Kohtuasi T‑141/05 RENV

Internationaler Hilfsfonds eV

versus

Euroopa Komisjon

Juurdepääs dokumentidele – Määrus (EÜ) nr 1049/2001 – Lepinguga LIEN 97‑2011 seotud dokumendid – Juurdepääsu keelamine – Uuesti läbivaatamine menetluse käigus – Eraldi hagi esitamine – Põhjendatud huvi kadumine – Otsuse tegemise vajaduse äralangemine

Kohtumääruse kokkuvõte

1. Tühistamishagi – Põhjendatud huvi – Huvi äralangemine pärast hagi esitamist tekkinud asjaolu tõttu

(ELTL artikkel 263; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1049/2001)

2. Menetlus – Otsus, millega kohtumenetluse käigus asendatakse vaidlustatud otsus – Uus asjaolu – Esialgsete nõuete ja väidete laiendamine

1. Hagi vastuvõetavuse tingimuste hindamisel on määrav hagi esitamise aeg, välja arvatud juhul, kui tegemist on põhjendatud huvi äralangemise eriküsimusega. Siiski on korrakohase õigusemõistmise huvides, et see hagi vastuvõetavuse hindamise aega puudutav kaalutlus ei saaks takistada Üldkohut tuvastamast, et hagi üle ei ole enam vaja otsustada, juhul kui hageja, kellel oli algselt põhjendatud huvi, on kaotanud igasuguse isikliku huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes sündmuse tõttu, mis leidis aset pärast nimetatud hagi esitamist. Selleks et saaks toimuda teatud otsuse tühistamist taotleva hagi menetlemine, peab hagejal säilima isiklik huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes. Vastasel juhul ei saa Üldkohtu otsus sisulistes küsimustes talle anda mingit eelist.

Nii on see siis, kui komisjon – otsustamata sõnaselgelt vaidlustatud otsust tagasi võtta – teeb uue otsuse, millel on sama ese ja millega ta ajakohastab põhjuseid või isegi loobub põhjustest, millele ta tugines esimese otsuse põhjendamiseks, nii et selle uue otsusega asendatakse vaidlustatud otsus ning hageja otsustab mitte ajakohastada oma nõudeid ja esimese hagi raames esitatud väiteid, et võtta arvesse seda uut otsust, vaid esitada selle otsuse peale uus hagi.

Neil asjaoludel tuleb kooskõlas korrakohase õigusemõistmise ja menetlusökonoomia nõuetega tõdeda, et hageja kaotab igasuguse isikliku huvi esimese vaidlustatud otsuse tühistamise vastu. Esimesel hagil ei ole niisiis enam eset.

(vt punktid 24, 28, 35, 38)

2. Kui otsus asendatakse menetluse käigus otsusega, millel on sama ese, tuleb seda viimast pidada uueks asjaoluks, mis võimaldab hagejal oma nõudeid ja väiteid kohandada. Selline kohandamine võimaldab hagejal säilitada oma põhjendatud huvi hagi puhul, mille ta esitas enne uue sündmuse toimumist. See, kui hagejalt nõutaks uue hagi esitamist, oleks vastuolus korrakohase õigusemõistmise põhimõtte ja menetlusökonoomia põhimõttega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks mõne otsuse peale liidu kohtule esitatud hagiavalduses sisalduvale kriitikale vastata, muutes vaidlustatud otsust või asendades selle teise otsusega, ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse käigus, et võtta teiselt poolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid ja väiteid.

(vt punkt 34)

ÜLDKOHTU MÄÄRUS (neljas koda)

21. september 2011( )

Juurdepääs dokumentidele – Määrus (EÜ) nr 1049/2001 – Lepinguga LIEN 97‑2011 seotud dokumendid – Juurdepääsu keelamine – Uuesti läbivaatamine menetluse käigus – Eraldi hagi esitamine – Põhjendatud huvi kadumine – Otsuse tegemise vajaduse äralangemine

Kohtuasjas T‑141/05 RENV,

Internationaler Hilfsfonds eV, asukoht Rosbach (Saksamaa), esindaja: advokaat H. Kaltenecker,

hageja,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: P. Costa de Oliveira ja T. Scharf,

kostja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 14. veebruari 2005. aasta otsus, millega keelati Internationaler Hilfsfonds eV juurdepääs kogu toimikule, mis puudutab lepingut LIEN 97‑2011,

ÜLDKOHUS (neljas koda),

koosseisus: koja esimees I. Pelikánová, kohtunikud K. Jürimäe (ettekandja) ja M. van der Woude,

kohtusekretär: E. Coulon,

on andnud järgmise

määruse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Hageja Internationaler Hilfsfonds eV on Saksamaa õiguse alusel asutatud valitsusväline organisatsioon, mis tegutseb humanitaarabi valdkonnas. 28. aprillil 1998 allkirjastas ta Euroopa Ühenduste Komisjoniga lepingu LIEN 97‑2011 (edaspidi „leping”) seoses tema poolt Kasahstanis organiseeritud meditsiiniabi programmi kaasrahastamisega.

2 Komisjon ütles nimetatud lepingu 1. oktoobril 1999 ühepoolselt üles ja teavitas 6. augustil 2001 hagejat oma otsusest nõuda lepingu ülesütlemise tulemusel tagasi teatav lepingu täitmise raames hagejale makstud summa.

3 Hageja esitas 9. märtsil 2002 komisjonile taotluse saada juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele. Et see taotlus rahuldati osaliselt, pöördus hageja 11. juuli 2002. aasta kirjaga komisjoni presidendi poole ja palus täielikku juurdepääsu lepinguga seotud dokumentidele. Kuna seda taotlust ei rahuldatud täielikult, esitas hageja Euroopa ombudsmanile kaebuse, mis registreeriti numbri 1874/2003/GG all, ning kaebas komisjoni keeldumise üle tagada talle täielik juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele.

4 Pärast seda, kui ombudsman oli saatnud 15. juulil 2004 komisjonile soovituse projekti ning komisjon 12. ja 21. oktoobril 2004 ombudsmanile üksikasjaliku arvamuse, tegi viimane 14. detsembril 2004 lõpliku otsuse, milles ta tõdes kriitilises kommentaaris, et asjaolu, et komisjon ei esitanud mõjuvaid põhjuseid, mis õigustaksid tema keeldumist tagada hagejale juurdepääs mitmele lepinguga seotud dokumendile, kujutab endast haldusomavoli juhtumit.

5 Tuginedes ombudsmani 14. detsembri 2004. aasta lõplikus otsuses tehtud järeldustele, saatis hageja 22. detsembril 2004 komisjoni presidendile uue taotluse saada täielik juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele. Komisjon vastas sellele taotlusele 14. veebruari 2005. aasta kirjaga (edaspidi „vaidlustatud otsus”) ja otsustas, et hageja käsutusse ei anta muid dokumente peale nende, millele ta oli juba juurdepääsu saanud.

Menetlus ja poolte nõuded

Menetlus esimeses kohtuastmes

6 Hageja esitas 11. aprillil 2005 Üldkohtu kantseleisse esitatud hagiavaldusega vaidlustatud otsuse peale tühistamishagi. Hagiavaldus registreeriti numbri T‑141/05 all. Pärast seda, kui komisjon oli esitanud Üldkohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite, jättis Üldkohus 5. juuni 2008. aasta otsusega kohtuasjas T‑141/05: Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) hageja hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus

7 Pärast seda, kui hageja oli esitanud Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel apellatsioonkaebuse, tühistas Euroopa Kohus 26. jaanuari 2010. aasta otsusega kohtuasjas C‑362/08 P: Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) eespool punktis 6 viidatud 5. juuni 2008. aasta kohtuotsuse Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon, lükkas tagasi vastuvõetamatuse vastuväite, mille komisjon Üldkohtus oli esitanud, ja saatis asja tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse hageja nõuete kohta tühistada vaidlustatud otsus.

Menetlus pärast asja tagasisaatmist Üldkohtusse

8 Pärast seda, kui asi Üldkohtusse tagasi saadeti, anti see esialgu lahendada endisele teisele kojale. Et hiljem muudeti Üldkohtu kodade koosseisu, anti asi lahendada neljandale kojale.

9 Vastavalt kodukorra artikli 119 lõikele 2 teatas Üldkohtu kantselei 23. märtsi 2010. aasta kirjaga pooltele kirjaliku menetluse jätkamisest alates etapist, milles see menetlus oli tagasisaatmisotsuse tegemise hetkel, ning palus seega komisjonil esitada kostja vastuse.

10 Komisjon esitas 5. mail 2010 Üldkohtule menetlusdokumendi, mis lisati pärast endise teise koja esimehe otsust toimikusse kui taotlus tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine, mis sisaldab menetlust korraldavat meedet.

11 Hageja esitas 22. juunil 2010 Üldkohtu kantseleile märkused taotluse kohta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine.

12 19. juuli 2010. aasta kirjaga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 20. juulil 2010, esitas hageja vastavalt kodukorra artiklile 48 uued väited, mille eesmärk oli lisada tema argumentide hulka selle hagi raames argumendid, mis väidetavalt sarnanevad nendele, millega Üldkohus nõustus oma 7. juuli 2010. aasta otsuses kohtuasjas T‑111/07: Agrofert Holding vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).

13 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi eseme puudumise tõttu läbi vaatamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

14 Hageja palub Üldkohtul:

– jätta taotlus tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine, mis tugineb eseme puudumisele, rahuldamata;

– tühistada vaidlustatud otsus osas, milles komisjon keeldus tagamast talle täielikku juurdepääsu lepinguga seotud dokumentidele;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Õiguslik käsitlus

Poolte argumendid

15 Komisjon meenutab taotluses tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine, et hageja esitas 28. ja 31. augusti 2009. aasta kirjadega uue taotluse saada täielik juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele. Ta täpsustab, et ta vastas sellele taotlusele 9. oktoobri 2009. aasta kirjaga, märkides, et ta otsustas anda hagejale laiema – kuid mitte täieliku – juurdepääsu nendele dokumentidele. Komisjon lisab, et hageja palus tal 15. oktoobri 2009. aasta kirjas oma 9. oktoobri 2009. aasta vastus uuesti läbi vaadata. Ta täpsustab, et esialgu märkis ta 1. detsembri 2009. aasta kirjas, et selle kuupäeva seisuga ei saa ta kahjuks sellele taotlusele lõplikult vastata. Komisjon väidab siiski, et hiljem, 29. aprillil 2010 tegi ta pärast seda, kui oli uuesti üksikasjalikult tutvunud kõigi lepinguga seotud dokumentidega, millele hagejal oli siiani keelatud ligi pääseda, otsuse anda talle veel laiem – kuid mitte täielik − juurdepääs nendele dokumentidele (edaspidi „29. aprilli 2010. aasta otsus”). Lõpuks märgib ta, et hageja esitas hagi, milles taotletakse tema 9. oktoobri ja 1. detsembri 2009. aasta otsuste tühistamist ning mis registreeriti Üldkohtu kantseleis numbri T‑36/10 all.

16 Komisjon leiab seega, et pärast 29. aprilli 2010. aasta otsuse tegemist ei ole hagejal enam põhjendatud huvi kohtuasjas, mis on käesoleva hagi ese. Komisjon väidab nimelt, et kui Üldkohus peaks otsustama vaidlustatud otsuse tühistada, ei muudaks see kuidagi hageja olukorda, sest ta peaks siis hageja taotluse saada juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele uuesti läbi vaatama. Seda ta aga just tegigi, kui vaatas läbi sellesisulise uue taotluse, mis oli esitatud 28. ja 31. augusti 2009. aasta kirjades – läbivaatamine, mille tulemusena tehti 29. aprilli 2010. aasta otsus. Selles olukorras ei annaks Üldkohtu otsus käesoleva kohtuasja sisulistes küsimustes hagejale enam mingit täiendavat eelist.

17 Komisjon väidab siiski, et on teadlik, et käesoleva hagi läbi vaatamata jätmine põhjendusel, et sellel ei ole enam eset, võib õhutada hagejat esitama hagi 29. aprilli 2010. aasta otsuse peale. Seega teeb ta menetlusökonoomia huvides Üldkohtule ettepaneku võimaldada hagejal selgitada, missuguseid järeldusi ta teeb seoses käesoleva menetluse jätkuga 29. aprilli 2010. aasta otsusest, ning isegi muuta oma nõudeid ja käesoleva hagi raames esitatud väiteid, et võtta arvesse seda otsust kui uut asjaolu.

18 Hageja väidab oma märkustes taotluse kohta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine esiteks, et tal on käesolevas menetluses endiselt põhjendatud huvi ja et eelkõige kaitseb ta oma õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Ta meenutab selles osas, et kuna komisjon esitas vastuvõetamatuse vastuväite ja Üldkohus tegi otsuse, milles tunnistas selle hagi ekslikult vastuvõetamatuks (vt eespool punkt 6), ei saa ta hoolimata käesoleva hagi esitamisest 2005. aastal tutvuda selle otsuse kõikide üksikasjadega, millega komisjon ühepoolselt ja järsult lepingu üles ütles. Ta lisab, et alates sellest lepingu ülesütlemisest 1999. aastal takistab komisjon tal tutvuda lepingu kõikide asjakohaste dokumentidega ja seega mõista selle ülesütlemise põhjuseid. Niisugune olukord ei võimalda tal siseriiklikule Belgia kohtule, mille poole komisjon pöördus, et talle hüvitataks teatav summa, mille ta esialgu lepingu täitmise raames maksis, esitada kõiki dokumente, mis tal on vaja enda kaitsmiseks esitada. Lisaks säilis hageja põhjendatud huvi tänu eespool punktis 7 viidatud 26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsusele Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon, mille kohaselt kohustas Euroopa Kohus Üldkohut tegema otsust vaidluse sisuliste küsimuste kohta, mitte tuvastama, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud.

19 Teiseks märgib hageja, et võttes arvesse kodukorda ja kohtupraktikat, ei ole tema nõudeid ja käesoleva hagi raames esitatud väiteid võimalik kohandada, sest uut akti, millele komisjon tugineb, ei andnud mitte kolmas isik, vaid kostja ise. Ta teatab seega Üldkohtule, et otsustas esitada hagi, mille ese on nõue tühistada 29. aprilli 2010. aasta otsus.

20 Kolmandaks palub hageja Üldkohtul liita käesolev kohtuasi kohtuasjaga T‑36/10 (vt eespool punkt 15), et analüüsida kõiki väiteid, millega ta neid kahte hagi põhjendab. Lisaks palub ta Üldkohtul peatada kodukorra artikli 77 punkti d kohaselt need kaks pooleliolevat kohtuasja niikauaks, kui on tehtud otsus tühistamishagi kohta, mille hageja on otsustanud 29. aprilli 2010. aasta otsuse peale esitada (vt eespool punkt 19).

Üldkohtu hinnang

21 Vastavalt kodukorra artikli 114 lõikele 1 võib Üldkohus poole nõudel lahendada menetlusküsimuse ilma asja sisuliselt arutamata. Üldkohus leiab, et arvestades komisjoni 5. mai 2010. aasta taotlust tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine ja hageja 22. juuni 2010. aasta märkusi selle kohta ning asjaolu, et Üldkohus on tänu toimikus olevatele dokumentidele piisavalt informeeritud, tuleb menetlusküsimus vastavalt kodukorra artikli 114 lõigetele 3 ja 4 lahendada ilma suulise menetluseta.

22 Esiteks on vaja meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab igasugune hagi põhinema asjaomase hageja põhjendatud huvil (Euroopa Kohtu 18. märtsi 1987. aasta määrus kohtuasjas 13/86: von Bonkewitz-Lindner vs. parlament, EKL 1987, lk 1417, punkt 6, ja Euroopa Kohtu 24. septembri 1987. aasta määrus kohtuasjas 134/87: Vlachou vs. kontrollikoda, EKL 1987, lk 3633, punkt 8). Põhjendatud huvi puudumine on asja läbivaatamist takistav asjaolu, mida Üldkohus võib analüüside omal algatusel (Euroopa Kohtu 7. oktoobri 1987. aasta määrus kohtuasjas 108/86: D.M. vs. nõukogu ja Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee, EKL 1987, lk 3933, punkt 10; Üldkohtu 18. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑45/91: Mc Avoy vs. parlament, EKL 1993, lk II‑83, punkt 22, ja Üldkohtu 20. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑261/97: Orthmann vs. komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑181 ja II‑829, punkt 31).

23 Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et võttes arvesse eespool punktis 22 viidatud kohtupraktikat, ei saa juhul, kui Euroopa Kohus saadab asja Üldkohtusse tagasi, kõrvale kalduda põhimõttest, mille kohaselt võib Üldkohus teha otsuse taotluse kohta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine, mis puudutab niisugust asja läbivaatamist takistavat asjaolu nagu põhjendatud huvi puudumine. Hageja argument, et Euroopa Kohus kohustas eespool punktis 7 viidatud 26. jaanuari 2010. aasta otsusega Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon Üldkohut tegema otsust vaidluse sisuliste küsimuste kohta, mitte tuvastama otsuse tegemise vajaduse äralangemist, tuleb seega tagasi lükata.

24 Teiseks tuleb meenutada, et kohtupraktikast ilmneb, et hagi vastuvõetavuse tingimuste hindamisel on määrav hagi esitamise aeg, välja arvatud juhul, kui tegemist on põhjendatud huvi äralangemise eriküsimusega (vt Üldkohtu 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-131/99: Shaw ja Falla vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑2023, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika). Siiski on korrakohase õigusemõistmise huvides, et see hagi vastuvõetavuse hindamise aega puudutav kaalutlus ei saaks takistada Üldkohut tuvastamast, et hagi üle ei ole enam vaja otsustada juhul, kui hageja, kellel oli algselt põhjendatud huvi, on kaotanud igasuguse isikliku huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes sündmuse tõttu, mis leidis aset pärast nimetatud hagi esitamist. Selleks et saaks toimuda teatud otsuse tühistamist taotleva hagi menetlemine, peab hagejal säilima isiklik huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes (vt Üldkohtu 17. oktoobri 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑28/02: First Data jt vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑4119, punktid 36 ja 37 ning seal viidatud kohtupraktika). Vastasel juhul ei saa Üldkohtu otsus sisulistes küsimustes talle anda mingit eelist (Euroopa Kohtu 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑362/05 P: Wunenburger vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑4333, punkt 43, ja Üldkohtu 19. jaanuari 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑355/04 ja T‑446/04: Co‑Frutta vs. komisjon, EKL 2010, lk II‑1, punkt 44).

25 Lisaks tuleneb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) artikli 4 lõikest 7 − mille kohaselt kohaldatakse lõigetes 1−3 sätestatud erandeid üksnes nii kaua, kuni kaitse on dokumendi sisust lähtuvalt õigustatud −, et isik võib esitada uue juurdepääsutaotluse dokumentide osas, millele tal oli varem keelatud juurde pääseda. Selline taotlus kohustab asjaomast institutsiooni analüüsima, kas varasem juurdepääsukeeld on vahepeal toimunud õigusliku või faktilise olukorra muutumist arvestades jätkuvalt õigustatud (eespool punktis 7 viidatud 26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon, punktid 56 ja 57). Niisuguses olukorras ei saa see institutsioon piirduda sellega, et tugineb nende uute nimetatud dokumentidele juurde pääsemise taotluste puhul varasematele juurdepääsukeeldudele (eespool punktis 7 viidatud 26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon, punkt 59).

26 Praegusel juhul ei ole pooled vaidlustanud, et hetkel, mil esitati hagi käesolevas kohtuasjas, kahjustas vaidlustatud kohtuotsus hagejat, sest see sisaldas keeldumist tagada talle juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele. Hagejal oli seega sel kuupäeval isiklik huvi vaidlustatud otsuse tühistamise vastu, mille tulemusena oleks komisjon pidanud tema taotluse saada juurdepääs dokumentidele uuesti läbi vaatama.

27 On siiski selge, et 28. ja 31. augusti 2009. aasta kirjadega – st pärast hagi esitamist käesolevas kohtuasjas – esitas hageja uue taotluse saada juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele, millele tal keelati ikka juurde pääseda. Vastavalt eespool punktis 25 viidatud kohtupraktikale tingis see uus taotlus asjaomaste dokumentide uuesti läbi vaatamise. Lisaks tuvastab Üldkohus, et vastuseks sellele uuele taotlusele ja hageja 15. oktoobri 2009. aasta kirjale andis komisjon oma 9. oktoobri 2009. aasta ja 29. aprilli 2010. aasta otsustega hagejale aina laiema – kuid siiski mitte täieliku – juurdepääsu nendele dokumentidele. Konkreetsemalt tuleb märkida, et vastavalt eespool punktis 25 viidatud kohtupraktikale tehti 29. aprilli 2010. aasta otsus pärast uue taotluse läbivaatamist, mille tulemusena leidis komisjon, et mõne kõnesoleva dokumendi puhul ei ole varasem juurdepääsukeeld enam õigustatud, teiste puhul seevastu on.

28 Seega tuleb tõdeda, et kuigi komisjon ei otsustanud oma 29. aprilli 2010. aasta otsuses sõnaselgelt vaidlustatud otsust tagasi võtta, tehti 29. aprilli 2010. aasta otsus pärast seda, kui esitati uus taotlus pääseda ligi dokumentidele, mida ei olnud edastatud – taotlus, mille tulemusena komisjon ajakohastas põhjuseid või isegi loobus põhjustest, mille tõttu oli ta varem keeldunud andmast juurdepääsu nendele dokumentidele, nii et 29. aprilli 2010. aasta otsusega asendati vaidlustatud otsus selle tagajärgede osas hagejale (vt analoogia alusel Üldkohtu 18. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑47/05: Angé Serrano jt vs. parlament, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 88).

29 Selles olukorras tuleb esitaks märkida, et kui Üldkohus otsustab vaidlustatud otsuse tühistada, on komisjon ELTL artikli 266 kohaselt kohustatud – nagu ta ka ise tunnistab (vt eespool punkt 16) – vaatama hageja taotluse saada täielik juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele uuesti läbi. Tuleb aga tõdeda, et sellise uuesti läbivaatamise tulemusena saab ta teha ainult kas samasuguse otsuse nagu 29. aprilli 2010. aasta otsus või – juhul kui õiguslik või faktiline olukord on pärast selle otsuse tegemist muutunud – otsuse, mis on hagejale soodsam.

30 Tuleb ka märkida, et hageja märkustest taotluse kohta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine ilmneb, et hageja arvas, et ta ei saa pärast komisjoni 29. aprilli 2010. aasta otsuse tegemist oma nõudeid ja käesolevas kohtuasjas esitatud väiteid kohandada, et seda otsust arvesse võtta. Seevastu esitas ta – nagu ta oli Üldkohut nendes märkustes informeerinud – Üldkohtu kantseleile 9. juulil 2010 ELTL artikli 263 alusel hagi, mis registreeriti numbri T‑300/10 all ja mille ese on nõue tühistada 29. aprilli 2010. aasta otsus.

31 Võttes arvesse eespool punktides 29 ja 30 esitatud kaalutlusi, tuleb seega tõdeda, et isegi kui Üldkohus peaks otsustama vaidlustatud otsuse tühistada, ei annaks see tühistamine hagejale mingit täiendavat eelist võrreldes eelisega, mille ta võib saada, kui kohtuasjas T‑300/10 tühistatakse 29. aprilli 2010. aasta otsus.

32 Vastupidi sellele, mida väidab sisuliselt hageja, ei saa niisugune tõdemus lisaks kahjustada tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

33 Nice’is 7. detsembril 2000 välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1) – millel on alates Lissaboni lepingu jõustumisest 1. detsembril 2009 ELTL artikli 6 lõike 1 esimese lõigu kohaselt samasugune õigusjõud nagu aluslepingutel – artikli 47 kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, eelkõige õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus, st õigus sellele, et asja arutataks erapooletult, avalikult ja mõistliku aja jooksul.

34 Käesoleval juhul tuleb esiteks märkida, et kodukorra artikli 48 lõikest 2 tuleneb, et uute väidete esitamine menetluse käigus on lubatud, kui need väited tuginevad faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, ning teiseks, et kohtupraktikast ei ilmne, et hageja õigus kohandada oma nõudeid ja väiteid, mis ta esitas hagis otsuse peale, mis asendati seejärel uue otsusega, eeldab, et uue akti on andnud või uue asjaolu põhjustanud kolmas isik. Kohtupraktikast – mida pealegi pidas silmas komisjon oma taotluses tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine – ilmneb selgelt, et kui otsus asendatakse menetluse käigus otsusega, millel on sama ese, tuleb seda viimast pidada uueks asjaoluks, mis võimaldab hagejal oma nõudeid ja väiteid kohandada. Selline kohandamine võimaldab hagejal säilitada oma põhjendatud huvi hagi puhul, mille ta esitas enne uue sündmuse toimumist. See, kui hagejalt nõutaks uue hagi esitamist, oleks vastuolus korrakohase õigusemõistmise põhimõtte ja menetlusökonoomia põhimõttega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks mõne otsuse peale liidu kohtule esitatud hagiavalduses sisalduvale kriitikale vastata, muutes vaidlustatud otsust või asendades selle teise otsusega, ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse käigus, et võtta teiselt poolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid ja väiteid (Euroopa Kohtu 3. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 14/81: Alpha Steel vs. komisjon, EKL 1982, lk 749, punkt 8, ja Euroopa Kohtu 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 103/85: Stahlwerke Peine-Salzgitter vs. komisjon, EKL 1988, lk 4131, punktid 11 ja 12; Üldkohtu 3. veebruari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑46/98 ja T‑151/98: CCRE vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑167, punkt 33).

35 Järelikult tuleb tõdeda, et vastupidi hageja vihjele oli tal pärast 29. aprilli 2010. aasta otsuse tegemist õigus kas ajakohastada oma nõudeid ja käesoleva hagi raames esitatud väiteid, et võtta arvesse seda otsust – millega, nagu on järeldatud eespool punktis 28, asendati vaidlustatud otsus − või esitada selle otsuse peale hagi.

36 Nagu märgitud eespool punktis 30, esitas hageja 29. aprilli 2010. aasta otsuse peale hagi, nii et ta kasutas tõesti õigust – mis tal ELTL artikli 263 alusel oli – vaidlustada liidu kohtus selle otsuse õiguspärasus. Hageja asja, st komisjonipoolse lepinguga seotud dokumentidele täieliku juurdepääsu andmisest keeldumise õigusvastasust võib liidu kohus arutada erapooletult, avalikult ja mõistliku tähtaja jooksul alates kuupäevast, mil esitati hagiavaldus selles uues kohtuasjas.

37 Teiseks tuleb märkida, et kuigi hageja ei esitanud oma märkustes taotluse kohta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine selle kohta vastuväiteid, ei saa käesoleva hagi arutamine olla õigustatud ei eesmärgiga vältida etteheidetava õigusrikkumise kordumist ega eesmärgiga hõlbustada võimaliku kahju hüvitamise hagi esitamist, sest need eesmärgid on võimalik saavutada 29. aprilli 2010. aasta otsuse peale esitatud hagi arutamisega (vt analoogia alusel Üldkohtu 10. detsembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑494/08–T‑500/08 ja T‑509/08: Ryanair vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).

38 Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes tuleb kooskõlas korrakohase õigusemõistmise ja menetlusökonoomia nõuetega seega tõdeda, et pärast käesoleva hagi esitamist on hageja 29. aprilli 2010. aasta otsuse tegemise ja selle otsuse peale tühistamishagi esitamise tulemusena (vt eespool punkt 30) kaotanud igasuguse isikliku huvi vaidlustatud otsuse tühistamise vastu. Käesoleval hagil ei ole seetõttu, et see on esitatud vaidlustatud otsuse peale, niisiis enam eset.

39 Ilma et oleks vaja võtta menetlust korraldavat meedet, et küsida hagejalt, kas ta soovib oma nõudeid ja käesolevas kohtuasjas esitatud väiteid ajakohastada, peatada menetlus käesolevas kohtuasjas ja kohtuasjas T‑36/10, analüüsida, kas need kaks kohtuasja on tarvis liita, ja lõpuks hinnata selle uue väite vastuvõetavust, mille hageja oma 20. juuli 2010. aasta kirjas esitas (vt eespool punkt 12), tuleb järeldada, et käesoleva hagi kohta ei ole enam tarvis otsust teha.

Kohtukulud

40 Tuleb meenutada, et kui kohtuasjas otsust ei tehta, jaotab Üldkohus kodukorra artikli 87 lõike 6 alusel kohtukulud omal äranägemisel.

41 Käesoleval juhul peab kõigepealt tõdema, et hageja otsustas – nagu tal oli õigus – esitada uue taotluse saada juurdepääs lepinguga seotud dokumentidele, millele tal oli keelatud siiani juurde pääseda, nii et lähtudes oma kohustusest analüüsida, kas varasem juurdepääsukeeld on vahepeal toimunud õigusliku või faktilise olukorra muutumist arvestades jätkuvalt õigustatud (vt eespool punktis 25 viidatud kohtupraktika), tegi komisjon 29. aprillil 2010 otsuse, millega asendati – nagu järeldatud eespool punktis 28 – vaidlustatud otsus.

42 Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 30, leidis hageja – hoolimata eespool punktis 34 meenutatud kohtupraktikast – ekslikult, et ta ei saa oma nõudeid ja käesoleva hagi raames esitatud väiteid muuta, et võtta arvesse 29. aprilli 2010. aasta otsust, mille tõttu säilis tal käesolevas kohtuasjas põhjendatud huvi. Ta otsustas ka esitada ELTL artikli 263 alusel hagi selle viimase otsuse peale, mille tõttu ei ole tal enam – nagu järeldatud eespool punktides 38 ja 39 – põhjendatud huvi käesolevas kohtuasjas.

43 Selles olukorras tuleb teha otsus, et hageja kannab nii enda kui ka komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes

ÜLDKOHUS (neljas koda)

määrab:

1. Internationaler Hilfsfonds eV nõuete kohta tühistada komisjoni 14. veebruari 2005. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata tema taotlus saada juurdepääs lepinguga LIEN 97-2011 seotud toimikule, ei ole enam vaja otsust teha.

2. Internationaler Hilfsfonds kannab nii enda kui ka komisjoni kohtukulud.

Kuulutatud 21. septembril 2011 Luxembourgis.

Kohtusekretär Esimees