Nimelt nähtub direktiivi põhjendustest 4, 8 ja 10, et raamatupidamisarvestust ühtlustavad liidu õigusnormid peavad esiteks looma asjakohase tasakaalu finantsteabe kasutajate ja selle esitajate, kelleks on ettevõtjad, vastukäivate vajaduste vahel ning teiseks arvestama sellise teabe esitamisega kõige väiksematele ettevõtjatele kaasnevat erilist koormust.

Liidu õigusakti osaline tühistamine on võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist palutakse, on ülejäänud aktist eraldatavad. See eraldatavuse nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti sisu.

Proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kohtuliku kontrolli osas tuleb tunnustada liidu seadusandja ulatuslikku kaalutlusõigust, mis hõlmab temapoolseid poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning mille raames ta peab andma keerulisi hinnanguid. Järelikult võib selles valdkonnas rakendatud meedet pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu.

Direktiiviga 2013/34 teatavat liiki ettevõtjate aruandeaasta finantsaruannete, konsolideeritud finantsaruannete ja nendega seotud aruannete kohta järgitav eesmärk on esiteks ette näha ühtlustatud normid sellise finantsteabe osas, mis tuleb avalikustada ettevõtjate aruandeaasta finantsaruannete võrreldavuse parandamiseks kogu liidus, ja teiseks vältida seda, et nende normide kohaldamine koormaks väikeettevõtjaid, nähes nende suhtes ette teatavad erandid.

Direktiivi artikli 4 lõigetega 6 ja 8, artikli 6 lõikega 3 ja artikli 16 lõikega 3 ette nähtud meetmete analüüsist ei nähtu, et liidu seadusandja oleks nende vastuvõtmisel ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire.

Esiteks on direktiivi eespool viidatud sätetes ette nähtud, millised võimalused on liikmesriikidel nõuda väikeettevõtjatelt nende bilansi, kasumiaruannete ja finantsaruannete lisade osas lisakohustuste täitmist võrreldes kohustustega, mis on direktiivis ühtlustatuna ette nähtud. Põhimõtteliselt keelab direktiiv liikmesriikidel ettevõtjatele selliste lisanõuete panemise ja lubab sellest keelust kõrvale kalduda ainult erandjuhtudel, mille suhtes on kehtestatud täpsed piirangud. Üks selline piirang on nõue, mis on ette nähtud direktiivi artikli 4 lõikes 6 ja mille kohaselt peavad liikmesriigi pandud lisakohustused juba sisalduma siseriiklikes maksualastes õigusaktides rangelt üksnes maksude kogumise eesmärgil.

Sellise, objektiivsetel kriteeriumidel põhineva piirangu kehtestamisel soovis liidu seadusandja sisuliselt, et väikeettevõtjad ei peaks esitama raamatupidamisdokumente või -andmeid lisaks esiteks direktiivis ette nähtud avalikustamise kohustustele ja teiseks siseriiklikes maksualastes õigusaktides ette nähtud deklareerimiskohustustele.

Selline piirang on ilmselgelt sobiv, et saavutada üks direktiiviga järgitud eesmärkidest, mis on väikeettevõtjate halduskoormuse suurendamise piiramine.

Teiseks lubab direktiivi artikli 6 lõige 3 liikmesriikidel vabastada ettevõtjad finantsaruannete koostamisel raamatupidamises kehtiva „sisu ülimuslikkuse” põhimõtte järgimisest. Sellist võimalust seletab eelkõige asjaolu, et aruande esitaja halduskoormus on väiksem juhul, kui tal on võimalik piirduda tehingu puhul selle õigusliku vormi nimetamisega, kirjeldamata tehingu majanduslikku sisu.

(vt punktid 29, 30, 32–34, 36 ja 38)