ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-54/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Soome Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — EÜ artiklid 28 ja 30 — Teises liikmesriigis registrisse kantud sõiduki importimine — Kohustus hankida transiidiluba”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 11. jaanuaril 2007 I - 2475

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 15. märts 2007 I - 2496

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kaupade vaba liikumine – Koguselised piirangud – Samaväärse toimega meetmed

(EÜ artiklid 28 ja 30)

Kui liikmesriik nõuab, et selles liikmesriigis elav isik, kes soovib importida teises liikmesriigis õiguspäraselt registrisse kantud ja kasutatavat sõidukit, taotleks transiidiluba selle sõiduki liikluses kasutamiseks enne registrisse kandmist ja enne mootorsõidukimaksude tasumist, siis rikub see liikmesriik EÜ artiklitest 28 ja 30 tulenevaid kohustusi.

Arvestades sellega kehtestatavaid formaalsusi, võib transiidiloakord nimelt takistada ühendusesisesest kaubandust ja piirata teistes liikmesriikides seaduslikult toodetavate ja/või turustatavate kaupade turulepääsu eelkõige asjaajamise tõttu, mida teisest liikmesriigist pärineva sõiduki valdaja peab ette võtma enne, kui sõidukit on võimalik õiguspäraselt kasutada, kuna transiidiloa väljastamiseks ei ole kehtestatud mingit tähtaega, mida arvestataks alates selle saamiseks taotluse esitamisest, ja vastavatel ametiasutustel ei ole kohustust seda luba väljastada ning kuna kõnesolev dokument on kehtiv üksnes lühikese aja vältel.

Transiidiloakorda ei õigusta argument, et transiidiluba on hädatarvilik liiklusohutuse saavutamiseks, kuivõrd see võimaldab täpselt tuvastada sõidukeid, kuna enne sõidukite lõplikku asjaomases liikmesriigis registreerimist on nende tehnilisi andmeid võimalik tuvastada sõltumata sellest, millises liikmesriigis need on registrisse kantud, sest kõigis liikmesriikides on olemas sõidukite registreerimise süsteem.

Kuigi lisaks sellele võib asjaomane liikmesriik õiguspäraselt kehtestada kontrollimenetlusi, mis võimaldavad teha kindlaks, millised on need sõidukid, mis võivad ajutiselt olla mootorsõidukimaksust vabastatud, ei saa tõhusa maksukontrolli tagamise vajadusega sellist korda õigustada, kui ei ole tõendatud, et sarnast tulemust ei ole võimalik saavutada vähem piiravate meetmetega, milleks on näiteks liikluses kasutuselevõtmise deklareerimise kohustus sõiduki omaniku või valdaja algatusel, millise kohustuse rikkumisele järgnevad kohased sanktsioonid.

(vt punktid 29, 32–34, 37, 40, 42–44, 46 ja 47 ja resolutiivosa)
EÜ artiklis 241 on sätestatud õiguse üldpõhimõte, millega on hagejale, kes esitab siseriikliku õiguse kohaselt hagi tema varasema kaebuse rahuldamata jätmise otsuse peale, antud õigus toetuda tema suhtes tehtud siseriikliku otsuse aluseks olnud ühenduse õigusakti õigusvastasusele, ning seega võib selle ühenduse õigusakti kehtivuse küsimuses taotleda Euroopa Kohtult eelotsust.

See üldpõhimõte, mille eesmärk on tagada kõigile võimalus vaidlustada neid puudutava otsuse aluseks olnud ühenduse õigusakt, ei välista siiski kuidagi seda, et määrus muutub lõplikuks isiku suhtes, kelle suhtes tuleb seda käsitleda individuaalse otsusena, mille tühistamist oleks isik vähimagi kahtluseta saanud taotleda EÜ artikli 230 alusel ning mis takistab tal tugineda siseriiklikus kohtus selle määruse õigusvastasusele.

Isoglükoosi tootmise põhikoguste eraldamine liikmesriikidele ühenduse tasandil suhkrusektori ühise turukorralduse raames ei puuduta isoglükoosi tootjat EÜ artikli 230 neljanda lõigu mõttes otseselt.

Süsteemis, kus liikmesriigid on kohustatud neile eraldatud tootmise põhikogused jagama tootjate vahel ning neil on võimalus kvoote ettevõtjate vahel üle kanda, kinnitatakse iga tootja kvoodid otseselt ja isiklikult tema asukohaliikmesriigi otsusega.

Järelikult ei saa öelda, et kõnesoleval tootjal oleks olnud ilma ühegi kahtluseta õigus esitada hagi vaidlusaluste sätete tühistamiseks EÜ artikli 230 alusel. Seega võib selline isik siseriikliku õiguse kohaselt esitatud hagis toetuda nende sätete õigusvastasusele ka siis, kui ta ei ole EÜ artiklis 230 ettenähtud tähtajal nende sätete tühistamiseks ühenduse kohtusse hagi esitanud.

(vt punktid 39, 40, 43, 45, 47 ja 48, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-289/05

Länsstyrelsen i Norrbottens län

versus

Lapin liitto

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rovaniemen hallinto-oikeus)

„Määrus (EÜ) nr 1685/2009 — Lisa — Eeskirja nr 1 punkt 1.8 — Struktuurifondid — Kulutuste abikõlblikkus — Üldkulude arvessevõtmine”

Kohtujurist L. A. Geelhoedi ettepanek, esitatud 14. septembril 2006 I - 1967

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 8. märts 2007 I - 1979

Kohtuotsuse kokkuvõte

Majanduslik ja sotsiaalne ühtekuuluvus – Struktuuriabi – Ühendusepoolne rahastamine – Liikmesriigi ametiasutuste tehtud kulutuste abikõlblikkus

(Nõukogu määrus nr 1260/1999, artikli 30 lõige 1 ja artikli 32 lõige 1; komisjoni määrus nr 1685/2000, lisa eeskirja nr 1 punkt 1.8)

Struktuurifondide kaasfinantseeritud projekti raames üldkulude kui abikõlblike kulutuste arvutamise meetod ei ole määruse nr 1685/2000, millega kehtestatakse määruse nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega, mida on muudetud määrusega nr 448/2004, lisa eeskirja nr 1 punktiga 1.8 vastuolus üksnes seetõttu, et selle meetodi aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa.

Piiramata rangemaid tingimusi kehtestavaid siseriiklikke eeskirju, kujutavad lõplike abisaajate poolt kantud üldkulud endast abikõlblikke kulutusi siis, kui need kulud vastavad nimetatud punkti 1.8 kohaselt kolmele tingimusele: need peavad põhinema tegelikel kuludel, need peavad olema seotud struktuurifondide kaasfinantseeritava tegevuse rakendamisega ja need tuleb määrata tegevusele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast meetodit kasutades. Mis puudutab eelkõige seda viimast tingimust, siis selle eesmärk ei ole kehtestada ühtset arvutusmeetodit, vaid see jätab abikõlblike kulutuste arvutamisel liikmesriikidele kaalutlusruumi. See tingimus seab üldkulude abikõlblike kuludena arvesse võtmise eelduseks üksnes selle, et need kulud oleksid määratud „tegevusele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades”. Seega ei saa nimetatud punkti 1.8 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus abikõlblike üldkulude arvutamise meetodid, mille aluseks on eelkõige palgakulude või tööaja protsentuaalne või proportsionaalne osa; tingimuseks on siiski see, et lõplik abisaaja suudab tõendada, et need kulud on projektis määratud meetodi kohaselt, mis järgib selles sättes esitatud kriteeriume. Neid kriteeriume silmas pidades tuleb selliste üldkulude nagu eelkõige palgakulude, kinnisvara haldamisega seonduvate kulude või infotehnoloogiat puudutavate kulude määramisel asjaomases projektis arvesse võtta seost projekti elluviimisel töötanud isikute arvu, nende isikute poolt kulutatud töötundide arvu või makstud palkade summa ja asjaomases juhtkonnas töötanud isikute keskmise arvu, selleks kulutatud tundide keskmise arvu või makstud palkade keskmise summa vahel.

(vt punktid 22, 25–28 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-34/05

Maatschap J. en G.P. en A.C. Schouten

versus

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het bedrijfsleven)

„Ühenduse toetuskavad — Määrus (EMÜ) nr 3887/92 — Veise- ja vasikalihaturg — Määrus (EÜ) nr 1254/1999 — Kasutatav söödamaa — Mõiste — Erilisatasu — Määramise tingimused — Kõnealusel ajavahemikul ajutiselt üleujutatud maatükk”

Kohtujurist P. Léger’ ettepanek, esitatud 22. juunil 2006 I - 1689

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 1. märts 2007 I - 1701

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem

(Nõukogu määrus nr 1254/1999, artikli 12 lõike 2 punkt b; komisjoni määrus nr 3887/92, artikli 2 lõike 1 punkt c)

Veise- ja vasikalihatootmise intensiivistumise piiramise eesmärgi saavutamiseks tuleb erilisatasu saamise tingimuseks seada kinnipidamine määruse nr 1254/1999, veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta, artiklis 12 ette nähtud loomkoormusest, mis väljendab talumajapidamises peetavate loomade arvu ja nende loomade toitmiseks talumajapidamises mõeldud söödamaa vahelist suhet, kindlustades niiviisi, et nimetatud ala on nende loomade toitumisvajadusteks piisav.

Selles küsimuses tuleb määruse nr 1254/1999 artikli 12 lõike 2 punkti b ja määruse nr 3887/92, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad ühenduse teatavate toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi kohaldamiseks, artikli 2 lõike 1 punkti c tõlgendada nii, et söödamaana deklareeritud maatükki saab käsitada „kasutatavana”, kui esiteks on see mõeldud üksnes seal peetavate loomade toitmiseks kogu kalendriaasta jooksul ja kui teiseks oli seda tegelikult võimalik kasutada vähemalt seitsme kuu jooksul selles kalendriaastas alates siseriiklike õigusnormidega sätestatud kuupäevast, mis jääb ajavahemikku 1. jaanuarist kuni 31. märtsini, ning isegi siis, kui eelkõige ajutise üleujutuse tõttu ei asunud loomad sel maatükil pidevalt.

(vt punktid 28 ja 29, 38 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-176/05

KVZ retec GmbH

versus

Republik Österreich

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien)

„Jäätmed — Määrus (EMÜ) nr 259/93 — Jäätmesaadetiste järelevalve ja kontroll — Kondijahu”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 7. septembril 2006 I - 1723

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 1. märts 2007 I - 1756

Kohtuotsuse kokkuvõte

Keskkond – Jäätmed – Määrus nr 259/93 jäätmesaadetiste kohta

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1774/2002, muudetud määrusega nr 808/2003; nõukogu määrus nr 259/93, muudetud määrusega nr 2557/2001, artikli 1 lõike 3 punkt a)

Vastavalt määruse nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral, mida on muudetud määrusega nr 2557/2001, artikli 1 lõike 3 alapunktile a ei kuulu selle määruse reguleerimisalasse, välja arvatud lõike 3 alapunktides b–e ning sama määruse artiklis 11 ja artikli 17 lõigetes 1–3 ette nähtud juhud, sellise kondijahu saadetis, mis liigitatakse jäätmeteks, kuna valdaja kavatseb selle ära visata või on kohustatud selle ära viskama, ning mis on mõeldud ainult taaskasutamiseks ning mis kuulub selle määruse II lisasse.

Siiski peab siseriiklik kohus kontrollima, et nimetatud saadetis toimuks kooskõlas määruse nr 1774/2002, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste sanitaareeskirjad, mida on muudetud määrusega nr 808/2003, sätestatud nõuetega, mille hulgas võivad asjakohasteks osutuda nimetatud määruse artiklites 7, 8 ja 9 ning II lisas sätestatud nõuded.

Määruse nr 259/93 kohaldamine ei tähenda seda, et määruse nr 1774/2002 sätted on täiesti asjakohatud. Keskkonnaga seotud ohtude kõrval kätkeb kondijahu eneses ka haiguste levimise ohtu. Nakkusetekitajate levikuohu vältimiseks kehtestavad määruse nr 1774/2002 sätted rea nõudeid, mille eesmärk on tagada, et loomseid kõrvalsaadusi ei kasutataks ega veetaks keelatud eesmärkidel. Selle määruse kasuliku mõju säilitamiseks tuleb seega neid õigusakte kohaldada paralleelselt, nii et nende vastavad sätted teineteist täiendaksid.

(vt punktid 73, 77 ja resolutiivosa)
Direktiivi 92/81 mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta artikli 8 lõikes 1 nähakse ette rida kohustuslikke aktsiisivabastusi, nagu punkti c esimeses lõigus ette nähtud vabastus, mis käsitleb mineraalõlisid, mida tarnitakse kasutamiseks mootorikütusena ühenduse territoriaalvetes sõitmiseks, sealhulgas kalapüügiks, välja arvatud eraomanduses olevate lõbusõidulaevade jaoks.

Mõistele „ühenduse territoriaalveed” selle sätte tähenduses vastavad kõik veed, mida saavad kasutada kõik merelaevad, sealhulgas suurima veeväljasurvega merelaevad, mis on sobivad territoriaalvetes kaubandusliku meresõidu teostamiseks.

Laevad, mis on sobivad teostama kaubanduslikku meresõitu territoriaalvetes, võivad seda teha kuni vastava meresadamani ka teatud laevatatavatel siseveeteedel, hoolimata sellest, et viimased ei asu rannikul. Kui pidada selliselt teostatud sõitmist kohustusliku aktsiisivabastuse kohaldamisalast väljapoole kuuluvaks hetkest, mil see toimub siseveeteedel meresadamate suunas, kahjustaks see ühendusesisest kaubandust, kuna taoline väljajätmine, mis paneb selle sõitmisega seotud asjaomased ettevõtjad ebasoodsasse olukorda, võib kaasa tuua selle, et osa mereliiklusest suunataks neist sadamatest mööda. Niimoodi pannakse nimetatud ettevõtjad ebasoodsasse olukorda võrreldes teistes rannikul asuvates sadamates tegutsevate ettevõtjatega.

(vt punktid 19, 30, 32 ja resolutiivosa punkt 1)
Esimest direktiivi 89/104 tuleb tõlgendada nii, et kui kaubamärki soovitakse registreerida mitmesuguste kaupade või teenuste jaoks, peab direktiivi artiklis 3 ette nähtud keeldumispõhjuste kontrollimine puudutama iga kaupa või teenust, mille jaoks kaubamärki soovitakse registreerida. Sellest tulenevalt peab pädev ametiasutus, kui ta keeldub kaubamärgi registreerimisest teatava kaupade ja teenuste grupi jaoks, sõltumata sellest, kuidas registreerimistaotlus on sõnastatud, esitama oma otsuses põhjenduse iga registreerimistaotluses nimetatud kauba või teenuse kohta eraldi ning otsus, millega pädev asutus kaubamärgi registreerimisest keeldub, peab olema põhimõtteliselt põhjendatud iga sellise kauba ja teenuse osas. Kui aga sama keeldumispõhjus esitatakse kaupade või teenuste kategooria või rühma kohta, võib pädev ametiasutus piirduda üldise põhjendusega, mis hõlmab kõiki asjaomaseid kaupu või teenuseid.

Arvestades, seda et esimene direktiiv 89/104 kaubamärkide kohta jätab liikmesriikidele vabaduse määratleda muu hulgas kaubamärgi registreerimise korda ja eelkõige registreerimise vormi, tuleb kõnealust direktiivi tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad kohtul, kellele on esitatud kaebus pädeva ametiasutuse otsuse peale, tegemast otsust kaubamärgi eristusvõime kohta iga registreerimistaotluses loetletud kauba ja teenuse osas eraldi sellisel juhul, kui ei taotlus ega ka kõnealuse ametiasutuse otsus ei käsitle kaupade või teenuste kategooriaid või kaupu või teenuseid eraldi võetuina.

Kohtu pädevuse selline piiramine ei muudaks direktiivi alusel antud subjektiivsete õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, kuna asjast huvitatud isik võib pärast seda, kui otsus on tehtud täielikult või osaliselt tema kahjuks, esitada uue kaubamärgi registreerimise taotluse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski kontrollima, kas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid on järgitud.

(vt punktid 44–46, 48 ja resolutiivosa)
Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja eelkõige selle artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et äriühingu eraldiseisev tootmisüksus, millel on oma seadmed ja spetsialiseerunud personal, mille toimimist teiste üksuste tegevus ei mõjuta ning millel on tootmisdirektor, kes vastutab tööde korrapärase teostamise, tootmisüksuse seadmete toimimise järelevalve ning tehniliste küsimuste lahendamise eest, kuulub selle direktiivi kohaldamisel mõiste „ettevõte” alla. Asjaolu, et iga üksuse halduskulusid, tooraine ostmist ja toodete maksumuse arvutamist puudutavad otsused võetakse vastu äriühingu peakontoris, kus asub ühine raamatupidamisosakond, ei oma siinkohal tähtsust.

Arvestades sellega, et nimetatud direktiiviga taotletav eesmärk seondub eelkõige sotsiaalmajanduslike tagajärgedega, mida kollektiivsed koondamised võivad kohalikul tasandil ja kindlaksmääratud sotsiaalses keskkonnas põhjustada, siis kõnealusel üksusel ei pea tingimata olema mingisugust juriidilist ega ka majanduslikku, finantsilist, administratiivset või tehnoloogilist sõltumatust, et teda võiks kvalifitseerida kui „ettevõtet”. Samuti ei ole mõiste „ettevõte” määratlemisel oluline, kas kõnealusel üksusel on või ei ole juhtkonda, mis võiks kollektiivseid koondamisi iseseisvalt läbi viia, või kas esineb geograafilist eraldatust võrreldes äriühingu teiste üksuste ja rajatistega.

(vt punktid 28, 29, 31, 32 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-292/05

Eirini Lechouritou jt

versus

Dimosio tis Omospondiakis Dimokratias tis Germanias

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Efeteio Patron)

„Brüsseli konventsioon — Artikli 1 esimese lõigu esimene lause — Kohaldamisala — Tsiviil- ja kaubandusasjad — Mõiste — Kahju hüvitamise nõue, mille on sõjaaegsete massimõrvade ohvriks langenute õigusjärglased esitanud ühes osalisriigis teise osalisriigi vastu selle riigi relvajõudude tegevuse tõttu”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 8. novembril 2006 I - 1521

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 15. veebruar 2007 I - 1540

Kohtuotsuse kokkuvõte

Konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta – Kohaldamisala – Tsiviil- ja kaubandusasjad – Mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad”

(27. septembri 1968. aasta konventsioon, artikli 1 esimese lõigu esimene lause)

27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (muudetud 1978., 1982. ja 1989. aasta ühinemiskonventsioonidega) artikli 1 esimese lõigu esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et „tsiviilasi” selle sätte tähenduses ei ole hagi, mille on füüsilised isikud ühes osalisriigis algatanud teise osalisriigi vastu ning millega nõutakse esimese riigi territooriumil sõjaliste operatsioonide käigus aset leidnud relvajõudude tegevuse ohvrite õigusjärglastele tekitatud kahju hüvitamist.

Kuigi vaidlused, mis johtuvad sellest, et üks vaidluspool teostab avalikku võimu, kuna see on ulatuslikum võrreldes üksikisikute vahelisi suhteid reguleerivates üldistes õigusnormides sätestatuga, ei kuulu mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad” alla, on niisugune tõlgendus veelgi mõjuvamatel kaalutlustel kohaldatav ka sellisele vaidlusele, mille algpõhjus, miks esitati kahju hüvitamise hagi, on toimunud sõjaväelised operatsioonid, kuna sõjaväeline operatsioon on üks klassikalistest riigi suveräänsuse väljendustest eelkõige seetõttu, et nende läbiviimise otsustavad ühepoolselt ja siduvalt pädevad avaliku võimu asutused ja need on lahutamatult seotud riikide välis- ja kaitsepoliitikaga.

Niisuguse kohtuasja aluseks olevate avaliku võimu aktide õiguspärasus või õigusvastasus puudutab nende aktide olemust, mitte aga valdkonda, kuhu nad kuuluvad. Kuivõrd see valdkond jääb sellisena väljapoole konventsiooni kohaldamisala, siis ei saa taoliste aktide õigusvastasus õigustada teistsugust tõlgendust.

(vt punktid 34–37, 41–44 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-435/05

Investrand BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 17 lõige 2 — Mahaarvamisõigus — Kulud, mis on seotud vahekohtumenetluse raames saadud nõustamisteenusega sellise nõude suuruse kindlaksmääramiseks, mis kuulub ettevõtja vara hulka, kuid mis tekkis enne võlausaldaja käibemaksukohustuslase staatuse saamist”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 8. veebruar 2007 I - 1317

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõige 2)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kulud nõustamisteenustele, mida maksukohustuslane kasutas oma ettevõtte vara hulka kuuluva sellise nõude suuruse kindlaksmääramiseks, mis on seotud aktsiate müümisega enne tema käibemaksukohustuslase staatuse saamist, ei evi otsest ja vahetut seost tema majandustegevusega ning järelikult ei anna õigust maha arvata nendelt võetavat käibemaksu, kui puuduvad tõendid selle kohta, et nimetatud teenuste ainus põhjus on maksukohustuslase majandustegevus kuuenda direktiivi mõttes.

(vt punkt 38 ja resolutiivosa)
Isegi kui oletada, et hagejal on õigus saada üksikasjalikku teavet tema vastu selle tõttu esitatud süüdistuse iseloomust ja põhjustest, et ta on kantud määrusega nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks koostatud isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste ja finantsvahendite külmutamist, ja et nimetatud õigusega kaasneb juurdepääs nõukogu valduses olevatele dokumentidele, ei saa seda õigust teostada määrusega nr 1049/2001 konkreetselt üldsuse dokumentidele juurdepääsuks loodud vahenditega.

Määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 9 lõige 3 täpsustab, et tundliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kes on need koostanud. Dokumendi koostajal on õigus nõuda isegi tundliku sisuga dokumendi olemasolu saladuses hoidmist ja ta on pädev keelama ka tema enese nimetamist, juhul kui selle dokumendi olemasolu saab teatavaks. Selline nimetatud sätte sõnastusest tulenev järeldus on seletatav selle artikli lõikes 1 nimetatud dokumentide erilise laadiga; nende dokumentide eriliselt tundlik sisu õigustab nimetatud määruse üheksanda põhjenduse kohaselt seda, et neile on ette nähtud erirežiim. Seega ei saa nimetatud järeldust pidada ebaproportsionaalseks sellepärast, et sellest tulenevalt võib taotlejal, kellele on keelatud juurdepääs tundliku sisuga dokumendile, olla raskem või praktiliselt võimatu teada saada, milline riik on selle dokumendi koostanud.

(vt punktid 101–103)
Kohtuasi C-329/05

Finanzamt Dinslaken

versus

Gerold Meindl

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Asutamisvabadus — EÜ asutamislepingu artikkel 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) — Füüsilisest isikust ettevõtja — Tulumaks — Ajutiselt lahus elavad abikaasad — Ühisest maksustamisest keeldumine — Abikaasade erinev elukoht — Mitteresidendist abikaasale töötasu kaotuse korvamiseks makstud toetused — Tulu, mis ei ole abikaasa elukohaliikmesriigis maksustatav”

Kohtujurist P. Léger’ ettepanek, esitatud 13. juulil 2006 I - 1109

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 25. jaanuar 2007 I - 1118

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid

(EÜ asutamisleping, artikkel 52 (muudetuna EÜ artikkel 43))

Kui elukohaliikmesriik keeldub oma residendist maksumaksjale võimaldamast ühist maksustamist koos teises liikmesriigis elava abikaasaga, kellest ta ei ela lahus, põhjendusel et see abikaasa sai teises liikmesriigis üle 10% majapidamise tulust, mis on ühtlasi üle teatava piirsumma, kui selle abikaasa teises liikmesriigis saadud tulu ei ole seal tulumaksuga maksustatav, on see vastuolus asutamislepingu artikliga 52 (muudetuna EÜ artikkel 43).

Residendist maksumaksja, kelle abikaasa elab samas liikmesriigis ja saab seal üksnes maksuvaba tulu, on objektiivselt samasuguses olukorras nagu residendist maksumaksja, kelle abikaasa elab teises liikmesriigis ja saab seal ainult maksuvaba tulu, sest mõlemal juhul on majapidamise maksustatav tulu saadud vaid ühe abikaasa tegevusest ja mõlemal juhul on tegu residendist maksumaksjaga. Sellise maksumaksja elukohariik on ainus riik, kes saab arvestada nimetatud maksumaksja isiklikku ja perekondlikku olukorda, kuna viimane mitte ainult ei ela selles riigis, vaid saab seal ka majapidamise kogu maksustatava tulu.

(vt punktid 26, 29, 31, 32 ja resolutiivosa)