KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MICHAL BOBEK

esitatud 2. septembril 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑338/20

Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Łódź-Śródmieście rajoonikohus Łódźis, Poola))

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Vastastikune tunnustamine – Rahalised karistused – Raamotsus 2005/214/JSK – Tunnustamata ja täitmata jätmise põhjused – Täidetava otsuse tõlke esitamata jätmine – Keelelised õigused – Õigus õiglasele kohtumenetlusele

I. Sissejuhatus

1. Kohalik politsei peatas Madalmaades 2019. aastal sõidukijuhi, kelle alaline elukoht oli Poola. Kasutades telefoni teel poola keelt kõneleva tõlgi abi, teavitas politsei sõidukijuhti, et too on rikkunud liikluseeskirja ja talle määratakse trahv.

2. Seejärel võtsid Madalmaade pädevad haldusasutused vastu rahatrahvi määramise otsuse ja tegid selle sõidukijuhile posti teel teatavaks. Kuigi see otsus oli koostatud hollandi keeles, oli osa selle otsusega seotud teabest kokkuvõtlikult esitatud ka prantsuse, inglise ja saksa keeles koos viitega veebisaidile, millel on teave teistes keeltes, sh poola keeles. Kuivõrd otsust ei vaidlustatud, see jõustus.

3. Põhikohtuasjas peab selles küsimuses pädev Poola kohus tegema otsuse Madalmaade ametiasutuste taotluse suhtes, millega taotletakse trahviotsuse täitmist. Sõidukijuhi vastuväide tugineb sellele, et ta ei ole saanud asjaomase otsuse poolakeelset tõlget.

4. Kas Poola kohus peab sellistel tingimustel – vastavalt nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsusele 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta ( 2 ) – seda otsust tunnustama ja täitma? Või peaks see kohus jätma selle otsuse tunnustamata ja täitmata, sest on rikutud sõidukijuhi õigust õiglasele kohtumenetlusele? See on sisuliselt käesolevas kohtuasjas Euroopa Kohtule esitatud küsimus.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigusnormid

5. Raamotsuse 2005/214 põhjendustes 2 ja 4 on märgitud: „(2) Vastastikuse tunnustamise põhimõtet peaks kohaldama liikmesriigi kohtu- või haldusasutuse määratud rahaliste karistuste teises liikmesriigis sundtäitmise hõlbustamise eesmärgil. […] (4) Raamotsus peaks samuti hõlmama liiklussüütegude eest määratud rahalisi karistusi.“

6. Artiklis 1 „Mõisted“ on ette nähtud, et raamotsuses kasutatakse järgmisi mõisteid: „a) otsus – lõplik otsus, mille alusel nõutakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult rahalise karistuse summa tasumist ning otsuse vastuvõtjaks oli: […] ii) muu asutus kui kohus otsuse teinud riigis, mille õigusakte rikkudes on toime pandud kuritegu ning tingimusel, et asjaomasel isikul on olnud võimalus juhtumi arutamisele eelkõige kriminaalasjades pädevas kohtus; […] b) rahaline karistus – kohustus maksta: i) süüteo eest süüdi mõistva otsusega määratud rahasumma; […]“.

7. Raamotsuse 2005/214 artikli 5 lõige 1 piiritleb kohaldamisala ja selles on öeldud: „Käesoleva raamotsuse alusel ja teo kahepoolset karistatavust kontrollimata toimub otsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine järgmiste süütegude puhul, kui need on otsuse teinud riigis karistatavad ja nagu need on otsuse teinud riigi õigusaktidega määratletud: […] – käitumine, millega rikutakse liikluseeskirja, sealhulgas juhtimis- ja puhkeaegu, ning ohtlikke veoseid käsitlevate eeskirjade rikkumised, […]“.

8. Raamotsuse 2005/214 artiklis 6 on ette nähtud, et „täidesaatva riigi pädevad asutused tunnustavad täiendavate formaalsusteta artikli 4 kohaselt edastatud otsust ja võtavad viivitamata vajalikud meetmed selle täitmiseks, välja arvatud, kui pädev asutus ei otsusta tugineda ühele artiklis 7 sätestatud mittetunnustamise või mittetäitmise põhjustest“.

9. Raamotsuse artikli 7 lõikes 3, milles käsitletakse tunnustamata ja täitmata jätmise põhjuseid, on sätestatud: „Lõikes 1 ja lõike 2 punktides c ja g osutatud juhtudel konsulteerib täidesaatva riigi pädev asutus enne otsuse täieliku või osalise mittetunnustamise või mittetäitmise otsuse vastu võtmist kohasel viisil otsuse teinud riigi pädeva asutusega ja palub endale vajaduse korral viivitamata edastada mis tahes vajalikku teavet.“

10. Raamotsuse artikli 20 lõikes 3 on ette nähtud, et „kõik liikmesriigid võivad vaidlustada otsuste tunnustamist ja täitmist, kui artiklis 4 viidatud tunnistusest tuleneb Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 kirja pandud põhiõiguste või õiguse üldpõhimõtete võimalik rikkumine. Kohaldatakse artikli 7 lõikes 3 osutatud menetlust“.

B. Poola õigus

11. Kriminaalmenetluse koodeksi (Kodeks Postępowania Karnego) artikli 611fg lõike 1 punktis 9 antakse Poola kohtule õigus keelduda otsuse täitmisest, kui tunnistuse sisust tuleneb, et isikut, keda otsus puudutab, ei ole nõuetekohaselt teavitatud otsuse edasikaebamise võimalusest ja õigusest.

C. Madalmaade õigus

12. Centraal Justitieel Incassobureau (juriidiliste kulude sissenõudmise keskbüroo, Madalmaad; edaspidi CJIB) on keskne haldusasutus, kes vastutab Madalmaade Kuningriigi territooriumil toime pandud õigusrikkumiste eest määratud trahvide kogumise ja sissenõudmise eest. CJIB tehtud karistuse määramise otsuse saab kuue nädala jooksul edasi kaevata officier van justitiele (prokuratuur, Madalmaad).

III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimus

13. Kohalik politsei peatas 11. juulil 2019 Madalmaades Poola kodaniku ja elaniku D. P. Kasutades telefoni kaudu poola keelt kõneleva tõlgi abi (tolkentelefoon), teavitas politsei poola keeles sõidukijuhti, et too on rikkunud liikluseeskirja, sest sõidukil oli kaks rehvi, mis ei vastanud profiilinõuetele. Samuti teavitas politsei sõidukijuhti, et talle määratakse trahv 210 eurot, et tal on õigus vaikida, et tal on õigus saada teavet ja õigus tõlkele ning selgitas viimaks trahvi vaidlustamise võimalusi.

14. CJIB tegi 22. juulil 2019 otsuse, millega määrati trahv (edaspidi „vaidlusalune otsus“), ja tegi selle sõidukijuhile posti teel teatavaks. Otsus oli koostatud hollandi keeles, kuid sellele oli lisatud i) selle põhipunktide tõlge prantsuse, inglise ja saksa keelde ning ii) nimetatud keeltes viide CJIB veebisaidile, millel on ka poolakeelne teave muu hulgas otsuse vaidlustamise võimaluste või CJIBC‑lt täiendava teabe saamise võimaluste kohta.

15. Vaidlusalune otsus jõustus 2019. aasta septembris, sest seda ei olnud edasi kaevatud.

16. Sądu Rejonowego dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzile (Łódź-Śródmieście rajoonikohus Łódźis) laekus 21. jaanuaril 2020 Madalmaade ametivõimude taotlus D. P.‑le määratud rahatrahvi täitmiseks.

17. Kõnealune kohus pöördus CJIB poole, et täpsustada, kas vaidlusalune otsus toimetati D. P.‑le kätte koos poolakeelse tõlkega. CJIB vastas eitavalt. D. P. kinnitas eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et 2019. aasta novembris-detsembris sai ta Madalmaadest kirja. Sõidukijuht väitis aga, et ei mõistnud kirja sisu, sest selles ei olnud poolakeelset teavet.

18. Kaheldes selles, kuidas on õige tõlgendada raamotsuse 2005/214 asjasse puutuvaid sätteid, otsustas Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Łódź-Śródmieście rajoonikohus Łódźis, Poola) 7. juulil 2020 menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas karistatud isikule rahatrahvi määramise otsuse kättetoimetamine seda adressaadile arusaadavasse keelde tõlkimata annab otsust täitva riigi asutusele õiguse keelduda otsuse täitmisest raamotsuse [2005/214] artikli 20 lõike 3 rakendussätete alusel õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumise tõttu?“

19. Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (Łódźi ringkonnaprokuratuur, Poola), Madalmaade ja Poola valitsused ning Euroopa Komisjon on esitanud kirjalikud seisukohad. Nimetatud menetlusosalised vastasid kirjalikult Euroopa Kohtu esitatud küsimustele.

IV. Analüüs

20. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada seda, kas raamotsuse 2005/214 sätteid (ja eelkõige selle artikli 20 lõiget 3) tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab täidesaatva riigi kohtul keelduda otsuse teinud riigi poolt vastu võetud sellise lõpliku otsuse tunnustamisest ja täitmisest, mille kohaselt peab füüsiline isik tasuma rahalise karistuse (edaspidi „karistuse määramise otsus“), kui sellele füüsilisele isikule ei ole teatavaks tehtud selle otsuse tõlget talle arusaadavasse keelde.

21. Käesolevas ettepanekus käsitlen pärast liidu õiguse kohaldamisele kuuluvate sätete selgitamiseks antud sissejuhatavaid märkusi (A) eelotsuse küsimuses esitatud probleemi: kas füüsilisel isikul on raamotsuse 2005/214 kohaselt õigus saada selle otsuse tõlge, mille täitmist taotletakse? (B).

A. Sissejuhatavad märkused: õiguslik raamistik

22. Esiteks on kasulik selgitada põhikohtuasjas kohaldamisele kuuluvat õiguslikku raamistikku.

23. Madalmaade valitsuse esitatud teabe kohaselt tehti karistuse määramise otsus riigisisese õiguse alusel kahest etapist koosneva menetluse tulemusel: „suuline“ etapp, mis leidis tõlgi abil aset politsei poolt teel korraldatud kontrolli käigus, ja „kirjalik“ etapp, mis toimus mitu nädalat hiljem CJIBs. Otsus, mille täitmist käesoleval juhul taotletakse, on seega see, mis saadeti sõidukijuhile postiga ja oli koostatud hollandi keeles, kuid millele oli lisatud prantsus-, inglis- ja saksakeelne kokkuvõte ning samuti viide CJIB veebisaidile, millelt oli võimalik leida täiendavat teavet muu hulgas poola keeles.

24. Selline (sega)menetlus erineb küllaltki suurel määral sellisest menetlusviisist, mis toimub suuliselt ja täies ulatuses kohe, politsei juuresolekul. Viimati nimetatu näitena võib ette kujutada sõidukijuhti, kes peetakse kinni vahetult pärast liiklussüüteo toimepanemist (näiteks piirkiiruse ületamist või punase tule alt läbisõitmist), kes võtab politsei poolt tuvastatud rikkumise omaks ja kellele antakse ajavahemik määratud trahvi tasumiseks. Viimati nimetatud asjade käigu puhul toimub kogu menetlus sõidukijuhi juuresolekul ja karistuse määramise otsus – see tähendab täitedokument – koostatakse sealsamas ja samal ajal politsei poolt.

25. Põhikohtuasjas ei ole see aga nii. Käesoleval juhul saan aru, et üksnes CJIB poolt tehtud lõplik kirjalik otsus lõpetab riigisisese õiguse kohaselt haldusmenetluse.

26. Millised on sellises kontekstis kohaldamisele kuuluvad ja käesolevas menetluses asjakohased liidu õigusnormid?

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimuses, et Euroopa Kohus tõlgendaks raamotsuse 2005/214 sätteid. Nimetatud õigusakt on käesolevas asjas tõepoolest kohaldatav.

28. Eelotsusetaotluse esitanud kohtult paluti, et ta tunnustaks ja täidaks otsuse, mis edastati raamotsuse 2005/214 artikli 4 alusel. Raamotsuse artikli 1 punkti a alapunkti ii kohaselt on täidetav otsus „lõplik otsus, mille alusel nõutakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult rahalise karistuse summa tasumist ning otsuse vastuvõtjaks oli muu asutus kui kohus otsuse teinud riigis, mille õigusakte rikkudes on toime pandud kuritegu ning tingimusel, et asjaomasel isikul on olnud võimalus juhtumi arutamisele eelkõige kriminaalasjades pädevas kohtus“. Peale selle lisatakse süütegude hulka, mis asjasse puutuvate tingimuste täitmise korral peaks andma alust tunnustamiseks ja täitmiseks, raamotsuse 2005/214 artikli 5 kohaselt ka „käitumine, millega rikutakse liikluseeskirja“.

29. Seevastu ei direktiiv (EL) 2015/413 ( 3 ) ega direktiiv 2010/64/EL ( 4 ) – millele nii eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ka mõned menetlusosalised on viidanud kui raamotsuse 2005/214 tõlgendamise võimalikule „inspiratsiooniallikale“ – ei ole käesolevas kohtuasjas ratione materiae kohaldatavad.

30. Direktiiv 2015/413, mille eesmärk on hõlbustada piiriülest teabevahetust liiklusohutusnõuete rikkumise kohta, on kohaldatav vaid konkreetsetele selle direktiivi artiklis 2 loetletud süütegudele. On selge, et see loetelu on ammendav. ( 5 ) Rehviprofiili nõudeid puudutavate eeskirjade rikkumine selles ei esine. Enamgi veel, nagu nähtub direktiivi 2015/413 artiklist 1, artikli 4 lõikest 1 ning põhjendustest 2 ja 8, on selle õigusakti eesmärk tagada liiklusohutusnõuete rikkumise uurimise tõhusus, nii et rikkumise eest vastutavale füüsilisele isikule on seejärel võimalik määrata karistus. Nende karistuste täitmine ei ole direktiivi 2015/413 ese.

31. Seejärel, mis puudutab direktiivi 2010/64 õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses, siis on selle artikli 1 lõikes 3 ette nähtud, et „kui liikmesriigi õiguses on sätestatud pisirikkumiste eest karistuse määramine muu asutuse kui kriminaalasjades pädeva kohtu poolt ja kõnealuse karistuse määramise võib sellisesse kohtusse edasi kaevata, kohaldatakse käesolevat direktiivi üksnes kõnealuses kohtus pärast sellise edasikaebuse esitamist toimuvate menetluste suhtes“. ( 6 ) Põhjendusest 16 selgub, et „väikesed õigusrikkumised“ võivad hõlmata „suures ulatuses toime pandud liikluseeskirjade rikkumisi, mis võidakse teha kindlaks liikluskontrolli käigus“. Selles põhjenduses on samuti selgitatud, et liidu seadusandja leidis, et „sellistel juhtudel ei oleks mõistlik nõuda, et pädevad asutused peaksid tagama kõik [direktiivi 2010/64] kohased õigused“. ( 7 )

32. Isik, kelle suhtes vaidlusaluse otsuse täitmist taotletakse, ei ole käesolevas kohtuasjas kasutanud oma õigust see otsus pädevasse Madalmaade kohtusse edasi kaevata. Seega ei ole alustatud kohtumenetlust, mille raames saaks kohaldada direktiivi 2010/64. Ja kui see ka nii oleks, siis oleks direktiivi 2010/64 sätted olnud kohaldatavad nimetatud menetluses ja mitte selles, mis on praegu pooleli eelotsusetaotluse esitanud kohtus.

33. Seega on selge, et asjasse puutuvat olukorda reguleerivad liidu õigusesse puutuvas osas (üksnes) raamotsuse 2005/214 sätted. Kui see raamotsus on kohaldatav, siis on mõistagi kohaldatavad ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) sätted. Käesoleval juhul tundub eriti asjakohane olevat õigus õiglasele kohtumenetlusele, mis on ette nähtud harta artikli 47 teises lõigus.

34. Eeltoodut arvesse võttes hakkan nüüd analüüsima käesoleva juhtumi põhiküsimust.

B. Õigus saada raamotsuse 2005/214 alusel täidetava otsuse tõlge?

35. Sisuliselt soovitakse eelotsuse küsimusega teada, kas raamotsuse 2005/214 kohaselt peab karistuse määramise otsusele, mille täitmist taotletakse, juhul kui see on koostatud muus keeles kui täidesaatva liikmesriigi ametlikus keeles, põhimõtteliselt olema lisatud selle otsuse tõlge.

36. Sellele küsimusele tuleb minu arvates vastata eitavalt.

37. Esiteks ei sisalda raamotsuse 2005/214 sätted ühtegi sõnaselget ega kaudset kohustust esitada selle esialgse otsuse tõlge, mille täitmist taotletakse (1). Teiseks ei tulene tõlke esitamise üldist kohustust minu hinnangul ka õiguse üldpõhimõtetest ega põhiõigustest, millele raamotsuse 2005/214 artikli 20 lõige 3 viitab (2 ja 3).

38. Selguse huvides: eeltoodu ei välista seda, et teatud tingimustel võib karistuse määramise otsuse tõlke esitamata jätmine tuua kaasa otsuse adressaadi õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumise sellise menetluse kontekstis, mis toimus otsuse teinud riigis, mille tulemuseks on täidesaatva riigi õiguspärane keeldumine selle otsuse tunnustamisest ja täitmisest. See tähendab lihtsalt seda, et tõlke puudumine ei too automaatselt kaasa õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumist. Tõepoolest, otsuse adressaadi õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumise tuvastamiseks on vaja kõigi asjasse puutuvate asjaolude juhtumipõhist hindamist. Sellega seoses püüan käesoleva ettepaneku viimases osas anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule mõningaid juhiseid ka selle kohta, kuidas seda hindamist menetletavas kohtuasjas läbi viia (4).

1. Raamotsuse 2005/214 sõnastus ja eesmärk

39. Raamotsuse 2005/214 artiklis 6 on ette nähtud, et „täidesaatva riigi pädevad asutused tunnustavad täiendavate formaalsusteta artikli 4 kohaselt edastatud otsust ja võtavad viivitamata vajalikud meetmed selle täitmiseks, välja arvatud, kui pädev asutus ei otsusta tugineda ühele artiklis 7 sätestatud mittetunnustamise või mittetäitmise põhjustest“. ( 8 )

40. Selle sätte sõnastus on küllalt selge: kui taotluse esitanud ametiasutused täidavad selles raamotsuses ette nähtud formaalsusi, siis põhimõtteliselt peavad täidesaatva riigi ametiasutused otsust tunnustama ja võtma kõik selle täitmiseks vajalikud meetmed. Täidesaatvad ametiasutused ei saa nõuda taotluse esitanud ametiasutustelt „täiendavaid formaalsusi“ ja nad ei saa keelduda tunnustamisest ja täitmisest, välja arvatud juhul, kui kuulub kohaldamisele üks seal sätestatud tunnustamata ja täitamata jätmise põhjustest. Need põhjused on loetletud raamotsuse 2005/214 artiklis 7 ja Euroopa Kohtu praktika kohaselt on veel üks tunnustamata jätmise põhjus leitav raamotsuse artikli 20 lõikest 3. ( 9 )

41. Seda arvestades leian esiteks, et üheski raamotsuse 2005/214 sättes ei ole nõuete hulgas, mida taotlust esitav ametiasutus peab täitma selleks, et tal oleks võimalik taotleda füüsilisele isikule rahalist karistust määrava otsuse tunnustamist ja täitmist, nõuet esitada selle otsuse tõlge. ( 10 )

42. Teiseks, täidetava otsuse tõlke esitamata jätmine ei ole raamotsuse 2005/214 artiklis 7 sätestatud tunnustamata ja täitmata jätmise põhjuste hulgas. See on eriti oluline, arvestades seda, et nimetatud sätte teises lõikes on esitatud rikkumised, mis – nagu ka see, millele on viidatud käesolevas menetluses – võivad mõjutada otsuse adressaadi kaitseõiguse kasutamist. Otsesõnu nimetatute seas on eelkõige isikule olemasolevate õiguskaitsevahendite kohta asjakohase teabe edastamata jätmine (artikli 7 lõike 2 punkt g), isikule pädevasse kohtusse kohtukutse nõuetekohaselt esitamata jätmine (artikli 7 lõike 2 punkti i alapunkt i) või isikule otsuse nõuetekohaselt teatavaks tegemata jätmine (artikli 7 lõike 2 punkti i alapunkt iii).

43. Lisaks sellele näib mulle, et raamotsusega 2005/214 taotletav eesmärk toetab selle raamotsuse artiklite 6 ja 7 kitsast tõlgendamist.

44. Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, on raamotsuse 2005/214 eesmärk „kehtestada tõhus piiriülene mehhanism selliste jõustunud otsuste piiriüleseks tunnustamiseks ja täitmiseks, millega määratakse füüsilisele või juriidilisele isikule rahaline karistus“. ( 11 ) Lisaks sellele on Euroopa Kohus selgitanud, et „vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis on raamotsuse alustala“, tähendab et [artikli 4 kohaselt edastatud otsuse] mittetunnustamise või mittetäitmise põhjusi tuleb tõlgendada täht-tähelt“. ( 12 )

45. Sellised järeldused on kooskõlas nimetatud instrumendi eesmärgiga: täitmiseks „neeldub“ taotluse aluseks olev otsus (piltlikult öeldes) dokumendis, mis selle lühidalt ja skemaatiliselt kokku võtab ja seda selgitab: raamotsuse 2005/214 artiklis 4 ette nähtud tunnistuses, mille tüüpvorm on toodud raamotsuse lisas. Vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt peab täidesaatev riik tunnistuse sisu usaldama, seni kuni pole põhjust arvata vastupidist. See selgitab seda, miks raamotsuse 2005/214 artiklis 16 reguleeritakse tunnistuse ja mitte taotluse aluseks oleva otsuse keelenõudeid. ( 13 )

46. Sellega seoses näib oluline olevat artikli 16 lõige 2. Selles on sätestatud: „otsuse täitmise võib peatada nii kauaks, kui on vaja otsuse tõlke saamiseks täidesaatva riigi kulul“. See säte kinnitab, et raamotsuse 2005/214 kohaselt: i) täitmise etapis on oluline keel, milles on koostatud tunnistus, ja ii) esialgse otsuse tõlget automaatselt ei nõuta.

47. Seega asun seisukohale, et raamotsuse 2005/214 sätetest ei saa tuletada ei sõnaselget ega kaudset nõuet esitada isikule, kelle suhtes karistusotsuse täitmist taotletakse, selle otsuse täielikku tõlget konkreetses keeles.

48. Siiski viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus käesolevas asjas raamotsuse artikli 20 lõikele 3, milles on ette nähtud, et „kõik liikmesriigid võivad vaidlustada otsuste tunnustamist ja täitmist, kui artiklis 4 viidatud tunnistusest tuleneb Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 kirja pandud põhiõiguste või õiguse üldpõhimõtete võimalik rikkumine“. ( 14 )

49. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul võib otsuse adressaadile vaidlusaluse otsuse tõlke esitamata jätmine tuua kaasa ühelt poolt isikut kahjustavate dokumentide tõlkimist puudutava üldpõhimõtte rikkumise ning teiselt poolt võib selle tulemuseks olla õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine.

50. Järgnevalt analüüsin neid küsimusi.

2. Õigus tõlkele kui liidu õiguse üldpõhimõtte küsimus?

51. Kõigepealt pakub eelotsusetaotluse esitanud kohus välja, et asjaolu, et raamotsuses 2005/214 puudub konkreetne säte täidetava otsuse keelekorralduse kohta, tuleneb tema tänaseks võrdlemisi kaugest vastuvõtmise kuupäevast. Eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, et liidu seadusandja (praegune) tahe selles küsimuses on võimalik tuletada keelenõuded puudutavatest sätetest, mis on lisatud hiljutisematesse vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva alaga seoses vastu võetud õigusaktidesse. Eelkõige viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiivile 2010/64 ja direktiivile 2015/413, milles sisalduvad liikmesriikide ametiasutuste teatud kohustused esitada nende otsuste tõlge, mille täitmist taotletakse.

52. Sisuliselt teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus ettepaneku tuletada teistest liidu õiguse aktidest üldpõhimõte, mille kohaselt peavad ametiasutused sellises olukorras nagu käesolev koostama isiku emakeeles (või ka mõnes muus talle arusaadavas keeles) iga niisuguse dokumendi tõlke, mis mõjutab teda kahjulikult.

53. See argument ei ole minu arvates veenev.

54. Esiteks, kohtuasjas BV oli mul võimalik selgitada, miks ma ei arva, et liidu kohtud peaksid kaitsma seadusandja väidetavat seadusandlikku tahet, kui selline tahe ei tule selgelt esile üheski vastu võetud ja kehtivas õigusaktis. Minu hinnangul on liidu õigusaktide tõlgendamisel olulised tekstis sisalduvad osad koos preambulis esitatud seadusandliku tahtega. Seevastu kavatsused ja mõtted, mida on seadusandlikus protsessis tegelikult või väidetavalt väljendatud, kuid mida asjasse puutuva õigusakti tekstist ei leia, ei peaks tähendust omama. ( 15 )

55. Eelkõige peab see nii olema siis, kui asi puudutab liidu seadusandja väidetavat tahet, mida soovitakse tuletada mitte asjasse puutuva seadusandliku protsessi osaks olevatest dokumentidest, vaid muudest liidu õigusaktidest, mis on vastu võetud pärast asjasse puutuva akti vastuvõtmist ja mis ei ole viimati nimetatuga isegi seotud.

56. Teiseks ja mingil juhul ei ole ma veendunud selles, et liidu seadusandja väidetavat tahet näha konkreetselt ette füüsilisi isikuid kahjulikult mõjutavate otsuste tõlkimine on võimalik tuletada muudest liidu õigusaktidest. Kui heita põgus pilk erinevates õigusaktides sisalduvatele asjasse puutuvatele sätetele, siis selgub, et liidu seadusandja on selles küsimuses tegelikult kasutanud mitut lähenemisviisi.

57. Näiteks kriminaalmenetluse valdkonnas vastu võetud liidu direktiivides on isikutele, kelle suhtes toimub menetlus, mõistagi ette nähtud suurem kaitstuse tase. Nendest liidu direktiividest ei nähtu aga ühtset mudelit. Direktiiviga 2010/64 nõutakse „oluliste dokumentide“ tõlkimist „kahtlustatava ja süüdistatava isiku emakeelde või mõnda teise keelde, mida ta räägib“. ( 16 ) Direktiiv 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, ( 17 ) kohustab liikmesriiki „tagama, et vahistatud või kinni peetud kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse viivitamata kirjalik õiguste deklaratsioon“. Õiguste deklaratsioon koostatakse „lihtsas ja arusaadavas keeles“, „talle arusaadavas keeles“. ( 18 )

58. Väljaspool neid liidu õigusnorme, mis käsitlevad kriminaalmenetlust, ei saa füüsilised isikud erinevates liidu reguleerimisvaldkondades vastu võetud liidu õigusaktidest reeglina tuletada subjektiivseid keeleõigusi. Kui õigusaktid keeleküsimusega üldse tegelevad, siis tavaliselt eesmärgiga lihtsustada vastastikust abi liikmesriikide vahel. Isegi kui võtta arvesse otsuse adressaadi olukorda, siis ei taga miski seda, et ta asjasse puutuvat dokumenti mõistab, kuivõrd see dokument võidakse talle edastada näiteks tema elukohaliikmesriigi ametlikus keeles ( 19 ) või selle riigi keeles, kus liiklusalases õigusrikkumises osalenud sõiduk on registreeritud. ( 20 )

59. Seega praegu ei ole Euroopa Liidus piiriüleselt teatavaks tehtavate dokumentide keelekorralduse suhtes ühtset lähenemist. Olenevalt asjasse puutuvate liidu õigusaktide konkreetsest reguleerimisesemest on tingimus, mille kohaselt taotlust esitava liikmesriigi ametiasutused peavad esitama dokumendid ja/või teabe dokumendi adressaadi keeles, enam või vähem tähtis. Seega ei leia ma, et direktiivi 2010/64 ja direktiivi 2015/413 (või mõne muu õigusakti) sätteid saab tõlgendada nii, et need viitavad liidu seadusandja tegelikule või üldisele soovile, mis oleks muutumatu sõltumata asjasse puutuvast õigusaktist – isegi kui oletada, et selline tahe on hermeneutiliselt asjakohane (mida see aga ei ole).

60. Kui üldse, siis kehtib hoopis vastupidine väide. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt välja pakutud raamotsuse 2005/214 tõlgendust näib olevat keeruline ühitada liidu seadusandja tahtega, mis väljendub direktiivi 2015/413 ja direktiivi 2010/64 selgetes sätetes.

61. Kui laiendada tõlkimise nõuet kõigile otsustele, millega täidetakse igasuguse liiklusalase õigusrikkumisega seoses määratud karistusi, siis ühelt poolt oleks see sama, kui tõlgendada direktiivi 2015/413 nõnda, nagu ei sisaldaks see artiklit 2. Tõepoolest, nagu on nimetatud eespool punktis 30, on selles sättes ette nähtud süütegude loetelu ammendav. See jätab kõrvale asjaolu, et selle õigusakti eesmärk on raamotsuse 2005/214 eesmärgist erinev ning seetõttu peab nende kahe õigusakti vaheliste paralleelide tõmbamisel olema ettevaatlik.

62. Teiselt poolt on direktiivi 2010/64 põhjenduses 16 tunnistatud, et pisirikkumiste korral nagu liikluseeskirjade rikkumise puhul, mille suhtes määrab karistuse haldusasutus „ei oleks mõistlik nõuda, et pädevad asutused peaksid tagama [selles direktiivis ette nähtud] õigused“ suulisele ja kirjalikule tõlkele. ( 21 ) See viitab ka sellele, et liidu seadusandja tegi selles valdkonnas selge valiku.

63. Argument, mille kohaselt peaks raamotsuse 2005/214 sätteid tõlgendama lähtudes hilisematest õigusaktidest, on veelgi segadusttekitavam, kui pidada silmas seda, et liidu seadusandja muutis seda raamotsust aastal 2009, ( 22 ) ilma et ta oleks lisanud ühtki sellekohast sätet. Soovi korral oleks liidu seadusandjal nendele muudatustele järgneva kümnendi jooksul olnud rohkesti võimalusi selle raamotsuse teksti uuesti muuta. Ta on aga selgelt otsustanud seda mitte teha.

64. Kokkuvõttes ja olenemata liidu seadusandja väidetavast soovist ei leia ma ühtegi üldpõhimõtet, mille kohaselt peavad riigisisesed ametiasutused sellises olukorras nagu käesolev, koostama isiku emakeeles (või mõnes muus talle arusaadavas keeles) iga niisuguse dokumendi tõlke, mis mõjutab teda kahjulikult.

65. Lisamärkusena leian täiendava, kuigi kaudse kinnituse sellise üldpõhimõtte puudumise kohta erinevates liidu õigusnormides, mis puudutavad võimalikke tagajärgi, mis kaasnevad sellega, kui teatatud akt või tunnustamise taotluse esemeks olev akt või selle aktiga seotud teave jäetakse teatud keeles edastamata. Mitmes õigusaktis ei ole liidu seadusandja tõepoolest selles osas ühtegi konkreetset reeglit kehtestanud. ( 23 ) Kus aga on, seal iseloomustab neid reegleid märkimisväärne mitmekesisus. ( 24 )

66. Näib olevat üsna utoopiline arvata, et Euroopa Kohus võiks üksnes harta artikliga 47 tagatud õiglase kohtumenetluse õiguse pinnalt tuletada üldise kohustuse, mille kohaselt peavad kõik haldusasutused liikmesriikides piiriülestes olukordades koostama isikut negatiivselt mõjutava dokumendi täieliku tõlke tema emakeelde (või mõnesse muude talle arusaadavasse keelde).

67. Isegi direktiiv 2010/64 – mis, nagu juba eespool punktides 29 ja 32 nimetatud, ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldatav – nõuab üksnes „oluliste dokumentide“ täielikku tõlkimist. ( 25 ) See on nii hoolimata asjaolust, et direktiivi 2010/64 sõnaselge eesmärk on ületada Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis (EÕIK) ning hartas ette nähtud „miinimumnõuded“. ( 26 )

68. Sellise kohustusega riikide ametiasutustele pandud koorem oleks märkimisväärne ja sageli ka selgelt ebaproportsionaalne. Seega see, et liidu esmasest või teisesest õigusest ei ole võimalik leida sellist kaugeleulatuvat kohustust, ei ole minu arvates kaugeltki juhus. Aluslepingute koostajad ja liidu seadusandja on seoses keeleõigustega järjepidevalt lähtunud üsna ettevaatlikust ja pragmaatilisest lähenemisviisist. Lisaks eespool välja toodud praktilistele probleemidele, on nii liikmesriigid kui ka liidu institutsioonid teadlikud sellest, et keelealaste eeskirjade kehtestamisega võivad kaasneda valikud, mis on mõnikord poliitiliselt ja/või sotsiaalselt keerukad.

69. Samasugust ettevaatlikkust ja pragmaatilisust on seoses keeleõigustega võimalik täheldada ka liidu kohtute praktikas. Näiteks on liidu kohtud, kui neil on palutud tunnustada ja kinnitada liidu õigusnormidest tulenevaid keelelisi õigusi, püüdnud tagada selle, et asjaomased isikud on kaitstud, jättes samal ajal pädevatele ametiasutustele teatava manööverdamisruumi. ( 27 ) Mis veelgi olulisem, Euroopa Kohtu praktikas ei ole jälgegi riigi haldusasutustele pandud kaugeleulatuvast kohustusest koostada iga välismaale edastatud või seal täidetava dokumendi tõlge.

70. Eeltoodust tulenevalt jõuan järelduseni, et liidu kehtivas õiguses ei ole üldpõhimõtet, mille kohaselt peaksid kõik haldusasutused liikmesriikides koostama iga isikut negatiivselt mõjutava dokumendi täieliku tõlke tema emakeelde (või mõnesse muude talle arusaadavasse keelde).

3. Õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine esialgses menetluses?

71. Nüüd tuleb analüüsida küsimust, kas vaidlusaluse otsuse poolakeelse (või mõnes muus adressaadile arusaadavas keeles) tõlke esitamata jätmisega kaasneb esialgses menetluses vältimatult harta artiklis 47 sätestatud õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine, mis mõjutab selle otsuse hilisemat tunnustamist ja täitmist. ( 28 )

72. Arvan, et mitte.

73. Mulle näib, et nii Euroopa Inimõiguste Kohtu kui ka Euroopa Kohtu praktika toetavad seisukohta, mille järgi see, kas on rikutud isiku õigust õiglasele kohtumenetlusele sellises kohtuasjas nagu käesolev, sõltub selle asja konkreetsetest asjaoludest.

74. ELL artikli 6 lõikest 3 ja harta artikli 52 lõikest 3 tuleneb, et harta artiklit 47 tuleb tõlgendada ja kohaldada kooskõlas EIÕK artikliga 6 („õigus õiglasele kohtumenetlusele“). ( 29 ) Käesoleva menetluse osalised on üldiselt nõus, et viimati nimetatud sätte lõige 3 – mis puudutab isikuid, „keda süüdistatakse kuriteos“ – on käesolevas asjas kohaldatav.

75. Nõustun. Nagu Euroopa Kohus on hiljuti rõhutanud ( 30 ), on liiklusalased õigusrikkumised, sh vähemolulised rikkumised Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt EÕIK artikli 6 tähenduses „kuriteod“, olenemata sellest, kuidas neid riigisiseses õiguses liigitatakse. ( 31 ) Lisaks sellele on Strasbourgi kohus selgitanud, et EIÕK artikli 6 lõikes 3 sätestatud õigused peavad olema tagatud kõigis menetlusetappides, sh kohtueelses menetluses. ( 32 )

76. Nende „minimaalsete õiguste“ hulgas, mis tuleb EIÕK artikli 6 lõike 3 alusel tagada igaühele, keda süüdistatakse kuriteos, on õigus „saada viivitamata talle arusaadavas keeles üksikasjalikku teavet tema vastu esitatud süüdistuse iseloomust ja alustest“ (punkt a). Asjasse puutuvale isikule talle arusaadavas keeles antud teave hõlmab – nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on selgitanud – mitte üksnes „süüdistuse põhjust, seega tegusid, mida ta on väidetavalt toime pannud ja millel süüdistus põhineb, vaid ka nende tegude õiguslikku iseloomustust“. ( 33 )

77. See teave peaks olema piisavalt üksikasjalik ( 34 ), mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt, eelkõige nii, et ta esitab kohtule oma versiooni sündmustest“. ( 35 ) Küll aga on Euroopa Inimõiguste Kohus rõhutanud, et teabe adekvaatsust ei saa hinnata abstraktselt, vaid see „sõltub iga konkreetse juhtumi asjaoludest“. ( 36 )

78. Mis puudutab konkreetsemalt keelt, milles teavet tuleb anda, siis on Euroopa Inimõiguste Kohus järeldanud, et see ei pea tingimata olema asjasse puutuva isiku emakeel. ( 37 ) See võib eelkõige olla selle liikmesriigi keel, kus menetlus aset leiab, juhul kui asjasse puutuv isik „oskab piisavalt“ seda keelt. ( 38 ) Kui see nii ei ole, siis tuleks EIÕK artikli 6 lõike 3 sõnastusest lähtudes anda teavet mis tahes muus isikule arusaadavas keeles. ( 39 ) Suhtlemiseks kasutatud keele piisavat oskust tuleb muu hulgas hinnata seoses selle rikkumise olemusega, milles isikut süüdistatakse, ja talle asjasse puutuvate ametiasutuste poolt edastatava teabe keerukusega. ( 40 ) Liikmesriikide ametiasutustel on selle kindlaks tegemiseks kõige sobilikumaks peetavate vahendite valikul laialdane kaalutlusõigus. ( 41 )

79. Mis puudutab viisi, kuidas süüdistatavat tuleb tema vastu esitatud süüdistuse olemusest ja põhjustest teavitada, siis on Euroopa Inimõiguste Kohus leidnud, et EIÕK artikli 6 lõige 3 ei näe ette mingit konkreetset vormi. ( 42 ) Asjasse puutuvat teavet ei pea tingimata „esitama kirjalikult või kirjalikult tõlgituna“. ( 43 ) Seega võib „konventsiooni nõuded täita ka suuline keeleline abi“. ( 44 ) Mis puudutab dokumentide tõlkimist, siis ei lähe EIÕK artikli 6 lõige 3 nii kaugele, et „nõuda kõigi dokumentaalsete tõendite või toimikus sisalduvate ametlike dokumentide kirjalikku tõlget“. ( 45 )

80. Kokkuvõttes tuleneb eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktikast, et i) õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumise tuvastamiseks on vaja juhtumipõhist hindamist, ii) edastatav teave peab olema piisavalt üksikasjalik, et võimaldada süüdistataval otstarbekalt ja tõhusalt kasutada oma kaitseõigust, iii) teavet võib anda igas isikule arusaadavas keeles ja vajadusel isegi suuliselt ja iv) kõigi dokumentide kirjaliku tõlke esitamine ei ole vajalik.

81. Need põhimõtted – mis välistavad igasuguse automaatsuse ja viitavad teatud paindlikkusele – on vägagi asjakohased seoses selliste kohtuasjadega nagu käesolev. Tõepoolest, Euroopa Inimõiguste Kohus on järjepidevalt tunnistanud, et „kriminaalsüüdistused“ on erineva kaaluga ja et olukordades, mis jäävad kriminaalõiguse tuumikust välja, ei tule „karistusõiguslikke tagatisi tingimata kohaldada täie rangusega“. ( 46 ) Minu arvates vastab see eriti tõele selliste väiksemate liiklusalaste õigusrikkumiste puhul nagu on käsitlusel põhikohtuasjas. ( 47 )

82. Kui vaadelda nüüd liidu kohtupraktikat, siis tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust luua samavõrd ulatuslikku ja üksikasjalikku kohtupraktikat õiglase kohtumenetluse õiguse kohta kui Euroopa Inimõiguste Kohtul. Küll aga on Euroopa Kohus seni tehtud otsustes sageli ja selgelt viidanud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustele seoses EIÕK artikli 6 lõikega 3 ja „võtnud [liidu õigusesse] üle“ neist tulenevad põhimõtted. ( 48 )

83. Samamoodi on Euroopa Kohus seoses kaitseõigusega ja õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile – mis sellises kohtuasjas nagu käesolev on omakorda tingimata seotud õigusega õiglasele kohtumenetlusele – järjepidevalt leidnud, et „kaitseõiguste rikkumise olemasolu tuleb analüüsida iga juhtumi konkreetsete asjaolude, eelkõige asjasse puutuva õigusakti laadi, selle vastuvõtmise konteksti ja asjaomast valdkonda reguleerivate õigusnormide põhjal“. ( 49 )

84. On oluline, et samasugust lähenemist on Euroopa Kohtu praktikas kasutatud ka seoses süüdistatava õigusega saada asjakohast teavet raamotsuse 2005/214 alusel. Kohtuotsuses CJIB leidis Euroopa Kohus, et liikmesriikide ametiasutustel on mõningane paindlikkus seoses viisiga, kuidas seda teavet edastada. Oluline on see, et „teave loetakse kätte toimetatuks ja kaitseõigused on tagatud“, ( 50 ) mida peab konkreetsel juhul kontrollima riigisisene kohus. ( 51 )

85. Eeltoodust tulenevalt järeldan, et õiglase kohtumenetluse õiguse võimaliku rikkumise kindlakstegemiseks sellistel asjaoludel nagu on käsitlusel põhikohtusjas, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid, et teha kindlaks, kas asjasse puutuv isik sai talle arusaadavas keeles piisavat teavet süüteo kohta, milles teda süüdistati, mis võimaldas tal oma kaitseõigust piisavalt kasutada.

86. Viisi, kuidas olen tõlgendanud raamotsuse 2005/214 asjasse puutuvaid sätteid, näib samuti kinnitavat selle artikli 20 lõige 3, mis võimaldab keelduda täitmisest „kui artiklis 4 viidatud tunnistusest tuleneb […] põhiõiguste või õiguse üldpõhimõtete võimalik rikkumine“. ( 52 ) See säte viitab sellele, et keeldumine ei saa põhineda abstraktsetel või üldistel põhjustel, vaid täidesaatva riigi kohus peab toimiku põhjal analüüsima iga juhtumi konkreetseid asjaolusid. ( 53 )

87. Selline tõlgendus näib olevat igati kooskõlas ka Euroopa Kohtu praktikaga vastastikuse tunnustamise ja vastastikuse usalduse põhimõtete kohta. Euroopa Kohus on järjepidevalt leidnud, et nende põhimõtete kohaselt on liikmesriigid kohustatud „eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi“. ( 54 ) Seega võivad liikmesriigid liidu õiguse rakendamisel „olla kohustatud eeldama, et teised liikmesriigid järgivad põhiõigusi“. ( 55 )

88. Eeltoodust tulenevalt teen järelduse, et asjaoluga, et sellist otsust nagu on käsitlusel põhikohtuasjas ei esitatud otsuse adressaadile koos tõlkega temale arusaadavasse keelde, ei kaasne esialgses haldusmenetluses vältimatult liidu õiguse üldpõhimõtte rikkumine või õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine.

89. Seega peaks eelotsusetaotluse esitanud kohtule minu arvates vastama nii, et raamotsuse 2005/214 artikli 20 lõiget 3 ei saa tõlgendada nii, et see võimaldab riigisisesel kohtul keelduda vaidlusaluse otsuse tunnustamisest ja täitmisest üksnes seetõttu, et vaidlusalust otsust ei olnud tõlgitud poola keelde.

90. Küll aga võimaldab selle raamotsuse artikli 20 lõige 3 riigisisesel kohtul keelduda selle otsuse tunnustamisest ja täitmisest, kui kõigi asjaolude juhtumipõhise hindamise tulemusel jõuab ta järelduseni, et taotluse esitanud liikmesriigi ametiasutused ei andnud süüdistatavale talle arusaadavas keeles piisavat teavet süüteo olemuse ja põhjuste kohta.

91. Ilmselgelt peab sellise hindamise menetletavas kohtuasjas läbi viima eelotsusetaotluse esitanud kohus. ( 56 ) Sellegipoolest püüan selle kohtu abistamiseks anda Euroopa Kohtule esitatud teabest lähtudes mõningaid juhiseid seoses konkreetse kohtuasjaga.

4. Käesolev kohtuasi

92. Toimikus sisalduvast teabest lähtudes ei ole minu hinnangul ilmne, et sõidukijuhi õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine on tegelikult aset leidnud. Samas ei saa seda võimalust aga ka lõplikult välistada. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sellekohane järeldus nõuab seega teatavat ettevaatust ja asjasse puutuva olukorra üksikasjalikku analüüsimist.

93. Oma seisukohtades on Madalmaade valitsus selgitanud, et kehtestatud menetluse kohaselt teavitas kohalik politsei sõidukijuhti telefoni teel kaasatud tõlgi abil poola keeles järgmistest asjaoludest: i) tema poolt toime pandud väidetav liikluseeskirja rikkumine, ii) määratud trahvi summa, iii) sõidukijuhi õigus vaikida, iv) talle määratud karistuse vaidlustamise võimalus ja v) tema õigus õigusabile ning kirjalikule ja suulisele tõlkele.

94. Nagu aga on märgitud eespool punktis 24, ei teinud käesolevas menetluses täidetavat otsust (tõlgi poolt abistatud) sõidukijuhi juuresolekul mitte kohe ja kohapeal politsei. Sellel hetkel teatati otsuse tegemise kavatsusest, kuid selle otsuse tegi pärastpoole CJIB. Hollandi keeles koostatud otsus saadeti seejärel postiga sõidukijuhile ja kirjas sisaldusid selgitused inglise, prantsuse ja saksa keeles, samuti oli otsuses viidatud CJIB veebilehele, kus on olemas poolakeelne info.

95. Seega, kas sõidukijuht sai õiguspäraselt eirata Madalmaade ametiasutustelt saadud kirjas sisaldunud otsust ja sellega seoses esitatud teavet ning põhjendatult väita, et ta ei ole täidetavast otsusest teadlik?

96. Selles osas nõustun ma Poola valitsusega, et isikult, kes leiab end sellisest olukorrast nagu nimetatud sõidukijuht, ei saa eeldada, et ta püüaks aktiivselt saada teavet, mida ametiasutused talle arusaadavas keeles ei edastanud. ( 57 )

97. Küll aga ei arva ma, et käesoleva kohtuasja analüüsimise saaks siinkohal lõpetada. Eelkõige on asjasse puutuvate isikute ülesanne näidata üles vajalikku hoolsust oma õiguste kaitsmisel. ( 58 ) Lisaks sellele, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on järjepidevalt leidnud „ei takista artikli 6 sõnastus ega mõte isikul sõnaselgelt või vaikimisi loobuda vabatahtlikult oma õigusest õiglasele kohtumenetlusele“. ( 59 )

98. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega asjasse puutuvat olukorda hoolikalt hindama, kuivõrd mitte kõik olukorrad ei ole ühesugused. Eelkõige eristan ma kahte liiki olukordi.

99. Ühel pool on täielikud in absentia menetlused. Sellisel juhul võib isik tõepoolest saada teisest liikmesriigist „välguna selgest taevast“ kirja talle arusaamatus keeles, mis puudutab selle liikmesriigi õigusaktide väidetavat rikkumist, mille kohta teda eelnevalt teavitatud ei olnud.

100. Teisel pool on olukorrad, kus isik saab kirja teisest liikmesriigist pärast seda, kui ta on nimetatud liikmesriigis mingit liiki menetluses juba osalenud. Selline kiri, olgugi et koostatud talle arusaamatus keeles, puudutab väidetavat rikkumist, millest on sõidukijuhti juba varem teavitatud ja mis sisuliselt kordab teavet, mis talle anti „seal ja siis“.

101. Mulle näib, et õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumine on märksa tõenäolisem esimese kui teise asjade käigu puhul. Mõistagi ei saa välistada seda, et ka teise stsenaariumi korral võib olla tegemist otsuse adressaadi õiguste rikkumisega. See võib nii olla näiteks olukorras, kus lõplik teatavaks tehtud otsus erineb mingis olulises osas varem antud teabest, mille tulemuseks on olukord, milles sellel süüdistataval ei pruugi olla võimalik oma kaitseõigust piisavalt kasutada. Kui aga lõpliku otsuse ja otsuse adressaadile suuliselt esitatud teabe põhipunktide vahel ei ole olulist erinevust, siis leian, et on keerulisem nõustuda otsuse adressaadi väitega, mille kohaselt ta ei saanud aru või ei osanud järeldada, mille kohta käis välisriigi ametiasutustelt saadud kiri.

102. Nagu aga juba selgitatud, peab selles suhtes lõpliku otsuse tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus. Sisuliselt peaks riigisisene kohus kindlaks tegema, kas sellest sõltumata, et CJIB otsus koostati otsuse adressaadile arusaamatus keeles, oli sõidukijuht saanud eelnevalt politsei käest piisavat teavet seoses eelkõige süüteoga, milles teda süüdistati, sellega kaasnevate tagajärgedega ja tema kasutuses olevate õiguslike võimalustega politsei järeldusi vaidlustada. Õiglase kohtumenetluse õiguse analüüsimisel tuleb tähelepanu pöörata kogu menetlusele taotluse esitanud liikmesriigis ja kogu teabele, mida sõidukijuhile selle menetluse käigus anti.

103. Kui nimetatud kohtul peaks olema mingeid kahtlusi seoses kohaldatavate Madalmaade õigusaktide ja asjasse puutuvate asjaoludega, siis saab taotleda abi otsuse teinud riigi ametiasutustelt. Tõepoolest, nagu tuleneb raamotsuse 2005/214 artikli 7 lõikest 3 ja artikli 20 lõikest 3, „konsulteerib täidesaatva riigi pädev asutus enne otsuse täieliku või osalise mittetunnustamise või mittetäitmise otsuse vastu võtmist kohasel viisil otsuse teinud riigi pädeva asutusega ja palub endale vajaduse korral viivitamata edastada mis tahes vajalikku teavet“.

104. Nagu selgub selle raamotsuse artikli 7 lõike 3 sõnastusest, on konsulteerimine kohustuslik ja see peaks aset leidma enne kui tehakse otsus, millega täielikult või osaliselt keeldutakse karistusotsuse täitmisest. Lõppude lõpuks väljendab see säte ju vastastikuse tunnustamise ja lojaalse koostöö põhimõtet, mis on raamotsuse 2005/214 aluseks.

105. Eeltoodust tulenevalt teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks nii, et raamotsuse 2005/214 sätetega on vastuolus see, kui täidesaatva riigi kohus keeldub otsuse teinud riigi haldusasutuse poolt vastu võetud sellise lõpliku otsuse tunnustamisest ja täitmisest, mille kohaselt peab füüsiline isik tasuma rahalise karistuse, üksnes seetõttu, et sellele füüsilisele isikule ei ole teatavaks tehtud selle otsuse tõlget temale arusaadavasse keelde.

106. Riigisisene kohus võib raamotsuse 2005/214 artikli 20 lõike 3 alusel keelduda otsuse tunnustamisest ja täitmisest, kui kõigi asjaolude juhtumipõhise hindamise tulemusel jõuab ta järelduseni, et taotluse esitanud liikmesriigi ametiasutused ei andnud süüdistatavale talle arusaadavas keeles piisavat teavet süüteo olemuse ja põhjuste kohta.

V. Ettepanek

107. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Łodzi-Śródmieście ringkonnakohus, Poola) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt: – 24. veebruari 2005. aasta raamotsuse 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta sätetega on vastuolus see, kui täidesaatva riigi kohus keeldub otsuse teinud riigi haldusasutuse poolt vastu võetud sellise lõpliku otsuse tunnustamisest ja täitmisest, mille kohaselt peab füüsiline isik tasuma rahalise karistuse, üksnes seetõttu, et sellele füüsilisele isikule ei ole teatavaks tehtud selle otsuse tõlget temale arusaadavasse keelde. – Riigisisene kohus võib raamotsuse 2005/214 artikli 20 lõike 3 alusel keelduda otsuse tunnustamisest ja täitmisest, kui kõigi asjaolude juhtumipõhise hindamise tulemusel jõuab ta järelduseni, et taotluse esitanud liikmesriigi ametiasutused ei andnud süüdistatavale talle arusaadavas keeles piisavat teavet süüteo olemuse ja põhjuste kohta.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) ELT 2005, L 76, lk 16.

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2015. aasta direktiiv, millega hõlbustatakse piiriülest teabevahetust liiklusohutusnõuete rikkumise kohta (ELT 2015, L 68, lk 9).

( 4 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiiv õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (ELT 2010, L 280, lk 1).

( 5 ) Vt sellega seoses muu hulgas direktiivi 2015/413 põhjendused 7 ja 9 ning artikkel 11.

( 6 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 7 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 8 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 9 ) Vt 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 28) ja 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 30).

( 10 ) Vt eelkõige selle artikkel 4, mis on põhiline säte nõuete kohta, mida tuleb täita, ja dokumentide kohta, mida tuleb edastada.

( 11 ) Vt 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 27) ja 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 29). Kohtujuristi kursiiv. Vt ka hiljutine kohtujurist Richard de la Touri ettepanek kohtuasjas LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, punktid 85 ja 86).

( 12 ) Vt 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 29) ja 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 31). Kohtujuristi kursiiv.

( 13 ) See peegeldab üldist lähenemisviisi, mille liidu seadusandja on võtnud mitmes selles valdkonnas vastu võetud õigusaktis. Kõik nad tuginevad standardiseeritud vormile või tunnistusele, mis on lisatud asjasse puutuvale õigusaktile ja mis asendab tunnustamisel ja täitmisel taotluse aluseks oleva otsuse. Otsus siduda need süsteemid standarddokumendiga, mis sisaldab taotluse aluseks oleva otsuse põhipunkte, on mõeldud just nimelt selleks, et vältida Euroopa Liidu mitmekeelsusest tulenevaid probleeme ja keerukusi.

( 14 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 15 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, punktid 117–123).

( 16 ) Direktiivi 2010/64 põhjendus 22 ja artikkel 3.

( 17 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv (ELT 2012, L 142, lk 1). See direktiiv ei ole ka käesolevas asjas kohaldatav. Artikli 2 lõikes 2 on tõepoolest sätestatud, et „kui liikmesriigi õiguses on sätestatud pisirikkumiste eest karistuse määramine muu asutuse, kui kriminaalasjades pädeva kohtu poolt ja kõnealuse karistuse määramise võib sellisesse kohtusse edasi kaevata, kohaldatakse käesolevat direktiivi üksnes kõnealuses kohtus pärast sellise edasikaebuse esitamist toimuvate menetluste suhtes“.

( 18 ) Direktiivi 2012/13 artikkel 4.

( 19 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1) artikli 43 lõige 2.

( 20 ) Direktiivi 2015/413 artikkel 5.

( 21 ) Seetõttu ei ole Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Sleutjes – millele mõni menetlusosaline on viidanud – käesolevas kohtuasjas asjakohane. Nimetatud kohtuotsuses kohaldas Euroopa Kohus lihtsalt direktiivi 2010/64 sätteid kohtuasjale, mis erinevalt käesolevast kohtuasjast kuulus selle direktiivi kohaldamisalasse seetõttu, et karistuse määras kohus. Vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, punktid 10, 25 ja 27).

( 22 ) Vt nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsus 2009/299/JSK, millega muudetakse raamotsuseid 2002/584/JSK, 2005/214/JSK, 2006/783/JSK, 2008/909/JSK ning 2008/947/JSK, edendades seeläbi isikute menetlusõigusi ja tõhustades selliste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamist, mis tehakse, kui asjaomane isik ei viibi isiklikult kohtulikul arutelul (ELT 2009, L 81, lk 24).

( 23 ) Näiteks ei ole ühtegi sätet, mis puudutaks tagajärgi, mis kaasnevad sellega, kui liikmesriigi ametiasutused on rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2015/413 artiklist 5, direktiivi 2010/64 artiklist 3 või direktiivi 2012/13 artiklitest 4 ja 5.

( 24 ) Võrdle raamdirektiivi 2005/214 sätteid näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2020. aasta määruse (EL) 2020/1784 (mis käsitleb kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamist tsiviil- ja kaubandusasjades (dokumentide kättetoimetamine)) (uuesti sõnastatud) (ELT 2020, L 405, lk 40) artiklitega 9 ja 12 ning nõukogu 16. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/24/EL, vastastikuse abi kohta maksude, maksete ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (ELT 2010, L 84, lk 1), artikliga 22.

( 25 ) Vt selle artikli 3 lõiked 1 ja 2.

( 26 ) Vt selle põhjendus 7.

( 27 ) Üksikasjalikumalt ja koos konkreetsete viidetega kohtupraktikale, vt minu ettepanek kohtuasjas An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, punktid 71–82).

( 28 ) Sellega seoses tuleb märkida ka seda, et raamotsuse 2005/214 põhjenduses 5 on muu hulgas öeldud, et „raamotsus austab põhiõigusi ja järgib põhimõtteid, mida tunnustatakse Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 ja mis on kajastatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas, eelkõige selle VI peatükis“ (joonealune märkus välja jäetud). Lisaks sellele on raamotsuse 2005/214 artiklis 3 ette nähtud, et „raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse aluspõhimõtteid, mis on sätestatud Euroopa Liidu lepingu artiklis 6“.

( 29 ) Lisaks sellele on selgitustes põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17) kirjas, et artikli 48 lõige 2 vastab EIÕK artikli 6 lõikele 3 ning neil sätetel on sama tähendus ja ulatus. Vt ka 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Kolev jt (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 105).

( 30 ) 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus Latvijas Republikas Saeima (karistuspunktid) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punktid 86–93).

( 31 ) Vt muu hulgas EIK 21. veebruari 1984. aasta kohtuotsus Öztürk vs. Saksamaa (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, punktid 46–54), ja 19. oktoobri 2004. aasta otsus Falk vs. Madalmaad (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, lk 7). Kohtujuristi kursiiv. Vt selle kohta ka EIK hiljutine 8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Bajčić vs. Horvaatia (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, punkt 27 ja 28).

( 32 ) Vt nt EIK 20. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus asjas Dvorski vs. Horvaatia (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 33 ) Vt EIK 25. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Pélissier ja Sassi vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, punkt 51).

( 34 ) Ibid.

( 35 ) Vt EIK 24. veebruari 2009. aasta kohtuotsus Protopapa vs. Türgi (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, punkt 80) ja 19. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Kamasinski vs. Austria (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, punkt 74).

( 36 ) Vt muu hulgas EIK 25. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas Mattoccia vs. Itaalia (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, punkt 60).

( 37 ) Vt selle kohta EIK 28. augusti 2018. aasta kohtuotsus Vizgirda vs. Sloveenia (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, punkt 90).

( 38 ) Vt selle kohta EIK 19. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Brozicek vs. Itaalia (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, punkt 41).

( 39 ) Vt selle kohta EIK 18. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Hermi vs. Itaalia (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, punkt 68).

( 40 ) Ibid., punkt 71.

( 41 ) Vt selle kohta EIK 28. augusti 2018. aasta kohtuotsus Vizgirda vs. Sloveenia (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, punkt 84).

( 42 ) Vt EIK 17. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas Tabaï vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, lk 4).

( 43 ) Vt EIK 18. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Hermi vs. Itaalia (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, punkt 68).

( 44 ) Ibid., punktid 69 ja 70.

( 45 ) Ibid., punkt 70.

( 46 ) Vt eelkõige EIK 23. novembri 2006. aasta kohtuotsus Jussila vs. Soome (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, punkt 43).

( 47 ) Paindlikkuse nõue ja nõue hinnata iga kohtuasja juhtumipõhiselt selle põhjendatuse etapis kaasneb loogiliselt „kuriteo“ mõiste ülepaisutamisega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas seoses kohtuasja vastuvõetavusega EIÕK artikli 6 alusel, mis algas tuntud Engeli kohtuasjaga (EIK 8. juuni 1976. aasta kohtuotsus Engel jt vs. Madalmaad (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, punktid 80–82)). Kui isegi väikseid õigusrikkumisi, mille puhul kohaldatakse võrdlemisi kergeid karistusi, näiteks praegust liiklusalast õigusrikkumist, kvalifitseeritaks „kuriteoks“, siis kaasneb sellega üsna loogiliselt see, et süüdistatava põhiõiguste väidetava rikkumise hindamiseks on vaja eristada erinevat liiki süütegusid ja see eristus tuleb hilisemas etapis uuesti sisse tuua, et tekitada sellesse süsteemi mingisugust mõistlikku tasakaalu. On ilmselge, et liikmesriigid võivad õiguspäraselt otsustada anda rohkem tagatisi (mis võib haldussüsteemi jaoks olla kulukas ja suure halduskoormusega) neile isikutele, keda süüdistatakse sellistes kuritegudes nagu surma põhjustamine või terrorism, võrreldes nendega, kes on saanud parkimistrahvi või kes on tabatud sõitmast madala profiiliga rehvidega.

( 48 ) Vt muu hulgas 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punkt 55) ja 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, punkt 39).

( 49 ) Vt paljude seast 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.

( 50 ) 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 35).

( 51 ) Ibid., punktid 42 ja 50.

( 52 ) Kohtujuristi kursiiv. Tunnistuse tüüpvorm on raamotsuse 2005/214 artikli 4 lõike 2 kohaselt esitatud lisas.

( 53 ) Vt seoses tunnistuse olulisusega eespool käesoleva ettepaneku punkt 45.

( 54 ) Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 55 ) Ibid., punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 56 ) Vt analoogia alusel 28. aprilli 2016. aasta kohtumäärus Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punktid 57 ja 58).

( 57 ) Vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, punktid 57 ja 64) ning minu ettepanek samas kohtuasjas (EU:C:2020:9, punktid 61 ja 62).

( 58 ) Vt nt EIK 4. oktoobri 2001. aasta otsus Teuschler vs. Saksamaa (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). See väljendab hästi tuntud ja üldtunnustatud põhimõtet, mida sageli väljendatakse ladinakeelse maksiimiga vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).

( 59 ) Vt EIK 24. veebruari 2009. aasta kohtuotsus Protopapa vs. Türgi (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, punktid 82–86 ja seal viidatud kohtupraktika).