ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Piiriülese ümberkujundamise tagajärjel asutatud äriühing kuulub selgelt üksnes vastuvõtva liikmesriigi siseriikliku õiguse kohaldamisalasse, mis reguleerib nõutavat seost ja äriühingu asutamist ja tegevust. Nii ei saa 16. detsembri 2008. aasta otsuse kohtuasjas C-210/06: Cartesio punkti 112 lõpus kasutatud väljendit „kuivõrd teise liikmesriigi õigus seda võimaldab” mõista nii, et sellega soovitakse välistada vastuvõtva liikmesriigi äriühingu ümberkujundamist käsitlevad õigusnormid EL toimimise lepingu asutamisvabadust käsitlevate sätete kohaldamisalast, vaid seda tuleb käsitada nii, et see väljendab lihtsat kaalutlust, et konkreetse siseriikliku õiguskorra alusel asutatud äriühing eksisteerib üksnes siseriikliku õiguse kaudu, mis „võimaldab” nii äriühingu asutada, kui selleks ette nähtud tingimused on täidetud.

ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad siseriikliku õiguse alusel asutatud äriühingute puhul küll ette ümberkujundamise võimaluse, kuid ei võimalda üldiselt teise liikmesriigi õiguse alusel asutatud äriühingut ümber kujundada siseriikliku õiguse kohaseks äriühinguks sellise äriühingu asutamise kaudu.

Ühelt poolt ei saa erinevat kohtlemist vastavalt sellele, kas tegemist on piiriülese või siseriikliku ümberkujundamisega, õigustada liidu teisese õiguse eeskirjade puudumine. Teiselt poolt võivad sellised ülekaalukad üldised huvid, nagu võlausaldajate, vähemusaktsionäride ja töötajate huvide kaitse ning maksukontrolli tõhususe ja äritehingute aususe tagamine, loomulikult õigustada asutamisvabadust piiravat meedet tingimusel, et selline meede on taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ja ei lähe kaugemale sellest, mis on eesmärkide saavutamiseks vajalik. Selline õigustus aga puudub, kui asjaomased siseriiklikud õigusnormid keelavad üldiselt piiriülese ümberkujundamise, mille tagajärjel on selliste toimingute tegemine võimatu, samas kui eespool viidatud huvid ei ole ohus. Igal juhul läheb selline keeld kaugemale sellest, mis on vajalik kõnealuste huvide kaitse eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 38, 39–41, resolutsiooni punkt 1)
Sellest tuleneb, et direktiivi 2008/48/EÜ artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik meede, mille eesmärk on selle direktiivi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmine ja mis laiendab oma esemelist reguleerimisala sellistele krediidilepingutele, mille puhul antakse krediiti kinnisasja tagatisel, isegi kui sellised lepingud on nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti a kohaselt sõnaselgelt selle direktiivi sisulisest reguleerimisalast välja arvatud.

Direktiivi 2008/48 (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ) artikli 30 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik meede, mille eesmärk on selle direktiivi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmine ja mis määratleb oma ajalise reguleerimisala sellisel viisil, et seda meedet kohaldatakse ka niisuguste krediidilepingute suhtes, mille ese on krediidi andmine kinnisvara tagatisel ja mis on selle direktiivi sisulisest reguleerimisalast välja jätnud ning mis on sõlmitud enne nimetatud siseriikliku meetme jõustumist.

Kui liikmesriigid võivad selliste lepingute puhul kehtestada direktiivi 2008/48 ülevõtvates siseriiklikes õigusnormides eeskirja, mis vastab spetsiaalselt nimetatud direktiivi artikli 30 lõikes 1 sätestatud üleminekumeetmele, siis võivad nad põhimõtteliselt, võttes arvesse EL toimimise lepingu eeskirju ning ilma et see piiraks teiste võimalike asjakohaste teiseste õigusaktide kohaldamist, kehtestada sellise teistsuguse üleminekumeetme, mis sätestab, et nimetatud õigusnorme kohaldatakse ka lepingute suhtes, mis on sõlmitud enne selle määruse jõustumist.

(vt punktid 53 ja 54, resolutsiooni punkt 2)
Liikmesriigi sellised õigusnormid, mille kohaselt residendist maksumaksja poolt mitteresidendist äriühingule teenuste osutamise eest makstud tasu ei loeta ettevõtlusega seotud kuluks, mida võib maha arvata, kui viimane ei ole kohustatud oma asukohaliikmesriigis tulumaksu maksma või on kohustatud maksma seda asjassepuutuvalt tulult märgatavalt soodsama maksustamiskorra alusel kui see, mille alusel maksustatakse seda tulu esimesena nimetatud liikmesriigis, välja arvatud juhul, kui maksumaksja tõendab, et see tasu vastab tegelikele ja ausatele tehingutele ega ületa tavapäraseid piire, samas kui üldnorm sätestab, et see tasu arvatakse ettevõtlusega seotud kuludena maha, kui see on vajalik maksustatava tulu saamise või säilitamise eesmärgil ja kui maksumaksja esitab tõendid kulude õigsuse ja suuruse kohta, kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut EÜ artikli 49 tähenduses.

Niisugune erinorm, mis näeb mitteresidendist äriühingule makstud kulude puhul ette üldnormiga sätestatust rangemad ettevõtlusega seotud kulude mahaarvamise tingimused ja mille kohaldamisala ei ole eelnevalt täpselt kindlaks määratud, nii et erinormi kohaldatavust hindab maksuhaldur üksikjuhtude kaupa, võib nimelt pärssida esiteks selle liikmesriigi residendist maksumaksjate tahet teostada teenuste osutamise vabadust ja kasutada teises liikmesriigis asuvate teenuseosutajate teenuseid ning teiseks viimati nimetatud isikute tahet pakkuda oma teenuseid esimeses liikmesriigis asuvatele teenusesaajatele.

Lisaks, kuigi niisugune norm on sobiv maksupettuste ja maksustamise vältimise ärahoidmise, tõhusa maksukontrolli ja liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse säilitamise eesmärkide saavutamiseks, ei saa seda pidada põhjendatuks, kuna norm ei ole sellega taotletavate eesmärkide suhtes proportsionaalne. Nimelt, kuna sellise normi alusel ei saa eelnevalt piisava täpsusega kindlaks määrata normi kohaldamisala ja jääb valitsema ebakindlus küsimuses, kas see on kohaldatav, siis ei vasta see norm õiguskindluse nõuetele, mis nõuavad, et õigusnorm oleks selge ja täpne ning et õigussubjektid saaksid selle toimet ette näha eriti juhul, kui sel võivad olla üksikisikutele ja ettevõtjatele ebasoodsad tagajärjed.

(vt punktid 26–29, 48, 57–60 ja resolutsioon)
Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 13 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud sätted, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis seoses sellise maksu nagu solidaarne varandusmaks ülemmääraga võtavad arvesse tulu, sealhulgas vanaduspensioni ja hüvitise lõpliku teenistusest vabastamise eest, mida Euroopa Liit on maksnud oma ametnikele ja teenistujatele või endistele ametnikele ja endistele teenistujatele.

Nimelt asjaolu, et sellise riigimaksu nagu solidaarne varandusmaks sissenõudmisel võetakse lõpliku maksusumma määramisel arvesse riigimaksudest vabastatud tulu, mida on maksnud liit, on samaväärne selle tulu kaudse maksustamisega, mis on vastuolus protokolli artikli 13 teise lõiguga. Samuti ei saa asjaolu, et selle maksu ülemmäära arvutamise mehhanismi eesmärk on piirata maksu konfiskeerivat mõju ja arvestada maksumaksja tegelikku maksu tasumise võimet, võimaldada selle tulu, mille liit on maksnud oma ametnikele või teenistujatele, kaudset maksustamist, rikkudes protokolli artikli 13 teist lõiku.

Õiguskindluse huvides – kuna tulu, mida liit on maksnud ja oma maksudega maksustanud, ei või liikmesriik ei otseselt ega kaudselt maksustada ning see jääb liikmesriikide maksusuveräänsuse alt välja – on ka selle tulu saaja vabastatud kohustusest tulu suurust liikmesriigi ametiasutustele deklareerida. Seega võib liikmesriik ette näha sellise maksu nagu solidaarne varandusmaks ülemmäära arvutamise mehhanismi ikkagi vaid nii, et see mehhanism järgib liidu õigust ja eelkõige protokolli artiklit 13.

(vt punktid 28–32 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Riigiabi – Mõiste – Õiguslik tähendus – Tõlgendamine objektiivsete asjaolude alusel

(ELTL artikli 107 lõige 1)

2. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Erand üldisest maksusüsteemist – Maksusüsteemi olemusest ja ülesehitusest tulenev põhjendus – Tõendamiskoormis

(ELTL artikli 107 lõige 1)

3. Apellatsioonkaebus – Väited – Õigusnormi rikkumine – Meetme kvalifitseerimine riigiabina – Üldkohtu põhjaliku kontrolli teostamata jätmine seetõttu, et ei ole tuvastatud kontrollitavate hinnangute tehnilisust või keerukust

(ELTL artikli 107 lõige 1 ja artikkel 256)

4. Apellatsioonkaebus – Põhjendatud apellatsioonkaebus – Vaidluse sisuline lahendamine apellatsioonikohtu poolt – Tingimus – Menetlusstaadium lubab teha asja suhtes otsuse – Mõiste

(Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 61 esimene lõik)

5. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Erand üldisest maksusüsteemist – Maksusüsteemi olemusest ja ülesehitusest tulenev põhjendus – Hindamiskriteeriumid – Varade maksustatava väärtuse korrigeerimise kord pangandussektoris

(ELTL artikli 107 lõige 1)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 100)

2. Riigiabi mõiste ei hõlma riigipoolseid meetmeid, millega kehtestatakse ettevõtjate erinev kohtlemine, ja seega a priori valikulisi meetmeid, kui selline erinev kohtlemine tuleneb selle süsteemi olemusest või ülesehitusest, millesse need meetmed kuuluvad. Liikmesriik, kes on ettevõtjate vahel kohustuste alal sellise vahetegemise kehtestanud, peab tõendama, et see on asjaomase süsteemi olemusest ja ülesehitusest lähtuvalt tõepoolest põhjendatud.

(vt punktid 101, 120 ja 121)

3. Kuigi Üldkohtul tuleb põhjalikult kontrollida komisjoni poolt meetme kvalifitseerimist riigiabina ja seega uurida, kas ettevõtjate eristamine tuleneb selle maksusüsteemi olemusest või ülesehitusest, kuhu see kord kuulub, on küsimuse puhul, kas vaidlusalune maksustamise kord kuulub ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, tema kontroll piiratud, kui komisjoni antud hinnangud on tehnilised või keerulised. Lisaks, selleks, et põhjaliku kontrolli teostamata jätmine ei rikuks õigusnormi, peab Üldkohus olema tuvastanud, et need on tehnilised või keerulised.

(vt punktid 102–104)

4. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 106 ja 107)

5. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 136 ja 137)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Ajaline kohaldamisala – Euroopa Liiduga 2004. aastal ühinenud liikmesriik – Kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine – Keeldumispõhjused – Taotlus täita liikmesriigis, kellele taotlus on esitatud, kohtuotsus, mis on tehtud teises liikmesriigis enne määruse jõustumist riigis, kus täitmist taotletakse – Mõiste „jõustumine” määruse artikli 66 lõike 2 tähenduses – Vajadus, et selle otsuse tegemise ajaks, mille täitmist taotletakse, oleks määrus jõustunud nii otsuse teinud liikmesriigis kui ka liikmesriigis, kus selle täitmist taotletakse – Määruse kohaldatavus üksnes perioodil, mis järgneb jõustumisele

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikli 66 lõige 2)

Summary

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 66 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse kohaldamiseks kohtuotsuse tunnustamise ja täitmise suhtes on vaja, et kõnealuse otsuse tegemise ajal kehtiks see määrus nii otsuse teinud liikmesriigis kui ka liikmesriigis, kus selle tunnustamist taotletakse.

Nimelt nende tunnustamise ja täitmise lihtsustatud eeskirjade kohaldamine, mis on ette nähtud määruses nr 44/2001 ja mis kaitsevad eelkõige hagejat, võimaldades tal saavutada kohtuotsuse teinud liikmesriigis tema kasuks tehtud kohtuotsuse kiire, kindla ja tõhusa täitmise, on õigustatud üksnes ulatuses, milles tunnustamisele või täitmisele kuuluv kohtuotsus on tehtud kooskõlas samast määrusest tulenevate kohtualluvuse eeskirjadega, mis kaitsevad kostja huve, eelkõige seeläbi, et mõne teise liikmesriigi kohtusse kui see, kus on tema elu- või asukoht, ei saa tema vastu üldjuhul pöörduda.

Seevastu juhul, kui kostja asukoht on riigis, mis ei olnud hagi esitamise ajal ega ka kohtuotsuse kuulutamise kuupäeval veel liidu liige, ning milles kostjat käsitatakse seega määruse nr 44/2001 kohaldamise seisukohast kolmandas riigis asuvana, ei ole enam tagatud poolte huvide vaheline tasakaal. Pealegi sisaldab määrus nr 44/2001 teatud mehhanisme, mis tagavad kohtuotsuse teinud riigi algses menetluses kostja õiguste kaitse, kuid need on kohaldatavad üksnes juhul, kui kostja elu- või asukoht on liidu liikmesriigis. Seega nähtub nii määruse nr 44/2001 artikli 66 tekkeloost kui ka ülesehitusest ja eesmärgist, et selles sättes ette nähtud mõistest „jõustumine” tuleb aru saada nii, et selleks on kuupäev, millest alates kehtib see määrus mõlemas asjaomases liikmesriigis.

(vt punktid 27–29, 33 ja resolutsioon)
Riigipeal, kellel on mõne liikmesriigi kodakondsus, on kahtlemata liidu kodaniku staatus, mis vastavalt ELTL artiklile 21 annab esmase ja individuaalse õiguse liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada, kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti.

Need piirangud võivad põhineda ka rahvusvahelise õiguse asjakohastel normidel, kuivõrd see õigus on osa liidu õiguskorrast.

Seega, kuna üldise rahvusvahelise tavaõiguse ja mitmepoolsete konventsioonide reeglite alusel on riigipeal rahvusvahelistes suhetes eriline seisund, mis tähendab peamiselt privileege ja immuniteete, siis niisuguse erisuse tõttu erineb selle statuudiga isik kõikidest teistest liidu kodanikest, nii et selle isiku sisenemise suhtes teise liikmesriigi territooriumile ei kehti samad tingimused, mis teiste liidu kodanike suhtes.

Järelikult võib riigipea staatuse eripära õigustada talle ELTL artikliga 21 antud liikumisõiguse kasutamise piiramist rahvusvahelise õiguse alusel.

(vt punktid 42–44, 46, 50, 51)
Direktiivi 89/106/EMÜ ehitustooteid puudutavate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (muudetud määrusega nr 1882/2003) tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega liikmesriik nõuab selliste teisest liikmesriigist pärinevate ehitustoodete turustamise eeldusena, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, süstemaatiliselt CE-märgise olemasolu.
Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/109 pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta artikli 3 lõike 2 punkti e tuleb tõlgendada nii, et see näeb ette kaks juhtumit, st esiteks nende kolmandate riikide kodanike juhtum, kes elavad riigis üksnes ajutiselt, ning teiseks nende kolmandate riikide kodanike juhtum, kelle elamisluba on ametlikult piiratud.

Mõiste „ametlikult piiratud elamisluba” ei hõlma teatud isikute kategooriale väljastatud tähtajalist elamisluba, mille kehtivust saab piiramatult pikendada, kuid millega siiski puudub väljavaade saada tähtajatu elamisluba, niivõrd kui selline ametlik piirang ei takista kolmanda riigi kodaniku püsivat elamist asjaomases liikmesriigis.

Direktiivi artikli 3 lõige 2 välistab direktiivi kohaldamisalast nende kolmandate riikide kodanike riigis elamise, kellel ei ole tõsist kavatsust liikmesriikide territooriumil püsivalt elama asuda, kuigi nad elavad seal seaduslikult ja võimalik et katkematult. Niisiis ei võimalda asjaolu, et elamisluba on ametlikult piiratud, iseenesest teada saada, kas see kolmanda riigi kodanik võib sõltumata sellise piirangu olemasolust elada liikmesriigis püsivalt. Seega ei saa liikmesriigi õiguse kohaselt ametlikult piiratud elamisluba, mille ametlik piirang samas ei takista asjaomase kolmanda riigi kodaniku püsivat riigis elamist, kvalifitseerida ametlikult piiratud elamisloaks direktiivi 2003/109 artikli 3 lõike 2 punkti e tähenduses, kuna vastasel juhul võiks see ohustada direktiiviga taotletavaid eesmärke, milleks peamiselt on liikmesriigis pikaajaliselt elavate kolmandate riikide kodanike integratsioon, ja võtta seega direktiivilt selle kasuliku mõju.

(vt punktid 38, 45, 47, 50, 51, 56 ja resolutsioon)
Direktiivi 90/434 eri liikmesriikide äriühingute ühinemise, jaotumise, eraldumise ja osade või aktsiate asendamise puhul rakendatava ühise maksustamissüsteemi kohta, artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt sõltub selle direktiivi kohaselt jaotumistehingule kohaldatavate maksusoodustuste andmine tingimusest, et seda tehingut puudutav taotlus peab olema esitatud kindlaksmääratud tähtajal. Sellegipoolest tuleb siseriiklikul kohtul kontrollida, kas selle tähtaja rakendamise kord ja eriti tähtaja alguskuupäeva kindlaksmääramine on piisavalt täpsed, selged ja ootuspärased, et maksukohustuslastel oleks võimalik teada oma õigusi ja et need tagaksid viimastele õiguse saada selle direktiivi sätetega ette nähtud maksusoodustusi.

(vt punkt 37 ja resolutsioon)
Direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 28 lõike 1 teises lõigus sätestatud mõisteid „täiesti sõltumatult” tuleb tõlgendada nii, et isikuandmete kaitsmist kontrollivad järelevalveasutused peavad olema sõltumatud, mis võimaldab neil täita oma ülesandeid välise mõjuta. Ainuüksi asjaolust, et niisugune asutus on funktsionaalselt sõltumatu, kuivõrd selle liikmed on sõltumatud ning ei ole oma ülesannete täitmisel seotud ühegi juhisega, ei piisa, et hoida järelevalveasutust igasuguse välise mõju eest. Samas ei ole nimetatud artikli 28 lõike 1 teises lõigus nõutud sõltumatusega tahetud välistada ainult otsest mõju juhiste vormis, vaid ühtlasi igasugust kaudset mõju, mis võiks järelevalveasutust otsuste tegemisel suunata. Pidades ka silmas järelevalveasutustele pandud eraelu puutumatuse kaitsja rolli, nõuab kõnealuse artikli 28 lõike 1 teine lõik, et nende otsused ning seega ka nemad ise oleksid väljaspool igasugust erapoolikuse kahtlust.

Järelikult liikmesriik, kes ei võta kõiki vajalikke sätteid, rikub kohustusi, mis tulenevad direktiivi 95/46 artikli 28 lõike 1 teisest lõigust, selleks et siseriiklikud õigusnormid vastaksid järelevalveasutuse osas sõltumatuse kriteeriumile, täpsemini kehtestades õigusliku raamistiku, mille kohaselt

— järelevalveasutuse juhtivliige on riigiametnik, kelle suhtes teostatakse teenistuslikku järelevalvet,

— järelevalveasutuse büroo kuulub riigi valitsuse talituste juurde ja

— riigi valitsuse juhil on tingimusteta õigus saada teavet asutuse juhtimise kõigi aspektide kohta.

(vt punktid 41–43, 52, 66 ja resolutsioon)
Direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud direktiiviga 98/80) artikli 28c A osa punkti a esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur kehtestab ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamisele tingimuse, et tarnija peab esitama omandaja käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri, välja arvatud juhul, kui ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamisest on keeldutud üksnes seetõttu, et tarnija ei ole esitanud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit, isegi siis, kui tarnijal ei ole hoolimata heast usust ja vaatamata sellele, et ta on võtnud kõik meetmed, mida saab temalt mõistlikult nõuda, võimalik seda numbrit edastada, vaid ta esitab muud teavet, mis tõendab piisavalt, et omandaja on maksukohustuslane, kes kõnealuse tehingu käigus sellena tegutseb.

Peale tingimuste, mis puudutavad maksukohustuslase seisundit, vara omanikuna käsutamise õiguse üleminekut ning kauba füüsilist viimist ühest liikmesriigist teise, ei saa olla nõutav ükski muu tingimus, et liigitada tehing ühendusesiseseks kauba tarneks või omandamiseks. Seega ei või tarnijalt nõuda kuuenda direktiivi artikli 28c A osa punkti a esimese lõigu alusel maksuvabastuse andmisel tõendeid seoses kõnealuse kauba ühendusesisese tarne maksustamisega.

(vt punktid 55, 58 ja resolutsioon)
Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse juriidiliste isikute tulumaksu käsitlevad õigusnormid, mida kohaldatakse juhul, kui siseriikliku õiguse alusel asutatud äriühing viib oma registrijärgse asukoha ja juhtimise tegeliku keskuse üle teise liikmesriiki või kui selle liikmesriigi mitteresidendist äriühing viib selles riigis asuva püsiva tegevuskohaga seotud vara osaliselt või tervenisti üle teise liikmesriiki, ja mis näevad ette sellise varaga seotud realiseerimata kapitalikasumi viivitamatu maksustamise, kuid mitte puhtalt siseriiklikest tehingutest pärit realiseerimata kapitalikasumi maksustamise, rikub ELTL artiklist 49 tulenevaid kohustusi. See kujutab endast sellise äriühingu karistamist kõrgema maksuga võrreldes sarnase äriühinguga, kellele kohaldatakse selle liikmesriigi õigust ja kelle sarnased tehingud jäävad oma riigi territooriumile ning seda ei põhjenda asjaolu, et olukord on objektiivselt erinev.

(vt punktid 27–29, 35 ja resolutsioon)
Küsimus selle kohta, millised valdkonna sätted tuleb kvalifitseerida olulisteks, ei sõltu üksnes liidu seadusandja hinnangust, vaid see peab põhinema objektiivsetel teguritel, mida saab kohtulikult kontrollida. Sellega seoses on vaja arvestada asjaomase valdkonna omaduste ja eripäraga.

Kuna Euroopa õiguse valdkonna põhinormide kehtestamine on üksnes liidu seadusandja pädevuses, peavad need normid olema sätestatud alusaktides ning nende kehtestamist ei saa delegeerida. Seega ei saa delegeerida nende sätete kehtestamist, mille vastuvõtmiseks on vaja teha liidu seadusandja vastutusalasse kuuluvaid poliitilisi valikuid. Järelikult ei või rakendusmeetmed alusakti olulisi sätteid muuta ega seda uute oluliste sätetega täiendada.

Otsus 2010/252, millega täiendatakse Schengeni piirieeskirju seoses välistel merepiiridel toimuva patrull- ja vaatlustegevusega, mis toimub Euroopa Liidu liikmesriikide välispiiril tehtava operatiivkoostöö juhtimise Euroopa agentuuri kooskõlastatavas operatiivkoostöös, tuleb tühistada, kuna otsuse lisa I osa punkti 2.4 kohaselt, milles on ette nähtud meetmed, mida piirivalveametnikud võivad avastatud laevade ja nende pardal viibivate isikute suhtes võtta, on lubatud eelkõige laev peatada, selle pardale minna ning see läbi otsida ja arestida, pardal viibivad isikud läbi otsida ja vahistada ning nad toimetada kolmandasse riiki, ja seega võtta sunnimeetmeid isikute ja laevade suhtes, kelle ja mille üle võib teostada suveräänsust see riik, mille lipu all asjaomased laevad sõidavad.

Nimelt, kuna kõnealune otsus on rakendusmeede, mis on võetud määruse nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad), muudetud määrusega nr 296/2008, artikli 12 lõike 5 alusel, ei saa see otsus sisaldada piirivalveametnikele sunnimeetmete rakendamise õiguse andmist puudutavaid eeskirju, mille vastuvõtmiseks on vaja teha liidu seadusandja vastutusalasse kuuluvaid poliitilisi valikuid, sest seejuures tuleb asjaomaseid lahknevaid huve kaaluda mitme hinnangu põhjal. Lisaks, need sätted, mis puudutavad piirivalveametnikele selliste avaliku võimu volituste andmist, võimaldavad asjaomaste isikute põhiõiguste riivamist määral, mis muudab vajalikuks liidu seadusandja sekkumise.

(vt punktid 74, 76 ja 77, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 648/2005) artikli 204 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see, kui rikutakse kohustust esitada protseduuri kokkuvõte järelevalveasutusele 30 päeva jooksul pärast protseduuri lõpetamise tähtaega, mis on ette nähtud määruse nr 2454/93 (millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, muudetud määrusega nr 214/2007) artikli 521 lõike 1 esimeses lõigus, toob endaga kaasa tollivõla tekkimise kogu kokkuvõtte objektiks oleva importkauba eest, sealhulgas väljapoole Euroopa Liidu territooriumi reeksporditud importkaup, kui leitakse, et nimetatud määruse nr 2454/93 artikli 859 punktis 9 sätestatud tingimused ei ole täidetud.

Neil asjaoludel ei ole tollivõla tekkimine sanktsioon, vaid seda tuleb vaadelda kui seestöötlemise protseduurist tuleneva soodustuse saamiseks nõutavate tingimuste täitmata jätmise tagajärge. Selle protseduuriga antakse tingimuslik soodustus, mida ei saa anda, kui sellega seonduvad tingimused ei ole täidetud, mis muudab peatamise õigustamatuks ja tollimaksu tasumise kohustus on seega põhjendatud.

Mis puutub ohtu kahekordse tollivõla tekkimiseks kaupade puhul, mida ei reeksporditud, siis tuleb siseriiklikel kohtutel tagada, et toll ei tekitaks teist tollivõlga kauba suhtes, mille osas tollivõlg on varasema rakendusjuhtumi alusel juba tekkinud.

(vt punktid 43, 46–48 ja resolutsioon)