ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas Euroopa Liidu lepingu artikli 19 lõiget 1, Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 325 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/1371, mis käsitleb võitlust liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu kriminaalõiguse abil (1), artikleid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui organ, mis ei ole kohtuvõimu osa, st Curtea Constituțională a României (Rumeenia konstitutsioonikohus), teeb otsuse, millega pannakse üldine kohustus vaadata uuesti läbi korruptsiooni valdkonna kõik kohtuasjad, milles kõrgeima kohtuorgani kriminaalkolleegium tegi esimeses kohtuastmes teatud ajavahemikul (2003. aasta kuni jaanuar 2019) otsuse ning millega seoses on pooleli apellatsioonimenetlus?
C 191/2

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Poola) 23. detsembril 2019 – Grupa Warzywna Sp. z o.o. versus Dyrektorowi Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

(Kohtuasi C-935/19)

(2020/C 191/02)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Grupa Warzywna Sp. z o.o.

Vastustaja: Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

Eelotsuse küsimus

Kas täiendava maksukohustuse kehtestamine käibemaksuseaduse artikli 112b lõike 2 kohaselt on kooskõlas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) (eelkõige selle artiklid 2, 250, 273), Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikega 3, ELTL artikliga 325 ja proportsionaalsuse põhimõttega?

(1) ELT 2006, L 347, lk 1.
d)

Kas varjupaigamenetluse direktiivi artikli 33 lõigete 1 ja 2 punktidest b ja c ning artiklitest 35 ja 38 tuleneb harta artiklit 18 arvestades, et kumulatiivne nõue vastuvõetamatuse aluse kohaldamiseks, s.t sellisel alusel põhineva otsuse vastuvõtmiseks on, et kolmas riik võtab [isiku] tagasi, või piisab selle kontrollimisest, et see nõue on täidetud sellise otsuse täitmise ajal?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Győri Ítélőtábla (Ungari) 20. detsembril 2019 – J.Z. versus OTP Jelzálogbank Zrt. jt

(Kohtuasi C-932/19)

(2020/C 161/29)

Kohtumenetluse keel: ungari

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Győri Ítélőtábla

Põhikohtuasja pooled

Apellant: J.Z.

Vastustajad: OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt.

Eelotsuse küsimus

Kas [nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1)] artikli 6 lõikega 1 on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega tunnistatakse tühiseks tarbijatega sõlmitud laenulepingutes tingimused – välja arvatud eraldi kokku lepitud lepingutingimused –, mille alusel krediidiasutus otsustab, et laenu või liisingu eseme ostmiseks antava rahasumma väljamaksmiseks on kohaldatav ostu vahetuskurss ja laenu tagasimaksmiseks on kohaldatav müügi vahetuskurss või muu väljamaksmise ajal kindlaks määratud kursist erinev vahetuskurss, ja asendatakse tühiseks tunnistatud tingimused nii laenu väljamaksmise kui ka tagasimaksmise osas sättega, millega kohaldatakse vastava valuuta puhul Ungari Panga kehtestatud ametlikku vahetuskurssi, võtmata arvesse, kas see säte – kõiki lepingu tingimusi arvestades – tegelikult kaitseb tarbijat eriti kahjustavate tagajärgede eest, ja andmata ka tarbijale võimalust avaldada oma tahet selles suhtes, kas ta soovib kasutada selle õigusnormiga antud kaitset?

(1) EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.
C 161/15

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 18. novembril 2019 – Autostrada Torino Ivrea Valle D’Aosta – Ativa S.p.A. versus Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Ministero dell'Economia e delle Finanze, Autorità di bacino del Po

(Kohtuasi C-835/19)

(2020/C 161/22)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: Autostrada Torino Ivrea Valle D’Aosta – Ativa S.p.A.

Vastustajad ja vastustajad apellatsioonimenetluses: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Ministero dell'Economia e delle Finanze, Autorità di bacino del Po

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õiguse ning eelkõige direktiivis 2014/23 (1) sätestatud põhimõtetega – konkreetselt kontsessiooni andmise menetluste valikuvabaduse põhimõte –, kooskõlas põhjenduses 68 ja artiklis 30 sätestatud läbipaistvuse ja [võrdse] kohtlemise põhimõttega kontsessiooni andmise valdkonnas, on vastuolus 18. aprilli 2016. aasta seadusandliku dekreedi nr 50 (decreto legislativo 18 aprile 2016, n. 50) artikli 178 lõikes 8a sätestatud riigisisene õigusnorm, mis keelab erandeid tegemata ametiasutustel anda kiirteede kontsessioone, mille kehtivusaeg on lõppenud või lõppemas, kasutades menetlusi, mis on sätestatud artiklis 183, mis reguleerib projekti rahastamist?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/23/EL kontsessioonilepingute sõlmimise kohta (EMPs kohaldatav tekst) (ELT 2014, L 94, lk 1).
1.

Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et hinnates küsimust, kas kontsessionäär teeb keelatud reklaami vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas antud selgitustele riikliku hasartmängumonopoli kohta, on tähtis, kas tervikuna hinnates toimus asjaomasel perioodil tõepoolest hasartmänguturu kasv, või on piisav juba see, et reklaami eesmärk on õhutada aktiivselt hasartmänge mängima näiteks seeläbi, et hasartmänge lastakse paista ohutuna, et neile luuakse sellega, et saadud tulu kasutatakse üldise huvi eesmärgil, positiivne kuvand või et suurendatakse mängude atraktiivsust haarava reklaamiga, mis peibutab lootusega märkimisväärsetele võitudele?
Camelia Manéa 29. novembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 12. septembri 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-225/18: Manéa versus CdT

(Kohtuasi C-892/19 P)

(2020/C 161/24)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Camelia Manéa (esindaja: advokaat M.-A. Lucas)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Asutuste Tõlkekeskus (CdT)

Apellandi nõuded

— tühistada 12. septembri 2019. aasta otsus kohtuasjas T-225/18;

— teha asjas uus otsus ja rahuldada hageja poole esimeses kohtuastmes esitatud hagi nõuded;

— mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja tõlkekeskuselt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks seitse väidet.

Esimene väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 36–38 ning selle kohaselt on moonutatud hagiavalduse esimese väite faktilisi ja õiguslikke aluseid.

Teine väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 43 ja selle kohaselt on rikutud tõendamist käsitlevaid norme, antud sisuliselt ebaõige hinnang, mis on tingitud ebapiisavast toimikuga tutvumisest, moonutatud tõendeid ja üht toimikus olevat dokumenti.

Kolmas väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 44 ja selle kohaselt on otsuse põhjendused vastuolulised, on moonutatud 10. juuni 2016. aasta otsust või antud sellele sisuliselt ebaõige hinnang, sest toimikuga on ebapiisavalt tutvutud, ning on rikutud kohustust taastada endine olukord lähtuvalt seaduslikkusest.

Neljas väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 55 ja selle kohaselt on moonutatud 29. mai 2017. aasta otsuse põhjendusi.

Viies väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 56 ja selle kohaselt on moonutatud hagiavalduse väidet, mis käsitles põhjendamiskohustuse rikkumist.

Kuuenda väite kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuse punktid 81 ja 83 omavahel vastuolus.

Seitsmes väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 84 ning selle kohaselt on moonutatud argumente, antud toimikuga ebapiisava tutvumise tõttu sisuliselt ebatäpne hinnang ning Üldkohtu vastus hageja argumentidele ei ole piisav.
5.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/42/EL kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on kooskõlas, et riigisisene seadus asendab (menetluses kogutud ja kohtu hinnatud asjaoludel rajaneva) põhjendatud kahtluse, et vara on saadud kuriteo tulemusel, kahtlusega (eeldusega), et vara juurdekasv on ebaseaduslikku päritolu, tuginedes üksnes tuvastatud asjaolule, et vara juurdekasv ületab riigisiseses seaduses nimetatud summa (näiteks 75 000 eurot kümne aastaga)?
C 247/2

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria) 31. oktoobril 2019 – TN versus WWK Lebensversicherung auf Gegenseitigkeit, VP

(Kohtuasi C-803/19)

(2020/C 247/02)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberster Gerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: TN

Vastustaja: WWK Lebensversicherung auf Gegenseitigkeit, VP

Teine pool: UO

Euroopa Liidu Kohus (kaheksas koda) tegi 28. mail 2020 järgmise määruse:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ elukindlustuse kohta artikli 35 lõiget 1 koostoimes artikli 36 lõikega 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) artikli 185 lõiget 1 koostoimes artikli 186 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt juhul, kui kindlustusvõtja taganeb kindlustuslepingust, vabastatakse kindlustusmaksete maksust, mida kindlustusvõtja peab tasuma ja mille kindlustusandja on sisse nõudnud ja riigile edastanud, summad, mille kindlustusandja peab kindlustusvõtjale tagastama, mistõttu viimane peab maksu tagastamist taotlema maksuhaldurilt või olenevalt olukorrast nõudma kindlustusandjalt kahju hüvitamist, vastuolus siis, kui kindlustuslepingule kohaldatava õigusega ette nähtud menetlusnormide alusel, mis puudutavad kõnealuste kindlustusmaksetelt maksuna tasutud summade tagasinõudmist, ei ole võimalik vaidlustada taganemisõiguse – mis kindlustusvõtjal on liidu õiguse alusel – kehtivust; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Gericht Erster Instantz Eupen (Belgia) 15. oktoobril 2019 – ES versus Wallonische Region

(Kohtuasi C-757/19)

(2020/C 230/19)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Gericht Erster Instantz Eupen

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: ES

Vastustaja: Wallonische Region

Euroopa Liidu Kohus (kuues koda) leidis 28. mai 2020. aasta määruses, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt saab selles liikmesriigis alalist elukohta omav isik sellise sõiduki puhul, mille on tema käsutusse andnud teises liikmesriigis, kus see sõiduk on registreeritud, asutatud äriühing, mille juht ja osanik ta on, tugineda mõnele erandile sõidukite registreerimise kohustusest vaid juhul, kui selle erandi tingimuste täidetust tõendavad dokumendid on tal alati sõidukis kaasas.
1.

Kas Euroopa Liidu lepingu artikli 19 lõiget 1, Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 325 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/1371, mis käsitleb võitlust liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu kriminaalõiguse abil (1) ja mis on vastu võetud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 83 lõike 2 alusel, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui kohtuotsuse teeb kohtusüsteemist väljapoole jääv organ, Curtea Constituțională a României (Rumeenia konstitutsioonikohus), kes paneb kohtuorganile kohustuse saata uuesti läbivaatamiseks korruptsiooni valdkonna kohtuasjad, milles tehti teatud ajavahemikul kohtuotsus ning mis on parajasti apellatsioonkaebuse etapis, põhjusel, et kõrgeima kohtuorgani siseselt ei moodustatud selles valdkonnas spetsialiseerunud kohtukolleegiumi, isegi siis, kui kolleegiumisse kuulunud kohtunike spetsialiseerumine ei olnud kahtluse all?
1.

Kas Euroopa Liidu lepingu artikli 19 lõiget 1, Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 325 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 648/2012 ja tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60/EÜ ja komisjoni direktiiv 2006/70/EÜ (1), artiklit 58, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/1371, mis käsitleb võitlust liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu kriminaalõiguse abil (2), ja mis on vastu võetud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 83 lõike 2 alusel ning [millega asendati] 26. juuli 1995. aasta Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse [konventsioon], artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui kohtuotsuse teeb kohtusüsteemist väljapoole jääv organ, Curtea Constituțională a României (Rumeenia konstitutsioonikohus), kes paneb kohtuorganile kohustuse saata uuesti läbivaatamiseks korruptsiooni valdkonna kohtuasjad, milles tehti teatud ajavahemikul kohtuotsus ning mis on parajasti apellatsioonkaebuse etapis, põhjusel, et kõrgeima kohtuorgani siseselt ei moodustatud selles valdkonnas spetsialiseerunud kohtukolleegiumi, isegi siis, kui kolleegiumisse kuulunud kohtunike spetsialiseerumine ei olnud kahtluse all?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Cluj (Rumeenia) 12. novembril 2019 – SC Panavitrans SRL versus Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Cluj, Administrația Fondului pentru Mediu

(Kohtuasi C-828/19)

(2020/C 201/04)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Cluj

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: SC Panavitrans SRL

Vastustajad apellatsioonimenetluses: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Cluj, Administrația Fondului pentru Mediu

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on niisuguse maksu tagasinõudmiseks, mille vastuolu liidu õiguse sätetega on tuvastatud, kehtestatud lühem taotluse esitamise tähtaeg kui riigisiseses õiguses maksu tagastamistaotlustele ette nähtud üldine tähtaeg?
1)

Kas direktiivi 2004/18/EÜ (1) ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikleid 2 ja 46 tuleb tõlgendada koosmõjus nii, et nendega on vastuolus siseriiklik õigus – nagu RHS v.r § 41 lg 3 –, mille järgi pidi hankija juhul, kui hankelepingu alusel sooritatava tegevuse jaoks on õigusaktides kehtestatud erinõuded, nimetama hanketeates, milliste registreeringute või tegevuslubade olemasolu on pakkuja kvalifitseerimiseks nõutavad; õigusaktides kehtestatud erinõuete täitmise kontrollimiseks nõudma hanketeates pakkujalt tegevusloa või registreeringu kohta tõendi esitamist; ja juhul, kui pakkujal puudub vastav tegevusluba või registreering, jätma pakkuja kvalifitseerimata?
1.

Kas nõukogu 14. mai 1991. aasta direktiivi 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (1) artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab arvutiprogrammi õiguspäraselt omandanud isikul arvutiprogrammi või selle osa dekompileerida, juhul kui dekompileerimine on vajalik selleks, et parandada programmi toimimist mõjutavaid vigu, kaasa arvatud juhul, kui parandus seisneb sellise funktsiooni välja lülitamises, mis takistab selle rakenduse toimimist, mille osa asjaomane programm on?
3.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas see puutumatus puudutab üksnes „kohtulikku“ puutumatust, nagu on märgitud Euroopa Liidu toimimise lepingu protokolli (nr 7) Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide kohta artikli 11 punktis a, või laieneb see ka kriminaalmenetluse läbiviimisele, sealhulgas süüdistusakti esitamisele ja tõendite kogumisele? Kas juhul, kui puutumatus on kohaldatav kriminaalmenetluse läbiviimisele, mõjutab see asjaolu tõendite kasutamise võimalust?
C 68/37

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (Queen’s Bench Division) (Ühendkuningriik) 6. jaanuaril 2020 – Daimler AG versus Walleniusrederierna Aktiebolag, Wallenius Wilhelmsen ASA, Wallenius Logistics AB, Wilhelmsen Ships Holding Malta Limited, Wallenius Wilhelmsen Ocean AS, „K“ Line Holding (Europe) Limited, „K“ Line Europe Limited, Nyk Group Europe Limited, Compañia Sudamericana de Vapores SA

(kohtuasi C-2/20)

(2020/C 68/40)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice (Queen’s Bench Division)

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Daimler AG

Kostjad: Walleniusrederierna Aktiebolag, Wallenius Wilhelmsen ASA, Wallenius Logistics AB, Wilhelmsen Ships Holding Malta Limited, Wallenius Wilhelmsen Ocean AS, „K“ Line Holding (Europe) Limited, „K“ Line Europe Limited, Nyk Group Europe Limited, Compañia Sudamericana de Vapores SA

Eelotsuse küsimused

1. Kas liikmesriigi kohus on pädev lahendama kahju hüvitamise nõuet EMÜ asutamislepingu artikli 85/EÜ artikli 81 alusel, kui etteheidetav tegevus hõlmas rahvusvaheliste mereveoteenuste osutamist vaid EMÜ-väliste/EÜ-väliste sadamate vahel enne 1. maid 2004 ning liikmesriigi kohus ei olnud liikmesriigis EMÜ asutamislepingu artikli 88/EÜ artikli 84 tähenduses asjaomane asutus?
—

tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole ettenähtud aja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita komisjoni 7. detsembri 2011. aasta otsust SA.28864 hüvitusabi kohta, mida Kreeka maksis põllumajanduskindlustusega tegelevale asutusele (ELGA) aastatel 2008 ja 2009, või kuna ta igal juhul ei ole otsuse artikli 4 tähenduses võetud meetmetest komisjoni nõuetekohaselt teavitanud, siis on ta rikkunud kõnealuse otsuse artiklitest 2, 3 ja 4 ning Euroopa Liidu põhiõiguste hartast tulenevaid kohustusi;
1.

Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artikliga 7 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu föderaalse puhkuseseaduse § 7 lõige 3, mis näeb ette, et töötaja, kellel on õigus saada seni välja võtmata tasustatud põhipuhkust ja kes tunnistatakse puhkuseaasta kestel tervislikel põhjustel täielikult töövõimetuks, kuid kes oleks puhkust enne täielikult töövõimetuks tunnistamist puhkuseaastal veel vähemasti osaliselt kasutada saanud, õigus puhkusele aegub katkematult püsiva töövõimetuse korral 15 kuud pärast puhkuseaasta lõppu ka juhul, kui tööandja ei ole töötajale asjaomase üleskutse ja selgituste esitamisega tegelikult taganud võimalust kasutada oma õigust puhkusele?
2.

Kui eeluurimiskohtunikku käsitatakse ühena nendest asutustest, siis kas direktiivi 2013/32/EL artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et eeluurimiskohtunik peab taotlejale teatama, kuhu ja kuidas saab rahvusvahelise kaitse taotlust esitada, ning taotluse esitamise korral peab selle edastama asutusele, kes on vastavalt riigisisesele seadusele pädev rahvusvahelise kaitse taotlust registreerima ja menetlema, ja pädevale haldusasutusele, selleks et taotlejale tagataks direktiivi 2013/33/EL (2) artiklis 17 nimetatud vastuvõtumeetmed?
2.

Kas liidu õigusega on vastuolus riigisisese õiguse põhimõte, mis võimaldab Moldovast imporditud veiniga kaupleval isikul vältida väärteokaristust Euroopa Liidus mitte lubatud veinivalmistustavade kohaselt valmistatud veini turustamise eest, kui riigisisesed ametivõimud ei lükka ümber veiniga kaupleva isiku eeldust, et vein on toodetud Euroopa Liidus lubatud veinivalmistustavadega kooskõlas – eeldust, mille veiniga kauplev isik on rajanud dokumendile V I 1, mille Moldova ametivõimud väljastasid vastavalt komisjoni 27. juuni 2008. aasta määrusele nr 555/2008, milles sätestatakse veinituru ühist korraldust käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 479/2008 üksikasjalikud rakenduseeskirjad veinisektoris seoses toetusprogrammide, kolmandate riikidega kauplemise, tootmisvõimsuse ja kontrollidega?
2.

Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas ELTL artikleid 18, 49, 63 ja 65 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid nagu 12. märtsi 1975. aasta seaduse 8/1975 riigikaitse tähtsusega piirkondade ja rajatiste kohta artiklid 18, 4 ja 29 ning kuninga 10. veebruari 1978. aasta dekreedi 689/1978, millega kinnitatakse riigikaitse tähtsusega piirkondade ja rajatiste määrus, millega rakendatakse 12. märtsi 1975. aasta seadus riigikaitse tähtsusega piirkondade ja rajatiste kohta, artikkel 37, kuna nendega seatakse suured piirangud omandiõiguse teostamisele välismaalaste poolt, sealhulgas nõue taotleda selle õiguse täielikuks kasutamiseks sõjaväe luba, mille tegemata jätmise eest määratakse haldussanktsioon, mida mingil juhul ei kohaldata Hispaania kodanikele, kui need piirangud on põhjendatud riigikaitsega seotud ülekaaluka üldise huviga, arvestades ainuüksi avalike huvide tähtsust seoses riigikaitsega, mis puudutab erilise strateegilise tähtsusega enklaavide kaitset?
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt: Kas viidatud määruse artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et lõppkasutaja õigust kasutada vabalt valitud lõppseadmeid piiratakse lubamatult juhul, kui tethering ei ole lepinguliselt keelatud ega tehniliselt piiratud, kuid lepingus on kokku lepitud, et erinevalt ilma tetheringita tarbitud andmemahust ei sisaldu tetheringi kaudu tarbitud andmemaht nullmääraga (zero-rating) pakkumuses, vaid selle üle peetakse arvestust väljaspool põhipaketis sisalduvat andmemahtu ja andmemahu ületamise korral tuleb selle eest maksta lisatasu?
2.

Kas liidu õigusega, eelkõige direktiivi 2004/38/EÜ artikli 5 lõikega 1, määruse (EÜ) nr 562/2006 (Schengeni piirieeskirjad) artikliga 21 või liidu kodanikele tagatud õigusega liidu territooriumil vabalt liikuda on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, millega pannakse isikule (olenemata sellest, kas ta on liidu kodanik) trahvi hoiatusel kohustus kanda olukorras, kus ta väikelaeva kasutades siseneb asjaomasesse liikmesriiki teisest liikmesriigist rahvusvaheliste vete kaudu, ilma et ta oleks seejuures sisenenud kolmanda riigi territooriumile, kaasas kehtivat passi või mõnda muud kehtivat reisidokumenti?
1b)

Kui vastus küsimusele 1a on eitav ja juhul kui liikmesriigi õiguses, millega direktiiv on üle võetud, ei ole määratletud mõistet „erandlikud asjaolud“ muul moel kui viidates mittevajalikele mõistetele „ebaproportsionaalselt suur oht, kelmuse, inimröövi, šantažeerimise, väljapressimise, ahistamise, vägivalla või ähvardamise oht“, siis kas kõnealust artikli 30 lõiget 9 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab liikmesriigi kohtul jätta „erandlike asjaolude“ tingimuse arvesse võtmata või peab kohus korvama liikmesriigi seadusandja puudujäägi, määrates kohtupraktikas kindlaks mõiste „erandlikud asjaolud“ ulatuse? Kas viimati nimetatud juhul, kuna eespool viidatud artikli 30 lõike 9 sõnastuse kohaselt on tegemist tingimusega, mille sisu sätestatakse riigisiseses õiguses, võib Euroopa Liidu Kohus liikmesriigi kohut ülesande täitmisel juhendada? Kui vastus viimasele küsimusele on jaatav, millised on suunised, millest liikmesriigi kohus peab juhinduma mõiste „erandlikud asjaolud“ sisu kindlaksmääramisel?
Kas [direktiivi 2014/24] artikli 18 lõikes 1 ja [direktiivi 2014/24] artiklites 33 ja 49 sätestatud võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtteid, tõlgendatuna koos direktiivi 2014/24 V lisa C osa punkti 7 ja punkti 10 alapunktiga a, tuleb tõlgendada nii, et hanketeates või tehnilises kirjelduses peab olema määratud hankega seotud raamlepingu alusel toimuvate tarnete maksimaalne kogus ja/või maksimaalne maksumus, nii et asjassepuutuv raamleping kaotab selle ülempiiri saavutamisel oma kehtivuse?

Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, soovitakse Euroopa Kohtult teada, kas eespool nimetatud sätteid tuleb tõlgendada nii, et eespool nimetatud ülempiir tuleb esitada raamlepingu a) kui terviku suhtes ja/või b) esialgse hankija suhtes, kes on väljendanud tahet sõlmida leping, tuginedes pakkumuse esitamise ettepanekule (käesoleval juhul Põhja-Jüütimaa piirkond) ja/või c) esialgse hankija suhtes, kes on üksnes väitnud, et ta osaleb ühe valikuvõimalusena (käesoleval juhul Lõuna-Taani piirkond).

Kui vastus esimesele ja/või teisele küsimusele on jaatav, soovitakse, et Euroopa Kohus vastaks – niivõrd, kui see on nende vastuste sisu suhtes asjassepuutuv – järgmisele küsimusele: