ELTL artikleid 21 ja 45 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, mille järgi kohaldatakse pensionäride maksu ümberarvutust ainult nende isikute suhtes, kellel on tulumaksu kinnipidamise tõend, viimast aga ei anta juhul, kui pensionilt, mis on küll maksukohustuslase elukohaliikmesriigis maksustatav, ei peeta selles liikmesriigis tulumaksu kinni eelkõige seetõttu, et nimetatud pensioni maksja asukoht on teises liikmesriigis.

Konkreetsemalt ELTL artikliga 45 seoses tuleb märkida, et põhikohtuasjas arutusel olevad liikmesriigi õigusnormid võivad sellega, et kehtestavad erineva kohtlemise asjaomases liikmesriigis elavate maksukohustuslaste vahel vastavalt sellele, millisest liikmesriigist nad saavad vanaduspensioni, mis on maksustatav nimetatud riigis, ja keeldudes kohaldamast maksukohustuslastele, kellele pensioni maksev isik või asutus asub mõnes muus liikmesriigis, maksu ümberarvutust, vähendada töötajate huvi otsida tööd või nõustuda tööpakkumisega mõnes muus liikmesriigis. ELTL artikli 21 osas tuleb aga märkida, et kuna maksu ümberarvutuses seisnevat maksusoodustust ei anta ühe liikmesriigi maksukohustuslasele, kes kasutas oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis kui see, mille kodanik ta on, ja kes saab selles teises liikmesriigis elamisest tulenevalt pensioni, mida maksab selles viimases liikmesriigis asuv pensioni maksev isik või asutus, siis see maksukohustuslane on sellest tulenevalt halvemas olukorras kui maksukohustuslased, kes ei ole kasutanud oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis.

Erinev kohtlemine ei ole põhjendatav objektiivne olukorra erinevusega. Nimelt on maksu ümberarvutus kehtestatud eesmärgiga viia ellu valikulist maksustamispoliitikat selliste isikute kasuks, kes kuuluvad kõige haavatavamatesse sotsiaalsetesse kihtidesse, võimaldades neil kasutada sellisest maksusoodustusest tulenevalt suuremat sissetulekut. Nimetatud eesmärgiga seoses ei ole aga selline riigis elav maksukohustuslane, kes saab vanaduspensioni teisest liikmesriigist, tingimata erinevas olukorras, kui selline riigis elav maksukohustuslane, kes saab pensioni tema elukohariigis asuvalt pensioni maksvalt isikult või asutuselt, kuna mõlemad maksukohustuslased võivad kuuluda kõige haavatavamatesse sotsiaalsetesse kihtidesse. Erinev kohtlemine ei ole põhjendatav halduskaalutluste ja praktikaga ega vajadusega säilitada riigi maksusüsteemi ühtsus. Esiteks, vaidlustatud ei ole mitte kinnipidamisel põhinevat süsteemi ega tulumaksu kinnipidamise tõendi väljaandmise adekvaatset ja praktilist laadi, vaid täielikku keeldumist anda maksusoodustust, kui puudutatud maksukohustuslane sellist tõendit ei saa esitada, isegi kui ta vastab teistele tingimustele, et nimetatud soodustust saada. Ent a priori ei saa välistada ka maksumaksja võimalust esitada asjaomaseid tõendeid, mille alusel maksustava liikmesriigi maksuhaldurid saavad selgelt ja täpselt kindlaks määrata teisest liikmesriigist saadud pensionitulude olemuse ja selle, kas neid tegelikult maksti. Teiseks, konkreetne maks ei tasakaalusta kõnealust maksusoodustust.

(vt punktid 38, 40, 41, 44, 47, 48, 50, 53–55 ja 61–63 ning resolutsioon)