ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi kodanik, kes on lahutatud liidu kodanikust, kelle koduvägivalla all ta abielu ajal kannatas, ei saa tugineda vastuvõtvas liikmesriigis elamisõiguse säilitamisele selle sätte alusel, kui abielulahutus on toimunud pärast liidu kodanikust abikaasa lahkumist sellest liikmesriigist.

Direktiivi 2004/38 artikli 13 pealkirja ja lõike 2 sõnastusest nähtub, et elamisõiguse säilitamine, millele on selle sätte alusel õigus liidu kodaniku pereliikmetel, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, on ette nähtud eelkõige abielulahutuse korral.

Selle sätte konteksti kohta olgu märgitud, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõige 2 on erand põhimõttest, et direktiivi 2004/38 alusel liikmesriiki sisenemise ja seal elamise õigust ei saa mitte kõik kolmandate riikide kodanikud, vaid ainult need, kes on sellise liidu kodaniku pereliikmed direktiivi artikli 2 punkti 2 tähenduses, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda, asudes elama liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole. Nimelt puudutab see säte erandjuhtumeid, kui abielulahutus ei too kaasa kolmandate riikide kodanike elamisõiguse kaotust direktiivi 2004/38 alusel, kuigi need kodanikud ei vasta abielulahutuse tõttu enam direktiivi artikli 7 lõikes 2 sätestatud tingimustele olla liidu kodaniku pereliige.

Direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 eesmärgi osas vastab see säte direktiivi põhjenduses 15 esile toodud eesmärgile tagada pereliikmete õiguslik kaitse abielulahutuse, abielu kehtetuks tunnistamise või registreeritud kooselu lõpetamise korral, võttes meetmeid tagamaks, et sellistel asjaoludel säilitavad pereliikmed, kes juba elavad vastuvõtva liikmesriigi territooriumil, oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel. Selle kohta nähtub direktiivi ettepaneku seletuskirjast, et kavandatud sätte – millest on saanud direktiivi artikli 13 lõige 2 – eesmärk on tagada mõnetine õiguslik kaitse kolmandate riikide kodanikele, kelle elamisõigus on seotud abielust tuleneva perekondliku sidemega ja kes võivad seetõttu kannatada abielulahutusega seonduva väljapressimise all, ning et selline kaitse on vajalik vaid juhul, kui abielulahustusotsus on jõustunud, sest kooselu faktiline lõppemine ei mõjuta kuidagi kolmandate riikide kodanike elamisõigust.

Sellest järeldub, et direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2, sealhulgas artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktil c põhineva õiguse kohaldamine sõltub sellest, kas asjaomased isikud on lahutatud.

Järelikult kui kolmanda riigi kodanik on abielu ajal langenud koduvägivalla ohvriks, mille toimepanijaks oli liidu kodanik, kellest ta on lahutatud, peab liidu kodanik vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikele 1 elama vastuvõtvas liikmesriigis kuni lahutusmenetluse algatamiseni, et kolmanda riigi kodanikul oleks õigus tugineda direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punktile c.

(vt punktid 40–42, 45–48, 50 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑291/15

EURO 2004. Hungary Kft.

versus

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)

„Eelotsusetaotlus — Tolliliit — Ühine tollitariifistik — Tolliväärtus — Tolliväärtuse kindlaksmääramine — Tehinguväärtus — Tegelikult makstud hind — Kahtlus deklareeritud hinna tõelevastavuses — Deklareeritud hind madalam, kui muude sarnaseid kaupu puudutavate tehingute puhul”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 16. juuni 2016

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tolliväärtus – Tehinguväärtus – Kindlaksmääramine – Kahtlus deklareeritud hinna tõelevastavuses – Sarnase kauba tehinguväärtuse alusel – Lubatavus – Tingimus

(Nõukogu määrus nr 2913/92, muudetud määrusega nr 82/97, artiklid 30 ja 31; komisjoni määrus nr 2454/93, muudetud määrusega nr 3254/94, artikkel 181a)

Määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud komisjoni määrusega nr 3254/94, artiklit 181a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline liikmesriigi tolli praktika, mille kohaselt määratakse imporditud kauba tolliväärtus määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 82/97, artiklis 30 kirjeldatud meetodi kohaselt, mis põhineb sarnase kauba tehinguväärtusel, kui leitakse, et deklareeritud tehinguväärtus on võrreldes sarnase kauba impordil kasutatavate hindade statistilise keskmisega ebamõistlikult madal, ehkki toll ei lükka tagasi ega sea muul moel kahtluse alla arve või üleandmistõendi autentsust, mis esitati imporditud kauba eest tegelikult tasutud hinna tõendamiseks, ilma et importija oleks tolli nõudel siiski esitanud deklareeritud tehinguväärtuse kohta täiendavaid tõendeid.

Toll võib tolliväärtuse kindlaksmääramisel – kui tema kahtlus püsib pärast seda, kui ta on palunud lisateavet või mis tahes täiendavaid dokumente ja andnud asjaomasele isikule nende kahtluste põhjenduste kohta vastuväidete esitamiseks piisava võimaluse – kalduda kõrvale imporditud kauba deklareeritud hinnast ja kasutada muid imporditud kauba tolliväärtuse kindlaksmääramise meetodeid, mis on ette nähtud määruse nr no2913/92 artiklites 30 ja 31, nagu eelkõige sarnaste kaupade müügihind. Kui ilmneb, et kaupade deklareeritud hind on statistilisest keskmisest üle 50% madalam, tuleb asuda seisukohale, et see hindade erinevus on piisav, et anda alust tolli kahtlustele ja sellele, et ta kõnealuste kaupade deklareeritud tolliväärtusega ei nõustunud.

(vt punktid 35, 38, 39, 44 ja resolutsioon)
Direktiivi 2010/64 õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv ei kohaldu siseriiklikule erimenetlusele, mida järgides liikmesriigi kohus tunnustab teise liikmesriigi kohtu jõustunud kohtuotsust, millega isik on mõistetud süüdi kuriteo toimepanemises.

Esiteks sätestatakse direktiiviga 2010/64 eeskirjad õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismääruse täitmise menetluses. Direktiivi artikli 1 lõike 2 sõnastusest nähtub, et see õigus kehtib kahtlustatava või süüdistatava suhtes kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse selle küsimuse lõplikku otsustamist, kas isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas asjakohasel juhul süüdimõistmist ja edasikaebuse lahendamist. Siseriiklik erimenetlus, mille eesmärk on teise liikmesriigi kohtu jõustunud otsuse tunnustamine, leiab oma olemuse tõttu aset pärast seda, kui on lõplikult lahendatud küsimus, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, ning pärast isiku süüdimõistmist, kui see on asjakohane.

Teiseks nähtub eeskätt direktiivi 2010/64 põhjendustest 14, 17 ja 22, et direktiivi eesmärk on tagada kahtlustatavatele ja süüdistatavatele, kes ei räägi või ei mõista kriminaalmenetluses kasutatavat keelt, õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele, lihtsustades selle õiguse kasutamist, et võimaldada neil kasutada õigust kaitsele ja tagada õiglane kohtulik arutamine. Kui isik on tema kohta tehtud kohtuotsuse tõlke juba kätte saanud, ei ole isiku kodakondsusjärgses liikmesriigis kohtuotsuse tunnustamise eesmärgil tehtav uus tõlge vajalik, et tagada tema kaitseõigusi või õigust tõhusale õiguskaitsele, ning seetõttu ei ole see ka direktiivi 2010/64 eesmärke arvestades õigustatud.

(vt punktid 36–40, 56 ja resolutsioon)
Teiseks seoses asjaoluga, et maksukohustuslased võivad ettevõtlusliku majandustegevusega tegeleda ainuüksi täiendavalt, ilmneb kõigepealt direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 teisest lõigust, et selleks, et käsitada materiaalse või immateriaalse vara kasutamist tulu saamise eesmärgil toimununa, ei oma tähtsust see, kas kasutamise eesmärk on teenida kasumit või mitte. Pealegi see, et niisugune tegevus on täiendav, ei mõjuta seda, et tegemist on majandustegevusega, kuna tasu on oma kogumisaja pikkuse tõttu kestev. Lõpuks asjaolu, et tehtud investeeringuid rahastati suures osas liikmesriigi ja Euroopa Liidu toetustest, ei oma tähtsust küsimuses, kas tegevus on või ei ole majanduslik, kuna majandustegevuse mõiste on objektiivset laadi ja seda kohaldatakse mitte ainult olenemata asjaomaste tehingute eesmärkidest või tulemustest, vaid olenemata ka sellest, millise rahastamisviisi ettevõtja on valinud, kaasa arvatud juhud, mil on tegemist toetustega avaliku sektori vahenditest.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et maapiirkonna rajatiste käitamine mittetulundusühingu poolt, kes teostab ettevõtluslikku majandustegevust ainuüksi täiendavalt, on majandustegevus selle sätte tähenduses, vaatamata sellele, et esiteks rahastati rajatiste ehitustöid suures osas riigiabist ja teiseks saadakse nende käitamise eest tulu vaid vähese tasu näol, kui kavandatavat käitamistasu tuleb selle kogumisaja pikkuse tõttu pidada kestvaks.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 24 tuleb tõlgendada nii, et maapiirkonna rajatiste käitamine kujutab endast tasu eest teenuste osutamist, kuna neil on otsene seos saadud või saadaoleva tasuga, tingimusel et see vähene käitamistasu on vastavuses osutatud teenuse majandusliku väärtusega, ja vaatamata sellele, et nende teenustega täidetakse õigusnormides ette nähtud kohustust.

Nimelt see, et tegevus seisneb seadusega üldistes huvides antud ja määratletud ülesannete täitmises, ja asjaolu, et majandustehing tehti omahinnast kõrgema või madalama hinnaga ja seega turuväärtusest kõrgema või madalama hinnaga, ei oma tähtsust selle hindamisel, kas tegevus kujutab endast tasu eest teenuste osutamist.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas saadud või saadaolev tasu võib oma suuruse poolest olla vastutasu, mis näitab, et osutatud või osutatavate teenuste ja tasu vahel on otsene seos ja et teenuseid osutatakse järelikult tasu eest. Täpsemalt tuleb tal välja selgitada, ega ette nähtud tasu ei kata osutatud või osutatavaid teenuseid vaid osaliselt ja ega selle suurust ei ole kindlaks määratud seetõttu, et esineb muid võimalikke tegureid, mis võivad teatud olukorras seada kahtluse alla otsese seose teenuste ja nende eest makstava tasu vahel.

(vt punktid 42, 45, 51 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduste kohta artikli 33 lõike 2 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et litsentsiaat saab litsentsitud ühenduse registreeritud disainilahenduse rikkumisega seoses esitada nõudeid ka siis, kui litsents on ühenduse disainilahenduste registrisse kandmata.

Määruse nr 6/2002 artikli 33 lõigete 2 ja 3 grammatiline kui ka süstemaatiline tõlgendus toetab arusaama, et selle artikli kui terviku eesmärk on reguleerida määruse artiklites 28, 29 ja 32 ette nähtud õigustoimingute mõju sellistele kolmandatele isikutele, kes on või kes võivad olla omandanud ühenduse disainilahendusega seotud õigusi.

Edasi tuleb tõdeda, et määruse nr 6/2002 III jaotis, milles paikneb artikkel 33, kannab pealkirja „Ühenduse disainilahenduse kui omandiõiguse objekt“. Järelikult sisaldavad kõik selle jao artiklid eeskirju, mis on seotud disainilahendusega kui omandiõiguse objektiga. See kehtib samuti määruse artiklite 28, 29 ja 32 puhul, mis on seotud õigustoimingutega, mille kõigi eesmärk või tagajärg on disainilahendusega seotud õiguse tekkimine või üleandmine.

Lõpuks olgu öeldud, et määruse nr 6/2002 artikli 32 lõike 3 esimese lause kohaselt võib litsentsiaat algatada menetluse ühenduse disainilahenduse rikkumise suhtes – ilma et see mõjutaks litsentsilepingu sätete kohaldamist – üksnes selle disainilahenduse omaniku nõusolekul.

Samuti tuleb tõdeda, et vastavalt määruse nr 6/2002 artikli 32 lõikele 5 kantakse litsents registrisse ühe poole taotluse korral. Kuid selles artiklis puudub sarnaselt määruse artikliga 29 säte, mis oleks analoogne määruse artikli 28 punktiga b, mille kohaselt „[k]uni registrikannet ei ole tehtud, ei saa õigusjärglane ühenduse disainilahenduse registreerimisest tulenevaid õigusi teostada“.

Pealegi kaotaks määruse nr 6/2002 artikli 28 punkt b oma kasuliku toime, kui määruse artikli 33 lõiget 2 tuleks tõlgendada nii, et see välistab võimaluse tugineda kõigi kolmandate isikute vastu kõigile selle määruse artiklites 28, 29 ja 32 ette nähtud õigustoimingutele, mille kohta registrikanne puudub.

Mis puutub määruse nr 6/2002 artikli 33 lõike 2 esimese lause eesmärki, siis tuleb asuda seisukohale, et määruse artiklites 28, 29 ja 32 ette nähtud õigustoimingute – kui need ei ole registrisse kantud – kolmandate isikute suhtes mõju puudumise eesmärk on kaitsta isikuid, kellel on või võib olla disainilahendusega seotud omandiõigusi. Järelikult ei kohaldu selle määruse artikli 33 lõike 2 esimene lause sellises olukorras, millega on tegemist põhikohtuasja puhul, kui litsentsiaat väidab, et kolmas isik rikub temale üleantud ühenduse registreeritud disainilahendusest tulenevaid õigusi.

(vt punktid 19–25 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta, mida on muudetud määrusega nr 255/2013, artikli 2 punkti 35 alapunkti g alapunkti iii tuleb tõlgendada nii, et määruse III lisas nimetatud ja taaskasutuseks määratud jäätmesaadetist, tuleb selle sätte tähenduses käsitada ebaseadusliku jäätmesaadetisena, kui selle saadetisega seotud ja määruse VII lisas nimetatud dokument sisaldab importija/vastuvõtja, taaskasutuskoha ning asjaomase riigi/asjaomaste riikide kohta valeandmeid või andmeid, mis ei ole omavahel kooskõlas – sõltumata sellest, kas need andmed on õiged muudes dokumentides, mis on ametiasutuste käsutuses, sõltumata kavatsusest tahtlikult ametiasutusi eksitada, ja sõltumata sellest, kas ametiasutus viis läbi määruse artiklis 24 ette nähtud menetlused.

Juhul kui määruse nr 1013/2006 VII lisas nimetatud saatedokument sisaldab niisugust liiki valeandmeid või andmeid, mis ei ole omavahel kooskõlas, ei saa pädevate asutuste järelevalve‑ ja kontrolliülesannete täitmist kõnealuse määruse kohaselt tagada, kuna pädevad asutused ei saa – seetõttu, et neid ei ole vastavast saadetisest nõuetekohaselt teavitatud, tagada et saadetist jälgitaks nõuetekohaselt, selleks et vältida kahju keskkonnale ja inimeste tervisele kahjulikke toiminguid. Selle kohta, et muudes dokumentides olid need andmed olemas, mille esitamist nõutakse VII lisas nimetatud saatedokumendis, tuleb märkida, et niisugune dokument kehtestatakse erieeskirjadega ja sellega soovitakse täita spetsiifiliselt jäätmesaadetisi käsitlevate õigusnormide eesmärke, samas kui muudel dokumentidel, nagu rahvusvaheline saateleht või faktuurarve, sellist eesmärki ei ole. Samuti ei muuda see, kas kõnealuses dokumendis tehti viga tahtlikult või mitte, asjaolu, et kui andmed ei ole omavahel kooskõlas, sunnib see liikmesriikide kontrolle teostavaid asutusi andmeid hiljem uuesti kontrollima ja muudab nii võimatuks saadetise kohese kontrolli üksnes määruse nr 1013/2006 VII lisa alusel, nii et neid kahte liiki vigu tuleb vähemalt rikkumise kvalifitseerimisel käsitada samamoodi. Seoses asjaoluga, et ei ole läbi viidud määruse artiklis 24 ette nähtud menetlusi, tuleb märkida, et ei see artikkel ega kõnealuse määruse ükski teine säte ei seosta omavahel neid menetlusi ja ebaseadusliku saadetise määratlust, nii et kõnealuses artiklis ette nähtud menetluste läbiviimata jätmine ei saa mõjutada saadetise kvalifitseerimist ebaseadusliku saadetisena määruse artikli 2 punkti 35 tähenduses.

(vt punktid 36, 42, 45–47 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 543/2008, millega kehtestatakse määruse nr 1234/2007 (teatavate kodulinnuliha turustusnormide kohta) üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikli 5 lõike 4 punkt b on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 16 ette nähtud ettevõtlusvabadusega seoses kehtiv.

Nimetatud artiklis ette nähtud märgistamiskohustus võib ettevõtlusvabaduse kasutamist piirata, kuna nimetatud kohustus paneb selle adressaadile piirangu, mis kitsendab tema ressursside vaba kasutamist, kuna see kohustab adressaati võtma meetmeid, mis võivad tema jaoks kaasa tuua kulu või mõjutada tema tegevuse korraldust, kuid ettevõtlusvabadus ei kujuta endast absoluutset õigust, vaid sellega tuleb arvestada vastavalt selle ülesandele ühiskonnas.

Mis puutub sellesse, kas märgistamiskohustus saab liidu õiguses seatud eesmärkide saavutamist tagada, siis on õigusloojal alust leida, et see kohustus esiteks võimaldab tagada tarbijale usaldusväärse teabe tänu pakendil esitatud märgetele, ja teiseks motiveerib tarbijat kodulinnuliha ostma, mis omakorda parandab asjaomase toote turustamise väljavaateid ning seetõttu suurendab tootjate sissetulekut.

Mis puutub sellesse, kas selline õigusnorm on vajalik, siis on liidu seadusandjal alust leida, et üksnes müügiosakonnas hinna välja panekut ette nägev õigusnorm ei võimalda saavutada seatud eesmärki saavutada samavõrd tõhusalt kui määruse nr 543/2008 artikli 5 lõike 4 punkt b, kuna üksnes koguhinna ja kaaluühikuhinna märkimine võimaldab olukorras, kus pakitud toode võib olla eri kaaluga, tagada tarbijale piisava teabe. Selline kohustus ei näi ka olevat seatud eesmärkidega võrreldes ebaproportsionaalne, kuna määruse nr 543/2008 artikli 5 lõikes 4 ette nähtud kohustus märkida koguhind ja ühikukaaluhind on üksnes üks osa andmetest, mis peab pakendil või kinnitatud etiketil selle sätte alusel kirjas olema.

(vt punktid 29, 30, 38, 39, 41 ja resolutsiooni punkt 1)
Hinnates mõistet „ettevõtjal tavaliselt lasuv maksukoormus“ ja sellest lähtuvalt seda, kas meede on valikuline ja see tuleb tunnistada riigiabiks, peetakse selliseks koormuseks enamasti selliseid täiendavaid kulusid, mida ettevõtjad peavad tavapäraselt kandma majandustegevusele kohaldatavatest õigus- või haldusnormidest või lepingutest tulenevalt. Asjaolul, et selline kohustus tuleb avaliku võimu asutuste poolt, ei saa seetõttu iseenesest olla mõju samade asustuste muude sekkumiste laadi hindamisel, et teha kindlaks, kas need annavad väljaspool tavalisi turutingimusi ettevõtjatele eeliseid.

Tavapäraselt ettevõtjate kantavateks tasudeks liigitamist ei mõjuta mingil moel asjaolud, et tasud tulenevad avaliku võimu asutuste tegevusest avaliku võimu teostamisel või et liikmesriikidel on vabadus asjaomases valdkonnas ühtlustatud eeskirjade puudumisel kulud enda kanda võtta.

Pealegi, igal juhul ei ole asjaolul, et asjaomaste meetmete rahastamine ei ole ühtlustatud, mingit mõju sellise rahastamisega eeldatavalt tekitatava majandusliku eelise kindlakstegemisele. Isegi valdkondades, mis on liikmesriikide pädevuses, peavad nad tegutsema kooskõlas liidu õiguse ja eelkõige ELTL artiklite 107 ja 108 nõuetega.

(vt punktid 35, 36, 38 ja 39)
ELTL artiklit 35 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi alamüksuse õigusnormid, millega kõiki ettevõtjaid, kellel on tegevuskoht selle üksuse territooriumil, kohustatakse esitama kõik andmed piiriüleseid tehinguid puudutavates arvetes eranditult selle alamüksuse ametlikus keeles, vastasel juhul on need arved tühised ja selle tühisuse peab tuvastama kohus omal algatusel.

Nimelt ei õigusta selliseid õigusnorme eesmärk, millega taotletakse liikmesriigi ühe ametliku keele kasutamise edendamist ja stimuleerimist ega ka vajadus tagada maksukontrolli tõhusus, sest need lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud eesmärkide saavutamiseks ja neid ei saa seetõttu pidada proportsionaalseks.

(vt punktid 47, 50, 51, 56, 57 ja resolutsioon)
Kohtuasi C–46/15

Ambisig – Ambiente e Sistemas de Informação Geográfica SA

versus

AICP – Associação de Industriais do Concelho de Pombal

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Central Administrativo Sul)

„Eelotsusetaotlus — Riigihanked — Direktiiv 2004/18/EÜ — Artikli 48 lõike 2 punkti a alapunkti ii teine taane — Ettevõtjate tehniline suutlikkus — Vahetu õigusmõju — Tõendamisviisid — Hierarhiline seos eraõigusliku ostja kinnituse ja pakkuja ühepoolse avalduse vahel — Proportsionaalsuse põhimõte — Keeld teha olulisi muudatusi ette nähtud tõendamisviisides”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. juuli 2016. aasta otsus

Institutsioonide aktid – Direktiivid – Vahetu õigusmõju – Üksus, kellele on tehtud ülesandeks avalike teenuste osutamine riigi järelevalve all, ja kellel on sellega seoses laiad volitused – Õigus tugineda direktiivile selle üksuse vastu

Vt otsuse tekst. (vt punkt 16)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 21 ja 22)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 24–26)

Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 48 lõike 2 punkti a alapunkti ii teist taanet tuleb tõlgendada nii, et selle sätte liikmesriigi õigusesse ülevõtmata jätmise korral vastab see tingimustele, et anda eraõiguslikele isikutele õigus, millele nad võivad liikmesriigi kohtus tugineda hankija vastu juhul, kui tegemist on avalik-õigusliku üksusega, kellele oli tehtud ametiasutuse korraldusel ülesandeks viimase järelevalve all avalike teenuste osutamine ja kellel on sellega seoses märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad üksikisikutevahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest. (vt punkt 27 ja resolutsiooni punkt 1)

Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 48 lõike 2 punkti a alapunkti ii teises taandes sätestatut tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus hankija poolt selliste reeglite kohaldamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis võimaldavad ettevõtjal tõendada oma tehnilist suutlikkust ühepoolse avaldusega üksnes siis, kui ta tõendab, et tal on võimatu või väga raske saada kinnitust eraõiguslikult ostjalt. Hanketeates sisalduvad reeglid, millega lubatakse ettevõtjal esitada ühepoolne avaldus oma tehnilise suutlikkuse tõendamiseks ainult juhul kui nad tõendavad, et eraõiguslikult ostjalt on võimatu saada kinnitust, on ebaproportsionaalsed. Seevastu hanketeates esitatud reeglid, mille kohaselt ettevõtjal on õigus tugineda kõnealusele ühepoolsele avaldusele ka olukorras, kus ta objektiivsete asjaolude alusel – mida tuleb juhtumipõhiselt kontrollida – tõendab tõsise raskuse olemasolu, mis takistab tal sellise kinnituse saamist, mis võib näiteks olla tingitud asjaomase ostja pahatahtlikkusest, tunduvad olevat proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas, kuna sellised reeglid ei pane asjaomasele ettevõtjale järgitavate eesmärkidega võrreldes ebaproportsionaalselt suurt tõendamiskoormist. (vt punktid 41, 42 ja 44 ning resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 48)