ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EÜ artikli 81 alusel algatatud menetluses peab kooskõlas vastuväiteteatise täpsuse nõudega olema nimetatud teatises märgitud, millises rollis ettevõtjale väidetavaid asjaolusid ette heidetakse. Nimetatud tingimusele ei vasta vastuväiteteatis, milles komisjon ei ole märkinud, et vastuväiteteatis on adresseeritud emaettevõtjale, kuna viimane avaldas ühe oma tütarettevõtja äritegevusele otsustavat mõju. Eelkõige ei saa järeldada, et komisjon teatas selgelt äriühingule, et ta kavatseb tema kui emaettevõtja suhtes kohaldada tuletatud vastutust, kuna vastuväiteteatises oli vaid märgitud, et asjaomane emaettevõtja osales kartellis oma tütarettevõtja direktori kaudu, samas kui vastuväiteteatises mainitakse seda ettevõtjat üksnes teise tütarettevõtja õiguseellasena, seda enam et esimesele tütarettevõtjale ei adresseeritud ühtegi vastuväiteteatist. Neil asjaoludel rikuti emaettevõtja kaitseõigusi.

(vt punktid 24–30)
Direktiivi 92/85 (rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta) tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid ei ole kohustatud andma asendusemaduse abil lapse saanud emale direktiivi artikli 8 alusel rasedus‑ ja sünnituspuhkust, sh ka juhul, kui tal on võimalik ise oma last sünnijärgselt rinnaga toita või kui ta toidab last sünnijärgselt rinnaga.

Nii direktiivi 92/85 eesmärgist kui selle direktiivi artikli 8 sõnastusest, kus on otsesõnu mainitud sünnitamist, ning käesoleva kohtuotsuse punktides 32–34 viidatud Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et direktiivi artiklis 8 ette nähtud rasedus‑ ja sünnituspuhkuse eesmärk on kaitsta ema ja lapse tervist naise rasedusele järgnevas eriomases haavatavas olukorras. Euroopa Kohus on küll muidugi ka otsustanud, et rasedus‑ ja sünnituspuhkuse eesmärk on kaitsta naise ja tema lapse vahelist erilist suhet, ent see eesmärk puudutab siiski üksnes rasedusele ja sünnitusele järgnevat perioodi. Sellest tuleneb, et direktiivi 92/85 artikli 8 alusel rasedus‑ ja sünnituspuhkuse andmine eeldab, et seda puhkust saav naistöötaja oli rase ja sünnitas lapse. Neil asjaoludel ei laiene nimetatud sätte kohaldamisala asendusemaduse abil lapse saanud ema staatuses naistöötajale, sh ka juhul, kui tal on võimalik ise oma last sünnijärgselt rinnaga toita või kui ta toidab last sünnijärgselt rinnaga. Järelikult ei ole liikmesriigid kohustatud andma selle artikli alusel niisugusele naistöötajale õigust rasedus‑ ja sünnituspuhkusele.

Selle direktiivi eesmärk on samas kehtestada teatavad miinimumnõuded rasedate, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvate töötajate kaitseks töö kontekstis. Seega ei välista kõnesolev direktiiv üldse liikmesriikide võimalust kohaldada või kehtestada asendusemaduse abil lapse saanud ema ohutuse ja tervise kaitse suhtes soodsamaid õigus‑ ja haldusnorme, mis võimaldaksid neil naistel saada lapse sünni alusel rasedus‑ ja sünnituspuhkust.

(vt punktid 35–37, 40–43 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2004/38 (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik keeldub andmast elamisõigust liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule, kui nimetatud liidu kodanikul on asjaomase liikmesriigi kodakondsus ja ta elab selles samas riigis, kuid käib oma kutsealase tegevuse raames korrapäraselt teises liikmesriigis.

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et see annab liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliikmele tuletatud õiguse elada liikmesriigis, mille kodakondsus liidu kodanikul on, olukorras, kus nimetatud liidu kodanik elab viimati nimetatud riigis, kuid käib korrapäraselt teises liikmesriigis töötajana selle sätte tähenduses, kui sellise elamisõiguse andmisest keeldumine mõjutab asjaomast töötajat mitte tegelikult kasutama ELTL artiklist 45 tulenevaid õigusi; viimati nimetatud asjaolu peab kontrollima siseriiklik kohus.

Selles osas võib asjaolu, et asjaomane kolmanda riigi kodanik hoolitseb liidu kodaniku lapse eest, kujutada endast asjakohast elementi, mida siseriiklik kohus peab võtma arvesse. Sellegipoolest ei piisa ainuüksi asjaolust, et võib näida soovitav, et lapse eest hoolitseks selline kolmanda riigi kodanik, kes on liidu kodaniku abikaasa otsene üleneja, iseenesest sellise pärssiva laadi tuvastamiseks.

(vt punktid 43, 44, 46 ja resolutsioon)
Määruse nr 528/2012 (milles käsitletakse biotsiidide turul kättesaadavaks tegemist ja kasutamist) artikli 80 lõige 1 annab komisjonile pädevuse võtta ELTL artikli 291 lõike 2 alusel vastu rakendusmäärus kemikaaliametile makstavate selliste tasude kohta, mis on seotud kemikaaliameti eri sekkumistega kõnealuse määruse rakendamise raames.

Rakendusakti mõistet ELTL artikli 291 tähenduses tõlgendades tuleb arvestada delegeeritud õigusakti mõistega, nagu see tuleneb ELTL artiklist 290.

Kui liidu seadusandja annab komisjonile seadusandlikus aktis delegeeritud pädevuse ELTL artikli 290 lõike 1 alusel, peab komisjon võtma vastu eeskirjad, mis täiendavad või muudavad selle akti mitteolemuslikke osi. Nimetatud sätte teise lõigu kohaselt peavad volituste delegeerimise eesmärgid, sisu, ulatus ja kestus olema vastavat delegatsiooni sisaldavas seadusandlikus aktis sõnaselgelt kindlaks määratud. Sellest nõudest tuleneb, et delegeeritud pädevuse andmise eesmärk on selliste eeskirjade kehtestamine, mis on osaks seadusandliku alusaktiga määratletud õiguslikust raamistikust.

Seevastu, kui sama seadusandja annab komisjonile rakenduspädevuse ELTL artikli 291 lõike 2 alusel, peab komisjon täpsustama seadusandliku akti sisu, et tagada selle rakendamine kõigis liikmesriikides ühetaolistel tingimustel.

Liidu seadusandjal on kaalutlusruum selle üle otsustamisel, kas anda komisjonile delegeeritud pädevus ELTL artikli 290 lõike 1 alusel või rakenduspädevus ELTL artikli 291 lõike 2 alusel. Seetõttu piirdub kohtulik kontroll üksnes ilmsete hindamisvigade otsimisega seoses sellega, kas seadusandja võis mõistlikult arvata, et esiteks on selle õigusliku raamistiku rakendamiseks, mille ta kehtestas määruse nr 528/2012 artikli 80 lõikes 1 viidatud tasukorda puudutavas, vaja teha üksnes täpsustusi, ilma et oleks vajalik muuta või täiendada selle mitteolemuslikke osi, ja et teiseks vajavad määruse nr 528/2012 nimetatud korda puudutavad sätted ühetaolisi rakendamistingimusi.

Nii tasukorra juhtpõhimõtte kui ka tingimused ja kriteeriumid, mis reguleerivad komisjoni poolt talle määruse nr 528/2012 artikli 80 lõikega 1 antud pädevuse teostamist, kehtestas liidu seadusandja nimetatud seadusandlikus aktis. Selle pädevuse teostamine toimub seega seadusandliku akti endaga kehtestatud normatiivses raamistikus, mille mitteolemuslikke osi ei saa rakendusakt muuta ega täiendada.

Eelnevast tuleneb, et liidu seadusandja võis mõistlikult arvata, et määruse nr 528/2012 artikli 80 lõikega 1 antakse komisjonile pädevus täpsustada selle määruse normatiivset sisu vastavalt ELTL artikli 291 lõikele 2.

Lisaks sellele, kuna määruse nr 528/2012 artikli 80 lõikes 1 viidatud tasukord on seotud liidu ametile makstavate tasudega, võib komisjonile ELTL artikli 291 lõike 2 alusel rakenduspädevuse andmist pidada mõistlikuks, et tagada liidus selle korra ühetaolised rakendamistingimused liidus.

(vt punktid 32, 35, 38–40, 43, 46, 49, 52 ja 53)
Nimelt on Euroopa Kohus on nende õigusnormide kooskõla kohta kuuenda direktiivi artikli 33 lõikega 1 oma seisukoha juba võtnud määruses, mille ta tegi 27. novembri 2008. aasta kohtuasjas C‑151/08: Renta. Euroopa Kohus leidis nimetatud määruses, et selliste tunnustega maks nagu vara ülemineku maks erineb käibemaksust nii, et seda ei saa määratleda maksuna, millel on käibemaksu tunnused kuuenda direktiivi artikli 33 lõike 1 tähenduses.

Kuigi – võttes arvesse pädevuse jaotust eelotsusemenetluses –siseriiklik kohus on see, kellel tuleb määratleb Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste ese, peab viimane oma pädevuse hindamiseks kindlaks tegema, millistel asjaoludel siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas. Nii ei ole Euroopa Kohus pädev eelotsuse küsimusele vastama, kui on ilmne, et liidu õigusnormi, mille tõlgendamist Euroopa Kohtult taotletakse, ei ole võimalik kohaldada.

Mis puutub asutamisvabadust ja kapitali vaba liikumist käsitlevatesse Euroopa Liidu toimimise lepingu sätetesse, siis need ei kuulu kohaldamisele olukorras, mille kõik asjaolud leidsid aset ühe liikmesriigi piires.

Siiski teatavatel konkreetsetel asjaoludel ei takista olukorra puhtalt riigisisene iseloom seda, et Euroopa Kohus ELTL artikli 267 alusel esitatud küsimusele vastaks. Niisuguse juhtumiga võib olla tegemist eelkõige olukorras, kus liikmesriigi õigus kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut tagama liikmesriigi kodanikule samad õigused kui need, mis samasuguses olukorras tulenevad liidu õigusest teise liikmesriigi kodanikule või kui eelotsusetaotlus puudutab niisuguseid liidu õiguse sätteid, millele liikmesriik viitab selleks, et teha kindlaks, milliseid norme tuleb puhtalt riigisisesele olukorrale kohaldada.

(vt punktid 40–44)
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 27. veebruari 2014. aasta otsus – Ningbo Yonghong Fasteners vs. nõukogu

(kohtuasi C‑601/12 P)

„Apellatsioonkaebus — Dumping — Määrus (EÜ) nr°384/96 — Artikli 2 lõike 7 punkti c teine lõige — Teatavate Hiinast pärit rauast või terasest kinnitusdetailide import — Turumajanduslikes tingimustes tegutsemise staatus — Sellise staatuse andmise otsuse tähtaja ületamine — Mõju”

1. Ühine kaubanduspoliitika — Dumpinguvastane kaitse — Dumping — Normaalväärtuse määramine — Määruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punktis b toodud mitteturumajanduslikest riikidest pärinev import — Nende tingimuste hindamise menetlus, mis võimaldavad tootjal saada turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundi — Määruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõikes ette nähtud kolmekuulise tähtaja ületamine komisjoni poolt — Tagajärjed (nõukogu määrus nr 384/96, artikli 2 lõike 7 punkt c) (vt punktid 29–31, 34, 35 ja 40)

2. Apellatsioonkaebus — Väited — Faktiliste asjaolude ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, välja arvatud tõendite moonutamise korral (ELTL artikli 256 lõige 1; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punktid 32 ja 47–49)

3. Apellatsioonkaebus — Väited — Täiendava põhjenduse vastu esitatud väide — Tulemusetu väide — Rahuldamata jätmine (ELTL artikli 256 lõige 1) (vt punktid 50 ja 51)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 10. oktoobri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑150/09: Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd vs. nõukogu, millega Üldkohus jättis rahuldamata hagi, milles paluti osaliselt tühistada 26. jaanuari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 91/2009, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit rauast või terasest kinnitusdetailide impordi suhtes (ELT L 29, lk 1).

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldatama.

2. Mõista Euroopa Liidu Nõukogu käesolevas kohtumenetluses kantud kohtukulud välja Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd‑lt.
1.

Kuna Itaalia Vabariik välistas 23. juuli 1991. aasta seaduse nr 223 erikoondamiste, koondatud töötajate liikuvuskavade, töötushüvitiste, ühenduse direktiivide rakendamise, töövahendusteenuste normide ja teiste tööturuga seonduvate sätete kohta (legge n. 223 – Norme in materia di cassa integrazione, mobilita’, trattamenti di disoccupazione, attuazione di direttive della Comunita’ europea, avviamento al lavoro ed altre disposizioni in materia di mercato del lavoro) artikli 4 lõikega 9 kategooria „dirigenti” nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 225, lk 16; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327) artiklis 2 sätestatud menetluse kohaldamisalast, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 1 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
—

sellega on aga vastuolus see, kui ettevõtja, kes soovib pakkuda elektroonilisi sideteenuseid muus liikmesriigis kui see, mille territooriumil ta asub, on kohustatud seal asutama edastamise liikmesriigis asuva ettevõtja filiaali või iseseisva õigussubjekti. Nimelt on asutamiskohustus otseses vastuolus teenuste osutamise vabaduse põhimõttega ja selle tagajärjel võib ELTL artikkel 56 kaotada oma kasuliku mõju. (vt punktid 100, 104, 106 ja resolutsiooni punkt 4)
Määrust nr 796/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid (muudetud määrusega nr 972/2007), tuleb tõlgendada nii, et kui täiendavalt põllumajandustootja ühtse toetuse taotluses deklareeritud põldude toetuskõlblikkuse kontrollimiseks mõeldud automaatsele ristkontrollile viiakse – põldude identifitseerimise süsteemi ajakohastamise tõttu – läbi kontroll värskete aerofotode põhjal, mille tulemusena avastatakse ebatäpsusi põllumajandustootja deklaratsioonis, siis ei ole pädev asutus kohustatud läbi viima kohapealset kontrolli, vaid tal on määruse artikli 24 lõike 2 kohaselt vajalike meetmete võtmisel kaalutlusõigus. Täpsemalt, ametiasutusel ei ole kohustust läbi viia läbi põldude mõõtmist looduses, kui ta ei kahtle mõõtmisandmetes, mis on tuletatud tema käsutuses olevatest aerofotodest.

(vt punkt 63 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et see säte ei anna alust – olukorras, kus niisuguse liikmesriigi õigusega, kelle kohtu poole on vaidluse lahendamiseks pöördutud, kaitstavaid autori varalisi õigusi väidetavalt kahjustava teo oletatavaid toimepanijaid on mitu – tuvastada sellise kohtu pädevust, kelle tööpiirkonnas ei ole kohtusse kaevatud toimepanija asjaomast tegu toime pannud, kahju põhjustanud sündmuse paiga alusel, kuid see säte võimaldab tuvastada asjaomase kohtu pädevust väidetava kahju tekkimise paiga järgi, kui see kahju võib tekkida selle kohtu tööpiirkonnas, kelle poole on pöördutud. Viimati nimetatud juhul on kohus pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.

Määruse nr 44/2001 artikli 5 punktis 3 kasutatud väljendis „paik, kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda” on peetud silmas nii kahju tekkimise paika kui ka kahju põhjustanud sündmuse paika, millest tulenevalt võib kostjat hageja valikul kaevata kas ühe või teise asjaomase paiga kohtusse.

Juhul, kui väidetava kahju vaid ühe eeldatava tekitaja vastu on pöördutud kohtusse, kelle tööpiirkonnas viimane ei ole tegu toime pannud, ei saa kahju põhjustanud sündmust pidada määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 tähenduses toimunuks selle kohtu tööpiirkonnas.

Seevastu on kohus, kelle poole on autori varaliste õiguste rikkumise tuvastamise hagis pöördutud, pädev kahju tekkimise alusel lahendama lepinguvälise kahju hagi, kui liikmesriik, kelle territooriumil see kohus asub, kaitseb neid varalisi õigusi, millele hageja tugineb, ning kui väidetav kahju võib tekkida selle kohtu tööpiirkonnas.

Kui liikmesriik, kelle kohtusse pöörduti, pakub kaitset vaid oma territooriumil, siis on kahju tekkimise koha järgi valitud kohus pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.

(vt punktid 27, 31, 35, 38, 40 ja resolutsioon)
Kui siseriiklikud õigusnormid kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, peab Euroopa Kohus eelotsusetaotluse saamise korral esitama kõik tõlgendamiskriteeriumid, mida siseriiklik kohus vajab, et teha kindlaks, kas nimetatud õigusnormid on kooskõlas põhiõigustega, mille järgimise ta tagab.

Sellega seoses: kui liikmesriik tugineb ülekaalukale üldisele huvile selliste õigusnormide õigustamiseks, mis takistavad teenuste osutamise vabaduse teostamist, tuleb seda liidu õiguses ette nähtud õigustust tõlgendades arvestada liidu õiguse üldpõhimõtetega ja eeskätt põhiõigustega, mis on nüüd tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga. Nii on ettenähtud erandid asjaomaste siseriiklike õigusnormide suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui need õigusnormid on kooskõlas põhiõigustega, mille järgimise Euroopa Kohus tagab.

Kui ilmneb, et siseriiklikud õigusnormid piiravad ühte või mitut aluslepinguga tagatud põhivabadust, saab nende suhtes kohaldada liidu õiguses sellise piirangu õigustamiseks ette nähtud erandeid ainult juhul, kui see on kooskõlas põhiõigustega, mille järgimise Euroopa Kohus tagab. See põhiõigustega kooskõlas olemise kohustus kuulub loomulikult liidu õiguse ja seega harta kohaldamisalasse. Kui liikmesriik tugineb liidu õiguses ette nähtud eranditele, et õigustada aluslepinguga tagatud põhivabaduse piiramist, tuleb seda seega pidada „liidu õiguse kohaldamise[ks]” harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 33, 35 ja 36)
Riigiabi valdkonnas sõltub erainvestori kriteeriumi kohaldatavus liikmesriigi sekkumisele talle kuuluva ettevõtja kasuks mitte sellest, millisel kujul eelis anti, vaid sellest, kas nimetatud sekkumine kvalifitseerub kõnealuse ettevõtja aktsionäri otsuseks. Lisaks esineb see kriteerium nende tegurite hulgas, mida komisjon peab arvesse võtma abi olemasolu kindlakstegemiseks ning järelikult ei kujuta see erandit, mida kohaldatakse üksnes liikmesriigi taotlusel, kui esinevad kõik EÜ artikli 87 lõikes 1 toodud ühisturuga kokkusobimatu riigiabi mõiste koostisosad.

Järelikult, kui ilmneb, et erainvestori kriteerium võib kuuluda kohaldamisele, peab komisjon paluma asjaomasel liikmesriigil esitada talle kogu asjakohane teave, mis võimaldab tal kontrollida, kas selle kriteeriumi kohaldatavuse ja kohaldamise tingimused on täidetud.

Nende põhimõtete kohaldamist ei saa mõjutada ka asjaolu, et konkreetsel juhul on kõne all erainvestori kriteeriumi kohaldamine asjaomase ettevõtja poolt välja antud ja liikmesriigi poolt riigiabina omandatud väärtpaberite tagasiostmise tingimuste muutmisele.

(vt punktid 30–34)
Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 4 lõiget 1, artiklit 9 ja artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevad asutused on kohustatud tegema komisjonile ettepaneku arvata ühenduse tähtsusega alade loetellu kantud ala sealt välja, kui sellel alal asuva maatüki omanik on seda neilt asutustelt taotlenud, väites et ala keskkonnaseisund on halvenenud – seda niivõrd, kuivõrd taotluse alus on asjaolu, et hoolimata direktiivi artikli 6 lõigete 2–4 järgimisest ei saa kõnesolev ala lõplikult enam anda mingit panust looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitsesse või Natura 2000 võrgustiku loomisesse.

Kui ühenduse tähtsusega alade loetellu kantud ala ei suuda enam mingil moel anda panust direktiivi 92/43 eesmärkide saavutamiseks ning kui järelikult ei ole direktiivi sätete kohaldamine selle ala suhtes enam põhjendatud, peab asjaomane liikmesriik tegema komisjonile ettepaneku selle ala väljaarvamiseks. See kohustus on eriti oluline juhul, kui selle ala hulka kuulub maatükk, mis kuulub omanikule, kelle omandiõiguse teostamine on ala loetellu kandmise tõttu piiratud, kui ala kasutamise edasine piiramine võib neil asjaoludel riivata omandiõigust.

Samas ei õigusta ühenduse tähtsusega alade loetellu kantud ala seisundi mis tahes halvenemine selle ala väljaarvamist. Liikmesriigi pädevad asutused on kohustatud tegema ala väljaarvamise ettepaneku üksnes siis, kui hoolimata direktiivis 92/43 ette nähtud kohustuste järgimisest ei võimalda see ala enam kuidagi nimetatud direktiivi eesmärkide saavutamist.

(vt punktid 28, 29, 31, 35, 36 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 22 punkti 1, mille kohaselt on erandlik kohtualluvus selle liikmesriigi kohtutel, kelle territooriumil asub in rem õiguse õiguste objektiks olev kinnisasi, peab tõlgendama nii, et kõnealuses sättes nimetatud vaidlusena, „mille objektiks on kinnisvaraga seotud in rem õigused”, tuleb käsitada hagi, milles palutakse tuvastada, et niisuguse ostueesõiguse teostamine, millega kinnisasi on koormatud ja mis tekitab tagajärgi kõigile, on kehtetu.

Nimelt tekitab ostueesõigus, mis koormab kinnisasja ja on kantud kinnistusraamatusse, tagajärgi mitte ainult võlgnikule, vaid annab ostueesõiguse omanikule õiguse nõuda omandi üleandmist ka kolmandatelt isikutelt nii, et kui kolmas isik ja koormatud kinnisasja omanik sõlmivad müügilepingu, siis ostuõigust kehtivalt teostades on tagajärjeks see, et ostueesõiguse omaniku suhtes on müük kehtetu ja loetakse, et leping on sõlmitud ostueesõiguse omaniku ja kinnisasja omaniku vahel samadel tingimustel, nagu oli kokku lepitud kinnisasja omaniku ja kolmanda isiku vahel. Sellest nähtub, et kui kolmandast isikust ostja vaidlustab ostueesõiguse teostamise kehtivust, on hagi eesmärk sisuliselt teha kindlaks, kas ostueesõiguse teostamine võimaldab tagada omanikule seda, et vaidlusaluse kinnisasja omandiõigus läheb üle. Selliste asjaolude korral on tegemist vaidlusega kinnisvaraga seotud in rem õiguste üle ja asja suhtes kohaldatakse forum rei sitae erandlikku kohtualluvust.

(vt punktid 45–47 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta, muudetud määrusega nr 1893/91 artiklit 4 nagu ka selle määruse artiklit 6 saab kohaldada vaid siis, kui osutatavate ühistransporditeenuste aluseks on avaliku teenindamise kohustus nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses. Neid artikleid ei saa aga kohaldada juhul, kui osutatavate ühistransporditeenuste aluseks on avaliku teenindamise leping määruse nr 1191/69 artikli 14 lõike 1 tähenduses; selle peab aga kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Määruse nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta, muudetud määrusega nr 1893/91, artikleid 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et enne selle määruse jõustumist pandud avaliku teenindamise kohustusega kaasnevate kulude hüvitamisele tekib õigus siis, kui asjaomane ettevõtja on esitanud selle kohustuse lõpetamise taotluse ja pädevad asutused on teinud otsuse nimetatud kohustus säilitada või lõpetada see kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks. Pärast seda kuupäeva pandud kohustuste puhul ei ole aga õigus hüvitisele nendest tingimustest sõltuv.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)
Määruse nr 1383/2003 teatavate intellektuaalomandi õiguste rikkumises kahtlustatavate kaupade suhtes võetava tollimeetme ja kõnealuseid õigusi rikkuvaks tunnistatud kaupade suhtes võetavate meetmete kohta artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui toll intellektuaalomandi õiguse valdaja tegevusetuse korral ise algatab ja viib läbi selles sättes ette nähtud menetluse, tingimusel et selle asutuse tehtud otsuste peale saab edasi kaevata korras, millega tagatakse isikutele liidu õigusest ja eriti sellest määrusest tulenevate õiguste kaitse.

Nimelt ei nähtu määruse nr 1383/2003 artikli 13 lõikest 1 ega selle määruse ühestki muust sättest, et liidu seadusandja soovis kohustada liikmesriike andma sisulise otsuse tegemise pädevuse ainult teatavatele asutustele. Liidu seadusandja on piirdunud viitega asjaomases liikmesriigis kehtivate õigusnormide kohaldamisele selleks, et teha kindlaks, kas intellektuaalomandi õigust on rikutud, ja seega ei ole ta põhimõtteliselt välistanud võimalust, et sisulise otsuse tegemiseks pädevaks asutuseks võib olla määratud muu asutus kui kohus.

(vt punktid 44, 46, 47, 53 ja resolutsioon)
Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi on vastuvõetamatu, kui põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel ei ole väidetaval rikkumisel enam mõju. Käesolevas asjas ei ole see nii ja hagi on vastuvõetav, sest komisjoni poolt ette heidetav rikkumine seisneb selles, et andmekaitseinspektor ei saanud täita oma volitusi algselt ette nähtud tähtaja lõpuni ja on tuvastatud, et see tähtaeg ei ole põhjendatud arvamuses määratud kuupäeval veel möödunud.

(vt punktid 29–31)