ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Kas direktiivi 2000/60/EÜ artiklite 2, 3, 5, 6, 9, 13 ja 15 kohaselt on lubatud vee suunamine ühest valglapiirkonnast kõrvalasuvasse valglapiirkonda; kas juhul, kui vastus on jaatav, võib niisuguse suunamise eesmärgiks olla eranditult tsiviilkasutuseks mõeldud vee vajaduse rahuldamine või võib see olla ka niisutamine ja energiatootmine? Igal juhul kas direktiivi eespool mainitud sätete kohaselt on tarvis haldusasutuse põhjendatud otsust, mis on tehtud vajaliku teadusuuringu põhjal ja mis näitab, et valglapiirkond, kuhu vett suunatakse, ei suuda oma veevarudega rahuldada enda vajadust tsiviilkasutuseks, niisutuseks ja muuks otstarbeks mõeldud vee järele? Kui Euroopa Ühenduste Kohus lahendab esimese küsimuse, vastates, et direktiivi 2000/60/EÜ artikli 13 lõikega 6 ei kehtestatud ainult viimast tähtpäeva (22.12.2009) veevarude majandamise kavade väljatöötamiseks, vaid selle direktiivi artiklite 3, 4, 5, 6, 9, 13 ja 15 asjakohaste sätete ülevõtmise konkreetne tähtpäev, tuleb vastata ka järgmistele eelotsuse küsimustele.
—

Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid, et pädevad asutused hoolitseksid artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ (1) saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta artikli 2 lõike 4 tähenduses tegutseksid vastavuses direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
1.

Mida tuleb mõista direktiivi 98/44/EÜ (1) artikli 6 lõike 2 punktis c toodud mõiste „inimese embrüod” all? a) Kas sellega hõlmatakse kõik inimelu arengustaadiumid alates munaraku viljastamisest või peavad täidetud olema lisatingimused nagu näiteks teatud arengustaadiumi saavutamine? b) Kas see mõiste hõlmab ka järgmisi organisme: 1) inimese viljastamata munarakud, millesse on siirdatud inimese küpsest rakust saadud rakutüvi; 2) inimese viljastamata munarakud, mida on partenogeneesi teel stimuleeritud jagunema ja edasi arenema? c) Kas see mõiste hõlmab ka tüvirakke, mis saadakse inimese embrüotest blastotsüsti staadiumis?
ET Euroopa Liidu Teataja C 100/28

11. veebruaril 2010 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Kreeka Vabariik

(Kohtuasi C-80/10)

2010/C 100/43

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: G. Braun ja L.de Schietere de Lophem)

Kostja: Kreeka Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Kreeka Vabariigi 25. augusti 2004. aasta ministri dekreet nr 552, muudetud ja 8. septembril 2008 kehtinud versioonis, ja eelkõige selle artikli 4 lõiked 2, 4, 5 ja 7; artikli 5 lõiked 4, 5, 6 ja 7 ning artikli 6 lõige 2 on vastuolus määruse (EÜ) nr 882/2004 artikli 3 lõigete 1 ja 6, artikli 15 lõike 1, artikli 16 lõigete 1 ja 2 ning artikli 18 sätetega;

— mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon kinnitab, et kõnealune ministri dekreet, mis käsitleb ametlikke kontrolle teravilja importimisel kolmandatest riikidest, ei ole kooskõlas mõnede määruse (EÜ) nr 882/2004 sätetega.

Kreeka ministri dekreet sisaldab iseäranis selliseid üldnorme kolmandatest riikidest pärit mitteloomse sööda ja toidu füüsilise kontrolli sageduse kohta, mis ei anna pädevale asutusele saadetiste füüsilise kontrolli puhul sellist paindlikkust ja eristamisvõimalust, mis on vajalikud määruse (EÜ) nr 882/2004 artikli 16 lõigete 1 ja 2 alusel loodud süsteemi raames.

Lisaks näeb kõnealune dekreet ette üldnormid asjaomaste saadetiste ametliku kinnipidamise kohta, sätestades, et see on võimalik ka regulaarsete kontrollide puhul. Niisugune saadetiste valimatu kinnipidamine ilma nõuete rikkumise kahtluseta või kahtlemiseta on vastuolus määruse (EÜ) nr 882/2004 artikliga 18. Ministri dekreedi kohaselt on ka võimalik kõik saadetised 7 tööpäeva möödumisel kinnipidamisest vabastada, isegi kui esineb nõuete rikkumise kahtlus või selles kaheldakse, mis on samuti vastuolus eelmainitud määruse artikliga 18.

Ministri dekreet näeb ette erinormid kolmandatest riikidest pärit saadetiste kontrolli kohta, mille eesmärk on kindlaks teha, et need ei sisalda keelatud geneetiliselt muundatud organisme. Neid kontrolle tuleb läbi viia 50 % sagedusega teravilja- ja 100 % sagedusega maisisaadetiste puhul. Komisjon väidab, et need protsendid on ülemäära suured ega ole kooskõlas määrusega (EÜ) nr 882/2004 kehtestatud süsteemiga, eelkõige määruse artikli 16 lõigetega 1 ja 2, ning need tulenevad sellest, et riske ja eristatavust ei ole asjakohaselt hinnatud.

Samas dekreedis on sätestatud, et Bulgaariast ja Rumeeniast pärineva maisi saadetiste kontrolle selle kindlaks tegemiseks, et need ei sisalda geneetiliselt muundatud organisme, tehakse 100 % sagedusega. Komisjon leiab, et niisuguse sagedusega kontrollid on vastuolus määruse (EÜ) nr 882/2004 sätetega, mis näevad ette, et teistest liikmesriikidest pärinevate saadetiste kontrollid peavad olema õigustatud riski olemasoluga ja need peavad olema erapooletud ning proportsionaalsed.

Kreeka Vabariik ei ole esitanud piisavaid selgitusi ja tõendeid, mis õigustaksid ministri dekreedi eespool viidatud, kolmandatest riikidest ja teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest pärit teravilja ametlikku kontrolli käsitlevate sätete vastuvõtmist.
ET Euroopa Liidu Teataja C 113/32

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) 25. veebruaril 2010 — Lidl & Companhia versus Fazenda Pública

(Kohtuasi C-106/10)

2010/C 113/49

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supremo Tribunal Administrativo

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Lidl & Companhia

Vastustaja: Fazenda Pública

Eelotsuse küsimused

Kas 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 78 esimese lõigu punkti a koostoimes sama direktiivi artikli 79 esimese lõigu punktiga c tuleb tõlgendada nii, et see takistab ühendusesisestes ostudes arvestada 29. juuni 2007. aasta seadusega nr 22-A/2007 kehtestatud sõidukimaksu summat käibemaksu arvestusbaasi hulka?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1).
10.

Kas siseriiklik kohus võib omal algatusel väita, et rikuti ühenduse õigusnormi, ning tunnistada kehtetuks tingimuse, millega välistatakse kindlustusjuhtumi olemasolu, kui kahjustatud isikut, st tarbijat ei teavitatud välistamisjuhtumitest (olukorrad, kus kindlustus ei kehti, mis on vastuolus direktiiviga 2005/14/EÜ) ja kui kindlustusselts on kehtestanud ka muid välistamisjuhtumeid peale nende, mis on nähtud ette kindlustuse raamseaduses nr 136/1995, ning kas kohus võib seda teha ka vaatamata sellele, et õigustatud isik ei väitnud kohtus, et see tingimus on kehtetu, ja direktiiv 93/13/EÜ (8) võeti üle seadusega nr 193/2000 (9)?
2.

Tühistamishagi põhjenduseks esitab komisjon neli väidet: Esiteks leiab ta, et nõukogul puudus pädevus tegutseda ELTL artikli 108 lõike 2 kolmanda lõigu alusel, kuna abi, mille ta heaks kiitis, oli olemasolev abi, mille Leedu oli komisjoni pakutud asjakohaseid meetmeid heaks kiites kohustunud kaotama 2009. aasta lõpuks. Teiseks väidab komisjon, et lubades kohaldada abimeetmeid kuni 2013. aastani, kuritarvitas nõukogu oma volitusi, püüdes neutraliseerida otsust, mille kohaselt võis Leedu säilitada abimeetmed 2009. aasta lõpuni, kuid mitte pärast seda kuupäeva. Kolmandaks võeti vaidlustatud otsus vastu, rikkudes lojaalse koostöö põhimõtet, mis on kohaldatav liikmesriikidele ja ka institutsioonide vahel. Oma otsusega vabastas nõukogu Leedu kohustusest teha komisjoniga koostööd seoses asjakohaste meetmetega, mille liikmesriik ELTL artikli 108 lõikes 1 ettenähtud koostöö raames riigiomandis oleva põllumajandusmaa ostmiseks antava olemasoleva abi osas heaks kiitis. Viimaseks kinnitab komisjon, et nõukogu tegi ilmse hindamisvea, kuna ta leidis, et esinesid erandlikud asjaolud, mis õigustavad heakskiidetud meetme võtmist. Komisjon väidab, et juhul kui erandlikud asjaolud tõepoolest esinesid, kiidetakse vaidlustatud otsuses heaks abi, mis kas ei saa olla nende erandlike asjaolude puhul kohane või siis läheb proportsionaalsuse põhimõtet rikkudes kaugemale sellest, mis oleks nende lahendamiseks vajalik.
ET Euroopa Liidu Teataja C 113/20

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik) 8. veebruaril 2010 — Office of Communications versus The Information Commissioner

(Kohtuasi C-71/10)

2010/C 113/31

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik)

Põhikohtuasja pooled

Edasikaebaja: Office of Communications

Vastustaja: The Information Commissioner

Eelotsuse küsimused

Kas olukorras, kus ametiasutus valdab keskkonnateavet, mille avalikustamine kahjustaks eraldiseisvaid huve, mida kaitseb rohkem kui üks nõukogu direktiivis 2003/4/EÜ (1) sätestatud erandit (käesolevas kohtuasjas avaliku julgeolekuga seotud huve, mida kaitseb nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 punkt b, ning intellektuaalomandiõigustega seotud huve, mida kaitseb artikli 4 lõike 2 punkt e), kuid kumbki erand eraldi ei tee seda määral, mis oleks piisav üldsuse huvi üles kaalumiseks, nõuab direktiiv edasist tegutsemist, mis hõlmab kõnealuses kahes erandis kajastuvate eraldiseisvate huvide kumuleerimist ja seejärel ühiselt võrdlemist üldsuse huviga selle teabe avalikustamise vastu?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 41, lk 6; ELT eriväljaanne 15/07, lk 375).
2.

Kas ühenduse õigus takistab liikmesriigil tuginemast tema jaoks võrreldes siseriiklike üldnormidega eriti soodsatele siseriiklikele aegumistähtaegadele, et kaitsta ennast menetluses, mille on tema vastu isikule EÜ-asutamislepingust tulenevate õiguste kaitseks algatanud teine isik sellistel asjaoludel, mis on kujunenud käesolevas siseriiklikule kohtule esitatud asjas, milles kõnealused eriti soodsad siseriiklikud aegumistähtajad toovad kaasa olukorra, et selliste maksude tagasinõudmine, mis on tasutud mitte ainult osaliselt õigusvastase, vaid ka ühenduse õigusega vastuolus oleva segatüüpi riigiabi- ja maksusüsteemi alusel, muutub võimatuks, kuigi vastuolu ühenduse õigusega tuvastas tookordne Euroopa Ühenduste Kohus alles pärast kõnealuste eriti soodsate aegumistähtaegade lõppemist, olenemata sellest, et õigusvastasus oli olemas juba varem?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ (1) artikkel 47 on alates 31. jaanuarist 2006 siseriiklikus õiguskorras vahetult kohaldatav, nii et see annab isikutele õiguse, millele nad võivad tugineda Portugali haldusorganite ees?
—

Tuvastada, et Portugali Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/121/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 67/548/EMÜ (1) ohtlike ainete liigitamist, pakendamist ja märgistamist käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta, et kohandada seda määrusega (EÜ) nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) ja millega asutatakse Euroopa Kemikaalide Agentuur, artiklist 2, kuna ta ei ole vastu võtnud selle direktiivi täitmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme või igal juhul ei ole neist komisjonile teatanud.
1.

Kas nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/82/EÜ ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta (1), mida on viimati muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1137/2008 (2) — Seveso-II direktiiv — artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et selles sätestatud liikmesriikide kohustused, eriti kohustus tagada, et maakasutuse põhimõtete ja nende põhimõtete rakendamise menetluse puhul võetakse arvesse vajadust säilitada pikemas perspektiivis käesoleva direktiiviga hõlmatud käitiste ning üldkasutatavate hoonete vahel vajalik kaugus, on suunatud planeerimisasutustele, mis otsustavad maakasutuse üle, kaaludes puudutatud avalikke- ja erahuvisid, või on need kohustused suunatud ka ehituslube väljastavatele asutustele, mis peavad langetama kaalutlusõigust kasutamata otsuse projekti lubamise kohta juba kompaktselt hoonestatud alal?
Esiteks tuletas Üldkohus õigusvastaselt puuduva eristusvõime ühe teise, st mitte tegelikult taotletud kaubamärgi osas antud hinnangust. Üldkohus lähtus eristusvõime uurimisel tähisest, milles on sõnaosa BEST BUY korrektselt kirjutatud kujul ja mis oli Üldkohtus teise menetluse ese. Erinevalt sellest teisest tähisest tekib apellandi taotletava kaubamärgi puhul esile tõstetud tähe B, mis on nii sõna BEST kui BUY esimene täht, paigutamise tulemusel väidetav sõnaosa BEST BUY alles pärast mõttelist vahesammu. Kuna kõrvalekalduva, reeglitevastasest kirjaviisist tuleneva eristatavuse suurenemisest võib piisata minimaalse eristusvõime jaoks, siis ei oleks Üldkohus tohtinud eristusvõime hindamisel tugineda varasemale otsusele, mis puudutab tähist, millel see iseärasus puudub.
ET Euroopa Liidu Teataja C 113/18

Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. 2. veebruaril 2010 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 19. novembri 2009. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-64/07–T-66/07: Agencja Wydawnicza Technopol versus Siseturu Ühtlustamise Amet (350)

(Kohtuasi C-54/10 P)

2010/C 113/27

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Apellant: Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (esindaja: D. Rzążewska)

Teine menetluspool: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellandi nõuded

— tühistada Esimese Astme Kohtu 19. novembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-64/07-T-66/07;

— saata asi uueks arutamiseks tagasi Esimese Astme Kohtusse;

— mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus ühenduse kaubamärgimääruse (1) artikli 7 lõike 1 punkti c, kuna ta viitas valedele õiguslikele kriteeriumidele, kui ta tuvastas, et apellandi kaubamärki ei ole võimalik registreerida.

Lisaks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus ühenduse kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punkti c või artiklit 76 või mõlemat, kuna ta ei võtnud nõuetekohaselt arvesse ühtlustamisameti praktikat selliste tähiste registreerimisel, mis koosnevad numbritest või mis viitavad väljaande sisule.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994 L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146), asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).
3.

Kas juhul, kui mõiste „võlausaldaja” hõlmab ka siseriiklikku asutust, kes on pädev taotlema pankrotimenetluse algatamist, on määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 4 punkti b kohaldamiseks vajalik, et see asutus tõendab, et ta tegutseb selliste võlausaldajate huvides, kelle elukoht, asukoht või igakordne viibimiskoht on selle siseriikliku asutuse asukohariigis?
2.

Kas kaks ülalmainitud õigusnormi on tõlgendatavad selliselt, et ka siis, kui toetuse andmise tingimus on elusloomade tihedus, kuid toetus ei ole loomapõhine, tuleb kohaldada integreeritud haldus- ja kontrollsüsteemi ristkontrolle?
ET Euroopa Liidu Teataja C 113/19

Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. 2. veebruaril 2010 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 19. novembri 2009. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-425/07 ja T-426/07: Agencja Wydawnicza Technopol versus Siseturu Ühtlustamise Amet (100)

(Kohtuasi C-56/10 P)

2010/C 113/29

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Apellant: Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (esindaja: D. Rzążewska)

Teine menetluspool: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellandi nõuded

— tühistada Esimese Astme Kohtu 19. novembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-425/07 ja T-426/07;

— saata asi uueks arutamiseks tagasi Esimese Astme Kohtusse;

— mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus ühenduse kaubamärgimääruse (1) artikli 38 lõiget 2, kuna ta viitas valedele õiguslikele kriteeriumidele, kui ta tuvastas, et apellatsioonikojal oli õigus nõuda kinnitust numbriliste elementide 100 ja 300 ainuõigustest loobumise kohta.

Lisaks leiab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus ühenduse kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punkti c, kuna ta viitas valedele õiguslikele kriteeriumidele, kui ta tuvastas, et elemendid, mille õigustest loobumise kohta nõuti kinnitust, on kirjeldavad.

Veel väidab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus ühenduse kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punkti c või artiklit 76 või mõlemat, kuna ta ei võtnud nõuetekohaselt arvesse ühtlustamisameti praktikat selliste tähiste registreerimisel, mis koosnevad numbritest või mis viitavad väljaande sisule.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994 L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146), asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul (1), artikli 2 punktis i sätestatud tingimust „seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” tuleb tõlgendada nii, et ostukutse eksisteerib niipea, kui teave reklaamitava toote ja selle hinna kohta on kättesaadav, nii et tarbija võib teha ostuotsuse, või on selleks vajalik, et kommertsteadaandega pakutakse ka tegelikku võimalust kõnealune toode osta (nt tellimisblankett) või et sellele võimalusele peab olema juurdepääs (nt reklaam väljaspool kauplust)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/27

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg Leuven (Belgia) 15. märtsil 2010 — 1. Olivier Paul Louis Halley, 2. Julie Jacqueline Marthe Marie Halley ja 3. Marie Joëlle Armel Halley versus Belgische Staat

(Kohtuasi C-132/10)

2010/C 134/41

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank van eerste aanleg Leuven

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad : Olivier Paul Louis Halley, Julie Jacqueline Marthe Marie Halley, Marie Joëlle Armel Halley Vastustaja : Belgische Staat

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 26, 49, 63 ja 65 on kooskõlas pärandimaksu seadustiku artikli 137 lõike 1 punkt 2 koosmõjus sama seadustiku artikliga 111, mille kohaselt nimeliste aktsiate pärandimaksu aegumistähtaeg on kaks aastat, kui äriühingu tegeliku juhatuse asukoht on Belgias, samas kui see aegumistähtaeg on kümme aastat, kui äriühingu tegeliku juhatuse asukoht ei ole Belgias?
2)

Kas nõukogu määruse (EMÜ) nr 3508/92 (1) artikli 1 lõikes 4 ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1259/1999 (2) artikli 10 punktis a toetusesaajate suhtes sätestatud isikulist kohaldamisala võib tõlgendada nii, et isikulisest seisukohast on toetuse saamiseks ainult kaks nõuet: õigus toetust saada on a) sellel põllumajandustootjate rühmal (isikul) b) kelle põllumajandusettevõte asub ühenduse territooriumil?
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/25

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka kõrgeim halduskohus) 11. märtsil 2010 — Naftiliaki Etaireia Thasou AE versus Ypourgos Emporikis Naftilías

(Kohtuasi C-128/10)

2010/C 134/38

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka kõrgeim halduskohus)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Naftiliaki Etaireia Thasou AE (Thásose laevandusühing)

Vastustaja: Ypourgos Emporikis Naftilías (kaubalaevastiku minister)

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3577 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (EÜT L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10) artiklid 1, 2 ja 4 tõlgendatuna kooskõlas teenuste osutamise vabaduse põhimõttega võimaldavad võtta vastu siseriiklikke õigusnorme, mille kohaselt võivad laevaomanikud osutada merekabotaažiteenuseid ainult siis, kui neile on eelnevalt välja antud haldusluba ja: a) selle loakorra eesmärk on kontrollida, kas võttes arvesse konkreetses sadamas valitsevat olukorda, võib laeva ohutustingimustes ja sadama korraldust segamata laevaomaniku deklareeritud mereühendusi teha, ning veenduda selle laeva sobivuses, millele taotletakse luba randuda probleemideta konkreetses sadamas laevaomaniku deklareeritud kellaajal kui ajahetkel, mida konkreetse liiniühenduse puhul eelistatakse, ilma et õigusnormiga oleks siiski ette nähtud kriteeriumeid, mille alusel haldusasutus neid küsimusi hindab, eelkõige kui on mitu laevaomanikku, kes on huvitatud teatavast randumiskohast samas sadamas samal ajahetkel; b) see loakord kujutab endast samaaegselt võimalust kehtestada avaliku teenuse osutamise kohustusi, millel on sellest vaatevinklist järgmised omadused: i) see puudutab ühtemoodi kõiki liiniühendusi saartega, ii) haldusasutusel, kes on pädev andma välja luba, on kõige laiem võimalik kaalutlusõigus avaliku teenuse osutamise kohustuste kehtestamisel, ilma et õigusnormiga oleks ette kindlaks määratud selle kaalutlusõiguse kasutamise kriteeriume ja ilma et oleks ette kindlaks määratud nende avaliku teenuse osutamise kohustuste sisu, mis võidakse kehtestada?
a)

Kas pelgalt „villimine” pakenditesse, millele on kantud tähis (punkti 3.1 alapunkti iv tähenduses), on selle tähise kasutamine kaubandustegevuse käigus kaubamärgidirektiivi (1) artikli 5 tähenduses ka siis, kui villimise puhul on tegemist kolmandale isikule tema tellimusel osutatava teenusega, mille eesmärk on eristada kolmanda isiku kaupa?
2)

Kas varasemate tähtajalisi töölepinguid käsitlevate õigusnormide reformatio in pejus’e õigustamiseks ning selleks, et ei kohaldataks direktiiviga 1999/70/EÜ rakendatud raamlepingu klausli 8 lõikes 3 sätestatud keeldu, piisab põhjendusest, et riigi seadusandja järgib teatavat eesmärki, kui selleks on midagi muud kui eelviidatud direktiivi rakendamine, või peab eesmärk lisaks sellele, et ta väärib vähemalt samaväärset kaitset kui kõrvalejäetud eesmärk, olema ka sõnaselgelt „väljendatud”?
b)

Kas tarbijakaitseraamistik, mis on tagatud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiviga 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, on niisugune, et tarbijakrediidilepingus võib ka kulu pidada ebaõiglaseks tingimuseks, sest see ei ole piisavalt läbipaistev ja arusaadav, kui lepingus puuduvad protsendipunktides väljendatud andmed tarbijakrediidi kogukulude kohta ja krediidi kulud on väljendatud ainult rahasummana, mis koosneb mitmest lisatasust, mis on osaliselt nimetatud lepingus ja osaliselt lepingu üldtingimustes?
4)

Kas kehtiva ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, st õiguskindluse põhimõtet, õiguspärase ootuse põhimõtet, protsessuaalse võrdsuse põhimõtet, põhimõtet, mille kohaselt peab isikul olema tõhus õiguskaitse sõltumatus kohtus ja üldisemalt õigus õiglasele kohtumõistmisele — põhimõtteid, mis on tagatud Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikega 2 (muudetud Lissaboni lepingu artikliga 1.8, ja millele on viidatud Euroopa Liidu lepingu artiklis 46) koostoimes 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6 ning 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 46 ja 47 ja artikli 52 lõikega 3 niisugustena, nagu need on üle võetud Lissaboni lepinguga — tuleb tõlgendada nii, et Itaalia riik ei või pärast märkimisväärse ajavahemiku (5 aastat) möödumist kehtestada seadusandja omapoolset tõlgendusnormi, mis erineb tõlgendatavast tekstist ning on vastuolus selle asutuse järjepideva ja väljakujunenud tõlgendusega, kelle ülesanne on valvata õigusnormide järgimise ja ühetaolise tõlgendamise järele, kusjuures see tõlgendusnorm on lisaks asjakohane, kui on vaja lahendada vaidlusi, milles üheks pooleks on Itaalia riik?