Kohtuasi C‑4/14

Christophe Bohez

versus

Ingrid Wiertz

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Korkein oikeus)

„Eelotsusetaotlus — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artikli 1 lõige 2 ja artikkel 49 — Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades — Valdkonnad, mille suhtes määrust ei kohaldata — Perekonnaõigus — Määrus (EÜ) nr 2201/2003 — Artikli 47 lõige 1 — Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud vanemliku vastutusega — Suhtlusõiguse kohta tehtud otsus, millega määratakse hoiatustrahv — Hoiatustrahvi täitmisele pööramine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 9. septembri 2015. aasta otsus

Määruse nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et seda määrust ei kohaldata sellise hoiatustrahvi täitmisele pööramise suhtes ühes liikmesriigis, mis on määratud teises liikmesriigis lapse isikuhooldusõiguse ja suhtlusõiguse kohta tehtud otsuses selleks, et isikuhooldusõiguse kandja võimaldaks teostada suhtlusõigust. Selline hoiatustrahv täiendab nimelt isikuhooldusõiguse kandja kohustust aidata kaasa samas otsuses antud suhtlusõiguse teostumisele. Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkt a välistab aga selle määruse kohaldamisalast sõnaselgelt füüsiliste isikute õigusvõime; see mõiste hõlmab vanemlikku vastutust lapse eest. Seetõttu kujutab hoiatustrahv, mille täitmisele pööramist nõutakse, endast täiendavat laadi meedet, mille eesmärk on tagada sellise õiguse kaitse, mis ei kuulu mitte määruse nr 44/2001, vaid määruse nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000) kohaldamisalasse. (vt punktid 35–37, 39 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)

Sellise hoiatustrahvi sissenõudmise suhtes, mille määras suhtlusõiguse küsimuses sisulise otsuse teinud kohtuotsuse tegemise liikmesriigi kohus selle õiguse teostumise tagamiseks, tuleb kohaldada sama täitmisele pööramise korda mis suhtlusõiguse (mida selle hoiatustrahviga tagatakse) kohta tehtud otsuse suhtes, ja hoiatustrahv tuleb seega tunnistada täitmisele pööratavaks vastavalt eeskirjadele, mis on määratletud määruses nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000). Hoiatustrahvi ei saa nimelt käsitada eraldiseisvalt nii, nagu see kujutaks endast iseseisvat kohustust, vaid seda tuleb käsitada lahutamatuna suhtlusõigusest, mille kaitse see tagab. Seetõttu tuleb hoiatustrahvi sissenõudmisele kohaldada sama täitmisele pööramise korda, mis suhtlusõiguselegi, mida sellega tagatakse, see tähendab määruse nr 2201/2003 artikli 28 lõikes 1 ja artikli 41 lõikes 1 ette nähtud eeskirju. Hoiatustrahvi täitmisele pööramise korra lahutamine sellest korrast, mis on kohaldav suhtlusõiguse suhtes, et seada see sõltuvusse täitemenetlusest endast, mille suhtes määruse nr 2201/2003 artikli 47 lõike 1 kohaselt kohaldatakse kohtuotsuse täitmise liikmesriigi õigust, tingiks selle, et nimetatud riigi kohtul lubatakse ise kontrollida, kas on rikutud suhtlusõigust. Selline kontroll, mis viidaks läbi kohtuotsuse täitmise riigi õigusnormide alusel ja mille raames peaks selle riigi kohus andma hinnangu kohtuasja asjaoludele, oleks aga vastuolus liidu seadusandja tahtega kehtestada selles valdkonnas tehtud otsuste jaoks ühetaoline ja lihtsustatud täitmisele pööramise kord, mis keelab täitemenetlust läbiviiva kohtu mis tahes sekkumise sisulistes küsimustes ning mille aluseks on usaldus kohtuotsuse tegemise riigi kohtu kui suhtlusõiguse kohta otsuse tegemiseks pädevana määratletud kohtu vastu. (vt punktid 49–53 ja resolutsiooni punkt 2)