ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Käesolevas kohtuasjas on peamine küsimus selles, kas teenuseid, mida üürileandjad osutavad üürilepingu alusel oma üürnikele (edaspidi „teenused”), tuleb pidada kinnisasja üürileandmises seisneva üheainsa tehingu osaks seetõttu, et teenused moodustavad objektiivselt ühe lepingust lahutamatu majandustehingu, või seetõttu, et teenused on üürileandmises seisneva põhiteenuse (edaspidi „põhiteenus”) „kõrvalteenused”. Kui oluline on selle küsimuse lahendamisel, ja arvestades Euroopa Kohtu 11. juuni 2009. aasta otsust kohtuasjas C-572/07: RLRE Tellmer Property (EKL 2009, lk I-4983), see, et teenuseid võivad osutada (kuid tegelikult ei osuta) kolmandad isikud peale üürileandja, olgugi et kõnealuse üürilepingu tingimuste kohaselt ei olnud üürnikel muud valikut kui saada teenuseid üürileandjalt? 2. Kas selleks, et tuvastada, kas tegu on ühe tehinguga, on oluline see, et kui üürnik jätab teenustasu maksmata, annab see üürileandjale õiguse mitte ainult keelduda teenuste osutamisest, vaid ka lõpetada üürileping? 3. Kui esimesele küsimusele antava vastuse kohaselt on oluline asjaolu, et kolmandad isikud võivad osutada teenuseid üürnikule otse, siis kas see on kõigest kaasaaitav või määrav tegur selle tuvastamisel, kas teenused on üks lahutamatu majandustehing, mille osadeks jaotamine oleks kunstlik, või põhiteenuse kõrvalteenus? Kui see on kõigest kaasaaitav tegur või ei ole üldse oluline, siis millised muud tegurid on olulised selle tuvastamiseks, kas teenused kujutavad endast kõrvalteenust? Täpsemalt, kui oluline on see, kas teenuseid osutatakse üürilepinguga üürile antud ruumides või nendega seoses või hoone teistes osades? 4. Kui asjaolu, et teenuseid võivad osutada kolmandad isikud, on oluline, siis milline aspekt täpsemalt: kas see, et õiguslikult saavad kolmandad isikud teenuseid osutada, isegi kui selle korraldamine või kokkuleppimine omanikuga oleks praktikas keeruline, või on oluliseks kaalutluseks selliste teenuste osutamise praktiline võimalus või tava? 5. Käesoleval juhul kujutavad teenused endast rida teenuseid, mida osutatakse ühe ja sama teenustasu eest. Kui mõningad nendest teenustest (nt üldruumide koristamine, valveteenuste osutamine) ei ole ühe lahutamatu majandustehingu osa või kui neid tuleb pidada põhiteenuse kõrvalteenuseks, samal ajal kui teised teenused on seesuguse tehingu osa, siis kas on õige jaotada kogu tasu eri teenuste vahel, et määrata kindlaks käibemaksuga maksustatav osa ja see osa, mida käibemaksuga ei maksustata? Või on õige pidada seda osutatavate teenuste kogumit nii tihedalt omavahel seotuks, et need moodustavad „ühe lahutamatu majandustehingu, mille osadeks jaotamine oleks kunstlik” ja mis ise kujutab endast ühte, kinnisasja üürileandmisest eraldiseisvat tehingut?”
61

Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et liidu õigusega, täpsemalt määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktiga b ja artikli 14c punktiga b ning sama määruse VII lisaga on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kui need võimaldavad liikmesriigil ümberlükkamatult eeldada, et kui selles liikmesriigis maksustatavat äriühingut juhitakse välismaalt, siis toimub juhtimistegevus selle esimese liikmesriigi territooriumil.
12

Kõnealuse määruse artikkel 4, mis kuulub samuti määruse II peatükki, sätestab: „1. Käesoleva määruse kohaselt algab vastutava liikmesriigi määramine niipea, kui varjupaigataotlus on esimest korda esitatud mõnele liikmesriigile. 2. Varjupaigataotlus taotlus loetakse esitatuks, kui varjupaigataotleja esitatud vorm või asutuste koostatud protokoll on laekunud asjaomase liikmesriigi pädevatele asutustele. Kui taotlus ei ole tehtud kirjalikult, peaks tahteavalduse ja protokolli koostamise vaheline aeg olema võimalikult lühike. […] 4. Kui varjupaigataotluse esitab liikmesriigi pädevatele asutustele taotleja, kes on mõne muu liikmesriigi territooriumil, määrab vastutava liikmesriigi see liikmesriik, kelle territooriumil taotleja on. Taotluse saanud liikmesriik teatab sellest viivitamata liikmesriigile, kus taotleja on, misjärel käsitletakse viimati nimetatud liikmesriiki käesoleva määruse kohaldamisel liikmesriigina, kellele varjupaigataotlus on esitatud. Taotlejale teatatakse kirjalikult sellisest vastutuse üleandmisest ja selle toimumise kuupäevast. 5. Kui varjupaigataotleja on mõnes muus liikmesriigis ja esitab seal varjupaigataotluse pärast oma taotluse tagasivõtmist vastutava liikmesriigi määramise menetluse käigus, võtab liikmesriik, kellele esitati tagasivõetud varjupaigataotlus, taotleja tagasi artiklis 20 sätestatud tingimustel, et viia varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise menetlus lõpule. See kohustus langeb ära, kui varjupaigataotleja on vahepeal lahkunud liikmesriikide territooriumilt vähemalt kolmeks kuuks või on saanud mõnelt liikmesriigilt elamisloa.”
55

Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 138 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sättega ei ole vastuolus see, kui põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel ei anta müüjale ühendusesisese tarnega seoses õigust maksuvabastusele, kui objektiivsetele asjaoludele tuginedes on tõendatud, et viimane ei täitnud tõendamise osas ette nähtud kohustusi või kui ta teadis või oleks pidanud teadma, et tema tehtud tehing on seotud soetaja poolt toime pandud pettusega ja kui ta ei ole võtnud kõiki võimalikke asjakohaseid meetmeid, et vältida enda osalemist nimetatud pettuses.
30

Oma taotluste põhjendamiseks väitsid nad, et asjaolu, et nad kuuluvad islami Ahmadiyya usurühmitusse, mis on islami uuendusliikumine, sundis neid oma päritoluriigist lahkuma. Y väitis selles suhtes täpsemalt, et tema päritolukülas on grupp isikuid teda korduvalt peksnud ja teda palvetamiskohas kividega loopinud. Need isikud on ähvardanud teda tappa ja on tema peale esitanud politseile avalduse, kuna ta on prohvet Muhamedi teotanud. Z väitis, et teda on tema usuliste veendumuste tõttu väärkoheldud ja vangistatud.
3

1988. aasta tulumaksu- ja ettevõtte tulumaksu seaduse (Income and Corporation Taxes Act 1988, edaspidi „ICTA”) § 402 sätestab: „1. Käesoleva peatüki ja § 492 lõike 8 sätete kohaselt võib äriühing (nn „loovutav äriühing”) ärikahjumi ja muid ettevõtte tulumaksust mahaarvatavaid summasid lõigetes 2 ja 3 täpsustatud juhtudel üle kanda ja lubada teisel äriühingul (nn „nõudev äriühing”) viimase taotlusel ettevõtte tulumaksu raames võimaldatava nn „kontserni maksusoodustuse” näol neid üle võtta. […] 3. Kontserni maksusoodustust on võimalik saada ka siis, kui nõudvast äriühingust ja loovutavast äriühingust [...] üks on kontserni liige ja teise omanik on konsortsium ja kolmas äriühing on nii kontserni kui ka konsortsiumi liige. Käesoleva paragrahvi alusel esitatud taotlus on „konsortsiumi nõuded”. 3A. Kontserni maksusoodustust on võimalik saada üksnes siis, kui nii loovutava äriühingu kui ka nõudva äriühingu puhul on täidetud kaks järgmist tingimust. 3B. Tingimuseks on see, et äriühing peab olema Ühendkuningriigi resident või teostama Ühendkuningriigis püsiva tegevuskoha kaudu äritegevust. […] Kontserni maksusoodustuse makset a) ei võeta tulumaksuga maksustamisel kummagi äriühingu kasumi ja kahjumi arvestamisel arvesse ja b) ei saa Corporation Tax Act’i tähenduses käsitleda tulu jaotamise või maksustamisena, ja käesolevas lõikes tähendab „kontserni maksusoodustuse makse” nõudva äriühingu sooritatud makset loovutavale äriühingule vastavalt nende vahel kontserni maksusoodustusena üle kantava summa kohta sõlmitud kokkuleppele, kusjuures kõnealune makse ei tohi ületada kokkulepitud summat.
52

Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada selliselt, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on selle sättega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on võimalik kapitalimaksu vähendamise õigust saada tingimusel, et maksukohustuslane jääb järgmise viie maksustamisaasta jooksul selles liikmesriigis kapitalimaksu kohustuslaseks.
11

23. juuli 2003. aasta soovitusele lisatud suuniste punkt 1.1. „Samaaegse viljelemise kontseptsioon” näeb ette: „[GMO-de] kasvatamine mõjutab põllumajandusliku tootmise korraldust Euroopa Liidus. Ühest küljest tekitab see küsimuse, kuidas toimida geneetiliselt muundatud kultuuride (GM) juhusliku (tahtmatu) sattumise korral tavapärastesse kultuuridesse ja vastupidi, ning teisest küljest küsimuse, kuidas tagada tootjate õigus valida erinevate tootmistüüpide vahel. Põhimõtteliselt peaksid põllumajandusettevõtjad saama valida, millist tüüpi põllukultuure nad kasvatavad: kas geneetiliselt muundatud, tavapäraseid või mahepõllunduskultuure. Liidus ei tohi välistada ühtegi viljelemise vormi. Teisest küljest on see seotud tarbijate valikuga. Selleks et pakkuda Euroopa tarbijatele võimalust valida geneetilisest muundatud ja muundamata toidu vahel, peab lisaks toimivale jälgitavuse ja märgistuse süsteemile olema ka põllumajandussektor, mis suudab erinevat tüüpi tooteid pakkuda. Toidutööstuse võime pakkuda tarbijatele laia valikut on otseselt seotud põllumajandussektori võimega säilitada erinevad tootmistüübid. Samaaegne viljelemine tähendab põllumajandusettevõtjate võimet tegelikult valida geneetiliselt muundatud, mahepõllundus- ja tavapäraste kultuuride vahel, järgides seadusjärgseid kohustusi märgistamis- ja/või puhtusnõuete vallas. GMO-de juhuslik sisaldus, mis ületab ühenduse õigusaktides kehtestatud läve, sunnib märgistama GMO olemasolu tootes. See võib põhjustada tulude vähenemist, sest turuhind on madalam või on raskusi asjaomase toote müümisega. Lisaks võib põllumajandusettevõtjatele kaasneda täiendavaid kulusid, kui nad peavad kasutama järelevalvesüsteeme ja meetmeid, millega minimeerida geneetiliselt muundatud ja muundamata taimede segunemist. Samaaegne viljelemine tõstatab seega probleemi, milline on geneetiliselt muundatud ja muundamata taimede segunemise võimalik majanduslik mõju, millised on toimivad haldusmeetmed segunemise riski minimeerimiseks ning milline on nende meetmete kulu. […]”
36

Sellega seoses tuleb märkida, et nimetatud kohtuotsus tegemise aluseks olnud asjaolusid iseloomustas tõsiasi, et ühe poole esitatud taotlus tunnistaja ülekuulamiseks eeltõendamismenetluses saadeti otse tunnistaja elukohajärgsele liikmesriigi kohtule, kellel puudus aga pädevus kohtuasja sisuliselt lahendada. Sellist taotlust saab seega tõhusalt kasutada määruse nr 1206/2001 eeskirjadest kõrvale hoidumiseks, kuna see võib jätta pädeva kohtu, kellele see taotlus tuleks esitada, ilma võimalusest kuulata nimetatud tunnistaja üle vastavalt nimetatud määruses sätestatud eeskirjadele. Seevastu eristuvad käesoleva kohtuasja asjaolud nendest, mis olid kõne all kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud otsus St. Paul Dairy, kuna taotlus ülekuulamiseks eeltõendamismenetluses esitati pädevale kohtule.
23

Euroopa vahistamismääruse täitmisega seonduvas põhikohtuasja menetluses nõudis Cour d’appel d’Amiens’i peaprokurör J. P. Lopes Da Silva Jorge üleandmist vahistamismääruse teinud õigusasutustele, kuna viimased on vahistamismääruse tegemisel järginud seadusest tulenevaid nõudeid ning kohaldamisele ei kuulu ükski täitmisest keeldumise kohustuslik ega vabatahtlik alus, muu seas see alus, mis on ette nähtud Prantsuse kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 695-24. Kui tal paluti võtta seisukoht Euroopa Kohtu 6. oktoobri 2009. aasta otsuse kohtuasjas C-123/08: Wolzenburg (EKL 2009, lk I-9621) mõju kohta, väitis Cour d’appel d’Amiens’i peaprokurör, et J. P. Lopes Da Silva Jorgel on õigus tugineda Prantsuse õigusnormidele, milles on kehtestatud tingimused, mille korral võib pädev ametiasutus keelduda vangistuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest, ning seega tugineda kriminaalmenetluse seadustiku artiklile 695-24. Ta märkis aga, et see asjaomases artiklis üksnes Prantsuse kodanike suhtes ette nähtud alus on vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktile 6 vabatahtlik. Nii nagu Cour de cassation (Prantsusmaa) oma 7. veebruari 2007. aasta otsuses (nr 07-80.162, Bull. crim. nr 39) sedastas, on kriminaalmenetluse seadustiku artikkel 695-24 kohaldatav üksnes Prantsuse kodanike suhtes ning tingimusel, et Prantsusmaa pädevad ametivõimud kohustuvad karistuse ise täitmisele pöörama.
78

Euroopa Kohus on juba selgitanud, et kui dividende maksva äriühingu asukohariigilt nõuda selle tagamist, et mitteresidendist aktsionärile makstud kasum ei osutuks järjestikuse maksustamise ega majandusliku topeltmaksustamise objektiks, olgu siis selle kasumi maksuvabastuse andmisega dividende jaotavale äriühingule või andes kõnealusele aktsionärile maksusoodustuse, mis vastab dividende jaotava äriühingu poolt sellelt kasumilt tasutud maksule, tähendaks see tegelikult nõuet, et see riik peab loobuma oma õigusest maksustada tema territooriumil teostatud majandustegevusest tekkinud tulu (vt eespool viidatud kohtuotsused Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 59; 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-182/08: Glaxo Wellcome, EKL 2009, lk I-8591, punkt 83, ja eespool viidatud 20. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, punkt 80).
26

Oma kaebuse põhjendamiseks väidab ta peamiselt seda, et ta toodab kuuldeaparaate ja tal on Rootsis keskus, mille eesmärk on audioloogiauuringute tegemine. See keskus on Widexi üks osakond. Stockholmis asuvas üksuses ei toimu mingisugust müüki, turustamist ega osutata ka teenuseid, tegu on vaid puhtalt teadusuuringutega. Osakonna tulu on see, mille ta saab Widexi Taanis asuvast peakorterist. Widex eraldab vahendid töötajatele palga maksmiseks ja sotsiaalmakseteks vahetult Taanis asuvast peakorterist. Widex märgib lisaks, et ta on Stockholmis asuvate ruumide rentnik ning tal on muu hulgas Malmös asuv Rootsi tütarettevõtja, mis tegeleb tema toodete müügi ja turustamisega Rootsis. Teadusuuringute keskus on tütarettevõtjast siiski sõltumatu.
12

Nimetatud kohus kahtleb selles, kas Wojewódzki Sąd Administracyjny w Lublinie otsus, mille kohaselt tuleb ise osutatud transporditeenustele kohaldada – nagu kolmandatelt isikutelt ostetud teenustele – 22% käibemaksumäära, isegi kui nende teenuste maksustatav summa on erinev. See kohus soovib eeskätt teada, kas on asjakohane kohaldada mõistet „üks teenus”, mida Euroopa Kohus kasutas 15. mai 2001. aastal kohtuasjas C-34/99: Primback (EKL 2001, lk I-3833) tehtud otsuses punktis 45, kus ta leidis, et ühe teenusega on tegemist eelkõige siis, kui ühte osa tuleb käsitada põhiteenusena, samas kui teist osa käsitatakse kõrvalteenusena, mida maksustatakse samamoodi nagu põhiteenust.
47

Euroopa Kohus on samuti möönnud, et elamisega liikmesriigis on võimalik vajaduse korral tagada reaalne seos vastuvõtva liikmesriigi tööturuga, täpsustades lisaks, et kui nimetatud reaalse sideme tingimuse täitmiseks on nõutud teatav elamisperiood, ei või see periood igal juhul ületada pikkust, mis on vajalik selleks, et siseriiklikud ametiasutused saaksid veenduda, et asjaomane isik otsib vastuvõtva liikmesriigi tööturul reaalselt tööd (eespool viidatud kohtuotsus Collins, punkt 72).
1.

Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 10 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et registreeritud kaubamärgi omanik võib selle sätte tähenduses kasutamise tõendamiseks tugineda selle kaubamärgi kasutamisele kujul, mis erineb kaubamärgi registreeritud kujust, ilma et nende kahe kuju vahelised erinevused muudaksid kaubamärgi eristusvõimet, ja hoolimata asjaolust, et nimetatud erinev kuju on omakorda kaubamärgina registreeritud.
61

Neil asjaoludel – ja ilma, et oleks vaja uurida siseriikliku kohtu esimeses eelotsuse küsimuses esitatud muid hinnatavaid tegureid – tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1698/2005 artikli 22 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud tingimus, mille kohaselt asjaomane isik peab asuma esimest korda tegutsema „põllumajandusettevõtte juhina”, tähendab olukorras, kus huvitatud isik alustab tegevust aktsiaseltsi vormis, seda, et tal peab olema tegelik ja püsiv kontroll nii põllumajandusettevõtte kui ka selle juhtimise üle. Kuigi liikmesriigid võivad konkreetsemalt täpsustada neid tingimusi, mille alusel saab järeldada, et toetuse taotleja on põllumajandusettevõtte juht, ei või need tingimused väljuda raamistikust, mida tingimustega soovitakse täpsustada, ning need peavad seega – määruse nr 1698/2005 eesmärke silmas pidades – tagama, et kõnealusel isikul oleks tegelik ja püsiv kontroll nii põllumajandusettevõtte kui ka selle juhtimise üle. Põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid vastavad nendele nõuetele, kuivõrd need sätestavad, et kui noor põllumajandustootja alustab tegevust juriidilise isiku vormis, on toetuse saamise tingimuseks eelkõige see, et tal oleks selle juriidilises isikus otsustuspädevus, mis eeldab, et talle kuuluvad vähemalt pooled selle äriühingu aktsiad ning et need aktsiad moodustavad üle poole hääleõiguslikest aktsiatest.
24

See kohus väidab, et siseriiklikud õigusnormid eristavad vara vabatahtlikku lammutamist ja lammutamist, mille põhjustavad välised asjaolud, ning et maksukohustuslane võib korrigeerimist taotleda üksnes teisel juhul. Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Varna menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kuidas tuleb tõlgendada mõistet „vara hävimine” direktiivi […] artikli 185 lõike 2 tähenduses ja kas vara omandamisel maha arvatud sisendkäibemaksu korrigeerimise jaoks on olulised vara hävimise põhjused ja/või selle asetleidmise tingimused? 2. Kas ettevõtte põhivara nõuetekohaselt tõendatud lammutamine ainult sel eesmärgil, et luua samaks otstarbeks uut moodsamat põhivara, tuleb mõista mahaarvatava summa kindlaksmääramisel kasutatud tegurite muutumisena direktiivi […] artikli 185 lõike 1 tähenduses? 3. Kas direktiivi […] artikli 185 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel vara hävimise korral korrigeerimise ette näha siis, kui vara omandamisel on selle eest täielikult või osaliselt tasumata? 4. Kas direktiivi […] artikli 185 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud artikliga on vastuolus siseriiklikud sätted nagu [ZDDS] artikli 79 lõige 3 ja artikli 80 lõike 2 punkt 1, mis näevad ette sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise niisugustel vara hävimise juhtudel, mil vara omandamisel tasuti täielikult põhisumma ja arvutatud maks, ning mille kohaselt sõltub sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimata jätmine muust tingimusest kui tasumine? 5. Kas direktiivi […] artikli 185 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see välistab sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise võimaluse ehitiste kompleksi lammutamisel üksnes selleks, et rajada asemele uus moodne ehitiste kompleks, millel on sama kasutusotstarve nagu lammutatud kompleksil ning mille eesmärk on sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust andvate tehingute tegemine?”
3

Direktiivi 90/435 esimeses, kolmandas ja neljandas põhjenduses on märgitud: „eri liikmesriikide äriühingute grupeerimine võib olla vajalik selleks, et luua ühenduse piires analoogilised tingimused siseturu tingimustega, ja selleks et nõnda tagada ühisturu loomine ning selle efektiivne toimimine; niisugust tegevust ei tohiks takistada piirangud, halvemus ega moonutused, mis tulenevad eriti liikmesriikide maksukorraldusest; […] [...] eri liikmesriikide ema- ja tütarettevõtjate vahelisi suhteid reguleerivas maksukorralduses on liikmesriigiti märkimisväärseid erinevusi ning kohaldatavad sätted on üldiselt ebasoodsamad kui need, mida kohaldatakse ühe ja sama liikmesriigi ema- ja tütarettevõtjate suhtes; seetõttu on eri liikmesriikide äriühingute vaheline koostöö ebasoodsamas olukorras võrreldes ühe ja sama liikmesriigi äriühingute vahelise koostööga; niisugune ebasoodus olukord tuleb kõrvaldada, kehtestades äriühingute grupeerimist lihtsustava üldsüsteemi; olukorras, kus emaettevõtja saab oma ühenduse tõttu tütarettevõtjaga kasumit, peab emaettevõtja riik: — kas hoiduma sellise kasumi maksustamisest, — või maksustades sellist kasumit, lubama emaettevõtjal tasutavast maksust maha arvata see osa tütarettevõtja poolt makstud ettevõtte tulumaksust, mis on omistatav nimetatud kasumile”.
67

Sellega seoses tuleb tunnistada, et ehkki käesolevas menetluses on tõendatud, nagu põhikohtuasja kaebajad väitsid ja nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 47, et tööülesanded, mida nad koosseisuliste ametnikena täitsid, on identsed nende varem tähtajaliste töölepingute raames täidetud ülesannetega ning ehkki siseriiklikes normides on soovitud (nagu väidab Itaalia valitsus oma kirjalikes märkustes) väärtustada kogemust, mille ajutised töötajad AGCM heaks töötades omandasid, võivad need asjaolud osutada sellele, et töötajate tähtajaliste tööperioodide arvestamata jätmine on tegelikkuses õigustatud üksnes nende töölepingute kestusega ning et seega ei tugine põhikohtuasjas kõne all olev erinev kohtlemine õigustustele, mis seonduks stabiliseerimise esemeks olevatest töökohtadest lähtuvate objektiivsete nõuetega ja mida saaks kvalifitseerida „objektiivsete põhjustena” raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 ja/või punkti 4 tähenduses.
23

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) leiab, et ebaausate kaubandustavade direktiivi I lisa punkt 31 peab saama õige tõlgenduse, kuna seda sätet ülevõtvad liikmesriikide õigusnormid on erinevad. Seetõttu peatas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [ebaausate kaubandustavade] direktiivi I lisa punktis 31 kirjeldatud keelatud kaubandustava tähendab, et ettevõtjatel on keelatud tarbijatele teatada, et viimased on võitnud auhinna või muu samaväärse kasu, kui tegelikult kutsutakse tarbijat kandma teatavat, kas või minimaalset kulu seoses auhinna või samaväärse kasu kättesaamisega? 2. Kas juhul, kui ettevõtja pakub tarbijale mitmesuguseid viise auhinna või muu samaväärse kasu kättesaamiseks, on [ebaausate kaubandustavade direktiivi] I lisa punktiga 31 on vastuolus see, kui iga [auhinna või muu samaväärse kasu kättesaamise] viis põhjustab tarbijale kas või minimaalseid kulusid? 3. Kui see, et [auhinna või muu samaväärse kasu kättesaamise] viis põhjustab tarbijale ainult minimaalseid kulusid, ei kujuta endast [ebaausate kaubandustavade direktiivi] I lisa punkti 31 rikkumist, siis kuidas peab siseriiklik kohus kindlaks tegema, kas sellised kulud on minimaalsed? Täpsemalt, kas seesuguseid kulusid peab olema täies ulatuses vaja selleks, et: a) reklaamija saaks tuvastada tarbija kui auhinna võitja, b) tarbija saaks auhinna enda valdusse, ja/või c) kasutajal oleks võimalik saada kogemus, mida kirjeldatakse kui auhinda? 4. Kas [ebaausate kaubandustavade direktiivi I lisa] punktis 31 kasutatud sõnad „vale mulje” seavad lisaks tingimusele, et tarbija maksab seoses auhinna kättesaamisega raha või kannab kulusid, veel täiendava tingimuse, mille kohaselt siseriiklik kohus saab tuvastada, et kõnealuse punkti 31 sätteid on rikutud? 5. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kuidas peab siseriiklik kohus kindlaks tegema, kas selline „vale mulje” on loodud? Täpsemalt, kas siseriiklik kohus peab „vale mulje” jätmise üle otsustamisel arvesse võtma auhinna suhtelist väärtust võrreldes selle auhinna kättesaamise kuludega? Kui vastus sellele on jaatav, siis kas selle „suhtelise väärtuse” hindamisel tuleb lähtuda: a) auhinna ühiku soetusmaksumusest reklaamiva ettevõtja jaoks; või b) auhinna tarbijale andmise ühiku maksumusest reklaamiva ettevõtja jaoks; või c) väärtusest, mida tarbija võib auhinnale omistada, lähtudes hinnangust samaväärse toote „turuväärtuse” kohta sellise toote ostmise korral?