ET Euroopa Liidu Teataja C 302/20

Johannes Tomana jt 3. juulil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 22. aprilli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-190/12: Johannes Tomana jt versus Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-330/15 P)

(2015/C 302/25)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Johannes Tomana ja teised (esindajad: solicitor M. O'Kane, barrister M. Lester ja barrister Z. Al-Rikabi)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu otsus, tühistada vaidlustatud meetmed apellante puudutavas osas ning mõista vastustajatelt välja apellantide kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide: Üldkohus leidis ebaõigesti, et vaidlustatud määrusel on õiguslik alus olemas. Määruse ainus õiguslik alus volitas komisjoni muutma määrust 314/2004 (1) sellise ühise seisukoha alusel, mis on nüüdseks kehtetuks tunnistatud, ja mida ei saanud tõlgendada nii, et see viitab selle asemel järgmisele otsusele.

Teine väide: Üldkohus leidis ebaõigesti, et isikuid võib kanda vaidlustatud meetmetesse selle põhjal, et nad on „valitsuse liikmed” või nendega „seotud isikud” ainult nende tööülesannete või varasemate tööülesannete tõttu. Lisaks sellele leidis Üldkohus vääralt, et isikuid tuleb pidada valitsuse liikmetega „seotud isikuteks” selle põhjal, et väited, et nad osalesid minevikus sellistes tegevustes, mis kahjustavad Zimbabwes õigusriiki, demokraatiat ja inimõigusi, näitavad valitsusega „kokkumängu”. Üldkohus ei oleks tohtinud lubada vastustajatel tugineda eeldustele, mida vaidlustatud meetmetes ei olnud esitatud ning mis ei olnud kooskõlas meetmete eesmärkidega ja olid nendega ebaproportsionaalsed, vaid Üldkohus oleks pidanud nõudma neilt loetellu jätmise põhjendamise kohustuse täitmist piisavalt kindla faktilise alusega.

Kolmas väide: Üldkohus leidis vääralt, et põhjendused olid piisavad, kuigi neis loetleti üksnes tööülesanded, mida valitsuse liikmed või nendega seotud isikud väidetavalt täitsid, või kuigi neis olid esitatud ebamäärased ja üldised süüdistused minevikus toimunud rikkumiste kohta. Üldkohus rikkus samuti õigusnormi, kui ta lubas põhjendusi täiendada täiendavate ex post facto põhjendustega, mida vaidlustatud meetmetes ei ole esitatud. Kui mitu apellanti esitas nende vastu esitatud süüdistusi kummutavaid seisukohti, pidas Üldkohus ebaõigesti ja ebaõiglaselt nende tõendeid vastuvõetamatuks ning ei võtnud neid arvesse.

Neljas väide: Üldkohus ei arvestanud kaitseõigusi käsitleva väljakujunenud kohtupraktikaga, kui ta leidis, et vastustajad ei pidanud esitama tõendeid ja loetelusse jätmise põhjendusi ega võimaldama apellantidel esitada oma seisukohad enne seda, kui nad otsustasid jätta apellandid loetellu.

Viies väide: Üldkohus ei hinnanud iga konkreetse apellandiga seoses, kas tema loetellu kandmine oli proportsionaalne tema põhiõiguste tõsise rikkumisega ja vaidlustatud meetmete eesmärkidega.

(1) Nõukogu 19. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 314/2004, milles käsitletakse teatavaid piiravaid meetmeid Zimbabwe suhtes (ELT L 55, lk 1; ELT eriväljaanne 18/03, lk 50).