ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „ettevõtja [või] ettevõtte üleminek“ selle sätte tähenduses hõlmab olukorda, kui hankija ütles oma rajatiste jaoks ühe ettevõtjaga sõlmitud turva- ja valveteenuste osutamise lepingu üles ning sõlmis seejärel nende teenuste osutamiseks uue lepingu teise ettevõtjaga, kes keeldub esimesena nimetatud ettevõtja töötajate ülevõtmisest, tingimusel et teine ettevõtja võttis üle nende teenuste osutamiseks hädavajalikud seadmed. Direktiivi 2001/23 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mille kohaselt mõiste „ettevõtja [või] ettevõtte üleminek“ artikli 1 lõike 1 tähenduses ei hõlma olukorda, kui majandustegevuses osaleja kaotab kliendi seetõttu, et teenuste hankeleping sõlmiti teise majandustegevuses osalejaga.

Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et konkurendile hankelepingu pelk kaotamine ei tähenda iseenesest, et toimus ettevõtja või ettevõtte üleminek direktiivi 2001/23 tähenduses (kohtuotsus, 11.3.1997, Süzen, C‑13/95, EU:C:1997:141, punkt 16). Liikmesriigi õigusnorm, millega üldiselt jäetakse selle mõistega hõlmamata olukord, kui majandustegevuses osaleja kaotab kliendi teenuste hankelepingu sõlmimise tõttu teise majandustegevuses osalejaga, ei võimalda siiski arvesse võtta kõiki asjassepuutuvat toimingut iseloomustavaid faktilisi asjaolusid.

(vt punktid 34, 36 ja 38 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta, eelkõige selle artikli 2 teise lõigu punkti k ja artikli 13 lõike 1 teise lõigu punkti e tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles on ette nähtud maksu kogumine elektrienergiat tootvatelt tuulegeneraatoritelt.

Kindlasti on taastuvate energiaallikate kasutamise suurendamine elektri tootmiseks tähtis osa meetmepaketist, mis on ette nähtud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks, mis kuuluvad kliimamuutuste peamiste põhjuste hulka, mille vastu Euroopa Liit ja selle liikmesriigid on kohustunud võitlema ning lubanud täita Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli. Sellise suurendamise eesmärk on ühtlasi inimeste, loomade või taimede elu ja tervise kaitsmine, mis on ELTL artiklis 36 loetletud ülekaalukad üldised huvid.

Isegi kui tunnistada, et see maks – olenemata maksu regionaalsest ulatusest ja asjaolust, et see on kehtestatud üksnes ühe taastuva energiaallika suhtes – võib siiski tuua kaasa selle, et asjaomane liikmesriik ei täida direktiivi 2009/28 I lisa A osas kindlaks määratud kohustuslikku riiklikku üldeesmärki, tähendaks see kõige äärmuslikumal juhul üksnes seda, et liikmesriik rikub nimetatud direktiivist talle tulenevaid kohustusi, aga seepärast ei saa veel asuda seisukohale, et niisuguse maksu kehtestamine iseenesest oleks kõnealuse direktiiviga vastuolus, kuna liikmesriikidel on mainitud eesmärgi saavutamisel kaalutlusruum – nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 32 – tingimusel, et järgitakse EL toimimise lepinguga tagatud põhivabadusi.

(vt punktid 38, 40 ja 41 ning resolutsiooni punkt 1)
Kui töölepingut täidetakse mitme lepinguosalise riigi territooriumil ja kui puudub töötaja kutsetegevuse tegelik keskus, kust lähtuvalt ta täidab põhiosa oma töökohustustest tööandja ees, siis selles osas on Euroopa Kohus otsustanud, et Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 tuleb – võttes arvesse vajadust nii määrata kindlaks paik, millega vaidlus on kõige tihedamalt seotud, et teha kindlaks kohus, kellel on kõige kergem selle kohta otsust teha, kui ka vajadust tagada töötajale kui nõrgemas positsioonis lepinguosalisele sobiv kaitse ja vältida olukorda, kus on mitu pädevat kohut – tõlgendada nii, et see on paik, kus või kust töötaja täidab faktiliselt põhiosa oma kohustustest tööandja ees. Seega tuleb sarnastel asjaoludel tõlgendada Brüsseli I määruse artikli 19 punkti 2 alapunktis a toodud mõistet „paik, kus töötaja tavaliselt töötab“ nii, et sellega peetakse silmas paika, kus või kust töötaja faktiliselt täidab põhiosa oma töökohustustest tööandja ees.

Käesoleval juhul puudutavad põhikohtuasja vaidlused töötajaid, kes on tööle võetud lennuettevõtja lennumeeskonna liikmena või antud selle ettevõtja käsutusse. Seega peab niisuguseid vaidlusi lahendav liikmesriigi kohus olukorras, kus ta ei saa ühemõtteliselt kindlaks määrata paika, kus töötaja tavaliselt töötab, tegema omaenda pädevuse kontrollimiseks kindlaks „paiga, kust“ see töötaja täidab põhiosa oma töökohustustest oma tööandja ees. Nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 meelde tuletab, ilmneb ka Euroopa Kohtu praktikast, et konkreetselt selle paiga kindlaksmääramiseks peab siseriiklik kohus tuginema kaudsete tõendite kogumile.

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 85 rõhutab seoses töösuhete eripäraga transpordi sektoris, on Euroopa Kohus 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 49) ja 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, punktid 38–41) märkinud ära mitu tegurit, mida siseriiklik kohus võib arvesse võtta. Siseriiklik kohus peab eelkõige kindlaks tegema, millises riigis asub koht, kust töötaja täidab oma veoülesandeid, kuhu ta naaseb pärast oma ülesannete täitmist, kus ta saab oma ülesanneteks juhtnööre ja korraldab oma tööd, samuti koht, kus asuvad tema töövahendid. Niisugustel asjaoludel, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 102 rõhutas, tuleb selles osas võtta arvesse ka paika, kus seisavad lennukid, mille pardal tööülesandeid tavaliselt täidetakse.

(vt punktid 58–61, 63 ja 64)
Olgu märgitud, et komisjonil on direktiivi 2003/87 artikli 10a lõike 2 alusel sektorite ja allsektorite võrdlusaluste kindlaksmääramisel ulatuslik kaalutlusõigus. Nimelt nõuab see tegevus temalt eelkõige keeruliste tehniliste ja majanduslike valikute tegemist ja hinnangute andmist. Selles valdkonnas kasutusele võetud meetme õiguspärasust saab mõjutada üksnes see, kui selline meede on ilmselgelt sobimatu (kohtuotsused, 8.9.2016, Borealis jt, C‑180/15, EU:C:2016:647, punkt 45, ja 26.10.2016, Yara Suomi jt, C‑506/14, EU:C:2016:799, punkt 37).

Otsuse 2011/278 põhjendusest 11 nähtub, et juhul kui andmed ei olnud kättesaadavad või kogutud andmed ei vastanud võrdlusaluste kehtestamise metoodikale, saadi võrdlusaluste väärtused praeguse heite ja tarbimise taset käsitlevatest andmetest ning võeti arvesse kõige tõhusamat tehnikat käsitlevat teavet, mis on saadud peamiselt BREF-dokumendist. Kuna andmed heitgaaside töötlemise, soojuse ekspordi ja elektritootmise kohta puuduvad, on koksi ja kuummetalli tootepõhiste võrdlusaluste väärtused saadud otsese ja kaudse heite arvutustest, mis põhinevad asjaomases BREF-dokumendis esitatud teabel oluliste energiavoogude kohta, ning heitekoefitsientide vaikeväärtustel, mis on osutatud dokumendis LDSD 2007 (kohtuotsused, 8.9.2016, Borealis jt, C‑180/15, EU:C:2016:647, punkt 47, ning 26.10.2016, Yara Suomi jt, C‑506/14, EU:C:2016:799, punkt 39).

Mis puudutab veel kuummetalli tootmisel vabanenud heitgaase, siis tuleneb otsuse 2011/278 põhjendusest 32, et tootepõhiste võrdlusaluste kehtestamisel võetakse arvesse heitgaaside energia tõhusat kasutamist ning heitgaaside kasutamisega seotud heidet. Seepärast on võrdlusaluste kindlaksmääramisel toodetele, mille tootmisel vabanevad heitgaasid, võetud suurel määral arvesse nende heitgaaside CO2-sisaldust (kohtuotsused, 8.9.2016, Borealis jt, C‑180/15, EU:C:2016:647, punkt 48, ning 26.10.2016, Yara Suomi jt, C‑506/14, EU:C:2016:799, punkt 40).

Nendel asjaoludel ei ilmne, et komisjon, tuginedes otsuses 2011/278 kuummetalli võrdlusaluse kindlaksmääramisel raua ja terase BREF-dokumendile ja dokumendile LDSD 2007, oleks rikkunud kohustust kasutada kõige täpsemaid ja ajakohasemaid olemasolevaid teaduslikke andmeid ja hea halduse põhimõtet.

(vt punktid 31–34)
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik ja mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 648/2005) artikli 203 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav siis, kui ühenduse välistransiidiprotseduuri sihttolliasutusele ei esitata kogu kaupa, mis oli suunatud sellele tolliprotseduurile, selle tõttu, et kaup on hävinud või pöördumatult kahjustunud, ja see asjaolu on piisavalt tõendatud.

Tolliseadustiku artikli 203 lõike 1 kohaldamine on siiski põhjendatud siis, kui kauba kaotsimineku tõttu tekib oht, et see satub tolliformaalsusi läbimata liidu majanduskäibesse (vt selle kohta 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus, Honeywell Aerospace, C‑300/03, EU:C:2005:43, punkt 20, ja 15. mai 2014. aasta kohtuotsus, X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punktid 35 ja 36).

Küll aga ei ole see põhjendatud siis, kui kauba kaotsiminek tingitud selle täielikust hävimisest või pöördumatust kahjustumisest, kuivõrd teisena mainitud võimalust on tolliseadustiku artikli 206 lõike 1 teisest lõigust lähtudes tõlgendatud nii, et sellisel juhul ei saa keegi kaupa kasutada, millega on tegemist sellise vedeliku nagu põhikohtuasja puhul lahusti lekke korral tsisternist vedamise ajal. Nimelt ei saa kaup, mida enam ei ole või mida keegi enam kasutada ei saa, juba ainuüksi selle asjaolu tõttu sattuda liidu majanduskäibesse.

(vt punktid 48–50, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta sätteid tuleb ELTL artikleid 191 ja 193 arvestades tõlgendada nii, et kui põhikohtuasja olukord kuulub direktiivi 2004/35 kohaldamisalasse – mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul –, ei ole nende sätetega vastuolus niisugused õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt vastutavad lisaks selliseid kinnisasju kasutavatele ettevõtjatele, millel on toimunud ebaseaduslik saastamine, sel viisil tekitatud keskkonnakahjustuse eest solidaarselt ka muud isikud, nagu kinnisasja omanikud, ilma et oleks vaja tõendada põhjuslikku seost mainitud omanike käitumise ja tekkinud kahjustuse vahel, tingimusel et nimetatud õigusnormid on kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega ning kõigi EL lepingu, ELTL lepingu ja liidu teiseste õigusaktide asjakohaste sätetega.

Direktiivi 2004/35 artiklit 16 ja ELTL artiklit 193 tuleb tõlgendada nii, et kui põhikohtuasja olukord kuulub direktiivi 2004/35 kohaldamisalasse, ei ole nende artiklitega vastuolus niisugused õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis näevad ette, et selliste kinnisasjade omanikud, millel on toimunud ebaseaduslik saastamine, mitte üksnes ei vastuta solidaarselt koos kinnisasja kasutanud ettevõtjatega, vaid lisaks võib pädev siseriiklik asutus neile ka trahvi määrata, tingimusel et sellised õigusnormid on tugevdatud kaitse eesmärgi saavutamiseks sobivad ning et trahvisumma kindlaksmääramise meetod ei lähe selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale, mida kontrollida on liikmesriigi kohtu ülesanne.

(vt punkt 68 ja resolutsiooni punkt 2)
Liidetud kohtuasjad C-196/16 ja C-197/16

Comune di Corridonia jt

versus

Provincia di Macerata

ja

Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale per le Marche)

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 85/337/EMÜ – Direktiiv 2011/92/EL – Uue loa saamiseks olemasoleva biogaasielektrijaama keskkonnamõju tagantjärele hindamise võimalus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 26. juuli 2017. aasta otsus

Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 85/337 – Pädevate asutuste kohustus viia enne loa andmist läbi hindamine – Hindamise läbi viimata jätmine – Ametiasutuste kohustus rikkumine kõrvaldada – Ulatus – Hindamise läbiviimine olukorra seadustamiseks pärast asjaomase rajatise valmimist ja käikuandmist – Tingimused

(ELL artikkel 4; nõukogu direktiiv 85/337, muudetud direktiiviga 2009/31, artikli 2 lõige 1)

Juhul kui on tegemata jäetud projekti keskkonnamõju hindamine, mis on nõutav tulenevalt nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivist 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/31/EÜ, siis liidu õigus ühelt poolt nõuab, et liikmesriigid kõrvaldaksid selle tegematajätmise õigusvastased tagajärjed, ja teiselt poolt ei takista keskkonnamõju hindamise läbiviimist olukorra seadustamiseks pärast asjaomase rajatise valmimist ja käikuandmist, tingimusel et:

– riigisiseste õigusnormidega, mis seadustamist lubavad, ei anta huvitatud isikutele võimalust liidu õigusnormide täitmisest kõrvale hiilida või olla nende täitmisest vabastatud ja

– olukorra seadustamiseks läbiviidav hindamine ei puuduta üksnes rajatise tulevast keskkonnamõju, vaid võtab arvesse ka pärast rajatise valmimist avaldunud keskkonnamõju.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑441/16

SMS group GmbH

versus

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Înalta Curte de Casație şi Justiție)

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Kaheksas direktiiv 79/1072/EMÜ – Direktiiv 2006/112/EÜ – Teise liikmesriigi residendist maksukohustuslane – Imporditud kaubalt tasutud käibemaksu tagastamine – Tingimused – Objektiivsed asjaolud, mis kinnitavad, et maksukohustuslane kavatses kasutada imporditud kaupa oma majandustegevuses – Suur oht, et tehingut, millega importimist põhjendati, ei tehta

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 21. septembri 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Välismaal asuvatele maksukohustuslastele käibemaksu tagastamine – Kauba impordilepingu täitmise peatamine – Tehing, mille jaoks kaup oli ette nähtud, jääb tegemata – Kauba edasise ringluse kohta tõendite puudumine – Maksu tagasisaamise õiguse tunnustamata jätmine – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 79/1072 ja nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 170)

Nõukogu 6. detsembri 1979. aasta kaheksandat direktiivi 79/1072/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – välismaal asuvatele maksukohustuslastele käibemaksu tagastamise kord koostoimes nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikliga 170 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik ei tunnusta väljaspool riigi territooriumi registreeritud maksukohustuslase õigust saada tagasi käibemaks, mis on tasutud kauba impordilt sellises olukorras, nagu on arutusel põhikohtuasjas, kus importimise ajal oli peatatud selle lepingu täitmine, mille raames maksukohustuslane kauba ostis ja importis, ning tehingut, mille jaoks kaupa pidi kasutatama, ei ole lõpuks tehtud ja maksukohustuslane ei ole esitanud tõendeid kauba edasise ringluse kohta.

Euroopa Kohtu kindlalt väljakujunenud praktikast nähtub nimelt, et kui ei esine pettust või kuritarvitust ja kui käibemaksudirektiivis ette nähtud võimaliku korrigeerimise tingimused seda ei piira, jääb kord juba tekkinud maksu tagasisaamise õigus alles (vt analoogia alusel kohtuotsus, 22.3.2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).

Täpsemalt, kui maksukohustuslane ei saanud tema tahtest sõltumatute asjaolude tõttu kavandatava tehingu raames kasutada kaupa, mille puhul tekib maksu tagasisaamise õigus, jääb maksu tagasisaamise õigus alles, kuna sellisel juhul puudub igasugune pettuse või kuritarvituse oht, millega võiks tagasimaksmisest keeldumist põhjendada (vt analoogia alusel kohtuotsus, 22.3.2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 55, 56, 58 ja resolutsioon)
Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ (millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik) artikli 14 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud maksuvabastus on kohaldatav kütusele, mida kasutatakse selleks, et laev saaks ilma lastita liikuda liikmesriigi sadamast – käesoleval juhul sellest sadamast, kus laev ehitati – teise liikmesriigi sadamasse, et võtta seal peale kaup, mis tuleb seejärel transportida kolmanda liikmesriigi sadamasse.

Direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis välistavad nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastuse kohaldamise juhul, kui energiatoodete tarne puhul ei järgitud nendes õigusnormides ette nähtud vorminõudeid, ehkki see tarne vastab nimetatud sättes ette nähtud kõikidele maksuvabastuse kohaldamise tingimustele.

(vt punkt 52 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/73/EÜ) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on arutlusel põhikohtuasjas ja millega seatakse kandidaatide osalemine selle liikmesriigi politseikooli sisseastumiskatsetel soost olenemata sõltuvusse miinimumpikkuse 1,70 m nõudest, kuna need õigusnormid seavad ebasoodsamasse olukorda palju suuremal hulgal naissoost isikuid võrreldes meessoost isikutega ja need õigusnormid ei näi olevat sobivad ega vajalikud nendega taotletud õiguspärase eesmärgi saavutamiseks, mille peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Ehkki vastab tõele, et isikute ja vara kaitse, õigusrikkujate kinnipidamine ja vahi all hoidmine ning preventiivne patrullimine võivad nõuda füüsilise jõu kasutamist ja teatud kehalist erivõimet, ei tundu osa neist politsei ülesannetest, näiteks elanike abistamine või liikluse reguleerimine siiski vajavat suurt füüsilist panust (vt selle kohta kohtuotsus, 13.11.2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, punktid 39 ja 40).

Pealegi kui eeldada, et Kreeka politsei kõik ülesanded nõuavad teatud kehalist erivõimet, ei tundu nii, et selline võime oleks tingimata seotud miinimumpikkusega ning et lühematel isikutel ei oleks loomulikult seda võimet.

Igal juhul võiks põhikohtuasjas vaidlusaluste õigusnormidega taotletud eesmärgi saavutada naissoost isikutele vähem ebasoodsamate meetmetega, nagu ohvitseri- ja politseikoolide sisseastumiskatsete kandidaatide eelvalik, mis põhineb erikatsetel, millega on võimalik teha kindlaks nende kehalised võimed.

(vt punktid 38, 39, 42 ja 44 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑641/16

Tünkers France

ja

Tünkers Maschinenbau GmbH

versus

Expert France

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Maksejõuetusmenetlused – Määrus (EÜ) nr 1346/2000 – Pädev kohus – Kõlvatu konkurentsi tuvastamise hagi, mis esitati maksejõuetusmenetluses – Hagi, mille teises liikmesriigis asutatud äriühing on esitanud isiku vastu, kes omandas sellise äriühingu tegevusharu, kelle suhtes on algatatud maksejõuetusmenetlus – Hagi, mis on maksejõuetusmenetlusest eraldiseisev, või hagi, mis esitatakse otseselt maksejõuetusmenetluse alusel ja on sellega tihedalt seotud

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 9. novembri 2017. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades–Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades–Määrus nr 44/2001–Kohaldamisala–Välistatud valdkonnad–Pankrotimenetlused, maksejõuetute äriühingute või teiste juriidiliste isikute likvideerimismenetlused, kompromissi tegemised ja muud sellised menetlused–Mõiste–Hagi, mis esitatakse otseselt maksejõuetusmenetluse alusel ja on sellega tihedalt seotud–Määruse nr 1346/2000 kohaldatavus (Nõukogu määrus nr 1346/2000 ja määrus nr 44/2001, artikli 1 lõike 2 punkt b) Õigusalane koostöö tsiviilasjades–Maksejõuetusmenetlused–Määrus nr 1346/2000–Kohaldamisala–Kõlvatu konkurentsi eest vastutusele võtmise hagi maksejõuetusmenetluses võõrandatud tegevusharu omandaja vastu–Välistamine (Nõukogu määrus nr 1346/2000, artikli 3 lõige 1)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 296 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles on ammendavalt ette nähtud kõik juhud, mil liikmesriik võib põllumajandustootjate ühisest kindla maksumääraga skeemist põllumajandustootja välja jätta.

Siinkohal tuleb märkida, et käibemaksudirektiivi artikli 296 lõikes 2 mainitakse üksnes võimalust jätta kindla maksumääraga skeemist välja teatavad põllumajandustootjate kategooriad ning tootjad, kelle puhul tavapäraste käibemaksureeglite või käibemaksudirektiivi artikliga 281 sätestatud lihtsustatud menetluste kohaldamine ei too kaasa haldamisraskusi.

Ei kindla maksumääraga skeemi eesmärgid ega käibemaksudirektiivi artikli 296 lõike 2 kontekst ei anna alust järeldada, et seadusandja kavatses lubada muid väljajätmise aluseid.

Tõsi on see, et kindla maksumääraga skeemi üks taotletavatest eesmärkidest on võimaldada skeemiga liitunud põllumajandusettevõtjal saada hüvitist käibemaksukulu eest, mida viimane on oma tegevuse tõttu kandnud. Siiski võetakse kõigi kindla maksumääraga põllumajandustootjate puhul käibemaksudirektiivi artiklis 299 arvesse ohtu maksta käibemaksu osas liiga suuri hüvitisi. Seetõttu on nimetatud artiklis liikmesriigil keelatud kehtestada kindlamääralise hüvitise protsendimäärad tasemel, mille tulemusel tehakse „kõigile kindla maksumääraga põllumajandustootjatele“ suuremaid tagasimakseid kui tasutud sisendkäibemaks.

Lisaks on käibemaksudirektiivi artiklites 297–299 ette nähtud, et iga liikmesriik määrab need protsendimäärad üldiselt kindlaks, lähtudes üksnes kindla maksumääraga põllumajandustootjate kolme viimast aastat puudutavatest makromajanduslikest andmetest. Seega ei saa käibemaksudirektiivi artikliga 299 põhjendada niisuguse otsuse tegemist, millega individuaalselt jäetakse põllumajandustootja välja kindla maksumääraga skeemist tagasimaksete tõttu, mis on saadud nende protsendimäärade alusel.

(vt punktid 36–39 ja 44 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 168 punkti a tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslasel on õigus maha arvata sisendkäibemaks, mida tasuti niisuguse kinnisasja ehitamises või parendamises seisnevate teenuste osutamise eest, mille omanik on kolmas isik, kui viimane saab nende teenuste tulemusi kasutada tasuta ning kui neid teenuseid kasutavad nii vastav maksukohustuslane kui ka kolmas isik oma majandustegevuse raames, tingimusel et need teenused ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik selleks, et nimetatud maksukohustuslane saaks sooritada maksustatavaid müügitehinguid, ning nende teenuste kulu sisaldub nende tehingute hinnas.

(vt punktid 36, 37 ja 40 ning resolutsioon)