ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
diplom – diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum:

— mille on liikmesriigis välja andnud riigi õigus- ja haldusnormide kohaselt määratud pädev asutus,

— mis näitab, et selle omanik on edukalt lõpetanud keskharidusjärgse koolituse kestusega vähemalt kolm aastat või samaväärse kestusega osalise ajaga kursused ülikoolis või kõrgkoolis või muus sarnase tasemega asutuses, ning vajaduse korral seda, et asjaomane isik on edukalt läbinud tööalase koolituse, mida nõutakse lisaks keskharidusjärgsele koolitusele, ja

— mis näitab, et selle valdajal on asjaomases liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegevuse alustamiseks või tegutsemiseks vajalik kutsealane kvalifikatsioon,

tingimusel, et haridus ja koolitus, mille kohta diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument on välja antud, on omandatud valdavalt ühenduses või et sellise dokumendi valdajal on kolmeaastane töökogemus, mida kinnitab liikmesriik, mis on tunnustanud kolmanda riigi diplomit, tunnistust või muud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti.

Esimese lõigu kohaldamisel käsitatakse diplomiga samaväärsena järgmist: mis tahes diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum, mille on liikmesriigis välja andnud pädev asutus, kui selline dokument on välja antud pärast ühenduses toimunud koolituse edukat lõpetamist ja kõnealuse liikmesriigi pädev asutus tunnistab seda samaväärsena ja see annab samad õigused selleks, et alustada tegevust või tegutseda reguleeritud kutsealal selles liikmesriigis;
54

Selles küsimuses on oluline esiteks meenutada, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 1, millest see direktiiv ei luba erandeid teha, sõnastusest on selge, et nimetatud sätte kohaselt on igale töötajale tagatud õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele. See õigus tasulisele põhipuhkusele, mis käesoleva otsuse punktis 22 viidatud kohtupraktika kohaselt kujutab endast olulise tähtsusega ühenduse sotsiaalõiguse põhimõtet, on seega tagatud igale töötajale, sõltumata tervislikust seisundist.
108

Pealegi tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus on jõudnud niisuguse järelduseni ka EMÜ asutamislepingu artikli 58 sõnastuse põhjal. Kuna EMÜ asutamislepingu artiklis 58 on määratletud asutamisõigusega äriühingud, on sellega seeläbi tunnistatud, et liikmesriikide õigusnormide erinevus nii küsimuses, mis puudutab seost, mis on nõutav, et äriühingu suhtes saaksid kehtida vastava riigi õigusnormid, kui ka küsimuses, milline on liikmesriigi õiguse kohaselt asutatud äriühingu võimalus viia oma asukoht, olgu registrijärgne või tegelik, mõnda teise liikmesriiki, ja kui see on asjakohane, siis niisuguse üleviimise kord, on probleem, mida asutamisõigust käsitlevad normid ei ole lahendanud, vaid mis peab lahenduse leidma õigusloome või rahvusvaheliste kokkulepete kaudu, millega ei ole veel soovitud tulemuseni jõutud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Daily Mail and General Trust, punktid 21–23, ja Überseering, punkt 69).
56

Seda enam on see tõsi, et nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 89, ei ole Hispaania Kuningriik tõendanud, et Hispaania kohtud tõlgendavad LSA artiklit 293 nii, et see säte näeb ette võimaluse välistada vahetusvõlakirjade märkimise eesõigus.
139

Selle kohta on Euroopa Kohus juba märkinud, et määruse nr 40/94 artikli 61 lõikest 2 ja artiklist 76 tuleneb, et apellatsioonikojale esitatud kaebuse sisulisel kontrollimisel palub ta pooltel nii sageli kui vajalik esitada oma märkused teadete kohta, mis ta neile saadab, ning et ta võib samuti määrata menetlustoiminguid, mille hulka kuulub ka faktide või tõendite esitamine. Määruse nr 40/94 artikli 62 lõikes 2 on omakorda täpsustatud, et kui apellatsioonikoda saadab asja vaidlusaluse otsuse teinud üksusele tagasi edasiseks menetlemiseks, on kõnealune üksus seotud apellatsioonikoja otsuse põhjenduste ja resolutsiooniga, „kui faktid on samad”. Need sätted annavad tunnistust võimalusest, et ühtlustamisameti läbiviidava menetluse erinevates staadiumides võib faktiliste asjaolude kogum täieneda (eespool viidatud kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Kaul, punkt 58).
2

Direktiivi 2000/35 artikkel 3 pealkirjaga „Hilinenud maksmise intress” sätestab: „1. Liikmesriigid tagavad, et: a) punkti d kohast intressi tuleb maksta alates päevast, mis järgneb lepingus fikseeritud maksekuupäevale või maksetähtaja lõpule; b) kui maksekuupäev või tähtaeg ei ole lepingus kindlaks määratud, tuleb intressi hakata maksma automaatselt ilma, et selleks oleks vaja meeldetuletust: i) 30 päeva pärast kuupäeva, mil võlgnik sai kätte arve või samaväärse maksetaotluse või ii) kui arve või samaväärse maksetaotluse kättesaamise kuupäev ei ole kindel, siis 30 päeva pärast kauba või teenuste kättesaamist või iii) kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne kaupu või teenuseid, siis 30 päeva pärast kaupade või teenuste kättesaamist või iv) kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 päeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva; […] 2. Teatavate siseriiklikes õigusaktides määratletud lepingukategooriate puhul võivad liikmesriigid sätestada tähtaja, mille möödumisel tuleb intressi maksta maksimaalselt 60 päeva eest, tingimusel et nad kas takistavad lepinguosalisi seda tähtaega ületamast või määratlevad kohustusliku intressimäära, mis on seadusjärgsest intressimäärast märkimisväärselt kõrgem. 3. Liikmesriigid sätestavad, et kui kokkulepe maksekuupäeva või hilinenud maksmise kohta ei ole kooskõlas lõike 1 punktide b–d ja lõike 2 sätetega, siis see kas ei ole jõustatav või annab see alust kahjuhüvituse nõudmiseks, kui kõiki juhtumi asjaolusid, kaasa arvatud head kaubandustava ja kaupade laadi arvestades on see võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane. Otsustamaks, kas kokkulepe on võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane, võetakse muu hulgas arvesse seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjuseid kalduda kõrvale lõike 1 punktide b–d ja lõike 2 sätetest. Kui otsustatakse, et selline kokkulepe on äärmiselt ebaõiglane, kohaldatakse seadusjärgseid tingimusi, kui siseriiklikud kohtud ei määra kindlaks muid tingimusi, mis on õiglased. 4. Liikmesriigid tagavad, et võlausaldajate ja konkurentide huvides on olemas piisavad ja tulemuslikud vahendid vältimaks lõikes 3 osutatud äärmiselt ebaõiglaste tingimuste jätkuvat kasutamist. […]”.
diplom – diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum:

— mille on liikmesriigis välja andnud riigi õigus- ja haldusnormide kohaselt määratud pädev asutus,

— mis näitab, et selle omanik on edukalt lõpetanud keskharidusjärgse koolituse kestusega vähemalt kolm aastat või samaväärse kestusega osalise ajaga kursused ülikoolis või kõrgkoolis või muus sama tasemega asutuses, ning vajaduse korral seda, et asjaomane isik on edukalt läbinud tööalase koolituse, mida nõutakse lisaks keskharidusjärgsele koolitusele, ja

— mis näitab, et selle valdajal on asjaomases liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegevuse alustamiseks või tegutsemiseks vajalik kutsealane kvalifikatsioon,

tingimusel, et haridus ja koolitus, mille kohta diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument on välja antud, on omandatud valdavalt ühenduses või et sellise dokumendi valdajal on kolmeaastane töökogemus, mida kinnitab liikmesriik, mis on tunnustanud kolmanda riigi diplomit, tunnistust või muud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti.

Esimese lõigu kohaldamisel käsitatakse diplomiga samaväärsena järgmist: mis tahes diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum, mille on liikmesriigis välja andnud pädev asutus, kui selline dokument on välja antud pärast ühenduses toimunud koolituse edukat lõpetamist ja kõnealuse liikmesriigi pädev asutus tunnistab seda samaväärsena ja see annab samad õigused selleks, et alustada tegevust või tegutseda reguleeritud kutsealal selles liikmesriigis”.
74

Selle valitsuse arvates tekitab R. H. H. Rennebergile maksustamist puudutavaid negatiivseid tagajärgi mitte Madalmaade süsteemi kohaldamine, vaid asjaolu, et Belgia maksuõigus lubab hüpoteeklaenu intressi maha arvata väiksemas ulatuses kui Madalmaade kord. See, et R. H. H. Rennebergil ei ole Belgias võimalik saavutada oma negatiivse tulemi arvessevõtmist, on tagajärg, mis tuleneb tema elukoha üleviimisest sellesse liikmesriiki, mitte aga Madalmaade maksuõiguse kohaldamisest. Kui aga asutamislepinguga tagatud vabaduste piirang on tingitud lihtsalt siseriiklike maksuõiguste erinevustest, ei ole see ühenduse õigusega keelatud.
39

Eeltoodud märkusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artikliga 18 on sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus see, kui liikmesriigi pädevad ametiasutused keelduvad tunnustamast lapse sünnijärgset perekonnanime, mis on antud ja registreeritud teises liikmesriigis, kus laps on sündinud ja sünnist alates elanud, ning kui lapsel on samamoodi nagu vanematel ainult esimese liikmesriigi kodakondsus.
59

Isegi kui oletada, et EÜ artikli 226 alusel tehtud kohtuotsustel oleks samasugune mõju nagu EÜ artikli 234 alusel tehtud kohtuotsustel ja kui seetõttu võiks õiguskindluse kaalutlustel kohtuotsuse ajalise kehtivuse piiramine olla erandjuhul vajalik (7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-178/05: komisjon vs. Kreeka, EKL 2007, lk I-4185, punkt 67, 12. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-475/07: komisjon vs. Poola, punkt 61, ja 26. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C-559/07: komisjon vs. Kreeka, punkt 78), tuleb tõdeda, et käesoleval juhul ei ole komisjon üheski menetluse staadiumis oma põhimõttelisest seisukohast loobunud. Määrusega nr 150/2003 seonduvatel läbirääkimistel esitatud seisukohas väljendas ta oma kindlat tahet mitte loobuda tollimaksude sissenõudmisest, mis oleks tulnud üle kanda ajavahemiku eest enne selle määruse jõustumist, ning jättis endale õiguse võtta vastavaid meetmeid.
112

Komisjon kritiseerib vaidlustatud kohtuotsuse punkte 255, 269, 274, 281, 297 ja 300. Ta leiab, et kohtuotsuses on kohaldatud vääralt põhjuslikku seost, mis on vajalik EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamiseks, arvestades et konkurentsipiirang aitab kaasa tehnilise progressi edendamisele, kuna tulude suurenemine toob kasu tootjale, mitte hulgimüüjale. Ta rõhutab, et sellega seoses tuleb kindlaks teha, kas piirang aitab reaalselt kaasa tehnilisele progressile, mitte kas see toob kaasa suurenenud tulu, mida võib, kui ettevõtjad soovivad, investeerida teadus- ja arendustegevusse. Ei piisa, kui teadus- ja arendustegevuse kulude heaks suunatakse osa suurenenud tulust ning kui see toob kasu tootjatele, mitte vahendajatele. Komisjon lisab, et Esimese Astme Kohus on vastupidi 27. jaanuari 1987. aasta kohtuotsuses 45/85: Verband der Sachversicherer vs. komisjon (EKL 1987, lk 405) väljendatud seisukohale asunud vaidlustatud kohtuotsuses seisukohale, et selle tingimuse täitmiseks piisab, kui teadus- ja arendustegevuse kulude heaks suunatakse osa suurenenud tulust. Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, nõustudes, et kaupade levitamise parandamise või tehnilise progressi edendamisega seonduv tingimus võib olla täidetud ka juhul, kui konkurentsipiirangu ja väidetava kasu vahel puudub igasugune spetsiifiline seos.
72

Niisiis tuleneb eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal oli Türgi kodanikel Madalmaade õigusnormide alusel kohustus tasuda elamisloataotluse või selle pikendamistaotluse läbivaatamise eest summa suuruses 169 eurot, samas kui summa, mida sai Madalmaades samasuguse taotluse läbivaatamise eest nõuda ühenduse kodanikelt, oli ainult 30 eurot. Lisaks on tõsi, et kõne all olevate lubade kestus on teatud juhtudel palju lühem, kui need on välja antud Türgi kodanikele, nii et viimased on sunnitud neid sagedamini uuesti taotlema kui ühenduse kodanikud, ning seega on finantsmõju nimetatud Türgi kodanikele suurem, seda eelkõige seetõttu, et taotluse rahuldamata jätmise korral makstud summat ei tagastata.
75

Selles osas on Euroopa Kohus 10. jaanuari 2006. aasta otsuses kohtuasjas C-94/03: komisjon vs. nõukogu (EKL 2006, lk I-1, punkt 43) esitatud Rotterdami konventsiooni üksikasjaliku analüüsi põhjal järeldanud, et selle eesmärk on ühtlasi edendada jagatud vastutust ja koostööd teatavate ohtlike kemikaalide rahvusvahelises kaubanduses ning et konventsiooniosalised on püüdnud kaitsta inimeste tervist ja keskkonda seeläbi, et on võtnud kaubandusliku iseloomuga meetmeid, mis käsitlevad teatud ohtlike kemikaalide ja pestitsiidide kaubavahetust. Euroopa Kohus järeldas, et kõnealuse konventsiooni kaubanduslikke aspekte tuleb sellega taotletava keskkonnakaitselise eesmärgiga võrreldes pidada teisejärguliseks (vt selle kohta eespool viidatud . aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punktid 37 ja 42) ning et selle konventsiooni kaks reguleerimisvaldkonda, mis kuuluvad vastavalt ühise kaubanduspoliitika ning inimeste tervise ja keskkonnakaitse valdkonda, on lahutamatult seotud, ilma et üht neist saaks teisega võrreldes pidada teisejärguliseks või kaudseks. Seega peab otsus, millega see konventsioon ühenduse nimel heaks kiideti, põhinema EÜ artiklil 133 ja EÜ artikli 175 lõikel 1 selle koostoimes EÜ artikli 300 asjakohaste sätetega (vt eespool viidatud . aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punkt 51). Samuti asus Euroopa Kohus seisukohale, et määrus nr 304/2003, millega Rotterdami konventsiooni rakendati, peab põhinema EÜ artiklil 133 ja EÜ artikli 175 lõikel 1 (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu).
125

Esiteks, kuigi rikkumise tegelik mõju turule on asjaolu, mida tuleb selle rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta, on see vaid üks kriteerium teiste kriteeriumide seas, milleks on rikkumise laad ja geograafilise turu suurus. Samuti on suunistes täpsustatud, et tegelikku mõju turule tuleb arvesse võtta vaid siis, kui see on mõõdetav.
39

Nähtuvalt lepingu sissejuhatavatest sätetest on lepingu peamine eesmärk Hamburgi linna heakorrateenistuse poolt neljale asjaomasele Landkreisile jäätmekäitluse võimaldamine mahus 120000 tonni aastas, et neid jäätmeid saaks taaskasutada soojusenergiana Rugenberger Dammi rajatise abil. Lisaks on selles lepingus täpsustatud, et Hamburgi linna heakorrateenistus ei kanna mis tahes vastutust nimetatud rajatise käitamise eest, ega anna selles suhtes mingeid tagatisi. Rajatise seiskumise või rikete korral piirdub heakorrateenistuse vastutus kohustusega eraldada asendusmahtusid, kusjuures see kohustus on piiratud kahe tingimusega. Esiteks peab esmajärjekorras olema tagatud Hamburgi linna jäätmete kõrvaldamine, teiseks peavad asendusmahud olema saadaval teistes rajatistes, millele Hamburgi linna heakorrateenistusel on ligipääs.
23

Mis puudutab esimest vastuvõetamatuse vastuväidet, siis tuleb meelde tuletada, et komisjoni ülesanne on talle EÜ artikliga 211 usaldatud ülesande täitmise raames teostada järelevalvet asutamislepingu sätete kohaldamise üle ning kontrollida, kas liikmesriigid on tegutsenud vastavalt neile sätetele. Kui komisjon leiab, et liikmesriik on nimetatud sätteid rikkunud, siis on tema ülesanne hinnata, kas on vaja algatada menetlus selle liikmesriigi vastu, teha kindlaks, milliseid sätteid liikmesriik on rikkunud ning valida hetk, mil alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, kusjuures kaalutlused, mis on nende valikute puhul määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust (vt 18. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-35/96: komisjon vs. Itaalia, EKL 1998, lk I-3851, punkt 27, ja . aasta otsus kohtuasjas C-33/04: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2005, lk I-10629, punkt 66).
60

Niisiis tuleb esitatud küsimustele vastata, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus tarbija taotleb selle liikmesriigi õigusnormide alusel ning selle paiga kohtus, kus on tema alaline elukoht, teises liikmesriigis asutatud kaugmüügiga tegelevalt äriühingult tema poolt näiliselt võidetud auhinna sissenõudmist ja: — kui nimetatud äriühing on eesmärgiga ärgitada seda tarbijat lepingut sõlmima saatnud talle nimelise saadetise, mis jätab viimasele mulje, et ta saab auhinna niipea, kui ta taotleb selle väljamaksmist, saates äriühingule tagasi nimetatud saadetisele lisatud „väljamaksekupongi”, — kusjuures nimetatud auhinna andmist ei ole seatud sõltuvusse nimetatud äriühingu poolt müügiks pakutavate toodete tellimisest või proovitellimuse esitamisest, tuleb määruses nr 44/2001 sätestatud kohtualluvuse eeskirju tõlgendada järgmiselt: — selline tarbija poolt esitatud hagi kuulub nimetatud määruse artikli 15 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse tingimusel, et kutseline müüja on võtnud juriidilise kohustuse maksta see auhind tarbijale välja; — kui nimetatud tingimus ei ole täidetud, kuulub selline hagi määruse nr 44/2001 viidatud sätte kohaldamisalasse vaid siis, kui tarbija on sellele kutselisele müüjale tõepoolest tellimuse esitanud.
7

Komisjon võttis 19. mail 2004 vastu vaidlusaluse otsuse. Küsimuse osas, kas esimene ja teine abi (edaspidi „vaidlusalune abi”) kujutab endast „riigiabi” EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, on vaidlusaluse otsuse punktides 75–79 märgitud: „(75) [Vaidlusalune abi] on sooduslaenu kujul tehtud eraldised riiklikest vahenditest ühele konkreetsele ettevõttele, nimelt WAM SpA-le. Need toetused parandasid abisaaja rahalist seisundit. Kuna küsimuse all on liikmesriikidevahelise kaubanduse võimalik mõjutamine, on Euroopa Kohus rõhutanud, et isegi juhul, kui abi eesmärgiks on eksport väljapoole ELi, võib ühendusesisene kaubavahetus selle tõttu siiski kannatada. Silmas pidades turgude vastastikust sõltuvust, kus ühenduse ettevõtted tegutsevad, on lisaks sellele võimalik, et selline abi kahjustab konkurentsi ühenduse sees. (76) WAM SpA-l on tütarettevõtteid üle kogu maailma. Neid on rajatud peaaegu igasse ELi liikmesriiki, nagu Prantsusmaa, Holland, Soome, Suurbritannia, Taani, Belgia ja Saksamaa. Kaebuse esitaja rõhutas täpsustavalt, et ta konkureerib ühendusesisesel turul otseselt WAM Engineering Ltd-ga, mis on WAM SpA tütarettevõte Ühendkuningriigis ja Iirimaal, ja kaotab Itaalia äriühingule palju tellimusi. Lisaks sellele ilmnes seoses ühenduse ettevõtete vahelise väljapoole suunatud konkurentsiga, et teise abiga rahastatud kava, mille eesmärgiks oli toetada Hiina turu kaubanduslikku hõivamist, pidid koos ellu viima WAM SpA ja WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, mis on kohalik 100% WAM SpA poolt kontrollitav äriühing. (77) Vastavalt [Euroopa Kohtu praktikale] võib eksportimise subsideerimine mõjutada kaubandust liikmesriikide vahel isegi siis, kui abisaaja ekspordib peaaegu kogu toodangu väljapoole ELi, EMPd ja ühinevaid riike. (78) Peale selle on kõnesoleva juhtumi puhul välja selgitatud, et müük välismaale moodustas 1995–1999 WAM SpA aastasest kogukäibest 52%–57,5%, millest kaks kolmandikku toimus EL piires (absoluutarvudes umbes 10 miljonit eurot 5 miljoni euro puhul). (79) Seepärast võib [vaidlusalune abi], sõltumata sellest, kas see toetab eksporti teistesse ELi liikmesriikidesse või väljapoole ELi, mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ja seega on selle suhtes kohaldatav [EÜ] artikli 87 lõige 1.”
85

Seega asjaolu, et teatud liikmesriigid on otsustanud kehtestada teistsuguse süsteemi kui see, mille on loonud Itaalia Vabariik, selleks et tagada, et kõik sõidukiomanikud saaksid sõlmida kohustusliku liikluskindlustuse kindlustusmaksetariifiga, mis ei ole liiga suur, ei tõenda seda, et lepingute sõlmimise kohustus läheb kaugemale sellest, mida on vaja taotletud eesmärkide saavutamiseks. Komisjoni esitatud selgitused teistes liikmesriikides kui Itaalia Vabariik kehtestatud süsteemide kohta ei võimalda ka järeldada, et need süsteemid on vähem piiravad ja kindlustusseltsidele atraktiivsemad kui Itaalia seadusandja kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus.
4

Kõnealuse direktiivi artikkel 6 on sõnastatud järgmiselt: „[…] 2. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist. 3. Iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju eraldi või koos muude kavade või projektidega, tuleb asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida see ala kaitse-eesmärkidele avaldab. Pädevad siseriiklikud asutused annavad kavale või projektile kava või projekti tagajärgede hindamise järelduste alusel ning lõike 4 sätete kohaselt nõusoleku alles pärast seda, kui nad on kindlaks teinud, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju, ja teevad seda vajaduse korral pärast avaliku arvamuse saamist. 4. Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Liikmesriik teatab komisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest. Kui asjaomasel alal esineb esmatähtsaid looduslikke elupaigatüüpe ja/või esmatähtsaid liike, võib kaaluda ainult neid seisukohti, mis on seotud rahva tervise või avaliku julgeolekuga, esmatähtsate soodsate tagajärgedega keskkonnale või komisjoni arvamuse kohaselt muude üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjustega.”
69

Seega tuleb viiendale küsimusele vastata, et ühenduse õigusega ei ole vastuolus siseriiklik regulatsioon, mille kohaselt ei saa isik nõuda kahju hüvitamist, kui ta on tahtlikult või hooletuse tõttu loobunud kahju ärahoidmisest õiguskaitsevahendi kasutamise teel, tingimusel et õiguskaitsevahendi kasutamist saab kahjustatud isikult mõistlikult eeldada; viimasele asjaolule hinnangu andmine kõiki põhikohtuasja asjaolusid arvestades on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne. Tõenäosus, et siseriiklik kohus esitab EÜ artikli 234 alusel eelotsusetaotluse ega ka asjaolu, et Euroopa Kohtu menetluses on liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, ei anna iseenesest piisavat alust järelduseks, et õiguskaitsevahendi kasutamist ei saa mõistlikult eeldada.
105

Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult Esimese Astme Kohus on pädev esiteks fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui tema tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimiku materjalidest – ja teiseks fakte hindama. Kui Esimese Astme Kohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 225 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Esimese Astme Kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi. Seega puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, mille alusel Esimese Astme Kohus on need faktid tuvastanud. Järelikult ei kujuta see hindamine – välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud – endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust (vt selle kohta 10. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-413/06 P: Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala, EKL 2008, lk I-4951, punkt 29).
48

Euroopa Kohus on sedastanud, et kui liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastatakse liikmesriigi haldustava alusel, siis sellisel juhul saab liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastada ainult juhul, kui on esitatud piisavalt dokumenteeritud ning üksikasjalikke tõendeid viidatud tava kohta, see haldustava peab olema teatud määral juurdunud ning üldine, ja järeldamaks, et esineb üldine ja juurdunud tava, ei saa komisjon suvalisele oletusele tugineda (7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-156/04: komisjon vs. Kreeka, EKL 2007, lk I-4129, punkt 50 ja viidatud kohtupraktika).