ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑14/17

VAR Srl ja Azienda Trasporti Milanesi SpA (ATM)

versus

Iveco Orecchia SpA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato)

Eelotsusetaotlus – Riigihange – Direktiiv 2004/17/EÜ – Artikkel 34 – Bussi ja trollibussi varuosade tarnimine – Tehniline kirjeldus – Samaväärsed tooted – Võimalus esitada samaväärsuse kohta tõend pärast hankelepingu sõlmimist

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 12. juuli 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektori riigihankemenetlused – Direktiiv 2004/17 – Lepingute sõlmimine – Tehniline kirjeldus tehniline kirjeldus, mis viitab kindlale kaubamärgile, päritolule või tehasele – Hankija kohustus nõuda, et pakkuja esitaks juba pakkumuse tegemisel tõendi selle kohta, et tema pakutavad tooted on tehnilises kirjelduses määratletud toodetega samaväärsed

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/17, artikli 34 lõige 8)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, artikli 34 lõiget 8 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui hankemenetluse alusdokumentides toodud tehniline kirjeldus viitab kindlale kaubamärgile, päritolule või tehasele, siis peab hankija nõudma, et pakkuja esitaks juba pakkumuse tegemisel tõendi selle kohta, et tema pakutavad tooted on tehnilises kirjelduses määratletud toodetega samaväärsed.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 lõike 1 punkti b teist taanet tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on liikmesriikide vahel toimuvat kaubavedu käsitleva lepinguga, mille kohaselt vedu toimub mitmes etapis, ümberlaadimistega ja erinevat liiki veovahenditega, nagu see on põhikohtuasjas, on selle sätte tähenduses veoteenuse osutamise kohaks nii kauba lähte- kui sihtkoht.

(vt punkt 25 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑49/17

Koppers Denmark ApS

versus

Skatteministeriet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Østre Landsret)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2003/96/EÜ – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Artikli 21 lõige 3 – Maksustatav teokoosseis – Energiatoodete tarbimine energiatooteid tootva ettevõtte territooriumil – Energiatoodete kasutamine muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena – Lahusti kasutamine kütteainena kivisöetõrva destilleerimise tehases

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 6. juuni 2018. aasta otsus

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Energiatooteid tootnud ettevõtte territooriumil tarbitavate energiatoodete maksust vabastamine – Kohaldamisala – Energiatoodete kasutamine muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena – Väljajätmine

(Nõukogu direktiiv 2003/96, põhjendus 22 ja artikli 2 lõige 1 ja lõike 4 punkt b ning artikli 21 lõige 3)

Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 21 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et energiatoodete tarbimine need tootnud ettevõtte territooriumil teiste energiatoodete tootmiseks ei kuulu selles sättes ette nähtud maksustatavat teokoosseisu käsitleva erandi kohaldamisalasse, kui sellises olukorras nagu põhikohtuasjas on asjaomase ettevõtte põhitegevusena toodetavad tooted mõeldud kasutamiseks muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena.

Oluline on siiski märkida, nagu nähtub ka selle direktiivi põhjendusest 22, et liidu seadusandja hinnangul tuleb liikmesriikides energiatoodete suhtes peamiselt kohaldada ühist reguleerivat raamistikku, kui neid tooteid kasutatakse mootorikütuse või kütteainena, ning seega tuleb maksusüsteemi olemust ja loogikat arvestades ühenduse raamistiku reguleerimisalast välja jätta eelkõige energiatooted, mida kasutatakse muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena. Niisiis, isegi kui need tooted on hõlmatud mõiste „energiatooted“ määratlusega direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 1 tähenduses, jäetakse need kõnealuse artikli lõike 4 punkti b esimese taande alusel selle direktiivi kohaldamisalast välja, kui need ei ole mõeldud kasutamiseks mootorikütuse või kütteainena (vt selle kohta 5. juuli 2007. aasta kohtuotsus Fendt Italiana, C‑145/06 ja C‑146/06, EU:C:2007:411, punktid 35 ja 43).

(vt punktid 24, 37 ja resolutsioon)
Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiviga 2005/14/EÜ) artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mootorsõiduki kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse lepingu sõlmimine on kohustuslik, kui sõiduk on jätkuvalt liikmesriigis registreeritud ja on sõidukorras, kuid on pandud seisma eramaal üksnes omaniku otsusel, kes ei kavatse seda enam juhtida.

Esimese direktiivi artikli 3 lõige 1, mis on sõnastatud väga üldiselt, kohustab seega liikmesriike kehtestama oma siseriiklikus õiguskorras sõidukite üldise kindlustuskohustuse (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Csonka jt, C‑409/11, EU:C:2013:512, punkt 24). Niisiis peab iga liikmesriik direktiivi artiklis 4 ette nähtud erandeid arvestades tagama, et kõikide nende sõidukite suhtes, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on sõlmitud kindlustusandjaga leping, et kindlustada liidu õigusnormides määratletud ulatuses nimetatud sõidukist tulenev vastutus (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Csonka jt, C‑409/11, EU:C:2013:512, punkt 28). Mõiste „sõiduk“ on esimese direktiivi artikli 1 punktis 1 määratletud kui „kõik maismaal sõitmiseks mõeldud mootorsõidukid“. See määratlus ei sõltu sellest, kuidas asjaomast sõidukit kasutatakse või võidakse kasutada (4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, punkt 38, ja 28. novembri 2017. aasta kohtuotsus Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, punkt 29). Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 63–65 märkis, toetab selline määratlus mõiste „sõiduk“ objektiivset käsitust, mis ei sõltu sõiduki omaniku või muu isiku kavatsusest sõidukit tegelikult kasutada.

Oluline on ka toonitada, et erinevalt eelkõige kohtuasjadest, milles tehti 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146), 28. novembri 2017. aasta kohtuotsus Rodrigues de Andrade (C‑514/16, EU:C:2017:908) ja 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Núñez Torreiro (C‑334/16, EU:C:2017:1007), kus Euroopa Kohtul tuli seoses sõidukitega, mille suhtes oli sõlmitud mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse leping, täpsustada, missugused kindlustatud sõidukite kasutusjuhud on kaetud sõlmitud kindlustusega, on põhikohtuasjas käsitlemisel eraldi küsimus sellise kindlustuse sõlmimise kohustuse ulatusest ning õiguskindlusega seotud põhjustel tuleb see kindlaks teha eelnevalt, see tähendab enne seda, kui sõiduk võib sattuda liiklusõnnetusse. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 34 märkis, on teise direktiivi artikli 1 lõikes 4 ette nähtud hüvitusorgani kohustusliku sekkumise ulatus kahju osas, mille on põhjustanud tuvastatud sõiduk, samasuguse ulatusega nagu esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud üldine kindlustuskohustus. Hüvitusorgani kohustuslik sekkumine sellises olukorras ei saa järelikult laieneda juhtudele, kui õnnetuses osalenud sõiduki suhtes ei olnud kindlustuskohustust.

(vt punktid 36–40, 46, 52, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/25/EL, milles käsitletakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate üksuste riigihankeid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2004/17/EÜ, artiklit 80 koosmõjus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 57 lõikega 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mis nõuab, et ettevõtja, kes soovib tõendada oma usaldusväärsust, olenemata asjakohase kõrvaldamise aluse olemasolust, selgitab põhjalikult tehiolusid ja asjaolusid, mis on seotud toime pandud kuriteo või väärteoga, tehes aktiivset koostööd mitte üksnes uurimisasutustega, vaid ka hankijaga viimase rolli raames, et tõendada oma usaldusväärsuse taastamist, tingimusel et see koostöö piirdub selleks uurimiseks rangelt vajalike meetmetega.

Sellega seoses tuleb märkida, et hankijal peab olema võimalik nõuda ettevõtjalt, kes mõisteti süüdi konkurentsiõiguse rikkumises, et ta esitaks teda puudutava konkurentsiasutuse otsuse. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et sellise dokumendi esitamine võib lihtsustada hankija poolt ettevõtja vastu tsiviilvastutuse tuvastamise hagi esitamist. Nimelt tuleb meenutada, et nende meetmete hulgas, mida ettevõtja usaldusväärsuse tõendamiseks peab võtma, on selle tõendamine, et ta on maksnud või võtnud kohustuse maksta hüvitist toime pandud kuriteo või väärteoga põhjustatud mis tahes kahju eest.

(vt punktid 30 ja 33 ning resolutsiooni punkt 1)
Üldkohus võib lahendada ainult nõudeid, mis tulenevad liidu sõlmitud lepingust, mis sisaldab vahekohtuklauslit, või mis on otseselt seotud sellest lepingust tulenevate kohustustega.

Sellega seoses puudub vaidlus selle üle, et kõik hageja ja tema tööandjate vahel varem sõlmitud töölepingud sisaldavad tingimust, mis näeb sõnaselgelt ette, et neist lepingutest tulenevate või nendega seotud vaidluste lahendamiseks on pädevad liikmesriigi kohtud, ning et üksnes viimane tähtajaline leping näeb sõnaselgelt ette, et sellest lepingust tulenevate või sellega seotud vaidluste lahendamine kuulub ELTL artikli 272 alusel Euroopa Kohtu pädevusse.

Sellest tuleneb, et kuna hagi on esitatud ELTL artikli 272 alusel, on Üldkohus üldjuhul pädev lahendama üksnes neid nõudeid, mis tulenevad viimasest tähtajalisest lepingust või mis on sellest lepingust tulenevate kohustustega otseselt seotud.

Kuna hageja nõuded kvalifitseerida tema töösuhted tervikuna ümber tähtajatuks töölepinguks ja anda talle õigused, mis võivad sellise ümberkvalifitseerimisega kaasneda, on seotud sellega, et järjestikuste tähtajaliste lepingute põhjal oli olemas üks ja pidev töösuhe, on nõuete eesmärk kõikide sõlmitud lepingute ümberkvalifitseerimine ja need põhinevad kõikidel asjaomastel lepingutel, sealhulgas viimasel tähtajalisel lepingul.

(vt punktid 40, 42, 43, 46 ja 47)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 1999. aasta direktiivi 1999/5/EÜ raadioseadmete ja telekommunikatsioonivõrgu lõppseadmete ning nende nõuetekohasuse vastastikuse tunnustamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 596/2009) artikli 12 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui raadioseadme tootja kohaldab direktiivi III lisa teises lõigus ette nähtud menetlust ja kasutab ühtlustatud standardeid kõnealuses lõigus sätestatud katsete kindlaksmääramiseks, ei ole ta kohustatud pöörduma direktiivi artikli 11 lõikes 1 osutatud teavitatud asutuse poole ega seega lisama CE‑märgisele selle asutuse identifitseerimisnumbrit.

Seega tuleneb direktiivi 1999/5 III lisa sõnastusest, et seadme vastavuse olulistele nõuetele, mis on direktiivi artikli 10 lõike 1 kohaselt direktiivi artiklis 3 nimetatud olulised nõuded, võib tootja ise kindlaks teha, kui ta on teinud kõik olulised raadiokatsed, mis on ühtlustatud standardites kindlaks määratud. Pelgalt selle lisa sõnastuse kohaselt ei nõua asjaomane hindamismenetlus seega igas olukorras teavitatud asutuse sekkumist ei raadiokatsete valikul ega raadiokatsete läbiviimiseks. Sellest järeldub, et kui tootja on kasutanud ühtlustatud standardeid direktiivi 1999/5 III lisas osutatud vastavushindamismenetluse kohaldamisel, tuleb direktiivi artikli 12 lõike 1 teise lõigu sõnastust koostoimes direktiivi III lisa sõnastusega tõlgendada nii, et selle kohaselt ei ole teavitatud asutuse sekkumine nõutav ja seega ei pea raadioseadmele kinnitatud CE‑märgisele olema lisatud teavitatud asutuse identifitseerimisnumber.

Lisaks näeb direktiivi 1999/5 artikli 5 lõige 1 ette, et kui seadmed vastavad ühtlustatud standarditele, mis on direktiivi artikli 2 punktis h määratletud kui „tehnospetsifikaadid, mille [...] standardiorganisatsioon on vastu võtnud [...], et kehtestada üleeuroopalised nõuded, mille järgimine ei ole kohustuslik“, siis sellest tulenevalt eeldatakse ka vastavust olulistele nõuetele. Seega ei ole sellises olukorras teavitatud asutuse sekkumine vajalik, tagamaks et asjaomased seadmed ei põhjustaks terviseohtu, kui seda on võimalik vältida, ega ka vajalik selleks, et tagada kasutaja tervise ja ohutus.

(vt punktid 34, 35, 39, 44 ja 47 ning resolutsiooni punkt 1)
Seadusjõud on üksnes kohtuotsuse neil põhjendustel, mis kujutavad endast kohtuotsuse resolutsiooni põhistust ning on seetõttu resolutsioonist lahutamatud. Juhul kui Üldkohus tühistab Euroopa Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) mõne otsuse, ei saa põhjusi, mille alusel Üldkohus poolte teatavad argumendid tagasi lükkab, seetõttu käsitada nii, et need on omandanud seadusjõu.

Euroopa Kohus on otsustanud, et nõuded, mis esitatakse määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 15 lõike 1 (mis võeti muutmata kujul üle määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 15 lõike 1 esimese lõiguga) mõttes kaubamärgi tegeliku kasutamise kontrollimisele, on analoogsed nõuetega, mis puudutavad tähise registreerimiseks vajalikku kasutamise käigus omandatud eristusvõimet nimetatud määruse artikli 7 lõike 3 tähenduses.

Siiski on oluline märkida, et erinevalt kohtuasjast, milles tehti 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Leno Merken (C‑149/11) ja milles Euroopa Kohus märkis, et selle hindamisel, kas kaubamärk on määruse nr 207/2009 artikli 15 lõike 1 tähenduses „ühenduses tegelikult kasutusele võetud“, tuleb kõrvale jätta liikmesriikide piirid, kuna 18. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Colloseum Holding (C‑12/12) ei puuduta seda, milline geograafiline ulatus on asjakohane tegeliku kasutamise hindamisel selle sätte tähenduses, vaid seda, kas on alust asuda seisukohale, et kaubamärgi tegeliku kasutamise tingimus selle sätte tähenduses on täidetud, kui registreeritud kaubamärki, mis on omandanud eristusvõime teise mitmeosalise kaubamärgi kasutamise tagajärjel, mille üks element see kaubamärk on, kasutatakse üksnes nimetatud mitmeosalise kaubamärgi koosseisus või kui seda kasutatakse üksnes koos muu kaubamärgiga, kusjuures nende kahe kaubamärgi kombinatsioon on omakorda samuti registreeritud kaubamärgina.

Seega ei saa 18. aprilli 2013. aasta kohtuotsuse Colloseum Holding (C‑12/12) punkti 34 tõlgendada nii, et nõuded, mis esitatakse kasutamise käigus eristusvõime omandanud kaubamärgi territoriaalse ulatuse hindamisele, on analoogsed nendega, mis võimaldavad registreeritud kaubamärgi omanikul oma õigused säilitada.

Samuti tuleb märkida, et juba registreeritud ELi kaubamärgi tegeliku kasutamise valdkonnas ei ole sätet, mis sarnaneks määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikega 2, mistõttu ei saa automaatselt eeldada, et selline kasutamine puudub ainuüksi põhjusel, et vaidlusalust kaubamärki ei ole liidu teatavas osas kasutatud.

Nii on Euroopa Kohus sedastanud, et kuigi põhjendatult võib eeldada, et ELi kaubamärki kasutatakse ühe liikmesriigi territooriumist laiemal territooriumil, et seda kasutamist saaks pidada „tegelikuks“, ei ole välistatud, et teatud asjaoludel on nende kaupade või teenuste turg, mille jaoks ELi kaubamärk registreeriti, piiratud üheainsa liikmesriigi territooriumiga, nii et asjaomase kaubamärgi kasutamine sellel territooriumil võib vastata üheaegselt nii ELi kaubamärgi tegeliku kasutamise tingimusele kui ka siseriikliku kaubamärgi tegeliku kasutamise tingimusele.

(vt punktid 70–74)
1.

Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuni 2017. aasta kohtumäärused L’Oréal vs. EUIPO – Guinot (MASTER PRECISE) (T‑181/16, ei avaldata, EU:T:2017:447), L’Oréal vs. EUIPO – Guinot (MASTER SMOKY) (T‑179/16, ei avaldata, EU:T:2017:445), L’Oréal vs. EUIPO – Guinot (MASTER SHAPE) (T–180/16, ei avaldata, EU:T:2017:451), L’Oréal vs. EUIPO – Guinot (MASTER DUO) (T‑182/16, ei avaldata, EU:T:2017:448) ja L’Oréal vs. EUIPO – Guinot (MASTER DRAMA) (T‑183/16, ei avaldata, EU:T:2017:449).
Kohtuasi C‑121/17

Teva UK Ltd jt

versus

Gilead Sciences Inc.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents courts))

Eelotsusetaotlus – Inimtervishoius kasutatavad ravimid – Inimese immuunpuudulikkuse viiruse (HIV) vastane ravi – Originaalravimid ja geneerilised ravimid – Täiendava kaitse tunnistus – Määrus (EÜ) nr 469/2009 – Artikli 3 punkt a – Saamise tingimused – Mõiste „kehtiva aluspatendiga kaitstud toode“ – Hindamiskriteeriumid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Ühtsed õigusaktid – Tööstus- ja kaubandusomand – Patendiõigus – Ravimite täiendava kaitse tunnistus – Saamise tingimused – Kehtiva aluspatendiga kaitstud toode – Kohaldamine toimeainete ühendist koosnevale tootele – Hindamiskriteeriumid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 469/2009, artikli 3 punkt a)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artikli 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et toodet, mis koosneb mitmest toimeainest, millel on koosmõju, „kaitseb kehtiv aluspatent“ nimetatud sätte tähenduses, kui nendest toimeainetest koosnevat ühendit on ka siis, kui seda ei ole aluspatendi nõudlustes sõnaselgelt nimetatud, neis nõudlustes tingimata ja konkreetselt silmas peetud. Selleks peab vastava ala asjatundja hinnangul aluspatendi taotluse esitamise kuupäeva või prioriteedikuupäeva seisuga valitseva tehnika taseme põhjal:

– kõnealuste toimeainete ühend olema patendi kirjeldust ja jooniseid arvestades igal juhul selle patendiga hõlmatud leiutise osa ja

– iga selline toimeaine peab kõiki patendis avaldatud andmeid arvestades olema konkreetselt kindlaks tehtav.

Sellest järeldub, et määrusega nr 469/2009 taotletavaid eesmärke arvestades ei tohiks nõudlused võimaldada aluspatendi omanikul täiendava kaitse tunnistuse abil saada kaitset, mis on aluspatendiga kaitstud leiutise kaitsest laiem. Seega tuleb aluspatendi nõudlust määruse artikli 3 punkti a kohaldamisel tõlgendada leiutise piires, nii nagu see on patendi kirjelduses ja joonistes esitatud. Eeltoodust tuleneb, et tunnistusega antud kaitse piirdub aluspatendiga kaitstud leiutise tehniliste üksikasjadega, nagu need nähtuvad patendinõudlusest.

(vt punktid 43, 46 ja 57 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑339/17

Verein für lauteren Wettbewerb eV

versus

Princesport GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Köln)

Eelotsusetaotlus – Tekstiilikiudude nimetused ning vastavad märgistamis- ja tähistamisnõuded – Määrus (EL) nr 1007/2011 – Artiklid 7 ja 9 – Ühte liiki kiust tekstiiltooted – Mitmekiulised tekstiiltooted – Märgistus- ja tähistusviisid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 5. juuli 2018. aasta otsus

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2011. aasta määruse (EL) nr 1007/2011 tekstiilkiudude nimetuste ja tekstiiltoodete kiukoostise märgistamise ja tähistamise kohta, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 73/44/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivid 96/73/EÜ ja 2008/121/EÜ artiklit 4 ja artikli 14 lõike 1 esimest lõiku – koosmõjus selle määruse põhjendusega 10 – tuleb tõlgendada nii, et need kehtestavad üldise kohustuse märgistada või tähistada kõik tekstiiltooted, sealhulgas määruse artiklis 7 määratletud tekstiiltooted, et esitada nende kiukoostis. (vt punkt 33 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 1007/2011 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta ühte liiki kiust tekstiiltoodete märgistamisel või tähistamisel kasutama ühte kolmest selles nimetatud tekstist, nimelt kas „100%“, „puhas“ või „täis-“. Nende tekstide kasutamise korral võivad need olla kombineeritud. Pealegi ei ilmne Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et sellist praktikat, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võiks pidada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), kohaselt keelatud ebaausaks või eksitavaks kauplemistavaks. (vt punktid 42 ja 43 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑227/17

Medtronic GmbH

versus

Finanzamt Neuss

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EMÜ) nr°2658/87 – Tolliliit ja ühine tollitariifistik – Tariifne klassifitseerimine – Kombineeritud nomenklatuur – Alamrubriigid 90211010, 90211090 ja 90219090 – Lülisamba fikseerimise süsteem – Rakendusmäärus (EÜ) nr 1214/2014

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 12. aprilli 2018. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Lülisamba fikseerimise süsteem, mis koostatakse patsiendipõhiselt ja mis on mõeldud fibroosrõnga degeneratiivsete muutuste, lülisamba stenoosi ja dislokatsiooni või vajunud varasema fusiooni, tuumori või skolioosi ning luumurdude raviks – Alamrubriikidesse 90219090 või 90211010 või 90211090 klassifitseerimine – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Nõukogu määrus nr 2658/87, muudetud määrusega nr 2015/1754, lisa I)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (muudetud komisjoni 6. oktoobri 2015. aasta rakendusmäärusega (EL) 2015/1754) olevat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas kõne all olevate lülisamba fikseerimise süsteemide klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 90219090 on välistatud, kui need süsteemid saab klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri grupi 9021 mõnda teise alamrubriiki. Asjaomaste süsteemide võimalik klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 90211010 või 90211090 sõltub nende süsteemide põhifunktsioonist, mille peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, arvestades nende süsteemide objektiivseid omadusi ja tunnuseid ning võttes arvesse nii nende kavandatud kasutuseesmärki kui ka seda, kuidas neid tegelikult kasutatakse.

(vt punkt 65 ja resolutsioon)