KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 22. novembril 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-348/06 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Marie-Claude Girardot

„Apellatsioonkaebus — Ajutine töötaja — Kahju hüvitamise hagi — Töölesaamise võimaluse kaotamine — Tegelik ja kindel kahju — Kahju hüvitamise ulatuse kindlaksmääramine”

I. Õiguslik raamistik

2. Vastavalt EÜ artiklile 236 kuuluvad Euroopa Kohtu pädevusse ühenduse ning tema ametnike ja muude teenistujate vahelised vaidlused piirides ja tingimustel, mis on kindlaks määratud personalieeskirjades või teenistustingimustes.

3. Esimeses kohtuastmes arutatavas kohtuasjas kohaldatavate Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) redaktsiooni artikli 29 lõige 1 sätestab, et: „Enne vaba ametikoha täitmist mõnes institutsioonis kaalub ametisse nimetav asutus kõigepealt: a) kas seda kohta on võimalik täita institutsioonisisese edutamise või üleviimise teel; b) kas korraldada institutsioonis sisekonkurss; c) milliseid üleviimistaotlusi on esitanud kolme Euroopa ühenduse teiste institutsioonide ametnikud, ning rakendab siis konkursimenetlust kas kvalifikatsioonide või katsete või nii kvalifikatsioonide kui ka katsete põhjal. Konkursimenetlus on sätestatud III lisas. Menetlust võib rakendada ka tulevaste ametnike reservi moodustamiseks.” [mitteametlik tõlge]

4. Esimeses kohtuastmes arutatavas kohtuasjas kohaldatavate Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „teenistustingimused”) artikli 2 punktis d nähakse ette, et nende tingimuste tähenduses on ajutised töötajad „teenistujad, kes on võetud ajutiselt tööle teadusuuringute ja investeeringute eelarvest tasustatavatele alalistele ametikohtadele, mis kuuluvad asjaomase institutsiooni eelarvega seotud ametikohtade loetellu”. [mitteametlik tõlge]

5. Teenistustingimuste artikli 8 neljas ja viies lõik sätestavad eelkõige, et teenistustingimuste artikli 2 punktis d osutatud A või B kategooria ajutised töötajad, kes peavad täitma teaduslikke või tehnilisi kutseoskusi eeldavaid kohustusi, võetakse tööle kõige rohkem viieks aastaks ja nende lepingut võib tähtajaliselt pikendada ainult üks kord. Seejärel pikendatakse lepingut tähtajatult.

6. Teenistustingimuste artikkel 47 sätestab: „Ajutise töötaja töösuhe lõpeb surma korral ning alljärgnevatel juhtudel: […] 2) kui leping on tähtajatu: a) lepingus määratud etteteatamistähtaja lõppemisel […]. Kui tegemist on [teenistustingimuste] artikli 2 [punktis d] osutatud teenistujaga, ei tohi etteteatamistähtaeg olla lühem kui üks kuu iga täitunud teenistusaasta kohta ning kõige vähem kolm kuud ja kõige rohkem kümme kuud […]; b) selle kuu lõpus, mille jooksul teenistuja saab 65aastaseks.” [mitteametlik tõlge]

7. Ette teatamata lõpetamise juhud on kindlaks määratud teenistustingimuste artiklites 48–50.

II. Vaidluse aluseks olevad asjaolud

8. Esimese Astme Kohtus välja selgitatud asjaolude kohaselt asus M.-C. Girardot 1. veebruaril 1996. aastal komisjoni teenistuses tööle lähetuses viibiva riikliku eksperdina. Ta töötas sellel ametikohal 31. jaanuarini 1999.

9. 15. jaanuaril 1999 võeti M.-C. Girardot tööle kaheks aastaks sõlmitud lepinguga, mida hiljem pikendati lepingu lisaga üheks aastaks, ajutise teenistujana teenistustingimuste artikli 2 punkti d tähenduses. Sellega seoses määrati ta tööle komisjoni tööstuse peadirektoraadis, seejärel infoühiskonna peadirektoraadis.

10. 26. juulil 2000 avaldas komisjoni personali ja halduse peadirektoraat vaba ametikoha teadaande, milles märgiti, et komisjon korraldab oma uut teadustöötajate poliitikat puudutava otsuse raames institutsioonisisesed reservnimekirja konkursid, mille hulgas oli ka reservnimekirja sisekonkurss COM/T/R/ST/A/2000 A kategooria A 8/A 5, A 4 ja A 3 palgaastmete jaoks, mille ametikohti tasustatakse teadusuuringute ja investeeringute eelarve teadus- ja tehnikakaadri eraldistest.

11. M.-C. Girardot kandideeris reservnimekirja sisekonkursil COM/T/R/ST/A/2000, kuid tema kandidatuur jäeti kõrvale põhjusel, et see ei vastanud kõikidele valikutingimustele. ( 2 )

12. 9. ja 12. veebruaril 2001 avaldas personali ja halduse peadirektoraat kaks vaba ametikoha teadaannet alaliste ametikohtade kohta, mida tasustatakse teadusuuringute eraldistest. M.-C. Girardot ilmutas 20. veebruari 2001. aasta kirjaga huvi ühelt poolt A kategooria ametikoha vastu, mis avaldati 9. veebruari 2001. aasta vaba ametikoha teadaandes viitega COM/2001/CCR/16/R, ja teiselt poolt veel seitsme A kategooria ametikoha vastu, mis tehti teatavaks 12. veebruari 2001. aasta vaba ametikoha teadaandes.

13. Komisjon teatas 15. märtsi 2001. aasta kirjaga M.-C. Girardot’le, et „tema kandidatuuri [9. veebruari 2001. aasta teadaandes avaldatud ametikohale ei saanud] kinnitada”.

14. Ülejäänud seitsme ametikoha kohta teatas komisjon M.-C. Girardot’le 13. märtsi 2001. aasta kirjaga, et tema kandidatuuri „ei [saanud] arvesse võtta” põhjusel, et need ametikohad on ette nähtud „ainult komisjoni teenistuses olevatele koosseisulistele töötajatele, kes on konkursi edukalt läbinud”. Komisjon valis nende ametikohtade jaoks välja seitse kandidaati, kes kõik olid ajutised töötajad ja kuulusid reservnimekirja sisekonkursi COM/T/R/ST/A/2000 tulemusel koostatud loetellu, ning määras nad ametikohtadele, mille vastu viimased olid huvi ilmutanud.

15. M.-C. Girardot esitas 8. juunil 2001 kaebuse nendes kahes kirjas esitatud otsuste peale, millega tema kandidatuur tagasi lükati. See kaebus jäeti vaikimisi tehtud otsusega rahuldamata.

III. Esimese Astme Kohtu esialgne otsus

16. Oma esialgse kohtuotsusega tühistas Esimese Astme Kohus komisjoni otsused M.-C. Girardot’ kandidatuuri kõrvalejätmise kohta põhjusel, et komisjon ei tõendanud, et ta on huvitatud isiku teeneid nõuetekohaselt kaalunud enne tema kandidatuuri kõrvalejätmist ja samal ajal teiste kandidaatide heakskiitmist. ( 3 )

17. Esimese Astme Kohus jättis siiski rahuldamata M.-C. Girardot’ nõuded tühistada kõnesolevatele ametikohtadele heaks kiidetud kandidaatide ametisse nimetamise otsused. ( 4 ) Olles kaalunud M.-C. Girardot’, talituse ja ametisse nimetatud kolmandate isikute huve, „nagu nõuavad proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted”, leidis Esimese Astme Kohus, et kõnesolevatele ametikohtadele nimetamise otsuste tühistamine ei oleks kohane tagajärg komisjoni poolt toime pandud õigusrikkumisele, mis seisnes selles, et viimane ei olnud tõendanud, et ta oli nõuetekohaselt kaalunud ühe kandidaadi sobivust kõnesolevatele ametikohtadele. ( 5 )

18. Sellegipoolest meenutas Esimese Astme Kohus, et tühistamisotsuse kasuliku mõju tagamiseks hageja huvides võib ühenduse kohus kasutada talle rahaliste vaidluste puhul kuuluvat täielikku pädevust ja mõista – ka omal algatusel – kostjaks olevalt institutsioonilt välja hüvitise ( 6 ) või nõuda nimetatud institutsioonilt hageja õiguste asjakohast tagamist.

19. Antud juhul kutsus Esimese Astme Kohus pooli üles saavutama kokkulepet õiglase rahalise hüvitise suhtes M.-C. Girardot’ kandidatuuri õigusvastase kõrvalejätmise eest, mille puhul tuleks arvesse võtta asjaolu, et huvitatud isik ei saa enam osaleda hilisemas menetluses, kuna tal ei ole enam võimalust ega õigust ilmutada huvi täidetavate ametikohtade vastu, vastates „uuringutega seotud” vabade ametikohtade teadaannetele. Esimese Astme Kohus täpsustas, et kui kokkulepet ei saavutata, tuleb pooltel esitada kohtule rahaliselt väljendatud nõuded kolme kuu jooksul alates esialgse kohtuotsuse tegemisest.

IV. Vaidlustatud kohtuotsus

20. Kuna pooled ei suutnud õiglases rahalises hüvitises kokku leppida, esitasid nad 6. septembril 2004 Esimese Astme Kohtule oma rahaliselt väljendatud nõuded.

21. M.-C. Girardot tegi ettepaneku kinnitada hüvitise summaks 2687994 eurot, teise võimalusena 432887 eurot ja viimase võimalusena 250248 eurot, millele lisanduvad kohtu korras määratud intressid.

22. Komisjon tegi ettepaneku määrata selleks summaks 23917,43 eurot, pidades mõistlikuks anda M.-C. Girardot’le „esiteks kolme kuu netotöötasu [teenistustingimuste artikli 47 lõike 2 punktis a] ette nähtud minimaalse etteteatamisaja eest ehk 18917,43 eurot, et korvata talle kaotatud võimalus saada tööle ühele kaheksast kõnesolevast ametikohast, ning teiseks 5000 eurot, et korvata talle kaotatud võimalus osaleda uues vabade ametikohtade täitmise menetluses”. ( 7 ) Sellele summale lisanduksid intressid, mis on arvestatud esialgse kohtuotsuse tegemisest tasumisele kuuluvalt summalt kuni selle tegeliku väljamaksmiseni, ning sümboolne üks euro mittevaralise kahju hüvitamiseks. ( 8 )

23. Vaidlustatud kohtuotsusega määras Esimese Astme Kohus esiteks rahalise hüvitise summaks, mille komisjon peab M.-C. Girardot’le maksma, 92785 eurot, millele lisanduvad alates 6. septembrist 2004 jooksvad intressid Euroopa Keskpanga poolt põhiliste refinantseerimistehingute jaoks kinnitanud määras, millele lisandub kaks protsendipunkti, ja teiseks mõistis kohtukulud välja komisjonilt.

24. Enne selle summa määramiseks kasutatud arvutusmeetodi täpsustamist meenutas Esimese Astme Kohus kõigepealt, et kuna komisjoni otsuste vastuvõtmisele eelnenud olukorda ei ole võimalik taastada, kaotas huvitatud isik esialgse kohtuotsusega tühistatud komisjoni otsuste tõttu kindlasti ja pöördumatult võimaluse, et tema kandidatuuri kaalutaks ja et tema kandidatuur oleks ühel konkursil edukas. ( 9 ) Kohus täpsustas seejärel, et ühenduse institutsioonis töölesaamise ja sellega kaasneva rahalise kasu saamise võimaluse kaotamine on varaline kahju, millega pooled olid nõus. ( 10 ) Esimese Astme Kohus märkis lõpuks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57 ja 58, et antud asjas poolte vahel vaieldava võimaluse kaotusega tekitatud kahju ulatuse hindamiseks tuleks „määrata kindlaks erinevus M.-C. Girardot’ selle töötasu vahel, mida ta oleks saanud eeldusel, et tema kandidatuuri heakskiitmise võimalus oleks teostunud ning tema kandidatuuri õigusvastase kõrvalejätmise tagajärjel tegelikult saadava töötasu vahel, hinnates seejärel vajaduse korral protsentuaalselt nimetatud võimaluse teostumise tõenäosust M.-C. Girardot’ jaoks”.

25. Hinnates konkreetselt rahalist hüvitist antud juhul, arvutas Esimese Astme Kohus esiteks töötasu erinevuse M.-C. Girardot’ töötasutingimustel juhul, kui komisjon oleks ta tööle võtnud, ja tema tegelikel töötasutingimustel, võttes arvutuse aluseks netosummad pärast maksude mahaarvamist. ( 11 ) Selle võrdluse aluseks võetava perioodi suhtes leidis Esimese Astme Kohus, et teenistustingimuste artikli 47 lõikes 2 ja artiklites 48–50 sätestatud kõikide töösuhte lõpetamise võimaluste arvesse võtmisel võib selleks perioodiks määrata ex aequo et bono viis aastat koos etteteatamistähtajaga alates komisjoni valitud kandidaatide ametisse nimetamise hetkest vabade ametikohtade täitmise menetluse tulemusel, millest M.-C. Girardot õigusvastaselt kõrvale jäeti, st ajavahemiku 1. aprillist 2001 kuni 31. märtsini 2006. ( 12 ) Esimese Astme Kohus määras ex aequo et bono M.-C. Girardot esitatud arvutuste põhjal kindlaks selle perioodi kohta saamata jäänud töötasu summas 185570 eurot.

26. Teiseks uuris Esimese Astme Kohus M.-C. Girardot’ kandidatuuri heakskiitmise võimaluse protsentuaalseks hindamiseks kõigepealt, kas tema kandidatuur vastas arvessevõtmise nõuetele, mis olid kehtestatud vabade ametikohtade teadaannetes, millele ta oli vastanud, veendumaks, et huvitatud isiku kaotatud võimalust võib pidada reaalseks. ( 13 ) Sellega seoses meenutas Esimese Astme Kohus, et esialgse kohtuotsuse kohaselt oli see tõepoolest nii. ( 14 )

27. Esimese Astme Kohus kontrollis kolmandaks, kas M.-C. Girardot’ kaotatud võimalust võis pidada kindlaks selles mõttes, et huvitatud isikul oleks olnud kui mitte kõik võimalused, siis vähemalt arvestatav võimalus saada üks kõnesolevatest ametikohtadest. ( 15 )

28. Selles suhtes märkis Esimese Astme Kohus kohtutoimiku dokumente silmas pidades, et ei saa arvestada, et personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 ette nähtud vabade ametikohtade täitmise menetluse esimese etapi tulemusel oleks komisjon, kes võis mõistagi eelistada valikut enda jaoks laiendada, kindlasti heaks kiitnud ühe M.-C. Girardot’ kandidatuuridest ja et viimasel oleks järelikult olnud kõik võimalused sõlmida ajutise töötaja leping teenistustingimuste artikli 2 punkti d tähenduses ja saada sellekohast rahalist kasu. Esimese Astme Kohus leidis siiski, et M.-C. Girardot’l oli arvestatav võimalus, mille ta kandidatuuri kõrvalejätmise tõttu kaotas, ilma et oleks tõendatud, et komisjon tema kandidatuuri kaalus. ( 16 )

29. Võrreldes hiljem täiendavaid asjaolusid, mis võisid M.-C. Girardot’ valituks osutumise võimalust vähendada, asjaoludega, mis võisid seda suurendada, ( 17 ) järeldas Esimese Astme Kohus, et M.-C. Girardot’l „oli kindlasti arvestatav võimalus osutuda valituks ühele ametikohtadest, mille vastu ta oli huvi ilmutanud, või igale muule ametikohale, millele ta oleks võinud hiljem arvessevõetavalt kandideerida”, ( 18 ) ning kohaldas ex aequo et bono töötasu erinevusele summas 185570 eurot kordajat 0,5, mis peab kajastama ühe nimetatud ametikoha saamise arvestatavat võimalust (50%). Õiglase rahalise hüvitise summaks kehtestati seega 92785 eurot. ( 19 )

30. Täiendava varalise, mittevaralise ja füüsilise kahju kohta, mille hüvitamist M.-C. Girardot nõuab, leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123, et õiglane rahaline hüvitis määrati esialgse kohtuotsuse täitmiseks ja M.-C. Girardot’ õiguste nõuetekohaselt kaitsmiseks, korvates sellega ex aequo et bono asjaolu, et komisjoni õigusrikkumisele eelnevat olukorda ei ole võimalik taastada. Esimese Astme Kohus leidis seega, et kuna hüvitamist eelnevalt ei taotletud, ei saa määrata hüvitist huvitatud isikule selle õigusrikkumisega tekitatud mis tahes muu kahju hüvitamiseks ja et järelikult ei ole argumendid M.-C. Girardot’ väidetavate muude kahjude kohta asjassepuutuvad. ( 20 ) Esimese Astme Kohus otsustas, et igal juhul ei saa õiglase rahalise hüvitise summa kindlaksmääramisel arvesse võtta ühtegi muud väidetavat kahju. ( 21 ) Konkreetselt mittevaralise kahju asjaolude kohta seoses M.-C. Girardot’ vaimse tervise muutuse ja depressiivse seisundiga ning tuvastatud õigusvastasusest tuleneva väidetava füüsilise kahjuga märkis Esimese Astme Kohus, et M.-C. Girardot ei esitanud sellise kahju kohta ühtegi tõendit. ( 22 )

V. Poolte nõuded

31. Komisjon palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul: — tühistada vaidlustatud kohtuotsus; — mõista komisjonilt M.-C. Girardot kasuks välja 23917,40 eurot ja — otsustada, et pooled kannavad oma kohtukulud ise.

32. M.-C. Girardot palub Euroopa Kohtul: — tunnistada komisjoni apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks ja igal juhul põhjendamatuks ning — tunnistada tema enda vastuapellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja rahuldada esitatud tühistamis- ja hüvitamisnõuded; — mõista kohtukulud välja komisjonilt.

VI. Apellatsioonkaebus

A. Poolte argumendid

33. Komisjon esitab tühistamise aluseks üheainsa väite, mis põhineb sellel, et vaidlustatud kohtuotsuses Esimese Astme Kohtu poolt võimaluse kaotuse arvutamise meetodi kasutamine kujutab endast EÜ artikli 236 rikkumist ja komisjoni vastutuse tekkimise alust, ja märgib seejuures, et oma apellatsioonkaebusega tahab ta lasta Euroopa Kohtul kindlaks määrata meetodi komisjoni teenistusse tööle saamise võimaluse kaotamise arvutamiseks juhul, kui komisjon võttis vastu õigusvastase otsuse, millega asjaomane isik kaotas võimaluse valituks osutuda. Ta lisas nii oma kirjalikes märkustes kui ka kohtuistungil, et tema apellatsioonkaebuse eesmärk on, et Euroopa Kohus esitaks ühtse õigusliku arutluskäigu ja meetodi töökoha saamise võimaluse kaotuse arvutamiseks.

34. Komisjon täpsustab, et ta ei püüa väita, et M.-C. Girardot’ kandidatuuri kõrvalejätmise otsuste õigusvastasus ei tekitanud hüvitatavat kahju. Ta ütleb, et ta nõustub mõttega, et töökoha saamise võimaluse kaotamine tähendab varalist kahju.

35. Seevastu rõhutab komisjon, et huvitatud isikule tekitatud tegelik ja kindel kahju tuleneb sellest, et komisjon ei kaalunud tema kandidatuure, aga mitte sellest, et tal jäi oletatavalt saamata töötasu sama oletuslikult kindlaks määratud perioodi eest.

36. Komisjon on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 esitatud põhjendus – mille kohaselt tuleb võimaluse kaotusest tuleneva kahju ulatuse hindamisel kindlaks määrata töötasu erinevus, võrreldes M.-C. Girardot’ töötasu juhul, kui tema valituks osutumise võimalus oleks täitunud, ja tema kandidatuuri õigusvastaselt kõrvalejätmise tulemusel tegelikult saadavat töötasu – tähendab seda, et hinnatakse kvantitatiivselt varalist kahju ja mitte enam töölesaamise võimaluse kaotamisest tingitud kahju ning moonutatakse seega töölesaamise võimaluse kaotamise mõistet, asendades selle töölesaamise tagatuse kaotamise mõistega. Komisjoni arvates ei ole aga vaieldav, et tal on töötajate töölevõtmise küsimuses ulatuslik kaalutlusruum.

37. Komisjon leiab, et sellist õigusnormi rikkumist kinnitab esiteks asjaolu, et Esimese Astme Kohus võtab saamata jäänud töötasu arvutamisel arvesse töötasu, mida huvitatud isik sai vahepealsel ajal. Kui huvitatud isik oleks sel ajavahemikul töötanud tasuvamal töökohal kui ametikoht, mille ta oleks võinud samal perioodil saada komisjonis, ei oleks ta töötasu osas kaotanud, kuigi huvitatud isik oleks ju samamoodi võimaluse kaotanud. Esimese Astme Kohtu arvutusmeetod ei ole seega loogiline ja võib põhjustada diskrimineerimist. Teiseks väidab komisjon, et tema tuvastatud õigusnormi rikkumist kinnitab ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 esitatud hinnang, mille kohaselt võib varalise kahju summat, mis määrati saadava töötasu erinevuse arvutamise teel, „vajaduse korral” hinnata huvitatud isiku töölesaamise võimaluse teostumise protsendina. See vaidlustatud kohtuotsuse arutluskäigu eeldus näitab komisjoni arvates, et Esimese Astme Kohus püüab kvantitatiivselt hinnata oletatavast saamata jäänud töötasust tulenevat kahju, sest asjaolu, et huvitatud isik on kaotanud vaid töölesaamise võimaluse, ei saa järeldada automaatselt („vajaduse korral”). Kolmandaks tegi Esimese Astme Kohus komisjoni arvates huvitatud isiku töölesaamise tõenäosuse kvantifitseerimisel juhusest sõltuvaid oletusi. Nimelt, nagu oli märgitud esialgse kohtuotsuse punktis 57, ei olnud huvitatud isikul mingit õigust ametikohta saada. Kuna aga vaidlustatud kohtuotsuses arvutati kõigepealt välja varaline kahju, nagu oleks huvitatud isikul nimetatud õigus olnud, on see otsus esialgse kohtuotsusega vastuolus.

38. Komisjon on seisukohal, et kõikidest nendest põhjendustest järeldub, et töölesaamise võimaluse kaotamisest tuleneva kahju arvutamine peaks tingimata põhinema teistel alustel kui need, mida Esimese Astme Kohus arvesse võttis, ning et seda ei saa mingil juhul arvutada saamata jäänud töötasu järgi, mis eeldab (oletuslikku ja mitte kindlat) töölesaamise tagatist. Kohtuistungil lisas komisjon, et õigusvastasest käitumisest – kandidatuuri kaalumata jätmisest – tulenevaks kahjuks ei saa lugeda saamata jäänud töötasu.

39. Järelikult palub komisjon Euroopa Kohtul tuvastada vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teisele lausele, et M.-C. Girardot’le komisjoni rikkumisega – mis seisneb selles, et komisjon ei kaalunud tema kandidatuuri ühele kõnesolevatest ametikohtadest – tekitatud kahju, mille tõttu ta kaotas töölesaamise võimaluse, võib õiglaselt hüvitada ühekordse summaga, mis võrdub kolme kuu netotöötasuga ja vastab summale, mille komisjon peaks talle maksma tähtajalises lepingus sätestatud etteteatamisperioodil – ehk antud juhul 18917,43 eurot –, millele lisandub samuti ühekordne summa 5000 eurot, millega hüvitatakse asjaolu, et huvitatud isik ei saa enam osaleda tulevases töölevõtmise menetluses.

40. M.-C. Girardot teeb ettepaneku jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

41. Vastuvõetavuse kohta väidab ta esiteks, et kohtupraktika kohaselt on Esimese Astme Kohus ainsana pädev hindama võimaluse kaotamisest tulenevat kahju. Ta leiab, et kui komisjon ei heida Esimese Astme Kohtule ette talle tekitatud kahju hindamisel kasutatud kriteeriumide täpsustamata jätmist – mida ta aga ei tee –, ei ole komisjonil õigust Esimese Astme Kohtu hinnangut kritiseerida ja a fortiori oodata Euroopa Kohtult põhimõttelist otsust võimaluse kaotusest tuleneva varalise kahju hüvitise arvutamisel kasutatava meetodi kohta. Pealegi esineb tema sõnul selles osas palju erinevaid olukordi, mida saab käsitleda vaid juhtumipõhiselt. Teiseks väidab M.-C. Girardot, et väide, mille kohaselt Esimese Astme Kohus määras hüvitise töölesaamise tagatuse ja mitte võimaluse kaotuse eest, on vastuvõetamatu, sest seda väidet ei esitatud juba Esimese Astme Kohtus.

42. Põhiküsimuse kohta rõhutab M.-C. Girardot kõigepealt, et kui Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses kahju ulatuse hindamiseks kasutatud meetod ei ole sama mis teistes kohtuasjades kasutatud meetod, siis sellepärast, et olukorrad ei ole sarnased.

43. Mis puutub esiteks sellesse, et kahju on tegelik ja kindel, siis M.-C. Girardot meenutab, et võimaluse kaotusest tuleneva kahju kohta on Esimese Astme Kohus varem täpsustanud, et ta peab tegelikkuse tingimust täidetuks, kui hageja tõendab, et ta kaotas kõnesoleva võimaluse nimelt institutsiooni õigusvastase käitumise tõttu (Esimese Astme Kohtu 21. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas T-230/94: Farrugia vs. komisjon, EKL 1996, lk II-195, punkt 43). Antud juhul ei vaielda aga selle üle, et komisjoni õigusvastase keeldumise tõttu kaaluda M.-C. Girardot’ kandidatuure kaotas viimane võimaluse ühelt poolt osutuda valituks ühele ametikohale ja teiselt poolt avaldada edaspidi arvessevõetavalt huvi ametikohtade vastu, kui tal oleks veel olnud õigus seda teha.

44. Teiseks, mis puudutab võimaluse kaotamise mõiste väidetavat moonutamist tagatuse kaotamiseks, siis märgib M.-C. Girardot, et vaidlustatud kohtuotsuses kasutatud meetod, mille kohaselt võeti arvesse eeliseid, mis oleksid talle töölesaamise korral osaks langenud, ja määrati seejärel protsentuaalselt kindlaks tema võimalused tööle saada, on klassikaline meetod, mida Esimese Astme Kohus on kasutanud juba 5. oktoobri 2004. aasta otsuses kohtuasjas T-144/02: Eagle jt vs. komisjon ( 23 ); EKL AT 2004, lk I-A 275 ja II-1231, punktid 149 ja 163. ning mis leiab kinnitust Belgia õigusteooriast. See meetod ei moonuta võimaluse kaotuse mõistet, vaid on sobiv sellise võimaluse kaotamisest tuleneva kahju hüvitamiseks, mille teokssaamine ei ole oma olemusest tulenevalt kindel.

45. Kolmandaks leiab M.-C. Girardot Esimese Astme Kohtu kasutatud meetodiga põhjustatava diskrimineerimise kohta, et komisjon ignoreerib oma vastuväidetes täielikult Esimese Astme Kohtu arutluskäigu teist osa, mis käsitleb just näitajat, mida tuleb kohaldada töölesaamise võimaluse teostumise korral saadava sissetuleku kaotusele ja mis vastab selle võimaluse teokssaamise tõenäosusele. Peale selle näib tema arvates õiglane, et ühesuguse töölesaamistõenäosuse korral saab sissetulekus enam kaotanud kandidaat suuremat hüvitist kui kandidaat, kes kaotas töötasus vähem. Kuna nende kandidaatide olukord ei ole võrreldav, ei saa tema arvates täheldada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.

B. Õiguslik analüüs

1. Sissejuhatavad märkused

46. Euroopa Kohtu praktika kohaselt menetletakse kahju hüvitamise vaidlusi, kus on vastandatud ajutine ametnik või teenistuja ja institutsioon, kellest ta sõltub või sõltus, juhul kui vaidlus tekkis asjaomast isikut institutsiooniga siduva töösuhte üle, EÜ artikli 236 ja personalieeskirja raames ning see ei kuulu EÜ artiklite 235 ja 288 kohaldamisalasse. ( 24 )

47. Ühenduse kohtupraktikast seoses hüvitamist käsitlevate menetlustega avaliku teenistuse valdkonnas tuleneb ka, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise eelduseks on see, et samal ajal on täidetud kolm tingimust, st institutsioonile etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju tekkimine ning põhjuslik seos väidetava käitumise ja viidatud kahju vahel. ( 25 ) Sellega seoses täpsustas Euroopa Kohus, et Esimese Astme Kohus ei kaldunud kõrvale sellest kohtupraktikast, kui ta märkis, et intresside saamise õiguse nõudmiseks peavad ametnikud tõendama, et institutsioon pani toime rikkumise, et kindel ja hinnatav kahju on tegelik ning et rikkumise ja väidetava kahju vahel on põhjuslik seos. ( 26 )

48. Need tingimused – mis tunnistati esialgses kohtuotsuses ja vaidlustatud kohtuotsuses täidetuks ning mida komisjon käesolevas kohtuasjas osaliselt vaidlustab – on seega põhiosas analoogsed ühenduse lepinguvälist vastutust reguleerivate tingimustega EÜ artikli 288 kohaldamisel.

49. Siinkohal tuleb märkida, et – vastupidiselt EÜ artikli 288 lõikele 2 – ei viidata ei EÜ artiklis 236 ega personalieeskirjades normile, mille kohaselt ühendus peab hüvitama oma institutsioonide tekitatud kahju „vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldpõhimõtetele”.

50. Kuna ühenduse lepinguvälist vastutust reguleerivad nii EÜ artikli 288 kui ka EÜ artikli 236 ja personalieeskirjade puhul sarnased kirjutamata põhimõtted, ei takista minu arvates miski uurimast liikmesriikide õiguskordi, et kontrollida kui mitte liikmesriikide õigussüsteemide ühiste üldpõhimõtete olemasolu, siis vähemalt seda, kas mõned neist tunnustavad juriidilisi konstruktsioone, mille ühenduse kohus võiks aluseks võtta. Pealegi võib riikide õigussüsteemide lühiuuring antud juhul pakkuda huvi nendes kasutatava võimaluse kaotuse mõiste poolest, selle tunnustatava hüvitatavuse ning meetodi poolest, mida kasutatakse mõnes neist õigussüsteemidest sellisest kaotusest tekkiva kahju ulatuse hindamiseks. See uuring võimaldab samuti paremini mõista käesolevas kohtuasjas Esimese Astme Kohtus järgitud arutluskäiku – milles võeti kindlasti arvesse siseriiklikke õiguskordi –, mis ei näigi nimetatud õiguskordade seisukohast nii „ebaloogiline”, nagu komisjon väidab apellatsioonkaebuses.

51. Liikmesriikide õigussüsteemide uurimisest menetluse algatamise dokumendi Esimese Astme Kohtusse andmise hetke seisuga – see tähendab 2003. aastal – ei saa välja tuua ühist üldpõhimõtet nende õiguste kohta, mille kohaselt töölesaamise võimaluse kaotamine kujutaks endast hüvitatavat kahju, mis oleks peale selle hüvitatav ühiste või sarnaste tingimuste kohaselt.

52. Nimelt ei ole paljude riikide õiguskordades (nagu Taani, Saksa, Austria, Portugali, Soome ja Rootsi õiguses) töölesaamise võimaluse kaotuse hüvitamine põhimõtteliselt lubatud, kuigi neist mõnes (Taani, Portugali ja Soome õiguses) nähakse ette erinevad hüvitamise viisid, mis võivad juhtumist olenevalt olla õigusvastaselt kõrvale jäetud kandidaadi jaoks soodsamad. ( 27 )

53. Seevastu tunnustatakse võimaluse kaotuse mõistet ja selle hüvitatavust iseenesest, eelkõige tööõiguse ja/või avaliku teenistuse alastes menetlustes, Belgia, Kreeka, Hispaania, Prantsuse, Iiri, Itaalia, Luksemburgi, Madalmade ja Ühendkuningriigi õiguses.

54. Nendes õigussüsteemides määratletakse võimaluse kaotuse mõiste sisuliselt järgmises tähenduses: eelise saamise ja/või riski teokssaamise vältimise lootuse petmine. Mis puudutab vähemalt oodatava eelise saamise võimaluse kaotust – millega on tegemist käesolevas kohtuasjas (töölesaamise võimaluse kaotamine) –, siis on seda tunnustavatele siseriiklikele õigussüsteemidele ühine, et mõiste toimib asjaoludel, kus oodatav tulemus muutub juhuse tõttu ettenägematuks. Peale selle nõuavad need õigussüsteemid üldiselt, et kaotatud võimalus oleks tõsine selles mõttes, et selle teokssaamise tõenäosus on suur. Kaotatud võimaluse reaalsus on seega tekitatud kahju kindluse mõõdupuuks.

55. Võimaluse kaotusest tuleneva kahju hindamisel lähtutakse siseriiklikes õigussüsteemides – olenemata sellest, kas kahju on mittevaraline või varaline ( 28 ) – õigluse põhimõtetest. Belgias hinnatakse kaotatud võimaluse majanduslikku väärtust ex aequo et bono selles mõttes, et olles tuvastanud, et puuduvad konkreetsed kahju hindamise tegurid, võtab kohus ausalt arvesse kõiki tegureid, mis võivad arvutust mõjutada. ( 29 ) Mõnes otsuses kohaldatakse kahju hindamiseks kaotatud kasumi väärtusele kaotatud võimaluse protsenti. Näiteks avalikus teenistuses hinnati tõsise edutamisvõimaluse kaotanule tekitatud kahjuks 50% ametniku edutamise korral saadava töötasu ja edutamata jätmisel saadava töötasu vahest. ( 30 ) Prantsusmaal määrab halduskohus – kui kahju hüvitamise tingimused on täidetud, eriti kui kaotati tõsine võimalus, mis kujutab endast ainsana kindlat kahju – hüvitise summa kriteeriumi alusel, mille kohaselt tuleb kahju hüvitamist mõõta kaotatud võimaluse väärtuse järgi ning see ei saa olla võrdne eelisega, mis see võimalus oleks teoks saamise korral andnud. ( 31 ) Kannatanule määratud hüvitise summa leidmiseks võib halduskohus kahju ja intresside nõudmise raames hinnata kahju summat üldiselt, järgides seejuures kahju tervikuna hüvitamise põhimõtet, ( 32 ) või erijuhul, kui kannatanule on kõik tema õigused tagasi antud (näiteks ta on tööle tagasi võetud või teisele ametikohale üle viidud), hinnata kahju töötasu erinevuse alusel, võrreldes töötasu, mida ametnik oleks saanud, kui ta oleks tööle jäänud, ja tegelikult saadud töötasu. ( 33 ) Itaalias kiitis Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) heaks meetodi, milles võetakse arvesse edutamisvõimaluse teoks saamise korral töötaja palga ja tegelikult saadava palga vahet, ning otsustas, et on lubatav määrata töötajale selle summa protsent, mis vastab edutamisvõimalustele. ( 34 ) Ühendkuningriigis hinnati tööõiguse raames töökoha saamise võimaluse kaotust koguseliselt, hinnates töölesaamise protsenti ja kohaldades seda protsenti oletuslikult kaotatud töötasu summale. ( 35 )

56. Esimese Astme Kohus näib käesolevas kohtuasjas lähtuvat nendest meetoditest. Komisjon märgib apellatsioonkaebuses, et Esimese Astme Kohtu praktika on teatud määral järjekindlusetu ühelt poolt võimaluse kaotuse kui täielikult hüvitatava kahju tunnustamises ja teiselt poolt erinevates kohtuasjades võimaluse kaotusest tuleneva kahju arvutamise meetodi osas.

57. Tõsi küll, teistes menetlustes peale ühenduse avaliku teenistuse menetluste on Esimese Astme Kohus leidnud, et kuna võimaluse kaotusest tulenev kahju ei ole tegelik ega kindel, ei kuulu see hüvitamisele. Nii kaldub Esimese Astme Kohus riigihankeid puudutavates menetlustes otsustama, et hankemenetluse läbiviimisel komisjoni poolt toime pandud õigusnormi rikkumise tõttu kõrvalejätmisest tulenev kahju eeldab, et hagejal on õigus hange endale saada. ( 36 ) Sellises olukorras on Esimese Astme Kohus otsustanud, et kõrvalejäetud pakkuja väidetavast kõrvalejätmisest tulenev kahju ei ole tegelik ega kindel, kuivõrd ei saa väita, et ta oleks hanke kindlalt võitnud. ( 37 ) Sarnast, ehkki mitte nii radikaalset lähenemisviisi järgiti eespool viidatud kohtuotsuses Farrugia vs. komisjon, ( 38 ) milles lükati analoogsetel põhjustel tagasi hageja väide, mille kohaselt olevat talle tekitatud olulist kahju seeläbi, et ta kaotas ainsa võimaluse õpingute ja teadustöö jätkamiseks, sest tema kandidatuur teadustööstipendiumile, mida ühenduses kohaldatava õiguse alusel pidi määrama komisjon, lükati õigusvastaselt tagasi.

58. Personalieeskirjade alastes vaidlustes näib aga, et Esimese Astme Kohus ei ole järginud sama ranget joont, tunnistades vähemalt kohtupraktika valdavas osas töölesaamise või edutamisvõimaluse kaotamise hüvitatavust. ( 39 ) Nendes kohtuasjades leidis Esimese Astme Kohus mõnikord mitmetimõistetavalt, et tekitatud kahju on mittevaraline ( 40 ) ja/või varaline ( 41 ), kasutades kahju arvutamisel kas töötasu erinevusel põhinevat meetodit ( 42 ) või ex aequo et bono hüvitamismeetodit ( 43 ).

59. Ametikohal edutamise võimaluse kaotamisest tulenevat varalist kahju näib kinnitavat eespool viidatud kohtuotsus nõukogu vs. de Nil ja Impens.

60. Esimeses kohtuastmes leidis Esimese Astme Kohus 26. juuni 1996. aasta otsuses kohtuasjas T-91/95: Nil ja Impens vs. nõukogu ( 44 ) punktis 47, et hagejad on tõendanud, et neil on õigus kahju hüvitamisele tulenevalt sellest, et neid ei viidud üle teisele B kategooria ametikohale Euroopa Liidu Nõukogu korraldatud sisekonkursi teiste laureaatidega samal ajal, kuivõrd nad kaotasid – isegi kui neil ei olnud õigust edutamisele pärast teenistuskohal ümberpaigutamist – igal juhul võimaluse tulevaseks edutamiseks teenistuskohas nimetatud konkursi laureaatidega võrreldaval viisil. Lisaks sellele varalisele kahjule rahuldas Esimese Astme Kohus hagejate hüvitamistaotlused tekitatud mittevaralise kahju eest seoses pikaajalise ebakindlusega nende teenistuskohas edutamise osas. Ta hindas varalise ja mittevaralise kahju kokku ex aequo et bono summas 500000 Belgia franki.

61. Nõukogu apellatsioonkaebuse peale tühistas Euroopa Kohus selle Esimese Astme Kohtu otsuse osas, milles tunnistati hagejate õigust väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamisele. Tuvastades, et vaidlus oli selles osas otsuse tegemise järgus, jättis Euroopa Kohus hagejate nõude mittevaralise kahju hüvitamise osas rahuldamata. Seevastu lükkas Euroopa Kohus tagasi nõukogu vastuväited sellele, et Esimese Astme Kohus tunnistas varalist kahju. Euroopa Kohus täpsustas eespool viidatud kohtuotsuse nõukogu vs. De Nil ja Impens punktis 28 ja sõnaselgelt Esimese Astme Kohtu otsuse nimetatud punktile 47 viidates, et „ei saa a priori välistada, et [kõnesoleval] konkursil edutuks osutunud ametnikele, kes osutusid samamoodi nagu hagejad edukaks teisel […] konkursil, tekitati varalist kahju, mis seisneb selles, et nende teenistuskäik ei kulge tulevikus samamoodi nagu [kõnesoleva] konkursi võitjatel seetõttu, et neid ei olnud võimalik teisele ametikohale määrata 1. jaanuaril 1991”.

62. Ma ei näe, miks ei võiks analoogset hinnangut läbi viia töölesaamise võimaluse kaotamise juhul, mis on arutamisel käesolevas kohtuasjas. ( 45 ) Pealegi tuleks märkida, et komisjon ei vaidlusta apellatsioonkaebuses, et töölesaamise võimaluse kaotamist võib hüvitada ja – vaatamata mõnele kritiseerivale märkusele Esimese Astme Kohtu praktika kohta – „nõustub mõttega”, et sellisest kaotusest tulenev kahju on varaline, nagu tuvastati vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56.

63. Seevastu ütleb komisjon oma apellatsioonkaebuses, et ta ei saa nõustuda Esimese Astme Kohtus sellise kahju kvantitatiivseks hindamiseks kasutatud meetodiga. Ta rõhutab, et hinnates võimaluse kaotust koguseliselt asjaomase isiku töötasu erinevuse järgi, võrreldes töötasu, mida M.-C. Girardot’le oleks makstud töölesaamise korral, tema tegeliku töötasuga, moonutas Esimese Astme Kohus võimaluse kaotuse mõistet. Esimese Astme Kohtu kasutatud meetod, mis põhineb töötasu erinevusel, tähendab tema arvates hoopis oletusliku kahju kindlaksmääramist ning töölesaamise tagatuse, mitte võimaluse kaotamise hüvitamist. Kohtuistungil täpsustas komisjon samuti, et nõutav õigusvastasuse ja tekitatud kahju põhjuslik seos ei vasta ühele kohtupraktikas kehtestatud tingimustest, nimelt tingimusele, et toime pandud õigusvastasuse ja kahju vahel on otsene põhjuslik seos.

64. Enne selle teesi põhjendatuse hindamist kerkib küsimus komisjoni argumentide vastuvõetavusest, nagu märkis M.-C. Girardot (vt käesoleva ettepaneku punkt 41), mida tuleks siinkohal uurida.

2. Vastuvõetavus

65. Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et kui Esimese Astme Kohus on tuvastanud tekitatud kahju, on ta kohtupraktika kohaselt hagi piires ainsana pädev hindama selle kahju hüvitamise viisi ja ulatust. ( 46 ) Euroopa Kohus on siiski täpsustanud, et selleks, et tal oleks võimalik teostada kohtulikku kontrolli Esimese Astme Kohtu otsuste üle, peavad need kohtuotsused olema piisavalt põhjendatud ja täpsustama, mis kriteeriumide alusel otsuses summa kindlaks määrati. ( 47 )

66. Antud juhul on apellatsioonkaebuses sisalduvad etteheited vaidlustatud kohtuotsuse suhtes kahtlemata teatud määral kaheti mõistetavad.

67. Ühelt poolt selgitab komisjon, et ta soovib lasta Euroopa Kohtul otsustada arvutusmeetodi üle, mida kasutati vaidlustatud kohtuotsuses võimaluse kaotusest tekitatud kahju hüvitamiseks. Ent eespool viidatud kohtupraktika seisukohast tuleks apellatsioonkaebuses esitatud etteheidete kasuliku mõju tagamiseks need kas tunnistada vastuvõetamatuks või – nagu Euroopa Kohus on seda kord juba teinud ( 48 ) – kvalifitseerida ümber etteheideteks vaidlustatud kohtuotsuse eksliku või ebapiisava põhjendatuse kohta kahju hüvitamise kindlaksmääramisel arvesse võetud kriteeriumide osas.

68. Sellegipoolest ja teiselt poolt ei piirdu komisjon kahju hüvitamise ulatuse vaidlustamisega, vaid tuvastab minu arvates oma nõuete toetuseks esitatud ainsas väites tõelise õigusnormi rikkumise, mis pandi väidetavalt toime vaidlustatud kohtuotsuses.

69. Kuna komisjon ei vaidlusta – ega saakski vaidlustada – esialgses kohtuotsuses tuvastatud asjaolu, et toime pandud õigusrikkumisega on tekitatud kahju, väidab ta sisuliselt, et Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses määratud hüvitis ei puuduta mitte esialgses kohtuotsuses tuvastatud kahju, vaid vastupidi muud kahju, nimelt töölesaamise tagatuse kaotamist ja selle eest saamata jäänud töötasu. Selle kohta väidab komisjon, et kritiseeritud meetodit kasutades moonutas Esimese Astme Kohus ühenduse lepinguvälise vastutuse tingimusi, kas hüvitades kahju, mis ei ole tegelik ega kindel, või jättes tähelepanuta toime pandud õigusrikkumise ja tekitatud kahju põhjusliku seostatuse astme. Teisisõnu, kuigi Esimese Astme Kohus tuvastas kahju, ei hüvitanud ta siiski mitte seda kahju, vaid muud kahju, mis ei vasta kohtupraktikas kahju hüvitamiseks sätestatud tingimustele. Sellist kahtlemata õiguslikku laadi küsimust ei saa Euroopa Kohus minu arvates apellatsioonkaebuse raames kontrollimata jätta.

70. Samuti ei saa vastupidi M.-C. Girardot’ esitatud vastuvõetamatuse vastuväitele väita, et komisjoni argument, mille kohaselt kahju ei ole tegelik ega kindel, ei ole vastuvõetav, sest seda ei esitatud esimeses kohtuastmes. On ilmne, et asjaolud, mida komisjon kritiseerib, tuvastati esimest korda vaidlustatud kohtuotsuses, mistõttu ei saa nõustuda M.-C. Girardot’ga, et komisjon on esitanud uusi väiteid. ( 49 )

71. Teen seega ettepaneku lugeda apellatsioonkaebus vastuvõetavaks, tingimusel et kõnesoleva apellatsioonkaebuse aluseid, milles kritiseeritakse kahju hüvitamise ulatust, tõlgendatakse nii, et need on esitatud vaidlustatud kohtuotsuses esineva rikkumise või selle ebapiisava põhjendatuse kohta.

3. Põhiküsimus

72. Komisjon ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktile 58 viidates sisuliselt nõus sellega, et varalise kahju arvutamisel võeti aluseks töötasu erinevuse kriteerium, kasutades töölesaamise võimaluse kaotamise mõistet töölesaamise tagatuse kaotamise tähenduses. Tema arvates kinnitavad Esimese Astme Kohtu poolt toime pandud õigusnormi rikkumist veel teised elemendid, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 37.

73. See kriitika tuleneb minu arvates vaidlustatud kohtuotsuse osaliselt ekslikult tõlgendamisest.

74. Tuleb küll tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 esitatud hinnangus esineb õigusnormi rikkumine.

75. Tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus selgitas vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste nimetatud punktis, kuidas ta M.-C. Girardot’le tekitatud kahju ulatust hindas. Ta märkis, et selleks tuleb „määrata kindlaks erinevus M.-C. Girardot’ selle töötasu vahel, mida ta oleks saanud eeldusel, et tema kandidatuuri heakskiitmise võimalus oleks teostunud ning tema kandidatuuri õigusvastase kõrvalejätmise tagajärjel tegelikult saadava töötasu vahel, hinnates seejärel vajaduse korral protsentuaalselt nimetatud võimaluse teostumise tõenäosust”. ( 50 )

76. Lisades aga järgitavasse arutluskäiku väljendiga „vajaduse korral” teise etapi, näib Esimese Astme Kohus pidavat seda etappi vaid vabatahtlikuks, samas kui selline etapp osutub õiguslikult töölesaamise võimaluse kaotamise korral kohustuslikuks.

77. Nimelt tuleb meeles pidada, et võimaluse kaotus on kahju iseenesest, nagu muide möönab komisjon. Töölesaamise võimaluse kaotamise korral ei ole kahju mitte oodatavad summad, vaid lootus neid summasid teenida. Kahju hüvitamise ja intresside määramisel peab kohus arvesse võtma seda lootust, mis peab – nagu nõuab kohtupraktika – olema arvessevõetav. Võimalus pidi olema tõeline. Sellega seoses tuleb kohaldada kindla kahju hüvitamise põhimõtet, sest kindel ei ole mitte oodatav sündmus või tulevane asjade käik, vaid ikkagi nende teokssaamise võimaluse kaotamine. Seega ei ole M.-C. Girardot’ kandidatuuri edukaks osutumise võimaluse hindamine vabatahtlik, sest ei saa rääkida võimaluse kaotusest ilma võimalust eelnevalt hindamata.

78. Sellegipoolest ei kaasne Esimese Astme Kohtu poolt toime pandud õigusnormi rikkumisega minu arvates vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. On tõsi, et viimase punktides 96–122 hindas Esimese Astme Kohus konkreetselt M.-C. Girardot’ võimalust – mida ta pidas pealegi arvessevõetavaks – saada ametikohad, millele ta oli kandideerinud, nii et ei saa arvestada – nagu nõuab komisjon –, et vaidlustatud kohtuotsuses tuvastatud varaline kahju võrdub ainult M.-C. Girardot’ komisjonis tööle saamise korral saadava töötasu ja tema tegeliku töötasu vahega.

79. Sellega seoses ei saa samuti nõustuda komisjoni kriitikaga, et vaidlustatud kohtuotsuses võeti saamata jäänud töötasu arvesse töölesaamise võimaluse kaotamise hindamise kriteeriumina.

80. Nagu märgib komisjon, et olnud M.-C. Girardot’l küll õigust ametikohta saada. Seda ei kummuta vaidlustatud kohtuotsus. Esimese Astme Kohus koguni kinnitas seda sõnaselgelt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72, mis seega välistab, et vaidlustatud kohtuotsus on vastupidi komisjoni väitele vastuolus esialgse kohtuotsuse punktiga 57.

81. Töölesaamise õiguse puudumine ei tähenda siiski, et töölesaamise võimaluse kaotamisest tuleneva varalise kahju hindamisel ei saa arvesse võtta töötasukriteeriumit, kuivõrd selle hindamises võetakse arvesse ka töölesaamise võimaluse teostumise võimalikkust ja seda hinnatakse poolte nõuete alusel, nagu seda tegi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses.

82. Nimelt kaotas M.-C. Girardot’ tuvastatud õigusvastasuse tõttu – kuna ei tõendatud teenete võrdlevat kaalumist – kindlasti võimaluse saada soovitud ametikohad ja seega võimaluse saada nende eest makstavat töötasu. Kasutades ent oodataval töötasul põhinevat meetodit ja kaaludes M.-C. Girardot’ tõsist võimalust seda töötasu saada, kohaldas Esimese Astme Kohus töölesaamise võimaluse kaotamise konkreetsel juhul vaid ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise kriteeriume.

83. Lisaks märgin huviga, et komisjoni välja pakutud alternatiivne meetod põhineb samuti töötasukriteeriumil, sest komisjon teeb ettepaneku määrata M.-C. Girardot’le rahaline hüvitis, mille summaks määratakse kolme kuu netopalk, mida makstakse teenistustingimuste artikli 47 lõike 2 punktis a ette nähtud minimaalse etteteatamisaja eest.

84. Isegi kui oletada, et selline hüvitamine – mis lähtub eeldusest, et komisjonil oleks olnud õigus lõpetada ühepoolselt M.-C. Girardot’ töösuhe põhjuseta ja kohe pärast selle jõustumist ( 51 ) – on võimalik, põhineb see ikkagi samal kriteeriumil, mida kasutas Esimese Astme Kohus. See erineb viimasest vaid kahju ulatuse kindlaksmääramise osas, mis – nagu on juba eespool märgitud – kuulub ainult asja sisuliselt arutava kohtu pädevusse. Teisisõnu, kui komisjon peab töötasukriteeriumit töölesaamise võimaluse kaotamise hüvitamiseks asjakohaseks, kasutades seda ühtlasi omaenda arvutusmeetodi lähtepunktina, ei saa ta apellatsioonkaebuse raames enam kritiseerida tekitatud kahju hüvitamise meetodit ja ulatust.

85. Peale selle on, nagu komisjon rõhutas, tema välja pakutud meetodi eesmärk töölesaamise võimaluse kaotamise ühetaoline hüvitamine. Ühelt poolt aga kiputakse selles lähenemisviisis unustama, et ühenduse institutsiooni toime pandud õigusrikkumisest tulenev kahju on tingimata individuaalne, ja teiselt poolt, et see kätkeb riski muuta rahalise hüvitise hoiatavat olemust, ajendades haldusasutusi leidma tasakaalu kehtivate eeskirjade järgimise ja õigusvastase teguviisi vahel, mille hind on ette teada.

86. Asja sisuliselt arutavale kohtule ühtse meetodi peale sundimine – nagu soovitab komisjon – jätaks kohtu kindlasti ilma võimalusest kasutada suures osas oma täielikku pädevust, mis võimaldab tal leida ex aequo et bono parima viisi tekitatud kahju hüvitamiseks. Kui otsustatakse järgida komisjoni välja pakutud lähenemisviisi, ei pruugi asja sisuliselt arutav kohus selle tulemusel enam järgida kahju tervikuna hüvitamise põhimõtet. ( 52 )

87. Neid põhjendusi silmas pidades lükkan ma samuti tagasi komisjoni väite, et Esimese Astme Kohtu kasutatud meetod eirab võrdse kohtlemise põhimõtet. Selline kriitika käib kahju ulatuse kohta, pealegi ei võeta selles arvesse, et asja sisuliselt arutavale kohtule tuleb tekitatud kahju parimal viisil hüvitamise hindamiseks jätta vajalik kaalutlusruum.

88. Lõpuks tuleb tagasi lükata ka komisjoni etteheited vaidlustatud kohtuotsuses määratud kahju hüvitamise ulatuse kohta, mida tuleb vastavalt käesoleva ettepaneku punktide 67 ja 71 kohaselt tõlgendada nii, et see on määratud põhjendamata jätmise ja/või ebapiisava põhjendatuse eest, kuna need etteheited puudutavad peamiselt viieaastast perioodi, mida võeti vaidlustatud kohtuotsuses arvesse M.-C. Girardot’ eduka kandidatuuri korral oodatava töötasu ja tema tegeliku töötasu erinevuse arvutamiseks. Piisab sellest, kui märkida, et täpsustades ühelt poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, et võrdlusperioodi lähtepunktiks on edukate kandidaatide ametisse määramise jõustumise hetk, ja määrates teiselt poolt kõnesoleva kohtuotsuse punktides 63–78 kindlaks selle perioodi lõpu – võttes arvesse kõiki faktilisi ja õiguslikke elemente, mis reguleerivad huvitatud isiku ja komisjoni suhet, kui viimane oleks ta tööle võtnud –, selgitas Esimese Astme Kohus piisavalt, miks ta võttis aluseks selle perioodi.

89. Kõiki esitatud põhjendusi arvestades teen ettepaneku apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.

VII. Vastuapellatsioonkaebus

A. Poolte argumendid

90. M.-C. Girardot väidab oma vastuapellatsioonkaebuses, et kuna Esimese Astme Kohus tegi mitu ilmset hindamisviga, on viimane rikkunud ühenduse õigust. Esimene viga oli töötasu erinevuse arvutamiseks arvesse võetava perioodi kindlaks määramine selles osas, et Esimese Astme Kohus keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 võtmast arvesse tema karjäärivõimaluse kaotamist komisjonis. M.-C. Girardot on seisukohal, et tema alaliselt ametisse nimetamise väljavaade ei oleks pärast töölesaamist olnud ebakindel. Tema arvates oleks seega tulnud arvesse võtta tingimata pikemat perioodi kui viis aastat, mida Esimese Astme Kohus arvestas. Esimese Astme Kohtu teine ilmne hindamisviga on tema arvates töötasu erinevuse kindlaksmääramine. Võttes igakuise netotöötasu aluseks viimase komisjonis makstud keskmise netotöötasu, eiras Esimese Astme Kohus tema arvates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 asjaolu, et tal oli enam võimalusi saada tööle võetud palgaastme A4 kui palgaastme A5 ametikohale, sest viis kaheksast ametikohast, millele M.-C. Girardot oli kandideerinud, olid palgaastme A4 ametikohad. Kolmas hindamisviga oli M.-C. Girardot’ arvates töölesaamise võimaluse teokssaamise tõenäosus, sest tunnistades M.-C. Girardot’ võimaluseks komisjonis tööle saada 50%, ei võtnud Esimese Astme Kohus arvesse ühelt poolt asjaolu, et kaheksale ametikohale kandideerimine pigem suurendab tema töölesaamise võimalusi, ja teiselt poolt, et arvestatav võimalus ei tähenda üht võimalust kahest. Lõpuks on neljas ilmne hindamisviga tema arvates see, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 133–138 ei võetud arvesse kõiki mittevaralise ja füüsilise kahju elemente, samas kui vastuapellatsioonkaebusele lisatud arstitõendid kinnitavad depressioonisündroomi, mille all M.-C. Girardot kannatab alates sellest, kui komisjon jättis tema kandidatuurid õigusvastaselt kõrvale.

91. Komisjon väitis kohtuistungil, et vastuapellatsioonkaebus on tema arvates vastuvõetamatu.

B. Õiguslik analüüs

92. EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et üksnes Esimese Astme Kohus on pädev tuvastama faktilisi asjaolusid – seda välja arvatud juhul, kui tema konstateeringute sisuline ebatäpsus selgub talle esitatud toimiku materjalide alusel – ning neid asjaolusid hindama. Kui Esimese Astme Kohus on faktilised asjaolud tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 225 pädev kontrollima nende faktiliste asjaolude õiguslikku määratlust ja Esimese Astme Kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi. ( 53 )

93. Käesolevas asjas, ja nagu kordas kohtuistungil M.-C. Girardot, piirdub vastuapellatsioonkaebus selle aluseks olevas kolmes esimeses väites sellega, et vaidlustatakse teatavate faktiliste asjaolude hindamine Esimese Astme Kohtu poolt arvutusmeetodi kohaldamise raames, mida viimane kasutas M.-C. Girardot’le komisjonis ajutise teenistujana tööle saamise võimaluse kaotamise tõttu tekitatud kahju hindamiseks, ilma et viitataks nende asjaolude moonutamisele või et seda võiks täheldada. Peale selle on – nagu juba märgitud – Esimese Astme Kohus ainsana pädev hindama tekitatud kahju hüvitamise meetodit ja ulatust. ( 54 ) Nendel kahel põhjusel tuleb sellised väited vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.

94. Neljas väide, millega M.-C. Girardot heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane ei võtnud arvesse tema esitatud arstitõendeid, näib mulle vastuvõetav, arvestades et see on suunatud mitte tõendite eksliku hindamise vastu, vaid väidetavalt esitatud tõendite kontrollimise kohustuse väidetava rikkumise vastu, kusjuures need tõendid näitavad tema arvates muud kahju peale komisjoni toime pandud õigusvastasusega tekitatud varalise kahju. Samamoodi nagu Euroopa Kohus pidas ühes apellatsioonkaebuses põhjendatuks väidet, mis põhines faktiliste asjaolude ebatäielikul kontrollimisel, ( 55 ) peaks minu arvates Euroopa Kohus kontrollima väidet, mis põhineb sellel, et Esimese Astme Kohus ei kontrollinud tõendeid.

95. Sellegipoolest leian ma alljärgnevalt esitatud põhjustel, et see väide tuleks ainetu või igal juhul põhjendamatu väitena tagasi lükata.

96. Nimetatud väide on ainetu seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 123–125 koostoimes punktidega 133 ja 138 tuleneb, et M.-C. Girardot’ füüsilise kahju ja tema vaimse tervise ja depressiivse seisundi muutustega seonduva väite vastuvõetamatus – kuna M.-C. Girardot ei esitanud tõendeid nende kahjude kohta – põhineb ülemäärasel põhjendusel, nagu kinnitab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 125 teine lause, mis algab väljendiga „[i]gal juhul”. ( 56 ) Seevastu peamine põhjus, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 123–125 ja mille kohta M.-C. Girardot ei nimeta ühtki õigusnormi rikkumist, seisneb kaalutluses, mille kohaselt rahalise hüvitise eesmärk on selle varalise kahju hüvitamine, mis tuleneb töölesaamise võimaluse kaotamisest komisjoni poolt toime pandud õigusrikkumise tõttu, aga mitte – eelneva hüvitustaotluse puudumisel – muude kahjude hüvitamine, mida nimetatud õigusrikkumine võis M.-C. Girardot’le tekitada, mistõttu Esimese Astme Kohus võis otsustada vaidlustatud kohtuotsuse punkti 125 esimeses lauses, et argumendid muu väidetava kahju kohta ei ole asjassepuutuvad.

97. Mis puutub selle väite põhjendamatusse, siis tuleb igal juhul märkida, et vastuapellatsioonkaebusele lisatud arstitõendid, millele M.-C. Girardot oma väites tugineb, pärinevad kõik vaidlustatud kohtuotsusest hilisemast ajast ja seega ei tõenda M.-C. Girardot, et Esimese Astme Kohus on – märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 133 ja 138, et M.-C. Girardot ei tõendanud kahjusid, millele ta muu hulgas arstitõendite abil tugines – pannud toime õigusnormi rikkumise tõendamiskohustuse eeskirjade kohaldamisel ja tõendite esitamisel või on rikkunud ühenduse õigust, kuna kohus ei võtnud arvesse tõendeid, kuigi neid talle ei esitatudki. ( 57 )

98. Esitatud põhjendustest lähtudes leian, et vastuapellatsioonkaebus tuleb jätta osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt ainetuse või põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

99. Nendel asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku nii apellatsioonkaebus kui ka vastuapellatsioonkaebus rahuldamata jätta.

VIII. Kohtukulud

100. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 esimene lõige sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt, mida kohaldatakse sama kodukorra artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna M.-C. Girardot on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning komisjon peab minu arvates oma ainsa väite osas kohtuvaidluse kaotama, tuleb apellatsioonkaebuse kohtukulud välja mõista komisjonilt. Kuna komisjon on nõudnud, et käesolevas kohtuasjas kannab iga pool oma kohtukulud ise, ja kuna M.-C. Girardot peab minu arvates oma vastuapellatsioonkaebuse toetuseks esitatud väidete osas kohtuvaidluse kaotama, tuleb otsustada, et kõik pooled kannavad vastuapellatsioonkaebuse osas ise oma kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele ja kodukorra artikli 69 lõikele 3, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes.

IX. Ettepanek

101. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada ja otsustada järgmist: 1. Jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata. 2. Mõista apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt. 3. M.-C. Girardot ja Euroopa Ühenduste Komisjon kannavad vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud ise.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Tuleb märkida, et vastuses apellatsioonkaebusele väidab M.-C. Girardot, et ta ei kandideerinud sellel konkursil. See ei oma aga käesolevas kohtuasjas mingit tähtsust, sest on selge, et teenete võrdleva hindamise puudumist (või igal juhul sellise hindamise läbiviimise tõendamata jätmist) – mis tuvastati Esimese Astme Kohtu esialgse otsusega – järeldati osaliselt faktilisest asjaolust, et M.-C. Girardot ei olnud seda konkurssi edukalt läbinud, milles ei ole vähimatki kahtlust.

( 3 ) Esialgse kohtuotsuse punktid 65–71 ja 78–80.

( 4 ) Eespool viidatud kohtuotsuse punkt 88.

( 5 ) Ibidem (punktid 85–87).

( 6 ) Ibidem (punkt 89). Esimese Astme Kohus viitab sellega seoses Euroopa Kohtu 5. juuni 1980. aasta otsusele kohtuasjas 24/79: Oberthür vs. komisjon (EKL 1980, lk 1743, punkt 14). Vt ka 16. detsembri 1960. aasta otsus kohtuasjas 44/59: Fiddelaar vs. komisjon (EKL 1960, lk 1077, 1093) ning 27. oktoobri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 176/86 ja 177/86: Houyoux ja Guery vs. komisjon (EKL 1987, lk 4333, punkt 16). Tuleb märkida, et antud juhul ei nõudnud M.-C. Girardot tegelikult komisjoni väidetava õigusrikkumisega tekitatud kahju hüvitamist. Täpsustan samuti, et esialgne kohtuotsus näib kuuluvat sellise ametisse nimetamist või töölevõtmise menetlust puudutava vähese kohtupraktika alla, kus otsustatakse pigem hagejale hüvitise tasumise kasuks, kui et tühistatakse kas tema kandidatuuri kõrvalejätmise või kolmandate isikute ametisse nimetamise või töölevõtmise otsused. Vt näidetena, kus leitakse, et need kaks otsust on jagamatud ja need tühistatakse, Euroopa Kohtu 30. juuni 1983. aasta otsus kohtuasjas 85/82: Schloh vs. nõukogu (EKL 1983, lk 2105, punkt 40) ja 23. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-150/03 P: Hectors vs. parlament (EKL 2004, lk I-8691, punkt 54) ning Esimese Astme Kohtu 9. märtsi 1999. aasta otsuse kohtuasjas T-273/97: Richard vs. parlament (EKL AT 1999, lk I-A-45 ja II-235) ja 18. septembri 2003. aasta otsuse kohtuasjas T-73/01: Pappas vs. regioonide komitee (EKL AT 2003, lk I-A-207 ja II-1011) resolutiivosa.

( 7 ) Vaidlustatud kohtuotsus (punkt 45).

( 8 ) Ibidem (punktid 46 ja 47).

( 9 ) Ibidem (punkt 54).

( 10 ) Ibidem (punkt 56).

( 11 ) Ibidem (punktid 60, 83–95).

( 12 ) Ibidem (punktid 78 ja 82).

( 13 ) Ibidem (punkt 96).

( 14 ) Ibidem (punkt 97).

( 15 ) Ibidem (punkt 98).

( 16 ) Ibidem (punkt 115).

( 17 ) Vt vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 116 ja 117. Esimeste asjaolude kohta märkis Esimese Astme Kohus, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 kindlaks tehtud arvestatavat võimalust vähendas asjaolu, et kõikide nende kaheksa ametikoha suhtes oli vastavalt personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punktile b huvi ilmutanud üks teine kandidaat ja et seega oleks komisjon võinud valida ühe nendest kandidaatidest või koguni mitte kumbagi ja menetluse pooleli jätta. Teiste suhtes leidis Esimese Astme Kohus, et kui M.-C. Girardot’l oleks olnud õigus pärast tema kandidatuuri kõrvalejätmise otsuste tühistamist osaleda uues vabade ametikohtade täitmise menetluses, oleks ta võinud arvessevõetavalt ilmutada huvi sarnaste ametikohtade vastu ja võimalikult valituks osutuda.

( 18 ) Vaidlustatud kohtuotsus (punkt 118).

( 19 ) Ibidem (punktid 119 ja 121).

( 20 ) Ibidem (punkt 124 ja punkti 125 esimene lause).

( 21 ) Ibidem (punkti 125 teine lause).

( 22 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 133 ja 137 vastavalt.

( 23 ) EKL 2004, lk II-3381

( 24 ) Vt 22. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 9/75: Meyer-Burckhardt vs. komisjon (EKL 1975, lk 1171, punkt 7); 17. veebruari 1977. aasta otsus kohtuasjas 48/76: Reinarz vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1977, lk 291, punkt 10); 4. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 176/83: Allo jt vs. komisjon (EKL 1986, lk 2155, punkt 18) ja 7. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 401/85: Schina vs. komisjon (EKL 1987, lk 3911, punkt 9).

( 25 ) 16. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 111/86: Delauche vs. komisjon (EKL 1987, lk 5345, punkt 30); 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-136/92 P: komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt (EKL 1994, lk I-1981, punkt 42) ja 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-259/96 P: nõukogu vs. De Nil ja Impens (EKL 1998, lk I-2915, punkt 23).

( 26 ) Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt (punkt 42). Vt ka Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T-99/95: Stott vs. komisjon (EKL 1996, lk II-2227, punkt 72).

( 27 ) Nii toimub Portugali õiguses halduskohtupraktika ja uue halduskohtumenetluse seadustiku kohaselt ametniku teenistuskäigus tekitatud kahju hüvitamine teenistuskäigu tagasiulatuva taastamise teel sellisena, nagu see oleks pidanud ilma tühistatud aktita kulgema. Taani õiguses, milles võimalusekaotuse mõistet ei sätestata, võib riigiasutuste menetlusnormi rikkumise teel tehtud või sisulise veaga otsuste põhjal taotleda kahju hüvitamist ja intresse, mille puhul on õigusvastasuse ja kahju vaheline põhjuslik seos tõendatud, kui on teatud tõenäosus, et asjaomane isik oleks tööle võetud, kui otsuses ei oleks nimetatud vigu tehtud.

( 28 ) Hispaanias käsitatakse tsiviilvastutuse valdkonnas võimaluse kaotust mittevaralise kahjuna, mida võib hüvitada, samas kui teiste riikide õigussüsteemides võib seda käsitada ka varalise kahjuna.

( 29 ) Vt Durand, I., „À propos de ce lien qui doit unir la faute au dommage” teoses Droit de la responsabilité – Morceaux choisis, Formation permanente CUP, 68. kd, Larcier, Liège, 2004, lk 43.

( 30 ) Cour d’Appel de Bruxelles, 28. november 1994, avaldatud ajakirjas Jurisprudence de Liège, Mons et Bruxelles, 1995, lk 1108.

( 31 ) Vt Conseil d’État, 6. november 2000, Grégory, nr 189398, avaldatud Interneti-leheküljel www.legifrance.gouv.fr. Selles kohtuasjas täpsustas Conseil d’État, et hageja ei saa nõuda palka, mida ta oleks saanud École normale supérieure’i kasvandikuna, kuna ta kaotas võimaluse läbida edukalt sellesse kooli vastuvõtu konkurss.

( 32 ) Vt selle kohta Conseil d’État, 8. veebruar 1984, Gueninchault, nr 44690/044777, ja 8. november 2002, Guisset, nr 227147, avaldatud Interneti-leheküljel www.legifrance.gouv.fr. Liuzzi kohtuotsuses (2. veebruar 1996, nr 146769 avaldatud Interneti-leheküljel www.legifrance.gouv.fr) märkis Conseil d’État, et „ükski õiguse säte ega üldpõhimõte ei takista halduskohtul pärast teatud kahju hüvitamise nõuete põhjendatuse hindamist hinnata üldiselt selle kahju summat”.

( 33 ) Vt Conseil d’État, 27. mai 1987, Legoff, nr 59158, avaldatud veebisaidil www.legisfrance.gouv.fr, ning Conseil d’État, 24. jaanuar 1996, Collins, EKL Lebon, nr 103987.

( 34 ) Corte suprema di cassazione, sez. lav., 14. detsember 2001, nr 15810.

( 35 ) Court of Appeal, 22. juuli 1998, Doyle vs. Wallace [1998] Personal Injuries and Quantum Reports (PIQR), Q146.

( 36 ) 29. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas T-13/96: TEAM vs. komisjon (EKL 1998, lk II-4073, punkt 76) ja 9. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T-231/97: New Europe Consulting ja Brown vs. komisjon (EKL 1999, lk II-2403, punkt 51).

( 37 ) 11. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T-365/00: AICS vs. parlament (EKL 2002, lk II-2719, punkt 79) ja 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-160/03: AFCon Management Consultants jt vs. komisjon (EKL 2005, lk II-981, punktid 112–114). Seda lähenemisviisi õigustas kohtujurist M. Poiares Maduro oma 7. septembri 2006. aasta ettepanekus 9. novembri 2006. aasta otsusele kohtuasjas C-243/05 P: Agraz jt (EKL 2006, lk I-10833); kohtujurist rõhutas ettepaneku punktis 20 ja eespool nimetatud kohtuotsustele viidates, et komisjoni kaalutlusõiguse tunnustamise tõttu võib kahju põhjendatult pidada oletuslikuks hästi piiritletud võimaluse kaotuse juhtudel. Nii on ta seisukohal, et kui töökohale kandideerija või hankes pakkuja jäetakse konkureerimisõigusest ilma ühenduse rikkumise tõttu, keeldub kohus hüvitamast asjaomase isiku võimaluse kaotust selle tagajärjel seetõttu, et viimane ei või arvestada õiguse või õiguspärase ootusega saada vastavat töökohta või hanget. Töökoha või hanke saamisest tuleneva kasu kaotamisest tekkiv varaline kahju näib liiga ebakindel selleks, et seda võiks hüvitatavaks pidada. Kuigi Euroopa Kohus tühistas Esimese Astme Kohtu otsuse selles kohtuasjas, ei tulnud tal siiski otsustada võimaluse kaotuse küsimust.

( 38 ) Punktid 44 ja 46.

( 39 ) 17. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas T-13/92: Moat vs. komisjon (EKL 1993, lk II-287, punkt 44); 27. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T-47/93: C vs. komisjon (EKL AT 1994, lk I-A-233 ja II-743, punkt 54); 12. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T-91/96 REV: nõukogu vs. Hankart (EKL AT 1998, lk I-A-597 ja II-1809, punkt 27); 27. novembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-331/00 ja T-115/01: Bories jt vs. komisjon (EKL AT 2003, lk I-A-309 ja II-1479, punktid 194–204); eespool viidatud kohtuotsus Eagle jt vs. komisjon (punkt 150); 5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T-45/01: Sanders jt vs. komisjon (EKL 2004, lk II-3315, EKL AT 2004, lk I-A-267 ja II-1183, punktid 151 ja 152) ja 31. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas T-166/04: C vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 70).

( 40 ) Eespool viidatud kohtuotsus Moat vs. komisjon (punktid 44–48) ja eespool viidatud 31. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus C vs. komisjon (punkt 70). Eespool viidatud 27. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus C vs. komisjon, mis näib sellesse kategooriasse kuuluvat, sest Esimese Astme Kohus rahuldas hagejale tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise nõude, on siiski mõneti mitmetimõistetav, kuivõrd ühelt poolt ei märkinud Esimese Astme Kohus sõnaselgelt, mis laadi kahju ta hüvitas, ja teiselt poolt määras ta summa suurema mittevaralise kahju eest, kui hageja nõudis, jättes seejuures rahuldamata töölesaamise võimaluse kaotamisest tuleneva varalise kahju hüvitamise nõuded oodatava ja tegelikult saadava töötasu vahe alusel nii, et sellest võiks järeldada, et Esimese Astme Kohus hindas neid kahte liiki kahju üldiselt.

( 41 ) Eespool viidatud kohtuotsused Bories jt vs. komisjon (punktid 195, 197, 200 ja 202); Eagle jt vs. komisjon (punkt 150); Sanders jt vs. komisjon (punkt 150). Vt ka eespool viidatud kohtuotsus Allo vs. komisjon (punkt 73), mis liigitati vaidlustatud kohtuotsuses (punkt 56) kohtuasjade hulka, milles tunnistati, et võimaluse kaotusest tulenev kahju on varaline kahju, sest Esimese Astme Kohus oli selles kohtuasjas ja vastupidiselt teistele eespool viidatud kohtuotsustele tuvastanud, et väidetav kahju ei olnud tõendatud.

( 42 ) Vt eespool viidatud kohtuotsused Eagle jt vs. komisjon (punkt 163) ja Sanders jt vs. komisjon (punkt 166).

( 43 ) Vt eespool viidatud kohtuotsused Moat vs. komisjon (punkt 49); 27. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus C vs. komisjon (punkt 55); eespool viidatud kohtuotsus Bories jt vs. komisjon (punktid 194–204) ja 31. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus C vs. komisjon (punkt 79).

( 44 ) EKL AT 1996, lk I-A-327 ja II-959.

( 45 ) Sellega seoses võib märkida, et 5. aprilli 1973. aasta otsuses kohtuasjas 11/72: Giordano vs. komisjon (EKL 1973, lk 417, punktid 8 ja 9) jättis Euroopa Kohus rahuldamata hageja nõude tõsise töölesaamise võimaluse kaotamisest tuleneva väidetava varalise kahju hüvitamiseks mitte selle kahju asjassepuutumatuse tõttu lepinguvälist vastutust puudutavas vaidluses, vaid lihtsalt seetõttu, et hageja ei olnud tõendanud, et tema töölesaamise võimalus oli tegelik.

( 46 ) Eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt (punkt 81); nõukogu vs. De Nil ja Impens (punkt 32) ning 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-257/98 P: Lucaccioni vs. komisjon (EKL 1999, lk I-5251, punkt 34); 23. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-62/01 P: Campogrande vs. komisjon (EKL 2002, lk I-3793, punkt 44) ja 14. detsembri 2006. aasta määrus kohtuasjas C-12/05 P: Meister vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2006, lk I-132, punkt 82; kohtujuristi kursiiv).

( 47 ) Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus nõukogu vs. de Nil ja Impens (punktid 32 ja 33) ja eespool viidatud määrus Meister vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (punkt 82).

( 48 ) Eespool viidatud kohtuotsus Lucaccioni vs. komisjon (punkt 36).

( 49 ) Vt selle kohta 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-229/05 P: PKK ja KNK vs. nõukogu (EKL 2007, lk I-439, punkt 33).

( 50 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 51 ) 18. oktoobri 1977. aasta otsuses kohtuasjas 25/68: Schertzer vs. parlament (EKL 1977, lk 1729, punktid 38–40) ja 19. juuni 1992. aasta otsuses kohtuasjas C-18/91 P: V vs. parlament (EKL 1992, lk I-3997, punkt 39) leidis Euroopa Kohus ajutise teenistuja töölepingu ühepoolse lõpetamise suhtes, et selline teenistustingimuste artikli 47 lõikega 2 sõnaselgelt ette nähtud lõpetamine, mis tuleneb pädeva asutuse suurest kaalutlusõigusest, on töölepinguga õigustatud ja seda ei ole seega vaja põhjendada. Seoses eelkõige kohtupraktikas regulaarselt meenutatud põhjendamiskohustuse põhimõtte ja töötaja vallandamisvastase kaitse tähtsusega ühenduse õiguses (millest võib teha erandeid vaid ülekaalukatel põhjustel) ja tähtajaliste lepingute kuritarvitamisega nõuab see lähenemisviis minu meelest läbivaatamist: vt selle kohta Avaliku Teenistuse Kohtu 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas F-1/05: Landgren vs. Euroopa Koolitusfond (EKL tőőtajade juhtumid 2006, lk I-A-1-123 ja lk II-A-1-459, punktid 63–76), apellatsiooni korras arutamisel Esimese Astme Kohtus (viide T-404/06 P).

( 52 ) Vt selle põhimõtte kohta 8. oktoobri 1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 169/83 ja 136/84: Leussink vs. komisjon (EKL 1986 , lk 2801, punkt 13) ja eespool viidatud kohtuotsus Lucaccioni vs. komisjon (punkt 22) ning kohtujurist M. Darmoni ettepaneku punkt 4 kohtuasjas, milles tehti 14. veebruari 1985. aasta otsus 131/81: Berti vs. komisjon (EKL 1985, lk 645).

( 53 ) Vt 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-167/04 P: JCB Service vs. komisjon (EKL 2006, lk I-8935, punkt 106 ja viidatud kohtupraktika).

( 54 ) Vt eespool joonealuses märkuses 47 viidatud kohtupraktika.

( 55 ) 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (EKL 2002, lk I-8375, punktid 392–406).

( 56 ) Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei saa Esimese Astme Kohtu otsuse täiendavate põhjenduste suhtes esitatud etteheited olla kohtuotsuse tühistamise aluseks. Vt 9. märtsi 2007. aasta määrus kohtuasjas C-188/06 P: Schneider Electric vs. komisjon (EKL 2007, lk I-35, punkt 64 ja viidatud kohtupraktika).

( 57 ) Vt selle kohta 4. oktoobri 2007. aasta määrus kohtuasjas C-100/07 P: É. R jt vs. nõukogu ja komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 29).