ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EÜ asutamislepingu artiklit 119 (hiljem EÜ artikkel 141), direktiivi 75/117 meeste ja naiste võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamisega seotud õigusaktide ühtlustamise kohta liikmesriikides artiklit 1 ning direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta artikli 11 punkti 2 alapunkti b ja artikli 11 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et kui asjaomane liikmesriik ei ole ette näinud kõigi töötasu komponentide säilitamist, millele kohtunikul oli õigus enne rasedus- ja sünnituspuhkust, siis ei ole nende sätetega vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt ei ole kohtunikul õigust saada 1. jaanuarile 2005 eelnenud rasedus- ja sünnituspuhkuse aja eest erihüvitist seoses koormusega, mida kohtunikud oma kutsetegevuse tõttu kannavad, tingimusel et nimetatud töötaja on sel ajavahemikul saanud sissetulekut, mis on vähemalt võrdne siseriiklikes sotsiaalkindlustusalastes õigusaktides sätestatud hüvitisega, mida ta oleks saanud kutsetegevuse katkestamisel tervislikel põhjustel; seda asjaolu peab kontrollima siseriiklik kohus.

Direktiivi 92/85 artiklis 11 kasutatud mõiste „töötasu“ hõlmab – tulenevalt EÜ asutamislepingu artiklis 119 (hiljem EÜ artikkel 141) toodud määratlusest – tööandja poolt töötajale tema rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal seoses tööga otseselt või kaudselt makstavaid tasusid. Seevastu mõiste „toetused“, mida on samuti artiklis 11 kasutatud, hõlmab summasid, mida töötajale makstakse tema rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal ning mida ei maksa talle töösuhte alusel tema tööandja.

Niisiis tuleb eristada direktiivi 92/85 artikli 11 punktides 2 ja 3 kasutatud mõistet „töötasu“ mõistest „täistöötasu“, mida saadakse siis, kui töötaja tegelikult oma töökohal töötab, ja mis käeolevas asjas hõlmab kohtunike erihüvitist seoses koormusega, mida kohtunikud oma kutsetegevuse tõttu kannavad.

Liidu seadusandja on soovinud tagada töötajatele rasedus- ja sünnituspuhkuse ajaks sissetuleku, mis on vähemalt võrdne sellega, mida ta saaks sotsiaalkindlustuse valdkonna siseriiklike õigusaktide alusel juhul, kui ta katkestaks oma tööalase tegevuse tervislikel põhjustel.

Kui töötaja on tööst eemal seetõttu, et viibib rasedus- ja sünnituspuhkusel, ei tähenda direktiivi artikli 11 punktides 2 ja 3 nõutav minimaalne kaitse seda, et huvitatud isiku sissetulek tuleks säilitada tervikuna.

Pelgalt asjaolu, et kohtunik ei saa kohustusliku rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal kohtunike erihüvitist, mida saavad tema meekolleegid, kes on tööl, ei tähenda soolist diskrimineerimist EÜ artikli 119 (hiljem EÜ artikkel 141) ja direktiivi 75/117 artikli 1 tähenduses.

(vt punktid 30, 32–34, 41 ja 44 ning resolutsioon)
Direktiivi 2003/59 reisijate- või kaubaveol kasutatavate teatavate maanteesõidukite juhtide alus- ja jätkuõppe kohta artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on nõutav, et reisijate- või kaubaveol kasutatavate teatavate maanteesõidukite juhtide alusõppe läbimise kohustusest selles artiklis ette nähtud vabastuse saamiseks tuleb eelnevalt läbida 35tunnine jätkuõpe, et sellise sõidukijuhina töötada.

Direktiivi 2003/59 eesmärk on nimelt läbi viia reisijate- või kaubaveol kasutatavate teatavate maanteesõidukite juhtide alus- ja jätkuõpet reguleerivate siseriiklike sätete minimaalne ühtlustamine. Minimaalne ühtlustamine ei takista liikmesriikidel säilitada või vastu võtta rangemaid meetmeid, tingimusel et need meetmed ei sea direktiiviga ette nähtud tulemuse saavutamist tõsiselt ohtu. See ei ole nii tingimuse puhul, millega on sõidukijuhi kutsetunnistuse väljastamise eeldusena lisaks direktiivis 2003/59 ette nähtud teatud kategooria juhiloa omamisele kehtestatud kohustus osaleda eelnevalt 35tunnisel jätkuõppe kursusel. Kõnealune tingimus aitab tagada sõidukijuhtide pädevuse ning tugevdada liiklusohutust ja sõidukijuhi enda ohutust, mis on direktiivi 2003/59 põhjendustes 4 ja 5 nimetatud eesmärgid. Lisaks ei saa asuda seisukohale, et selline täiendav nõue läheb nende eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale. Peale selle ei saa seda pidada sõidukijuhtide omandatud õigusi kahjustavaks, kuna esiteks oli direktiiviga 2003/59 kehtetuks tunnistatud ja asendatud direktiivi 76/914 mõningate autoveol töötavate juhtide koolituse miinimumtaseme kohta artikli 1 lõikes 3 ette nähtud liikmesriikide võimalus nõuda kutsetunnistuse saamiseks põhjalikuma koolituse läbimist kui see, mis oli ette nähtud selle direktiivi lisas, ning teiseks oli kõnealustes siseriiklikes õigusnormides juba enne direktiivi 2003/59 ülevõtmist ette nähtud, et sobiva juhiloa omamisest ei piisa selleks, et juhtida kõnealuses direktiivis nimetatud sõidukeid, ja et nende sõidukite juhid olid kohustatud oma kutseoskusi täiendama iga-aastastel koolitustel. Lõpuks tuleb märkida, et niisugune täiendav nõue ei riku Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 15.

(vt punktid 39, 43, 45–47, 50–52 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑457/15

Vattenfall Europe Generation AG

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin)

„Eelotsusetaotlus — Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem Euroopa Liidus — Direktiiv 2003/87/EÜ — Ratione temporis kohaldamisala — Saastekvootidega kauplemise kohustuse tekkimise hetk — Artikkel 3 — I lisa — Mõiste „käitis“ — Kütuse põletamine käitistes, mille summaarne nimisoojusvõimsus on üle 20 MW”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 28. juuli 2016. aasta otsus

Keskkond – Õhusaaste – Direktiiv 2003/87 – Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem – Kohaldamisala – Kasvuhoonegaasid, mille direktiivis nimetatud käitis on atmosfääri paisanud enne elektrienergia tootmisega alustamist – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/87, muudetud direktiiviga 2009/29, artikli 2 lõige 1, lõike 3 alapunkt u, artikli 10a lõige 5 ja I lisa)

Direktiivi 2003/87, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem, muudetud direktiiviga 2009/29, I lisa tuleb osas, milles see hõlmab selle direktiiviga reguleeritavate tegevusalade hulgas tegevusalad kütuste põletamiseks käitistes, mille summaarne nimisoojusvõimsus on üle 20 MW, tõlgendada nii, et elektrienergiat tootva käitise saastekvootidega kauplemise kohustus tekib juba alates ajast, mil elektrijaam paiskab esimest korda õhku kasvuhoonegaase, ja seega isegi enne elektrienergia tootmisega alustamist.

Kütust põletades elektrienergiat tootval käitisel, mille tootmisvõimsus ületab direktiivi 2003/87 I lisas ette nähtud väärtuse, on saastekvootidega kauplemise süsteemist tulenevad kohustused, ning eelkõige aruandluskohustus seoses kasvuhoonegaaside heitkogustega kõikidest heiteallikatest ja lähtevoogudest, mis on seotud käitises toimuva tegevusega, ning see hõlmab ka enne tavavõimsusega tegevuse alustamist läbiviidaval katselise käitamise perioodil tekkivaid heitkoguseid. Sellist tõlgendust ei lükka ümber ka asjaolu, et käitise liigitamine elektritootjaks selle direktiivi artikli 3 punkti u tähenduses sõltub sellest, kas on täidetud tingimus, et ta toodab elektrienergiat kolmandatele isikutele müügiks. Selle sätte eesmärgiks ei ole mitte direktiivi 2003/87 kohaldamisala kindlaksmääramine, vaid eristamine, mis on oluline saastekvootide aastase maksimumkoguse kindlaksmääramisel direktiivi artikli 10a lõike 5 alusel. Ka asjaolu, et need kohustused on suunatud käitise käitajale, ei tähenda seda, et käitise valmistaja poolt läbi viidud katselise käitamise ajal tekkinud heitkoguseid ei tule arvesse võtta. Ühelt poolt ei oma direktiivi 2003/87 artikli 3 punktis u nimetatud mõiste „elektritootja“ saastekvootidega kauplemise kohustuse tekkimisel tähtsust. Teiselt poolt puudutab käitaja aruandlus- ja tagastamiskohustus ka neid heitkoguseid, kuna selle direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt kehtib saastekvootidega kauplemise süsteem kõigi direktiivi I lisas loetletud tegevusaladest tulenevate heitkoguste suhtes.

(vt punktid 38-40, 42, 43 ja resolutsioon)
Kui see on siseriikliku õigusega lubatud, võib liikmesriigi kohus erandkorras ja iga üksikjuhtumi puhul eraldi lükata ajaliselt edasi sellise siseriikliku õigusakti õigusvastaseks tunnistamise tagajärgi, mis on vastu võetud direktiivist 2001/42 teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta, eriti selle artikli 6 lõikest 3 tulenevaid kohustusi eirates, tingimusel et edasilükkamine toimub keskkonnakaitsega seotud ülekaalukal põhjusel ja põhikohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades. Seda erandlikku pädevust võib kasutada siiski ainult juhul, kui on täidetud kõik järgmised tingimused:

— vaidlustatud siseriikliku õigusnormi puhul peab olema tegemist meetmega, mis võtab nõuetekohaselt üle liidu keskkonnakaitseõiguse;

— uue siseriikliku õigusnormi vastuvõtmine ja jõustumine ei võimalda vältida vaidlustatud siseriikliku õigusnormi tühistamisest tulenevat kahjulikku keskkonnamõju;

— vaidlustatud siseriikliku õigusnormi tühistamise tagajärjeks oleks keskkonnale kahjulikuma õiguslünga tekitamine seoses liidu keskkonnakaitseõiguse ülevõtmisega, kuna tühistamisega kaasneks kaitse vähenemine, mis läheks vastuollu liidu õiguse põhieesmärgiga, ja

— vaidlustatud siseriikliku õigusnormi mõju erandkorras säilitamine hõlmab üksnes ajavahemikku, mis on tingimata vajalik niisuguste meetmete vastuvõtmiseks, mis võimaldavad tuvastatud rikkumise heastada.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 1)
Selline alusetul rikastumisel põhinev nõue, mis tuleneb konkurentsiõiguse rikkumise menetluses määratud trahvi tagastamisest, ei kuulu valdkonda „tsiviil- ja kaubandusasjad“ määruse (EÜ) nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) artikli 1 tähenduses.

Kuigi teatavad ametiasutuse ja eraõigusliku isiku vahelised vaidlused võivad kuuluda määruse nr 44/2001 reguleerimisalasse, ei ole see nii, kui ametiasutus teostab avalikku võimu. Selleks et tuvastada, kas sellega on tegemist, tuleb kindlaks teha pooltevaheline õigussuhe ning analüüsida esitatud hagi alust ja selle menetlemise korda.

Põhikohtuasja poolte vahel esinevate õigussuhete kohta tuleb märkida, et kuigi konkurentsiõiguse rakendamisega seotud „eraõiguslikud“ hagid kuuluvad määruse nr 44/2001 reguleerimisalasse, on samavõrd selge, et karistus, mille haldusasutus on määranud talle riigi õigusaktidega antud volituste teostamisel, kuulub haldusasjade mõiste kohaldamisalasse, mis ei kuulu määruse nr 44/2001 reguleerimisalasse vastavalt selle artikli 1 lõikele 1. See hõlmab kindlasti trahve konkurentsi piiramist keelavate liikmesriigi õigusnormide rikkumise eest. Sellest tuleneb, et kohtuasi, milles konkurentsiamet nõuab ettevõtjalt sellise võla tasumist, mis tuleneb tema poolt sellele ettevõtjale määratud trahvist, kuulub halduskohtumenetluse valdkonda.

Mis puutub esitatud hagi suhtes kohaldatavatesse menetlusõigusnormidesse, siis asjaolu, et konkurentsiamet esitas hagi tsiviilkohtusse, ei muuda seoses sellega midagi. Sellest, et hageja saab nõuda kulude hüvitamist seoses sellise nõudeõigusega, mille allikas on avaliku võimu akt või toiming, olenemata sellest, milline on liikmesriigi õiguses selle jaoks ette nähtud menetlus, piisab selleks, et vaidlust ei loeta määruse nr 44/2001 reguleerimisalasse kuuluvaks.

(vt punktid 32–34, 38–40 ja 43 ning resolutsioon)
Direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid või praktika, mille kohaselt töötajale – kes kasutab liikmesriigi õigusnormide alusel antud tervise taastamise puhkust tema tööandjaks oleva asutuse poolt kehtestatud puhkuste ajakavas ette nähtud põhipuhkuse perioodi ajal – võidakse keelduda pärast tervise taastamise puhkuse lõppu võimaldamast õigust kasutada oma tasustatud põhipuhkust hilisemal perioodil, tingimusel et tervise taastamise puhkuse eesmärk erineb põhipuhkuse eesmärgist, seda peab aga hindama liikmesriigi kohus.

Sellega seoses on lõpuks liikmesriigi kohus ainsana pädev tõlgendama liikmesriigi õigusnorme ja seega otsustama, kas tervise taastamise puhkuse eesmärk erineb direktiivi 2003/88 artiklis 7 määratletud tasustatud põhipuhkuse omast, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus; kusjuures Euroopa Kohus võib olukorras, kus ta peab liikmesriigi kohtule andma tarviliku vastuse viimati nimetatud kohtus menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks, sellele kohtule anda selleks otstarbeks juhendeid, mis on tuletatud kõigist nimetatud kohtu poolt edastatud asjaoludest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendusest.

Asjaolud, mille kohaselt liikmesriigi õigusnormide kohaselt tervise taastamise puhkust antakse selleks, „et läbida arsti määratud ravi“; et õpetaja raviarst, kes on riikliku ravikindlustusega lepingulises suhtes, otsustab, „kas on vaja tervise taastamise puhkust, et viia läbi määratud ravi“; ja et kaks nädalat enne selle puhkuse lõppu peab õpetaja ilmuma ülevaatusele, mille eesmärk on kontrollida tema tööle naasmist takistavate vastunäidustuste puudumist, on seda laadi, mis kinnitavad väidet, et põhikohtuasjas käsitletud tervise taastamise puhkuse eesmärk on parandada nende töötajate tervist, kellele see määratakse, ning erinevalt direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikes 1 käsitletud tasustatud põhipuhkusest ei ole selle eesmärk anda töötajatele puhkust ja vaba aega, kuna töötajad peavad läbima arsti määratud ravi.

Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks järeldama, et selline erinevus esineb, siis peavad liikmesriigi õigusnormide ette nägema tööandja kohustuse anda kõnealusele töötajale muu põhipuhkuse periood, mida töötaja välja pakub, mis on vajaduse korral kooskõlas tööandja huvidega seotud ülekaalukate põhjustega, ilma et a priori oleks välistatud, et see periood jääb väljapoole kõnealuse põhipuhkuse arvutamise aluseks olevat puhkuseaastat.

(vt punktid 28–30, 32, 34 ja resolutsioon)
Direktiivi 2000/78 (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) artikli 2 lõiget 1, artikli 2 lõike 2 punkti a ja artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt ei võeta ametniku pensioniõiguste saamisel ja vanaduspensioni summa arvutamisel arvesse õpingute ja töötamise aega enne tema 18. eluaasta täitumist, kui nende õigusnormide eesmärk on tagada, et ametnike pensioniskeemis määratakse ühtselt kindlaks vanusepiir selle skeemiga liitumiseks ja selle skeemi raames makstavate pensionihüvitiste saamiseks.

Nimelt seavad sellised siseriiklikud sätted ebasoodsamasse olukorda isikud, kes on kas või osa oma kutsealasest kogemusest omandanud enne 18aastaseks saamist, võrreldes nendega, kes on samasuguse ja võrreldava pikkusega kogemuse omandanud pärast 18aastaseks saamist, ja kehtestavad järelikult otseselt vanusekriteeriumi alusel erineva kohtlemise direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 1 ja artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses.

Selline erinev kohtlemine võib olla aga õigustatud direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 2 alusel, mida tuleb kohaldada selliste kutsealaste sotsiaalkindlustuskavade suhtes, mis hõlmavad vanadusest ja invaliidsusest tulenevaid riske, kui need on selles sättes sõnaselgelt nimetatud.

Esiteks ei ole direktiivis 2000/78 määratletud, mida tuleks mõista „kutsealase sotsiaalkindlustuskava“ all. Selle mõiste üks määratlus on toodud aga direktiivi 2006/54 (meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes) artikli 2 lõike 1 punktis f.

Eespool viidatud ametnike pensioniskeemi näol on tegemist kavaga, mis tagab selles kutsealases sektoris töötajatele hüvitised, mille eesmärk on asendada seadusjärgsete sotsiaalkindlustusskeemide alusel makstavaid hüvitisi direktiivi 2006/54 artikli 2 lõike 1 punkti f tähenduses.

Teiseks väljendavad niisugused siseriiklikud õigusnormid seda, et liikmesriigid võivad kutsealaste sotsiaalkindlustuskavade puhul direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 2 alusel vabalt kindlaks määrata vanusepiiri ametnike pensioniskeemiga liitumiseks ja sellest pensionihüvitiste saamiseks. Nimelt on selle sätte sõnastus niisugune, et võimaldab liikmesriikidel mitte ainult kehtestada töötajate või töötajate rühmade või kategooriate puhul erinevad vanusepiirid, vaid määrata ka kindlaks kutsealase sotsiaalkindlustuskavaga liitumise või pensionihüvitiste saamise vanusepiiri.

(vt punktid 21, 25, 27, 28, 30, 32 ja resolutsioon)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (rakendusmäärusega nr 927/2012 muudetud redaktsioonis) sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et kiirgusvastane mantelpõll, mis on valmistatud keemilistest kiududest ning mõeldud üksnes või peamiselt inimeste kaitseks röntgenikiirtega seotud kutsetegevuse ajal, tuleb selle objektiivsetest tunnustest ja omadustest ning eelkõige selle väljanägemisest lähtudes klassifitseerida nimetatud nomenklatuuri alamrubriiki 6211 33 10 00 0, ilma et tuleks tugineda komponentidele, mis määravad vaidlusaluse kauba põhiomadused.

Asjaolust, et kaubal on peamiselt antimonist valmistatud sisemine kiht, mis annab sellele kiirgusvastase kaitse, ei piisa selleks, et klassifitseerida seda kaupa antimonist valmistatud tooteks kombineeritud nomenklatuuri rubriigi 8110 tähenduses.

(vt punktid 26, 32, 34 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑267/15

Gemeente Woerden

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Käibemaks — Sisendkäibemaks — Mahaarvamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kümnes koda), 22. juuni 2016

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala – Maksukohustuslane, kes laskis ehitada hoone ja müüs selle ehituskuludest madalama hinnaga – Õigus maha arvata kogu käibemaks – Omandaja, kes andis hoone osa tasuta kolmanda isiku kasutusse – Mõju puudumine

(Nõukogu direktiiv 2006/112)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et juhul kui maksukohustuslane laskis ehitada hoone ja müüs selle ehituskuludest madalama hinnaga, on maksukohustuslasel õigus maha arvata kogu käibemaks, mis on tasutud hoone ehitamiselt, mitte ainult osa sellest maksust võrdeliselt hoone nende osadega, mida omandaja kasutab majandustegevuse eesmärgil. Asjaolu, et omandaja annab hoone osa tasuta kolmanda isiku kasutusse, ei oma selles osas mingit tähtsust.

(vt punkt 42 ja resolutsioon)
Määruse nr 1260/2001 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta artikli 15 lõikeid 2 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et need ei anna suhkrutootjale õigust saada tagasi 30. juunil 2006. aastal laos olnud A- ja B-kvoodi alusel toodetud suhkrukoguste eest tasutud toodangumakse, kuna nõukogu 20. veebruari 2006 aasta määrusega (EÜ) nr 318/2006 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta ei pikendatud toodangumaksude süsteemi pärast nimetatud kuupäeva.

2005/2006 turustusaasta lõpuks veel laovarudes oleva suhkru‑, isoglükoosi‑ ja inuliinisiirupikoguse väljajätmine 2001/2002 kuni 2005/2006. turustusaastate eksporditava koguse väljaarvutamisel oleks vastuolus nii määruse nr 314/2003, milles sätestatakse suhkrusektori kvoodisüsteemi kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad, mida on muudetud määrusega nr 1140/2003, artikli 6 lõikega 4, mis näeb sõnaselgelt ette laovarudes olevate koguste arvessevõtmise, kui ka määruse nr 1260/2001 artikli 15 lõike 2 punktiga a, mis samuti osutab eksporditavale, mitte eksporditud ülejäägile, mis hõlmab vältimatult – nagu ilmneb ka nimetatud määruse põhjendusest 15 – kõiki turustusaasta lõpuks turul olevaid koguseid, ka laovarusid. Veelgi enam, see, et ka pärast määruse nr 1260/2001 artikli 15 lõikes 2 ja 3 ette nähtud korrigeerimist 2001/2002–2005/2006. turundusaastate osas viidatakse „tõenäolisele“ kogukahjumile, tähendab seda, et see kahjum ei pruugi veel olla täielikult tekkinud. Ei nähtu, et nõukogu oleks teinud ilmselge vea või ületanud põllumajanduse valdkonnas talle ELTL artiklitega 40–43 antud laia kaalutlusõiguse piire, nähes ette, et turustusaasta 2005/2006 puhul võetakse suhkrusektori turgude ühise korralduse raames arvesse selle turustusaasta lõpus olemasolev eksporditav ülejääk, mis sisaldab tingimata ka turustusaasta lõpuks laos olevaid varusid.

Neil asjaoludel ei esine ühtki asjaolu, mis võiks mõjutada määruse nr 1360/2013 (millega kehtestatakse suhkrusektori toodangumaksud turustusaastateks 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, turustusaastate 2001/2002 ja 2004/2005 suhtes kehtestatava lisamaksu arvutamiseks vajalik koefitsient ning summa, mille suhkrutootjad peavad maksma suhkrupeedimüüjatele maksu maksimumsumma ja tasutava maksusumma vahe tõttu turustusaastate 2002/2003, 2003/2004 ja 2005/2006 eest) kehtivust.

(vt punktid 44, 45, 52, 54, 56 ja resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Selline söeküttel töötava elektrijaama kütuseladu, mis asub umbes 800 meetri kaugusel elektrijaamast ja mida eraldab sellest üldkasutatav maantee ning kust kütus transporditakse jaama konveierilindil, mis kulgeb üle selle üldkasutatava maantee, on direktiivi 2003/87, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem, mida on muudetud otsusega nr 1359/2013, artikli 3 punktis e sätestatud „käitise“ osa.

Kuna kõnealune söeladu ei ole paikne üksus direktiivi 2003/87 artikli 3 punkti e tähenduses, saab ta käitise osa selle artikli tähenduses olla üksnes siis, kui söe ladustamine täidab selles sättes esitatud kriteeriumid mõne teise kui direktiivi I lisas nimetatud tegevuse osas. Sellega on tegemist juhul, kui see tegevus on otseselt seotud söe põletamisega elektrijaamas, kui see on tehniliselt seotud kõnealuses elektrijaamas teostatavate tegevustega ning võib mõjutada heitkoguseid ja saastust. Siinkohal piisab üksnes asjaolust, et ladustatud süsi on elektrijaama tööks hädavajalik, et eeldada lao otsest seotust elektrijaama tegevusega. Seda otsest seotust kinnitab ka kahe tegevuse vaheline tehniline seotus. Nimelt tuleb sellist seotust eeldada, kui asjaomane tegevus on integreeritud elektrijaamas toimuva põletamisega ühtsesse tehnilisse protsessi. Selline seotus on igal juhul olemas kõne all oleva söelao puhul ainuüksi juba lao korraldust ning söelao ja elektrijaama vahelise konveierilindi olemasolu arvestades. Pealegi kui söe ladustamisel tekivad iseenesliku kuumenemise käigus kasvuhoonegaasid, võib see tegevus mõjutada heitkoguseid ja saastust direktiivi 2003/87 artikli 3 punkti e tähenduses.

(vt punktid 29–31, 33, 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 184 ja sellele järgnevaid artikleid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid on kohustatud korrigeerimise korral kohaldama selle direktiivi artikli 175 lõikes 1 ette nähtud ümardamise korda, kui siseriiklike õigusnormide kohaselt arvutatakse mahaarvatav osa mõne nimetatud direktiivi artikli 173 lõikes 2, või kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, artikli 17 lõike 5 kolmandas lõigus sätestatud meetodi järgi, üksnes juhul, kui seda reeglit kohaldati esialgu mahaarvatava summa kindlaksmääramisel või kus tegur, mille muutumine tekitab vajaduse korrigeerimise järele, seisneb selle direktiivi artikli 173 lõike 1 teises lõigus sätestatud arvutusmeetodi või ümardamise korra uuesti kohaldamises.

Direktiivi 2006/112 artikli 184 ja artikli 185 lõike 1 sätete lugemisel koostoimes ilmneb, et esiteks, kui üks mahaarvatava summa arvutamiseks algselt kasutatud tegur on muutunud, osutub korrigeerimine vajalikuks, korrigeeritava summa arvutamine peab viima selleni, et lõplikult saadud mahaarvatav summa vastaks summale, mis on maksukohustuslasele lubatud, kui seda muudatust oleks algselt kasutatud. Teiseks, selle summa arvutamine hõlmab samade tegurite arvestamist, mis algselt võeti arvesse, välja arvatud summat, mida on muudetud.

(vt punktid 47, 50, 51 ja resolutsiooni punkt 2)