Kohtuasi T‑240/07

Heineken Nederland BV ja

Heineken NV

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Keelatud kokkulepped – Madalmaade õlleturg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 rikkumine – Rikkumise tõend – Juurdepääs toimikule – Trahv – Võrdse kohtlemise põhimõte – Mõistlik tähtaeg

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Mõiste – Ühine tahe käituda turul teatud viisil

(EÜ artikli 81 lõige 1)

2. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste – Suhtlus, mis on vastuolus iga ettevõtja kohustusega otsustada sõltumatult, millisel viisil ta turul tegutseb – Teabevahetus – Eeldus – Tingimused

(EÜ artikli 81 lõige 1)

3. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendi laad – Tõendite kogumile tuginemine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendi laad – Dokumentaalsed tõendid

(EÜ artikli 81 lõige 1)

5. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Süütuse presumptsioon – Konkurentsi valdkonna menetlus – Kohaldatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

6. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Rikkumises osalenud teiste ettevõtjate poolt koostööteatise alusel esitatud avalduste kasutamine tõendina – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artiklid 81 ja 82)

7. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Komisjoni kohustus esitada rikkumise kohta tõend – Piirid

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

9. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus tõendada rikkumist ja selle kestust – Koostööteatise kohaldamise eesmärgil keelatud kokkuleppe peamiste osaliste poolt ettevõtja suhtes vabatahtlikult esitatud süüstavate avalduste tõenduslik väärtus

(EÜ artikli 81 lõige 1; komisjoni teatis 96/C 207/04)

10. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Mitut tegu hõlmav rikkumine, millel on nii keelatud kokkuleppe kui kooskõlastatud tegevuse tunnused – Üks kvalifikatsioon kui „kokkulepe ja/või kooskõlastatud tegevus” – Lubatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

11. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Osalemine ettevõtjate konkurentsivastase eesmärgiga kohtumistel

(EÜ artikli 81 lõige 1)

12. Konkurents – Haldusmenetlus – Kaitseõiguste tagamine – Juurdepääs toimikule – Ulatus – Dokumendi esitamisest keeldumine – Tagajärjed – Vajadus teha asjassepuutuva ettevõtja tõendamiskoormise osas vahet süüst vabastavate ja süüstavate dokumentide vahel

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 27 lõige 2)

13. Konkurents – Haldusmenetlus – Juurdepääs toimikule – Dokumendid, mida ei ole uurimistoimikus ja mida komisjon süüstavate tõenditena ei kasutanud – Dokumendid, mida võiks kasutada poole kaitseks

(EÜ artikli 81 lõige 1 ja EÜ artikkel 82; EMP lepingu artiklid 53, 54 ja 57; nõukogu määrus nr 139/2004; komisjoni teatis 2005/C 325/07, punkt 27)

14. Konkurents – Haldusmenetlus – Kaitseõiguste tagamine – Süüstav dokument – Mõiste

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 27 lõige 2)

15. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult juhtumi kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid

16. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni poolt liiga vara veendumuse väljendamine, et aset on leidnud rikkumine

17. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni kohustused – Mõistliku aja nõude järgimine – Hindamiskriteeriumid – Rikkumine – Tagajärjed

(Nõukogu määrus nr 1/2003)

18. Konkurents – Haldusmenetlus – Teabenõue – Ettevõtjate või ettevõtjate ühenduste üldine hoolsuskohustus

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 11)

19. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni kaalutlusruum – Piirid – Komisjoni kehtestatud suuniste järgmine – Kohtulik kontroll

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

20. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Turule avaldatava tegeliku mõju arvessevõtmine – Ulatus

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

21. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Teatud konkreetsele geograafilisele territooriumile tekitatava mõju arvessevõtmine – Ulatus

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

22. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Komisjoni kaalutlusõigus

(Nõukogu määrus nr 17 ja määrus nr 1/2003; komisjoni teatis 98/C 9/03)

23. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Asjassepuutuvate ettevõtjate liigitamine erinevatesse kategooriatesse – Tingimused

(Komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1A kuues lõik)

24. Konkurents – Trahvid – Trahvide määramise otsus – Põhjendamiskohustus – Ulatus – Nende hindamisetegurite esitamine, mis aitasid komisjonil hinnata rikkumise raskust – Piisav väljatoomine

(EÜ artikkel 253; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõiked 2 ja 3)

25. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hoiatav mõju – Hoiatamise teguri hindamise kriteeriumid

(Komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1A neljas lõik)

26. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hoiatav mõju – Komisjoni kaalutlusõigus

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõiked 2 ja 3; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1A neljas lõik)

27. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud – Rikkumise lõpetamine kohe, kui komisjon sekkub – Ulatus

(EÜ artikli 81 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 3)

28. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud – Õigusvastaste kokkulepete tegelik täitmata jätmine

(EÜ artikli 81 lõige 1; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 3)

29. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Rikkumised – Trahvid – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvide üldise taseme tõstmine – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003)

30. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni kohustused – Mõistliku aja nõude järgimine – Rikkumine – Tagajärjed – Trahvisumma õiglane vähendamine

(EÜ artikkel 81 ja EÜ artikli 288 teine lõik)

1. EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil. Kokkuleppe nimetatud artikli tähenduses võib sõlmituks lugeda niipea, kui esineb ühine tahe, mis on suunatud konkurentsi piiramisele põhimõtteliselt, isegi kui plaanitava piirangu konkreetseid detaile alles läbi räägitakse.

Seda, et eksisteerib kokkulepe EÜ artikli 81 tähenduses, ei sea kahtluse alla ei asjaolu, et asjassepuutuvate ettevõtjate tahe ei langenud kokku konkreetsete viiside osas, kuidas hinnatõusu läbi viia, ega asjaolu, et lõpuks seda turul tegelikult ei toimunudki.

(vt punktid 44 ja 45, 183)

2. Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö.

EÜ artikli 81 lõikega 1 on vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega ettevõtja mõjutab oma hetke või potentsiaalsete konkurentide käitumist turul või annab neile teada tema enda turul käitumise kohta tehtud otsustest või kavatsustest, kui selle suhtlemise eemärk või mõju on konkurentsi piiramine.

Kui puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad, tuleb eeldada, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, võtavad konkurentidega vahetatud teavet oma turukäitumise kindlaksmääramisel arvesse. See kehtib veelgi enam siis, kui kooskõlastamine toimub regulaarselt pika aja jooksul.

(vt punktid 46 ja 47, 186)

3. EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta tõendite esitamise osas tuleb meeles pidada, et komisjon peab tõendama tema poolt tuvastatud rikkumisi ja esitama sellised tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmise. Komisjonil tuleb seega rikkumise toimepanemise tuvastamiseks esitada täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid.

Kuid kõik komisjoni esitatud tõendid ei pea tingimata neile tingimustele vastama rikkumise kõigi koosseisu tunnuste osas. Piisab, kui neile vastab institutsiooni esitatud kaudsete tõendite kogum, mida hinnatakse tervikuna.

Arvestades, et konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid, millest selgelt nähtuks, et ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke väheseid tõendeid, mis komisjoni valdusesse on sattunud, peab igal juhul saama täiendada nendest tehtavate järeldustega, mis võimaldavad visualiseerida asetleidnud olukorra. Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe esinemist võib seega tuletada teatud arvust kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta.

(vt punktid 48–51)

4. Kui aga konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe asetleidmist järeldades tugineb komisjon dokumentaalsetele tõenditele, tuleb poolel, kes sellele järeldusele Üldkohtus vastu vaidleb, mitte ainult esitada komisjoni teesile vastupidine usutav selgitus, vaid ka näidata, et vaidlustatud otsuses rikkumise tuvastamiseks ei olnud piisavalt tõendeid.

(vt punkt 52)

5. Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis juhul, kui tegemist on hagiga EÜ artikli 81 lõike 1 alusel tehtud otsuse tühistamise nõudes, peab Üldkohus üldiselt läbi viima tervikliku kontrolli küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte.

Vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mida Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõttena kohaldatakse eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse, tuleb juhul, kui kohus kahtleb, teha otsus rikkumist tuvastava otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks.

(vt punktid 53 ja 54)

6. Ükski õigusnorm ega liidu õiguse üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda ettevõtja vastu teiste ettevõtjate avaldustele. Vastasel juhul oleks komisjoni kohustust tõendada EÜ artikleid 81 ja 82 rikkuvat käitumist võimatu täita ja see oleks vastuolus EÜ asutamislepinguga talle pandud ülesandega teostada järelevalvet selle üle, et nimetatud sätteid kohaldataks nõuetekohaselt.

Tõsi, kartellis osalemises süüdistatud ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, ei või pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate poolt toimepandud konkurentsieeskirjade rikkumise olemasolust, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid. Niisugusest avaldusest üksi rikkumise tuvastamiseks seega ei piisa, vaid seda peavad toetama muud tõendid. Kuid tuleb siiski asuda seisukohale, et kui avaldus on väga usutav, on nõutav toetuse tase – nii toetavate tõendite täpsuse kui veenvuse aspektist – väiksem, kui see oleks siis, kui avaldus ei oleks eriti usaldusväärne.

Seega, kui otsustatakse, et kooskõlaliste kaudsete tõendite kogum toetab nimetatud avalduses märgitud tegevuse asetleidmist ja selle teatud konkreetseid aspekte, võib see avaldus üksi olla piisav, et tõendada komisjoni otsuse muid aspekte.

Peale selle, eeldusel et tõend ei ole ilmselgelt vastuolus avaldusega süükspandud tegevuse asetleidmise või põhilise sisu kohta, piisab, kui see tõendab selles kirjeldatud tegevuse olulisi asjaolusid, et sel oleks toetava tõendina teatav väärtus süüstavate tõendite kogumis.

(vt punktid 70, 92–94)

7. Komisjonil tuleb sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohast ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei pruugi olla teinud komisjoniga aktiivset koostööd.

Kuigi komisjon on kohustatud tõendama, et sõlmitud on ebaseaduslik turgude jagamise leping, oleks liigne nõuda, et sellele lisaks tuleb komisjonil esitada tõendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutatud konkreetse mehhanismi kohta. Rikkumises süüdi oleval ettevõtjal oleks liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku lepingu toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui lepingu olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad end sellises olukorras tõhusalt kaitsta, kui neile on antud võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb.

(vt punkt 78)

8. EÜ artikli 81 tekstist endast tuleneb, et juhul kui ettevõtjatevahelisel kokkuleppel või kooskõlastatud tegevusel on konkurentsivastane eesmärk, on see keelatud olenemata sellest, kas see turgu mõjutab. Seega, kuna komisjon tuvastas konkurentsivastaste kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuste esinemise, ei saa nendele tuvastatud asjaoludele vastu vaielda väitega, et koostöökokkuleppeid ei kohaldatud või et need ei mõjutanud turgu.

(vt punktid 79 ja 80)

9. Kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartelli peamiste liikmete vabatahtlikesse ütlustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et need isikud püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei pruugi koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotlemine innustada süüks pandud kartelli teiste liikmete kohta moonutatud tõendite esitamist. Nimelt võib igasugune katse komisjoni eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse.

(vt punkt 91)

10. Kui tegemist on keerulise faktilise olukorraga, ei tule konkurentsivastase tegevuse kahekordset kvalifikatsiooni „mitmeks kokkuleppeks ja/või kooskõlastatud tegevuseks” – kuna sellel tegevusel on samaaegselt tunnused, mille alusel tuleb see kvalifitseerida „kokkuleppeks”, kui ka tunnused, mille alusel tuleb see kvalifitseerida „kooskõlastatud tegevuseks” – mõista kvalifikatsioonina, mis nõuab, et üheaegselt ja kumulatiivselt oleksid esitatud tõendid selle kohta, et iga faktiline asjaolu sisaldab keelatud kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse tunnuseid, vaid seda tuleb mõista ühe tervikliku kvalifikatsioonina, mis koosneb faktilistest asjaoludest, millest osad on kvalifitseeritud kokkulepeteks ja teised kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 tähenduses, mis ei näe selliste mitut tegu hõlmavate rikkumiste puhul ette eraldiseisvat kvalifikatsiooni.

(vt punkt 191)

11. Kui ettevõtja osales koosolekul, kus tõstatatakse õigusvastase koostöö teema, siis isegi juhul, kui tal ei ole seal aktiivset rolli, võib järeldada, et ta võttis sellest koostööst osa, välja arvatud siis, kui ta tõendab, et ta teatas kõigile, et ta ei loe end selle koostööga seotuks, või kui ta teatas teistele osalistele, et ta kavatses võtta koosolekust osa erineval eesmärgil kui see, mida peavad silmas teised osalejad.

(vt punkt 195)

12. Toimikuga tutvumise õigus, mis tuleneb loogiliselt kaitseõiguste põhimõttest, tähendab, et komisjon peab võimaldama asjassepuutuval ettevõtjal põhjalikult uurida kõiki uurimistoimikus olevaid dokumente, mis võivad tähtsust omada tema kaitse seisukohast. See hõlmab nii süüstavaid kui ka süü puudumist tõendavaid dokumente, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni sisedokumendid ja muud salajased andmed.

Mis puudutab süüstavaid tõendeid, siis kujutab dokumendi edastamata jätmine endast kaitseõiguste rikkumist vaid siis, kui ettevõtja tõendab esiteks, et rikkumise asetleidmise vastuväite esitamiseks tugines komisjon sellele dokumendile, ja teiseks, et seda vastuväidet sai tõendada vaid viitega nimetatud dokumendile. Seega tuleb asjassepuutuval ettevõtjal tõendada, et tulemus, millele komisjon otsuses jõudis, oleks olnud erinev, kui edastamata dokumenti tõendina arvesse ei võetaks.

Mis puudutab aga komisjoni poolt ettevõtja süü puudumist tõendava dokumendi edastamata jätmist, siis peab ettevõtja ainult tõendama, et dokumendi avaldamata jätmine võis tema kahjuks mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu. Piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks võinud neid süü puudumist tõendavaid dokumente kasutada oma kaitses, tõendades muu hulgas, et ta oleks saanud tugineda tõenditele, mis ei olnud kooskõlas komisjoni poolt vastuväiteteatise staadiumis antud hinnangutega, ja et ta oleks seega saanud mõjutada mis tahes viisil otsuses antud hinnanguid.

(vt punktid 235–238)

13. Vastuväiteteatis on dokument, mis peab piirama ettevõtja vastu algatatud menetluse eseme ja tagama kaitseõiguste tõhusa kasutamise. Neid eesmärke arvestades kaasnevad vastuväiteteatisega kaitseõiguste järgimise põhimõttest tulenevad menetluslikud tagatised, mille hulgas on õigus tutvuda komisjoni toimikus olevate dokumentidega.

Vastused vastuväiteteatisele ei kuulu eeluurimistoimikusse endasse. Mis puudutab dokumente, mis ei ole vastuväiteteatisest teada andmise ajaks toimiku osa, siis on komisjon kohustatud need vastused teistele asjassepuutuvatele pooltele avaldama ainult juhul, kui nendest on näha, et nad sisaldavad uusi süüstavaid või süü puudumist tõendavaid tõendeid. Komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta EÜ artiklite 81 ja 82, EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning nõukogu määruse nr 139/2004 kohaldamise juhtudel punktis 27 on samuti märgitud, et uurimise teiste poolte vastustele komisjoni vastuväiteteatisele ei anta üldreeglina juurdepääsu. Poolele antakse siiski juurdepääs dokumentidele, kui need dokumendid võivad sisaldada uusi, kas süüdistavaid või süüst vabastavaid tõendeid, mis puudutavad komisjoni vastuväiteteatises selle poole kohta esitatud vastuväiteid.

Mis puudutab uut süüstavat tõendit, siis juhul kui komisjon kavatseb rikkumise tuvastamiseks tugineda vastuväiteteatise vastuse teatud osale, peab teistele selle menetlusega seotud ettevõtjatele olema antud võimalus selle uue tõendi kohta oma seisukoht esitada.

Teiseks, mis puudutab uusi süüst vabastavaid tõendeid, siis ei ole komisjon kohustatud võimaldama nendega tutvumist tema enda initsiatiivil. Kui komisjon jätab haldusmenetluses rahuldamata hageja taotluse, milles palutakse juurdepääsu dokumentidele, mida eeluurimistoimikus ei olnud, on kaitseõiguste rikkumine tuvastatav vaid siis, kui haldusmenetlus oleks võinud lõppeda teisiti, kui hageja oleks selle menetluse käigus saanud tutvuda vaidlusaluste dokumentidega.

(vt punktid 239–244, 253)

14. Dokumenti saab käsitleda süüstava dokumendina vaid juhul, kui komisjon on sellele tuginenud ettevõtja poolt toimepandud rikkumise tuvastamisel.

Kaitseõiguste rikkumise tuvastamiseks ei piisa sellest, et ettevõtja tõendab, et ta ei saanud haldusmenetluse käigus esitada oma seisukohta dokumendi suhtes, mida mainitakse vaidlustatud otsuse mõnes osas. Ta peab tõendama, et komisjon on vaidlustatud otsuses seda dokumenti kasutanud lisatõendina rikkumise tuvastamiseks, milles ettevõtja väidetavalt osales.

(vt punkt 245)

15. Liidu õiguskorras kehtestatud haldusmenetluse tagatiste hulgas on ka pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult juhtumi kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid.

(vt punkt 268)

16. Rikkumise esinemist tuleb hinnata ainult komisjoni kogutud tõendite põhjal. Kui haldusmenetluse lõpuks on tegelikult tuvastatud rikkumise asetleidmine, ei saa tõend selle kohta, et komisjon väljendas selle menetluse jooksul enneaegselt oma veendumust, et rikkumine toime pandi, muuta olematuks tõendeid rikkumise enda kohta.

(vt punkt 278)

17. Mõistlikust menetlustähtajast kinnipidamine konkurentsipoliitikat puudutavas haldusmenetluses on liidu õiguse üldpõhimõte, mille täitmist tagavad liidu kohtud.

Selle põhimõtte kohaldamisel tuleb eristada kahte haldusemenetluse staadiumi, nimelt vastuväiteteatisele eelnevat uurimise staadiumi ja ülejäänud haldusmenetluse staadiumi. Esimene staadium, mis kestab kuni vastuväiteteatise vastuvõtmiseni, algab hetkel, mil komisjon – kasutades seadusandaja poolt talle antud pädevust – võtab rikkumise kohta tehtud kaebuse alusel meetmeid, ja see peab võimaldama tal võtta seisukoht haldusmenetluse edasise käigu suhtes. Teine staadium järgneb vastuväiteteatisele ja kestab lõpliku otsuse vastuvõtmiseni. See peab võimaldama komisjonil langetada lõplik otsus vaidlustatud rikkumise suhtes.

Menetluse esimese staadiumi kestust 65 kalendrikuud tuleb pidada liiga pikaks, kui komisjon ei esita teavet või täiendavaid põhjendusi menetlustoimingute kohta, mida ta selles staadiumis läbi viib. Sellest hoolimata saab mõistliku tähtaja põhimõtte rikkumise tõttu rikkumist tuvastava otsuse tühistada ainult juhul, kui menetluse pikkus mõjutas menetluse tulemust.

(vt punktid 286–288, 290, 292, 295)

18. Tulenevalt kõikide ettevõtjate või ettevõtjate ühenduste suhtes kehtivast üldisest hoolsuskohustusest peavad nad kandma hoolt selle eest, et nende raamatupidamises või arhiivis oleksid hästi säilinud kõik nende tegevust kajastavad dokumendid, selleks et neil oleks kohtu- või haldusmenetluse korral olemas vajalikud tõendid.

Kui ettevõtjale on määruse nr 17 artikli 11 alusel informatsiooninõue saadetud, tuleb tal seda enam tegutseda veelgi hoolsamalt, ning ta peab võtma kõik vajalikud meetmed, et säilitada tõendeid, mis mõistlikult tema valduses on.

(vt punkt 301)

19. Komisjonil on trahvide arvutamise meetodi suhtes ulatuslik kaalutlusõigus. See meetod, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, sisaldab erinevaid paindlikkust tagavaid elemente, mis võimaldavad komisjonil teostada oma kaalutlusõigust kooskõlas määruse nr 1/2003, asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta, sätetega.

Lisaks, sellistes valdkondades, nagu trahvi kindlaksmääramine määruse nr 1/2003 alusel, kus komisjonil on selline kaalutlusruum, piirdub nende hinnangute seaduslikkuse kontroll ilmse hindamisvea puudumise kontrolliga. Komisjoni kaalutlusõigus ja selle piirid ei mõjuta aga täieliku pädevuse teostamist liidu kohtu poolt, mis annab talle õiguse komisjoni määratud trahvi summa tühistada, seda vähendada või suurendada.

(vt punktid 308–310)

20. Rikkumise raskusaste tuleb kindlaks määrata suure hulga asjaolude põhjal, nagu juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, mille suhtes on komisjonil kaalutlusõigus.

Täpsemalt, vastavalt suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1A esimesele lõigule tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjaomase geograafilise turu suurust. Üldkohtu kohustus on täieliku pädevuse raames läbiviidava kontrolli käigus hinnata, kas määratud trahvisumma on proportsionaalne rikkumise raskusastme ja kestusega ning kõrvutada rikkumise raskust ja asjaolusid, millele ettevõtja tugineb.

Suuniste punkti 1A teise lõigu kolmanda taande tähenduses on väga rasked rikkumised „üldjuhul horisontaalsed piirangud, näiteks „hinnakartellid” ja turujagamiskvoodid”. Seda liiki keelatud kokkulepped tähistavad konkurentsi kahjustamise kõige raskemaid vorme, sest juba oma esemelt on need suunatud konkurentsi selgele ja lihtsale kaotamisele kokkulepet täitvate ettevõtjate vahel ning seega vastuolus liidu peamiste eesmärkidega. Horisontaalseid hinnakartelle või turgude jagamise kokkuleppeid võib samuti lugeda väga rasketeks rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku mõju turule.

Kuigi rikkumise tegelik mõju turule on asjaolu, mida tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta, on see vaid üks kriteerium teiste kriteeriumide seas, nagu rikkumise laad ja geograafilise turu suurus. Samuti on nimetatud suuniste punkti 1A esimeses lõigus sätestatud, et seda mõju tuleb arvesse võtta ainult siis, kui seda saab mõõta.

(vt punktid 314–316, 319–320, 324 ja 325)

21. Liikmesriigi kogu territoorium moodustab ühisturu olulise osa. Rikkumised nagu kokkulepped või kooskõlastatud tegevus, mille eesmärk on hindade kehtestamine ja klientide jagamine, võivad ainuüksi oma laadi tõttu tuua kaasa rikkumise väga raskeks rikkumiseks kvalifitseerimise, ilma et oleks vaja, et sel tegevusel oleks konkreetne geograafiline ulatus.

Seda järeldust kinnitab ka asjaolu, et kui suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta on raskeks loetud rikkumiste näidiskirjelduses mainitud, et need on enamjaolt piirangud, mis on horisontaalsed või vertikaalsed, kuid mida kohaldatakse karmimalt ja mille mõju turule on laiem, mõjutades suurt osa ühisturust, siis väga raskete rikkumiste kohta ei ole mainitud mingit konkreetset mõju turule ega mõju tekkimist mingile konkreetsele geograafilisele alale.

Sellest tuleneb, et asjaolu, et asjassepuutuv geograafiline turg on riigi dimensiooniga, ei ole igal juhul vastuolus sellega, et toimepandud rikkumine kvalifitseeritakse väga raskeks rikkumiseks. Asjassepuutuva toote turu suurus ei ole üldjuhul tegur, mida tuleb kindlasti arvesse võtta, vaid ainult üks tegur teiste hulgas, mida rikkumise raskuse hindamisel ja trahvi suuruse kindlaksmääramisel arvestada.

(vt punktid 337, 339–342)

22. Komisjonil on määruse nr 17 ja määruse nr 1/2003, EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta, raames trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjaid oma tegevuses konkurentsieeskirju järgima ja õigus kohandada mis tahes hetkel trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Komisjoni eelnev otsustuspraktika ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku. Teisi juhtumeid käsitlevad otsused on diskrimineerimise esinemise küsimuses üksnes soovituslikud, arvestades, et ei ole eriti tõenäoline, et teiste juhtumite asjaolud, nagu turud, tooted, ettevõtjad ning ajavahemikud, on samad.

Rikkumiste raskusastme määrab komisjon kindlaks mitme asjaolu alusel ja kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Lisaks ei ole komisjonil kohustust kohaldada määratava trahvi terviksumma või selle üksikute elementide suhtes täpset matemaatilist valemit. Neid asjaolusid arvestades tekitab kahe eri rikkumise eest kahe eri otsuse adressaatidele määratud trahvi otsene võrdlus selle spetsiifilise ülesande moonutamise ohu, mida täidavad trahvi arvutamise erinevad etapid. Nimelt kajastavad trahvi lõppsummad iga konkreetse keelatud kokkuleppe eriomaseid asjaolusid.

(vt punktid 345, 347, 350 ja 351)

23. Suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1A kuuenda lõigu kohaselt võib juhul, kui rikkumine hõlmab mitut ettevõtjat, nt kartellid, teatud raskusega rikkumise puhul osutuda vajalikuks määratleda kaalutegurite alusel üldine lähtesumma, et kindlaks määrata konkreetne lähtesumma, võttes arvesse konkreetset osakaalu ja seega iga ettevõtja rikkumise tegelikku mõju konkurentsile, eriti juhul, kui samalaadse rikkumise toime pannud ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt.

Iga ettevõtja konkreetse osakaalu ja seega rikkumisega konkurentsile avaldatava tegeliku mõju arvessevõtmine puudutab kartelli liikmete kategooriatesse jagamist vastavalt nende suurusele turul teatud võrdlusperioodil, ega tähenda, et arvesse võetakse rikkumise kui terviku mõju turule.

Ettevõtjate erinevaks kohtlemiseks selle sätte alusel ei tule arvesse võtta rikkumise tegelikku mõju turule.

(vt punktid 356–358)

24. Trahvisumma arvutamisviisi põhjendamiskohustust puudutava olulise vorminõude tingimused on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt täidetud, kui komisjon märgib oma otsuses hindamiskriteeriumid, mis võimaldasid tal mõõta rikkumise raskusastet ja kestust.

Komisjonil ei ole trahvi suurust õigustava põhjenduse esitamisel kohustust märkida arvandmeid, millest ta oma kaalutlusõiguse teostamisel juhindus, eriti taotletava hoiatava mõju tagamiseks.

(vt punktid 360, 375)

25. Trahvi kindlaksmääramisel peab komisjon jälgima, et sellel oleks hoiatav mõju.

Selleks võib komisjon muu hulgas arvesse võtta asjassepuutuva ettevõtja suurust ja majanduslikku suutlikkust.

Samuti on suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1A neljandas lõigus sätestatud, et arvesse tuleb võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju.

Arvestades komisjoni kaalutlusruumi trahvisummade kindlaksmääramisel, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjadest kinnipidamisele, ei takista see, et komisjon on minevikus kohaldanud teatud tüüpi rikkumiste puhul teatud tasemel trahve, teda igal hetkel seda taset tõstmast, et tagada konkurentsipoliitika elluviimine ning tugevdada trahvide hoiatavat mõju.

(vt punktid 367–369, 372)

26. Õiguskindluse põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis nõuab eriti seda, et isikutele ebasoodsaid tagajärgi kaasa toov regulatsioon oleks selge ja täpne ning et selle kohaldamine oleks õigussubjektile ootuspärane.

Sellele põhimõttele kaasneb süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõte, mis nõuab, et seadus määratleks selgelt rikkumised ja nende eest määratavad karistused.

Kuigi määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõiked 2 ja 3 jätavad komisjonile ulatusliku kaalutlusruumi, piiravad need siiski selle teostamist, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, mida komisjon peab järgima.

Esiteks on määrata võidava trahvi summal arvuliselt mõõdetav ja absoluutne ülempiir, mistõttu on konkreetsele ettevõtjale määrata võidava trahvi maksimumsumma ette kindlaks tehtav.

Teiseks piiravad komisjoni kaalutlusõigust tegevusjuhised, mis ta ise endale suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta on kehtestanud, ning komisjoni kogu haldustegevuse üle teostab kontrolli liidu kohus.

Seega võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusnõustaja abi, piisavalt täpselt ette näha tema teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodit ja suurusjärku ning karistuste seaduslikkuse põhimõtet ei riku asjaolu, et ettevõtja ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab. Lisaks peavad ettevõtjad, kes on seotud haldusmenetlusega, milles võidakse trahve määrata, arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel otsustada tõsta trahvisummasid võrreldes minevikus kohaldatud trahvisummadega. Ettevõtjatele on seega mõistlikult ettenähtav, et komisjon võib konkurentsipoliitika elluviimise raames trahvide üldist taset igal ajal muuta.

(vt punktid 383–386)

27. Vastavalt suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punktile 3 vähendatakse komisjoni määratud trahvi põhisummat muu hulgas siis, kui ettevõtja, kellele rikkumine süüks pannakse, lõpetab rikkumise kohe, kui komisjon sekkub.

Trahvi põhisumma selline vähendamine on seotud konkreetse juhtumi asjaoludega, mis võivad olla sellised, et komisjon otsustab õigusvastases kokkuleppes osalenud ettevõtja trahvisummat mitte vähendada. Kergendavate asjaolude arvessevõtmisega nõustumine olukorras, kus ettevõtja on sellise ilmselgelt ebaseadusliku kokkuleppe pool, mille suhtes ta teadis või pidi teadma, et tegemist on rikkumisega, võib julgustada ettevõtjaid jätkama salajast kokkulepet nii kaua kui võimalik lootuses, et nende käitumist mitte kunagi ei avastata, kuid samas teades, et kui nende käitumine avastatakse, võidakse nende trahvi vähendada, kui nad rikkumise lõpetavad.

Selline nõustumine võtaks määratavalt trahvilt kogu hoiatava mõju ja kahjustaks EÜ artikli 81 lõike 1 kasulikku mõju. Nimelt on tegemist kergendava asjaoluga, mida tuleb EÜ artikli 81 lõike 1 kasulikku mõju arvesse võttes tõlgendada kitsalt, st et selle arvessevõtmist saavad õigustada ainult konkreetse juhtumi eriomased asjaolud.

Täpsemalt, tahtlikult toime pandud rikkumise lõpetamist ei saa käsitleda kergendava asjaoluna, kui selle lõpetamise tingis komisjoni sekkumine.

Ainult asjaolu, et komisjon otsustas oma varasemas otsustuspraktikas, et trahvisumma kindlaksmääramisel tuleb teatavaid asjaolusid pidada kergendavateks asjaoludeks, ei tähenda, et ta peaks sama hinnangu andma hilisemas otsuses.

(vt punktid 394–397, 401)

28. Kuigi ainult asjaolu, et ettevõtja ei täida õigusvastaseid kokkuleppeid, ei vabasta teda vastutusest, on siiski tegemist asjaoluga, mida tuleb trahvi kindlaksmääramisel kergendava asjaoluna arvesse võtta.

(vt punkt 409)

29. Asjaolu, et komisjon kohaldas minevikus teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta märgitud piirides, kui see on vajalik konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks. Vastupidi, konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Ettevõtja ei saa tulemuslikult väita, et tema karistus oleks olnud kergem, kui komisjon oleks haldusmenetluse lõpetanud varem, sest ta tõstis selle haldusmenetluse jooksul karistuste üldist taset.

Neid kaalutlusi arvestades ei saa haldusmenetluse kestus – isegi kui see on liiga pikk – olla vaidlustatud otsuse sisu mõjutav asjaolu ainult seetõttu, et komisjon tõstis vahepeal trahvide taset.

(vt punktid 418–420)

30. Menetlusnormi rikkumine, isegi kui selle tagajärjeks ei ole konkurentsiõiguse normide rikkumise eest komisjoni poolt äriühingu suhtes vastu võetud otsuse tühistamine, võib õigustada trahvi vähendamist. Mõistliku tähtaja ületamine võib olla aluseks komisjoni otsusele vähendada õiglaselt trahvisummat, arvestades, et sellise vähendamise võimaluse kasutamine kuulub tema teostatavate õiguste hulka. Selle õiguse teostamine komisjoni poolt ei takista Üldkohtul oma täieliku pädevuse raames tegutsedes trahvisummat täiendavalt vähendada.

Nimelt on karistuse vähendamise eesmärk mõistliku tähtaja põhimõtte rikkumise heastamine ning seetõttu peab vähendamise määr olema ettevõtjale määratud karistuse seisukohast kohane. Kuid see vähendamine peab siiski olema lihtsalt õiglane ning sellele ei pea eelnema EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste analüüs.

(vt punktid 425 ja 426, 428, 432)

ÜLDKOHTU OTSUS (kuues koda laiendatud koosseisus)

16. juuni 2011( )

Konkurents – Keelatud kokkulepped – Madalmaade õlleturg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 rikkumine – Rikkumise tõend – Juurdepääs toimikule – Trahv – Võrdse kohtlemise põhimõte – Mõistlik tähtaeg

Kohtuasjas T‑240/07,

Heineken Nederland BV, asukoht Zoeterwoude (Madalmaad),

Heineken NV, asukoht Amsterdam (Madalmaad),

esindajad: advokaadid T. Ottervanger ja M. de Jong,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: A. Bouquet, S. Noë ja A. Nijenhuis, hiljem A. Bouquet ja S. Noë, keda abistas advokaat M. Slotboom,

kostja,

mille ese on nõue tühistada osaliselt komisjoni 18. aprilli 2007. aasta otsus K(2007) 1697, mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust (Juhtum nr COMP/B/37.766 — Madalmaade õlleturg), ja teise võimalusena nõue vähendada hagejatele määratud trahvi,

ÜLDKOHUS (kuues koda laiendatud koosseisus),

koosseisus: kohtunikud V. Vadapalas (ettekandja), koja esimehe ülesannetes, A. Dittrich ja L. Truchot,

kohtusekretär: ametnik J. Plingers,

arvestades kirjalikus menetluses ja 25. märtsi 2010. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Hagejad Heineken Nederland BV ja Heineken NV kuuluvad kontserni Heineken (edaspidi „Heineken”), mille tegevusala on õlle tootmine ja turustamine. Heineken NV juhib kontserni ja Heineken Nederland on õlut tootev äriühing. Heineken NV‑le kuuluvad tema 100% tütarettevõtja Heineken Nederlands Beheer BV kaudu kõik Heineken Nederlandi aktsiad.

2 Heineken on üks neljast peamisest turuosalisest Madalmaade õlleturul. Ülejäänud suured õlletehased sellel turul on esiteks kontsern InBev (edaspidi „InBev”), mida enne 2004. aastat tunti nime all Interbrew, mida juhib äriühing InBev NV ja mille tootmistegevust viib läbi tütarettevõtja InBev Nederland NV, teiseks kontsern Grolsch (edaspidi „Grolsch”), mida juhib äriühing Koninklijke Grolsch NV, ning kolmandaks äriühing Bavaria NV.

3 Hagejad ja selle turu kolm ülejäänud peamist õlletehast müüvad oma toodangut lõpptarbijale eelkõige kahe turustuskanali kaudu. Nii tuleb eristada esiteks „horeca” asutuste sektorit, st hotelle, restorane ja kohvikuid, kus tarbimine toimub kohapeal, ja teiseks supermarketite ning veini- ja alkoholipoodide „food” sektorit, kus õlut ostetakse kodus tarbimiseks. Viimasesse sektorisse kuulub ka sellist sorti õlu, mida jaemüüja müüb oma kaubamärgi all. Viimati nimetatud õllega tegelevad neljast õlletehasest vaid InBev ja Bavaria.

4 Neli õlletehast on Centraal Brouwerij Kantoor (edaspidi „CBK”) liikmed. See on katusorganisatsioon, mis põhikirja kohaselt esindab oma liikmete huve ning tegutseb üldkoosoleku ja erinevate komisjonide kaudu, nagu „horeca” sektori küsimustega tegelev komisjon ja finantskomisjon, millest sai juhtkomisjon. CBK‑s toimunud koosolekud kutsus kokku ning ametlikud, kronoloogiliselt nummerdatud protokollid koostas ja saatis liikmetele välja selle sekretariaat.

Haldusmenetlus

5 28. jaanuari 2000. aasta kirjas ja ka 3., 25. ja 29. veebruari 2000. aasta kirjades tegi InBev mitu avaldust, mis sisaldasid teavet piirava kaubandustegevuse kohta Madalmaade õlleturul. Need avaldused tehti eelkõige 1999. aastal Euroopa Ühenduste Komisjoni poolt läbi viidud uurimise käigus, mis oli seotud kartelli ja turgu valitseva seisundi võimaliku kuritarvitamisega Belgia õlleturul. Koos nende avaldustega esitas InBev trahvi määramata jätmise või vähendamise taotluse vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).

6 Pärast InBevilt avalduste saamist viis komisjon 22. ja 23. märtsil 2000 hagejate ja teiste asjassepuutuvate ettevõtjate ruumides läbi kontrollid. Hagejatele saadeti 2001. aastast kuni 2005. aastani täiendavaid teabenõudeid.

7 30. augustil 2005 saatis komisjon hagejatele ja teistele asjassepuutuvatele ettevõtjatele vastuväiteteatise. Hagejad esitasid selle teatise kohta oma märkused 24. novembril 2005. Ükski puudutatud isik ärakuulamist ei soovinud.

8 2006. aasta 26. jaanuari ja 7. märtsi kirjadega saatis komisjon hagejatele tutvumiseks täiendavaid dokumente. Muu hulgas saatis ta hagejatele InBevile esitatud teabenõuded ja nende vastused.

9 18. aprillil 2007 võttis komisjon vastu otsuse K(2007) 1697, mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust (Juhtum nr COMP/B/37.766 – Madalmaade õlleturg; edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille kokkuvõte on avaldatud 20. mai 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT 2008, C 122, lk 1) ja millest anti hagejatele teada 24. aprilli 2007. aasta kirjaga.

Vaidlustatud otsus

Rikkumine

10 Vaidlustatud otsuse artiklis 1 on märgitud, et hagejad ja äriühingud InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch ja Bavaria osalesid ajavahemikus 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999 EÜ artikli 81 lõike 1 ühes vältavas rikkumises, mis seisnes mitmes kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses, mille eesmärk oli piirata konkurentsi ühisturul.

11 Rikkumine seisnes esiteks õllehindade ja hinnatõusu kooskõlastamises Madalmaades nii „horeca” kui ka kodutarbimise müügi sektoris, kaasa arvatud õlu, mida müüdi jaemüüjate endi kaubamärgi all, ja teiseks aeg-ajalt Madalmaade „horeca” sektori üksikklientidele pakutavate teiste äritingimuste – nagu asutustele laenu andmine – kooskõlastamises ning kolmandaks aeg-ajalt Madalmaade klientide jaotamist käsitlevate kokkulepete sõlmimises nii „horeca” kui ka kodutarbimise müügi sektoris (vaidlustatud otsuse artikkel 1 ning põhjendused 257 ja 258).

12 Õlletehaste konkurentsivastast tegevust viidi vaidlustatud otsuse kohaselt läbi nii ametlike mitmepoolsete koosolekute tsüklite abil, millest Madalmaade õlleturu neli peamist osalist regulaarselt osa võtsid, kui ka täiendavate kahepoolsete kohtumiste abil, kus osalesid need samad õlletehased erinevates kombinatsioonides. Vaidlustatud otsuses märgitu kohaselt toimusid need kohtumised teadlikult salaja, sest osavõtjad teadsid, et need ei ole lubatud (vaidlustatud otsuse põhjendused 257–260).

13 Nii toimus kõigepealt 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999 rida mitmepoolseid koosolekuid nimega „Catherijne overleg” (Catherijne koostöö) või „agendacommissie” (päevakorra komisjon). Vaidlustatud otsuses tuvastati, et nende koosolekute – mis puudutasid peamiselt „horeca” sektorit, kuid võisid mõjutada ka kodutarbimise müügi sektorit – põhiline eesmärk oli kooskõlastada õlle hinda ja hinnatõuse, arutada hinnaalanduste piirmäärade ja klientide jaotamise teemasid ning leppida kokku teatud muudes äritingimustes. Nendel koosolekutel arutati ka jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjendused 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252).

14 Teiseks, mis puudutab õlletehaste kahepoolseid kontakte, siis on vaidlustatud otsuses märgitud, et 12. mail 1997 said InBev ja Bavaria kokku ning nad arutasid jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinnatõusu teemat (vaidlustatud otsuse põhjendus 104). Lisaks kohtusid komisjoni andmetel Heineken ja Bavaria 1998. aastal, et arutada piiranguid „horeca” sektori müügikohtades (vaidlustatud otsuse põhjendus 189). Komisjon märkis, et kahepoolsed kohtumised hagejate ja Grolschi vahel toimusid ka 1999. aasta juulis seoses kodutarbimise müügi sektori nendele klientidele antava kompensatsiooniga, kes tegid ajutisi hinnaalandusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 212 ja 213).

15 Lõpuks märgitakse vaidlustatud otsuses, et 1997. aastal toimus InBevi ja Bavaria vahel nii kahepoolne sidepidamine ja teabevahetus õllehinnaga seotud üldistel aruteluteemadel kui ka arutelud rõhuga jaemüüjate kaubamärkide teemal. Kahepoolne sidepidamine teabevahetuse kujul seoses jaemüüjate kaubamärkidega hõlmas 1998. aasta juunis ja juulis ka Belgia õlletehaseid. Komisjon täpsustab, et need arutelud toimusid hagejate ja Grolschi juuresolekul (vaidlustatud otsuse põhjendused 105, 222–229 ja 232–236).

16 Heineken NV‑d peeti vastutavaks seetõttu, et rikkumise toimepanemise ajal oli Heineken Nederland otseselt või kaudselt tema 100% tütarettevõtja; see asjaolu, mida tõendavad ka muud toimiku materjalid, tõendab, et tal oli otsustav mõju oma tütarettevõtja äristrateegia kujundamisel (vaidlustatud otsuse põhjendused 400−414).

Hagejatele määratud trahv

17 Vaidlustatud otsuse artikli 3 punktis a määrati hagejatele solidaarselt tasumisele kuuluv trahv summas 219 275 000 eurot.

18 Selle trahvi väljaarvutamisel kohaldas komisjon nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõiget 2 ja suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ESTÜ] asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) sätestatud meetodit (vaidlustatud otsuse põhjendused 436 ja 442). Selle meetodi kohaselt määrati hagejate trahv kindlaks rikkumise raskuse ja kestuse alusel (vaidlustatud otsuse põhjendus 437).

19 Täpsemalt, rikkumine kvalifitseeriti „väga raskeks”, sest see seisnes peamiselt hindade, hinnatõusude ja teiste äritingimuste regulaarses kooskõlastamises ning klientide jagamises (vaidlustatud otsuse põhjendus 440). Komisjon võttis ka arvesse konkurentsivastase tegevuse salastatust ja tahtlikku toimepanemist ning asjaolu, et rikkumise ese oli kogu Madalmaade territoorium ja kogu õlleturg, st nii „horeca” sektor kui ka kodutarbimise sektor (vaidlustatud otsuse põhjendused 453 ja 455). Lisaks täpsustas komisjon, et konkurentsivastase tegevuse tegelikku mõju Madalmaade turule käesolevas asjas arvesse ei võetud, sest seda oli võimatu mõõta (vaidlustatud otsuse põhjendus 452).

20 Lisaks kohtles komisjon hagejaid erinevalt, et võtta arvesse nende tegelikku majanduslikku suutlikkust ja isiklikku osakaalu tuvastatud rikkumises. Komisjon võttis aluseks hagejate õlle müügikäibe Madalmaades 1998. aastal, st rikkumise viimasel terviklikul kalendriaastal. Sellest alusest lähtudes liigitati hagejad esimesse kategooriasse, mis vastas trahvi lähtesummale 65 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 462).

21 Trahvi hoiatava mõju tagamiseks kohaldati sellele trahvi lähtesummale kordajat 2,5, arvestades Heinekeni suurt käivet (vaidlustatud otsuse põhjendus 464).

22 Kuna hagejad osalesid rikkumises 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999, st kolm aastat ja kaheksa kuud, suurendati nende trahvi lähtesummat 35% (vaidlustatud otsuse põhjendused 465 ja 466). Trahvi põhisummaks määrati seega 219 375 000 eurot.

23 Lõpuks otsustas komisjon, et trahvi tuleb vähendada 100 000 euro võrra, sest ta möönis, et käesolevas asjas kestis haldusmenetlus ebamõistlikult kaua (vaidlustatud otsuse põhjendused 495–499).

Menetlus ja poolte nõuded

24 Hagejad esitasid käesolevas asjas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kohtukantseleisse 4. juulil 2007.

25 10. veebruari 2010. aasta otsusega saatis Üldkohus kohtuasja kuuendale kojale laiendatud koosseisus vastavalt kodukorra artikli 14 lõikele 1 ja artikli 51 lõikele 1.

26 Menetlust korraldavate meetmetena esitas Üldkohus komisjonile 12. veebruaril 2010 kirjalikke küsimusi, millele viimane tähtaegselt vastas.

27 Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 25. märtsi 2010. aasta kohtuistungil.

28 Kuna ettekandja‑kohtunikul esines pärast suulise menetluse lõpetamist takistus käesoleva asja arutamisel osalemiseks, määrati asjale uus ettekandja‑kohtunik ja kohtuasja nõupidamisel osalesid vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 32 need kolm kohtunikku, kes kohtuotsuse allkirjastasid.

29 Hagejad paluvad Üldkohtul:

– tühistada vaidlustatud otsus tervikuna või osaliselt neid puudutavas osas;

– vähendada hagejatele määratud trahvi või see tühistada;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

30 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus

31 Oma hagiavalduse toetuseks esitavad hagejad üksteist väidet: esiteks, et rikutud on hea halduse põhimõtet ja määruse nr 1/2003 artiklit 27, sest hagejatel ei võimaldatud tutvuda teiste ettevõtjate vastustega vastuväiteteatisele; teiseks, et rikutud on hea halduse, „hoolsuse” ja võistlevuse põhimõtet, sest väidetavalt ei viidud uurimist läbi hoolikalt ja erapooletult; kolmandaks, et rikutud on süütuse presumptsiooni; neljandaks, et haldusmenetluses rikuti mõistliku kestuse põhimõtet; viiendaks, et rikkumise kohta ei ole piisavalt tõendeid; kuuendaks, et puuduvad kokkulepped ja/või kooskõlastatud tegevus EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses; seitsmendaks, et rikkumise kestus on valesti kindlaks määratud; kaheksandaks, et trahvisumma kindlaksmääramisel on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3, suuniseid ning võrdse kohtlemise, õiguskindluse ja proportsionaalsuse põhimõtet ning põhjendamiskohustust; üheksandaks, et kergendavaid asjaolusid on vääralt hinnatud; kümnendaks, et haldusmenetluse kestus mõjutas trahvisummat, ja üheteistkümnendaks, et komisjon vähendas haldusmenetluse liigse kestuse eest trahvi liiga vähe.

32 Üldkohus leiab, et kõigepealt tuleb uurida viiendat, kuuendat ja seitsmendat väidet, milles sisuliselt vaidlustatakse rikkumine ise, seejärel tuleb uurida esimest, teist, kolmandat ja neljandat väidet, mis puudutavad väidetavaid menetlusnormi ja kaitseõiguste rikkumisi, ning lõpuks kaheksandat, üheksandat, kümnendat ja üheteistkümnendat väidet, mis puudutavad trahvisumma kindlaksmääramist.

Viies ja kuues väide, vastavalt et rikkumise kohta ei ole piisavalt tõendeid ja et puuduvad kokkulepped ja/või kooskõlastatud tegevus EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses

Poolte argumendid

33 Viiendas väites asuvad hagejad sisuliselt seisukohale, et tõendid, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, ei ole piisavad, et tuvastada mõistliku veendumuse künnist ületades EÜ artikli 81 rikkumine. Komisjoni asjassepuutuvad järeldused on seetõttu vastuolus süütuse presumptsiooniga ja rikuvad põhjendamiskohustust.

34 Hagejad vaidlustavad vaidlustatud otsuse peamiseks toetusmaterjaliks oleva InBevi avalduse tõendusliku väärtuse, sest see on väga üldsõnaline ja vastuoluline ning põhineb osaliselt kolmandatelt isikutelt saadud teabel. Nad heidavad komisjonile veel ette esiteks seda, et viimane ei analüüsinud, kas see avaldus tehti kontrollitud teabe alusel ja pärast hoolikat järelemõtlemist, ning teiseks seda, et ta jättis tähelepanuta avalduse osad, mis tõendavad nende süü puudumist.

35 Hagejad leiavad ka, et süüks pandud koosolekutel Madalmaade õlletehaste esindajate poolt koostatud omakäelised ülestähendused olid katkendlikud, mistõttu ei piisa nendest ka selleks, et tõendada tegelemist konkurentsivastase tegevusega.

36 Kuuendas väites vaidlevad hagejad vastu konkurentsi piiravate kokkulepete ja/või kooskõlastatud tegevuse esinemise järelduse aluseks olevate teatud dokumentaalsete tõendite asjassepuutuvusele ja komisjoni poolt neile antud tõlgendusele.

37 Hagejad ei nõustu sellega, et õlletehastevahelised kontaktid viisid kokkuleppeni, arvestades, et turul teatud suunas tegutsemise kindlaksmääramise osas ei langenud nende tahted kunagi kokku.

38 Nad vaidlevad vastu ka kooskõlastatud tegevuse esinemisele. Selle kohta väidavad nad, et olemasolevad tõendid ei näita, et õlletehastevahelised kontaktid kõrvaldasid või vähemalt vähendasid oluliselt ebakindlust nende tulevase turukäitumise suhtes. Nad arvavad hoopis, et nad on piisavalt tõendanud, et õlletehaste tegevus turul määrati kindlaks sõltumatult.

39 Hagejad leiavad ka, et süüks pandud koosolekutel ei olnud kunagi konkurentsivastast eesmärki. Nendel koosolekutel arutati mitmeid seaduslikke teemasid, mistõttu olid küsimused nagu olukord turul, sealhulgas hind tarbijale kodutarbimise turul ja mõnele „horeca” kliendile tehtavad pakkumised, juhuslikud ja mitteametlikud.

40 Hagejad vaidlevad lõpuks vastu ka sellele, et neile pannakse süüks arutelusid Interbrew ja Bavaria vahel jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle turusegmendis, st sektoris, milles hagejad ei tegutsenud.

41 Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.

Üldkohtu hinnang

42 Viiendas väites heidavad hagejad komisjonile sisuliselt ette seda, et ta ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud tuvastatud faktilisi asjaolusid, mille alusel ta tegi järelduse rikkumise toimepanemise kohta. Kuuendas väites vaidlevad nad vastu sellele, et vaidlusalune tegevus kvalifitseeriti kokkuleppeks ja/või kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 tähenduses. Kuna nendes kahes väites seatakse kahtluse alla rikkumise tuvastamine, tuleb neid uurida koos.

43 EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.

44 EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil (Üldkohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑7/89: Hercules Chemicals vs. komisjon, EKL 1991, lk II‑1711, punkt 256, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB Holding jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 199).

45 Kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib sõlmituks lugeda niipea, kui esineb ühine tahe, mis on suunatud konkurentsi piiramisele põhimõtteliselt, isegi kui plaanitava piirangu konkreetseid detaile alles läbi räägitakse (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus HFB Holding jt vs. komisjon, punktid 151–157 ja 206).

46 Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 115, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 158).

47 EÜ artikli 81 lõikega 1 on vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega ettevõtja mõjutab oma hetke või potentsiaalsete konkurentide käitumist turul või annab neile teada tema enda turul käitumise kohta tehtud otsustest või kavatsustest, kui selle suhtlemise eemärk või mõju on konkurentsi piiramine (vt selle kohta eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 116 ja 117).

48 EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta tõendite esitamise osas tuleb meeles pidada, et komisjon peab tõendama tema poolt tuvastatud rikkumisi ja esitama sellised tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmise (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 86).

49 Komisjonil tuleb seega rikkumise toimepanemise tuvastamiseks esitada täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid (vt selle kohta Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

50 Tuleb siiski rõhutada, et kõik komisjoni esitatud tõendid ei pea tingimata neile tingimustele vastama rikkumise kõigi koosseisu tunnuste osas. Piisab, kui neile vastab institutsiooni esitatud kaudsete tõendite kogum, mida hinnatakse tervikuna (vt Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punktid 179 ja 180 ning seal viidatud kohtupraktika).

51 Arvestades, et konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid, millest selgelt nähtuks, et ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke väheseid tõendeid, mis komisjoni valdusesse on sattunud, peab igal juhul saama täiendada nendest tehtavate järeldustega, mis võimaldavad visualiseerida asetleidnud olukorra. Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe esinemist võib seega tuletada teatud arvust kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57).

52 Kui aga konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe asetleidmist järeldades tugines komisjon dokumentaalsetele tõenditele, tuleb poolel, kes sellele järeldusele Üldkohtus vastu vaidleb, mitte ainult esitada komisjoni teesile vastupidine usutav selgitus, vaid ka näidata, et vaidlustatud otsuses rikkumise tuvastamiseks ei olnud piisavalt tõendeid (eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 187).

53 Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui tegemist on hagiga EÜ artikli 81 lõike 1 alusel tehtud otsuse tühistamise nõudes, peab Üldkohus üldiselt läbi viima tervikliku kontrolli küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte (vt Üldkohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑41/96: Bayer vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑3383, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).

54 Vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mida Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõttena kohaldatakse eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse, tuleb juhul, kui kohus kahtleb, teha otsus rikkumist tuvastava otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punktid 149 ja 150, ning Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP: Dresdner Bank jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3567, punktid 60 ja 61).

55 Neid kaalutlusi arvestades tuleb käesolevas asjas uurida, kas komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud, et hagejate tegevus oli kvalifitseeritav EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisena.

– InBevi avaldus

56 Kõigepealt tuleb märkida, et komisjon tugineb suures ulatuses (vt eriti vaidlustatud otsuse põhjendused 40–62) InBevi avaldusele, mille see tegi trahvi määramata jätmise või vähendamise taotluses 28. jaanuari 2000. aasta ning 3., 25. ja 29. veebruari 2000. aasta kirjadega; seda täiendasid selle lisaks olevad InBevi viie direktori avaldused (vaidlustatud otsuse põhjendused 34 ja 40, edaspidi koos „InBevi avaldus”).

57 Vaidlustatud otsusest nähtub, et InBevi avaldusest võis järeldada, et „Madalmaade õlleturul toimisid õlletehaste vahel […] erinevat vormi kooskõlastused”, st et eristati CBK liikmete üldkoosolekuna peetud ametlikke koosolekuid, CBK finantskomisjoni mitteametlikke koosolekuid ja paralleelselt toimunud „muid koosolekud”, mida tunti nime all „Catherijne koostöö”, millel osalejate koosseis oli muutuv ja mille kohta InBevi sõnul ta kirjalikke tõendeid ei leidnud. „Muud koosolekud” võis aga liigitada järgmiselt: „i) nelja peamise õlletehase (Heineken, Interbrew, Grolsch ja Bavaria) horeca sektori direktorite koosolekud […]; ii) horeca ja kodutarbimise sektori direktorite ühiskoosolekud (1998. aastal toimus neid kaks) ja iii) kodutarbimise sektori direktorite koosolekud (1999. aastal toimus neid üks […])” (vaidlustatud otsuse põhjendused 41–46). [Siin ja edaspidi on vaidlustatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]

58 InBevi avalduse kohaselt oli finantskomisjonil „ametlik päevakord, kuid selle raames arutati ka hindade kindlaksmääramist kodutarbimise sektoris ja horeca sektoris[; n]eid arutelusid ei protokollitud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 43).

59 Sama avalduse kohaselt arutati „muudel koosolekutel” teemasid, mis puudutasid nii „horeca” sektorit kui ka kodutarbimise sektorit ning jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle segmenti (vaidlustatud otsuse põhjendus 47).

60 Esiteks, mis puudutab „horeca” sektorit, siis arutati kaht peamist teemat: „[H]oreca sektoris eksisteeris põhimõtteline kokkulepe maksimaalse hinnaalanduse kohta teatud koguselt […] ja teine arutlusteema puudutas horeca sektoris tehtud investeeringuid[; i]dee oli, et selles sektoris tuleb säilitada statu quo ning vältida teiste õlletehaste klientide ülevõtmist” (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).

61 Üks InBevi direktor märgib, et ta ei ole sellise kokkuleppe täpsest sisust teadlik ning üks teine direktor kirjeldab seda kui „väga keeruline ja ähmane kokkulepe määrade kohta (horeca sektoris tehtud hinnaalandused), mida me kunagi ei täitnud”, märkides, et „[k]oostöö seisnes horeca sektori direktorite kaks korda kuus toimunud koosolekutes, kus arutati ilmsiks tulnud „reegli” rikkumisi (kuigi see oli umbkaudne; me rääkisime turu piiride ületamisest)” (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).

62 Teiseks, kodutarbimise sektori osas puudutasid InBevi avalduse kohaselt arutelud nii üldist hinnataset kui ka spetsiifiliselt jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle teemat.

63 Mis puudutab üldist hinnataset, siis märkis üks InBevi direktor, et „tavaliselt tõstis õlletehas oma hindasid pärast seda, kui ta oli teisi õlletehaseid sellest teavitanud […;] initsiatiiv tuli alati mõne suure õlletehase poolt, üldjuhul näitas seda üles Heineken[; j]a sel juhul oli teistel õlletehastel aega ümber positsioneeruda[; k]uigi õlletehased määrasid üldjoontes oma hinna kindlaks üksteise järgi, oli ja jäi igaühele oma hinnapoliitika” (vaidlustatud otsuse põhjendus 51).

64 Mis puudutab jaemüüja kaubamärgi all müüdavat õlut, siis märgib InBev, et Madalmaade selle segmendi turuosaliste (Bavaria ja Oranjeboom, mille hiljem ostis Interbrew) vahel toimusid hinnaarutelud alates 1987. aastast. Ta lisab, et „[m]õlemad pooled said aru, olles sellest ka omavahel rääkinud, et nad ei nõustu mis tahes sekkumisega nende vastavasse kliendibaasi jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle segmendis, mille maht vähenes” (vaidlustatud otsuse põhjendus 52).

65 Mis puudutab Heinekeni ja Grolschi osalust selles sektoris, siis on InBevi avalduses märgitud, et „[M]adalmaade turgu iseloomustab suur erinevus jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle („kaubamärk B”) hinna ja [teiste kaubamärkide („kaubamärk A”) hinna vahel;] Heineken, kes ei ole jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle segmendis esindatud, keeldus alati kaubamärgi A all müüdava õlle hinna tõstmisest, kui jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hind ei tõusnud[; n]ii avaldas ta kaudset survet eriti jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle tootjatele, nagu Bavaria ja Interbrew” (vaidlustatud otsuse põhjendus 53).

66 InBev avaldab, et nelja õlletehase vahel arutati ka jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hinda, ehk teisisõnu osales selles ka Grolsch, kui arutati üldisemalt hinnaerinevuste säilitamist õlle eri kaubamärkide vahel. InBevi avalduse kohaselt „ei tõstnud Heineken ja Grolsch oma hindu aastaid ja teiste õlletehaste toodetav jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hind ei olnud samuti tõusnud[; v]iimastel aastatel tõstsid Bavaria ja Interbrew hindu ja nendele järgnes Grolsch” (vaidlustatud otsuse põhjendus 54). Samuti märgitakse, et „[3]–4 aasta eest integreeriti mitteametlikud konsultatsioonid horeca sektori Catherijne koostöösse, milles osalesid ka CBK esindajad[; p]ärast mõnda koosolekut otsustati need koosolekud uuesti jagada koosolekuteks kodutarbimise alal ja horeca sektori koosolekuteks” (vaidlustatud otsuse põhjendus 54).

67 Lisaks avaldab InBev, et Belgia õlletehase Martensi poolt teatud turuosa endale haaramine alates 1996.–1997. aastast tõi endaga kaasa „jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle turul tegutsevate Belgia ja Madalmaade õlletehaste kokkuleppe”[; k]aks koosolekut toimusid [ühes hotellis] Bredas 1998. aastal[…; l]epiti kokku Madalmaades ja Belgias asuvatele klientidele müüdava jaemüüjate kaubamärki kandva õlle koguste järgimises” (vaidlustatud otsuse põhjendus 55).

68 Vastavalt InBevi direktorite avaldustele olid „muud koosolekud” organiseeritud selleks, et vastastikku üksteist toetada turul esineva „piiratud agressiivsuse” küsimuses (vaidlustatud otsuse põhjendus 46).

69 19. detsembri 2001. aasta vastuses teabenõudele märkis InBev, et „1998. aasta novembri lõpus hävitati eelmiste aastate päevakorrad ja mitteametlikel koosolekutel tehtud märkmed[; u]mbes sel ajal hakkas ilmsiks tulema Madalmaade õlletehastevaheline koostöö turul ja tekkis kartus, et Madalmaade konkurentsiasutus viib läbi kontrolli[; p]äevakordi hävitati ka järgmistel aastatel” (vaidlustatud otsuse põhjendus 61).

70 Kõigepealt tuleb täheldada, et ükski õigusnorm ega liidu õiguse üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda ettevõtja vastu selliste teiste ettevõtjate avaldustele, kellele on samuti rikkumine süüks pandud. Vastasel juhul oleks komisjoni kohustust tõendada EÜ artikleid 81 ja 82 rikkuvat käitumist võimatu täita ja see oleks vastuolus EÜ asutamislepinguga talle pandud ülesandega teostada järelevalvet selle üle, et nimetatud sätteid kohaldataks nõuetekohaselt (vt eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 192 ja seal viidatud kohtupraktika).

71 Käesolevas asjas ei vaielnud hagejad vastu InBevi avalduses märgitud asjaolule, et Madalmaade õlletootjate esindajate vahel toimusid kohtumised. Nad ei vaidle vastu ka sellele, et nad osalesid enamikul nendest kohtumistest ja et nendel arutati mitteametlikult õlleturu üldist olukorda. Nad tunnistavad hagiavalduses ka seda, et mõnikord väljendati nendel koosolekutel muret tarbimishinna taseme ja teatud klientidega seotud probleemide teemal.

72 Hagejad eitavad aga, et nendel koosolekutel arutatu tulemusena sõlmiti ebaseaduslik kokkulepe või kohustuti kooskõlastatult tegutsema. Nad väidavad, et koosolekud puudutasid peamiselt õiguspäraseid teemasid ja et kui arutatigi olukorda turul, ei tehtud seda konkurentsivastasel eesmärgil. Nad vaidlevad vastu InBevi avalduse usaldusväärsusele, väites, et see on väga üldsõnaline ja vastuoluline ning sisaldab osaliselt seisukohti, mida avalduste tegijad ise ei kinnitanud, olles seega „kuuldusel põhinev tõend”.

73 Hagejad märgivad InBevi avalduse vastuolulisuse teemal, et see sisaldab mitut näidet tema süü puudumise kohta.

74 Esiteks on nendeks näideteks seisukohad, mida vaidlustatud otsuses ei mainitud ja mille kohaselt „[a]ruteludel räägiti teadaolevatest määrade rikkumise juhtudest (mis olid väga umbmäärased)[; t]urul toimis igaüks nii nagu soovis”; „[m]eie tegevus turul oli väga agressiivselt suunatud uute klientide endale haaramisele – seda ka hinnaalanduste abil”; „[m]e toimisime seega täiesti õiguspäraselt”; „[InBev] ei sõlminud ega täitnud ühtegi kokkulepet”; „[Catherijne] koostöö ei andnud konkreetseid tulemusi, mis oleksid turgu mõjutanud […; k]ummalgi korral ei rääkinud me konkreetselt sellest, kuidas turul tegutseda[; k]oosolek oli pigem mitteametlik”; „[t]oidusektori kohta kokkulepe puudus”; [m]a ei täheldanud kunagi, et [CBK] koosolek oleks pikemaks veninud seoses aruteludega turgu puudutavate tundlike teemade tõttu[; a]lati on võimalik, et need koosolekul pakuvad võimaluse mitteametlikeks kahepoolseteks läbirääkimisteks, kuid minu arvates ei olnud midagi kaalul”.

75 Teiseks viitavad hagejad vaidlustatud otsuses tsiteeritud avalduste teatud lõikudele, mille kohaselt: „Interbrew arvab, et sellel koostööl ei olnud iseenesest kunagi olulist mõju turule ja see oli viimastel aegadel vähem intensiivsem[…; a]rutelud olid väga üldised” (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 45); „[e]elkõige me rääkisime, et jätta üksteisele vastastikku mulje, et me jääme turul rahulikuks[; v]ähe või üldse mitte puudutati määrade ja müügikohtade küsimusi[; t]egelikult pidas igaüks teist rumalaks[; v]iimastel aastatel kaotasid koosolekud aina rohkem sisu ja koostöö muutus ebamäärasemaks” (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 46); « [m]äärade kohta oli väga keeruline ja ähmane kokkulepe (horeca sektoris tehtud hinnaalandused), mida me kunagi ei täitnud[; l]isaks ei näinud ma selle kohta ühtegi dokumenti” (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 48).

76 Hagejad leiavad, et lisaks sellele, et need seisukohad ei ole selged, ei ole need ka kooskõlas komisjoni järeldustega rikkumise asetleidmise kohta. Hagejate sõnul tuleneb nendest, et õlletehastevahelised arutelud olid väga üldised, mingeid kokkuleppeid ei sõlmitud, InBev ei täitnud ühtegi koos tegutsemise kokkulepet ja et koostööl ei olnud mingit mõju turule.

77 Kõigepealt tuleb märkida, et InBevi avalduse teatud osadest – mis puudutavad arutelude üldsõnalisust, kokkuleppe puudumist teatud sektorites ja nende arutelude mõju puudumist õlletehaste tegevusele turul – hagejate tehtud järeldused ei saa iseenesest kahtluse alla seada komisjoni järeldusi rikkumise asetleidmise kohta.

78 Nimelt, mis puudutab selle avalduse väidetavat üldsõnalisust, siis tuleb meenutada, et komisjonil tuleb sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohast ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei pruugi olla teinud komisjoniga aktiivset koostööd. Kuigi komisjon on kohustatud tõendama, et sõlmitud on ebaseaduslik turgude jagamise leping, oleks liigne nõuda, et sellele lisaks tuleb komisjonil esitada tõendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutatud konkreetse mehhanismi kohta. Rikkumises süüdi oleval ettevõtjal oleks liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku lepingu toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui lepingu olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad end sellises olukorras tõhusalt kaitsta, kui neile on antud võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb (eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 203; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑403/04 P ja C‑405/04 P: Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑729, punkt 50).

79 Edasi, mis puudutab viiteid selle kohta, et vaidlusalune tegevus turgu ei mõjutanud, siis tuleb märkida, et EÜ artikli 81 tekstist endast tuleneb, et juhul kui ettevõtjatevahelisel kokkuleppel või kooskõlastatud tegevusel on konkurentsivastane eesmärk, on see keelatud olenemata sellest, kas see turgu mõjutab (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punktid 163–166, ja 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑8/08: T-Mobile Netherlands jt, EKL 2009, lk I‑4529, punkt 29).

80 Seega, kuna komisjon tuvastas konkurentsivastaste kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuste esinemise, ei saa nendele tuvastatud asjaoludele vastu vaielda väitega, et koostöökokkuleppeid ei kohaldatud või et need ei mõjutanud turgu.

81 Selle kohta, et väidetavalt on InBevi avalduses kinnitatud, et kodutarbimise müügi sektoris ja „horeca” sektoris kokkulepe puudus, tuleb märkida, et hagejate viidatud lõigud, kui neid lugeda nende konteksti arvestades, ei välista mingil juhul kokkulepet või kooskõlastatud tegevust asjassepuutuvates sektorites.

82 Nimelt, mis puudutab kodutarbimise sektorit (jaemüüki), siis järgneb InBevi ühe direktori kinnitusele, mille kohaselt „[selles] sektoris kokkulepet ei olnud”, õlletehaste hindade kooskõlastamise mehhanismi konkreetne kirjeldus. See lõik on sõnastatud järgmiselt (vaidlustatud otsuse põhjendus 51):

„Jaemüügi („Food”) sektoris kokkulepe puudus. Õlle hinna tõstmise suhtes oli tavaks, et õlletehas tõstis hindu pärast seda, kui ta oli teisi õlletehaseid sellest eelnevalt teavitanud. Kui üks tehastest sellest teada andis, järgnes arutelu teemal, kuidas hinnatõus turgu mõjutab; õlle hinna tõus toimus aga sellest olenemata. Initsiatiivi näitas üles alati mõni suur õlletehas ja üldjuhul tegi seda Heineken. Sel juhul oli teistel õlletehastel aega ümber positsioneeruda. Kuigi õlletehased määrasid üldjoontes oma hinna kindlaks üksteise järgi, oli ja jäi igaühele oma hinnapoliitika.”

83 Selles kontekstis ei saa aga pidada veenvaks argumendiks lihtsalt asjaolu, et InBevi direktor viitas „kokkuleppe” puudumisele, kuna asjassepuutuvate ettevõtjate esindajate avaldustes kirjeldatud tegevusele annavad õigusliku kvalifikatsiooni komisjon ja vajadusel Üldkohus.

84 Mis puudutab väidetavat kokkuleppe puudumist ja kokkuleppe täitmist „horeca” sektoris, siis tuleb märkida, et InBevi ühe juhi avaldus, mille kohaselt „[InBev] ei sõlminud ega täitnud ühtegi kokkulepet”, ei ole vastuolus järeldusega, et eksisteeris kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes. Nimelt viitab see sama juht oma avalduses sõnaselgelt, et eksisteerisid esiteks „väga keeruline ja ähmane kokkulepe määrade kohta (horeca sektoris tehtud hinnaalandused)”, ja teiseks kokkulepe, mille eesmärk oli „vältida liiga suuri muutusi horecas”.

85 Kõigest eeltoodust tuleneb, et hagejate argumentidega InBevi avalduse vastuolulisuse kohta ei saa nõustuda. Tagasi tuleb lükata ka nende argument, et komisjon kasutas seda avaldust valikuliselt, sest ta ei võtnud neid vastuolusid arvesse.

86 Seega ei ole hagejad tõendanud selliste väidetavate vastuolude esinemist, mis seaksid kahtluse alla InBevi avalduse usaldusväärsuse.

87 Lisaks, kinnitades, et InBevi avaldus on „kuuldusel põhinev tõend”, viitavad hagejad selle avalduse lõikudele, mille kohaselt „Interbrew ei näinud kunagi dokumenti, milles oleks olnud kajastatud kokkulepe allahindluste kohta, millele aruteludes viidati, kuid üldreegel tundus olevat teada” (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 45), „[m]a ei ole ise sellest kokkuleppest (määrad) teadlik ja ma ei ole näinud ka selle kohta dokumenti” ja „[m]a ei tea kokkuleppe täpset sisu[…; l]isaks ei näinud ma kunagi ühtegi sellekohast dokumenti”.

88 Tuleb märkida, et hagejate viidatud lõigud puudutavad ainult „horeca” sektori klientidele antava hinnaalanduse kokkuleppe („määrad”) olemasolu. Selles konkreetses küsimuses on InBevi avalduse tõenduslik väärtus tõesti väike, sest puudub otsene tõend. Kuid nende vihjete usaldusväärsust, mis kinnitavad „määra” olemasolu, toetavad esiteks asjaolu, et need on pärit kahest eraldi allikast ja teiseks asjaolu, et nendes viidatakse täpsetele „määradele”, nimelt maksimaalse allahindluse konkreetsele summale (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 48). „Määra” olemasolu kinnitavad ka kaks InBevist sõltumatut tõendit, milleks on Bavaria ühe nõukogu liikme omakäelised ülestähendused 1. mai 1997. aasta koosolekul (vaidlustatud otsuse põhjendus 92) ja Bavaria ühe „horeca” direktori omakäelised ülestähendused 12. märtsi 1998. aasta koosolekul (vaidlustatud otsuse põhjendus 143).

89 Hagejate argumentatsioon, milles viidatakse „kuuldusel põhinevale tõendile”, ei saa seega seada kahtluse alla järeldusi InBevi avalduse kohta.

90 Lõpuks, mis puudutab InBevi avalduse usaldusväärsuse üldist hinnangut, siis tuleb asuda seisukohale, et vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, võis komisjon õigesti pidada InBevi avaldust eriti suure tõendusliku jõuga tõendiks, arvestades, et tegemist on ettevõtja enda nimel antud vastusega, mis on usaldusväärsem kui vastus, mille annab tema töötaja, olenemata, milline on viimase isiklik kogemus või arvamus. Oluline on ka täheldada, et InBevi avaldus on selle ettevõtja läbiviidud siseauditi tulemus ning et selle andis komisjonile advokaat, kellel oli kutsetegevusest tulenev kohustus tegutseda selle ettevõtja huvides. Ta ei saanud seega rikkumist kergekäeliselt üles tunnistada, ilma et ta hindaks selle teo tagajärgi (Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 45, ja eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 206).

91 Lisaks tuleneb ka väljakujunenud kohtupraktikast, et kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartelli peamiste liikmete vabatahtlikesse ütlustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et need isikud püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei pruugi koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotlemine innustada süüks pandud kartelli teiste liikmete kohta moonutatud tõendite esitamist. Nimelt võib igasugune katse komisjoni eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse (Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 70).

92 Veel tuleb meenutada, et kartellis osalemises süüdistatud ettevõtja sellist avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, ei saa pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate poolt toimepandud rikkumise olemasolu kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid (vt selle kohta Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑337/94: Enso-Gutzeit vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1571, punkt 91, ja eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 219).

93 InBevi avaldusest üksi rikkumise tuvastamiseks seega ei piisa, vaid seda peavad toetama muud tõendid.

94 Tuleb siiski asuda seisukohale, et käesolevas asjas on InBevi avalduse usaldusväärsuse tõttu nõutav väiksem toetavate tõendite tõendusjõud – nii nende täpsuse kui veenvuse aspektist – kui see oleks siis, kui see avaldus ei oleks eriti usaldusväärne. Seega, kui otsustatakse, et kooskõlaliste kaudsete tõendite kogum toetab InBevi avalduses ja vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud tegevuse asetleidmist ja selle teatud konkreetseid aspekte, võib see avaldus üksi olla piisav, et tõendada vaidlustatud otsuse muid aspekte. Peale selle, eeldusel et tõend ei ole ilmselgelt vastuolus InBevi avaldusega süükspandud tegevuse asetleidmise või põhilise sisu kohta, piisab, kui see tõendab selles kirjeldatud tegevuse olulisi asjaolusid, et sel oleks toetava tõendina teatav väärtus süüstavate tõendite kogumis (vt selle kohta eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 220 ja seal viidatud kohtupraktika).

95 Arvestades eeltoodut tuleb uurida hagejate argumente muude tõendite kohta, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, et toetada InBevi avalduse põhjal tehtud järeldusi.

– Muud tõendid

96 Vaidlustatud otsuses märgib komisjon, et InBevi avaldust toetavad rida hagejate ja ülejäänud kolme Madalmaade õlletehase sisedokumente, koosolekutel tehtud omakäelised ülestähendused, kuludokumendid ja päevakordade ärakirjad, mis saadi kontrollide ja teabenõuetele esitatud vastuste abil.

97 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 67 viitab komisjon Grolschi ühe direktori omakäelistele ülestähendustele 27. veebruari 1996. aasta koosolekul, mille teemaks oli märgitud „CBK cie HOR cath”. Nende ülestähenduste üks lõik on järgmine: „Tagatised/rahastamine: rahas[tamine] [...] rohkem kui konkreetsete kohtade vajadus. Seega […] mil[jonit]”.

98 Komisjoni arvates tuleneb sellest lõigust, et asjassepuutuvad neli õlletehast arutasid ühel „Catherijne” koosolekul „horeca” sektori teatud klientidele kohaldatavaid või tulevikus kohaldatavaid finantstingimusi (vaidlustatud otsuse põhjendus 72) ja täpsemalt Madalmaades mitut „horeca” asutust omava isiku poolt hallatavate asutuste finantstingimusi.

99 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 76 viitab komisjon ühe Bavaria „horeca” direktori omakäelistele ülestähendustele 19. juuni 1996. aasta koosoleku kohta. Ülestähendused on esitatud järgmiselt:

„– kohandada hinda

kodutarbimine suur – nõrk

koostöö Bavaria – Interbrew

[…] ja […] –> probleem […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– ainult vaadi hinna suurendamine

argumendid

ainult tervikuna Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| tõstavad koos

Bavaria /

–> […] ka

alumine tõuseb rohkem kui ülemine

– puhuda õhku

– kokkulepped

fikseerida hinnaalandus joogi käibe osas Heinekeni vaadilt 7,5

valmistada ette esindajad võimalikeks kokkulepeteks

Interbrew \

| võime kasutada õhku

Grolsch / ”.

100 Komisjoni hinnangul näitavad need ülestähendused, et koosolekul osalenud õlletehased arutasid detailselt nii jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle kui vaadiõlle hindu, ning et Interbrew ja Bavaria toodetavate odavamate õllede hind pidi tõusma rohkem kui Heinekeni ja Grolschi toodetavate kallimate õllede hind (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).

101 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 89 viitab komisjon kirjale, mille Interbrew Nederlandi peadirektor saatis 25. märtsil 1997 InBevi kontorisse Belgias:

„Nüüd on peamiste õlletehaste vahel saavutatud konsensus, et hinnatõus läbi viia enne 1998. aastat. See võimaldab õlletehastel suurendada puhvrit vajalikuks täiendavaks kampaaniaeelarveks. Kaubamärgi A osalised üritavad eristada kaubamärgi A (pluss 2 NLG/hl) ja kaubamärgi B (pluss 4 NLG/hl) hinnatõusu. See tundub mulle väga ebareaalne – me peame kõik toetama terviklikku hinnatõusu 4 NLG. Ma jätaksin hinnatõusu kohaldamata meie spetsiaalsetele õlledele „mis lasevad end juua” (DAS, Hoegaarden, Leffe). Läbirääkimised on alanud.”

102 Komisjon järeldas sellest kirjast, et hinnatõus nähti ette enne 1998. aastat peamiste tootjate hinnaläbirääkimise tulemusena. Sama kiri kinnitas ka, et eristati kallimaid ja odavamaid tootjaid ja kaubamärke (vaidlustatud otsuse põhjendus 90).

103 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 92 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäelistele ülestähendustele 1. mai 1997. aasta koosoleku kohta. Ta tsiteerib järgmisi lõike:

„Catherijne Club 1/5 – 97

kontserni „sees” üleminek

peavad samuti järgima „määra”

[…] „Haag”

Monster ZH [Lõuna-Holland] pakub tugevamat konkurentsi”.

104 Komisjoni hinnangul kinnitavad need ülestähendused, et õlletehased arutasid üksikutele müügikohtadele pakutavate äritingimuste „määra” kontsernidevahelise ülemineku korral ja ka kontsernisisese ülemineku korral (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).

105 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 100 märgib komisjon, et eespool nimetatud ülestähendused sisaldavad esimeses reas ka ärinimesid „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch”, teises reas ärinimesid „Interbrew/Bavaria” ning et need read olid omavahel ühendatud loogeliste sulgudega, millele järgnes märkus „hinnatõusu ei ole”. Komisjon järeldas sellest, et Heinekenile ja Grolschile kuuluvate kaubamärkide A ning Interbrew’le ja Bavariale kuuluvate kaubamärkide B eristamine oli õlletehaste poolt peetud õllehinna tõusu arutelude keskmes (vaidlustatud otsuse põhjendus 103).

106 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 117 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäelistele ülestähendustele 17. detsembri 1997. aasta koosoleku kohta. Ta tsiteerib järgmist lõiku:

„2) Hindade olukord: märts/aprill

ühefaasiline/kahefaasiline

a) Heineken loodab vähesele kärale!! Heineken 18.59

b) tõusu korral: vägagi läbiräägitav; kogu südamest; seda toetatakse”.

107 Komisjon järeldas sellest, et 17. detsembri 1997. aasta koosolekul osalenud õlletehased, eriti Bavaria, Grolsch ja Heineken arutasid hinnatõuse ja nende tekitatavaid võimalikke reaktsioone (vaidlustatud otsuse põhjendus 127).

108 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 129 viitab komisjon Bavaria „horeca” direktori omakäeliste ülestähenduste lõigule 12. märtsi 1998. aasta koosoleku kohta:

„– Alates 1. jaanuarist midagi eriti ei toimunud

– Kaubamärgid A, pole hinna osas paanikat Hein

11,49 vähendamisel 9.95‑le ei oleks eriti mõtet Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

jaemüüja kaubamärgiga tooted

hind turu allosas

[…] märtsi keskel Bavaria midagi

Amsteli all (17) Bavaria all (15)

9.75 kuni 10.75 kui midagi

ei toimu, siis Grolsch ja Hein

pocket õlletehase tõusud

→ sõlmida kokkulepe […] ja Dick

See peab olema „Nielsenis” eristatav, muidu

ei toimu midagi”.

109 Komisjoni arvates tuleneb sellest, et 12. märtsi 1998. aasta koosolekul viibinud õlletehased arutasid Madalmaade kauplustele antavaid hinnaalandusi (vaidlustatud otsuse põhjendus 137) ja et Bavaria hinnatõusud pidid olema eristatavad AC Nielseni poolt kokkukogutavates kaupluste kassaandmetes (vaidlustatud otsuse põhjendus 133).

110 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 138 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste ühele teisele lõigule:

„Bav intress 4% ? 6 1/2

välja arvatud

kui on reklaami hüvitis”.

111 Komisjon leiab, et see lõik tõendab, et arutati „horeca” müügikohtadele antava laenu intressimäärasid (vaidlustatud otsuse põhjendus 142).

112 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 143 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste kolmandale lõigule:

„Jalgpalliklubid Kontserdimajad Teatrid

Üliõpilasliidud

[…]

Grolsch

Kõrgemal/määrast väljaspool

130

[…] (125) 124,5” .

113 Komisjoni hinnangul tuleneb sellest, et õlletehaste konkreetse arutelu esemeks olid kindlad „horeca” sektori kliendid seoses teatud „määraga” ja see oli kooskõlas InBevi avaldusega, et eksisteeris kokkulepe, mida nimetati „määra” kokkuleppeks (vaidlustatud otsuse põhjendus 147).

114 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 156 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäeliste ülestähenduste lõigule 3. juuli 1998. aasta koosoleku kohta.

„[…] Heineken tõstetud

[…] >> Heinekeni vaadiõlu”.

115 Komisjon järeldab sellest lõigust, et õlletehased arutasid nii kodutarbimise sektori klientidele kui ka ühele „horeca” kliendile kohaldavat hinda (vaidlustatud otsuse põhjendused 162–164).

116 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 165 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste veel ühele lõigule:

„ Kohvik […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 hl kaudu

650.000, – V.B.K.”.

117 Komisjoni arvates tuleneb sellest lõigust, et õlletehased arutasid antud hinnaalandust ja/või varu kohaldatud või kohaldama hakatava hinnaalanduse jaoks konkreetsetele „horeca” müügipunktidele (vaidlustatud otsuse põhjendus 171).

118 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 174 viitab komisjon 30. juuni 1998. aasta dokumendile ja Heinekeni hinnakirjale, milles on märgitud nii pudeliõlle kui vaadiõlle (õlu tsisternis ja vaadis) uued hinnad alates 1. juunist 1998, mis leiti Grolschi „kodutarbimise” müügi direktori büroost ja mis sisaldab märkust „CBK k[omis] päevakord” (CBK päevakorra komisjon). Komisjoni hinnangul toetavad need dokumendid InBevi avaldust, mille kohaselt arutati asjassepuutuvatel koosolekutel nii „kodutarbimise” hindu kui ka konkurentsi „horeca” turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 175).

119 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 179 viitab komisjon Heinekeni 14. oktoobri 1998. aasta sisedokumendile, mis on adresseeritud Heinekeni juhatusele ja sõnastatud järgmiselt: „CBK‑s Bavaria lubatud hinnatõus selgelt Nielseni [arvudest] välja ei tule”. Komisjoni hinnangul kinnitab see ülestähendus järeldust, et Bavaria teatas 12. märtsi 1998. aasta koosolekul esimesena oma soovist tõsta hindu kodutarbimise müügi sektoris, et teised õlletehased pidid sellega hiljem kaasa minema ja et Bavaria hinnatõusud pidid olema „Nielseni” arvudes „eristatavad” (vaidlustatud otsuse põhjendus 180).

120 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 184 viitab komisjon Heinekeni Madalmaade „horeca” üksuse direktorile adresseeritud kirjale, mille oli saatnud Heinekeni Brand BV õlletehase turunduse ja kodutarbimise direktor oma intervjuu kohta ühe Bavaria nõukogu liikmega:

„Noordwijki toidumessil 9. septembril [1998] rääkis [üks Bavaria nõukogu liige] mulle […] asjast ja Heinekeni reaktsioonist. Lühidalt, tema hinnangul oli selgunud, et Heineken võis palju varem alustada Heinekeni ja Bavaria kõrgete juhtide vahelisi läbirääkimisi Madalmaade horeca turu teemal. Kaotatud hektoliitreid võis kompenseerida muul viisil. Ta lisas ka, et lõpuks sihtis Bavaria ehk Horeca sektori muid potentsiaalseid kliente, kes tahtsid ise Bavaria klientideks üle tulla (rõhutati vabatahtlikkust, nagu […] puhul, nagu ta väitis) [Madalmaade Heinekeni horeca sektori ühe juhi eesnimi], on ütlematagi selge, et need ettepanekud olid […] teada ja täiesti retoorilised. Ma ei tahtnud sind sellest informatsioonist ilma jätta. Edu intervjuul.”

121 Komisjon leiab, et see kiri kinnitab InBevi avaldust, et õlletehased arutasid mitte ainult hinnaalandustele seatavaid piiranguid, vaid ka nendele müügikohtadele seatavaid piiranguid, kes tahtsid õlletehast vahetada ning neid teemasid arutati mitte ainult mitmepoolsetel koosolekutel vaid ka kahepoolsetel kohtumistel (vaidlustatud otsuse põhjendus 189).

122 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 193 viitab komisjon Grolsche Bierbrouwerij Nederlandi ühe peadirektori omakäelistele ülestähendustele kutse kohta 8. jaanuari 1999. aasta koosolekule:

„– müük ‘98

– õlle hind →

– „pinool” tüüpi kast | toimingud / kat II

– kastida | madal

| vaat

| NMA”.

123 Komisjoni hinnangul tuleneb sellest, et õllehinna arutelud keskendusid neljale teemale: esiteks kodutarbimise turul tehtavad kampaaniad, teiseks odavamate õllede hind, mida müüdi jaemüüja kaubamärgi all, kolmandaks vaatides, Madalmaade õlleturu „horeca” sektoris kasutusel olevates suurtes mahutites müüdava õlle hind, ja neljandaks Madalmaade konkurentsiasutus NMA (vaidlustatud otsuse põhjendus 194).

124 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 197 ja 199 viitab komisjon reale küsimustele, mida tuli käsitleda 8. jaanuari 1999. aasta koosolekul ja mille kohta üks Grolschi esindaja oli märkinud nii lühendi „BP” – mida komisjon tõlgendab kui „õlle hind” (bierprijs) või „baashind” (bodemprijs) – kui ka sõnad „lisaks P[rivate] L[abel] 50 ct”. Komisjon järeldab nendest märkmetest, et õlletehased arutasid üksikasjalikult vaadiõlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjendus 203).

125 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 212 ja 213 viitab komisjon dokumendile, milles viidatakse kolmele kontaktivõtmisele Heinekeni ja Grolschi juhatuse tasemel 1999. aasta 5. juuli paiku; nendes mainitakse nimetatud kahe õlletehase vahelist „hinnasõda”. Komisjon järeldab sellest, et Heineken võttis Grolschiga hinnaalanduste teemal otse ühendust poolteist kuud enne, kui hakati kohaldama reaalseid ajutisi hinnaalandusi, mida hakkas pakkuma üks kauplusekett, millele Grolsch keeldus hüvitist maksmast (vaidlustatud otsuse põhjendus 213).

126 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 224 viitab komisjon reale dokumentidele, mis on tema haldusmenetluse toimikus ja millest nähtuvad teemad, mida arutati Bavaria ja InBevi kahepoolsetel koosolekutel, mis toimusid 8. märtsil 1995, 1997. aasta märtsi teisel poolel, 12. mail 1997, 19. juunil 1997 ja 8. septembril 1997. Ta tsiteerib järgmisi lõike:

– 8. märtsi 1995. aasta koosolek: „[Bavaria] ja [Interbrew Nederland] kinnitasid mõlemad, et neil on tõsiseid probleeme M‑ga […] Madalmaades” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 491);

– 12. mai 1997. aasta koosolek: viidati „hinnatõusule” ja „jaemüüjate kaubamärkidele kui Damoklese mõõgale […], Grolschi ja eriti Heinekeni psühholoogilisele survele, et tõstetaks jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinda” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 493);

– 19. juuni 1997. aasta koosolek: tõstatati küsimus „kuidas oma tegevust kohandada jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle segmendis ja milline on sellega seoses Interbrew suhtumine Martensisse (keda peeti Madalmaade õllemaailma mitteteretulnud külaliseks)” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 494);

– 8. septembri 1997. aasta koosolek: käsitleti „jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle turu olukorda Madalmaades ja asjaolu, et Bavaria oli üle võtnud ühe Interbrew kliendi […] baaspakkumine, mis tehti Bavaria [kliendile] […] muutis statu quo’d […]” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 495).

127 Komisjon tõlgendab neid dokumente kui tõendeid selle kohta, et Bavaria ja InBevi vahelised kahepoolsed läbirääkimised võimaldasid jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle suhtes säilitada „relvastatud rahu” või „mittekallaletungi pakti” (vaidlustatud otsuse põhjendus 223).

128 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 227 viitab komisjon 26. septembri 1997. aasta kirjale, mille Interbrew Nederlandi üks ekspordidirektor saatis Interbrew peamaja ekspordidirektorile teemal „õlle müük Saksamaal ja jaemüüja kaubamärkide all müüdav õlu”:

„Ma konsulteerisin hiljuti sel teemal meie peamise konkurendiga Madalmaades ja sain teada, et nad pidid kokku saama […], et otsustada, kas suurendada või mitte TIP õlle koguseid 1998. aastal. Mulle teeb muret hinnatase, mida nad tahtsid kohaldada ja ta kinnitas mulle täpselt sama hinda, v.a. üks panus […] peamajale, ja asjaolu, et selle hinnaga nõustub ta mahuga umbes 200 000 hl.”

129 Komisjoni hinnangul nähtub sellest, et Interbrew küsis ja sai Bavarialt üksikasjalikku teavet ühe potentsiaalse kaubasaadetise hinna ja mahu kohta, mille Bavarialt tellis jaemüüja kaubamärgi all müüdava õllena üks suur Saksa kauplusekett. Komisjon leiab, et see asjaolu kinnitab InBevi avaldust, mille kohaselt vahetasid Interbrew ja Bavaria teavet klientidele pakutud jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinna tasemete kohta. Komisjon väidab ka, et seda asjaolu kinnitas InBevi oma 21. veebruari 2006. aasta kirjas (vaidlustatud otsuse põhjendus 228).

130 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 234 viitab komisjon õlletehase Haacht avaldusele 14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku kohta, millel osalesid Bavaria, Interbrew Nederland ja Belgia õlletehased Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht ja Martens:

„Sel koosolekul teavitati Madalmaade õlletehaseid Belgia osaliste teabevahetuse sisust. Madalmaade õlletehased andsid oma nõusoleku vahetada teavet koguste, pakendi liigi, lepingute kestuse, nende võimalike lõppkuupäevade ja klientide teemal. Hindade osas leppisid osalised kokku reeglis, et sel teemal teavet ei vahetata […]

Koosolekul osalejad leidsid, et vahetatava teabe kogumise ülesannet peab täitma neutraalne isik. See ettepanek tehti seetõttu, et Madalmaade turul tegutsevad isikud ei usaldanud üksteist. Teabe kogumisega paluti tegeleda Haachtil, kuna tema ei tegutsenud Madalmaade turul.”

131 Komisjoni hinnangul kinnitab see avaldus käsitletud teemade osas InBevi avaldust (vaidlustatud otsuse põhjendus 235).

132 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 236 viitab komisjon eespool viidatud 14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku kohta tehtud omakäelistele ülestähendustele, mis leiti Bavaria juhatuse esimehe sekretäri laualt:

„Martens → Madalmaades midagi konkreetsemalt ei tehtud

→ madal – turg – hinna allalööja

|→ hinnapakkumised on tehtud

Interbrew Nederland – Martens –> kaubamärkide suurkliendile on tehtud pakkumine

jaemüüja

[…]

7,68 [toetatakse]

Martens – „hinnaalandus Belgias”

praegu NL → […]

Interbrew Belgique astus esimese sammu P[rivate] L[abeli] küsimuses

ainult […]

Pilsener […]

/ \ / \

üks kordaja

[…] – „otsustatud” → Interbrew

KAT I+II”.

133 Komisjoni hinnangul kinnitavad need ülestähendused, et Interbrew Belgique näitas üles initsiatiivi korraldada koosolek jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle teemal ja sellel koosolekul otsustati, et leping jaemüüjate sisseostu organisatsiooniga „läheb Madalmaades Interbrew’le” (vaidlustatud otsuse põhjendus 237).

134 Viimati nimetatud koosoleku osas viitab komisjon ka ühe InBevi „kodutarbimise” direktori avaldusele, mille InBev esitas 21. veebruaril 2006 vastuseks teabenõudele (vaidlustatud otsuse põhjendus 238):

„Ühel hetkel […] M. [...] […] pani mind vastastikku madala hinnaga, mis ta oli Martensile pakkunud. Ta kinnitas mulle, et ta suutis kehtestada hinna 0,32 NLG pudelilt. See teeb 24 pudeliga kasti hinnaks 7,68 NLG, mida mainitakse M. [Bavaria esindaja] ülestähendustes. Nendes aruteludes, mis kestsid 1998. aasta aprillist kuni juuni alguseni, soovitasin ma tal üle minna II. kategooriale ja nii maksta vähem aktsiisi. Lõpuks, 1998. aasta juuni alguses leppisime me […] kokku uue […] II. kategooria õlle tellimuses. Tänu II. kategooria õllele üleminekust tulenevale madalamale aktsiisile võisime me pakkuda hinda 6,36 NLG (mis sisaldas aktsiisimaksu alandust 0,84 NLG) ja kaitsta end nii Martensi pakkumise eest.

[…]

14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku aegu […] leppis Interbrew […] kokku […] I. kategooria ja II. kategooria õlle tellimistes. Sel koosolekul tekitasin ma arutelu ja märkisin […] sõlmitud lepingut kahel põhjusel. Esiteks tahtsin ma vastu panna Martensi pakkumisele, mille ta tegi […], teades, et ta oli alati eitanud Madalmaades hinnapakkumiste tegemist. Teiseks tahtsin ma teavitada teisi osalejaid, et nad ei teeks enam pakkumisi […], arvestades Interbrew ja […] vahel sõlmitud lepingut. [Vaidlustatud otsuse põhjenduses 236 viidatud dokumendi] rida n tõendab minu poolt edastatud teavet I. kategooria ja II. kategooria õlle tarnelepingu sõlmimise kohta […] ja Interbrew vahel. Selle lepingu olemasolu […] nähtub 24. juuni 1998. aasta faksist.”

135 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 240 viitab komisjon Belgia õlletehase Haacht avaldusele Belgia-Madalmaade teise koosoleku kohta 7. juulil 1998:

„See on viimane koosolek, mis poolte vahel toimus. Haacht jagas seal Madalmaade turul kogutud teavet.

Seejärel vahetasid pooled teemat, et käsitleda mõnda vähemtähtsat küsimust, kuid Haachti esindaja sellest arutelust enam osa ei võtnud. Kuidas see ka ei olnud, nendel teemadel igatahes olulist teavet ei vahetatud. Koosolekul jäi mulje, et midagi konkreetset sellel ei arutatud.”

136 Komisjon leiab, et Interbrew „kodutarbimise” direktori avaldus kinnitas Haachti avaldust, et see oli viimane Belgia-Madalmaade koosolek. Komisjon leiab, et otsus need koosolekud lõpetada oli ajendatud ühest konkreetsest põhjusest: nimelt kartusest, et Madalmaade konkurentsiasutus võib korraldada ühes või mitmes õlletehases läbiotsimise; seda kinnitab InBevi avaldus (vaidlustatud otsuse põhjendus 241).

137 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 248 viitab komisjon Heinekeni sisemisele dokumendile, mille kohaselt „olid Belgia õlletehase Martensi praegused eriti odavad hinnad […] vastuolus hinnapoliitikaga, et madalama hinnaga toodete hinda turul tõstetakse”.

138 Lõpuks, vaidlustatud otsuse põhjenduses 249 viitab komisjon avaldusele, mis tehti tema kontrolli käigus 23. märtsil 2000 ning millele kirjutas alla üks Grolsche Bierbrouwerij Nederland peadirektoritest, kellest sai Koninklijke Grolschi nõukogu esimees:

„Tal oli CBK finantskomisjoni koosolekutel kaasas dokument […] pealkirjaga „Stsenaarium, kui hindade aluseks oleks hulgimüügi hinna selge tõus 2,00 NLG ühe hl kohta”, mis sisaldas kommentaari „CBK – Fie – võtta alati kaasa”. Ta kasutas seda dokumenti selleks, et juhtida Interbrew ja Bavaria (Madalmaades jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede tootjad) tähelepanu tema arvates õigustamatule hindade kindlaksmääramisele jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede osas (vähem kui 10 floriini kastilt).”

139 Vaidlustatud otsuse samas põhjenduses viitab komisjon ka Heineken Nederlandi peadirektori järgmisele avaldusele:

„Ma juba osalesin ühel CBK koosolekul, kus teised rääkisid jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle hinna kindlaksmääramisest. Neid märkusi tehti oma mure väljendamiseks. Ma ei reageerinud, sest põhimõtteliselt ei ole Heineken jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle tootmisega seotud.”

140 Komisjon järeldab vaidlustatud otsuse põhjendustes 248 ja 249 tsiteeritud lõikudest, et jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle tootjad (Interbrew ja Bavaria) informeerisid oma hinnastrateegiast Heinekeni ja Grolschi, kes selles sektoris ei tegutse (vaidlustatud otsuse põhjendus 248). Ta järeldab, et kahepoolsed arutelud Interbrew ja Bavaria vahel, millega püüti jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede hinda suurendada, olid osa üldisest arutelust nelja õlletehase vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 252).

141 Tuleb märkida, et eespool esitatud kaudsed tõendid toetavad InBevi avaldust ja õigustavad järeldust, et Heinekeni, Grolschi, Interbrew ja Bavaria esindajad said regulaarselt kokku tsüklitena peetud mitteametlikel koosolekutel, mida nimetati „Catherijne koostöö” või „päevakorra komisjon” ja mille koosseis varieerus (InBevi avaldus, mida tsiteeriti vaidlustatud otsuse põhjenduses 45; muud tõendid, mida uuriti põhjendustes 65–222). Vaidlustatud otsuses mainitud 18 koosolekut, mis sellesse tsüklisse kuulusid, peeti 27. veebruaril 1996, 19. juunil 1996, 8. oktoobril 1996, 8. jaanuaril 1997, 1. mail 1997, 2. septembril 1997, 16. detsembril 1997, 17. detsembril 1997, 12. märtsil 1998, 9. aprillil 1998, 3. juulil 1998, 15. detsembril 1998, 8. jaanuaril 1999, 4. märtsil 1999, 10. mail 1999, 11. augustil 1999, 19. augustil 1999 ja 3. novembril 1999.

142 Mis puudutab nimetatud koosolekutel arutatud teemasid, siis toetavad eespool viidatud kaudsed tõendid InBevi avaldust ja need tõendavad järgmisi asjaolusid:

– kodutarbimise sektori kohta:

– neli õlletehast arutasid õlle hindu (vaidlustatud otsuse põhjenduses 51 tsiteeritud InBevi avaldus ja muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 129, 1