ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-482/07

AHP Manufacturing BV

versus

Bureau voor de Industriële Eigendom

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank’s-Gravenhage)

„Patendiõigus — Ravimpreparaadid — Määrus (EMÜ) nr 1768/92 ja määrus (EÜ) nr 1610/96 — Ravimi täiendava kaitse tunnistus — Kahele või enamale sama toote aluspatendi omanikule tunnistuse andmise tingimused — Menetluses olevate taotluste olemasolu puudutav täpsustus”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 3. september 2009 I ‐ 7297

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Ühtsed õigusaktid – Tööstus- ja kaubandusomand – Patendiõigus – Ravimite täiendava kaitse tunnistus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1610/96, artikli 3 lõige 2; nõukogu määrus nr 1768/92, artikli 3 punkt c)

Määruse nr 1768/92 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kasutuselevõtu kohta artikli 3 punkti c – milles on sätestatud, et tunnistus antakse, kui taotluse esitamise kuupäeval liikmesriigis, kus taotlus esitatakse, ei ole tootele veel tunnistust antud – koosmõjus määruse nr 1610/96 taimekaitsevahendite täiendava kaitsesertifikaadi kasutuselevõtu kohta artikli 3 lõike 2 teise lausega – mille kohaselt juhul, kui ühe toote kohta on menetluses avaldused, mille on esitanud kaks või rohkem patendiomanikku, kellel on sama toote kohta erinevad patendid, võib igaühele neist anda sama toote kohta ühe sertifikaadi – tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus täiendava kaitse tunnistuse väljaandmine sellise toote aluspatendi omanikule, mille jaoks oli tunnistusetaotluse esitamise ajal juba välja antud üks või mitu täiendava kaitse tunnistust ühele või mitmele ühe või mitme teise aluspatendi omanikule.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-489/07

Pia Messner

versus

Firma Stefan Krüger

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Lahr)

„Direktiiv 97/7/EÜ — Tarbijakaitse — Sidevahendi abil sõlmitud lepingud — Tarbija taganemisõiguse kasutamine — Müüjale kasutamise eest makstav tasu”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 18. veebruaril 2009 I ‐ 7317

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 3. september 2009 I ‐ 7356

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 97/7

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7, artikli 6 lõike 1 teine lause ja lõige 2)

Direktiivi 97/7 (tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral) artikli 6 lõike 1 teist lauset ja artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui siseriiklikud õigusnormid näevad müüjale ette üldise võimaluse nõuda tarbijalt sidevahendi abil sõlmitud lepingu alusel saadud asja kasutamise eest hüvitist, kui tarbija kasutas tähtaegselt oma õigust lepingust taganeda. Kui tarbijal tuleks tasuda taoline hüvitis ainult seetõttu, et tal oli võimalik kasutada asja seni, kui see oli tema valduses, saaks tarbija taganemisõigust kasutada ainult selle hüvitise tasumise vastu. Niisugune tagajärg oleks selges vastuolus direktiivi 97/7 artikli 6 lõike 1 teise lause ja artikli 6 lõike 2 sõnastuse ja eesmärgiga ning võtaks tarbijalt muu hulgas võimaluse kasutada vabalt ja surveta talle kõnealuse direktiiviga jäetud nn järelemõtlemisaega. Samuti ohustaks see lepingust taganemise õiguse tõhususust ja tulemuslikkust, kui tarbijal tuleks tasuda hüvitist pelgalt asjaolu tõttu, et ta asja kontrollis ja järele proovis. Arvestades, et taganemisõiguse eesmärk on just nimelt anda tarbijale selline võimalus, ei saa selle võimaluse kasutamise tagajärjeks olla olukord, kus tarbija võib kõnealust õigust kasutada ainult tingimusel, et ta tasub kõnealuse hüvitise.

Samade sätetega ei ole siiski vastuolus see, kui tarbijale asetatakse kohustus tasuda hüvitist juhul, kui tarbija kasutas asja tsiviilõiguse põhimõtete, näiteks hea usu või alusetu rikastumise põhimõtte vastaselt, tingimusel et sellega ei ohustata kõnealuse direktiivi eesmärki ja eeskätt taganemisõiguse tõhusust ja tulemuslikkust, mis on siseriikliku kohtu hinnata.

(vt punktid 23, 24, 29 ja resolutsioon)
1.

Kuna Iirimaa jättis oma siseriiklikes õigusaktides sätestamata üldnormi, mille kohaselt avalik-õiguslike organisatsioonide majandustegevus, mis ei mahu ametivõimudena tegutsemise raamidesse, maksustatakse käibemaksuga; jättis oma siseriiklikes õigusaktides sätestamata üldnormi, mille kohaselt avalik-õiguslike organisatsioonide tegevus ametivõimudena maksustatakse käibemaksuga, kui maksukohustuse kohaldamata jätmine põhjustaks olulist konkurentsimoonutamist, samuti ei näinud ta ette ühtki kriteeriumi, mis võimaldaks piiritleda rahandusministri kaalutlusõigust selles küsimuses; ja jättis oma siseriiklikes õigusaktides sätestamata üldnormi, mille kohaselt avalik-õiguslike organisatsioonide tegevus, mis on loetletud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi) lisas I, maksustatakse käibemaksuga, välja arvatud juhul, kui nende tegevuste maht on tühine, siis on Iirimaa rikkunud selle direktiivi artiklitest 2, 9 ja 13 tulenevaid kohustusi.
Isikud saavad siseriiklikus kohtus tugineda lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe – mis on lisatud direktiivile 96/34 Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta – klausli 2 punktile 6. Selles klauslis on nimelt kehtestatud kohustus säilitada lapsehoolduspuhkuse lõpuni muutumatuna õigused, mis töötaja on selle puhkuse alguseks saanud või on saamas, ning kohaldada neid õigusi lapsehoolduspuhkuse lõppedes, kaasa arvatud kõik vahepealsed muudatused. Kõnealune klausel, mille eesmärk on vältida mis tahes riivet nende töötajate õiguste osas, kes on otsustanud jääda lapsehoolduspuhkusele, kohustab üldiselt ja ühetimõistetavas sõnastuses nii siseriiklikke ametiasutusi kui tööandjaid tunnustama juba saadud õigusi ning õigusi, mida töötaja on selle puhkuse alguses saamas, ning tagama, et puhkuse möödudes kulgeb töötaja õiguste omandamine edasi nii, nagu poleks puhkust vahepeal olnud. Seetõttu näib, et klausli 2 punkt 6 on piisavalt täpne selleks, et isik saaks sellele tugineda ja kohus seda kohaldada.

(vt punktid 35–37, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-428/07

The Queen, taotluse alusel, mille esitas:

Mark Horvath

versus

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

„Ühine põllumajanduspoliitika — Otsetoetuskavad — Määrus (EÜ) nr 1782/2003 — Artikkel 5 ja IV lisa — Heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste miinimumnõuded — Avalikult kasutatavate teede korrashoid — Rakendamine liikmesriigi poolt — Pädevuse üleandmine liikmesriigi regionaalsetele valitsustele — Ühenduse õigusega vastuolus olev diskrimineerimine”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 3. veebruaril 2009 I ‐ 6357

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 16. juuli 2009 I ‐ 6393

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetuskavad – Ühiseeskirjad (Nõukogu määrus nr 1782/2003, artikkel 5 ja IV lisa) Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetuskavad – Ühiseeskirjad (Nõukogu määrus nr 1782/2003, artikkel 5 ja IV lisa)
Kui – erinevalt pädeva riigi sotsiaalkindlustusskeemist – selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeem, kus elab hooldust vajav isik, kes on kindlustatud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja perekonnaliikmena määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud versioon, mida on muudetud määrusega nr 1386/2001) tähenduses, ei näe ette mitterahalisi hüvitisi kõnealuse isikuga sarnases hooldusolukorras olevale isikule, siis ei nõua selle määruse artikkel 19 või artikli 22 lõike 1 punkt b iseenesest selliste hüvitiste maksmist väljaspool pädevat liikmesriiki, pädeva asutuse poolt või nimel.

Vastupidi ei tule määruse nr 1408/71 artikleid 19 ja 22 tõlgendada selliselt, et muus kui pädevas liikmesriigis asuva elukoha puhul on sotsiaalkindlustatu ligipääs mitterahalistele hüvitistele reguleeritud rangelt ainult elukoha riigi õigusnormidega sellisel viisil, et kui viimase liikmesriigi õigusnormid ei sätesta niisuguste mitterahaliste hüvitiste maksmist, mis katavad riski, millest tulenevalt oleks õigus selliseid hüvitisi taotleda, siis takistavad need sätted pädeval asutusel selliste mitterahaliste hüvitiste andmist. Tõlgendades määrust nr 1408/71 nii, et sellega keelatakse liikmesriigil tagada töötajatele ja nende pereliikmetele laiemat kaitset, kui tuleneb selle määruse kohaldamisest, kaugenetakse kõnealuse määruse eesmärgist ning eiratakse samal ajal EÜ artikli 42 eesmärke ja raamistikku.

(vt punktid 55–57, resolutsiooni punkt 1)
Kooskõlas EÜ artikli 230 neljanda lõiguga saab füüsiline või juriidiline isik teisele isikule adresseeritud otsuse peale esitada hagi üksnes juhul, kui see otsus puudutab teda otseselt ja isiklikult. Teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, saavad väita, et see puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui otsus mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga.

Kui tegemist on riigiabi käsitleva komisjoni otsusega, mis on tehtud EÜ artiklis 88 sätestatud riigiabi järelevalvemenetluses, tuleb eristada esiteks esialgse uurimise etappi selle artikli lõike 3 alusel, mille eesmärk on pelgalt võimaldada komisjonil esmase arvamuse kujundamist asjaomase abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse küsimuses, ja teiseks sama artikli lõikes 2 nimetatud uurimise etappi. Ainult selle uurimise raames, mis peab komisjonil võimaldama hankida juhtumi kõigi asjaolude kohta täielikku teavet, näeb asutamisleping ette komisjoni kohustuse küsida asjassepuutuvatelt isikutelt selgitusi.

Kui komisjon, algatamata EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikku uurimismenetlust, leiab sama artikli lõike 3 alusel vastu võetud otsuses, et abi on ühisturuga kokkusobiv, saavad õigustatud isikute menetluslikud tagatised olla kindlustatud vaid siis, kui neil on võimalus vaidlustada see otsus ühenduste kohtus. Sel põhjusel tunnistab ühenduste kohus vastuvõetavaks tühistamishagi, mille on EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses asjassepuutuv isik esitanud niisuguse otsuse peale selleks, et oleks tagatud talle viimati nimetatud sättest tulenevate menetlusõiguste kaitse. Need asjassepuutuvad isikud on isikud, ettevõtjad või ühendused, kelle huve võib abi andmine kahjustada, ehk eelkõige abisaajaga konkureerivad ettevõtjad ja kutseorganisatsioonid.

Ei ole välistatud, et töötajate ametiühingut saab lugeda „asjassepuutuvaks isikuks” EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, kui ta suudab tõendada, et abi andmisega võidi mõjutada tema enda või tema liikmete huve. Ametiühingul tuleb aga õiguslikult piisavalt tõendada, et abi andmisel võib olla konkreetne tagajärg tema või tema poolt esindatavate liikmete seisundile.

(vt punktid 28–33)
Kui hankija näeb hanketeates sisalduva klausliga ette, et hankemenetlusest kõrvaldatakse välisriigi konsultatsioonibürood või konsultandid, kes on esitanud mõnes sama hankija algatatud pakkumismenetluses osalemise taotluse kuue kuu jooksul enne kõnesolevas hanketeates nimetatud konkursis osalemise taotlust, ja näidanud selle pakkumismenetluse jaoks praeguses konkursis osalemiseks nõutavatest erinevatele diplomite kategooriatele vastavat kvalifikatsiooni, siis on asjassepuutuv liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 93/38 (millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused) artikli 4 lõikest 2.

Niisugune klausel, mis annab neile büroodele ja isikutele selgelt põhjust arvata, et sama hankija poolt algatatud eelnevas menetluses esitatud kvalifikatsioonide ja vaidlusaluse hanketeate esemeks oleva menetluse jaoks nõutavate kvalifikatsioonide võimalik erinevus toob automaatselt kaasa nende kõrvaldamise selles hankemenetluses osalemisest, võib mõjutada neid osalemisest loobuma.

Isegi kui seda klauslit on alati kohaldatud nii, et huvitatud ettevõtjad, kel on kahtlusi klausli ulatuse osas, võivad paluda asjassepuutuvalt hankijalt selgitusi, ning neil on lubatud kõigi asjakohaste vahenditega tõendada, et nende puhul on kõnesolevas menetluses osalemise tingimused täidetud, peavad potentsiaalselt huvitatud isikud olema hanketeates sisalduva teabe mahu küsimuses võrdses olukorras. Võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtetega ei ole kooskõlas see, kui üks huvitatud isikute kategooria peab hanketeate sisu tegeliku tähenduse kohta selgituste ja täiendava teabe saamiseks pöörduma asjassepuutuva hankija poole, samas kui hanketeate sõnastus ei tekita mõistlikult aruka ja hoolika pakkuja jaoks kahtlusi.

Direktiivi 93/38 artikli 4 lõige 2, mis keelab pakkujate mis tahes vormis diskrimineerimise, kaitseb ühtlasi ka isikuid, kes on loobunud pakkumuse esitamisest seetõttu, et hankija poolt kasutatav menetluse korraldus asetab nad ebasoodsamasse olukorda.

(vt punktid 36–41, 58 ja resolutsioon)
Samuti ei ole asjassepuutuv seisukoht, et kõnealused hooned on mõeldud näituste korraldamisega tegeleva ettevõtja tegevuse tarbeks, kellel on lõpuks nende kasutusõigus, mille eest ta peab maksma igakuist vastutasu.

Seisukohta, et näituste korraldamisega tegeleva ettevõtja ja investeerimisühingu vahel ei ole mingeid lepingulisi sidemeid, ei sea kahtluse alla asjaolu, et esimene ettevõtja müüs teisele ettevõtjale kinnistu, millele ehitati kõnealused hooned.

Juhul kui linn ja eraõiguslik investeerimisühing sõlmivad lepingu, mille kohaselt eraõiguslik investeerimisühing ehitab näitusepaviljonid ja avalik-õiguslik üksus need rendib eraõiguslikult ettevõtjalt, kelle tegevusala on messide ja näituste korraldamine, siis ei saa teleoloogilise tõlgendamisega seada kahtluse alla seisukohta, et kõnelune linn kohaliku omavalitsusüksusena on hankija direktiivi 93/37, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord, artikli 1 punkti b tähenduses ning ainus eraõigusliku ettevõtja lepingupartner.

Linna ja eraõigusliku investeerimisühingu sõlmitud leping, mille kohaselt eraõiguslik investeerimisühing ehitab vastavalt linna üksikasjalikele tehnilistele kirjeldustele näitusepaviljonid ja avalik-õiguslik üksus rendib need eraõiguslikult ettevõtjalt, ja mille pooled on kvalifitseerinud formaalselt rendilepinguna, tuleb seega liigitada direktiivi 93/37, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord, artikli 1 punkti a tähenduses ehitustööde riigihankelepinguks, kuna lepingu peamine eesmärk on kõnealuste näitusepaviljonide püstitamine ja seda võib pidada „ehitustööks” kõnealuse direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses. Selline leping tuleb sõlmida selle direktiivi artikli 7 lõike 4 ja artikli 11 sätteid järgides.

Direktiivi 93/37 artikli 1 punktis a sisalduv mõiste „riiklikud ehitustöölepingud” hõlmab kõiki tehinguid, mille raames hankija ja ettevõtja sõlmivad rahaliste huvidega seotud lepingu, olenemata lepingu formaalsest kvalifikatsioonist, mille objektiks on ehitustöö sama direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses. Oluline tingimus on seejuures see, kas asjaomane ehitustöö teostatakse vastavalt hankija kindlaksmääratud nõuetele, teostamise viisid ei ole seevastu olulised. Juhul kui leping sisaldab nii ehitustööde riigihankelepingu kui ka teist tüüpi lepingu elemente, määratakse see, millist ühenduse õigusnormi tuleb kohaldada, selle lepingu peamist eesmärki arvestades.

(vt punktid 54–57, 59, 63)
Direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta (muudetud direktiiviga 98/15) artikli 5 lõikest 2 ilmneb, et 10000 ületava inimekvivalendiga linnastute kogu reovesi, mis juhitakse tundlikele aladele, pidi hiljemalt 1998. aasta 31. detsembrist alates läbima põhjalikuma puhastuse, kui on kirjeldatud selle direktiivi artiklis 4. Sellega seoses ei ole tähtsust sellel, kas reovesi juhitakse tundlikule alale otse või kaudselt. See vastab EÜ artikli 174 lõike 2 järgi ühenduse keskkonnapoliitikas eesmärgiks võetud kaitstuse kõrgele tasemele.

Vastavalt direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta (muudetud direktiiviga 98/15) artikli 5 lõikele 3 ja I lisa punkti B lõikele 3 nende sätete koostoimes on direktiivi artikli 5 lõikes 2 sätestatud puhastus põhjalikum, kui on kirjeldatud sama direktiivi artiklis 4, ning puudutab kogumissüsteemidesse sisenevat ja üle 10000 inimekvivalendiga linnastute asulareovett. Eutrofeeruvatele tundlikele aladele juhtimisega seoses eeldab kõnealune puhastus seda, et järgitakse eespool osutatud lisa tabelis 2 esitatud nõudeid, kui direktiivi II lisa punkti A alapunkti a teise lõigu sätted – kus on öeldud, et suurlinnastute heitvetest tuleks eemaldada fosfor ja/või lämmastik, välja arvatud juhul, kui suudetakse tõestada, et see ei avalda eutrofeerumisele mingit mõju – ei näe ette teisiti.

(vt punktid 36 ja 37)
Kohtuasi C-562/07

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Kapitali vaba liikumine — EÜ artikkel 56 ja EMP lepingu artikkel 40 — Otsene maksustamine — Füüsilised isikud — Kapitalikasumi maksustamine — Residendi ja mitteresidendi erinev kohtlemine”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 6. oktoober 2009 I ‐ 9557

Kohtuotsuse kokkuvõte

Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse aluseks on ühenduse õigusest tulenevate liikmesriigi kohustuste täitmata jätmise objektiivne tuvastamine. Liikmesriik ei või sellises olukorras tugineda õiguspärase ootuse ja lojaalse koostöö põhimõttele, et takistada EÜ asutamislepingust või teisese õiguse aktist tulenevate kohustuste temapoolse täitmatajätmise objektiivset tuvastamist, sest sellise õigustuse lubamine oleks vastuolus EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse eesmärgiga. Asjaolu, et komisjon on teatud juhtudel loobunud liikmesriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise suhtes hagi esitamisest, kuna viimane lõpetas väidetava rikkumise pärast põhjendatud arvamuses kindlaks määratud tähtaega, ei saa seega tekitada sellel või teistel liikmesriikidel õiguspärast ootust, mis võiks mõjutada komisjoni vastava hagi vastuvõetavust. Lisaks ei saa asjaolu, et komisjon ei esitanud EÜ artikli 226 alusel hagi kohe pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemist, tekitada asjassepuutuval liikmesriigil õiguspärast ootust, et rikkumismenetlus on lõpetatud. (vt punktid 18–20)

Kahtlemata võib kohtueelse menetluse ülemäärane kestus tähendada rikkumist, mis võib liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi muuta vastuvõetamatuks. Sellise järelduse saab teha siiski ainult juhtudel, kui komisjoni käitumine on raskendanud komisjoni argumentidele vastuväidete esitamist ning seega rikkunud asjassepuutuva liikmesriigi kaitseõigusi; sellisel juhul peab asjaomane liikmesriik sellist raskendamist tõendama. (vt punkt 21)

EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi raames tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumine tuvastada olukorra alusel, mis valitses liikmesriigis põhjendatud arvamuses mainitud tähtaja lõpul. (vt punkt 23)

Komisjonil on huvi esitada hagi EÜ artikli 226 alusel isegi juhul, kui etteheidetav rikkumine on pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaega kõrvaldatud. Järelikult, kuna liikmesriiki oli kohtueelses menetluses teavitatud, et komisjon heidab talle ette asutamislepingust tulenevate kohustuste rikkumist, ning kuna puudus igasugune komisjonipoolne sõnaselge seisukoht, mis viitaks, et ta kavatseb algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse lõpetada, siis ei saa väita, et nimetatud institutsioon rikkus õiguskindluse põhimõtet. (vt punktid 23 ja 24)

Komisjon ei pea tõendama põhjendatud huvi olemasolu ega viitama põhjendustele, millest tulenevalt ta liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitas. Kuna hagi ese, nagu see tuleneb hagiavaldusest, vastab märgukirjas ja põhjendatud arvamuses määratletud vaidlusesemele, siis ei saa õigustatult väita, et komisjon pani toime võimu kuritarvitamise. (vt punkt 25)
Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 1 punkti c sõnastuse kohaselt kaitseb see säte ühenduse kaubamärki seoses kaupade või teenustega, mis ei ole sarnased nende kaupade ja teenustega, mille jaoks nimetatud kaubamärk on registreeritud.

Vaatamata määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 1 punkti c sõnastusele ja võttes arvesse selle süsteemi üldist ülesehitust ja eesmärke, millesse see säte kuulub, ei saa mainekate ühenduse kaubamärkide kaitse juhul, kui tähist kasutatakse samade või sarnaste kaupade või teenuste jaoks, olla väiksem siis, kui tähist kasutatakse kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased.

Seetõttu tuleb möönda, et määruse artikli 9 lõike 1 punkt c kaitseb ka mainekat ühenduse kaubamärki seoses kaupade või teenustega, mis on sarnased nendega, mille jaoks nimetatud kaubamärk on registreeritud.

(vt punktid 17–19)
Direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta (muudetud direktiiviga 98/15) artikli 5 lõikest 2 ilmneb, et 10000 ületava inimekvivalendiga linnastute kogu reovesi, mis juhitakse tundlikele aladele, pidi hiljemalt 1998. aasta 31. detsembrist alates läbima põhjalikuma puhastuse, kui on kirjeldatud selle direktiivi artiklis 4. Sellega seoses ei ole tähtsust sellel, kas reovesi juhitakse tundlikule alale otse või kaudselt. See vastab EÜ artikli 174 lõike 2 järgi ühenduse keskkonnapoliitikas eesmärgiks võetud kaitstuse kõrgele tasemele.

Vastavalt direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta (muudetud direktiiviga 98/15) artikli 5 lõikele 3 ja I lisa punkti B lõikele 3 nende sätete koostoimes on direktiivi artikli 5 lõikes 2 sätestatud puhastus põhjalikum, kui on kirjeldatud sama direktiivi artiklis 4, ning puudutab kogumissüsteemidesse sisenevat ja üle 10000 inimekvivalendiga linnastute asulareovett. Eutrofeeruvatele tundlikele aladele juhtimisega seoses eeldab kõnealune puhastus seda, et järgitakse eespool osutatud lisa tabelis 2 esitatud nõudeid, kui direktiivi II lisa punkti A alapunkti a teise lõigu sätted – kus on öeldud, et suurlinnastute heitvetest tuleks eemaldada fosfor ja/või lämmastik, välja arvatud juhul, kui suudetakse tõestada, et see ei avalda eutrofeerumisele mingit mõju – ei näe ette teisiti.

(vt punktid 32 ja 33)
Määruse nr 136/66 õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise kohta (muudetud määrusega nr 1638/98) artiklis 12a esitatud tingimuse, et asjaomased asutused peavad olema „liikmesriikide poolt heakskiidetud”, võib lugeda täidetuks üksikerandi („luba”) taotlemise raames siseriiklikelt konkurentsiasutustelt tingimusel, et nendel asutustel on tõhusad vahendid, mis võimaldavad neil kontrollida, kas asutus, kes heakskiidu saamiseks taotluse esitas, on võimeline oliiviõli eraladustamist teostama kooskõlas õigusnormides ettenähtud nõuetega. Nimelt peab määruse nr 136/66 artikli 12a kasuliku mõju säilitamise huvides olema selgelt kindlaksmääratav ametiasutus, kellel on õigus anda asutusele heakskiit selle artikli alusel lepingute sõlmimiseks. See riiklik ametiasutus peab olema võimeline läbi viima kõik vajalikud kontrollid tagamaks, et asutus, kes esitas heakskiidu saamise taotluse, on võimeline oliiviõli eraladustamist teostama vastavalt põllumajandusõiguse sätetele ja pakkuma sellega seoses piisavaid tagatisi.

(vt punktid 39–41, resolutsiooni punkt 2)