Varem kehtinud kindlustuseeskirjade artikli 14 alusel makstava täiendava hüvitise eesmärk ei ole mitte maksta hüvitist ametniku püsiva osalise töövõimetuse korralt, mille puhul makstakse personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis c ette nähtud ühekordne summa, vaid selle eesmärk on vastavalt nimetatud artiklile 14 maksta hüvitist püsiva kahjustuse või moonutuse korral, mis küll ei mõjuta isiku töövõimet, kuid kahjustab tema kehalist terviklikkust ja takistab tegelikult tema sotsiaalset suhtlust. Kuna seda hüvitist makstakse muude kahjustuste puhul kui need, mille korral makstakse varem kehtinud kindlustuseeskirjade artiklis 12 ette nähtud ühekordne summa püsiva osalise töövõimetuse eest, siis ei sõltu nimetatud artikli 12 alusel tehtav otsus töövõimetuse määra kinnitamiseks otsusest, millega samade eeskirjade artikli 14 alusel määratakse kindlaks püsiv osalise töövõimetuse määr.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 1.7.2010, Füller-Tomlinson vs. parlament, F‑97/08 , EU:F:2010:73 , punkt 167 , ja kohtumäärus 30.6.2011, Marcuccio vs. komisjon, F‑14/10 , EU:F:2011:99 , punkt 49 .

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 22.10.1997, SCK ja FNK vs. komisjon, T‑213/95 jaT‑ 18/96 , EU:T:1997:157 , punkt 57 , ja 11.4.2006, Angeletti vs. komisjon, T‑394/03 , EU:T:2006:111 , punktid 152 ‑ 154 .

Sellega seoses ei saa kindlustatule personalieeskirjade artikli 73 alusel läbiviidava menetluse puhul ette heita seda, et ta esitab enda valitud arsti vahendusel märkused, mida ta peab otsustamisel vajalikuks. Uute märkuste esitamine varem juba käsitletud küsimuste kohta pikendab aga personalieeskirjade artikli 73 alusel läbiviidava menetluse kestust ja muutub venitamiseks, kui neid märkusi esitatakse jätkuvalt olenemata sellest, et on ilmne, et arstliku komisjoni liikmete enamus on oma arvamuse lõplikult väljendanud. Neil asjaoludel ei saa arstliku komisjoni tööle kulunud aega omistada institutsiooni tegevusetusele.

Avaliku teenistuse puhul on institutsioon vastutav asjassepuutuva ametniku töövõimetuse määra üle otsustava arstliku komisjoni töö kiiruse eest. Kui aga tuvastatakse, et viivitus arstliku komisjoni töös on põhjustatud ametniku või arsti venitavast või isegi takistavast käitumistaktikast, ei peeta institutsiooni sellise viivituse eest vastutavaks.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 21.10.2009, V vs. komisjon, F‑33/08 , EU:F:2009:141 , punkt 129 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 14.9.2010, AE vs. komisjon, F‑79/09 , EU:F:2010:99 , punktid 64 ja 65 ja seal viidatud kohtupraktika.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 16.6.2000, C vs. nõukogu, T‑84/98 , EU:T:2000:156 , punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika.

Kui arstlikul komisjonil on palutud vastata keerukatele meditsiinilistele küsimustele, mis puudutavad raskesti kindlakstehtavat diagnoosi või põhjuslikku seost asjaomase isiku vaevuste ja institutsioonis toimunud kutsetegevuse vahel, peab arstlik komisjon oma arvamuses märkima ära eelkõige need toimiku asjaolud, millest ta lähtub, ning kui ta kaldub märgatavalt kõrvale mõnedest varasematest asjakohastest ja asjaomase isiku suhtes soodsamatest teatud meditsiinilistest hinnangutest, täpsustama kõrvalekaldumise põhjused.

Personalieeskirjade artikli 73 rakendamiseks liidu ametnike õnnetusjuhtumi- ja kutsehaiguskindlustuse eeskirjades (viimati 18. juuli 1997 muudetud redaktsioonis) ette nähtud arstliku komisjoni meditsiinilisi hinnanguid tuleb pidada lõplikeks, kui need on antud nõuetekohaselt. Kohtul on üksnes pädevus kontrollida esiteks, kas mainitud komisjon moodustati ja tegutses nõuetekohaselt, ja teiseks, kas komisjoni arvamus on nõuetekohane, ja eelkõige, kas see sisaldab selle aluseks olnud kaalutluste hindamist võimaldavaid põhjendusi ning kas meditsiiniliste leidude ja nende põhjal tehtud järelduste vahel on mõistetav seos.

Arstliku komisjoni koosseisu kohta tuleb märkida, et asjaolu, et arst ja meditsiiniprofessor on institutsiooni meditsiinitalituses aastaid töötanud, ei tähenda, et need arstid ei suuda oma ülesandeid erapooletult täita. Täpsemalt, kui just ei eeldata, et pikaajaline koostöö kahjustab põhimõtteliselt neutraalsust, siis muude tõendite puudumisel ei ole see asjaolu piisav, et tõendada nende arstide sõltuvust kindlustatu institutsioonist ja seda, et nad eirasid kindlustatud olukorrale hinnangut andes meditsiinieksperdi kutse-eetika nõudeid.

Asjaolu, et arstliku komisjoni üks liikmetest keeldus seda allkirjastamast, ei tingi aruande vormiviga. Selleks et siiski järgida arstliku komisjoni tegevuse kollegiaalsuse põhimõtet, peab olema tuvastatud, et sellel aruande allkirjastamata jätnud liikmel oli võimalus oma arvamus kahele teisele liikmele tulemuslikult esitada.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 14.9.2010, AE vs. komisjon, F‑79/09 , EU:F:2010:99 , punkt 65 , ja 18.11.2015., Diamantopoulos vs. Euroopa välisteenistus, F‑30/15 , EU:F:2015:138 , punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika.

Personalieeskirjade artikli 73 alusel algatatud menetluses ei ole ametniku püsiva osalise töövõimetuse määra kinnitava arstliku komisjoni lõpparuande napisõnaline ja ebatäpne põhjendus piisav selleks, et võimaldada huvitatud isikul tulemuslikult mõista ja hinnata kaalutlusi, millest kvalifitseeritud häälteenamusega otsustanud arstlik komisjon lähtus. Põhjenduse esmane ülesanne on nimelt vähendada meelevaldsust, kuna see sunnib vaidlusaluse akti autorit esitama oma arutluskäiku sidusa tervikuna.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 14.9.2011, Hecq vs. komisjon, F‑47/10 , EU:F:2011:137 , punkt 45 ; 7.5.2013, McCoy vs. Regioonide Komitee, F‑86/11 , EU:F:2013:56 , punkt 105 , ja 26.3.2014, CP vs. parlament, F‑8/13 , EU:F:2014:44 , punktid 91 ja 92 .

Nõnda on kohus huvitatud isiku kuulmispuude hindamise raames pädev kontrollima, kas järgitud on liikmesriigi õigusnormi, mis näeb ette, et huvitatud isiku suhtes tuleks teha täiendavaid uuringuid lisaks uuringutele, mis liikmesriigi teise õigusnormi kohaselt viidi läbi tema kuulmisfunktsiooni igakülgselt hindamiseks.

Kui liidu kohus vaataks läbi väite, et arstlik komisjon on ametniku kuulmislanguse hindamisel teinud ilmse hindamisvea, siis peaks kohus ette aimama uut hinnangut, mille see komisjon peaks kohtuotsuse täitmiseks andma, et kõrvaldada kohtu tuvastatud õigusvastasuse tagajärjed, see aga kujutaks endast ELTL artikli 266 rikkumist.

Õigusvastase akti tühistamise puhul võib iseenesest olla tegemist kahju adekvaatse hüvitamisega ning see võib olla põhimõtteliselt piisav, et hüvitada kogu mittevaraline kahju, mille see akt võis põhjustada, välja arvatud juhul, kui hageja tõendab, et tal on tekkinud mittevaraline kahju, mis on tühistamise aluseks olevast rikkumisest eraldiseisev ja mis ei ole akti tühistamisega täielikult hüvitatav.

Sellega seoses tuleb märkida, et kui akti tühistamine ei kõrvalda liidu ametnike õnnetusjuhtumi- ja kutsehaiguskindlustuse eeskirjade (viimati 18. juulil 1997 muudetud redaktsioonis) artikli 14 alusel toimuvas ametniku töövõimetuse määra kindlakstegemise menetluses aset leidnud viivitusest tingitud õigusvastasuse tagajärgi, siis ei ole tühistamine iseenesest piisav, et hüvitada võimalik kahju, mille see õigusvastasus huvitatud isikule väidetavalt põhjustas.

Kui huvitatud isik leiab ennast pärast otsuse tühistamist taas ootamas personalieeskirjade artikli 73 alusel algatatud menetluse lõplikku ja täielikku lahendamist, siis kujutab selline oote- ja ebakindluse olukorra pikendamine endast mittevaralist kahju, mille asjassepuutuv institutsioon peab kohase hüvitisega heastama. Asjaolust, et personalieeskirjade artikli 73 alusel toimuvat menetlust on taasalustatud, ei tulene, et kahju hüvitamise hagi on esitatud enneaegselt, sest tegelik ja kindel kahju on juba hüvitatav.

(vt punktid 186–188)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 9.7.1987, Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon, 294/85 ja 295/85, EU:C:1987:348, punkt 22.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 9.11.2004, Montalto vs. nõukogu, T‑116/03, EU:T:2004:325, punkt 127, ja 10.12.2008, Nardone vs. komisjon, T‑57/99, EU:T:2008:555, punkt 56.

Avaliku Teenistuse Kohus : kohtotsused, 8.5.2008, Suvikas vs. nõukogu, F‑6/07, EU:F:2008:55, punkt 151; 14.7.2011, Petrilli vs. komisjon, F‑98/07, EU:F:2011:119, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika; 11.12.2013, A vs. komisjon, F‑142/12, EU:F:2013:193, punkt 92, ja 15.10.2014, de Brito Sequeira Carvalho vs. komisjon, F‑107/13, EU:F:2014:232, punkt 141.