ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
120

Järelikult tuleb eelotsusetaotlused esitanud kohtutele vastata, et raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis lubavad seni, kuni riigikoolide koosseisuliste töötajate töölevõtmiseks on konkurss läbi viidud, uuendada tähtajalisi töölepinguid, et täita õpetajate ning haldus-, tehnilise ja abipersonali täitmata ja vabu ametikohti, määramata konkursi toimumiseks kindlat aega ja välistades selliste õpetajate ja nimetatud personali mis tahes võimaluse saada sellisest uuendamisest tekkida võinud kahju eest hüvitist. Need õigusnormid ei võimalda nimelt esiteks välja selgitada objektiivseid ja läbipaistvaid kriteeriume, mille alusel kontrollida, kas selliste lepingute uuendamine vastab tõepoolest tegelikule vajadusele, on sobiv taotletava eesmärgi saavutamiseks ning selleks vajalik, ja teiseks ei sisalda ühtki muud meedet, mille eesmärk oleks vältida ja karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvituslikku kasutamist; seda hinnangut peavad kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohtud.
1.

EÜ asutamislepingut tuleb tõlgendada nii, et arvestades Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul sätteid, on Euroopa Ühendusel ainuvälispädevus, millega on vastuolus niisugune siseriiklik säte nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja mis näeb ette, et kohustusest osta rohelisi sertifikaate antakse vabastus siseriiklikule tarbijaturule kolmandast riigist imporditud elektrienergia mahu osas, tingimusel et eelnevalt on asjaomase liikmesriigi ja asjaomase kolmanda riigi vahel sõlmitud leping, mille kohaselt on tagatud, et selliselt imporditud elektrienergia on toodetud taastuvatest energiaallikatest, vastavalt samale korrale, nagu on ette nähtud kõnealuse direktiivi artiklis 5.
36

Rohm Semiconductor väidab, et teine küsimus on hüpoteetiline ja seetõttu palub ta Euroopa Kohtul tunnistada see vastuvõetamatuks. Sellega seoses viitab ta mõiste „osad” määratlusele, mille Euroopa Kohus andis oma otsuses X (EU:C:2008:535) kinnitamaks, et kui põhikohtuasjas kõnealused moodulid ei saa toimida sõltumatult mobiiltelefonidest, millesse paigaldamiseks need on mõeldud, tuleb need klassifitseerida telefoni „osadena”. Seega tuleb need moodulid klassifitseerida KN‑i XVI jaotise märkuse 2 punkti c kohaselt alamrubriiki 8529 90 40, kui need on konkreetselt mõeldud paigaldamiseks mobiiltelefonidesse.
11

AMG § 84a sätestab: „1. Kui esinevad asjaolud, mis annavad alust eeldada, et kahju on põhjustanud ravim, siis on kannatanul õigus nõuda ravimitootjalt teavet, välja arvatud juhul, kui see teave ei ole vajalik selle tuvastamiseks, kas kannatanul on õigus nõuda kahju hüvitamist § 84 alusel. Kannatanul on õigus saada järgmist teavet: ravimitootjale teada olev toime, kõrvaltoime ja koostoime, samuti ravimitootjale teatavaks saanud kõrvaltoime ja koostoime kahtlusega juhtumid ning mistahes täiendav teave, mis võib omada tähtsust ravimi mõistlikult eeldatava kahjuliku toime hindamisel. […] Kannatanul ei ole teabe saamise õigust nende andmete osas, mida ei või avaldada seaduses sätestatud keelu tõttu või mille avaldamise välistab ravimitootja või kolmanda isiku kaalukas huvi. 2. Kannatanul on lõikes 1 sätestatud eelduseid arvestades õigus saada teavet ka asutustelt, kelle pädevuses on müügilubade väljastamine ja ravimijärelevalve teostamine. Pädev asutus ei ole kohustatud avaldama andmeid, mida ei või avaldada seaduses sätestatud keelu tõttu või mille avaldamise välistab ravimitootja või kolmanda isiku kaalukas huvi.”
55

Lõpuks, nagu Euroopa Kohus on paljudel juhtudel märkinud, oleks direktiivi 2008/50 siduvusega, mis on sätestatud ELTL artiklis 288, põhimõtteliselt vastuolus välistada huvitatud isikute võimalus tugineda direktiiviga kehtestatud kohustusele. See seisukoht kehtib iseäranis sellise direktiivi osas, mille eesmärk on saada välisõhu saaste kontrolli alla ja seda vähendada ning mis on seega suunatud rahvatervise kaitsmisele (vt selle kohta kohtuotsus Janecek, EU:C:2008:447, punkt 37).
2.

Liidu õigust – eeskätt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrust (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused, ja määrust nr 2073/2005 (muudetud määrusega nr 1086/2011) – tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis näevad ette sellise toidukäitleja karistamise määruse nr 2073/2005 I lisa 1. peatüki real 1.28 esitatud mikrobioloogilise kriteeriumi eiramise eest, kes sekkub ainuüksi turustamise etapis asjaomase toiduaine turuleviimiseks. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olev karistus vastab määruse nr 178/2002 artikli 17 lõikes 2 viidatud proportsionaalsuse põhimõttele.
63

Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Samas sättes on ette nähtud, et kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.
55

Sellega seoses tuleb toonitada, et nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 17, on Ayuntamiento poolt kohaliku politsei ametikohtade täitmiseks korraldatud konkursiteate punktis 3.5 kirjas, et neile kohtadele kandideerivad isikud peavad „olema füüsilises ja vaimses vormis, mis on tööülesannete täitmiseks sobiv ja läbima kehalised katsed”, mida on täpsustatud konkursiteates. Tegemist on raskete ja elimineerivate kehaliste katsetega, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võimaldavad – vähem piiraval viisil, kui vanuse ülempiiri kehtestamine – saavutada eesmärgi, et kohalikud politseinikud on vastavas ametis tegutsemiseks nõutud spetsiifilises füüsilises vormis.
39

Selle kohta tuleb meenutada, et määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõige 3 näeb ette, et liikmesriigi kohtutel on seoses vanemliku vastutusega pädevus selle artikli „lõikes 1 nimetamata menetlustes” juhul, kui lapsel on esiteks oluline side selle liikmesriigiga, eeskätt seetõttu, et üks vanemliku vastutuse kandjatest elab alaliselt selles liikmesriigis või et laps on selle liikmesriigi kodanik, ja kõik menetluse osapooled on teiseks kohtusse pöördumise ajal sõnaselgelt või muul viisil üheselt mõistetavalt tunnistanud nende kohtute pädevust ning see on lapse parimates huvides. Sama artikli lõikes 1 on täpsustatud, et liikmesriigi kohtud, mis on määruse artikli 3 alusel pädevad läbi vaatama abielulahutuse, lahuselu või abielu kehtetuks tunnistamise taotlusi, on pädevad kõigis selliste taotlustega seotud vanemlikku vastutust käsitlevates küsimustes, kui on täidetud kõik selles lõikes loetletud tingimused.
42

Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/39 artikli 54 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et haldusmenetluses võib liikmesriigi järelevalveasutus tugineda ametisaladuse hoidmise kohustusele sellise isiku vastu, kes muul kui kriminaalõiguse valdkonda kuuluval või tsiviil- ja kaubandusõiguse menetlusega seonduval juhul on taotlenud temalt juurdepääsu teabele teatava finantsteenuste osutaja kohta, kes on hiljem sundlikvideerimisel, juhul kui selle äriühingu ärimudel põhines peamiselt ulatuslikul investeerimispettusel, mille eesmärk oli tekitada investoritele teadlikult kahju, ja mitmele selle äriühingu tegevuse eest vastutavale isikule on jõustunud kohtuotsusega mõistetud karistuseks mitmeaastane vangistus.
Nõukogu 30. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1247/92, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 41), põhjendused 1–8 on sõnastatud järgmiselt:

„vaja on muuta määrust (EMÜ) nr 1408/71, […] mida on ajakohastatud määrusega (EMÜ) nr 2001/83 […] ja viimati muudetud määrusega (EMÜ) nr 2195/91 […];

mõiste „pereliige” tähendust määruses (EMÜ) nr 1408/71 tuleb muuta, et see vastaks Euroopa Kohtu pretsedentidele, milles on tõlgendatud nimetatud väljendit;

arvesse tuleb võtta ka neid Euroopa Kohtu pretsedente, mille kohaselt võivad teatavad siseriiklike õigusaktide kohased hüvitised kuuluda samal ajal nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi alla nende õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvate isikurühmade, nende eesmärkide ja kohaldamisviisi tõttu;

Euroopa Kohus on väitnud, et õigusaktid, mille alusel selliseid hüvitisi antakse, sarnanevad mõneti sotsiaalabiga selles osas, et nende rakendamise oluline kriteerium on vajadus ning hüvitise saamise õiguse aluseks ei ole tööperioodide ega sissemaksete liitmine, samas kui muudelt omadustelt sarnanevad need sotsiaalkindlustusega selles osas, et kõnealuste õigusaktide alusel hüvitiste andmise korral ei kohaldata kaalutlusõigust ja hüvitisesaajate seisund on õiguslikult määratletud;

määruse (EMÜ) nr 1408/71 reguleerimisalast jäävad artikli 4 lõike 4 tõttu välja sotsiaalabiskeemid;

osutatud tingimused ja nende kohaldamise meetodid on sellised, et kõnealune määrus peaks sisaldama kooskõlastussüsteemi, mis erineb määruses (EMÜ) nr 1408/71 praegu sätestatust ja võtab arvesse asjaomaste hüvitiste iseärasusi, selleks et kaitsta võõrtöötajate huve vastavalt asutamislepingu artikli 51 sätetele;

selliseid hüvitisi tuleks määruse (EMÜ) nr 1408/71 reguleerimisalasse kuuluvatele isikutele anda üksnes vastavalt asjaomase isiku või tema perekonna elukohariigi õigusaktidele, vajaduse korral liites elamisperioodid teistes liikmesriikides ja ilma kodakondsuse alusel diskrimineerimata;

sellest olenemata on vaja tagada, et määrusega (EMÜ) nr 1408/71 ette nähtud praegust kooskõlastussüsteemi kohaldataks jätkuvalt hüvitiste suhtes, mis ei kuulu osutatud hüvitiste erikategooriasse või mida ei ole selgelt esitatud kõnealuse määruse lisas; selleks on vaja uut lisa [...]”
29

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab ühelt poolt, et asja sisuliselt arutanud kohtu tuvastatud tehniline asjaolu, et imporditud tooteid saab kasutada ainuüksi siis, kui need on ühendatud arvutiga, ning et need toimivad ainult koos konkreetse operatsioonisüsteemiga, toetab KN‑i alamrubriiki 8471 60 90 klassifitseerimise põhjendatust. Teiselt poolt leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et akustiliste kõlarite funktsionaalne aspekt – seade on mõeldud heli taasesitamiseks – räägib KN‑i alamrubriiki 8518 22 90 klassifitseerimise kasuks, sest see konkreetne funktsioon on käsitatav kui „muu spetsiifiline funktsioon kui andmetöötlus”, nagu on täpsustatud KN‑i grupi 84 märkuse 5 punktis E.
1.

Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad talupidajate jaoks) sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad, mida on muudetud komisjoni 29. oktoobri 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 1974/2004, artikli 18 lõiget 2 peab tõlgendama nii, et esiteks kuulub see kohaldamisele juhul, kui põllumajandustootja vastab selle määruse (määrusega nr 1974/2004 muudetud kujul) artiklite 19–23a seast kahe või enama artikli kohaldamise tingimustele ja et teiseks juhul, kui põllumajandustootja, kes vastab selle määruse (määrusega nr 1974/2004 muudetud kujul) artiklitest 19–23a vähemalt ühe kohaldamise tingimustele, vastab ühtlasi ka vähemalt ühe sätte kohaldamise tingimusele nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001, järgmistest artiklitest: artikli 37 lõige 2, artikkel 40 ning artikli 42 lõige 3 ja artikli 42 lõige 5.
5

Direktiivi artikli 45 „Kandidaadi või pakkuja isiklik olukord” lõiked 1 ja 3 näevad ette: „1. Hankelepingu sõlmimise menetluses osalemisest jäetakse välja kõik kandidaadid või pakkujad, kelle suhtes on ostjale teadaolevalt langetatud lõplik kohtuotsus ühel või mitmel järgmisel põhjusel: […] Liikmesriigid täpsustavad käesoleva lõike rakendustingimused kooskõlas oma siseriikliku õigusega ja ühenduse õigust arvesse võttes. Möödapääsmatult vajalikes üldistes huvides võivad liikmesriigid sätestada erandi esimeses lõigus osutatud nõudest. Käesoleva lõike kohaldamisel teevad ostjad vajadusel kandidaatidele või pakkujatele ettepaneku esitada lõikes 3 osutatud dokumendid ja võivad, kui neil on selliste kandidaatide või pakkujate isikliku olukorra suhtes kahtlusi, pöörduda pädevate asutuste poole asjaomaste kandidaatide või pakkujate isikliku olukorra kohta vajalikuks peetava teabe saamiseks. Kui see teave puudutab kandidaati või pakkujat, kes ei asu ostjaga samas riigis, võib ostja pöörduda koostöö tegemiseks pädevate asutuste poole. Võttes arvesse selle liikmesriigi siseriiklikku õigust, kus kandidaat või pakkuja asub, on sellised palved seotud juriidiliste ja/või füüsiliste isikutega, sealhulgas ettevõtete direktorite ja muude isikutega, kellel on õigus kandidaati või pakkujat esindada, tema nimel otsuseid teha või teda kontrollida. […] 3. Küllaldase tõendina selle kohta, et ettevõtja suhtes ei kehti ükski lõikes 1 või lõike 2 punktides a, b, c, e või f täpsustatud juhtum, aktsepteerib ostja järgmist: a) lõike 1 ja lõike 2 punktide a, b ja c puhul väljavõte karistusregistrist või selle puudumisel samaväärne dokument, mille on väljastanud isiku päritolu- või lähteriigi pädev kohtuorgan või haldusasutus ning mis tõendab, et need nõuded on täidetud. […] Kui asjaomane riik selliseid dokumente ega tõendeid ei väljasta või kui need ei käsitle kõiki lõikes 1 ja lõike 2 punktides a, b ja c nimetatud juhtumeid, võib need asendada vandega – või kui liikmesriigis ei ole vanne sätestatud, siis tõotusega –, mille asjaomane isik annab oma päritolu- või lähteriigi pädeva kohtuorgani või haldusasutuse, notari või pädeva majandus- või kutseorganisatsiooni ees.” [Mõiste „vanne” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kirjalik kinnitus”.]
49

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 76 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaselt võib töökohaliikmesriik oma õigusaktides ette näha, et pädev asutus peatab õiguse perehüvitistele, kui elukohaliikmesriigis ei ole perehüvitisi taotletud. Sellistel asjaoludel peab pädev asutus juhul, kui töökohaliikmesriigi siseriiklikes õigusaktides on perehüvitiste saamise õiguse peatamine ette nähtud, nimetatud määruse artikli 76 lõike 2 kohaselt selle õiguse peatama, kui nendes õigusaktides kehtestatud tingimused selliseks kohaldamiseks on täidetud, ilma et tal oleks selles osas kaalutlusõigust.
38

Tuleb lisada, et nagu Generali kohtuistungil täpsustas, ei vaidlusta ta asjaolu, et liikmesriigid võivad oma õigusnormides ette näha hankemenetlusest kõrvaldamise aluse, mis põhineb sellel, et asjaomane ettevõtja on rikkunud konkurentsieeskirju. Ta vaidlustab hoopis Kbt § 61 lõike 1 punkti a ulatuse; Generali arvates on tegemist üldise hankemenetlusest kõrvaldamise alusega, mis läheb oluliselt kaugemale direktiivi 2004/18 artiklis 45 ette nähtud hankemenetlusest kõrvaldamise alustest. Kuid nagu sai meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 19, on põhikohtuasja ese Generali asjaomasest hankemenetlusest kõrvaldamine seetõttu, et ta rikkus konkurentsieeskirju, mille eest talle määrati trahv. Seega ei ole põhikohtuvaidluse lahendi seisukohast asjakohane analüüsida asjaomase Ungari õigusnormi kohaldamisalasse kuuluda võivate muude hankemenetlusest kõrvaldamise aluste kooskõla liidu õigusega.
47

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikleid 28 ja 29 tuleb koostoimes sama direktiivi artikli 2 punktiga e ning artiklitega 3, 15 ja 18 tõlgendada nii, et liikmesriik ei ole kohustatud võimaldama nendes artiklites ette nähtud sotsiaalhoolekande‑ ja tervishoiuteenuseid kolmandate riikide kodanikele, kellele on antud luba jääda sellesse liikmesriiki niisuguste siseriiklike õigusaktide alusel, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ning mis võimaldavad anda selle liikmesriigi elamisloa välismaalasele, kellel on haigus, mis kujutab tegelikku ohtu tema elule või kehalisele puutumatusele või reaalset ohtu saada ebainimlikult või alandavalt koheldud, kui tema päritoluriigis või kolmandas riigis, kus ta varem elas, ei leidu sobivat ravi ning kui tegemist ei ole kõnealuse välismaalase jaoks tervishoiuteenuste tahtlikult kättesaamatuks tegemisega selles riigis.
48

Selleks et nimetatud küsimusele vastata, tuleb meenutada, et kõnealuse määrusega sätestatud süsteem on üksnes kooskõlastussüsteem, mis reguleerib eelkõige neile töötajatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes erinevatel asjaoludel teostavad oma õigust vabalt liikuda, kohaldatava õiguskorra või kohaldatavate õiguskordade kindlaksmääramist, ning et sellisele süsteemile on omane, et vanaduspensioni saamise tingimused on liikmesriigiti erinevad (vt selle kohta kohtuotsus Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, punktid 25 ja 26).
58

Teiseks tuleb meenutada, et kohtuotsuse Sodemare jt (EU:C:1997:301) punktis 32 otsustas Euroopa Kohus, et liikmesriik võib talle oma sotsiaalkindlustussüsteemi korraldamiseks antud pädevuse raames otsustada, et vältimatult tervishoiuteenuseid vajavate eakate sotsiaalhoolekandesüsteemi jaoks on tingimata selle eesmärkide, käesoleval juhul üksnes selle süsteemi sotsiaalsete eesmärkide saavutamiseks vajalik, et sotsiaalhoolekandeteenuste osutamise üleandmine eraõiguslikele isikutele oleks seotud tingimusega, et need ei või mingit tulu taotleda.
2

Eelotsusetaotlus on esitatud vaidluse raames, mille pooled on František Ryneš ja Úřad pro ochranu osobních údajů (isikuandmete kaitse amet, edaspidi „Úřad”) ning mille esemeks on otsus, millega viimane tuvastas, et F. Ryneš on pannud toime mitu rikkumist isikuandmete kaitse valdkonnas.
44

Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas oli Agenzial olemas kogu teave, mis on vajalik selle tuvastamiseks, et need sisulised nõuded on täidetud.
24

Nende kaalutlustega arvestades otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ühenduse õigusega on kooskõlas see, et hankija võib [7. augusti 1990. aasta] seaduse [nr 241] artikli 21 quinquies alusel riigihangete valdkonnas otsuste kehtetuks tunnistamise õigust kasutades otsustada, et ta jätab hankelepingu sõlmimata ainuüksi seetõttu, et selle äriühingu seadusliku esindaja vastu, kelle pakkumus tunnistati edukaks, on algatatud kriminaaluurimine? 2. Kas ühenduse õigusega on kooskõlas erand põhimõttest, mille kohaselt kriminaalvastutus tuvastatakse jõustunud kohtuotsusega (nagu see on ette nähtud direktiivi [2004/18] artiklis 45), kusjuures erand tehakse ametiasutuse poolt kohasusele diskretsiooniliselt antud hinnangu alusel? 3. Kas ühenduse õigusega on kooskõlas erand põhimõttest, mille kohaselt kriminaalvastutus tuvastatakse jõustunud kohtuotsusega (nagu see on ette nähtud direktiivi [2004/18] artiklis 45), kui kriminaaluurimine on algatatud kaalutlusõigust teostades võetud meetme esemeks oleva hankemenetlusega seotud süüteo suhtes? 4. Kas ühenduse õigusega on kooskõlas see, et hankija poolt riigihangete valdkonnas võetud meetmete osas on siseriiklikul halduskohtul talle riigihangete valdkonnas omistatud pädevuse teostamise raames täielik pädevus, st ta kontrollib ka pakkumuse usaldusväärsust ja sobivust, mistõttu kontroll ei piirdu ilmselge ebaloogilisuse, ebamõistlikkuse, puuduliku põhjendatuse ja faktivea piiratud hüpoteesidega?”
6

Määruse nr 3665/87 põhjendustes 3, 4 ja 16 oli sätestatud: „nõukogu sätestatud üldreeglite kohaselt makstakse toetust siis, kui on tõendatud, et tooted on ühendusest eksporditud; [...] teatavad eksporditehingud võivad põhjustada kuritarvitusi; [...] kuritarvituste vältimiseks peaks selliste tehingute puhul toetuse maksmise tingimuseks olema see, et lisaks ühenduse tolliterritooriumilt lahkumisele on tooted imporditud kolmandasse riiki, ja vajadusel, et tooted on kolmandas riigis tegelikult turule viidud; [...] et võimaldada eksportijatel oma tehinguid lihtsamini rahastada, peaks liikmesriikidel olema lubatud maksta toetus eelnevalt välja kas osaliselt või tervikuna niipea, kui ekspordideklaratsioon on vastu võetud ning on olemas tagatis, mis kindlustab eelnevalt välja makstud summa tagasimaksmise, kui hiljem ilmneb, et toetust poleks pidanud maksma.”
67

Lõpetuseks, kuivõrd K. Boudjlida ja komisjon on osutanud põhikohtuasjas kõne all oleva ärakuulamise lühikesele kestusele – see kestis 30 minutit –, tuleb tuvastada, et küsimus, kas ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku ärakuulamise kestus mõjutab kuidagi õiguse olla ära kuulatud järgimist (nagu seda kohaldatakse direktiivi 2008/115 raames), ei ole otsustava tähtsusega. Nimelt on tähtis teada, kas sellisel kodanikul oli võimalus olla ära kuulatud piisavas ulatuses seoses tema riigis viibimise seaduslikkuse ja tema isikliku olukorraga; K. Boudjlida puhul oli see nii, nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 61–63.
10

Apellatsioonkaebuses esitab apellant neli väidet. Esimene käsitleb faktiliste asjaolude moonutamist. Apellant leiab, et Üldkohus ei tuvastanud vaidlusaluse otsuse sisu kohta tehtud kokkuvõttes, et parlament ei hinnanud petitsiooni sisuliselt. Teises väites leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnorme, asudes seisukohale, et ainult petitsiooni vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkamine oleks saanud riivata tema petitsiooniõigust ja seeläbi mõjutada tema õiguslikku seisundit. Kolmas väide käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse põhjendamatust, mis seisneb selles, et Üldkohus ei käsitlenud vaidlusaluse otsuse põhjendatust. Viimaseks heidab apellant neljandas väites Üldkohtule ette, et viimane ei vastanud apellandi väitele, mis puudutas võimatust esitada oma juhtum petitsioonikomisjonile läbivaatamiseks.
42

Nende kaalutluste põhjal tuleb esitatud küsimustele seega vastata, et liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et selline kollektiivlepingu säte nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette miinimumtasu sellistele vabakutselistele teenuseosutajatele, kes on kollektiivlepingu pooleks oleva töötajate ühingu liikmed ja kes täidavad töövõtulepingu alusel asjaomase tööandja kasuks samu ülesandeid kui selle tööandja palgatöötajad, ei kuulu ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse üksnes siis, kui need teenuseosutajad on „näiliselt iseseisvad füüsilisest isikust ettevõtjad”, see tähendab nimetatud töötajatega võrreldavas olukorras olevad teenuseosutajad. Vastava hinnangu peab andma siseriiklik kohus.
62

Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale võib liidu tasandil ühtlustamata valdkonna riigisisene normistik, mida kohaldatakse eranditeta kõigi selles liikmesriigis tegutsevate füüsiliste isikute või ettevõtjate suhtes, olla õigustatud sellest hoolimata, et sellega piiratakse teenuste osutamise vabadust, tingimusel et see on vastavuses ülekaaluka üldise huviga, mis ei ole kaitstud teenuseosutaja suhtes tema asukohaliikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega, ja ainult niivõrd, kui see on eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks (kohtuotsused Arblade jt, C‑369/96 ja C‑376/96, EU:C:1999:575, punktid 34 ja 35; dos Santos Palhota jt, EU:C:2010:589, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika, ning komisjon vs. Belgia, EU:C:2012:814, punkt 44).