ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Eelotsusetaotluse teinud kohus jäi kahtlevale seisukohale, kas Itaalia tsiviilseadustiku artikli 2449 kohaldamine koosmõjus seaduse nr 474/1994 artikliga 4 on kooskõlas EÜ artikliga 56. 29. septembri 2004. aasta otsusega otsustas ta mõlemas kohtuasjas esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilkoodeksi artikkel 2449 sellisena, nagu teda on kohaldatud käesoleva kohtuvaidluse asjaoludel, kus sellele viitab aktsiaseltsis seadusjärgse kontrolli kaotanud avalik-õiguslik isik, kes säilitab siiski olulise osaluse (käesoleval juhul 33,4%), olles aktsiatest suhtelise enamuse omanik, ja saab seetõttu ka ebaproportsionaalselt suure kontrolliõiguse? 2. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilkoodeksi artikkel 2449 koosmõjus . aasta dekreetseaduse nr 332, nüüd . aasta seaduse nr 474, artikliga 4, kui sellele viitab aktsiaseltsis seadusjärgse kontrolli kaotanud avalik-õiguslik isik, kes säilitab siiski olulise osaluse (käesoleval juhul 33,4%), olles aktsiatest suhtelise enamuse omanik, ja saab seetõttu ka ebaproportsionaalselt suure kontrolliõiguse? 3. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilseadustiku artikkel 2449 arvestades, et seda kohaldades tekib vastuolu teise siseriikliku õiguse sättega (eelkõige . aasta dekreetseaduse nr 332, nüüd . aasta seaduse nr 474, artikli 2 lõike 1 punktiga d), mis ise on EÜ artikliga 56 kooskõlas ja seega kordab eespool viidatud Euroopa Kohtu otsustes kehtestatud põhimõtteid eriõiguste kasutamise ja kohaldamise tingimuste kohta?”
89.

Põhimõtteliselt on tõenäoline, et ka eraõiguslikel võlausaldajatel on sarnased motiivid – tulevaste ärivõimaluste ootus ja soov vältida tulevasi kulusid. Käesolevas juhtumis on aga tegemist riigi avalik-õiguslike huvidega, mille edendamine on kindlaksmääratud avalik-õiguslike ametiasutuste ülesanne. Nimetatud huvid on tüüpilised ajendid klassikalises tähenduses riigiabi andmiseks. Lenzing rõhutab õigesti, et nimetatud ajenditega ei saa õigustada teatud ettevõtjate soodustamist seeläbi, et ametiasutus loobub oma nõuete täitmisele pööramisest. Vastasel juhul võiks töökohtade säilitamise eesmärgiga õigustada ka avalik-õiguslike investorite kaudu tehtavaid kapitalisüste. Viimase olukorra on Euroopa Kohus sõnaselgelt välistanud. ( 54 )
39.

Kreekat toetav Hispaania Kuningriik kritiseerib IBA 2000-t selles osas, et nimekirja koostas valitsusväline organisatsioon. See peab paika, kuid ei sea nimekirja teaduslikku väärtust siiski kahtluse alla. ( 22 ) Väljaandja on BirdLife International, siseriiklike linnukaitseorganisatsioonide ühendus, kes osales Rahvusvahelise Linnukaitsenõukogu nime all juba IBA 89 koostamisel. Tookord samuti osalenud lindude ja elupaikade kaitse Euroopa rühm oli nimetatud nõukogu ad hoc-eksperdirühm. IBA 2000 Kreekat puudutavas osas sisalduvad andmed tuginevad suure arvu ornitoloogide töödel. Paljud neist kuuluvad Kreeka ornitoloogiaühingusse EOE, mis abistab Kreeka valitsust võimalike erikaitsealade kindlakstegemisel ja piiritlemisel. Tunnustust, mille osaliseks said nimekirja Kreekat puudutava osa autorid, näitab eeskätt see, et nimekirja koostamist toetas keskkonnaministeeriumi kaudu eelkõige Kreeka riik. ( 23 ) Töid toetasid ka Madalmaad oma saatkonna kaudu Kreekas ja Ühendkuningriigi linnukaitseorganisatsioon Royal Society for the Protection of Birds.
35.

Apellandid on seisukohal, et litsentsitasud sisaldasid käibemaksu. Seetõttu esitasid nad käibemaksu kui oma maksustatavate tehingute tarvis omandatud kaupadelt ja teenustelt tasutud sisendkäibemaksu tagasimaksmise nõude. Commissioners of Customs & Excise jätsid tagasimaksmise nõude rahuldamata. Nende arvates ei olnud litsentside andmine käibemaksuga maksustatav tehing. Pärast kaebuse rahuldamata jätmist esimese astme kohtus esitasid apellandid apellatsioonkaebuse VAT and Duties Tribunal’ile, kes esitas 24. augusti 2004. aasta kohtumäärusega Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas poolte vahel kokku lepitud faktikirjelduses esitatud asjaoludel […] tuleb kuuenda direktiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 kasutatud mõistet „majandustegevus” tõlgendada nii, et see hõlmab elektromagnetilise spektri kindlaksmääratud osades telekommunikatsiooniseadmete kasutamise õiguste enampakkumisele panemise teel kolmanda põlvkonna mobiilside litsentside andmist riigisekretäri poolt (edaspidi „tegevus”), ning millised kaalutlused on sellele küsimusele vastamisel olulised? 2. Millised kaalutlused on kokkulepitud faktikirjelduses esitatud asjaoludel olulised, et vastata küsimusele, kas tegevuses toimis riigisekretär „ametivõimuna” kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 5 mõttes? 3. Kas kokku lepitud faktikirjelduses esitatud asjaoludel saab tegevus olla i) osaliselt „majandustegevus” ja osaliselt mitte ja/või ii) osaliselt teostatud ametivõimuna toimiva avalik-õigusliku organisatsiooni poolt ja osaliselt mitte, mille tulemusel on see tegevus osaliselt maksustatav käibemaksuga kuuenda direktiivi alusel ja osaliselt mitte? 4. Kui tõenäoliselt ja kui peatselt peab tegevusega kaasnema „oluline konkurentsi moonutamine” kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 5 teise lõigu tähenduses, et selle lõigu alusel tuleks tegevust teostavat isikut selle tegevusega seoses käsitada maksukohustuslasena? Kas ja kui asjakohane on selle küsimuse puhul neutraalse maksustamise põhimõte? 5. Kas kuuenda direktiivi D lisas (millele viitab kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 5 kolmas lõik) kasutatud sõna „telekommunikatsioon” hõlmab elektromagnetilise spektri kindlaksmääratud osades telekommunikatsiooniseadmete kasutamise õiguste enampakkumisele panemise teel kolmanda põlvkonna mobiilside litsentside andmist riigisekretäri poolt sellistel asjaoludel, nagu on esitatud kokkulepitud faktikirjelduses? 6. Kui i) liikmesriik rakendab kuuenda direktiivi artikli 4 lõiked 1 ja 5 õigusaktiga, mis annab valitsusasutusele (nagu käesolevas asjas Ühendkuningriigi riigikassa) seadusjärgse pädevuse anda juhiseid selle kohta, milliseid valitsusasutuste pakutavaid kaupu ja teenuseid tuleb käsitada maksustatavatena, ning ii) see valitsusasutus annab või kavatseb anda vastavalt oma seadusjärgsele pädevusele juhiseid selle kohta, et teatavad toimingud on maksustatavad – kas sellisel juhul on 13. novembri 1990. aasta otsuses kohtuasjas C-106/89: Marleasing (EKL 1990, lk I-4135, punkt 8) esitatud põhimõte siseriikliku õigusakti ja kõnealuste juhiste tõlgendamisel asjakohane (kui jah, siis kuidas)?”
72.

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku: 1) otsustada, et kuna Belgia Kuningriik: — seadis tööandja poolt tehtavate täiendava vanadus- ja enneaegse surma kindlustuse maksete mahaarvamise sõltuvusse CIR ’92 artiklis 59 ette nähtud tingimusest, et neid sissemakseid tehakse Belgias asuvale kindlustusseltsile või pensionifondile; — seadis pikaajalise hoiustamisega seotud maksuvähenduse – mida võimaldatakse vastavalt CIR ’92 artiklitele 145/1 ja 145/3 isiku enda poolt tehtavate selliste täiendava vanadus- ja enneaegse surma kindlustuse maksete puhul, mille tööandja peab töötaja töötasust kinni – sõltuvusse tingimusest, et neid sissemakseid tehakse Belgias asuvale kindlustusseltsile või pensionifondile; — nägi CIR ’92 artiklis 364bis ette, et juhul kui CIR ’92 artiklis 34 nimetatud kapital, tagasiostusummad ja hoiused makstakse välja või kantakse üle maksumaksjale, kes on eelnevalt viinud oma elukoha või vara asukoha üle välisriiki, loetakse makse või ülekandmine toimunuks päeval, mis eelnes sellele üleviimisele, ning samastas sama artikli teise lõigu kohaselt kõik artikli 34 lõike 2 punktis 3 nimetatud üleviimised ülekandmisega, mistõttu on iga kindlustusandja kohustatud CIR ’92 artikli 270 kohaselt kinni pidama tulumaksu kapitalilt või tagasiostusummadelt, mis on välja makstud mitteresidendile, kes on millalgi olnud Belgia maksuresident, niivõrd kui kõnealused summad kogunesid täielikult või osaliselt perioodil, mil asjaomane isik oli Belgia maksuresident, isegi kui Belgia sõlmitud kahepoolsed maksulepingud annavad õiguse maksustada sellist tulu teises osalisriigis; — maksustas CIR ’92 artikli 364ter alusel kapitali või tagasiostusummade – mis on kogutud tööandja või isiku enda poolt tehtavate täiendava pensionikindlustuse maksete teel – üleandmise pensionifondi või kindlustusseltsi poolt, kuhu vastavad summad on kogutud, soodustatud isiku või tema nõudeõigusega isikute kasuks teisele pensionifondile või kindlustusseltsile, kes asub väljaspool Belgiat, samas kui selline üleandmine ei kujuta endast maksustatavat tehingut juhul, kui kapital või tagasiostusummad antakse üle teisele pensionifondile või kindlustusseltsile, kelle asukoht on Belgias; — nõudis üldmääruse tempelmaksuga võrdsustatud maksude kohta artikli 224/2bis alusel, et välismaised kindlustusandjad, kellel puudub Belgias tegevuskoht, hangiksid enne oma teenuste osutamist Belgias tegevusloa vastutavale esindajale, kes asub Belgias ja kes kinnitab kirjalikult, et võtab riigi ees isikliku kohustuse tasuda kindlustuslepingutelt iga-aastast maksu ning intresse ja trahve, mida nad võivad olla kohustatud maksma seoses Belgias asuvaid riske puudutavate lepingutega, on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ asutamislepingu artiklitest 18, 39, 43 ja 49, EMP lepingu artiklitest 28, 31 ja 36 ning 10. novembri 1992. aasta direktiivi 92/96/EMÜ artiklist 4 ja artikli 11 lõikest 2 – pärast uuestisõnastamist 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ artikli 5 lõikest 1 ja artikli 53 lõikest 2; 2) mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.
102.

Hispaania märgib, et IBA 1998-s esitatud alad on juba mõõtkava (1:2 500 000) tõttu kasutud ja lisaks on need andmed vananenud, kuid tunnistab, et erikaitsealad peaksid rohkem hõlmama puna-harksaba elupaiku ja et ta klassifitseeris sel eesmärgil liikide kaitsekava raames erikaitsealadena uusi alasid ning piiritles olemasolevad erikaitsealad uuesti nii, et need hõlmavad 70% sellest liigist.
54.

Nendest põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata College van Beroep voor het bedrijfsleveni eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta artikli 12 lõike 2 punkti b ja komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3887/92 (milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad ühenduse teatavate toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi kohaldamiseks) artikli 2 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et söödamaana deklareeritud maatükki saab käsitada „kasutatavana” isegi siis, kui see maatükk oli asjaomasel ajavahemikul ajutiselt üleujutatud. 2. Selleks, et ajutiselt üleujutatud maatükki saaks käsitada määruse nr 1254/1999 artikli 12 lõike 2 punkti b ja määruse nr 3887/92 artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses „kasutatavana”, on vaja ühelt poolt, et seda maatükki kasutataks üksnes loomade toitmiseks kogu kalendriaasta vältel, ja teiselt poolt, et seda maad saaks kasutada tõepoolest loomakasvatuseks minimaalselt seitse kuud alates liikmesriigi õigusnormides määratud alguskuupäevast.
80.

KVZ väidab siiski, et kondijahu saab endiselt kasutada kütuse, lemmikloomade toidu või väetisena. Kostja esindaja Finanzprokuratur väidab seevastu, et majandusliku korduskasutamise võimalus ei takista kõnealuse materjali liigitamist jäätmeteks. See väide on põhimõtteliselt õige, ( 33 ) kuid selle alusel ei saa siiski järeldada, et tegemist on jäätmetega.
42.

Selle lähenemise eeliseks, mida ei ole võimalik liigselt rõhutada, on toimivus. Beneluxi kaubamärgiamet märgib, et Beneluxis tehakse igal aastal 35000 kaubamärgi registreerimise taotlust, enamjaolt mitmete kaupade ja teenuste klasside jaoks ja loetledes neis klassides enamasti mitmeid kaupu ja teenuseid, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse. ( 31 ) Kaubamärgiameti jaoks on ainuke toimiv kontrollimeetod nimetatud kaupade ja teenuste ümbergrupeerimine asjassepuutuvatest põhilistest kaupadest ja teenustest tulenevalt. Sel moel grupeeritud kaupade ja teenuste omavaheline loomulik seos peaks asjaomasele avalikkusele olema selge. ( 32 ) Oluline on see, et amet viitaks oma otsuses selgelt, miks ta leiab, et esineb absoluutne keeldumispõhjus selle kaupade või teenuste kategooria suhtes. Kui kaubamärgiamet teeb taotlejale teatavaks oma (esialgse või lõpliku) otsuse, on viimasel soovi korral võimalus viidata, miks ja kuidas ei kehti see keeldumispõhjus teatud kaupade või teenuste suhtes kaubamärgi taotluses nimetatud kaupade või teenuste hulgas. ( 33 ) See võimaldab läbi viia tõhusa kohtuliku kontrolli nende kaupade ja teenuste osas tehtud kaubamärgiameti otsuse suhtes.
49.

Neid põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesfinanzhofi eelotsuse küsimusele järgmiselt: EÜ asutamislepingu artiklit 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) tuleb tõlgendada nii, et, sellega on vastuolus, kui Saksamaa residendist maksumaksjale keeldutakse võimaldamast ühist maksustamist koos Austrias elava abikaasaga, kellest ta ei ela lahus, põhjendusel, et see abikaasa sai samaaegselt üle 10% majapidamise tulust ja ühtlasi üle 24000 Saksa marga, isegi kui see tulu on Austria õiguse alusel maksust vabastatud.
87.

Esimese Astme Kohus kaalus dokumendid esitanud liikmesriikide nimede avaldamisest keeldumise põhjendusi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64, millele on viidatud eespool punktis 61. Seoses nõukogu kohustusega avaldada asjaomaste liikmesriikide nimed, sedastas Esimese Astme Kohus järgmist: „91. Kõigepealt tuleb märkida, et hageja argumentatsioon põhineb peamiselt varasemal kohtupraktikal seoses 6. detsembri 1993. aasta asjaajamiskorraga üldsuse juurdepääsul nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 340, lk 41, edaspidi „asjaajamiskord”), mis jõustati nõukogu 20. detsembri 1993. aasta otsusega 93/731/EÜ üldsuse juurdepääsu kohta nõukogu dokumentidele (EÜT L 340, lk 43) ja komisjoni 8. veebruari 1994. aasta otsusega 94/90/ESTÜ, EÜ, Euratom üldsuse juurdepääsu kohta komisjoni dokumentidele (EÜT L 46, lk 58). 92. Selle asjaajamiskorra alusel tuleb juhul, kui ühe institutsiooni valduses oleva dokumendi on koostanud kolmas isik, juurdepääsutaotlus esitada otse sellele isikule. Euroopa Kohus leidis, et institutsioon peab täpsustama dokumendi koostaja, et taotleja saaks pöörduda otse tema poole (eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus Interporc vs. komisjon, punkt 49). 93. Seevastu määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigete 4 ja 5 alusel peab asjaomane institutsioon ise konsulteerima kolmanda isikuga, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või seda ei tohi avaldada. Liikmesriigid võivad taotleda, et neilt küsitaks nõusolekut. 94. Seega on asjaajamiskorras sätestatud autorile esitamise nõue määruses nr 1049/2001 läbi teinud põhjaliku muutuse. Sellest tuleneb, et dokumendi koostaja osatähtsus on varasema korraga võrreldes tunduvalt väiksem. 95. Peale selle sätestab määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõige 3, et „[t]undliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt need dokumendid pärinevad”. Seega tuleb sedastada, et tundliku sisuga dokumentide puhul kehtib erandkord, mille eesmärgiks on ilmselt nende sisu ja isegi nende olemasolu salajasuse tagamine. 96. Seega ei olnud nõukogul kohustust avalikustada kõnealuseid, riikide koostatud, otsuse 2002/848 vastuvõtmisega seonduvaid dokumente ega nende koostajaid, kuna esiteks on dokumendid tundliku sisuga ja teiseks nende koostajad on nende avaldamise keelanud.”
24.

Selles suhtes on põhitähtsusega eespool viidatud kohtuasi Arsenal, mille ettepanekus ma märkisin, et kui direktiiv annab identsuse juhtudel absoluutse kaitse, tuleb seda mõista nii, et omadussõna „absoluutne” tähendab kaubamärgiõiguse mõtet arvestades seda, et omanikule antakse kaitse olenemata segiajamise riskist, sest sellistes olukordades eeldatakse, et segiajamise risk on olemas, ja mitte seda, et omanikule on tagatud kaitse kõikide eest ja kõikidel asjaoludel. Artikli 5 lõike 1 punktiga a luuakse seega iuris tantum eeldus, oletades, et kaubad on identsed. ( 10 )
96.

See hinnang pole vastuolus ka kohtujurist Lenzi sedastatuga ühes oma ettepanekus juba 1988. aastal, et artikli 8 ülevõtmiseks ei piisa kaitsest, „mis piirdub vaid tegelikult asutatud skeemide puutumatusega ega hõlma nende piisavat rahastatust”. ( 31 ) Kuigi Euroopa Kohus ei täpsustanud seda küsimust oma kohtuotsuses, võib ometi väita, et Ühendkuningriik oleks võinud mõista ainuüksi kõnealuses ettepanekus esitatud tõlgenduse põhjal, et direktiivi 80/987 artikkel 8 nõuab ulatuslikumate meetmete võtmist. Igatahes oleks liialdus väita, et seadusandja rikkumine on piisavalt selge vaid selle alusel, et kohtujuristi ettepanekuga pole piisavalt arvestatud. ( 32 ) Eelotsusetaotluse raames ei saa ju seadusandja paluda Euroopa Kohtu seisukohta küsimuses, mida on käsitlenud küll kohtujurist, kuid mille kohta pole Euroopa Kohus otsust langetanud.
28.

Hoopis teine küsimus, mille on tõstatanud ka pooled, on aga see, milline põhivabadus või millised põhivabadused on olulised või kohaldatavad käesolevas kohtuasjas. Siiani on Euroopa Kohus eranditult kõikidel juhtudel käsitlenud kinnistu omandamise regulatsioone kapitali vaba liikumise kontekstis, isegi siis, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on viidanud ka asutamisvabadusele, nagu kohtuotsuses Konle ( 10 ). Selles seoses on Euroopa Kohus viidanud asjaolule, et teise liikmesriigi territooriumil kinnisvara omandamise, kasutamise ja käsutamise õigus kujutab endast asutamisvabaduse vajalikku täiendust, ning kapitali liikumine sisaldab protseduure, mille kaudu saavad isikud investeerida kinnisvarasse ka selle riigi territooriumil, kus ei ole nende elukoht. ( 11 )
23.

Jällegi saan aru nii, et see kehtib võrdselt kõikide autode kohta, hoolimata sellest, kas need on imporditud või Poolas toodetud. Siiski tundub mõistlik eeldada, et praktikas registreeritakse kõik viimati osutatud kategooriasse kuuluvad autod (välja arvatud need, mida ei ole müüdud omamaisel turul, vaid mis on eksporditud ning mis seega niikuinii Poolas aktsiisiga maksustamisele ei kuulu) enne nende väljalaskeaastale järgneva aasta lõppu — kas sellepärast, et need on selleks ajaks müüdud, või sellepärast, et tootja registreerib need erandlikult enda nimele eesmärgiga vältida lisanduva aktsiisi tasumist.
50.

Kõigepealt tuleks meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt kohtulike ülesannete jagunemise raames siseriiklike kohtute ning Euroopa Kohtu vahel EÜ artikli 234 järgi suudab siseriiklik kohus, kes on otseselt uurinud asjaolusid ning kuulanud ära pooled ning kellel on pädevus otsuse tegemiseks, kõiki asjaolusid teades paremini hinnata, kas õiguslikud küsimused, mis kerkisid tema menetluses olevas kohtuasjas, on olulised ning kas otsuse tegemiseks on vaja esitada eelotsusetaotlus. Euroopa Kohtul on siiski õigus juhul, kui küsimused on ebasobivalt sõnastatud või väljuvad talle EÜ artikliga 234 antud pädevuse raamest, tuletama siseriikliku kohtu poolt esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need ühenduse õiguse aspektid, mida peab vaidluse eset silmas pidades tõlgendama. ( 22 )
80.

Üks põhikohtuasja hagejate ja Prantsuse valitsuse pakutud käigu keerukust ja ohtlikkust ilmestav näide on nii direktiivis 98/59 kui direktiivis 2002/14 kasutatud „ettevõtte/üksuse” (établissement) mõistete võrdlus. Seoses sellega, et nimetatud mõistet pole direktiivi 98/59 sätetes määratletud, ütles Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Rockfon, et „ettevõtet” selle direktiivi tähenduses ei saa määratleda liikmesriikide õiguse kaudu ning seda tuleb tõlgendada nii, et sõltuvalt asjaoludest tähendab see üksust, millega kollektiivselt koondatavad töötajad on oma töökohustuste kaudu seotud, sõltumata sellest, et kas kõnealusel üksusel on juhtkond, mis võiks kollektiivseid koondamisi iseseisvalt läbi viia. ( 19 ) Seevastu direktiivi 2002/14 osas näeme, et kuivõrd selle artikli 2 punkti b kohaselt on „üksus”„siseriikliku õiguse ja tava kohaselt määratletud ettevõtlusüksus, […] kus toimub pidev majandustegevus inim- ja materiaalsete ressursside abil”, siis on selles valitud selle mõiste teistsugune tähendus, mis viitab otseselt liikmesriikide õigusele ja tavale.
78.

Tõsi on, et vastavalt Prantsuse õigusele võis käesoleva asja asjaolude asetleidmise ajal sõlmida avalik-õigusliku arenduslepingu üksnes teatavate isikutega. Nimelt tuleneb code de l’urbanisme’i artikli L. 300-4 lõike 2 varasemast redaktsioonist, et sel ajal võisid lepingupartneriteks olla üksnes Prantsuse avalik-õiguslikud asutused ja teatavad Prantsuse segaosalusega äriühingud. Ometi ei tähenda see, et vastavalt seadusele võis volitada üksnes ühte konkreetset ettevõtjat ning et see oleks tulenenud automaatselt seadusest, nagu see oli kohtuasjas Mailänder Scala.
26.

Teiselt poolt leiab Prantsuse valitsus, et määrusega nr 2000-916 muudetakse maksusummasid, mis erineb põhimõtteliselt eurodesse ümberarvestamisest. Ainult ümberarvestamise puhul tuleb järgida määrustes nr 1103/97 ja nr 974/98 ette nähtud reegleid. Summade muutmine, mis on eurodesse ümberarvestamisest erinev toiming, lubab Prantsuse seadusandjal eelkõige nende summade loetavuse ja meeldejäetavuse põhjustel tõsta muutmise esemeks olevaid makse. Määrusega nr 2000-916 seotud aruandes Vabariigi presidendile on märgitud, et „[n]eid [määrusi nr 1103/97 ja nr 974/98] kohaldades saadud tulemus on teatud juhtudel raskesti loetav ja meeldejäetav, mis nii toob kaasa ohu, et need aktid, milles esinevad asjaomased viited rahaühikutele, võivad olla raskemini kohaldatavad”. Lisaks leitakse, et „[s]elleks et säilitada õigusaktide selgus ning kergendada nende nõuetekohast kohaldamist, näib olevat vajalik muuta teatud aktidega ette nähtud rahasummad eurodes väljendatud väärtusteks ilma kümnendkohtadeta või suuremateks summadeks”. Samas aruandes nähakse ette, et õigusaktide loetavuse säilitamiseks muudetakse ainult rahasummad, mis on raskesti kohandatavad väärtusteks, millel on kaks kohta pärast koma. Prantsuse valitsuse väitel ei ole selline muudatus eelnimetatud ühenduse määruste ese. Need määrused ei takista seega liikmesriikidel muuta euro kasutuselevõtmisel summasid nii nagu on tehtud jahumaksuga, mille tulemusel kõnealune maks tõusis märkimisväärselt.
66.

Asjaolu, et määrus nr 1612/68 ja direktiiv 73/148 „ei sätesta midagi” kolmanda riigi kodaniku esmakordse ühenduse territooriumile sisenemise kohta, ei tähenda, et kõnealused õigusaktid on selles küsimused neutraalsed. Euroopa Kohtu viimati mainitud seisukoht ei viita sellele, et õigusloomes on tühimik, mida võib enesestmõistetavalt täita kõnealuste õigusaktide laia tõlgendusega. Nimetatud seisukoht võib tähendada üksnes seda, et vastavalt asutamislepingus sätestatud pädevuse jaotusele on arutlusel olevate isikute esmakordne ühenduse territooriumile lubamine liikmesriikide pädevuses vastavalt siseriiklikele sisserännet käsitlevatele õigusaktidele. See aga tähendab üheselt, et Euroopa Kohtu otsust Akrich vabas sõnastuses refereerides peab kolmanda riigi kodanik kõnealustest ühenduse õigusaktidest tulenevatele õigustele tuginemiseks elama seaduslikult ühes liikmesriigis, et asuda teise liikmesriiki, kuhu liidu kodanik on elama asunud või kuhu kavatseb elama asuda. ( 35 )