KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 29. mail 2013 ( 1 )

Kohtuasi C‑133/12 P

Stichting Woonlinie,

Stichting Allee Wonen,

Woningstichting Volksbelang,

Stichting WoonInvest ja

Stichting Woonstede

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Madalmaade Kuningriigi riigiabisüsteem, mille raames antakse abi sotsiaalkortereid ehitavatele ühingutele — Otsus, millega muudetakse siduvaks kohustused, mille Madalmaade ametiasutused võtsid liidu õiguse järgimiseks — Otsus, millega süsteem tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks — ELTL artikli 263 neljas lõik — Mõiste „üldkohaldatav akt, mis puudutab füüsilist või juriidilist isikut otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid””

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva kohtuasja ese on apellatsioonkaebus, mille on esitanud elamuehitusega tegelevad ühingud (woningcorporaties, edaspidi „woco’d”) Stichting Woonlinie, Stichting Allee Wonen, Woningstichting Volksbelang, Stichting WoonInvest ja Stichting Woonstede Euroopa Liidu Üldkohtu 16. detsembri 2011. aasta määruse peale kohtuasjas T‑202/10: Stichting Woonlinie jt vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus”).

2. Üldkohus tunnistas vaidlustatud kohtumäärusega vastuvõetamatuks nende hagi, millega nad palusid tühistada komisjoni 15. detsembri 2009. aasta otsuse K (2009) 9963 (lõplik), mis käsitleb riigiabi E 2/2005 ja N 642/2009 – Madalmaad – sotsiaalmajutusealase tegevuse ja spetsiaalne projektiabi elamuehitusega tegelevate ühingute jaoks (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Üldkohus leidis, et vaidlusalune otsus puudutab olemasoleva abi E 2/2005 osas (ainus osa otsusest, mille apellandid on vaidlustanud) apellante samamoodi nagu iga teist majandustegevuses osalejat, kes on tegelikult või potentsiaalselt samasuguses olukorras, ning et ainuüksi asjaolust, et nad on objektiivsete kriteeriumite põhjal woco’d, ei piisa seega, et asuda seisukohale, et otsus puudutab neid isiklikult.

3. Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtumääruses seega ainult selle kontrollimisega, kas otsus puudutab apellante isiklikult, nagu oli nähtud ette EÜ artikli 230 neljandas lõigus. Lissaboni lepingu jõustumisest alates (mis toimus enne vaidlusaluse otsuse tegemist) on füüsilistel või juriidilistel isikutel, kes soovivad esitada tühistamishagi, aga ka kolmas võimalus. ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpp lubab neil nüüd esitada tühistamishagi üldkohaldatavate aktide peale, mis puudutavad neid otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid.

4. Kuna ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi vastuvõetavus puudutab avalikku huvi, soovitan käesolevas ettepanekus Euroopa Kohtul analüüsida, kas ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpp on käesoleval juhul kohaldatav. Väidan muide, et jättes selle analüüsimata, rikkus Üldkohus õigusnormi. Seejärel panen Euroopa Kohtule ette teha selles küsimuses lõplik otsus, tunnistada hagi vastuvõetavaks ning ülejäänu osas suunata asi Üldkohtusse tagasi, et viimane teeks asjas sisulise otsuse. ( 2 )

II. Vaidluse taust

5. Apellandid on Madalmaades asuvad woco’d. Tegemist on mittetulundusühingutega, mille ülesanne on osta, ehitada ja anda üürile peamiselt ebasoodsas olukorras isikutele ja sotsiaalselt ebasoodsas olukorras olevatele rühmadele mõeldud eluasemeid. Woco’d tegelevad ka muuga, näiteks kõrgema üüriga korterite ehitamine ja üürileandmine, korterite ehitamine müügiks ning üldistes huvides olevate hoonete ehitamine ja üürileandmine.

6. Madalmaade ametiasutused teatasid 2002. aastal Euroopa Komisjonile woco’dele mõeldud üldisest riigiabisüsteemist. Kuna komisjon leidis, et woco’de rahastamise meetmed võib kvalifitseerida olemasolevaks abiks, võtsid Madalmaade ametiasutused oma teatise tagasi.

7. 14. juulil 2005 edastas komisjon Madalmaade ametiasutustele nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 – millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ [artikli 88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339) – artikli 17 alusel kirja, avaldades kahtlust, kas abi E 2/2005 on ühisturuga kokkusobiv. Kõigepealt märkis komisjon selles, et Madalmaade ametiasutused peavad woco’dele usaldatud avaliku teenuse osutamise ülesande ümber määratlema nii, et sotsiaalkortereid antakse ainult selgelt määratletud sihtrühmale, kelleks on ebasoodsas olukorras isikud ja sotsiaalselt ebasoodsas olukorras olevad rühmad. Ta lisas, et kogu woco’de majandustegevus peab toimuma turutingimustel ja et nad ei tohi saada riigiabi. Lõpuks arvas komisjon, et sotsiaalkorterite pakkumine peab olema kohandatud ebasoodsas olukorras isikute ja sotsiaalselt ebasoodsas olukorras olevate rühmade nõudlusele.

8. Pärast selle kirja saatmist alustasid komisjon ja Madalmaade ametiasutused läbirääkimisi, et viia kõnesolev abikava ELTL artikli 106 lõikega 2 kooskõlla.

9. Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (Madalmaade Kuningriigi institutsionaalsete kinnisvarainvestorite ühing) esitas 16. aprillil 2007 komisjonile kaebuse woco’dele antava abi kava kohta. 2009. aasta juunis ühines selle kaebusega Vesteda Groep BV.

10. Madalmaade ametiasutused kohustusid 3. detsembri 2009. aasta kirjaga woco’dele antava riigiabi üldist süsteemi muutma ja edastasid komisjonile mitu ettepanekut, mis vastasid nendele kohustustele.

11. Selle põhjal võtsid nad vastu uued eeskirjad, mille kohta anti uus ministeeriumi dekreet ja võeti vastu uus eluasemeseadus, mille jõustumine oli määratud vastavalt 1. jaanuarile 2010 ja 1. jaanuarile 2011.

12. Komisjon leidis Madalmaade ametiasutuste välja pakutud woco’de rahastamise uue süsteemi kokkusobivuse kohta vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktis 72, et „sotsiaalmajutusealase tegevuse, see tähendab eraõiguslikele isikutele mõeldud eluasemete ehitamise ja üürileandmisega, sealhulgas abiinfrastruktuuride ehitamise ja hooldamisega seonduva tegevuse jaoks antav abi [...] on ELTL artikli 106 lõikega 2 kooskõlas”. Komisjon nõustus seega Madalmaade ametiasutuste võetud kohustustega ja tegi vaidlusaluse otsuse.

III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus

13. Apellandid esitasid Üldkohtu kantseleile 29. aprillil 2010 esitatud hagiavaldusega ELTL artikli 263 alusel hagi, milles palusid vaidlusalune otsus tühistada abi E 2/2005 puudutavas osas.

14. Oma nõuet põhjendasid apellandid erinevate väidetega. Komisjon vaidlustas aga nende hagi vastuvõetavuse, väites, et vaidlusalune otsus ei puuduta apellante isiklikult ELTL artikli 263 tähenduses. Seega otsustas Üldkohus teha otsuse kõigepealt selles küsimuses.

15. Üldkohus tuvastas, et osas, milles vaidlusalune otsus käsitleb abi E 2/2005, ei ole apellandid selle adressaadid. Selles küsimuses meenutas kohus esiteks väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt ei saa ettevõtja põhimõtteliselt vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektori abikava, kui otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub asjaomasesse sektorisse ja et ta võib selle kava alusel toetust saada. Teiseks leidis Üldkohus, et nii on see ka hagiga, millega palutakse tühistada otsus, millega komisjon, kes on võtnud siseriiklike ametiasutuste võetud kohustused teatavaks, tunnistab ühisturuga kokkusobivaks nõnda muudetud abikava.

16. Käesoleval juhul tuvastas Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtumääruse punktides 29 ja 30, et woco’de staatust tunnustatakse objektiivsete kriteeriumite põhjal, millele võib vastata määramata arv majandustegevuses osalejaid. Teiseks meenutas ta selle kohtumääruse punktis 31, et woco’d saavad abimeetme raames olla üksnes potentsiaalsed abisaajad, sest komisjoni uurimine „on” siseriiklike ametiasutuste võetud kohustustega muudetud abikava „eelnev uurimine”.

17. Üldkohus järeldas sellest, et ainuüksi woco staatus ei võimalda asuda seisukohale, et vaidlusalune otsus puudutab neid majandustegevuses osalejaid abi E 2/2005 käsitlevas osas isiklikult, ja leidis, et hagi on vastuvõetamatu.

IV. Apellatsioonkaebus

18. Apellandid esitasid käesoleva apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 9. märtsil 2012. Nad paluvad Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtumäärus tervikuna või osaliselt tühistada ja suunata asi tagasi Üldkohtusse. Nad paluvad ka mõista komisjonilt välja kohtukulud.

19. Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitavad apellandid kaks väidet: — esimeses väites leiavad apellandid, et vaidlustatud kohtumääruses rikuti õigusnormi, hinnati valesti asjakohaseid faktilisi asjaolusid ja see on ebapiisavalt põhjendatud, sest hagi vastuvõetavus on seatud sõltuvusse sellest, kas nad on olemasolevate abimeetmete raames tegelikud või potentsiaalsed kasusaajad, ning — oma teises väites heidavad nad Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui leidis, et nad ei kuulu nende olemasolevate elamuehitusega tegelevate ühingute kitsasse ringi, mis saavad abi E 2/2005 raames abi.

20. Oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele täpsustavad apellandid, et kuigi ei saa asuda seisukohale, et vaidlusalune otsus puudutab neid isiklikult, võivad nad siiski taotleda selle tühistamist, sest see on üldkohaldatav akt, mis puudutab neid otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid.

A. ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu kohaldamine

21. Analüüsides hagi vastuvõetavust, tõdes Üldkohus ainult, et vaidlusalune otsus ei olnud adresseeritud apellantidele ega puudutanud neid isiklikult.

22. Märgin, et Üldkohus ei kontrollinud, kas vaidlusalune otsus on üldkohaldatav akt, mis puudutab apellante otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid. Üldkohus jättis teiste sõnadega läbi viimata ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu analüüsi osas, milles lisatakse uus õiguskaitsevahend.

23. Kuigi apellandid ise ei tõstatanud tõesti seda küsimust Üldkohtus (ega isegi apellatsioonkaebuses), puudutab see ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi vastuvõetavust ja avalikku huvi. Seega peab Euroopa Kohus seda analüüsima omal algatusel, ( 3 ) kusjuures pooltel paluti selle kohta arvamust avaldada 17. aprillil 2013. aastal toimunud kohtuistungil.

1. Kolmas võimalus, mis on antud ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus

24. ELTL artikli 263 neljandas lõigus on nüüd sätestatud: „Iga füüsiline või juriidiline isik võib esimeses ja teises lõigus sätestatud tingimustel esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid” ( 4 ).

25. Eraõiguslik isik võib seega nüüd esitada tühistamishagi, ilma et ta peaks tõendama, et akt puudutab teda isiklikult, kuid tingimusel, et kõnesolev akt on üldkohaldatav akt, mis puudutab teda otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid.

a) Üldkohaldatav akt

26. Üldkohtu määruse kohaselt, mis on tehtud 6. septembril 2011 kohtuasjas T-18/10: Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (EKL 2011, lk II-5599), ei saa iga üldise kohaldamisalaga akti kvalifitseerida „üldkohaldatavaks aktiks” ELTL artikli 263 tähenduses. Nii on see seadusandlike aktidega.

27. Lähtudes sellest tõdemusest ja kuna Lissaboni lepinguga sätestati ELTL artikli 289 lõikes 3 seadusandlike aktide määratlemisel puhtalt menetluslik kriteerium, ( 5 ) on Üldkohus piiranud mõistet „üldkohaldatav akt” nii, et selle alla kuuluvad ainult üldise kohaldamisalaga aktid, mida ei ole võetud vastu seadusandliku menetluse kohaselt.

28. Üldkohtu selle määruse peale esitati apellatsioonkaebus. ( 6 ) Kuigi Euroopa Kohus ei ole veel otsust teinud, kinnitab kohtujurist Kokott oma ettepanekus Üldkohtu tõlgendust. ( 7 )

29. Kuigi nõustun mitme kohtujurist Kokott’i esitatud ajaloolise ja teksti käsitleva argumendiga, ei usu ma siiski, et termini „seadusandlikud aktid” kasutamisest ELTL artikli 263 esimeses lõigus saaks väljendile „üldkohaldatav akt” tuletada üldise kohaldamisalaga aktide hulgas vastupidise tähenduse selle artikli neljandas lõigus. Seadusandliku akti vastand ei ole tingimata üldkohaldatav akt, vaid pigem rakendusakt – termin, mida on sõnaselgelt kasutatud ELTL artiklis 291. ( 8 )

30. Lisaks ei ole nende aktide tähistamiseks, mis ei ole seadusandlikud, EL toimimise lepingus kasutatud sõna „üldkohaldatav”, vaid ELTL artikli 297 lõikes 2 kasutatakse terminit „muud kui seadusandlikud aktid”.

31. Mulle näib igatahes, et see tõlgendus – mida õigusteoorias kaugeltki üksmeelselt ei pooldata – ei vasta põhjustele, miks EÜ artiklit 230 muudeti. Kõige silmatorkavam paradoks selles osas seisneb kahtlemata selles, et lähtudes kitsendavast tõlgendusest, mille Üldkohus välja pakkus, oleks kohtuasjas Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu ( 9 ) apellatsioonkaebus jälle vastuvõetamatu, kuigi see kohtuasi kutsus esile reformi.

32. Lisaks ei saa asuda seisukohale – nagu arvavad mõned kitsendavat tõlgendust pooldavad autorid ‐, et eelotsuse küsimuse esitamise võimalus on alati piisav tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks. Kui see oleks nii, ei oleks olnud põhjust muuta EÜ artiklit 230, mille puudused jäävad definitsiooni poolest alles, kui asuda seisukohale, et ELTL artikli 263 neljas lõik ei hõlma seadusandlikke akte.

33. Mõned kinnitavad siiski, et EL artikli 19 lõike 1 teine lõik täitis esinevad lüngad. See ei ole nii. See artikkel kujutab endast ainult selle põhimõtte sätestamist, mille sedastas Euroopa Kohus ise samas sõnastuses oma eespool viidatud kohtuotsuses Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu ( 10 ). EL artikli 19 lõike 1 teine lõik ei lisanud olemasolevale õigusele seega midagi. Jällegi tuleb märkida, et kui see oleks olnud nii, oli EÜ artikli 230 muutmine tarbetu.

34. Lõpuks tuleb märkida, et minu arvates ei saa lojaalse koostöö kohustuse puhul minna nii kaugele, et liikmesriike kohustatakse looma võimalus pöörduda siseriikliku kohtu poole siis, kui vaidlus ei puuduta riiklikku akti. On muide üllatav näha, et mõned nende hulgast, kes tuginevad EL artikli 19 lõike 1 teisele lõigule ja väidavad, et riigid on kohustatud tagama eraõiguslike isikute tõhusa kohtuliku kaitse, viitavad kõhklematult teisalt ka asjaolule, et enamikus liikmesriikidest puuduvad riiklike seadusandlike aktide puhul siseriiklikud õiguskaitsevahendid, et õigustada sellist puudumist liidu tasandil. Kas ei ole paradoksaalne pidada normaalseks, et alusleping ei võimalda eraõiguslikel isikutel esitada hagi liidu seadusandlike aktide peale põhjendusel, et enamikus liikmesriikidest ei ole seda lubatud esitada oma seaduste peale, kohustades samu riike võimaldama seda – kas või kaudselt – liidu aktide puhul?

35. Lisaks ei näi mulle mõistlik arvamus, et kohtulik kaitse on tõhus niipea, kui eraõiguslikul isikul on teoreetiliselt võimalik nõuda oma siseriiklikelt ametiasutustelt liidu seadusandliku akti kohaldamist oma isikliku olukorra suhtes ja seda nii, et saadud vastuse saab ta vaidlustada kohtus, mis võib omakorda kutsuda esile eelotsusemenetluse algatamise. Kuidas oleks võimalik mitte kahelda niisuguste teoreetiliste mõttekonstruktsioonide tegelikus tõhususes, mis põhinevad niisuguse akti olemasolul, mis on olemas ainult selleks, et selle saaks vaidlustada, ja mis tundub seega täiesti kunstlik? Ja mis saab siis, kui siseriiklik ametiasutus ei vasta?

36. Meenutagem, et Euroopa Kohus on leidnud, et tõhus kohtulik kaitse ei ole tagatud, kui eraõiguslikul isikul ei ole muud valikut kui rikkuda õigust selleks, et pädev siseriiklik ametiasutus teeks rakendusotsuse, mis viib ta selleni, et ta peab kaitsma ennast kohtus, mis võib esitada eelotsuse küsimuse. ( 11 ) Missugused põhjused näitavad, et teistmoodi on siis, kui siseriiklik ametiasutus ei pea põhimõtteliselt mingit akti andma?

37. ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu tõlgendus, millega arvatakse välja seadusandlikud aktid, näib mulle seega liiga kitsendav ega vasta põhjustele, miks EÜ artikli 230 neljandat lõiku muudeti.

38. Sellepärast pooldan üldkohaldatava akti ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu tähenduses teistsugust tõlgendust. Minu arvates tuleb üldkohaldatavat akti tõlgendada nii, et see on üldise kohaldamisalaga seadusandlik või muu akt.

b) Puudutab hagejat otseselt

39. Kuigi kolmandas tühistamishagi esitamise võimaluses ei ole enam tingimust, et akt peab puudutama hagejat isiklikult, on selles siiski säilitatud tingimus, et akt peab teda puudutama otseselt. Selle ulatus ei näi olevat eriline probleem: mõiste „otsene huvi” on sama nii ELTL artikli 263 neljandas lõigus sätestatud teisel kui ka kolmandal juhul. ( 12 )

40. See tähendab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mis käsitleb ELTL artikli 263 neljandat lõiku, et liidu akt puudutab füüsilist või juriidilist isikut otseselt, kui see avaldab „otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jäta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme” ( 13 ).

41. Euroopa Kohtul on olnud võimalus ka täpsustada selle kohta, et liikmesriikide kaalutlusruumi puudumine kaotab otsese seose ilmse puudumise liidu akti ja õigussubjekti vahel. Teiste sõnadega, et vältida otsest puudutatust, ei saa liidu akti rakendava vaheakti andja kaalutlusruum olla kunagi puhtalt formaalne. Kaalutlusruum peab olema hageja õigusliku puudutatuse lähtekoht. ( 14 )

c) Ei sisalda rakendusmeetmeid

42. Seega jääb üle määrata kindlaks ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud lause viimase liikme ulatus, st mida tähendab rakendusmeetmete puudumine. Kas tegemist on kolmanda tingimuse või otsese puudutatuse tingimuse lihtsa selgitusega?

43. Praegu ei ole Euroopa Kohtul veel olnud võimalust teha selle kohta otsust. Üldkohus omalt poolt on leidnud, et komisjoni otsust, millega abi tunnistatakse õigusvastaseks ja antakse korraldus see tagasi nõuda, „ei saa [...] lugeda aktiks, mis ei sisalda rakendusmeetmeid, [sest] vaidlustatud otsuse artikli 6 lõikes 2 [mainitakse] selle „otsuse täitmiseks võetud riiklike meetmete rakendami[st], kuni [vaidlusaluse] kava alusel antud abi on lõplikult tagastatud”. Juba nende tagastamismeetmete – mis on rakendusmeetmed – olemasolu õigustab seda, et vaidlustatud otsust käsitatakse kui akti, mis sisaldab rakendusmeetmeid. Neid meetmeid saavad nende adressaadid nimelt siseriiklikus kohtus vaidlustada”. ( 15 )

44. Selles kohtuasjas ei tunnistanud Üldkohus seega hagejaks oleva äriühingu õigust esitada tühistamishagi Lissaboni lepinguga ette nähtud laiendamise alusel ning seda põhjendusel, et tema arvates on kindlasti võetud siseriiklikke rakendusmeetmeid.

45. Ma leian, et niisugune tõlgendus vähendab liialt ELTL artikli 263 neljanda lõiguga endisesse EÜ artiklisse 230 tehtud täienduse mõju, sest alati on võimalik kujutleda liidu üldkohaldatava akti siseriiklikku rakendusmeedet, näiteks avaldamist, teatist, kinnitust või meeldetuletust. Üldkohtu tõlgenduse kohaselt peaksid need lihtsad formaalsused, mis võivad olla ettenägematud või fakultatiivsed, viima selleni, et välistatakse selle artikli kohaldamine.

46. Lisaks näib mulle, et niisugune tõlgendus on vastuolus aluslepingu koostajate eesmärgiga. Nagu meenutas kohtujurist Kokott kohtuasjas Telefónica vs. komisjon, „[pidi „r]akendusmeetmeid” puudutava täiendusega [...] hagi esitamise õiguse laiendamist piiratama juhtudele, mil üksikisik „pidi esmalt toime panema õigusrikkumise, et tal tekiks seejärel võimalus pöörduda kohtusse””. ( 16 )

47. Ma nõustun veel kohtujurist Kokott’i arvamusega, et „üldkohaldatava akti rakendusmeetmeid puudutavat nõuet [tuleb] mõista selliselt, et õigusakt [...] tekitab üksikisikule vahetult õiguslikke tagajärgi, ilma et oleks vaja võtta rakendusmeetmeid”. ( 17 ) Tegemist on aga määratlusega, mis on samasugune nagu otsese puudutamise määratlus. ( 18 )

48. Olen seega arvamusel, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus kasutatud sõnad „rakendusmeetmed” tuleb siseriiklikust sfäärist välja jätta ja käsitleda neid üksnes liidu õiguse kontekstis või vähemalt jätta sellest mõistest välja meetmed, mille siseriiklikud ametiasutused on võtnud ilma kaalutlusõiguseta. Nagu eespool selgitatud, kaotab riikide kaalutlusruumi puudumine otsese seose ilmse puudumise liidu akti ja õigussubjekti vahel.

49. Kokkuvõttes arvan, et rakendusmeetme puudumise tingimus ainult kordab otsest puudutatust. ( 19 )

50. See tõlgendus näib mulle riigiabi valdkonnas seda asjakohasem, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on ebaseadusliku abi kõrvaldamine selle tagasinõudmise teel abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg. ( 20 ) Ainus kaitseväide, millele liikmesriik võib komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu tugineda, on abi tagasinõudmise otsuse korrektse täitmise täielik võimatus. ( 21 ) Liikmesriigi võetud tagasinõudmismeetmed kujutavad endast seega teatavas mõttes ainult vaidlusaluse otsuse paratamatuid tagajärgi.

51. Väljapakutud tõlgendusel on veel see eelis, et see tsentraliseerib kõik riigiabi käsitlevad kohtuvaidlused Euroopa Liidu kohtutesse. Niisugune tsentraliseerimine näib mulle kasulik kahest aspektist. Esiteks tuleb märkida, et jättes kõrvale isikliku puudutatuse küsimuse ning lubades nii abi potentsiaalsetel saajatel või abi saava ettevõtja konkurentidel komisjoni otsuse vaidlustada otse Euroopa Kohtus, suurendab see õiguskindlust. See kõrvaldab ebakindluse, mis tuleneb kohtuotsusest TWD Textilwerke Deggendorf, mis kohustas lahendama kõigepealt isikliku puudutatuse küsimuse, vastasel juhul tunnistatakse hilisem eelotsuse küsimus vastuvõetamatuks. ( 22 ) Teiseks kaotab see vajaduse algatada siseriiklik menetlus, et saaks pöörduda eelotsuse küsimuse esitamisega Euroopa Kohtusse. Teiste sõnadega teeb see võimalikuks otsesema ning seega tõhusama, kiirema ja säästlikuma menetluse.

52. Mul tekib lõpuks üldisemalt küsimus, kas on vaja teha vahet otsese puudutatuse tingimuse ja rakendusmeetmete puudumisele viitava täpsustuse vahel. Kas on võimalik kujutada ette, et liidu akt puudutab isikut otseselt, kui see eeldab tõelist rakendusmeedet, olgu see siis liidu või siseriiklik meede, kui Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab liidu akt selleks, et puudutada füüsilist või juriidilist isikut otseselt, avaldama „otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale [...], [kusjuures akti rakendamine] tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme” ( 23 )?

2. Kohaldamine käesoleval juhtumil

53. Vaidlusalune otsus on komisjoni otsus, millega kaks abikava (üks olemasolev ja üks uus abikava) tunnistatakse ELTL artikli 106 lõikega 2 ja ühisturuga kokkusobivaks.

54. Komisjon analüüsis vaidlusaluse otsuse selles osas, mis on hagi ese, kõigepealt, kas woco’de rahastamise süsteemiga seotud abi E 2/2005 niisugusena, nagu seda muudeti Madalmaade ametiasutuste võetud kohustustega, on ühisturuga kokkusobiv.

55. Seega tuleb teha kindlaks, kas see akt, mille komisjon adresseeris Madalmaade Kuningriigile, on esiteks üldkohaldatav akt, ja teiseks, kas see puudutab apellante otseselt, ilma rakendusmeetmeteta.

a) Kas vaidlusalune otsus on üldkohaldatav akt?

56. Kuigi on kindel, et vaidlusalune otsus tehti mitteseadusandliku menetluse tulemusena, vaidlustab komisjon akti üldise kohaldatavuse. Kuna see otsus on adresseeritud ainult Madalmaade Kuningriigile, saab see olla ainult individuaalselt kohaldatav.

57. Liikmesriigile adresseeritud otsuse kohaldatavuse küsimust analüüsis hiljuti põhjalikult ja asjakohaselt eespool viidatud kohtuasjas Telefónica vs. komisjon kohtujurist Kokott. ( 24 )

58. Ma nõustun tema mõttega, et seda liiki otsus kujutab endast erijuhtumit, sest liikmesriigid kehastavad ka siseriiklikku õiguskorda ja nendele adresseeritud otsused on kohustuslikud kõikidele nende organitele. Kohtujurist Kokott on näiteks täpsustanud, et „[s]eega võivad liikmesriigile suunatud otsused – olgugi et neil on ainult üks adressaat – kujundada siseriiklikku õiguskorda ning olla sel moel üldkohaldatavad”. ( 25 )

59. Euroopa Kohus on muide juba isegi mõnel juhul tunnistanud, et seda liiki otsus on üldiselt kohaldatav, ( 26 ) ja seda eelkõige riigiabi valdkonnas. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ‐ mida Üldkohus on muide vaidlustatud kohtumääruses meenutanud ‐ peetakse komisjoni otsust, millega keelatakse abikava, isikutele, kes selle kava raames abi võivad saada, üldiselt kohaldatavaks meetmeks, mida kohaldatakse objektiivselt kindlaks määratud olukordade suhtes ning mis avaldab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud isikute kategooriale. Komisjoni otsus on isikutele, kes selle kava raames abi võivad saada, seega „üldkohaldatav” meede. ( 27 ) See ongi muide põhjus, miks ei asuta põhimõtteliselt seisukohale, et otsus puudutab neid abisaajaid isiklikult. Käesoleval juhul arvan, et sama arutluskäik on õige otsuse puhul, mille komisjon on teinud määruse nr 659/1999 artikli 19 lõike 1 alusel ning millega ta võtab teatavaks siseriiklike ametiasutuste võetud kohustused ja tunnistab olemasolevas abikavas tehtud muudatused ühisturuga kokkusobivaks.

60. Kuna muudetud abikava kohaldatakse objektiivselt kindlaks määratud olukordade suhtes ning see toob kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale, on see nii ka komisjoni otsusega, millega antakse selleks luba. Vastupidi komisjoni arvamusele ei mõista mina, miks tuleks eristada otsuseid, millega antakse abikavaks luba, ja otsuseid, millega see keelatakse.

61. Järelikult vastab vaidlusalune otsus – kui mitte seadusandliku menetluse kohaselt antud üldise kohaldamisalaga akt nii mõiste „üldkohaldatav akt” laia kui ka kitsendava tõlgenduse kohaselt – ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus nimetatud esimesele tingimusele.

b) Kas vaidlusalune otsus puudutab apellante otseselt, ilma et oleks võetud rakendusmeetmeid?

62. Komisjon arvab oma vastuses kirjalikule küsimusele, et rakendusmeetmed on vaidlusaluse otsuse elluviimiseks vajalikud. Ta ei pea silmas mitte ainult vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktis 41 nimetatud ministeeriumi dekreeti ja seadust, vaid ka 3. novembri 2010. aasta ajutist määrust üldist majandushuvi esindavate teenuste kohta, mida elamuehitusega tegelevad ühingud, kellel on vastav luba, osutavad (mis avaldati 8. novembri 2010. aastaNederlandse Staatscourant’is nr 17515).

63. Rakendusmeetmete olemasolu ei saa eitada. Need on olemasolevate riigiabikavade menetlusele niisugusena, nagu see on sätestatud määrusega nr 659/1999, omased. Selle artikli 19 lõikes 1 on sõnaselgelt täpsustatud, et kui liikmesriik kiidab komisjoni pakutud meetmed heaks, teatab ta sellest komisjonile. Viimane protokollib selle teabe ning liikmesriik kohustub „[heakskiitmisega] asjakohaseid meetmeid rakendama”.

64. Nagu ma aga eespool märkisin, arvan siiski, et rakendusmeetmete puudumise tingimus ainult kordab otsese puudutatuse tingimust ning selleks, et viimane ei oleks täidetud, ei tohi selle asutuse kaalutlusruum, mis peab rakendusmeetme võtma, olla puhtalt formaalne.

65. Kuivõrd aga vaidlusalune otsus on tehtud määruse nr 659/1999 artikli 19 lõike 1 alusel, ei jäta see Madalmaade Kuningriigile mingit kaalutlusruumi.

66. Sellest artiklist nähtub nimelt, et muudatused, mis viivad süsteemi liidu õigusega kooskõlla, tehti komisjoni algatusel, kes tegi need ka siduvaks.

67. Määruse nr 659/1999 artikli 19 lõige 1 näeb ette, et „[kui] kõnealune liikmesriik kiidab pakutud meetmed heaks ja teatab sellest komisjonile, siis komisjon protokollib selle teabe ja teatab sellest liikmesriigile. Heakskiitmisega kohustub liikmesriik asjakohaseid meetmeid rakendama”.

68. Määruse nr 659/1999 artikli 19 lõikele 1 tugineva otsuse siduvust kinnitas muu hulgas Euroopa Kohus 18. juuni 2002. aasta otsuses kohtuasjas C-242/00: Saksamaa vs. komisjon (EKL 2002, lk I-5603).

69. Selles kohtuasjas meenutas Euroopa Kohus, et komisjon võib nende volituste kasutamisel, mis tal EÜ artiklite 87 ja 88 [nüüd ELTL artiklid 107 ja 108] kohaselt on, võtta vastu suuniseid, mille eesmärk on näidata, kuidas ta kavatseb nende artiklite kohaselt oma kaalutlusõigust uue abi või olemasolevate abikavade osas kasutada. Kui need suunised põhinesid EÜ artikli 88 lõikel 1 [nüüd ELTL artikli 108 lõige 1], kujutasid need endast korrapärase ja perioodilise koostöö elementi, mille raames analüüsis komisjon koos liikmesriikidega pidevalt olemasolevaid abikavasid ja pakkus neile välja kasulikke meetmeid, mida nõudsid ühisturu järkjärguline areng või toimimine. Euroopa Kohus on veel lisanud, et „kuna liikmesriik nõustub nende kasulike meetmete ettepanekutega, on need sellele liikmesriigile siduvad [...]” ( 28 ), ning tuvastanud, et „ühenduse seadusandja on need kohtupraktikast [...] tulenevad põhimõtted üle võtnud, sätestades määruses [nr 659/1999] artikli 19 lõike 1”. ( 29 )

70. Selle õigusnormi kohaselt muudetakse muudatused, mis viivad süsteemi liidu õigusega kooskõlla, siduvaks ainult komisjonipoolse heakskiiduga. Komisjon märkis vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktis 74 muide sõnaselgelt, et ta „nõustub seega kohustustega, mille Madalmaade ametiasutused on võtnud”, ning et „[v]astavalt määruse nr [659/1999] artiklile 19 registreerib komisjon need kohustused käesoleva otsusega ning muudab seega sobivate meetmete elluviimise kohustuslikuks”. See kinnitus on uuesti ära toodud otsuse resolutsioonis (punktis 108).

71. Komisjon mainis samuti, et Madalmaade Kuningriigile jäi pärast vaidlusaluse otsuse tegemist kaalutlusruum, sest tal oli alati võimalus kõnesolevast abikavast lõplikult loobuda. Mina nii ei arva, sest kuna Madalmaade Kuningriik pakkus komisjonile välja muudatused, mis seejärel vaidlusaluse otsusega kohustuslikuks muudeti, oli tema võimalus otsustada, et ta ei säilita seda abikava, puhtalt teoreetiline. Vastupidi, Madalmaade ametiasutuste soovis otsust kohaldada ei olnud mingit kahtlust. ( 30 )

72. Lisaks tuleb märkida, et vastupidi komisjoni väitele märgivad apellandid oma vastuses kirjalikele küsimustele, et ei ole ühtegi meedet, mille nad saaksid siseriiklikus kohtus vaidlustada. Seda väidet korrati kategooriliselt kohtuistungil, see tähendab, et kui tegemist on niisuguse üldiselt kohaldatava siduva aktiga nagu 3. novembri 2010. aasta ajutise määruse üldist majandushuvi esindavate teenuste kohta – mida elamuehitusega tegelevad ühingud, kellel on vastav luba, osutavad – artikkel 4, ei paku siseriiklik õiguskord isikutele mingeid õiguskaitsevahendeid.

73. Lisaks ei eelda eespool viidatud siseriikliku määruse artiklis 4 sätestatud kohustus eraldada 90% eluasemepargist isikutele, kelle sissetulekud ei ületa teatavat summat, mingi täiendava otsuse tegemist. Vastupidi, ainult selle eeskirja rikkumine võib tuua kaasa ametiasutuse niisuguse reaktsiooni nagu keeldumine kõnesolevat abi anda. Ma võtan endale selles osas õiguse mitte nõustuda komisjoni nõudega, et selleks et kohaldatav oleks eespool viidatud kohtuotsusest Unibet tulenev praktika, on tingimata vaja, et oleks kriminaalmenetluse algatamise oht. Sõltumata ette nähtud karistusest, ei vasta niisugune skeem ühelgi juhul tõhusa kohtuliku kaitse tagamise nõudele.

74. Selles olukorras näib mulle, et see, kui keeldutakse tunnustamast õigust esitada vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi, toob apellantidele kaasa kohtuliku kaitse puudumise.

75. Ma arvan seega, et vaidlusalune otsus puudutab apellante otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu tähenduses, sest see avaldab otsest mõju apellantide õiguslikule olukorrale ega jäta adressaadile, kes peab seda rakendama, see tähendab Madalmaade Kuningriigile, mingit kaalutlusruumi.

76. ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus sätestatud tingimused näivad mulle seega täidetud ja järelikult oleks Üldkohus pidanud tunnistama apellantide hagi selle sätte alusel vastuvõetavaks. Tunnistades selle vastuvõetamatuks, rikkus ta minu arvates õigusnormi.

B. Esimene ja teine väide, mis käsitlevad nõuet, et vaidlustatud akt peab vaidlustajaid isiklikult puudutama

77. Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus sätestatud tingimused ei ole täidetud, tuleb seega analüüsida kahte esimest väidet, millega apellandid kritiseerivad vaidlusalust otsust osas, milles see käsitleb abi E 2/2005.

78. Mõlemad väited käsitlevad seda, kuidas Üldkohus kohaldas käesoleval juhul tingimust, mille kohaselt peab vaidlusalune akt vaidlustajaid „isiklikult puudutama”. Analüüsin neid koos.

1. Mõiste

79. Isikliku puudutatuse tingimus on tühistamishagi raames kahtlemata üks mõisteid, mida on kõige raskem määratleda. Alates kohtuotsusest Plaumann vs. komisjon on väljakujunenud kohtupraktikas korratud, et „muud isikud kui otsuse adressaadid saavad üksnes siis väita, et see otsus puudutab neid isiklikult, kui see otsus mõjutab neid teatud neile eriomaste tunnuste või neid iseloomustavate faktiliste asjaolude tõttu, mis neid kõigist teistest eristavad, ning seeläbi eristab neid isiklikult analoogiliselt isikuga, kellele otsus on adresseeritud”. ( 31 )

80. Põhimõtte kohaldamisala on siiski piiratud. Asjaolu, et vaidlusalune säte on oma laadilt ja ulatuselt üldine, sest seda kohaldatakse kõigile asjassepuutuvatele majandustegevuses osalejatele, ei välista siiski seda, et see võiks neist mõningaid isiklikult puudutada Nii on see siis, „[k]ui otsus puudutab isikute rühma, kes olid akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal [...]. Need isikud võivad olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid majandustegevuses osalejate piiratud ringi”. ( 32 ) Euroopa Kohtu arvates „võib see just nii olla, kui selle aktiga muudetakse õigusi, mille see eraõiguslik isik on omandanud enne akti vastuvõtmist”. ( 33 )

81. See ei ole nii aga siis, „kui on selge, et [meedet kohaldatakse õigussubjektide suhtes, kelle arvu ja identiteedi saab suurema või väiksema täpsusega kindlaks määrata] asjaomase aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel”. ( 34 )

2. Hinnang

82. Sellest kohtupraktikast tuleneb seega, et isiklik puudutatus ELTL artikli 263 tähenduses sõltub sellest, kas kriteerium, mis võimaldab määrata kindlaks rühma liikmed, on seotud konkreetsete isikute või vastupidi objektiivsete tunnustega.

83. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruses, et vaidlusalune otsus ei puuduta apellante isiklikult, sest woco’de staatust tunnustatakse objektiivsete kriteeriumite põhjal, millele võib vastata määramata arv majandustegevuses osalejaid kui vaidlusaluses otsuses käsitletava abi E 2/2005 potentsiaalseid saajaid.

84. Üldkohus märgib vaidlustatud kohtumääruse punktis 29 õigesti, et „woco’de staatuse andmine toimub objektiivsete kriteeriumite põhjal. […] Woco’de staatus antakse 1901. aasta eluasemeseaduse (Woningwet) artikli 70 lõikes 1 ette nähtud loasüsteemi kohaselt. See luba antakse kuningliku määrusega asutustele, mis vastavad teatavatele objektiivsetele tingimustele: need on asutatud ühingu või sihtasutuse õiguslikus vormis, need on mittetulunduslikud, nende ainus tegevusala on seotud sotsiaalmajutusealase valdkonnaga ning need kasutavad oma vara sotsiaalkorterite huvides. Woco’d kujutavad endast seega üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriat”.

85. Selles olukorras leidis Üldkohus põhjendatult, et vaidlusalune otsus puudutab apellante osas, milles see käsitleb abi E 2/2005, täpselt samuti nagu iga majandustegevuses osalejat, kes on tegelikult või potentsiaalselt samasuguses olukorras.

86. Ma arvan seega, et esimene väide, millele apellandid tuginevad, on põhjendamatu.

87. Üldkohtu hinnangu osas sellele, kas on olemas niisuguste asutuste kinnine ring, mille arv on kindlaks määratud või määratav, olen seevastu kahtlevamal seisukohal. Neid kaalutlusi on käsitletud teises väites.

88. Üldkohtu arvates ei ole kohtupraktika, millele apellandid tuginesid, käesoleval juhtumil kohaldatav, sest eespool viidatud kohtuotsustes Belgia ja Forum 187 vs. komisjon ning Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon kuulusid hagejad rühma, mis ei saanud pärast asjaomase otsuse tegemist enam suureneda.

89. Nagu ma eespool meenutasin, ( 35 ) leidis Euroopa Kohus, et akt võib isikute rühma isiklikult puudutada, kui need isikud olid „akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal [...]”. ( 36 )

90. Seda kohtupraktikat kohaldatigi eespool viidatud kohtuotsustes Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon ning Belgia ja Forum 187 vs. komisjon ( 37 ). Viimases kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et Forum 187 võis esitada hagi, sest ta esindas koordineerimiskeskusi, mida see vaidlusalune akt isiklikult puudutas. Asjaomane akt oli komisjoni otsus, milles Belgia maksusüsteem tunnistati olemasolevaks riigiabiks, mis on liidu õigusega vastuolus. Euroopa Kohtu meelest tõi see akt kaasa selle, et piirati koordineerimiskeskuste volituse kestust, mida oli 2001. ja 2002. aastal pikendatud. Need 30 keskust olid vaidlustatud otsuse tegemise hetkel täiesti identifitseeritavad. Lisaks ei olnud vaidlustatud otsuses ette nähtud üleminekumeetmeid koordineerimiskeskustele, mille volitus lõppes samal ajal sellest otsusest teatamisega ja mille volituse taotlus oli sellel kuupäeval läbivaatamisel. Euroopa Kohtu arvates olid need kaheksa ülejäänud keskust kinnine ring, mida otsus spetsiaalselt puudutas, sest nad ei saanud enam saavutada oma volituse pikendamist. ( 38 )

91. Nagu käesolevas kohtuasjas oli ka sellel juhtumil tegemist komisjoni otsusega, mis käsitles olemasolevat riigiabi. Mõistagi nähti sellega ette abi muutmine tulevikus, andmata korraldust see tagasi nõuda, samal ajal kui vaidlusaluses otsuses vaadeldakse muudetud kava, mis on liidu õigusega kooskõlas. See faktiline erinevus ei tundu mulle hagi vastuvõetavuse hindamisel siiski olevat määrava tähtsusega.

92. Kui Euroopa Kohus tunnistas vastuvõetavaks Forum 187 esitatud hagi, võttis ta arvesse esiteks koordineerimiskeskusi, mille volitust oli pikendatud 2001. või 2002. aastal, ja teiseks neid, mille taotlus oli läbivaatamisel ajal, mil komisjoni otsusest teada anti.

93. Kuigi need kriteeriumid näivad objektiivsed, leidis Euroopa Kohus need olevat seotud konkreetsete isikutega, st Euroopa Kohtu väljendi kohaselt on need „omased kõnesoleva rühma liikmetele”. Igal juhul ei ole need radikaalselt erinevad kriteeriumitest, mis puudutavad apellante käesolevas kohtuasjas. Vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel oli kuninglikus määruses nimetatud 410 woco’t. Vaidlusalune otsus, millega komisjon kiidab heaks Madalmaade Kuningriigi esitatud muudatusettepanekud, eeldab tingimata, et kõnesolevatel woco’del – ja ainult nendel – ei ole kindlasti enam samu eeliseid nagu endise kava raames saadud eelised, mis lõpevad (näiteks laenutagatiste kadumine). Asjaolu, et pärast vaidlusaluse otsuse tegemist võidakse tunnustada teisi woco’sid, ei näi mulle seega olevat erilise tähtsusega. Nagu eespool meenutatud, on Euroopa Kohus juba nõustunud kvalifitseerima piiratud ringi kuuluvaks majandustegevuses osaleja, keda puudutab „otsus, [millega] muudetakse enne selle tegemist omandatud õigusi”. ( 39 )

94. Ma arvan seega, et teine väide on põhjendatud, sest Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et apellandid ei kuulu nende asutuste kinnisesse ringi, kes olid vaidlusaluse otsuse tegemise ajal identifitseeritavad. Vastupidi, mulle näib, et vaidlusalune otsus puudutab neid otseselt ( 40 ) ja isiklikult.

95. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada apellantide hagi vastuvõetavaks ja tühistada seega vaidlustatud kohtumäärus. Lisaks teen Euroopa Kohtule ettepaneku suunata asi hagi põhjendatuse üle otsustamiseks Üldkohtule tagasi ja teha kohtukulude osas otsus hiljem.

C. Apellantide põhjendatud huvi

96. Põhjendatud huvi on huvi saavutada vastu võetud akti tühistamine. See tühistamine peab iseenesest tooma hagejale kaasa õiguslikke tagajärgi, ( 41 ) täpsemini peab see saama tuua talle mingit kasu ( 42 ).

97. Vaidlustatud kohtumääruses Üldkohus seda tingimust ei analüüsinud. Põhjendatud huvi on siiski peamine ja esmane tingimus iga kohtule esitatud hagi puhul. ( 43 ) Selle puudumine kujutab endast avalikust huvist tulenevat asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mida Euroopa Kohus võib arvesse võtta omal algatusel. ( 44 ) Juhul kui Euroopa Kohus nõustub minu ettepanekuga teiste võimalike vastuvõetamatuse aluste osas, leian seega, et selle küsimuse analüüsimine on vajalik. Pooltel paluti muu seas esitada selle kohta oma seisukoht 17. aprillil 2013 toimunud kohtuistungil.

98. Komisjon leidis vaidlusaluses otsuses, et Madalmaade sotsiaaleluasemete rahastamise kord kujutab isegi muudetud kujul endast olemasolevat riigiabi. Analüüsinud Madalmaade valitsuse tehtud muudatuste ulatust, leidis ta, et „sotsiaalmajutusealase tegevuse, see tähendab eraõiguslikele isikutele mõeldud eluasemete ehitamise ja üürileandmisega, sealhulgas abiinfrastruktuuride ehitamise ja hooldamisega seonduva tegevuse jaoks antav abi [oli] ELTL artikli 106 lõikega 2 kooskõlas”. ( 45 )

99. Kirja kohaselt, mille Madalmaade Kuningriik 3. detsembril 2009 komisjonile saatis, nähti ette, et ministeeriumi dekreedi ja uue eluasemeseadusega, mis jõustuvad vastavalt 1. jaanuaril 2010 ja 1. jaanuaril 2011, kehtestatakse uued eeskirjad. Nähti ka ette, et neid uusi eeskirju kohaldatakse ainult tulevase tegevuse suhtes.

100. Menetluse esmane analüüs võib seega tekitada mõtte, et vaidlusaluse otsuse tühistamine ei too apellantidele mingit kasu, sest see ei saa tuua kaasa seda, et tunnistatakse kehtetuks uus seadus ja uus dekreet, mille Madalmaade ametiasutused vastu võtsid.

101. Nagu eespool märgitud, ilmneb määruse nr 659/1999 artikli 19 lõikest 1 siiski, et muudatused, mis viisid süsteemi liidu õigusega kooskõlla, kutsus esile ja muutis siduvaks komisjon. Selles osas viitan taas kord selle küsimuse käsitlusele ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpus nimetatud rakendusmeetmete puudumise analüüsimisel ( 46 ) ja meenutan ainult, et komisjon märkis vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktis 74 sõnaselgelt, et ta „nõustub seega kohustustega, mille Madalmaade ametiasutused on võtnud”, ning et „[v]astavalt määruse nr [659/1999] artiklile 19 registreerib komisjon need kohustused käesoleva otsusega ning muudab seega sobivate meetmete elluviimise kohustuslikuks”.

102. Ma leian seega, et põhjendatud huvi piiratud analüüsi raames võivad apellandid väita, et nad saavad vaidlusaluse otsuse tühistamisest kasu. Ma arvan nimelt, et „[t]aolise [vaidlustatud akti tühistamisest saadava] kasu kindlakstegemisele ei tohiks [...] esitada liialt suuri nõudmisi[,] kui ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise või kolmanda variandi ranged tingimused on juba täidetud”. ( 47 ) Käesoleval juhul tuleb märkida, et kui vaidlusalune otsus tühistataks, saaks Madalmaade Kuningriik olla taas sõltumatu nende meetmete võtmisel, mis viivad süsteemi liidu õigusega kooskõlla. Vaidlusaluse otsuse tühistamine tooks seega apellantidele kasu. Selles olukorras on tõendatud apellantide põhjendatud huvi nõuda vaidlusaluse otsuse tühistamist osas, milles see käsitleb abi E 2/2005.

V. Süntees

103. Enne kõigi teiste küsimuste käsitlemist märgin, et apellantidel on põhjendatud huvi tühistamist taotleda.

104. Seejärel arvan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ei analüüsinud, kas ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpp on käesoleval juhul kohaldatav. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebus rahuldada.

105. Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimesest lõigust, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, võib Euroopa Kohus juhul, kui menetlusstaadium seda lubab, teha ise asja suhtes lõpliku otsuse või saata asja tagasi Üldkohtule otsustamiseks.

106. Käesoleval juhul leian, et Euroopa Kohtu käsutuses on vajalik teave, et teha lõplik otsus vastuvõetavuse küsimuses.

107. Märgin, et tingimused, mis on kindlaks määratud sellel alusel tühistamishagi esitamiseks, see tähendab, et tegemist peab olema üldkohaldatava aktiga, mis puudutab apellante otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid, on täidetud.

108. Juhul kui Euroopa Kohus ei peaks minu arvamust jagama, leian, et Üldkohus rikkus isikliku puudutatuse tingimuse hindamisel õigusnormi. Ma arvan, et see tingimus on apellantide puhul täidetud. Üldkohus oleks seega pidanud tunnistama apellantide hagi vastuvõetavaks ja nende apellatsioonkaebus tuleb rahuldada, sest teine väide on põhjendatud.

109. Ma arvan aga, et Euroopa Kohus ei saa teha apellantide esitatud hagi kohta sisulist otsust, sest Üldkohtu antud hinnangud puudutavad eranditult hagi vastuvõetavust ja sisulisi küsimusi ei hakatudki arutama.

110. Seetõttu tuleb kohtuasi saata tagasi Üldkohtule, et see kohus teeks otsuse apellantide nõuete kohta, millega viimased taotlevad vaidlusaluse otsuse tühistamist osas, milles see käsitleb abi E 2/2005.

VI. Kohtukulud

111. Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtule, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude osas otsus hiljem.

VII. Ettepanek

112. Eeltoodut arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus: 1. Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 16. detsembri 2011. aasta määrus kohtuasjas T‑202/10: Stichting Woonlinie jt vs. komisjon. 2. Tunnistada hagi vastuvõetavaks. 3. Saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule, et viimane teeks otsuse hagi põhjendatuse kohta. 4. Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Kohtuasja kohta, milles Euroopa Kohus toimis nii, vt 13. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-463/10 P ja C-475/10 P: Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon (EKL 2011, lk I-9639, punktid 77‐82).

( 3 ) Vt eelkõige 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-362/06 P: Sahlstedt jt vs. komisjon (EKL 2009, lk I-2903, punkt 22).

( 4 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 5 ) ELTL artikli 289 lõikes 3 on nähtud ette, et „[s]eadusandliku menetluse teel vastuvõetud õigusaktid on seadusandlikud aktid”.

( 6 ) Kohtuasi C‑583/11 P: Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, mis on Euroopa Kohtus pooleli.

( 7 ) Ettepanek, mille kohtujurist Kokott esitas 17. jaanuaril 2013 apellatsioonkaebuse raames, mis esitati Üldkohtu eespool viidatud määruse peale kohtuasjas Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu.

( 8 ) ELTL artikli 291 lõike 1 kohaselt „võtavad [liikmesriigid] vastu kõik siseriikliku õiguse meetmed, mis on vajalikud liidu õiguslikult siduvate aktide rakendamiseks”. Lõikes 2 on selgesõnaliselt sätestatud, et „[k]ui liidu õiguslikult siduvate aktide rakendamiseks on vaja ühetaolisi tingimusi, antakse nende õigusaktide alusel rakendamisvolitused komisjonile või [...] erijuhtudel [...] nõukogule”. Igal juhul on lõikes 4 nõutud, et „[r]akendusaktide pealkirja lisatakse omadussõna „rakendus””.

( 9 ) 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-50/00 P (EKL 2002, lk I-6677).

( 10 ) Euroopa Kohus täpsustab selle kohtuotsuse punktis 41:

„Seega tuleb liikmesriikidel kehtestada õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteem, mis võimaldab tagada õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele”.

( 11 ) 13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-432/05: Unibet (EKL 2007, lk I-2271, punkt 64).

( 12 ) Niisugune on Üldkohtu tõlgendus. Vt selle kohta Üldkohtu 25. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas T-262/10: Microban International ja Microban (Europe) vs. komisjon (EKL 2011, lk II-7697, punkt 32). Seda seisukohta väljendas ka kohtujurist Kokott eespool viidatud kohtuasjas Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (ettepaneku punkt 69) ja kohtuasjas T‑274/12 P: Telefónica vs. komisjon (ettepaneku punkt 59), mille menetlus Euroopa Kohtus on pooleli. Õigusteooria osas vt mh Albors-Llorens, A., „Sealing the fate of private parties in annulment proceedings? The General Court and the new standing test in article 263(4) TFEU”, The Cambridge Law Journal, 2012, kd 71, lk 52‐55, ning Werkmeister, C., Pötters, St. ja Traut, J., „Regulatory Acts within Article 263(4) TFEU – A dissonant Extension of Locus Standi for Private Applicants”, Cambridge yearbook of European legal studies, kd 13, 2010‐2011, lk 311‐332, eriti lk 329.

( 13 ) 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C-125/06 P: komisjon vs. Infront WM (EKL 2008, lk I-1451, punkt 47).

( 14 ) Põhimõtte kohaldamise kohta vt nt 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-519/07 P: komisjon vs. Koninklijke FrieslandCampina (EKL 2009, lk I-8495, punktid 48 ja 49).

( 15 ) Üldkohtu 8. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑221/10: Iberdrola vs. komisjon (punkt 46). Vt ka Üldkohtu 21. märtsi 2012. aasta määrus kohtuasjas T‑228/10: Telefónica vs. komisjon, punkt 42. Viimase peale esitatud apellatsioonkaebus on praegu menetlemisel (eespool viidatud kohtuasi C‑274/12 P).

( 16 ) Viidatud eespool, punkt 40.

( 17 ) Ibidem, punkt 41.

( 18 ) Vt otsese puudutatuse määratlus, mille on esitanud kohtujurist Kokott oma eespool viidatud kohtuasjas Telefónica vs. komisjon esitatud ettepaneku punktis 59.

( 19 ) Vt mõiste „otsene huvi” määratlus, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 40. Vt selle kohta Creus, A., „Commentaire des décisions du Tribunal dans les affaires T‑18/10-Inuit et T‑262/10-Microban”, Cahiers de droit européen, 2011, lk 659, eriti lk 677, ning Peers, S. ja Costa, M., „Judicial review of EU Acts after the Treaty of Lisbon; Order of 6 September 2011, Case T‑18/10 Inuit Tapiriit Kanatami and Others v. Commission & Judgment of 25 October 2011, Case T‑262/10 Microban v. Commission”, European Constitutional Law Review, 2012, kd 8, lk 82‐104, eriti lk 96.

( 20 ) Vt eelkõige 14. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-331/09: komisjon vs. Poola (EKL 2011, lk I-2933, punkt 54).

( 21 ) Vt eelkõige 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-304/09: komisjon vs. Itaalia (EKL 2010, lk I-13903, punkt 35).

( 22 ) 9. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C-188/92 (EKL 1994, lk I-833). Selle kohtuotsuse punktis 17 otsustas Euroopa Kohus, et „õiguskindluse nõuded takistavad niisuguse abi saajal, mida käsitleb komisjoni aluslepingu artikli 93 alusel tehtud otsus, mille abisaaja oleks võinud vaidlustada, kuid milleks aluslepingu artikli 173 kolmandas lõigus kehtestatud tähtaja ta lasi mööda minna, vaidlustada kõnesoleva akti seaduslikkust riigi kohtus siseriiklike ametiasutuste võetud rakendusmeetmete vastu esitatud hagi raames”.

( 23 ) Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 24 ) Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud ettepanek, punktid 21‐29.

( 25 ) Ibidem, punkt 25.

( 26 ) Vt 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-80/06: Carp (EKL 2007, lk I-4473, punkt 21) ja 8. aprilli 2008. aasta määrus kohtuasjas C-503/07 P: Saint-Gobain Glass Deutschland vs. komisjon (EKL 2008, lk I-2217, punkt 71).

( 27 ) Vt eelkõige 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-298/00 P: Itaalia vs. komisjon (EKL 2004, lk I-4087, punkt 37).

( 28 ) Eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 28.

( 29 ) Ibidem, punkt 29. Üldkohus kohaldas seda kohtupraktikat hiljuti:

„[...] ei saa nõustuda lähenemisviisiga, mida komisjon sisuliselt kaitses ning mis seisneb eespool viidatud artikli 19 lõike 1 teistest eraldiseisval ning grammatilisel tõlgendusel tuginevas väites, et komisjon ei võta olemasoleva abi uurimise menetluse raames ühtegi otsust, mis tingiks soovitatud asjakohaste meetmete heakskiitmise liikmesriigi poolt [...]. Mis puudutab [komisjoni poolt määruse nr 659/1999 artikli 19 lõike 1 viimase osa alusel tehtud] vaidlustatud otsuse siduvaid õiguslikke tagajärgi, siis piisab selle märkimisest, et [selle artikli] kohaselt „kohustub” liikmesriik, kes määruse nr 659/1999 artikli 26 lõikes 1 ettenähtud avaldamise korral kiitis tingimata asjakohased meetmed heaks, „[neid] rakendama” (11. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T-354/05: TF1 vs. komisjon, EKL 2009, lk II-471, punktid 68 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 30 ) Euroopa Kohtu samasugust hinnangut Prantsuse Vabariigi esitatud kaitsemeetmete (impordikvoot) taotluse kohta vt 17. jaanuari 1985. aasta otsusest kohtuasjas 11/82: Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon (EKL 1985, lk 207, punkt 9).

( 31 ) 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon (EKL 1963, lk 197 ja 223). Vt hilisemad eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Infront WM, punkt 70, ja Sahlstedt jt vs. komisjon, punkt 26.

( 32 ) Eespool viidatud kohtuotsus Sahlstedt jt vs. komisjon, punkt 30. Kohtujuristi kursiiv. Vt ka 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (EKL 2006, lk I-5479, punkt 60). 18. novembri 1975. aasta otsuses kohtuasjas 100/74: CAM vs. EMÜ (EKL 1975, lk I-1393, punkt 18) leidis Euroopa Kohus juba, et vaidlustatud aktis peetakse silmas „kindlat arvu ettevõtjaid, kes on määratud kindlaks individuaalse käitumise põhjal”, mida nad üles näitasid või mida nende puhul oletati (kohtujuristi kursiiv).

( 33 ) Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 34 ) Eespool viidatud kohtuotsus Sahlstedt jt vs. komisjon, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika. Kohtujuristi kursiiv.

( 35 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 80.

( 36 ) Eespool viidatud kohtuotsus Sahlstedt jt vs. komisjon, punkt 30.

( 37 ) Vt eespool viidatud kohtuotsus Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon, punkt 31, ning eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon, punkt 60.

( 38 ) Vt kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon, punktid 61‐63.

( 39 ) Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 40 ) Vt eespool toodud arutluskäik, mis käsitleb otsest puudutatust uue ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpu analüüsimise raames.

( 41 ) 24. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 53/85: Akzo Chemie ja Akzo Chemie UK vs. komisjon (EKL 1986, lk 1965, punkt 21).

( 42 ) Vt eelkõige 28. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑17/07 P: Neirinck vs. komisjon, punkt 45, ja eespool viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon, punkt 37.

( 43 ) 31. juuli 1989. aasta määrus kohtuasjas 206/89 R : S vs. komisjon (EKL 1989, lk 2841, punkt 8).

( 44 ) 7. oktoobri 1987. aasta määrus kohtuasjas 108/86: d. M. vs. nõukogu ja Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee (EKL 1987, lk 3933, punkt 10).

( 45 ) Vaidlusaluse otsuse põhjenduste punkt 72.

( 46 ) Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 65–70.

( 47 ) Vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas C‑274/12 P: Telefónica vs. komisjon, mis on Euroopa Kohtus pooleli.