Kohtuasi T‑306/01

Ahmed Ali Yusuf ja Al Barakaat International Foundation

versus

Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjon

Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud – Ühenduse pädevus – Rahaliste vahendite külmutamine – Põhiõigused – Jus cogens – Kohtulik kontroll – Tühistamishagi

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Menetlus – Vaidlustatud määrust menetluse käigus asendav määrus – Uus asjaolu – Esialgsete nõuete ja väidete laiendamine

2. Institutsioonide aktid – Õigusliku aluse valik – Määrus, millega kehtestatakse teatud isikute ja üksuste vastu sanktsioonid eesmärgiga katkestada majandussuhted kolmanda riigiga või neid piirata – EÜ artiklid 60 ja 301 – Lubatavus

(EÜ artiklid 60 ja 301; nõukogu määrus nr 467/2001)

3. Institutsioonide aktid – Õigusliku aluse valik – Määrus, millega kehtestatakse sanktsioonid teatud isikute ja üksuste vastu, kellel puudub igasugune seos kolmanda riigiga – EÜ artiklid 60, 301 ja 308 nende koostoime – Lubatavus

(EÜ artiklid 60, 301 ja 308; EL artikkel 3; nõukogu määrus nr 881/2002)

4. Kapitali vaba liikumine ja maksete vabadus – Piirangud – Rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemisele suunatud siseriiklikud meetmed, millega kehtestatakse sel eesmärgil majandus- ja finantssanktsioonid isikute vastu, kellel puudub igasugune seos kolmanda riigiga – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artikkel 58)

5. Institutsioonide aktid – Õiguslik vorm – Määrus või otsus – Eristamine – Kriteeriumid – Akti adressaadi mõiste – Akti ese – Asjakohatu kriteerium

(EÜ artikli 230 neljas lõik ja EÜ artikkel 249; nõukogu määrus nr 881/2002)

6. Rahvusvaheline avalik õigus – Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikiri – Julgeolekunõukogu otsused – Sellest tulenevad liikmesriikide kohustused – Ülimuslikkus siseriikliku õiguse ja ühenduse õiguse suhtes – Sellest põhikirjast tulenevad kohustused – Siduvus ühenduse suhtes

7. Euroopa ühendused – Institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kohtulik kontroll – Akt, millega rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioone – Julgeolekunõukogu otsuste seaduslikkuse kaudne kontroll – Ühenduse õigusele vastavuse kontroll – Välistamine – Jus cogens’ile vastavuse kontroll – Lubatavus

(EÜ artiklid 5, 10, 230, 297; EÜ artikli 307 esimene lõik; EL artikkel 5; nõukogu määrus nr 881/2002)

8. Euroopa ühendused – Institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kohtulik kontroll – Akt, millega rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioone – Määrus nr 881/2002 – Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud – Huvitatud isikute põhiõigused – Rahaliste vahendite külmutamine – Jus cogens’ile vastavuse kontroll – Huvitatud isikute omandiõigus – Proportsionaalsuse põhimõte – Rikkumine – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 881/2002, muudetud nõukogu määrusega nr 561/2003))

9. Euroopa ühendused – Institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kohtulik kontroll – Akt, millega rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioone – Määrus nr 881/2002 – Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud – Huvitatud isikute õigus olla ära kuulatud – Rikkumine – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 881/2002)

10. Tühistamishagi – Ühenduse õigusakt, millega rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioone – Määrus nr 881/2002 – Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud – Kohtulik kontroll – Piirid – Lünk hagejate kohtulikus kaitses – Jus cogens’ile vastavuse kontroll – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Rikkumine – Puudumine

(EÜ artikkel 226; nõukogu määrus nr 881/2002)

1. Kui üksikisikut vahetult ja isiklikult puudutav määrus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega määrusega, tuleb seda pidada tühistamismenetluses uueks asjaoluks, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. Hagejale uue hagi esitamise nõude kehtestamine oleks vastuolus hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomia nõudega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks ühenduse kohtule määruse peale esitatud hagiavalduses toodud kriitikale vastata vaidlustatud määruse muutmise või selle teise määrusega asendamise kaudu ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse käigus selleks, et võtta teiselt menetluspoolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale määrusele või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid või väiteid.

(vt punktid 72 ja 73)

2. Nõukogu on pädev vastu võtma määrust nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist, EÜ artiklite 60 ja 301 alusel.

Miski nimetatud artiklite sõnastuses ei luba välistada piiravate meetmete kehtestamist, mis on suunatud pigem spetsiifiliselt kolmanda riigi juhtide vastu kui selle riigi kui sellise vastu ning nende juhtidega seotud või nende poolt vahetult kontrollitavate üksikisikute ja üksuste vastu, olenemata kohast, kus nad viibivad, kui selliste meetmete eesmärk on tegelikult täielikult või osaliselt katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata. See tõlgendus, mis ei ole vastuolus EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastusega, on põhjendatud nii tõhususe kui ka humanitaarvajadustega.

Nii oli määrusega nr 467/2001 ette nähtud meetmete eesmärk rahvusvahelise terrorismi ning täpsemalt Osama bin Ladeni ja Al-Qaida võrgu vastu rahvusvahelise üldsuse poolt peetud võitluse raames katkestada majandussuhted Afganistaniga ja neid piirata.

Lisaks olid nimetatud meetmed, mille eesmärk oli asjaomase riigi juhtidele tõhusa surve avaldamine, piirates nii palju kui võimalik nende meetmete mõju selle riigi elanikkonnale, eelkõige piirates nende isikulist kohaldamisala teatud arvu nimeliselt tähistatud üksikisikutega, kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, mis nõuab, et sanktsioonid ei väljuks neid kehtestanud ühenduse õigusnormides edendatava eesmärgi saavutamiseks kohase ja vajaliku piiridest.

(vt punktid 108, 112, 115, 116, 121, 122, 124)

3. EÜ artiklid 60 ja 301 ei kujuta üksi endast piisavat õiguslikku alust ühenduse määruse vastuvõtmiseks, mille eesmärk on rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemine ning selleks selliste majandus- ja finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamine üksikisikute vastu, ilma et need üksikisikud oleks ükskõik mil viisil seotud mõne kolmanda riigiga.

Sama moodi ei kujuta EÜ artikkel 308 endast üksi sellise määruse vastuvõtmiseks piisavat õiguslikku alust. Kuigi üheski asutamislepingu sättes ei ole ühenduse institutsioonidele antud vajalikke volitusi sanktsioonide vastuvõtmiseks üksikisikute või üksuste vastu, kellel puudub igasugune seos mõne kolmanda riigiga, siis rahvusvahelise terrorismi vastast võitlust ning täpsemini selliste majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamist üksikisikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, ei saa siduda ühegi ühenduse EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt sätestatud eesmärgiga. Veelgi enam, EÜ asutamislepingu preambulist ei nähtu tegelikult kuidagi, et see edendab laiemat rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärki. Viimane kuulub eriomaselt EL lepingu eesmärkide hulka. Kuigi võib küll väita, et see liidu eesmärk peab kajastuma ühenduse tegevuses selle enda pädevuse valdkondades, ei piisa sellest seevastu EÜ artikli 308 alusel vastu võetud meetmete põhjendamiseks. Tundub, et EÜ artiklit 308 ei saa tegelikult tõlgendada selliselt, et see volitab üldiselt institutsioone tuginema sellele sättele EL lepingu mõne eesmärgi saavutamiseks.

Kuna see on nii, siis oli nõukogul EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel nende koosmõjus pädevus võtta vastu määrus nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja millega rakendatakse ühises seisukohas 2002/402 ette nähtud majandus- ja finantssanktsioone ühenduses, ilma et need oleksid mingilgi viisil seotud mõne kolmanda riigi territooriumi või valitseva režiimiga.

Selles kontekstis tuleb nimelt arvestada Maastrichti lepingust tulenevate muudatustega loodud seosega EÜ artiklite 60 ja 301 alusel kehtestatud majandussanktsioonidega seotud ühenduse tegevuse ja välissuhetega seotud EL lepingu eesmärkide vahel. EÜ artiklid 60 ja 301 on selles osas EÜ asutamislepingu täiesti erilised sätted, kuna neis on selgelt ette nähtud, et ühenduse tegutsemine võib osutuda vajalikuks mitte mõne EÜ asutamislepingus sätestatud ühenduse eesmärgi, vaid ühe liidule EL artikliga 2 eriomaselt antud eesmärgi, s.o ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimise, saavutamiseks. Kuna EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise volitused, s.o majandussuhete katkestamine või piiramine ühe või mitme kolmanda riigiga, eelkõige seoses kapitali liikumise ja maksetega, võivad osutuda ebapiisavaks, et lubada institutsioonidel saavutada ÜVJP eesmärki, on tuginemine täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 põhjendatud nende kahe artikli erilises kontekstis EL artiklis 3 väljendatud järjepidevuse vajaduse nimel. Sellisel juhul lubab tuginemine õigusliku alusena korraga EÜ artiklitele 60, 301 ja 308 saavutada seoses majandus- ja finantssanktsioonidega liidu ja selle liikmesriikide ÜVJP raamistikus edendatavat eesmärki, mida väljendatakse ühises seisukohas või ühismeetmes, hoolimata ühenduse selgete volituste puudumisest majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise alal üksikisikute või üksuste vastu, kellel ei ole piisavat seost teatud kolmanda riigiga.

(vt punktid 132, 133, 136, 152, 154–157, 159, 160, 163–166, 170)

4. Ühendusel puudub igasugune eripädevus kapitali liikumise ja maksete piirangute kehtestamiseks. EÜ artikkel 58 lubab aga liikmesriikidel võtta sellise tagajärjega meetmeid, kui need on selles artiklis ette nähtud eesmärkide saavutamise seisukohast, eelkõige avaliku korra ja poliitilise julgeolekuga seotud eesmärkidel, põhjendatud. Kuna avaliku julgeoleku mõiste hõlmab nii riigi sisemist kui ka välist julgeolekut, on liikmesriikidel seega EÜ artikli 58 lõike 1 punkti b alusel põhimõtteliselt õigus võtta meetmeid, mille eesmärk on rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemine, ning kehtestada selleks selliseid majandus- ja finantssanktsioone, nagu rahaliste vahendite külmutamine, üksikisikute vastu, tuvastamata nende igasuguse seotuse kolmanda riigi territooriumi või valitseva režiimiga. Need meetmed on asutamislepinguga kehtestatud kapitali ja maksete vaba liikumise korraga kooskõlas tingimusel, et need vastavad EÜ artikli 58 lõikele 3 ning piirduvad ettenähtud eesmärgi saavutamiseks vajalikuga.

(vt punkt 146)

5. EÜ artiklis 249 on silmas peetud ainult akti adressaadi mõistet, sätestades, et määrust kohaldatakse üldiselt, samas kui otsus on siduv vaid nende suhtes, kellele see on adresseeritud. Ese ei ole seevastu akti liigitamisel määruseks või otsuseks asjassepuutuv.

Seega on määrus nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud, üldise kohaldamisalaga, kuna see keelab ükskõik kellel rahaliste vahendite või majandusressursside andmise teatud isikute käsutusse. Asjaolu, et neid isikud on nimeliselt nimetatud selle määruse I lisas, nii et tundub, et nad on sellest EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses vahetult ja isiklikult puudutatud, ei mõjuta kuidagi selle keelu üldist iseloomu.

(vt punktid 186 ja 187)

6. Rahvusvahelise õiguse seisukohast on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) põhikirjast tulenevad ÜRO liikmete kohustused vaieldamatult ülimuslikud kõikide teiste siseriiklikust õigusest või rahvusvahelisest tavaõigusest tulenevate kohustuste suhtes, sh Euroopa Nõukogu liikmesriikide Euroopa inimõiguste konventsioonist tulenevate kohustuste suhtes, samuti ühenduse liikmesriikide EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste suhtes. See ülimuslikkus laieneb Julgeolekunõukogu resolutsioonis sisalduvatele otsustele vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 25, mille kohaselt ÜRO liikmed peavad omaks võtma ja kohaldama Julgeolekunõukogu otsuseid.

Kuigi Ühendus ei ole Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liige, tuleb teda lugeda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega vastavalt oma asutamislepingule sama moodi seotuks kui tema liikmesriike. Ühelt poolt ei tohi ta rikkuda tema liikmesriikide jaoks sellest põhikirjast tulenevalt kehtivaid kohustusi ega takistada nende täitmist. Teiselt poolt peab ta isegi vastavalt tema enda asutamislepingule oma pädevuse teostamisel vastu võtma kõik vajalikud sätted, et tema liikmesriigid saaks oma kohustusi täita.

(vt punktid 231, 234, 242, 243, 254)

7. Määrus nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja mis võeti vastu ühist seisukohta 2002/402 arvestades, kujutab endast ühenduse tasandil liikmesriikidel Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) liikmetena tekkinud kohustuse rakendamist viia ellu vajaduse korral ühenduse akti vastuvõtmise teel sanktsioonid Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu, mis on kehtestatud ning mida on seejärel laiendatud mitme Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooniga.

Selles kontekstis tegutsesid ühenduse institutsioonid piiratud pädevuse alusel, nii et neil puudus igasugune iseseisev kaalutlusruum. Täpsemalt ei saanud nad ei vahetult muuta asjaomaste resolutsioonide sisu ega kehtestada mehhanismi, mille alusel taolisi muudatusi võiks teha. Igasugune määruse nr 881/2002 sisemise õiguspärasuse kontrollimine tähendaks järelikult seda, et Esimese Astme Kohus kontrollib kaudselt nimetatud resolutsioonide õiguspärasust.

Arvestades ÜRO õiguse ülimuslikkust ühenduse õiguse suhtes, ei saa ei rahvusvahelisele õigusele ega ühenduse õigusele tuginedes põhjendada Esimese Astme Kohtu pädevust kontrollida kaudselt Julgeolekunõukogu otsuste õiguspärasust ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõiguste kaitse standardit silmas pidades. Ühelt poolt oleks selline pädevus vastuolus liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega, eelkõige selle artiklitega 25, 48 ja 103 ning rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikliga 27. Teiselt poolt oleks see vastuolus nii EÜ asutamislepingu sätetega, eelkõige EÜ artiklitega 5, 10, 297 ja EÜ artikli 307 esimese lõiguga, kui ka EL lepingu sätetega, eelkõige EL artikliga 5. Veelgi enam, see oleks vastuolus põhimõttega, mille kohaselt ühenduse pädevust ja järelikult Esimese Astme Kohtu pädevust tuleb kasutada kookõlas rahvusvahelise õigusega.

Järelikult ei allu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonid põhimõtteliselt Esimese Astme Kohtu kontrollile ja tal ei ole lubatud vaidlustada kasvõi kaudselt nende õiguspärasust ühenduse õiguse seisukohast. Vastupidi, Esimese Astme Kohus peab seda õigust igal võimalusel tõlgendama ja kohaldama kooskõlas liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega.

Esimese Astme Kohtul on siiski õigus kaudselt kontrollida selliste resolutsioonide õiguspärasust, kontrollides nende vastavust jus cogens’ile, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sh ÜRO instantside suhtes ning millest on keelatud kõrvale kalduda.

(vt punktid 264–266, 272–274, 276, 277)

8. Rahaliste vahendite külmutamisega, mis on ette nähtud määrusega nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud, muudetud määrusega nr 561/2003, ning kaudselt selle määrusega rakendatud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega, ei ole rikutud huvitatud isikute põhiõigusi jus cogens’ist tuleneva inimese põhiõiguste üldise kaitse standardit silmas pidades.

Seoses sellega näitavad konkreetsed võimalused kehtestada erandeid, mis kaasnevad sanktsioonide komitee loetelusse kantud isikute rahaliste vahendite külmutamisega, selgelt, et selle meetme eesmärk ega tagajärg ei ole nende isikute ebainimlik või alandav kohtlemine.

Lisaks saab vaatamata sellele, et omandiõigust tuleb lugeda üldise rahvusvahelise õiguse kohustuslike normide hulka kuuluvaks, jus cogens’i vastaseks pidada igal juhul ainult selle õiguse meelevaldset äravõtmist. Käesolevas asjas ei ole sellega tegemist.

Nende rahaliste vahendite külmutamine kujutab endast tegelikult esiteks üht osa sanktsioonidest, mille Julgeolekunõukogu on kehtestanud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ja teiste seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu, arvestades rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse tähtsust ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni terroristlike organisatsioonide tegevuse vastase kaitse legitiimsust. Teiseks on rahaliste vahendite külmutamine alalhoidlik meede, mis erinevalt konfiskeerimisest ei piira huvitatud isikute finantsvara suhtes kehtiva omandiõiguse sisu, vaid ainult nende kasutamist. Kolmandaks on Julgeolekunõukogu resolutsioonides ette nähtud sanktsioonide korra perioodilise läbivaatamise kord. Lõpetuseks on asjaomases regulatsioonis kehtestatud menetlus, mis lubab huvitatud isikutel pöörduda igal ajal nende kodakondsuse või alalise elukoha liikmesriigi kaudu oma asja läbivaatamiseks sanktsioonide komitee poole.

Neid tingimusi arvestades ei ole isikute ja üksuste, keda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmete esitatud ja Julgeolekunõukogu kontrollitud informatsiooni alusel kahtlustatakse olevat seotud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga ning selles, et nad aitavad rahaliselt kaasa terroriaktide kavandamisele, ettevalmistamisele ja toimepanemisele, rahaliste vahendite külmutamise näol tegemist huvitatud isikute põhiõiguste meelevaldse, kohatu või ebaproportsionaalse piiramisega.

(vt punktid 289, 291, 293–296, 299–302)

9. Huvitatud isikute õigust olla ära kuulatud ei ole rikkunud ei sanktsioonide komitee enne nende kandmist isikute loetelusse, kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada, ega ühenduse institutsioonid, enne kui nad võtsid vastu määruse nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud.

Esiteks ei näe Julgeolekunõukogu resolutsioonid ette huvitatud isikute õigust olla ära kuulatud sanktsioonide komitees enne nende kandmist isikute loetelusse, keda kahtlustatakse rahvusvahelise terrorismi rahastamises ja kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid regulatsioone kohaldades külmutada, ja tundub, et üheski rahvusvahelise avaliku korra üldkohustuslikus normis ei ole nõutud sellist eelnevat ära kuulamist. Täpsemalt, olukorras, milles on tegemist huvitatud isikute vara käsutamise piiranguid allesjätva meetme vaidlustamisega, ei nõua nende põhiõiguste austamine, et neile teatataks nende vastu esitatud asjaoludest ja tõenditest, kui Julgeolekunõukogu või selle sanktsioonide komitee leiavad, et rahvusvahelise üldsuse julgeolekut puudutavad huvid on sellega vastuolus.

Teiseks ei pidanud ühenduse institutsioonid huvitatud isikuid enne asjaomase määruse vastuvõtmist ära kuulama, kuna ühenduse institutsioonidel puudus igasugune kaalutlusruum Julgeolekunõukogu resolutsioonide ja sanktsioonide komitee otsuste ülevõtmisel ühenduse õiguskorda, nii et huvitatud isikute ära kuulamine ei saanud viia mingil juhul viia institutsiooni seisukoha muutmiseni.

(vt punktid 306, 307, 320, 328, 329, 331)

10. Esimese Astme Kohus teostab määruse nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud, peale esitatud tühistamishagi raames nimetatud määruse täielikku õiguspärasuse kontrolli, mis käsitleb seda, kas ühenduse institutsioonid on kinni pidanud pädevusnormidest ja välise õiguspärasuse normidest ning nende tegevusele kohaldatavatest olulistest menetlusnormidest. Esimese Astme Kohus kontrollib samuti sama määruse õiguspärasust Julgeolekunõukogu resolutsioonide seisukohast, mida selle määrusega on mõeldud rakendada, eelkõige määruse formaalse ja materiaalse vastavuse, sisemise ühtsuse ning proportsionaalsuse seisukohast, arvestades Julgeolekunõukogu resolutsioone. Lisaks kontrollib ta selle määruse õiguspärasust ja kaudselt Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust jus cogens’ist tulenevate rahvusvahelise õiguse ülimuslike normide, eelkõige inimõiguste üldisele kaitsele suunatud kohustuslike normide seisukohast.

11. Seevastu ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse kaudne kontroll selle üle, kas Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ise on kooskõlas ühenduse õiguskorras kaitstud põhiõigustega. Lisaks ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse Julgeolekunõukogu poolt oma meetmete toetuseks esitatud faktide ja tõendite hindamisvigade olemasolu kontrollimine ega ka jus cogens’ile vastavuse piiratud kontrolli tingimusel nende meetmete vajalikkuse ja proportsionaalsuse kaudne kontrollimine. Nii puudub hagejatel igasugune kohtusse pöördumise võimalus, kuna Julgeolekunõukogu ei ole pidanud vajalikuks sõltumatu rahvusvahelise kohtu loomist, mille ülesandeks oleks otsuste tegemine sanktsioonide komitee üksikotsuste vastu suunatud hagide kohta nii fakti- kui ka õigusküsimustes.

See lünk hagejate kohtulikus kaitses ei ole siiski iseenesest jus cogens’iga vastuolus. Tegelikult ei ole õigus kohtupidamisele absoluutne. Hagejate õiguse kohtupidamisele piiramine, mis tuleneb kohtuimmuniteedist, mis kehtib põhimõtteliselt Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonide suhtes, on sellele jus cogens’ist tulenevalt kaitstud õigusele omane. Hagejate huvi oma asja sisuliseks kohtulikuks arutamiseks ei kaalu üles olulist üldist huvi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks, arvestades ohtu, mida Julgeolekunõukogu on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätete alusel selgelt väljendanud. Seega ei ole rikutud hagejate õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

(vt punktid 334, 335, 337–344, 346)

ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (teine koda laiendatud koosseisus)

21. september 2005( )

Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud – Ühenduse pädevus – Rahaliste vahendite külmutamine – Põhiõigused – Jus cogens – Kohtulik kontroll – Tühistamishagi

Kohtuasjas T‑306/01,

Ahmed Ali Yusuf, elukoht Spånga (Rootsi),

Al Barakaat International Foundation, asukoht Spånga,

esindajad: advokaadid L. Silbersky ja T. Olsson,

hagejad,

versus

Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Vitsentzatos, I. Rådestad, E. Karlsson ja M. Bishop

ja

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: A. Van Solinge, J. Enegren ja C. Brown, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostjad,

keda toetas

Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa Ühendkuningriik, esindajad: M. J. Collins, hiljem R. Caudwell, keda abistas barrister S. Moore, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

menetlusse astuja,

mille esemeks oli algselt nõue tühistada ühelt poolt nõukogu 6. märtsi 2001. aasta määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000 (EÜT L 67, lk 1), ning teiselt poolt komisjoni 12. novembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 2199/2001, millega neljandat korda muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 467/2001 (EÜT L 295, lk 16), hiljem nõue tühistada nõukogu 27. mai 2002. aasta määrus (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001 (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294), selles osas, milles need aktid hagejaid puudutavad,

EUROOPA ÜHENDUSTEESIMESE ASTME KOHUS (teine koda laiendatud koosseisus),

koosseisus: koja esimees N. J. Forwood, kohtunikud J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij ja M. Vilaras,

kohtusekretär: H. Jung,

arvestades kirjalikus menetluses ja 14. oktoobri 2003. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Õiguslik raamistik

1 San Franciscos (Ameerika Ühendriigid) 26. juunil 1945 alla kirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24 lõike 1 kohaselt panevad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) liikmed „ÜRO kiire ja efektiivse tegevuse kindlustamiseks […] Julgeolekunõukogule peamise vastutuse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eest ning lepivad kokku selles, et oma vastutusest tulenevate kohustuste täitmisel tegutseb Julgeolekunõukogu nende nimel”.

2 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklis 25 on sätestatud, et „[v]astavalt käesolevale põhikirjale nõustuvad [ÜRO] liikmed Julgeolekunõukogu otsustele alluma ja neid täitma”.

3 Vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõikele2 „täidavad organisatsiooni liikmed vahetult, aga ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes asutustes, mille liikmeks nad on” Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamisel.

4 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 103 kohaselt, „[k]ui organisatsiooni liikmete kohustused käesoleva põhikirja järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis on põhikirja järgsetel kohustustel ülimuslik jõud”.

5 EL artikli 11 lõikes 1 on sätestatud:

„Liit määratleb ja rakendab ühise välis- ja julgeolekupoliitika, mis hõlmab kõiki välis- ja julgeolekupoliitika valdkondi ning mille eesmärgid on:

– kaitsta liidu ühiseid väärtusi, põhihuve, sõltumatust ning terviklikkust kooskõlas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja põhimõtetega;

– tugevdada igal viisil liidu julgeolekut;

– säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja […] põhimõtetega […]”

6 EÜ artiklis 301 on sätestatud:

„Kui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal.”

7 EÜ artikli 60 lõikes 1 on sätestatud:

„Kui artiklis 301 märgitud juhtudel peetakse vajalikuks ühenduse meetmeid, võib nõukogu vastavalt artiklis 301 sätestatud menetlusele võtta asjassepuutuvate kolmandate riikide suhtes kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid.”

8 EÜ artikli 307 esimeses lõigus on sätestatud:

„Käesoleva lepingu sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.”

9 Lõpuks, EÜ artiklis 308 on sätestatud:

„Kui ühisturu toimimise käigus peaks ühenduse mingi eesmärgi saavutamiseks osutuma vajalikuks ühenduse meede, mille jaoks käesolev leping ei ole sätestanud vajalikke volitusi, siis võtab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga ühehäälselt vastu kohased meetmed.”

Vaidluse taust

10 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 15. oktoobril 1999 vastu resolutsiooni 1267 (1999), millega ta mõistis muu hulgas hukka asjaolu, et Afganistani territooriumil võetakse jätkuvalt vastu ja õpetatakse välja terroriste ning valmistatakse ette terroriakte, kordas oma veendumust, et rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamine on rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks hädavajalik, ning selgitas, et Taliban jätkab Osama bin Ladeni (enamike ühenduse institutsioonide poolt vastu võetud dokumentide eestikeelses versioonis Osama bin Laden) varjamist ning lubab temal ja temaga seotud isikutel juhtida nende poolt kontrollitavatel territooriumitel terroristide väljaõppelaagreid ja kasutada Afganistani territooriumi baasina rahvusvaheliste terroriaktide täideviimisel. Selle resolutsiooni lõikes 2 nõudis Julgeolekunõukogu, et Taliban annaks Osama bin Ladeni viivitamata pädevatele ametiasutustele üle. Selle kohustuse täitmise tagamiseks sätestab resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punkt b, et kõik riigid peavad eelkõige „[k]ülmutama rahalised vahendid ja muud finantsallikad, mis on eelkõige seotud Talibanile kuuluva või tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga või varaga, mis kuulub kõikidele Talibanile kuuluvatele või Talibani poolt kontrollitavatele järgneva lõike 6 alusel loodud komitee kindlaksmääratud ettevõtjatele või on nende ettevõtjate poolt kontrollitav, ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil asuvad isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid või muid finantsallikaid ega muid nii kindlaksmääratud rahalisi vahendeid või finantsallikaid Talibani või muude Talibanile kuuluvate või tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate ettevõtjate käsutusse ega nende toetuseks, välja arvatud siis, kui komitee on üksikjuhtudel teinud humanitaarvajaduste tõttu erandi.” [Mitteametlik tõlge]

11 Julgeolekunõukogu otsustas resolutsiooni 1267 (1999) lõikes 6 luua vastavalt protseduurireeglite artiklile 28 Julgeolekunõukogu komitee, mis koosneb kõikidest selle liikmetest (edaspidi „sanktsioonide komitee”) ja mille ülesanne on eelkõige järelevalve lõikes 4 kehtestatud meetmete rakendamise üle liikmesriikides, teha kindlaks nimetatud lõikes 4 osutatud rahalised vahendid või muud finantsallikad ja kontrollida selle sama lõikega 4 kehtestatud meetmetest erandi tegemise taotlusi.

12 Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 15. novembril 1999 vastu ühise seisukoha 1999/727/ÜVJP, mis käsitleb Talibani vastu suunatud piiranguid (EÜT L 294, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 2 näeb ette Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1267 (1999) määratletud tingimustel välismaal Talibani valduses olevate rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamise.

13 Nõukogu võttis 14. veebruaril 2000 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 337/2000 Afganistani rühmituse Taliban vastu kehtestatud lennukeelu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamise kohta (EÜT L 43, lk 1).

14 Julgeolekunõukogu võttis 19. detsembril 2000 vastu resolutsiooni 1333 (2000), mis nõuab peamiselt, et Taliban täidaks resolutsiooni 1267 (1999), eelkõige lõpetades rahvusvahelistele terroristidele ja nende organisatsioonidele varjupaiga ja väljaõppe andmise ning andes Osama bin Ladeni tema üle õiguse mõistmise eesmärgil üle pädevatele asutustele. Julgeolekunõukogu otsustas eelkõige laiendada vastavalt resolutsioonile 1267 (1999) kehtestatud lennukeeldu ja rahaliste vahendite külmutamist. Nii sätestab resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punkt c, et kõik riigid peavad eelkõige „[k]ülmutama viivitamata rahalised vahendid ja muu finantspõhivara, mis kuulub Osama bin Ladenile ning temaga seotud [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud isikutele ja üksustele, sh organisatsioonile Al‑Qaida, ning rahalised vahendid, mis on seotud Osama bin Ladenile ning temaga seotud isikutele ja üksustele kuuluva või nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga, ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil asuvad isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ega muid rahalisi vahendeid või finantsallikaid Osama bin Ladeni, temaga seotud isikute või muude nendele kuuluvate või nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate üksuste, sh organisatsiooni Al‑Qaida, käsutusse ega kasutaks neid otseselt või kaudselt nende hüvanguks.” [Mitteametlik tõlge]

15 Samas sättes tegi Julgeolekunõukogu sanktsioonide komiteele ülesandeks koostada riikide ja regionaalsete organisatsioonide esitatud informatsiooni alusel ajakohastatud loetelu isikutest ja üksustest, kelle suhtes nimetatud komitee on kindlaks teinud, et nad on seotud Osama bin Ladeni ja organisatsiooniga Al‑Qaida.

16 Resolutsiooni 1333 (2000) lõikes 23 otsustas Julgeolekunõukogu, et lõike 8 alusel kehtestatud meetmeid kohaldatakse kaheteistkümne kuu jooksul ning et selle ajavahemiku lõppedes otsustab ta, kas jätkata meetmete võtmist uue ajavahemiku jooksul samadel tingimustel.

17 Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 26. veebruaril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/154/ÜVJP, mis käsitleb täiendavaid Talibani vastu suunatud piiranguid ja millega muudetakse ühist seisukohta 96/746/ÜVJP (EÜT L 57, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 4 sätestab:

„[Resolutsiooni 1333 (2000)] sätestatud tingimustel külmutatakse Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt temaga seotud isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsallikad ning rahalisi vahendeid või muid finantsallikaid ei anta Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt temaga seotud isikute ja üksuste käsutusse.” [Mitteametlik tõlge]

18 Nõukogu võttis 6. märtsil 2001 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000 (EÜT L 67, lk 1).

19 Selle määruse kolmandas põhjenduses on sätestatud, et resolutsioonis 1333 (2000) ette nähtud meetmed „kuuluvad asutamislepingu reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse õigusakte julgeolekunõukogu asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]

20 Määruse nr 467/2001 artikkel 1 määratleb mõisted „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine”.

21 Määruse nr 467/2001 artikkel 2 sätestab:

„1. Külmutatakse kõik nende [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või organisatsioonide rahalised vahendid ja muud finantsallikad.

2. Rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ei anta otseselt ega kaudselt nende Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud isikute, üksuste või organisatsioonide käsutusse ega nende toetuseks.

3. Lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata nende rahaliste vahendite ja finantsallikate suhtes, millele Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide komitee on teinud erandi. Sellised erandid tehakse II lisas loetletud liikmesriikide pädevate asutuste kaudu.”

22 Määruse nr 467/2001 I lisa sisaldab isikute, üksuste ja organisatsioonide loetelu, kelle suhtes rakendatakse artikliga 2 kehtestatud rahaliste vahendite külmutamist. Määruse nr 467/2001 artikli 10 lõike 1 kohaselt on komisjonil õigus muuta või täiendada nimetatud I lisa kas Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel.

23 Sanktsioonide komitee avaldas 8. märtsil 2001 esimese kooskõlastatud loetelu üksustest ja isikutest, kellele kohaldatakse Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) alusel rahaliste vahendite külmutamist (vt nimetatud komitee 8. märtsi 2001. aasta ametlik teadaanne AFG/131 SC/7028). Seda loetelu on sellest ajast alates korduvalt muudetud ja täiendatud. Komisjon on sestsaadik määruse nr 467/2001 artikli 10 alusel vastu võtnud mitu määrust, millega muutis või täiendas nimetatud määruse I lisa.

24 Sanktsioonide komitee avaldas 9. novembril 2001 oma 8. märtsi 2001. aasta loetelu uue addendum’i, mis sisaldab järgmise üksuse ja kolme isiku nime:

– „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Sweden; Rinkebytorget 1, 04 Spånga, Sweden”;

– „Aden, Abdirisak; Akaftingebacken 8, 16367 Spånga, Sweden; DOB 01 June 1968”;

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Sweden; DOB 01 January 1955”;

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Sweden; DOB: 20 November 1974”.

25 Komisjoni 12. novembri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2199/2001, millega muudetakse neljandat korda määrust nr 467/2001 (EÜT L 295, lk 16), lisati asjaomase üksuse ja kolme füüsilise isiku nimi teiste hulgas nimetatud määruse I lisasse.

26 Julgeolekunõukogu võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), milles kehtestatakse meetmed Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu. Selle resolutsiooni lõigetes 1 ja 2 on sisuliselt ette nähtud resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b ja resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c kehtestatud meetmete, eelkõige rahaliste vahendite külmutamise jätkamine. Julgeolekunõukogu vaatab vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõikele 3 need meetmed läbi kaheteistkümne kuu jooksul alates resolutsiooni vastuvõtmisest ja selle ajavahemiku lõppedes lubab meetmete võtmist jätkata või otsustab neid tõhustada.

27 Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida, Taliban ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292). Selle ühise seisukoha artikkel 3 näeb nimelt ette sanktsioonide komitee poolt Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loetelus mainitud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste rahaliste vahendite, muu finantsvara või majandusressursside külmutamise.

28 Nõukogu võttis EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel 27. mail 2002 vastu määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001 (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294).

29 Selle määruse neljandas põhjenduses on sätestatud, et eelkõige Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1390 (2002) ette nähtud meetmed „kuuluvad asutamislepingu reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse õigusakte julgeolekunõukogu asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”.

30 Määruse nr 881/2002 artikkel 1 määratleb mõisteid „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine” sisuliselt samamoodi nagu määruse nr 467/2001 artikkel 1.

31 Määruse nr 881/2002 artiklis 2 on sätestatud:

„1. Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.

2. Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks.

3. Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.”

32 Määruse nr 881/2002 I lisa sisaldab artiklis 2 osutatud isikute, üksuste ja rühmituste loetelu, kelle rahalised vahendid külmutatakse. See loetelu sisaldab muu hulgas järgmise üksuse ja kolme füüsilise isiku nime:

– „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Rootsi; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Rootsi”;

– „Aden, Adirisak, Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Rootsi, sünniaeg 1. juuni 1968”;

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Rootsi; sünniaeg 1. jaanuar 1955”;

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Rootsi, sünniaeg 20. november 1974”.

33 Sanktsioonide komitee otsustas 26. augustil 2002 kustutada nimed „Ali, Abdi Abdulaziz” ja „Aden, Adirisak” isikute, üksuste ja rühmituste loetelust, kelle rahalised vahendid ja muud finantsallikad külmutatakse.

34 Sellest tulenevalt võttis komisjon 4. septembril 2002 vastu määruse (EÜ) nr 1580/2002, millega muudetakse teist korda määrust nr 881/2002 (EÜT L 237, lk 3; ELT eriväljaanne 18/01, lk 318).

35 Määruse (EÜ) nr 1580/2002 artikli 1 lõike 2 kohaselt jäetakse määruse nr 881/2002 I lisa loetelust välja muu hulgas järgmised isikud:

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Rootsi; sünniaeg 1. jaanuar 1955”;

– „Aden, Adirisak, Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Rootsi, sünniaeg 1. juuni 1968”.

36 Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni 1452 (2002). Selle resolutsiooni lõige 1 näeb ette teatud hulk erandeid resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002) kehtestatud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisest, mida riigid võivad anda humanitaarvajaduste tõttu, tingimusel et sanktsioonide komitee on need heaks kiitnud.

37 17. jaanuaril 2003 võttis Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1455 (2003), mille eesmärk on hõlbustada resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, 1333 (2000) lõike 8 punktis c ning resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 kehtestatud meetmete rakendamist. Neid meetmeid tõhustatakse vastavalt resolutsiooni 1455 (2003) artiklile 2 kaheteistkümne kuu pärast või vajadusel varem.

38 Arvestades, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril 2003 vastu ühise seisukohta 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse meetmetesse (EÜT L 53, lk 62; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80). Selle ühise seisukoha artikkel 1 näeb ette, et rakendades ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP artiklis 3 kehtestatud meetmeid, näeb ühendus ette Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1452 (2002) lubatud erandite tegemise.

39 Nõukogu võttis 27. märtsil 2003 vastu määruse (EÜ) nr 561/2003, millega muudetakse seoses rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise eranditega määrust (EÜ) nr 881/2002 (ELT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91). Selle määruse neljandas põhjenduses märgib nõukogu, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud meetmeid.

40 Määruse nr 561/2003 artiklis 1 on sätestatud:

„Määrusele […] nr 881/2002 lisatakse järgmine artikkel:

„Artikkel 2a

1. Artiklit 2 ei kohaldata rahaliste vahendite või majandusressursside suhtes:

a) kui mõni II lisas loetletud liikmesriikide pädevatest asutustest on huvitatud füüsilise või juriidilise isiku taotluse põhjal kindlaks teinud, et need rahalised vahendid ja majandusressursid:

i) on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks tehtavate kulutuste katteks, nagu toiduainete eest, üüri või hüpoteegi, ravimite ja ravikulude tasumine, maksud, kindlustusmaksed ning tasu kommunaalteenuste eest;

ii) on ette nähtud üksnes ekspertide mõistlike töötasude maksmiseks ja õigusabiteenuste pakkumisega seotud kulude hüvitamiseks;

iii) on ette nähtud üksnes tasude või teenustasude maksmiseks külmutatud rahaliste vahendite või muude majandusressursside tavapärase haldamise või säilitamise eest või

iv) on vajalikud erakorraliste kulutuste katteks ja

b) kui sellest otsusest on teavitatud ÜRO sanktsioonide komiteed ja

c) i) punkti a alapunktide i, ii või iii alusel otsustamise korral ei ole ÜRO sanktsioonide komitee sellele 48 tunni jooksul vastu vaielnud või

ii) punkti a alapunkti iv alusel otsustamise korral on ÜRO sanktsioonide komitee selle heaks kiitnud.

2. Isikud, kes soovivad kasutada lõikes 1 osutatud sätetest tulenevaid soodustusi, saadavad oma taotluse II lisas loetletud liikmesriigi asjaomasele pädevale asutusele.

II lisas loetletud pädev asutus teatab viivitamata kirjalikult taotluse rahuldamisest nii taotluse esitanud isikule kui ka teistele teadaolevalt otse seotud isikutele, asutustele või üksustele.

Pädev asutus teavitab ka teisi liikmesriike sellest, kas erandi tegemise taotlus on rahuldatud.

3. Rahaliste vahendite suhtes, mis on ühenduse piires vabastatud ja mida on ülekantud kulude katmiseks või käesoleva artikli alusel tunnustatud, ei kehtestata artikli 2 kohaseid täiendavaid piiranguid.

[…]””

41 Komisjon võttis 19. mail 2003 vastu määruse (EÜ) nr 866/2003, millega kaheksateistkümnendat korda muudetakse määrust nr 881/2002 (ELT L 124, lk 19; ELT eriväljaanne 18/02, lk 114). Selle määruse lisa artikli 1 lõike 1 kohaselt muudetakse määruse nr 881/2002 I lisa selliselt, et pealkirja „Füüsilised isikud” all asendatakse kanne „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Rootsi, sünniaeg 20. november 1974” järgmisega:

„Ali Ahmed Yusaf (teise nimega Ali Galoul), Krälingegränd 33, S-16362 Spånga, Rootsi; sünniaeg 20. november 1974; sünnikoht: Garbaharey, Somaalia; kodakondsus: Rootsi; passi nr: Rootsi pass nr 1041635; riiklik isikukood: 741120-1093.”

Menetlus ja poolte nõuded

42 Abdirisak Aden, Abdulaziz Ali ja Ahmed Yusuf ning Al Barakaat International Foundation (edaspidi „Al Barakaat”) esitasid hagiavalduses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. detsembril 2001 ja registreeriti numbri all T‑306/01, EÜ artikli 230 alusel hagi nõukogu ja komisjoni vastu, milles nad paluvad Esimese Astme Kohtul:

– tühistada määrus nr 2199/2001;

– tühistada määrus nr 467/2001 ja teise võimalusena tunnistada see EÜ artikli 241 alusel kohaldamatuks;

– teha otsus kohtukulude osas, mille suurus täpsustatakse hiljem.

43 Hagejad taotlesid samas menetlusdokumendis EÜ artikli 243 alusel määruse nr 2199/2001 täitmise peatamist.

44 Hagejad taotlesid eraldi menetlusdokumendis, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. detsembril 2001, et kohtuasi lahendataks vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 76a kiirendatud menetlusega. Esimese Astme Kohus (esimene koda) jättis pärast kostjate ärakuulamist selle taotluse 22. jaanuari 2002. aasta otsusega rahuldamata, kuna kohtuasjas tõusetuvad keerulised ja delikaatsed õiguslikud küsimused.

45 Hagejatele teatati Esimese Astme Kohtu 24. jaanuari 2002. aasta kirjaga, et määruse nr 2199/2001 täitmise peatamise kohta ei saanud ta otsust vastu võtta, kuna seda taotlust ei esitatud vastavalt kodukorrale eraldi dokumendis. Samas kirjas oli siiski välja toodud, et hilisema ennetava meetme taotlust saab nimetatud kodukorra sätteid arvestades siiski esitada.

46 Kostja vastustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 19. veebruaril 2002, paluvad nõukogu ja komisjon Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

47 Hagejad esitasid menetlusdokumendis, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 8. märtsil 2002, ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, mis oli suunatud määruse nr 476/2001 täitmise peatamisele hagejaid puudutavas osas kuni otsuse tegemiseni põhikohtuasjas.

48 Esimese Astme Kohtu president kuulas menetluspooled ära 22. märtsil 2002 kohtuistungil esindatud Rootsi Kuningriigi esindaja juuresolekul.

49 Esimese Astme Kohtu president jättis 7. mai 2002. aasta määrusega (T‑306/01 R: Aden jt v. nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑2387) ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata põhjendusel, et kiireloomulisuse tingimus ei olnud täidetud, jättes kohtukulude jaotuse otsustamise hilisemaks.

50 Esimese Astme Kohtu sekretäri 27. juuni 2002. aasta kirjas tehti menetluspooltele ettepanek esitada oma märkused määruse nr 467/2001 kehtetuks tunnistamise ja selle määrusega nr 881/2002 asendamise tagajärgede osas.

51 Hagejad kinnitavad oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. juulil 2002, et nad on muutnud oma nõudeid, väiteid ja argumente selliselt, et need on suunatud määruse nr 881/2002 tühistamisele (edaspidi „vaidlustatud määrus”), mis on vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1390 (2002) alusel ja milles jätkatakse nende vastu kehtestatud sanktsioone. Nad märgivad, et algselt esitatud hagi, mis oli suunatud määruse nr 467/2001 vastu, tuleb lugeda oma eseme kaotanuks, kuna see on vaidlustatud määrusega tühistatud.

52 Nõukogu tunnistab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 12. juulil 2002, et hagejatel on õigus oma hagi esialgseid nõudeid laiendada või muuta selliselt, et need oleks suunatud siiski vaidlustatud määruse tühistamisele.

53 Komisjon kinnitab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 10. juulil 2002, et tal ei ole vastuväiteid hagejate nõuete muutmise osas selliselt, et need käsitleksid viimati nimetatud määrust, arvestades asjaolu, et määruse nr 2199/2001 õiguslikud tagajärjed on jäänud vaidlustatud määruses samaks.

54 Lisaks sellele palub komisjon Esimese Astme Kohtul tuvastada vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 113, et määruse nr 2199/2001 vastu suunatud hagi on kaotanud oma eseme ja vajadus selle osas otsuse tegemiseks on ära langenud.

55 Lisaks sellele nõuab komisjon vastavalt kodukorra artikli 115 lõikele 1 ja artikli 116 lõikele 6, et talle antaks nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astumise luba. Ta kinnistab siiski, et jääb oma taotluse juurde mõista hagejatelt välja tema kohtukulud, mida ta kandis hagejate poolt määruse nr 2199/2001 vaidlustamise käigus.

56 Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis 12. juuli 2002. aasta määrusega Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116 lõike 6 alusel Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile kostjate nõuete toetuseks menetlusse astumise loa.

57 Esimese Astme Kohtu kantselei 11. septembri 2002. aasta kirjaga kutsuti hagejaid esitama oma märkusi hagi suhtes määruse nr 1580/2002 vastuvõtmisega seotud lõplike tagajärgede kohta.

58 Kuna Esimese Astme Kohtu kodade koosseis muutus uuel, 1. oktoobril 2002 alanud kohtu tööaastal, kuulub ettekandjaks olev kohtunik teise koja koosseisu, millele käesolev asi selle tagajärjel määrati.

59 Hagejad toovad esile määruse nr 1580/2002 vastuvõtmise tagajärgede kohta esitatud märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 11. novembril 2002, ühelt poolt, et nende hagi ei ole enam suunatud komisjoni vastu, ning teiselt poolt, et Abdirisak Aden’il ja Abdulaziz Ali’il puudub igasugune eriline ja isiklik huvi hagimenetluse jätkamiseks, välja arvatud kohtukulusid puudutavas osas.

60 Esimese Astme Kohtu sekretär keeldus 20. novembri 2002. aasta otsusega toimikusse lisamast neis märkustes esitatud hagejate kommentaare nõukogu ja komisjoni vasturepliikide kohta põhjendusel, et kodukorras ei ole selliseid kommentaare ette nähtud.

61 Ühendkuningriik palub oma menetlusse astumise avalduses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 27. veebruaril 2003, Esimese Astme Kohtul jätta hagi rahuldamata.

62 Ahmed Ali Yusuf’it kutsuti Esimese Astme Kohtu kantselei 13. juuni 2003. aasta kirjas esitama oma märkusi määruse nr 866/2003 vastuvõtmise tagajärgede kohta menetluse jätkamisele.

63 Ahmed Ali Yusuf täheldas oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 7. juulil 2003, sisuliselt, et määruse nr 866/2003 muudatused olid selgelt redaktsioonilised ning et neil ei tohiks menetluse jätkamisele olla mingeid tagajärgi.

64 Esimese Astme Kohus otsustas pärast poolte ärakuulamist kodukorra artikli 51 kohaselt määrata asi viiest kohtunikust moodustatud kojale.

65 Ettekandjaks oleva kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda laiendatud koosseisus) avada suulise menetluse ja esitas Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetluse korraldamise meetmete raames ühe küsimuse nõukogule ja komisjonile, kes vastasid sellele neile antud tähtaja jooksul.

66 Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 18. septembri 2003. aasta määrusega liideti Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 50 alusel käesolev kohtuasi ning kohtuasi T‑315/01: Kadi v. nõukogu ja komisjon suuliseks menetlemiseks.

67 Komisjon taotles 8. oktoobril 2003 saadetud kirjas Esimese Astme Kohtult sanktsioonide komitee 7. novembril 2002 vastu võetud ja 10. aprillil 2003 muudetud dokumendi „[sanktsioonide komitee] tööd reguleerivad eeskirjad” toimikusse lisamist. See taotlus rahuldati Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 9. oktoobri 2003. aasta otsusega.

68 Kui Abdirisak Aden ja Abdulaziz Ali teatasid Esimese Astme Kohtule vastavalt kodukorra artiklile 99, et nad loobusid oma hagist ning et nad on sõlminud kohtukulude osas kostjatega kokkuleppe, määras Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimees 9. oktoobri 2003. aasta määrusega nende kahe hageja nime registrist kustutamise kohtuasjas T‑306/01 ning tegi otsuse kohtukulude osas vastavalt poolte kokkuleppele.

69 Ahmed Ali Yusuf ja Al Barakaat esitasid eraldi dokumentidega, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 13. oktoobril 2003, õigusabi saamise taotluse. Need taotlused jäeti Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe kahe 3. mai 2004. aasta määrusega rahuldamata.

70 Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 14. oktoobri 2003. aasta kohtuistungil.

Vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluslikud tagajärjed

71 Vaidluse pooled lepivad kokku, et nad tunnustavad hagejate õigust muuta oma nõudeid ja peamisi väiteid selliselt, et need on suunatud vaidlustatud määruse tühistamisele, mis on kehtetuks tunnistatud ja asendatud määrusega nr 467/2001, mida on muudetud määrusega nr 2199/2001. Hagejad teatasid oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. juulil 2002, et nad on oma hagi nõudeid ja peamisi väiteid selliselt muutnud.

72 Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kui otsus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega otsusega, tuleb viimati nimetatud otsust pidada uueks asjaoluks, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. Hagejale uue hagi esitamise nõude kehtestamine oleks vastuolus hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomia nõudega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks ühenduse kohtule otsuse peale esitatud hagiavalduses toodud kriitikale vastata vaidlustatud otsuse muutmise või selle teise otsusega asendamise kaudu ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse käigus selleks, et võtta teiselt menetluspoolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid või väiteid (Euroopa Kohtu 3. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 14/81: Alpha Steel v. komisjon, EKL 1982, lk 749, punkt 8; 29. septembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 351/85 ja 360/85: Fabrique de fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke v. komisjon, EKL 1987, lk 3639, punkt 11, ning 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 103/85: Stahlwerke Peine-Salzgitter v. komisjon, EKL 1988, lk 4131, punktid 11 ja 12; Esimese Astme Kohtu 3. veebruari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑46/98 ja T‑151/98: CCRE v. komisjon, EKL 2000, lk II‑167, punkt 33).

73 Seda kohtupraktikat saab kohaldada olukorrale, kui üksikisikut vahetult ja isiklikult puudutav määrus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega määrusega.

74 Kuna see olukord vastab igati käesoleva asja tingimustele, tuleb hagejate nõuet käsitleda selliselt, et nende hagi on suunatud vaidlustatud otsuse tühistamisele selles osas, milles see neid puudutab ning lubada menetluspooltel oma nõuded, väited ja argumendid seda uut asjaolu arvestades ümber sõnastada.

75 Lisaks sellele väidavad hagejad, et nende nõue tühistada määrus nr 467/2001 tuleb lugeda oma eseme kaotanuks, kuna see määrus on tunnistatud vaidlustatud määrusega kehtetuks (vt eespool punkt 51). Neil tingimustel on ära langenud vajadus otsuse tegemiseks selle nõude osas ja järelikult määruse nr 2199/2001 tühistamise nõude osas, kuna see on samuti kaotanud oma eseme.

76 Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et on ära langenud otsustamise vajadus hagi üle selles osas, milles see on suunatud komisjoni vastu. Käesoleva asja tingimustes on hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomsuse põhimõtte tõttu, millele eespool punktis 72 viidatud kohtupraktika tugineb, eespool punktis 74 esitatud viisil ümber sõnastatud komisjoni nõuete, vastuväidete ja argumentide arvesse võtmine siiski põhjendatud, ilma et seda institutsiooni oleks vaja kodukorra artikli 115 lõike 1 ja artikli 116 lõike 6 alusel lubada nõukogu seisukohtade toetuseks uuesti formaalselt menetlusse astuda.

77 Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb leida, et käesolev hagi on sestsaadik suunatud ainult nõukogu vastu, keda toetavad komisjon ja Ühendkuningriik, ning et selle ainsaks esemeks on nõue tühistada vaidlustatud määrus selles osas, milles see puudutab Ahmed Ali Yusuf’it ja Al Barakaat’i.

Põhiküsimus

78 Hagejad esitavad oma nõuete toetuseks kolm tühistamisalust, millest esimene tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus, teine EÜ artikli 249 rikkumisele ning kolmas nende põhiõiguste rikkumisele.

1. Esimene väide, mis tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus

79 See väide koosneb kolmest osast.

Esimene osa

Poolte argumendid

80 Hagejad väitsid oma hagis, mis oli algselt suunatud määruse nr 467/2001 vastu, et EÜ artiklid 60 ja 301, mille alusel see määrus on vastu võetud, volitavad nõukogu võtma meetmeid üksnes kolmandate riikide vastu, mitte aga liikmesriigi kodaniku suhtes, kes elab selles liikmesriigis, nagu käesolevas asjas.

81 Seoses sellega lükkavad hagejad ümber väite, mille kohaselt kohaldati neile sanktsioone nende seose tõttu Afganistani Talibani režiimiga. Nende arvates ei olnud nende vastu kehtestatud sanktsioonid kuidagi põhjendatud selle režiimiga seotuse, vaid Julgeolekunõukogu sooviga võidelda rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavaks ohuks peetava rahvusvahelise terrorismi vastu. Nii rõhutasid hagejad, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c osutatud loetelu, millesse neid on sanktsioonide komitee 9. novembri 2001. aasta otsusega lisatud (vt eespool punkt 24), käsitles pigem Osama bin Ladenit ning temaga seotud isikuid ja üksusi kui Talibani.

82 Kuna ühenduse institutsioonide kehtestatud sanktsioonid peavad vastama kõikides punktides Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonidele, järeldasid hagejad, et määrus nr 467/2001 ei olnud suunatud mitte kolmanda riigi, vaid üksikisikute vastu eesmärgiga võidelda rahvusvahelise terrorismiga. Nende arvates ei kuulunud sellised meetmed ühenduse pädevuse valdkonda, erinevalt Iraagi vastastest kaubandusembargo meetmetest, mida Esimese Astme Kohus on kontrollinud 28. aprilli 1998. aasta otsuses kohtuasjas T‑184/95: Dorsch Consult v. nõukogu ja komisjon (EKL 1998, lk II‑667).

83 Hagejad kinnitasid samuti, et EÜ artiklite 60 ja 301 selline tõlgendamine, mille kohaselt ühenduse kodanikke koheldakse kui kolmandaid riike, on vastuolus legaalsuse põhimõttega, nagu see on väljendatud EÜ artiklites 5 ja 7, ning põhimõttega, mille kohaselt ühenduse õigusnormid peavad olema kindlad ning nende kohaldamine peab olema nende adressaatide jaoks prognoositav (Euroopa Kohtu 15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 348/85: Taani v. komisjon, EKL 1987, lk 5225).

84 Hagejad lisavad oma märkustes määruse nr 467/2001 tühistamise ja selle asendamise tagajärgede kohta vaidlustatud määrusega, mis on vastu võetud EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel, et EÜ artikkel 308 iseenesest või vaadelduna koos EÜ artiklitega 60 ja 301 ei anna nõukogule volitust kehtestada otseseid või kaudseid sanktsioone liidu kodanike vastu. Tegelikult ei saa sellist pädevust lugeda EÜ artikli 308 tähenduses ühenduse mingi eesmärgi saavutamise juurde kuuluvaks või selleks vajalikuks. Hagejate vara külmutamisel puudub eelkõige igasuguse seos vaidlustatud määruse neljandas põhjenduses sätestatud „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise” eesmärgiga.

85 Institutsioonid ja Ühendkuningriik kinnitasid oma kostja vastuses ja menetlusse astumise avalduses ühelt poolt, et miski EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastuses ei luba välistada majandussanktsioonide kehtestamist üksikisikute või ühenduses asutatud organisatsioonide vastu, juhul kui selliste meetmete eesmärk on täielikult või osaliselt katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata. Nimelt tuleb tunnistada, et liikmesriikide kodanikud võivad üksi või ühiselt anda kolmandatele riikidele või nende sisemistele rühmitustele vara ja vahendeid, nii et nende kodanike majandusressursside kontrollimisele suunatud meetmete tagajärg on majandussuhete katkestamine või piiramine nende kolmandate riikidega. Ühenduse kohtud on muuseas selle praktika õiguspärasust kaudselt tunnustanud (Esimese Astme Kohtu teise koja esimehe 2. augusti 2000. aasta määrus kohtuasjas T‑189/00 R: „Invest” Import und Export ja Invest Commerce v. komisjon, EKL 2000, lk II‑2993, punkt 34, mis on apellatsiooni korras jäetud muutmata Euroopa Kohtu presidendi 13. novembri 2000. aasta määrusega kohtuasjas C‑317/00 P(R): „Invest” Import und Export ja Invest Commerce v. komisjon, EKL 2000, lk I‑9541, punktid 26 ja 27).

86 Need pooled vaidlustasid teiselt poolt hagejate väite, mille kohaselt puudus seos määruses nr 467/2001 ette nähtud meetmete ja Afganistani vahel, rõhutades suhteid, mis esinesid sel ajal Osama bin Ladeni, Al-Qaida ja Talibani režiimi vahel.

87 Nõukogu tõi siiski oma vasturepliigis ning oma märkustes määruse nr 467/2001 tühistamise ja selle vaidlustatud määrusega asendamise tagajärgede kohta välja, et viimati nimetatud määrus on kohaldatav terroristidele ja terroristide rühmitustele üldiselt, mitte enam konkreetse riigi või territooriumiga. Selles väljendub erinevus Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000), milles on silmas peetud Talibani ning nendega seotud üksikisikuid ja üksusi, ja resolutsiooni 1390 (2002) vahel, milles ette nähtud sanktsioonid ei ole Afganistani Islami Emiraadi kadumise tõttu enam seotud konkreetse riigi või territooriumiga, vaid selles on silmas peetud samuti terroristlikke rühmitusi ja üksikisikuid üldiselt.

88 Esimesel juhul arvab nõukogu, et määrus nr 467/2001 kuulub küll selge seose tõttu Afganistaniga EÜ artiklite 60 ja 301 kohaldamisalasse. Kuna vaidlustatud määruse puhul ei esinenud enam sellist seost, leidis nõukogu, et selle õiguslikku alust tuleb täiendada, lisades sellele EÜ artikli 308. Nõukogu väitis, et selle uue määruse õigusliku aluse muutmise tõttu muutus esimese väite esimene osa asjassepuutumatuks.

89 Pärast Esimese Astme Kohtu kirjalikus küsimuses esitatud kutset võtta seisukoht Euroopa Kohtu 28. märtsi 1996. aasta arvamust 2/94 silmas pidades (EKL 1996, lk I‑1759, punktid 29 ja 30) eespool punktis 84 esitatud hagejate väite osas ja täpsemalt näidata, millised on EÜ asutamislepingus sätestatud ühenduse eesmärgid, mida ta kavatseb vaidlustatud määruses ette nähtud sätetega saavutada, vastas nõukogu sisuliselt, et need sätted edendavad majandus- ja finantssunni eesmärki, mis kujutab endast tema arvates EÜ asutamislepingu eesmärki.

90 Seoses sellega väidab nõukogu, et ühenduse eesmärgid ei ole määratletud ainult EÜ artiklis 3, vaid võivad samuti tuleneda erisätetest.

91 Selles osas on alates Maastrichti lepingust tulenevatest muudatustest EÜ artiklites 60 ja 301 määratletud ühenduse ülesanded ja tegevus majandus- ja finantssanktsioonide valdkonnas ning need kujutavad endast õiguslikku alust selgeks ühenduse volitamiseks neid saavutada. Need volitused on selgelt seotud ja täpsemini allutatud sellele, et akt võetakse vastu EL lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat (ÜVJP) käsitlevate sätete alusel. Üks ÜVJP eesmärkidest EL artikli 11 lõike 1 kolmanda taande kohaselt on „säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjaga”.

92 Järelikult tuleb tunnistada, et majandus- ja finantssurve avaldamine poliitilistel eesmärkidel, eriti Julgeolekunõukogu siduva otsuse rakendamise käigus, kujutab endast EÜ asutamislepingu selget ja seaduslikku eesmärki, isegi kui see eesmärk on marginaalne, kaudselt seotud selle lepingu põhieesmärkidega, eelkõige kapitali vaba liikumisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c) ja vabal konkurentsil põhineva süsteemi loomisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g), ning on EL lepinguga seotud.

93 Käesolevas asjas on vaidlustatud määruse õiguslike aluste hulka lisatud EÜ artikkel 308, selleks et laiendada EÜ artiklitega 60 ja 301 antud õiguslikku alust viisil, mis lubaks võtta meetmeid mitte ainult kolmandate riikide, vaid ka riikideväliste üksikisikute ja üksuste vastu, kes ei ole nende riikide valitsuse või režiimiga tingimata seotud, juhul kui EÜ asutamislepingus ei ole selleks vajalikke volitusi ette nähtud.

94 Nii käitudes sai ühendus kohaneda rahvusvahelise praktika selliste arengutega, mis koosnevad nüüdsest „mõistlike sanktsioonide” kohaldamisest rahvusvahelisele julgeolekule ohtu kujutavate isikute, mitte süütu elanikkonna vastu.

95 Nõukogu väidab, et tema EÜ artiklile 308 tuginemise tingimused ei erine varasematest tingimustest, milles seda sätet on kasutatud EÜ asutamislepingu ühe eesmärgi, ühisturu toimimise saavutamiseks, ilma et nimetatud lepingus oleks selleks vajalikke volitusi ette nähtud. Selles osas viitab ta:

– sotsiaalpoliitika valdkonna erinevatele direktiividele, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel (nüüd EÜ artikkel 308), millele lisandub mõnikord EÜ asutamislepingu artikkel 100 (nüüd EÜ artikkel 94), on laiendatud EÜ asutamislepingu artiklis 119 ette nähtud meestele ja naistele võrdse või võrdväärse töö eest võrdse tasu maksmise põhimõtet (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 on asendatud EÜ artiklitega 136–143) selliselt, et sätestada see võrdse kohtlemise üldpõhimõttena kõikides valdkondades, milles võib esineda võimalikku diskrimineerimist, ning et see oleks kohaldatav ka füüsilisest isikutest ettevõtjatele, muu hulgas põllumajandussektoris, ning eelkõige nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivile 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187); nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivile 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (EÜT 1979, L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215); nõukogu 24. juuli 1986. aasta direktiivile 86/378/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta kutsealastes sotsiaalkindlustusskeemides (EÜT L 225, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 327) ning nõukogu 11. detsembri 1986. aasta direktiivile 86/613/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjatena, kaasa arvatud põllumajanduses füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta, ja füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate naiste kaitse kohta seoses raseduse ning sünnitusega (EÜT L 359, lk 56; ELT eriväljaanne 05/01, lk 330);

– erinevatele aktidele isikute vaba liikumise valdkonnas, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 ja EÜ asutamislepingu artikli 51 (muudetuna EÜ artikkel 42) alusel on laiendatud ühenduse piires liikuvate töötajate õigusi füüsilisest isikust ettevõtjate, nende pereliikmete ja õppurite suhtes ning eelkõige nõukogu 12. mai 1981. aasta määrusele (EMÜ) nr 1390/81, millega laiendatakse määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes) kohaldamisala nii, et see hõlmaks füüsilisest isikust ettevõtjaid ja nende pereliikmeid (EÜT L 143, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 222);

– kõige viimasena vastu võetud nõukogu 2. juuni 1997. aasta määrusele (EÜ) nr 1035/97, millega luuakse Rassismi ja Ksenofoobia Euroopa Järelevalvekeskus (EÜT L 151, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 416), mis võeti vastu EÜ asutamislepingu artikli 213 (nüüd EÜ artikkel 284) ja EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel.

96 Euroopa Kohus on ise tunnistanud selle praktika õiguspärasust (5. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑114/88: Delbar, EKL 1989, lk 4067).

97 Veelgi enam, ühenduse seadusandja on juba minevikus viidanud sanktsioonide valdkonnas õigusliku alusena EÜ asutamislepingu artiklile 235. Seoses sellega toob nõukogu välja, et enne EÜ artiklite 301 ja 60 lisamist EÜ asutamislepingusse põhines mitu nõukogu määrust, millega oli kehtestatud majandussanktsioone, EÜ asutamislepingu artiklil 113 (muudetuna EÜ artikkel 133) (vt näiteks nõukogu 15. märtsi 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 596/82 teatud Nõukogude Liidust pärit kaupade impordikorra muutmise kohta (EÜT L 72, lk 15); nõukogu 16. aprilli 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 877/82, millega peatatakse kõikide Argentiinast pärit kaupade import (EÜT L 102, lk 1), ning nõukogu 27. oktoobri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3302/86 Lõuna-Aafrika Vabariigist pärit kulla impordi peatamise kohta (EÜT L 305, lk 11)). Siiski, kui need meetmed väljusid ühise kaubanduspoliitika kohaldamisalast või kui need puudutasid ühenduses asutatud juriidilisi või füüsilisi isikuid, tuginesid need samuti EÜ asutamislepingu artiklile 235. Nii oli see eelkõige nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3541/92, millega keelatakse Iraagi nõuete rahuldamine seoses lepingute ja tehingutega, mille täitmist on mõjutanud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 661 (1990) ja selle juurde kuuluvad resolutsioonid, puhul (EÜT L 361, lk 1; ELT eriväljaanne 11/18, lk 222), mille artiklis 2 on sätestatud, et „[k]eelatud on täita nõuet või astuda mis tahes samme nõude täitmiseks, mille esitaja on: [...] füüsiline või juriidiline isik, kes otse või kaudselt tegutseb ühe või mitme Iraagis asuva isiku nimel või kasuks”.

98 Komisjon väidab vastuseks Esimese Astme Kohtu samadele kirjalikele küsimustele, et Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonide rakendamine võib kuuluda täielikult või osaliselt EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kas seoses ühise kaubanduspoliitika või siseturuga.

99 Käesolevas asjas väidab komisjon, viidates vaidlustatud määruse neljandale põhjendusele, et asjaomased meetmed olid vajalikud Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide alusel rakendatud kapitali liikumise piirangute ühetaolise kohaldamise ja tõlgendamise tagamiseks viisil, mis tagab kapitali vaba liikumise ühenduses ja välistab konkurentsi moonutamise.

100 Lisaks sellele arvab komisjon, et nii liidusisest kui ka selle välist rahvusvahelise julgeoleku kaitset tuleb lugeda EÜ asutamislepingu sätete üldise raamistiku poolt ettekirjutatuks. Seoses sellega viitab komisjon ühelt poolt EL artiklitele 3 ja 11 ning teiselt poolt EÜ asutamislepingu preambulile, milles lepinguosalised kinnitasid „solidaarsust, mis seob Euroopat ja ülemeremaid […] vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja põhimõtetele” ning otsustasid „[…] säilitada ja tugevdada rahu ja vabadust”. Komisjon tuletab sellest „ühendusele pandud üldise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärgi”, millel põhinevad EÜ artiklid 60 ja 301, samal ajal kui need sätted väljendavad spetsiifiliselt ühenduse pädevust sisemise ja välise kapitali liikumise reguleerimisel.

101 Kuna EÜ asutamislepingu III osa 4. peatüki sätted, mis käsitlevad kapitali liikumist, ei anna ühendusele mingit eripädevust, on käesolevas asjas täiendava õigusliku alusena tuginetud EÜ artiklile 308, et tagada ühenduse võimalus kehtestada asjaomaseid piiranguid eelkõige üksikisikute vastu vastavalt nõukogu ühisele seisukohale.

102 Ühendkuningriik nimetas kohtuistungil vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva ühenduse eesmärgina Julgeolekunõukogu poolt liikmesriikidele pandud kapitali liikumise piiranguid käsitlevate kohustuste ühendusesisest ühetaolist kohaldamist.

103 Ühendkuningriik rõhutab, et siseturu loomine kapitali liikumise valdkonnas on üks EÜ artiklis 3 väljendatud ühenduse eesmärkidest. Ta leiab, et kõikide kapitali vabale liikumisele turul kehtestatud piirangute ühetaoline kohaldamine on siseturu loomise oluline aspekt.

104 Kui Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide rakendamiseks ei oleks seevastu kehtestatud ühenduse tasandil vastuvõetud meetmeid, oleks see Ühendkuningriigi arvates tekitanud liikmesriikidevahelisi erinevusi vahendite külmutamise kohaldamisel. Kui liikmesriigid oleks neid resolutsioone eraldi rakendanud, oleksid paratamatult ilmnenud liikmesriikide suhtes kehtivate kohustuste tõlgendamise erinevused ning see oleks tekitanud erinevusi liikmesriikide vahel kapitali vaba liikumise valdkonnas, millega oleks kaasnenud vaba konkurentsi moonutamise oht .

105 Lisaks sellele väidab Ühendkuningriik üksikisikute rahaliste vahendite külmutamisele suunatud meetmete kohta, mille eesmärk oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, mitte kolmandate riikidega, et ei leitud, et need laiendavad vastavalt eespool punktis 89 esitatud arvamusele 2/94 „ühenduse pädevusvaldkonda väljapoole üldist raamistikku, mis tuleneb asutamislepingu sätetest”. Kooskõlas asutamislepinguga on ühendusel pädevus võtta meetmeid kapitali liikumise reguleerimiseks, kehtestades üksikisikute vastu suunatud meetmeid. Järelikult, kuigi üksikisikute kapitali liikumise reguleerimisele suunatud meetmed, mille eesmärk oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, kuuluvad valdkonda, mille suhtes ei ole institutsioonidele EÜ asutamislepinguga antud erivolitusi, ning kuigi need meetmed peavad tuginema EÜ artiklile 308, ei leita, et need meetmed väljuvad asutamislepingu üldisest raamistikust.

106 Ühendkuningriik väidab, et tuginemine käesoleva asja tingimustes EÜ artiklile 308 ei erine selle sätte kasutamisest eelkõige sotsiaalpoliitika valdkonnas sellistes olukordades, kus see artikkel võimaldas saavutada muid ühenduse eesmärke, kui asutamislepingust ei tulenenud täpset õiguslikku alust (vt eespool punkt 95).

Esimese Astme Kohtu hinnang

107 Määrus nr 467/2001 ja vaidlustatud määrus võeti vastu, tuginedes osaliselt erinevatele õiguslikele alustele: esimese puhul EÜ artiklitele 60 ja 301 ning teise puhul EÜ artiklitele 60, 301 ja 308. Kuigi hagejate esialgsed argumendid, mis tuginevad määruse nr 467/2001 õigusliku aluse puudumisele, on kaotanud selle vaidlustatud määrusega tühistamise tagajärjel oma eseme, peab Esimese Astme Kohus esmalt kohaseks esitada põhjendused, mida ta peab igal juhul põhjendamatuteks, kuna need põhjendused moodustavad ühe osa vaidlustatud määruse õigusliku aluse kontrollimisel kasutatud kohtu arutluskäigu sissejuhatusest.

– Määruse nr 467/2001 õiguslik alus

108 Määrus nr 467/2001 võeti vastu EÜ artiklite 60 ja 301 alusel, need on sätted, mis volitavad nõukogu võtma kiireloomulisi vajalikke meetmeid, eelkõige kui EL lepingu ÜVJP käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata.

109 Nagu selgub selle preambulist, korraldas määrus nr 467/2001 ühenduse tegevust, mis oli ette nähtud ühises seisukohas 2001/154, mis oli vastu võetud ÜVJP raamistikus ja tähistas liidu ja selle liikmesriikide valmidust kasutada Julgeolekunõukogu poolt Afganistani rühmituse Taliban vastu kehtestatud sanktsioonide teatud aspektide rakendamiseks ühenduse meedet.

110 Hagejad kinnitasid siiski esiteks, et käesoleva asja meetmed puudutasid üksikisikuid, eelkõige liikmesriigi kodanikke, samas kui EÜ artiklid 60 ja 301 volitavad nõukogu võtma meetmeid ainult kolmandate riikide vastu; teiseks, et asjaomaste meetmete eesmärk ei olnud katkestada majandussuhted kolmanda riigiga või neid piirata, vaid võidelda rahvusvahelise terrorismi vastu ning täpsemalt Osama bin Ladeni vastu, ning kolmandaks, et nimetatud meetmed olid igal juhul EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud eesmärgiga võrreldes ebaproportsionaalsed.

111 Ükski neist argumentidest ei ole vastuvõetav.

112 Esimese Astme Kohus leiab esiteks meetmete kohta, mida nõukogu on EÜ artiklite 60 ja 301 alusel volitatud võtma, et miski nende sätete sõnastuses ei luba välistada piiravate meetmete kehtestamist, mis on suunatud vahetult üksikisikute või organisatsioonide vastu, olenemata sellest, kas need asuvad ühenduse territooriumil või mitte, kui selliste meetmete eesmärk on tegelikult täielikult või osaliselt katkestada majandussuhted ühe või mitme kolmanda riigiga või neid piirata.

113 Nagu rõhutas õigesti nõukogu, kuulusid käesoleva asja meetmed sanktsioonide hulka, mida kutsutakse „mõistlikeks sanktsioonideks” (smart sanctions), mida ÜRO hakkas kasutama 90. aastatel. Need sanktsioonid täiendavad riigi vastu suunatud klassikalisi üldise majandusembargo meetmeid täpsemate ja valivamate meetmetega, nagu majandus- ja finantssanktsioonid, reisimiskeelud, relvadele või erilistele kaupadele kehtestatavad embargod, selliselt, et vähendada asjaomase riigi tsiviilelanikkonna kannatusi, kehtestades samal ajal tõelisi sanktsioone silmas peetud režiimi ja selle juhtide vastu.

114 Ühenduse institutsioonide praktika on arenenud samas suunas, kui nõukogu on järjest leidnud, et EÜ artiklid 60 ja 301 lubasid tal kehtestada piiranguid ühte osa kolmanda riigi territooriumist füüsiliselt kontrollivate üksuste või isikute vastu (vt nt nõukogu 28. juuli 1998. aasta määrus nr 1705/98, mis käsitleb teatavate majandussuhete katkestamist Angolaga, et sundida União Nacional para a Independência Total de Angola’t (UNITA) täitma oma kohustusi rahuprotsessis, ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 2229/97 (EÜT L 215, lk 1)), ning kolmanda riigi valitsusaparaati tegelikult kontrollivate üksuste ja isikute vastu, nendega seotud ja neid majanduslikult toetavate isikute ja üksuste vastu (vt nt nõukogu 15. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1294/1999, mis käsitleb rahaliste vahendite külmutamist ja investeerimiskeeldu seoses Jugoslaavia Liitvabariigiga (JLV) ja millega tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 1295/98 ja (EÜ) nr 1607/98 (EÜT L 153, lk 63), ning nõukogu 10. novembri 2000. aasta määrus S. Miloševitši ja temaga seotud isikute rahaliste vahendite külmutamise jätkamise ning määruste (EÜ) nr 1294/1999 ja nr 607/2000, samuti määruse (EÜ) nr 926/98 artikli 2 kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT L 287, lk 19; ELT eriväljaanne 10/01, lk 238)). See areng on EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud meetmetega täielikult kooskõlas.

115 Lisaks sellele, et majandus- ja finantssanktsioonid võivad olla seaduslikult suunatud pigem spetsiifiliselt kolmanda riigi juhtide vastu kui selle riigi kui sellise vastu, peab nendega samuti saama silmas pidada nende juhtidega seotud või nende poolt vahetult kontrollitavaid üksikisikuid ja üksusi, olenemata kohast, kus nad viibivad. Nagu tõi õigesti välja komisjon, ei võimalda EÜ artiklid 60 ja 301 leida tõhusat vahendit surve avaldamiseks juhtidele, kellel on mõju mõne kolmanda riigi poliitikale, kui ühendus ei saa nende alusel võtta meetmeid üksikisikute vastu, kes ei ela küll asjaomases kolmandas riigis, kuid on piisavalt seotud režiimiga, mille vastu sanktsioonid on suunatud. Lisaks, nagu rõhutas nõukogu, ei ole asjakohane, et selliselt puudutatud teatud üksikisikud osutuvad ühe liikmesriigi kodanikeks, kuna finantssanktsioonid ei saa piirduda ainult asjaomase kolmanda riigi kodanikega, selleks et need oleks kapitali vaba liikumise kontekstis tõhusad.

116 See tõlgendus, mis ei ole vastuolus EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastusega, on põhjendatud nii tõhususe kui ka humanitaarvajadustega.

117 Teiseks, määrusega nr 467/2001 edendatava eesmärgi kohta väitis nõukogu, viidates Julgeolekunõukogu resolutsioonidele 1267 (1999) ja 1333 (2000), ühisele seisukohale 2001/154, samuti selle määruse esimesele ja teisele põhjendusele ning isegi selle pealkirjale, et asjaomased meetmed olid peamiselt suunatud Talibani režiimi vastu, kes kontrollis sel ajal tegelikult 80% Afganistani territooriumist ja kasutas enda kohta nime Afganistani Islami Emiraat, ning lisaks isikute ja üksuste vastu, kes majandus- ja finantstehingute kaudu aitasid kaasa nimetatud režiimi poolt varjupaiga ja väljaõppe andmisele rahvusvahelistele terroristidele ja nende organisatsioonidele, tegutsedes selliselt tegelikult selle režiimi agentidena või olles sellega laialdaselt seotud.

118 Mis puutub sellesse, et hagejad heitsid määrusele nr 467/2001 ette, et see puudutas Osama bin Ladenit, mitte Talibani režiimi, lisas nõukogu, et Osama bin Laden oli tegelikult Talibani režiimi juht ja „hall kardinal” ning et talle kuulus tegelik võim Afganistanis. Tema ajutised ja religioossed tiitlid „Sheikh” (juht) ja „Emir” (prints, liider, juhataja) ning tema seisus teiste Talibani aukandjate seas ei tekitanud selles osas kahtlust. Lisaks sellele andis Osama bin Laden juba enne 11. septembrit 2001 truudusvande (Bay’a), mis kehtestas tema ja Talibani teokraatliku juhtkonna vahel formaalse religioosse sideme. Ta oli seega võrreldavas olukorras S. Miloševitšiga ja Jugoslaavia valitsuse liikmetega nõukogu Jugoslaavia Föderatsiooni vastu kehtestatud majandus- ja finantssanktsioonide ajal (vt eespool punkt 114). Mis puutub Al-Qaida’sse, siis tõi nõukogu välja, et avalikult oli teada, et sellele kuulus mitu sõjalise väljaõppe laagrit Afganistanis ning et tuhanded tema liikmed olid rahvusvahelise koalitsiooni sekkumise ajal 2001. aasta oktoobri ja 2002. aasta jaanuari vahel võidelnud Talibani kõrval.

119 Ei saa seada kahtluse alla neid seisukohti, mille suhtes kehtib rahvusvahelises üldsuses laialdane konsensus, mis peegeldub eelkõige mitmes Julgeolekunõukogus ühehäälselt vastu võetud resolutsioonis ning mida hagejad ei ole konkreetselt ümber lükanud ega isegi mitte vaidlustanud.

120 Täpsemalt oli käesolevas asjas käsitletavate sanktsioonide peamine eesmärk, nagu selgub resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktist b, takistada Talibani režiimil saada ükskõik millise päritoluga rahalist toetust. Sellest oleks saanud mööda hiilida, kui üksikisikuid, kelle kohta arvati, et nad toetavad seda režiimi, ei oleks nende sanktsioonidega silmas peetud. Mis puutub endise Talibani režiimi ja Osama bin Ladeni seostesse, leidis Julgeolekunõukogu, et viimane sai asjaomasel perioodil sellelt režiimilt nii põhjapanevat abi, et teda sai lugeda selle hulka kuuluvaks. Nii väljendas Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000) kümnendas põhjenduses, et Taliban jätkab Osama bin Ladenile varjupaiga andmist ning lubab temal ja temaga seotud isikutel nende valduses olevalt territooriumilt juhtida väljaõppelaagrite võrgustikku ning kasutada Afganistani baasina rahvusvaheliste terroristide operatsioonide läbiviimiseks. Lisaks sellele väljendas Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1333 (2000) seitsmendas põhjenduses uuesti oma veendumust, et rahvusvahelise terrorismi väljajuurimine on rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks hädavajalik.

121 Nii oli asjaomaste meetmete eesmärk ikkagi, vastupidi hagejate väidetele, rahvusvahelise terrorismi ning täpsemalt Osama bin Ladeni ja Al-Qaida võrgu vastu rahvusvahelise üldsuse poolt peetud võitluse raames katkestada majandussuhted kolmanda riigiga ja neid piirata.

122 Kolmandaks, asjaomaste meetmete proportsionaalsuse seisukohast peab neid kontrollima määruse nr 467/2001 eesmärki silmas pidades. Nagu eespool on välja toodud, on „mõistlike” sanktsioonide kehtestamise eesmärk just asjaomase riigi juhtidele tõhusa surve avaldamine, piirates nii palju kui võimalik asjaomaste meetmete mõju selle riigi elanikkonnale, eelkõige nende isikulist kohaldamisala teatud arvu nimeliselt tähistatud üksikisikutega piirates. Seega oli käesolevas asjas määrusega nr 467/2001 püütud suurendada Talibani režiimile avaldatavat survet, külmutades eelkõige Osama bin Ladeni ning sanktsioonide komitee poolt kindlaks tehtud temaga seotud isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muu finantsvara. Sellised meetmed on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, mis nõuab, et sanktsioonid ei väljuks neid kehtestanud ühenduse õigusnormides edendatava eesmärgi saavutamiseks kohase ja vajaliku piiridest.

123 Asjaolu, et asjaomaste meetmetega oli samuti silmas peetud tehinguid, millel puudus igasugune piiriülene mõõde, ei ole seevastu asjasse puutuv. Kui nende meetmete seaduslik eesmärk oli Talibani ja väljaspool Afganistani tegutsevate terroristide finantseerimisallikate kaotamine, pidid need tingimata olema suunatud nii rahvusvaheliste kui ka puhtalt riigisiseste tehingute vastu, kuna viimased võisid samuti nagu esimesed aidata sellisele finantseerimisele kaasa, arvestades eelkõige isikute ja kapitali vaba liikumist ning rahvusvaheliste finantsvoogude läbipaistmatust.

124 Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et vastupidi hagejate kinnitustele oli nõukogu pädev vastu võtma määrust nr 467/2001 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel.

– Vaidlustatud määruse õiguslik alus

125 Erinevalt määrusest nr 467/2001 on vaidlustatud määruse õiguslikud alused mitte ainult EÜ artiklid 60 ja 301, vaid ka EÜ artikkel 308. See peegeldab nii arenguid rahvusvahelise olukorras, milles lisanduvad järjestikku sanktsioonid, mida kehtestab Julgeolekunõukogu ja rakendab ühendus.

126 Julgeolekunõukogu resolutsioon 1333 (2000), mis on vastu võetud rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamisele suunatud tegutsemise raamistikus, mida peetakse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise seisukohast hädavajalikuks (vt selle seitsmes volitus), käsitles eriomaselt Talibani režiimi, mis kontrollis sel ajal olulist osa Afganistani territooriumist ning andis Osama bin Ladenile ja temaga seotud isikutele varjupaika ja abi.

127 Nagu eespool on juba selgitatud, lubas just see selgelt kindlaks tehtud seos kolmanda riigi territooriumi ja valitseva režiimiga nõukogul tugineda määruse nr 467/2001 vastuvõtmisel EÜ artiklitele 60 ja 301.

128 Julgeolekunõukogu resolutsioon 1390 (2002) on siiski vastu võetud 16. jaanuaril 2002, pärast selle režiimi kukutamist, mis järgnes oktoobris 2001 alanud rahvusvahelise koalitsiooni relvastatud sekkumisele Afganistanis. Järelikult, kuigi see osutab ikka veel selgelt Talibanile, ei ole see enam suunatud kukutatud Talibani režiimi vastu, vaid pigem vahetult Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, ning nendega seotud isikute ja üksuste vastu.

129 Nõukogu tunnistas oma vasturepliigi punktides 4 ja 5 selgelt, et selle resolutsiooni alusel võetavatel sanktsioonidel puudub igasugune seos kolmandate riikide territooriumi või neis valitseva režiimiga, vähemasti isikute ja üksuste osas, kes ei asunud sel ajal Afganistani territooriumil, nagu on juba varem välja toodud vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva komisjoni 6. märtsil 2002 esitatud nõukogu määruse eelnõu (dokument KOM (2002) 117 lõplik) põhjenduste punktis 2.

130 Kuna sellist seost ei olnud, leidsid nõukogu ja komisjon, et EÜ artiklid 60 ja 301 ei kujuta endast üksi piisavat õiguslikku alust, mis lubaks vaidlustatud määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb nõustuda.

131 EÜ artikli 60 lõikes 1 on nimelt sätestatud, et nõukogu võib vastavalt EÜ artiklis 301 sätestatud menetlusele võtta „kolmandate riikide suhtes” asjassepuutuvate kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid. EÜ artiklis 301 on selgelt ette nähtud võimalus ühenduse tegutsemiseks selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted „ühe või mitme kolmanda riigiga” või neid piirata.

132 Lisaks sellele ei saa asjaolu tõttu, et neis sätetes on lubatud võtta „mõistlikke sanktsioone” kolmandate riikide juhtide ja nende juhtidega seotud või nende poolt vahetult või kaudselt kontrollitavate isikute ja üksuste vastu (vt eespool punktid 115 ja 116) leida, et selliseid isikuid ja üksusi võib veel silmas pidada, kui asjaomase kolmanda riigi valitsevat režiimi enam ei eksisteeri. Nimelt ei ole neis tingimustes nende isikute või üksuste ja kolmanda riigi vahel enam piisavat seost.

133 Sellest järeldub, et igal juhul ei kujuta EÜ artiklid 60 ja 301 üksi endast vaidlustatud määruse piisavat õiguslikku alust.

134 Lisaks sellele leidis nõukogu vastupidi vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva nõukogu määruse eelnõus esitatud komisjoni seisukohale (vt eespool punkt 129), et EÜ artikkel 308 üksi ei kujuta endast samuti kohast õiguslikku alust, mis lubaks nimetatud määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb samuti nõustuda.

135 Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt (Euroopa Kohtu 26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86: komisjon v. nõukogu, EKL 1987, lk 1493, punkt 13) järeldub EÜ artikli 308 enda sätetest, et tuginemine sellele artiklile kui akti õiguslikule alusele on põhjendatud vaid siis, kui üheski teises asutamislepingu sättes ei ole ühenduse institutsioonidele antud vajalikke volitusi selle akti vastuvõtmiseks. Sellises olukorras lubab EÜ artikkel 308 institutsioonidel tegutseda ühenduse mingi eesmärgi saavutamise nimel, olenemata sellest, et ükski säte ei anna neile selleks vajalikku volitust.

136 Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse esimesse tingimusse, siis on kindel, et üheski EÜ asutamislepingu sättes ei ole ette nähtud selliste meetmete võtmist, mis on ette nähtud vaidlustatud määruses, mille eesmärk on rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemine ning täpsemalt selliste majandus- ja finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamine isikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, tuvastamata nende igasuguse seotuse kolmanda riigi territooriumi või valitseva režiimiga. See esimene tingimus on käesolevas asjas järelikult täidetud.

137 Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse teise tingimusse, siis peab rahvusvahelise terrorismi vastane võitlus ning täpsemalt majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamine isikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, selleks, et see tingimus oleks täidetud, olema eespool punktis 135 viidatud kohtupraktika kohaselt seostatav mõne ühendusele asutamislepinguga antud eesmärgiga.

138 Käesoleval juhul on vaidlustatud määruse preambul selles küsimuses eriti napisõnaline. Lisaks on nõukogu selle määruse neljandas põhjenduses kinnitanud, et resolutsiooni 1390 (2002) ja ühise seisukoha 2002/402 alusel vastu võetud meetmed kuuluvad „asutamislepingu reguleerimisalasse” ning et ühenduse õigusakte on vaja vastu võtta „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil”.

139 Põhimõttelise arvamuse kohta, mille kohaselt asjaomased meetmed kuuluvad „asutamislepingu reguleerimisalasse”, tuleb esialgu leida vastupidi, et asjaomane meede ei tundu edendavat ühtegi EÜ artiklites 2 ja 3 nimetatud eesmärki.

140 Eelkõige, erinevalt määruses nr 3541/92 ette nähtud meetmetest teatud ühenduse füüsiliste või juriidiliste isikute vastu, millele nõukogu oma väite toetuseks tugineb (vt eespool punkt 97), ei saanud vaidlustatud määrusega ette nähtud meetmed põhineda ühise kaubanduspoliitika kehtestamise eesmärgil (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt b), millega seoses kohus on otsustanud, et ühendus on EÜ artikli 133 alusel pädev vastu võtma majandusembargo meetmeid, kuna käesolev asi ei käsitle ühenduse kaubandussidemed kolmandate riikidega.

141 Mis puutub eesmärki luua süsteem, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata (EÜ artikli 3 lõige 1 punkt g), siis konkurentsi kahjustamise oht, mille vältimine oli vaidlustatud määruse preambuli kohaselt selle määruse esemeks, ei ole usutav.

142 EÜ asutamislepingu konkurentsireeglid on kohaldatavad ettevõtjatele ja liikmesriikidele, kui need rikuvad ettevõtjate konkurentsialast võrdsust (EÜ artikli 87 osas vt Euroopa Kohtu 2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia v. komisjon, EKL 1974, lk 709, punkt 26, ning EÜ artikli 81 osas Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, punkt 11).

143 Käesolevas asjas ei ole ühelt poolt väidetud, et vaidlustatud määrusega silmas peetud üksikisikud või üksused oleks ettevõtjad EÜ asutamislepingu konkurentsireeglite tähenduses.

144 Teiselt poolt ei ole kuidagi selgitatud, kuidas Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1390 (2002) teatud isikute ja üksuste suhtes kehtestatud eripiirangute rakendamine ühenduse või selle liikmesriikide tasandil võiks mõjutada ettevõtjatevahelist konkurentsi.

145 Seos EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g silmas peetud eesmärgi ning eesmärgi vahel rajada siseturg, mida iseloomustab kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c), mille on välja toonud komisjon ja Ühendkuningriik oma kirjalikes menetlusdokumentides, ei sea kahtluse alla eespool esitatud järeldusi (vt eelkõige eespool punktid 99 ja 102–104).

146 Seoses sellega tuleb välja tuua, et ühendusel puudub igasugune eripädevus kapitali liikumise ja maksete piirangute kehtestamiseks. EÜ artikkel 58 lubab aga liikmesriikidel võtta sellise tagajärjega meetmeid, kui need on selles artiklis ette nähtud eesmärkide saavutamise seisukohast, eelkõige avaliku korra ja poliitilise julgeolekuga seotud eesmärkidel, põhjendatud (vt analoogia alusel EÜ artikliga 30 Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑367/89: Richardt, EKL 1991, lk I‑4621, punkt 19 ja viidatud kohtupraktika). Kuna avaliku julgeoleku mõiste hõlmab nii riigi sisemist kui ka välist julgeolekut, on liikmesriikidel seega EÜ artikli 58 lõike 1 punkti b alusel põhimõtteliselt õigus võtta vaidlustatud määruses ette nähtud meetmetele sarnaseid meetmeid. Need meetmed on EÜ asutamislepinguga kehtestatud kapitali ja maksete vaba liikumise ning vaba konkurentsi korraga kooskõlas tingimusel, et need vastavad EÜ artikli 58 lõikele 3 ning piirduvad ettenähtud eesmärgi saavutamiseks vajalikuga.

147 Tuleb lisada, et kui määruse EÜ artiklist 308, koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktidega c ja g koosneva õigusliku aluse valiku põhjendamiseks piisaks siseriiklike õigusnormide erinevuste ning kapitali vaba liikumise takistamise või sellest tuleneda võiva konkurentsi moonutamise ohu tunnistamisest, jääks õigusnormide lähendamist käsitlevad EÜ asutamislepingu VI osa 3. peatüki sätted mõjuta ning kohtulik kontroll õigusliku aluse valiku üle võiks osutuda samuti ebatõhusaks. Ühenduse kohus ei saaks siis teostada oma EÜ artiklist 220 tulenevat pädevust tagada asutamislepingu tõlgendamise ja kohaldamise õiguspärasust (vt selle kohta seoses EÜ asutamislepingu artikliga 100 A, muudetuna EÜ artikkel 95, Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑376/98: Saksamaa v. parlament ja nõukogu, EKL 2000, lk I-8419, punktid 84, 85 ja 106−108 ning viidatud kohtupraktika).

148 Igal juhul ei võimalda Esimese Astme Kohtule esitatud tõendid leida, et vaidlustatud määrus aitaks tõhusalt vältida kapitali vaba liikumise takistamise ja olulisi konkurentsi kahjustamise ohte.

149 Esimese Astme Kohus leiab eelkõige, et vastupidi komisjoni ja Ühendkuningriigi väidetele ei või Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide rakendamine mitte ühenduse, vaid liikmesriikide poolt viia liikmesriikidevaheliste tõenäoliste ja tõsiste erinevusteni rahaliste vahendite külmutamise kohaldamisel. Ühelt poolt sisaldavad need resolutsioonid tõepoolest selgeid, täpseid ja detailseid definitsioone ja ettekirjutusi, mis ei jäta praktiliselt ruumi tõlgendamiseks. Teiselt poolt ei tundu, et neis resolutsioonides ette nähtud rakendusmeetmete tähtsuse tõttu tuleks karta sellise ohu teket.

150 Neil tingimustel ei saa käesolevas asjas käsitletud meetmed tugineda EÜ artikli 3 lõike 1 punktide c ja g eesmärkidele.

151 Lisaks ei ole nõukogu esitatud erinevad näited täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 tuginemise kohta (vt eespool punktid 95 ja 97) käesolevas asjas asjakohased. Ühelt poolt ei tulene neist näidetest tegelikult, et EÜ artikli 308 kohaldamise tingimused, eelkõige ühenduse eesmärgi saavutamisele suunatud tingimused, ei olnud asjaomastes kohtuasjades täidetud. Teiselt poolt, nende näidete asjaomaseid õigusakte ei ole seoses sellega Euroopa Kohtus, eelkõige eespool punktis 96 viidatud kohtuotsuse Delbar aluseks olevas asjas kunagi vaidlustatud. Igal juhul, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või nõukogu tavaline praktika viia asutamislepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega saa järelikult kehtestada pretsedenti, mis seoks ühenduse institutsioone asjakohase õigusliku aluse valiku seisukohast (Euroopa Kohtu 23. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik v. nõukogu, EKL 1988, lk 855, punkt 24, ja 15. novembri 1994. aasta arvamus 1/94, EKL 1994, lk I‑5267, punkt 52).

152 Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et rahvusvahelise terrorismi vastast võitlust ning täpsemini selliste majandus- ja finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamist üksikisikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, ei saa siduda ühegi ühenduse EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt sätestatud eesmärgiga.

153 Komisjon tugines oma kirjalikes menetlusdokumentides peale EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt väljendatud eesmärkide samuti üldisemale ühenduse eesmärgile, mis põhjendaks tuginemist käesolevas asjas õigusliku alusena EÜ artiklile 308. Nii tuletab komisjon EÜ asutamislepingu preambulist „ühendusele kehtestatud üldise eesmärgi kaitsta [rahvusvahelist] rahu ja julgeolekut” (vt eespool punkt 100). See väide ei ole vastuvõetav.

154 Vastupidi komisjoni väitele ei nähtu tegelikult EÜ asutamislepingu preambulist kuidagi, et see edendab laiemat rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärki. Kuigi nimetatud lepingu esmaseks eesmärgiks on vaieldamatult Euroopa rahvaste vaheliste mineviku vastuolude kõrvaldamine, rajades nende vahel „üha tihedama […] liidu[…]”, ei ole seoses sellega kusagil viidatud ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimisele. See kuulub eriomaselt EL lepingu eesmärkide hulka, mille eesmärgiks on, nagu on rõhutatud selle preambulis, märkida „uut etappi Euroopa integratsiooniprotsessis, mida alustati Euroopa ühenduste asutamisega”.

155 Kuigi võib küll väita, et see liidu eesmärk peab kajastuma ühenduse tegevuses selle enda pädevuse valdkondades, nagu ühine majanduspoliitika, ei piisa sellest seevastu EÜ artikli 308 alusel vastu võetud meetmete põhjendamiseks, eriti valdkondades, kus ühenduse volitused on marginaalsed ja asutamislepingus ammendavalt loetletud.

156 Lõpuks tundub, et EÜ artiklit 308 ei saa tõlgendada selliselt, et see volitab üldiselt institutsioone tuginema sellele sättele EL lepingu mõne eesmärgi saavutamiseks. Eelkõige leiab Esimese Astme Kohus, et liidu ja ühenduse kooseksisteerimine seotud, kuid eraldiseisvate õiguskordadena ning sammaste ülesehitus, nagu seda soovisid käesoleval ajal kehtivate lepingute autorid, ei lubanud ei institutsioonidel ega liikmesriikidel liidu mõne eesmärgi saavutamiseks vajaliku ühenduse pädevuse puudumisel tugineda EÜ artikli 308 „paindlikkuse klauslile”. Teistsugune otsus tähendaks lõpuks seda, et seda sätet võiks kohaldada ÜVJP ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades meetmetele selliselt, et ühendus saaks alati tegutseda oma poliitika eesmärkide saavutamise nimel. Selline tagajärg jätaks mitmed EL lepingu sätted ilma nende kohaldamisalast ega oleks kooskõlas ÜVJP (ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kriminaalasjades (ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) enda instrumentide kehtestami