569, punkt 41, ja 9.9.2009, Clearstream vs. komisjon, T‑301/04, EU:T:2009:317, punkt 147).
107

Pealegi tuleneb ka regionaalabi suuniste punkti 38 loogikast, et põhimõtteliselt tuleb riigiabiga kaetavad kulud välja arvutada enne projekti töödega alustamist. Seetõttu võib abi abikava alusel anda vaid siis, kui abisaaja on esitanud abitaotluse ja kava haldamise eest vastutav asutus on seejärel kirjalikult kinnitanud, et üksikasjaliku kontrollimise tulemusel on tuvastatud projekti põhimõtteline vastavus „enne projekti töödega alustamist“ abikavaga kehtestatud abikõlblikkuse tingimustele. Samamoodi on kõnealuses sättes sihtotstarbelise abi puhul ette nähtud volitatud asutuse väljastatav „kinnitus“, eeldusel, et asjaomase meetme kohta on olemas komisjoni heakskiit. Selles sättes on sõnaselgelt märgitud, et kui töö algab „enne, kui [kõnesolevas sättes] kehtestatud tingimused on täidetud, ei ole projekt abikõlblik.“ Lõpuks ei saa mööda vaadata hageja väitest – viidates määrusele nr 800/2008 ja eriti selle artikli 6 lõikele 2 –, mille kohaselt abi on võimalik anda lubatud piirmäärades, kuna see viitab kaudselt asjaolule, et puudub igasugune vajadus hinnata selle summat proportsionaalsuse seisukohast.
207

Kuna 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon (C‑506/13 P, EU:C:2015:562) puudutab võlateatise ja selle küsimuse hindamist, millist õiguskaitsevahendit saab niisuguse akti vaidlustamiseks kasutada, mitte aga täitmisele pööratava otsuse hindamist, nagu see on käesolevas asjas vaidlustatud otsuse puhul, ega sellise otsuse vastuvõtja pädevuse hindamist, ei ole järelikult see kohtuotsus käesoleval juhul asjakohane ega toeta seega hageja väidet, et komisjonil puudus vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks pädevus. Vastupidi võlateatisele, mis on lepingulise suhte kontekstis akt, mille peale ei saa esitada tühistamishagi, on vaidlustatud otsus vaieldamatult akt, mille peale saab esitada tühistamishagi, kuna selle eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis jäävad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning eeldavad, et komisjon teostab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi (vt selle kohta kohtuotsused, 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 20, ja kohtumäärus, 29.9.2016, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT vs. Commission, C‑102/14 P, ei avaldata, EU:C:2016:737, punktid 55 ja 58). Tuleb nimelt täpsustada, et vaatamata sellele, et toetuslepingute artiklis II.19.5 viidatakse sõnaselgelt komisjoni võimalusele võtta vastu täitmisele pööratav otsus, nagu selleks on vaidlustatud otsus käesolevas asjas, on selle otsuse õiguslik olemus määratletud mitte toetuslepingutes või neile kohaldatavas õiguses, vaid ELTL artiklis 299 ja finantsmääruse artikli 79 lõikes 2 (vt selle kohta kohtuotsused, 13.6.2012, Insula vs. komisjon, T‑246/09, ei avaldata, EU:T:2012:287, punktid 94–96, ja 27.9.2012, Applied Microengineering vs. komisjon, T‑387/09, EU:T:2012:501, punkt 39).
On tõsi, et mõiste „päritolustaatusega tooted“ määratluse ja assotsiatsioonilepingu halduskoostöö viisidega seotud protokolli nr 3 artikli 32 lõige 3 ei sätesta eksportivale riigile detailselt viisi, kuidas tal tuleb liikumissertifikaatidele järelkontrolli teha. See säte eeldab siiski, et silmas pidades importijale tekkinud finantstagajärgi ja juhtumi asjaolusid, oleks komisjon pidanud tagama, et kontrollimine viiakse läbi usaldusväärselt ja kohusetundlikult, seda enam, et OLAFi raporti punktis 4, pealkirjaga „Järeldused“ on kirjas järgmine:

„See juhtum näitas veel kord, et komplekssete pettuste puhul on kasulikum ja tõhusam mitte loota ainult kohaldatavate haldusmenetluste peale (nagu praeguse juhtumi puhul järelkontrolli peale), vaid püüda välja selgitada kõik juhtumi asjaolud kohapeal ja koostöös asjassepuutuvate kolmandate riikide pädevate ametiasutustega. Selline toimimisviis on edukas eelkõige seetõttu, et erinevad riigid õpivad, kuidas sellise uurimise ajal asjakohaselt toimida ning neil on andmed ja dokumendid, mis on vajalikud, et avastada ja uurida ühenduses toime pandavaid süütegusid, et suuta paremini hinnata liikmesriikide vajadusi sarnaste sündmuste puhul ja suuta viia vajaduse korral läbi oma uurimine.“