ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
75

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 651/2014 I lisa artikli 3 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad selle, et ettevõtjat võiks pidada VKEks, kui ettevõtja sellel organil, kellele kuulub põhiosa ettevõtja kapitalist, ei ole küll õigust tegeleda ettevõtte igapäevase juhtimisega, aga tema liikmeskond koosneb peamiselt isikutest, kes esindavad avalik-õiguslikke asutusi selle sätte tähenduses, mistõttu need asutused teostavad nimetatud ettevõtja üle ainuüksi sel põhjusel ühiselt kaudset kontrolli selle sätte tähenduses, arvestades, et: – esiteks hõlmab selles sättes kasutatud mõiste „avalik-õiguslik asutus“ selliseid üksusi nagu ülikoolid ja kõrgkoolid ning kaubandus-tööstuskoda, kui need üksused on asutatud konkreetselt üldistes huvides, neil on juriidilise isiku staatus ning neid rahastavad riik, territoriaalasutused või muud avalik-õiguslikud asutused või kui nad on nende otsese või kaudse kontrolli all, ilma et selles osas oleks tähtis, et nimetatud üksuste ettepanekul määratud isikud tegutsevad asjaomases ettevõttes tasu saamata, kuna nende määramise ettepanek on tehtud ja nad on määratud kui selle liikmed, ja – teiseks piisab kontrolli olemasoluks sellest, et avalik-õiguslikele asutustele kuulub ühiselt kas või kaudselt vähemalt 25% asjaomase ettevõtja kapitalist või hääleõigustest vastavalt selle ettevõtja põhikirja sätetele, kellel on tema üle otsene kontroll, ilma et oleks vaja veel kontrollida, kas need asutused saavad mõjutada ja koordineerida oma hääleõiguste tegelikku kasutamist oma esindajate poolt või kas esindajad nende asutuste huve tegelikult arvesse võtavad.
43

Lõpuks, nõustumine sellega, et avalik-õiguslikul asutusel, kellele on üle läinud ülalpidamist saama õigustatud isiku õigused, on võimalik tugineda määruse n 4/2009 artikli 3 punktis b ette nähtud kohtualluvusele, on samuti kooskõlas Haagi protokolliga, millele on viidatud selle määruse artiklis 15 seoses ülalpidamiskohustuste valdkonnas kohaldatava õiguse kindlaksmääramisega. Kuna esiteks on selle protokolli artikli 3 lõikes 1 ette nähtud, et põhimõtteliselt reguleerib õigustatud isiku harilikuks viibimiskohaks oleva riigi õigus ülalpidamiskohustusi, ja teiseks on protokolli artiklis 10, mis võeti üle nimetatud määruse artikli 64 lõikes 2, sätestatud, et selle avalik-õigusliku asutuse õigus hüvitisele, kes on maksnud hüvitist elatist saama õigustatud isikule elatise asemel, on allutatud õigusele, mis kehtib sellele asutusele, siis tagab selline võimalus enamikul juhtudel, mis on need, kus avalik-õigusliku asutuse asukoht ja elatist saama õigustatud isiku harilik viibimiskoht on samas liikmesriigis, rööpsuse kohtualluvust määravate eeskirjade ja kohaldatavaid materiaalõiguse norme käsitlevate eeskirjade vahel, mis aitab ülalpidamiskohustust käsitlevate asjade lahendamisele kaasa.
42

Mis puudutab käesoleval juhul töötajate sissemaksete vähendamist, mida Prantsuse Vabariik rakendas kalurite suhtes ajavahemikul 15. aprillist 15. oktoobrini 2000, siis on üheselt selge, et nende sissemaksete kulu ei kanna kalandusettevõtjad tööandjatena, vaid neid tuleb tasuda töötajatel, kes nendest vähendustest tegelikult kasu saavad. Eelotsusetaotlusest nähtub nimelt, et vastavalt kohaldatavatele riigisisestele õigusnormidele, milles sätestatu on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 6 ja 7, on nimetatud ettevõtjad tööandjatena üksnes kohustatud need sissemaksed igal palgatõendil oma töötajate töötasult kinni pidama, et need omakorda sotsiaalkindlustusasutustele tasuda.
40

Sellest järeldub, et eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
26

Sama väite teise osa kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88 ja 99, et peale poliitilise ideoloogia erinevuse ei esitanud apellant ühtegi konkreetset tõendit, mis kinnitaks, et Prantsuse valitsus ja eelkõige Prantsuse justiitsminister kiusaksid taga Front nationali, mille üks esindajatest apellant on, või et kriminaalmenetluse alustamine oleks olnud ajendatud üksnes või kasvõi osaliselt tema kuulumisest sellesse erakonda. Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 ka, et ükski asjaolu ei võimalda asuda seisukohale, et apellandi parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise taotlus esitati kohtumenetluses, mille kulg oleks olnud ebatavaline, seda eelkõige tähtaegade osas. Lõpuks leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96, et ükski apellandi poolt selles kontekstis esile toodud asjaolu, milleks oli see, et vaidlusaluse säutsu koostas tema assistent, see, et ta kustutas säutsu kohe, kui ta sellest teada sai, ning see, et süüdimõistmise korral võidakse talle lisakaristusena mõista valimistel osalemise keeld ning Euroopa Parlamendi liikmemandaadi ja kõigi valimistel saadud mandaatide kaotus, ei ole nende asjaolude hulgas, mida Euroopa Parlament pidi arvesse võtma selleks, et teha kindlaks, kas parlamendiliikmelt protokolli artikli 9 alusel puutumatuse äravõtmise tingimused olid käesoleval juhul täidetud.
51

Käesoleval juhul aga piirdub Rumeenia valitsus kinnitusega, et niisugune oht on olemas, kuna riigisisene õiguskord, mis tuleneb kapitaliturgude seaduse artikli 286bis lõigete 2 ja 4 rakendamisest, on seatud kahtluse alla. Nii toimides ei tõenda see valitsus, et käesolev kohtuotsus võib põhjustada olulisi häireid, vaid piirdub märkusega, et need riigisisesed sätted võivad kujutada endast kapitali vaba liikumise piirangut, mille tõttu võiks liikmesriigi kohus need kohaldamata jätta.
64

Lõpuks tuleb märkida, et kuna tööd anti üle asjaomasele omavalitsusüksusele, siis on selge, et välistatud on olukord, kus tegemist on kasutamisega isiklikuks tarbeks või ettevõtte töötajate tarbeks, samuti on välistatud kauba kasutamine muul kui ettevõtluse eesmärgil, kui neid töid tehti põhikohtuasja kaebaja tarbeks. Viimati nimetatud asjaolu ei välista siiski kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 6 kohaldamist. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleneb nimelt kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 6 esimese lause sõnastusest, et maksukohustuslase poolt tema ettevõtte põhivahendite hulka kuuluva kauba kasutamist või selle tasuta äraandmist loetakse tarneks tasu eest ja seega käibemaksuga maksustatavaks, kui sellelt kaubalt võis maksu maha arvata, ilma et põhimõtteliselt oleks tähtsust sellel, kas üleandmine toimub ettevõtluse eesmärgil või mitte (27. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, punkt 22).
42

Mis puudutab küsimust, kas sellist vesipiibutubakat, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb tervikuna ja olenemata sellest, milliseid aineid lisaks tubakale see sisaldab, lugeda suitsetamistubakaks, siis tuleb rõhutada, et nagu Euroopa Komisjon ja Portugali valitsus on õigesti väitnud, samastab direktiiv 2011/64 suitsetamistubakaga terviktoote, mis koosneb osaliselt ainetest, mis ei ole tubakas, eristamata neid aineid, ega näe ette, et maksustataks üksnes tubakas, mis sellises tootes sisaldub.
56

Teisalt olgu märgitud seoses väitega, et Üldkohus ei uurinud apellatsioonikojale esitatud toimiku teatud lisasid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 52 ja 53 nähtub, et kuigi Üldkohus ei teinud ülevaadet kummastki lisast, uuris ta neid siiski tervikuna ja asus seisukohale, et need ei ole piisavad, tõendamaks, et ettevõtjad tajusid registreerimistaotluse esitamise ajal mõistet „mootorikütusesegud“ nii, et see hõlmab elektrienergiat.
52

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 9 lõiget 1 ja artiklit 193 tuleb tõlgendada nii, et füüsiline isik, kes on sõlminud teise füüsilise isikuga seltsingulepingu, millega asutatakse seltsing, mis ei ole juriidiline isik ja mida iseloomustab asjaolu, et esimesena nimetatud isikul on õigus tegutseda kõikide seltsinglaste nimel, kuid kes selle seltsingu majandustegevuse moodustavate tehingute tegemisel tegutseb suhetes kolmandate isikutega üksinda ja enda nimel, teostab majandustegevust iseseisvalt ja teda tuleb seetõttu käsitada direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 tähenduses „maksukohustuslasena“, kellel tuleb ainsana tasuda nimetatud direktiivi artikli 193 kohaselt tasumisele kuuluvat käibemaksu, kui ta tegutseb enda eest või teiste eest komisjonärina selle direktiivi artikli 14 lõike 2 punkti c ja artikli 28 tähenduses.
34

Neil asjaoludel otsustas CNMC menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjate ja töötajate esindajate vahelisi kokkuleppeid tuleb pidada keelatuks, isegi kui need eksisteerivad kollektiivlepingute nime all, kui nendega määratakse kindlaks [mõne] SAGEPiga seotud töötajate üleminek ettevõtjatele, kes sellest äriühingust lahkuvad, ja selle ülemineku toimumise viis? 2. Kas juhul, kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, tuleb ELTL artiklit 101 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu kuninga dekreetseaduse 9/2019 sätted, kuivõrd need on aluseks kollektiivlepingutele, millega kehtestatakse teatav töötajate ülemineku vorm, mis läheb kaugemale tööküsimustest ja millega ühtlustatakse kaubandustingimused? 3. Kas juhul, kui leitakse, et nimetatud õigusnormid on liidu õigusega vastuolus, tuleb liidu õiguse esimust ja selle tagajärgi puudutavat Euroopa Kohtu praktikat, mis tuleneb muu hulgas [15. detsembri 1976. aasta kohtuotsusest Simmenthal (35/76, EU:C:1976:180) ja 22. juuni 1989. aasta kohtuotsusest Costanzo (103/88, EU:C:1989:256)], tõlgendada nii, et see kohustab sellist avalik-õiguslikku asutust nagu [CNMC] jätma kohaldamata riigisisesed õigusnormid, mis on ELTL artikliga 101 vastuolus? 4. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb ELTL artiklit 101 ja […] määrust nr 1/2003 […] ning kohustust tagada liidu õigusnormide tõhusus tõlgendada nii, et need nõuavad, et selline haldusasutus nagu [CNMC] määraks ettevõtjatele, kes käituvad eespool kirjeldatud viisil, trahvid ja karistusmaksed?“
18

Eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab siiski, et direktiivi 2014/24 artikli 2 lõike 1 punktis 5 on mõiste „riigihankeleping“ määratletud selleks, et sätestada juhud, mil seda tuleb kohaldada, ilma et see reguleeriks riigihankemenetlust. See kohus selgitab, et põhikohtuasjas sellise menetluse algatamisega leidis hankija, et ta peab maksma vastutasu selle hanke esemeks olevate teenuste saamise eest. Seda hankija eelnevat hinnangut ei saa mõjutada pakkujate käitumine ja nende pakkumuste sisu. Pärast hankemenetluse algatamist ja pärast pakkumuste saamist on hankija kohustatud neid arvesse võtma ja neid analüüsima üksnes varem kindlaksmääratud nõudeid silmas pidades. Lisaks ei korralda hankijad riigihankemenetlusi mitte selleks, et sõlmida rahaliste huvidega seotud leping, vaid et hankida kaupu ja teenuseid. Käesoleval juhul aga, isegi kui hankija nõustuks pakkumusega, mille hind on null eurot, saaks ta ikkagi teenuseid, mille eesmärgil hankemenetlus korraldati.
29

Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et mis puudutab selliseid tervisealaseid väiteid, mis kirjeldavad või mainivad toitaine või muu aine rolli kasvule, arengule ja organismi funktsioonidele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis on määruse nr 1924/2006 artiklis 13 ette nähtud, et kui need väited on kantud komisjoni koostatud nimekirja, võib need esitada ilma eelneva loata, tingimusel et need põhinevad üldtunnustatud teaduslikel tõenditel ja on keskmise tarbija jaoks hästi mõistetavad.
Vastavalt direktiivi 93/13 artikli 3 lõikele 1 loetakse selline lepingutingimus ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. Direktiivi artikli 3 lõikes 3 on märgitud, et selle direktiivi lisa sisaldab soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks. Seega, kuigi asjaolu, et liikmesriigi kohtule hindamiseks esitatud tingimuse sisu vastab selles lisas toodud tingimuse sisule, ei tähenda automaatselt ja iseenesest seda, et see tingimus on ebaõiglane, kujutab see endast siiski olulist asjaolu, millele see kohus võib tugineda talle selliselt esitatud lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel (vt selle kohta 26. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, punkt 26).
13

Kõigepealt tuleb märkida, et nii tolliseadustiku artikli 70 lõike 1 ja artikli 71 lõike 1 sõnastusest kui ka Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et tolliväärtuse määramise eesmärk on kehtestada õiglane, ühetaoline ja erapooletu süsteem, mis välistab suvaliste ja fiktiivsete tolliväärtuste kasutamise. Seega peab tolliväärtus kajastama imporditud kauba tegelikku majanduslikku väärtust ja arvestada tuleb kõnealuse kauba kõigi osadega, millel on majanduslik väärtus. Niisiis, kuigi üldjuhul on tolliväärtuse arvutamise alus kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, on see hind suurus, mida peab vajaduse korral korrigeerima, kui see on vajalik suvalise või fiktiivse tolliväärtuse määramise vältimiseks (20. juuni 2019. aasta kohtuotsus Oribalt Rīga, C‑1/18, EU:C:2019:519, punktid 22 ja 23 ning seal viidatud kohtupraktika).
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 14 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et määrata kindlaks proportsionaalne summa, mille tarbija peab kauplejale maksma juhul, kui tarbija on sõnaselgelt taotlenud, et sõlmitud lepingu täitmine algaks taganemistähtaja jooksul, ja tarbija ise lepingust taganeb, tuleb üldjuhul arvesse võtta lepingu esemeks olevate teenuste täismahus osutamise eest lepingus kokkulepitud hind ja arvutada maksmisele kuuluv summa proportsionaalselt ajaga. Üksnes juhul, kui sõlmitud lepingus on sõnaselgelt ette nähtud, et alates lepingu täitmise algusest osutatakse ühte või mitut teenust täies ulatuses eraldi ja hinna alusel, mis makstakse eraldi, tuleb ettevõtjale kõnealuse direktiivi artikli 14 lõike 3 alusel makstava summa arvutamisel arvesse võtta koguhind, mis niisuguse teenuse puhul on ette nähtud.
124

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele kohtuasjas C‑245/19 vastata, et direktiivi 2011/16 artikli 1 lõiget 1 ja artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et otsust, millega liikmesriigi pädev asutus kohustab teabe valdajat väljastama talle teabe, et rahuldada teise liikmesriigi pädevalt asutuselt saadud teabevahetustaotlus, tuleb koos selle taotlusega pidada hõlmavaks sellist teavet, mis eeldatavasti ei ole ilmselgelt ebaoluline, kuna selles on näidatud asjaomase teabe valdaja isik, maksumaksja, kelle suhtes on algatatud uurimine, millest tingituna on esitatud teabevahetustaotlus, ja selle taotlusega hõlmatud ajavahemik, ning kuna see käsitleb lepinguid, arveid ja makseid, mis ei ole küll täpselt määratletud, kuid mis on piiritletud kriteeriumidega, mis lähtuvad esiteks asjaolust, et need on kas sõlminud, koostanud või teinud teabe valdaja, teiseks asjaolust, et need on tehtud uurimisega hõlmatud ajavahemikul, ja kolmandaks nende seosest nimetatud maksumaksjaga.
64

Sellegipoolest tuleb täpsustada, et ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste paikapidavuse küsimusest, mis kuulub vaidlustatud akti sisulise õiguspärasuse hindamise valdkonda. Otsuse põhjendamine tähendab nimelt nende põhjuste formaalset väljendamist, millele otsus tugineb. Kui need põhjendused on alusetud või on neis tehtud viga, siis mõjutab see otsuse sisulist õiguspärasust, mitte aga otsuse põhistatust (10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punkt 181, ning 16. novembri 2017. aasta kohtuotsus Ludwig-Bölkow-Systemtechnik vs. komisjon, C‑250/16 P, EU:C:2017:871, punkt 16).
75

Siinkohal tuleb esiteks lisada, et määruse nr 492/2011 artiklil 10 põhinev autonoomne elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis, mis on lastel, kes käivad koolis, ja nende eest tegelikult hoolitseval vanemal, eeldab, et see vanem on kõnealuses liikmesriigis tööturule sisenenud, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 37 viidatud kohtupraktikast. Seetõttu ei kattu sellise elamisõiguse võimalike saajate ring, nagu on toonitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 67, selliste teiste liikmesriikide kodanike ringiga, kes on tulnud vastuvõtvasse liikmesriiki esimest korda tööd otsima. Lisaks on see õigus piiratud, sest see lõpeb kõige hiljem siis, kui laps lõpetab õpingud (vt selle kohta 8. mai 2013. aasta kohtuotsus Alarape ja Tijani, C‑529/11, EU:C:2013:290, punkt 24).
54

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2002/20 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga ei ole vastuolus see, kui liikmesriik, kelle õigusnormides on ette nähtud, et raadiosageduste kasutusõiguse eest tuleb maksta üldkasutatava raadiosageduse eraldamise tasu, maksustab selle valdkonna halduskontsessioonide andmise ühtlasi varaliste õiguste ülemineku maksuga, mis on üldkohaldatav riigivara kasutamiseks antavate halduskontsessioonide suhtes tulenevalt seda maksu reguleerivatest provintsi õigusnormidest, mis ei ole eriomased elektroonilise side sektorile, juhul kui kohustus seda maksu tasuda tekib raadiosageduste kasutusõiguste saamisel, ja eeldusel, et see tasu ja maks koos võetuna vastavad kõnealuses artiklis loetletud tingimustele ja eelkõige tingimusele, et vastutasuna raadiosageduste kasutusõiguse eest nõutav summa on proportsionaalne – seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
25

Neil asjaoludel otsustas Špecializovaný trestný súd (kriminaalasjade erikohus, Slovakkia), leides, et põhikohtuasjas on vaja tõlgendada liidu õigust, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] direktiivi 2012/29 kohaldatakse seoses õigustega (peamiselt kannatanu õigus osaleda aktiivselt kriminaalmenetluses ja õigus nõuda sellises menetluses kahju hüvitamist), mis ei ole nende laadi tõttu ainult füüsilisel isikul kui aistinguvõimelisel olendil, [vaid] ka juriidilistel isikutel ja riigil ning konkreetsemalt riigiasutustel, keda riigisisene õigus tunnustab kriminaalmenetluses kannatanuna? 2. Kas […] põhiõiguste harta artiklitega 17 ja 47, [ELTL] artikli 325 ning […] määruse nr 1260/1999 artikli 38 lõike 1 punktiga h koostoimes […] määrusega nr 1681/94 on vastuolus õigusnormid ja kohtupraktika, mille puhul ei saa riik nõuda kriminaalmenetluses sellise kahju hüvitamist, mille põhjustas talle süüdistatava toimepandud pettus, mille tulemusel omandati vahendeid […] liidu eelarvest alusetult, ega vaidlustada kriminaalmenetluse seadustiku § 256 lõike 3 alusel kohtumäärust, millega kohus otsustab mitte lubada tal või pädeval ametiasutusel kui kannatanul nõuda põhikohtuistungil kahju hüvitamist, ega ole tema käsutuses ka muud liiki menetlust, milles ta saaks kasutada oma õigust süüdistatava suhtes – mille tagajärg on see, et tema õigust nõuda kahju hüvitamist ei saa tagada ka süüdistatava vara ja varaliste õiguste arvelt kriminaalmenetluse seadustiku § 50 alusel ja tegelikult ei saa kõnealust võlga sisse nõuda? 3. Kas […] määruse nr 994/98 artiklis 2 kasutatud mõistet „sama ettevõte“ koostoimes määruse nr 69/2001 […] artikli 2 lõikega 2 tuleb tõlgendada puhtalt formaalses mõttes nii, et määrava tähtsusega kriteerium on teha kindlaks, kas asjaomased äriühingud on riigisisese õiguse kohaselt iseseisva õigusvõimega juriidilised isikud ning seega saab igaühele nendest äriühingutest anda riigiabi kuni 100000 eurot, või on määrava tähtsusega kriteerium niisuguste äriühingute toimimise ja juhtimise tegelik viis, mis kuuluvad samadele isikutele ja mis on seeläbi omavahel seotud nagu emaettevõtja juhitud tütarettevõtjate süsteem – isegi kui need kõik on riigisiseses õiguses eraldi juriidilised isikud –, ning seega tuleb neid pidada „samaks ettevõtjaks“ ja nad võivad üheainsa süsteemina saada ainult ühe korra riigiabi summas 100000 eurot? 4. Kas […] finantshuvide kaitse konventsioonis [või direktiivis 2017/1371] tähistab mõiste „kahju“ üksnes seda osa alusetult saadud vahenditest, mis on pettusega otseselt seotud, või tähistab see ka tegelikult kantud ja nõuetekohaselt tõendatud kulusid ning abi kasutamist, kui on tõendatud, et need kulutused olid vajalikud, et pettust varjata, pettuse avastamist edasi lükata ja saada kätte antud riigiabi kogu summa?“
44

Teiseks ja igal juhul ei ohusta tõlgendus, mille tulemusel jäetakse terved loomad – näiteks putukad – määruse nr 258/97 kohaldamisalast välja, iseenesest inimeste tervise kaitsmise eesmärki. Nagu nimelt nähtub eelnevatest kaalutlustest, tähendab asjaolu, et terved putukad ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse, üksnes seda, et liidu tasandil ei ole nende turuleviimise tingimusi ühtlustatud ja seega ei ole selle määruse kohaselt vaja mingit teatamist ega luba. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on juhul, kui ühtlustamist ei ole toimunud, või osas, milles valitseb ebakindlus, liikmesriikide ülesanne otsustada, millisel tasemel nad kavatsevad inimeste elu ja tervise kaitsmise tagada ja kas toidu turuleviimine nõuab eelnevat luba, võttes seejuures arvesse kaupade vaba liikumise nõudeid liidus (vt selle kohta 29. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Solgar Vitamin’s France jt, C‑446/08, EU:C:2010:233, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). Asjaolu, et terved putukad on määruses nr 258/97 ette nähtud ohutushindamisest vabastatud, ei välista järelikult liikmesriikide võimalust näha oma riigisisestes õigusaktides ette, et tervete putukate võimalikku ohtu rahvatervisele tuleb niimoodi hinnata.
48

Järelikult tuleb kolmandale küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui kolmas isik saab maksukohustuslase tehtud kulutustest soodustuse, siis asjaolu, et viimasel on võimalik osa tehtud kulutustest sellelt isikult sisse nõuda, on üks tegur asjaomaste tehingutega seotud teiste asjaolude kogumis, mida tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul arvesse võtta selleks, et määrata kindlaks maksukohustuslase käibemaksu mahaarvamise õiguse ulatus.
49

Lisaks, mis puudutab Belgia valitsuse argumente selle kohta, et Belgia õigusnormid, mis reguleerivad tagasisaatmisotsuste peale esitatud edasikaebusi, on kooskõlas liidu õigusega, siis tuleb tõdeda, et käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et ELTL artikli 267 alusel algatatud menetluse raames ei ole Euroopa Kohtu ülesanne otsustada, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas.
68

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikleid 5 ja 13 koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes lahendab sotsiaalabi valdkonnas vaidlust, mille tulemus on seotud raskelt haige kolmanda riigi kodaniku suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse toime võimaliku peatamisega, peab asuma seisukohale, et tagasisaatmisotsuse tühistamise ja peatamise kaebuse esitamisel on täieulatuslik tagasisaatmisotsuse täitmist peatav toime, kuigi sellist täitmise peatamist ei tulene riigisiseste õigusnormide kohaldamisest, tingimusel et: – see kaebus sisaldab argumente, mis ei ole ilmselgelt põhjendamatud ja mille eesmärk on tõendada, et selle otsuse täitmine tooks kolmanda riigi kodaniku jaoks kaasa tõsise riski, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult, ning kui – need õigusnormid ei näe ette muud õiguskaitsevahendit, mida reguleerivad täpsed, selged ja ootuspärased normid ning millel on täieulatuslik tagasisaatmisotsuse täitmist peatav toime.