ET Euroopa Liidu Teataja C 211/18

Areva 24. mail 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 3. märtsi 2011. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-117/07 ja T-121/07: Areva jt versus komisjon

(Kohtuasi C-247/11 P)

2011/C 211/36

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Areva SA (esindaja: advokaat A. Schild)

Teised menetlusosalised: Alstom, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— juhul, kui Euroopa Kohtu hinnangul saab kohtuasjas teha lõpliku kohtuotsuse: — esiteks tühistada vaidlustatud komisjoni otsuse järgmised artiklid: — artikli 1 punkt c, — artikli 2, punkt c; — teise võimalusena vähendada oluliselt apellandile määratud trahvi; — mõista komisjonilt välja kõik kohtukulud, sealhulgas apellandi poolt Üldkohtu menetluses kantud kulud;

— juhul, kui Euroopa Kohtu hinnangul ei saa kohtuasjas lõplikku kohtuotsust teha, saata kohtuasi tagasi Üldkohtu muule kohtukoosseisule ja otsustada kohtukulude jaotus hiljem.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks neli väidet.

Esimese väite kohaselt on Üldkohus rikkunud põhjendamiskohustust ja kaitseõigusi oma analüüsis küsimuses, kas Areva SA avaldas 2004. aasta 9. jaanuarist kuni 11. maini Areva T&D SA-le ja Areva T&D AG-le tegelikult otsustavat mõju. Selle kohta märgib apellant, et Üldkohus rikkus protokolli nr 3 Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohta artikleid 36 ja 53 (Üldkohtu kohustus põhjendada oma kohtuotsuseid), sest ta asendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 150 oma hinnangu komisjoni hinnanguga, lisades vaidlustatud komisjoni otsusesse à posteriori põhjendusi, mida seal ei ole. Apellant märgib ka, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust sellega, et tema argumendid ei võimalda aru saada põhjustest, miks ta ei nõustunud apellandi argumentatsiooniga. Lõpuks märgib apellant veel, et Üldkohus rikkus Areva SA kaitseõigusi sellega, et ta pani talle võimatu tõendamiskoormise küsimuses, et tal ei olnud emaettevõtjana oma tütarettevõtjate üle tegelikku otsustavat mõju, ja sellega, et Üldkohus ei andnud talle võimalust esitada oma seisukohta vaidlustatud kohtuotsuses esitatud uute argumentide suhtes.

Teine väide puudutab õigusnormi rikkumist solidaarvastutuse reeglite kohaldamisel trahvide tasumisele, mille tõttu rikuti õiguskindluse ja karistuste individuaalsuse põhimõtet. Apellant on seisukohal, et Üldkohus on nimetatud põhimõtteid rikkunud sellega, et ta määras trahvid, mis loovad olukorra, kus solidaarvastutus tekib „faktiliste asjaolude” tõttu kahel äriühingul, kes ei ole kunagi moodustanud üht majandusüksust.

Kolmanda väite kohaselt on Üldkohus vääralt tõlgendanud komisjoni pädevuse õigusvastase delegeerimise reegleid, teinud põhjendamisel vigu ning rikkunud karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet, sest ta ei määratlenud selgelt solidaarvõlgnike vastutust. Selles küsimuses märgib Areva SA esiteks, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, et ta tugines komisjoni otsuse tõlgendusele, mis ei olnud kooskõlas komisjoni tahtega, et jõuda „lahenduseni”, mis olles õiguslikult põhjendamata, võimaldas tal tagasi lükata apellandi argumendid komisjoni pädevuse delegeerimise kohta. Apellant märgib teiseks, et Üldkohtu lahendus rikub õiguskindluse ja karistuste individuaalsuse üldpõhimõtteid.

Neljas väide puudutab õigusnormi rikkumist proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamisel Areva SA-le trahvide tasumise eest solidaarvastutuse panemisel. Apellant leiab, et Üldkohus rikkus neid põhimõtteid sellega, et ta ei teostanud oma täielikku pädevust ja jättis muutmata trahvid, milles ei võetud arvesse toime pandud rikkumise kestust.