ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
193

Komisjon väidab vastu, et hagejad ei ole tõendanud, et administratsiooni lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused on käesolevas asjas täidetud. Esiteks ta väidab seoses õigusvastase tegevusega, mis tuleneb hagejate poolt esile toodud põhimõtete ja kohustuste rikkumisest, et tal on „kaalutlusõiguseta pädevus“, mis paneb talle kohustuse võtta vastu alusetult makstud summade tagasimaksmise otsus, kuna peeti kinni viieaastasest tähtajast ning personalieeskirjade artiklis 85 sätestatud tingimused on täidetud. Otsuse vastuvõtmisele ei saa olla takistuseks üksikjuhu asjaolud, nagu asjaomase isiku hoolas tegevus või tagajärjed, mis kaudselt võivad ekslikult arvutatud pensionidel olla elus tehtavatele valikutele. Pealegi tulenes valik paluda lähetusse saatmist Parmasse tingimustel, mis on palga mõttes palju kehvemad kui esialgses teenistuskohas Brüsselis, üksnes Alberto Spagnolli otsusest. Peale selle kuulati Alberto Spagnolli mitmel korral ära administratsiooni poolt, kes alati menetles tema taotlusi kiiresti, nagu selgub nende kirjavahetusest. Lisaks ei ole hoolitsemiskohustuse väidetav rikkumine põhjendatud ning ei too kaasa vaidlustatud otsuse õigusvastasust, kuna kohtupraktika kohaselt ei saa see kohustus minna vastuollu õiguspärasuse põhimõttega (23. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Eklund vs. komisjon, F‑57/11, EU:F:2012:145, punkt 83). Lisaks ei saa tekkida väidetav õiguspärane ootus pensioniõiguste arvutuste muutmata jätmise kohta, juhul kui puuduvad komisjoni täpsed kinnitused ja kui pensioniõiguste arvutusi sisaldavad teatised sisaldasid alati viidet, mille kohaselt ametisse nimetaval asutusel on personalieeskirjade VIII lisa artikli 41 kohaselt õigus teostada kontrolli ja vajaduse korral oma otsus temale teadaolevate andmete põhjal ümber vaadata, võimalik et tagasiulatuvalt. Lõpuks tuleb märkida, et kuna personalieeskirjade artiklis 85 ette nähtud tingimused, et võtta vastu alusetult makstud summade tagasimaksmise otsus, on täidetud, ei saa hagejad väita, et see otsus on õigusvastane.
123

Seoses meetme vastavustega proportsionaalsuse põhimõttele märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 9 järgmist: „Kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, võttes arvesse tuvastatud puuduste tõsisust ja jätkuvust ning kooskõlas auditite käigus tehtud järeldustega, leiab komisjon, et on asjakohane kehtestada peatamise määr 3% asjaomastest kogukuludest. Kuigi puuduste näol on tegemist võtmekontrolli ja järelkontrolli puudustega, mille kohta on [korralduskomitee finantskorrektsioonide arvutamise suunistes] ette nähtud 5% kindlasummaline korrektsioon, on õigustatud 3% määr. Kuigi tegevuskava rakendamisel esinevad viivitus ja puudused, siis alates 2015. aasta algusest on Prantsusmaa võtnud täiendavaid meetmeid selle olukorra lahendamiseks, mis mõjutavad positiivselt ristkontrolli maksete tegemise ajal, eelkõige tänu uute ortofotodele põldude graafilise registri koostamiseks. Võetakse arvesse, et finantsriski vähendab ka asjaolu, et Prantsuse ametiasutused on otsustanud maksta alles siis, kui kõik kontrollid (haldus- ja kohapealsed) on lõpule viidud.“
85

Vastupidi sellele, mida väidab Rootsi Kuningriik, on need kasutatavast meetodist sõltuvad erinevused tulemustes märkimisväärsed ning ei saa väita, et mõlemad meetodid viivad sama tulemuseni. Lisaks, mis puutub 2% määra, mida nimetatakse ka „olulisuse piirmääraks“, mis kontrollikoja standardite kohaselt oleks lubatav, siis käesoleval juhul ei ole see asjakohane. Olulisuse piirmäära mõiste, mille Euroopa Kontrollikoda võttis kasutusele oma 18. märtsi 2004. aasta arvamuses 2/2004 „ühtse auditi“ mudeli kohta (ning ettepanek ühenduse sisekontrolliraamistiku kohta) (ELT 2004, C 107, lk 1), ning 2% olulisuse piirmäär, mis on nimetatud 2014. aasta eelarve täitmise kohta koostatud kontrollikoja aastaaruande, millele on lisatud institutsioonide vastused (ELT 2015, C 373, lk 1), 1.1. lisa „Auditi lähenemisviis ja metoodika“ punktis 17, käsitlevad määra, mille alusel kontrollikoja auditialast tööd plaanitakse, kuid ei ole tõendatud, et see on käesolevas kohtuasjas asjakohane, nagu komisjon seoses määruse nr 1306/2013 artikli 52 kohase raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetlusega õigesti rõhutas.
102

Eelnevast tuleneb, et enne apellantidele pensioni määramist ja nende suhtes elatusmiinimumi reegli võimalikku kohaldamist ei ole ainult see asjaolu – et apellandid leiavad hüpoteetiliste andmete alusel (vt eespool punkt 19) tehtud arvutuse tulemusel, et nende pensionile jäämise ajal leiab tuvastamist, et nad on asjata oma riigisisesed pensioniõigused üle kandnud – piisav, väitmaks, et tegemist on tegeliku ja kindla kahjuga eespool punktis 93 viidatud kohtupraktika tähenduses või piisava kindlusega ettenähtava kahjuga eespool punktis 94 viidatud kohtupraktika tähenduses. Käesoleval ajal on ainus asjaolu, mille saab tõsikindlalt tuvastatuks lugeda, see, et apellantide staažilisa määramise otsustega on nende riigisisesed pensioniõigused ümber arvestatud staažilisaks.
7. septembri 2013. aasta kirjas taotles hageja komisjonilt osalist vahepealset läbivaatamist, mis piirduks alusmääruse artikli 11 lõike 3 (nüüd määruse 2016/1036 artikli 11 lõige 3) kohaselt dumpinguga. Seda taotlust põhjendati esiteks sellega, et hageja oli kohaldanud uut turustussüsteemi, milleks on vaja sidusettevõtjat, ja teiseks sellega, et turule toodi uus tooteliik, mida 1. aprillist 2009 kuni 31. märtsini 2010 (edaspidi „uurimisperiood“) ei esinenud. Hageja märkis läbivaatamistaotluses, et ta ei osalenud esialgses uurimises, kuna ta ei teadnud oma nende toodete lõplikku sihtkohta, mis ta uurimisperioodil müüs ainult ühele Hiina kaubandusettevõtjale. Kuna ta väitis, et ta ei ole vaadeldavat kaupa Euroopa Liitu uurimisperioodil eksportinud, juhtisid komisjoni teenistused hageja tähelepanu asjaolule, et kui see väide on tõsi, siis sobiv õiguslik meede 30,6protsendilise tollimaksumäära kohaldamiseks on taotleda uue eksportiva tootja staatuse andmist vastavalt lõpliku määruse artiklile 3. See õigusnorm näeb ette järgmist:

„Kui uus Hiina […] tootja esitab komisjonile piisavad tõendid selle kohta, et ta ei eksportinud uurimisperioodil (1. aprillist 2009 kuni 31. märtsini 2010) Hiina[st] […] pärit ja artikli 1 lõikes 1 kirjeldatud tooteid, et ta ei ole seotud ühegi eksportija või tootjaga, kelle suhtes kohaldatakse käesoleva määrusega kehtestatud meetmeid, ning et ta on kas vaatlusaluseid tooteid liitu tegelikult eksportinud pärast uurimisperioodi või suudab tõendada, et tal on tühistamatu lepinguga võetud kohustus märkimisväärse koguse eksportimiseks liitu pärast uurimisperioodi, siis võib nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal, mis on esitatud pärast nõuandekomiteega konsulteerimist, lihthäälteenamusega muuta artikli 1 lõiget 2 ja kohaldada selle tootja suhtes koostööd tegevate, kuid valimisse mittekuuluvate äriühingute suhtes kohaldatavat tollimaksumäära, st 30,6%.“
54

Esmalt tuleb tõdeda, et kuigi hagejal on õigus esitada konkursiteate peale hagi, kui selle näol on tegemist ametisse nimetava asutuse otsusega, mis hagejat kahjustab personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 tähenduses, ei lõpe see õigus niisuguse hagi raames, mis on esitatud otsuse peale mitte lubada hagejat konkursil osaleda üksnes seetõttu, et ta ei vaidlustanud konkursiteadet õigel ajal (vt selle kohta 16. septembri 1993. aasta kohtuotsus Noonan vs. komisjon, T‑60/92, EU:T:1993:74, punkt 21, ning 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Giulietti vs. komisjon, T‑293/03, EU:T:2006:37, punkt 40). Konkursikandidaadilt ei või nimelt ära võtta õigust vaidlustada kõigis neis aspektides, sealhulgas konkursiteates määratletud aspektides, ja nimetatud konkursiteates määratud tingimusi kohaldades tema kohta vastu võetud üksikakti põhjendatust osas, milles üksnes see rakendusotsus individualiseerib tema õigusliku seisundi ning võimaldab tal kindlalt teada, kuidas ja mil määral on puudutatud tema isiklikud huvid (vt selle kohta 16. septembri 1993. aasta kohtuotsus Noonan vs. komisjon, T‑60/92, EU:T:1993:74, punkt 23, ning 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Giulietti vs. komisjon, T‑293/03, EU:T:2006:37, punkt 41). Nimelt nii kaua, kui konkursikomisjon ei ole hagejate kandidatuure tagasi lükanud, on see, kas neil on põhjendatud huvi esitada konkursiteate peale hagi, veel küsitav ning neile ei saa heita ette, et nad ei vaidlustanud seda teadet personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 ette nähtud tähtaegade jooksul. Hageja võib seega hilisemate aktide peale esitatud hagiga seoses väita, et nende hilisemate aktidega otseselt seotud varasemad aktid on õigusvastased (vt selle kohta 15. septembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. FE, T‑734/15 P, EU:T:2017:612, punkt 115).
22

Hageja leiab, et EKP on liidu põhikorra kohase pädevusjaotuse eeskirju rikkudes ületanud talle määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikest 14 tulenevaid volitusi, leides, et tal on nimetatud sätte rakendamisel kaalutlusõigus. Ta väidab, et Euroopa Komisjon on üksikasjalikult ja ühemõtteliselt määranud kriteeriumid, mis peavad määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud erandi tegemiseks täidetud olema, ning seeläbi oma kaalutlusõiguse ammendanud. Ta rõhutab, et finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitaja muutmise pädevuse on seadusandja delegeerinud komisjonile ning viimane ei saa oma kaalutlusõigust edasi delegeerida, minemata vastuollu ELTL artikliga 290 või 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) tuleneva kohtupraktikaga. Hageja järeldab sellest, et määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 sõnastust ei saa tõlgendada nii, et see annab EKP-le kaalutlusõiguse otsustamaks, kas taotletud erandi tegemine on kohane, kui selles sättes nõutud tingimused on täidetud.
61

Kolmandas väites leiab hageja iseäranis, et vaidlustatud otsuse tegemisel on tehtud ilmseid hindamisvigu. Selles osas heidab ta EKP-le ette, et see on lähtunud üksnes finantsvõimenduse määra eesmärkidest, jättes tähelepanuta määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 eesmärgid. Hageja leiab samuti, et vaidlustatud otsuses esile toodud põhjendused ei võimalda näidata, et nõuded CDC vastu on finantsvõimenduse määra arvutamisel asjasse puutuvad. Sellega seoses toob hageja vaidlustatud otsuse esimese põhjendusega seonduvalt välja, et ta taotles määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 kohaldamist just seepärast, et reguleeritud hoiused kajastuvad tema bilansis. Mis puudutab vaidlustatud otsuse teist põhjendust, siis leiab ta, et EKP oleks pidanud arvesse võtma asjaolu, et seadusandja on nõudeid CDC vastu käsitlenud maksete tegemata jätmise võimaluse osas ebaolulise riskiga nõuetena, ent EKP pole CDC poolt tagasimaksete tegemata jätmise riski mitte kuidagi hinnata püüdnud. Vaidlustatud otsuse kolmanda põhjenduse kohta väidab hageja, et põhjendus, mis puudutab tema ja CDC positsioonide korrigeerimise vahele jäävat ajavahet, puudutab likviidsusmäära ning EKP 15. augusti 2016. aasta otsuses on leitud, et see risk on selles kontekstis tähtsusetu. Ta lisab, et see põhjendus tugineb eeldusele, et kriisi korral toimub reguleeritud hoiuste massiline väljavõtmine, mis on vastuolus selle hoiuse „tagavara“ iseloomuga.
75

Delegeeritud määruse 2015/61 artiklis 26 „Vahendite väljavoolud, mis on vastastikuses sõltuvuses vahendite sissevooluga“ on sätestatud: „[p]ädevate asutuste eelneval heakskiidul võivad krediidiasutused arvutada likviidsete vahendite väljavoolu selliselt, et sellest on maha arvatud sellega vastastikuses sõltuvuses olev likviidsete vahendite sissevool, mis vastab kõigile järgmistele tingimustele: a) vastastikuses sõltuvuses olev vahendite sissevool on vahendite väljavooluga otseselt seotud ja seda ei võeta 3. peatükis sätestatud likviidsete vahendite sissevoolude arvutamisel arvesse; b) vastastikuses sõltuvuses olev vahendite sissevool on ette nähtud õiguslike, regulatiivsete või lepinguliste siduvate kohustuste kohaselt; c) vastastikuses sõltuvuses olev vahendite sissevool vastab ühele järgmistest tingimustest: i) see peab tekkima enne vahendite väljavoolu; ii) see saadakse 10 päeva jooksul ja seda garanteerib liikmesriigi keskvalitsus“.
55

Küprose Vabariik väidab oma hagiavalduses, et vaidlusaluste tähiste visuaalne sarnasus on täielik, kuna varasemat kaubamärki on tervikuna kasutatud taotletava kaubamärgi visuaalse osana. Ta heidab apellatsioonikojale ette ka seda, et viimane võttis taotletava kaubamärgi graafilist kujundust arvesse, olgugi et see kujundus ei ole võrdluses sõnalise kaubamärgiga asjakohane. Samuti alahindas apellatsioonikoda osa „halloumi“ tähtsust taotletavas kaubamärgis olukorras, kus see on paigutatud osast „pallas“ ettepoole, see on sama värvi ja identset stiili, mistõttu kaubamärgi need kaks osa peaksid olema võrdse tähtsusega. Küprose Vabariik on arvamusel, et visuaalse sarnasuse aste on suur või vähemalt keskmine.
22

Hageja leiab, et EKP on liidu põhikorra kohase pädevusjaotuse eeskirju rikkudes ületanud talle määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikest 14 tulenevaid volitusi, leides, et tal on nimetatud sätte rakendamisel kaalutlusõigus. Ta väidab, et Euroopa Komisjon on üksikasjalikult ja ühemõtteliselt määranud kriteeriumid, mis peavad määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud erandi tegemiseks täidetud olema, ning seeläbi oma kaalutlusõiguse ammendanud. Ta rõhutab, et finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitaja muutmise pädevuse on seadusandja delegeerinud komisjonile ning viimane ei saa oma kaalutlusõigust edasi delegeerida, minemata vastuollu ELTL artikliga 290 või 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni (9/56, EU:C:1958:7) tuleneva kohtupraktikaga. Hageja järeldab sellest, et määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 sõnastust ei saa tõlgendada nii, et see annab EKP-le kaalutlusõiguse otsustamaks, kas taotletud erandi tegemine on kohane, kui selles sättes nõutud tingimused on täidetud.
61

Hageja märgib, et EKP on möönnud, et käesoleval juhul olid määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud tingimused täidetud. Ta tuletab meelde, et kui institutsioonil on kaalutlusõigus, peab Üldkohus kontrollima, kas arvesse võetud asjaolud toetavad nende pinnalt tehtud järeldusi. Käesoleval juhul leiab hageja, et vaidlustatud otsuses välja toodud põhjenduste puhul see nõnda ei ole, kuna neist ei nähtu, et finantsvõimenduse määra arvutamisel CDC vastu olevate nõuete väljaarvamise keelamiseks esineks usaldatavusnõuetega seonduvaid põhjendatud ja selgelt määratletud asjaolusid. Hageja väidab, et sellised põhjendused muudavad ainetuks määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud tingimused ja seeläbi ka nimetatud sättes ette nähtud erandi tegemise võimaluse enese. Sellega seoses rõhutab ta eriti, et hageja ning CDC positsioonide korrigeerimise vahele jääv ajavahe ei seondu mitte finantsvõimenduse riski, vaid likviidsusriskiga ning on selles osas käsitatav tähtsusetuna. Samuti toob ta esile, et Prantsuse riigi poolt maksekohustuste täitmata jätmise ning reguleeritud hoiuste massilise väljavõtmise võimalus finantskriisi korral on teoreetilist laadi.
60

Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et lõplike kohustuste kohaselt kohustus Telefónica Deutschland õiguslikult siduvalt saatma „ennetavalt“ vabatahtlikult kohustuste võtmise kinnituse kõikidele olemasolevatele virtuaalse mobiilsidevõrgu operaatoritele või teenuseosutajatele, kes on temaga või E-Plusiga sõlminud 2G, 3G või 4G võrgule juurdepääsu lepingu, mille kohaselt ta loobub oma lepingulisest õigusest korralisele ülesütlemisele, mis on ette nähtud kõnealuses hulgiteenuse lepingus, kuni 2025. aasta lõpuni (lõplike kohustuste punkt 78). Neid asjaolusid arvestades tekitasid lõplikud kohustused kaudselt õiguslikke tagajärgi kolmandate isikute kasuks, keda on nimetatud mobiilsideoperaatoriteenust mitte pakkuvaid ettevõtjaid puudutava osa sätetes, mille järgimist kontrollivad liikmesriigi pädevad kohtud, ilma et see piiraks komisjonile kõnealuses valdkonnas liidu õigusega antud volitusi. Järelikult, ilma et see piiraks komisjoni võimalust määruse nr 139/2004 artikli 8 lõigete 4 ja 5 alusel vastu võetud otsusega tuvastada lõplike kohustuste rikkumist ja võtta meetmeid, mida ta peab sobivaks, võivad mobiilsideoperaatoriteenust mitte pakkuvaid ettevõtjaid puudutava osa sätetes silmas peetud kolmandad isikud, sealhulgas hageja, nendele tugineda liikmesriigi pädevates kohtutes. Seejärel tuleb viimati nimetatutel lahendada sellised vaidlused, mis puudutavad lõplike kohustuste rakendamist. Selles kontekstis on lõplike kohustuste tõlgendamise kohta komisjoni avaldatud arvamus vaid võimalik tõlgendus, millel on erinevalt ELTL artikli 288 alusel tehtud otsustest üksnes veenev väärtus, ning see ei ole liikmesriigi pädevatele kohtutele siduv. Lisaks võivad või peavad need kohtud ELTL artikli 267 sätete alusel esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse seoses lõplike kohustuste või otsuse C(2014) 4443 final kehtivuse või tõlgendamisega.
33

Apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuse punktis 32, et sihtgrupid, kellele vastandatud kaubamärkidega hõlmatud kaubad on vastavalt suunatud, on täiesti erinevad. Nimelt märkis ta vaidlustatud otsuse punktis 33, et sihtgrupp, kellele on suunatud taotletud kaubamärgiga hõlmatud klassi 7 kuuluvad kaubad, koosneb „tehniliste kutsealade asjatundjatest, kes on väga kõrge kvalifikatsiooniga ja tegutsevad sektoris, millel ei ole absoluutselt mingit pistmist selliste rõivaste ja sporditoodete tootmisega, mille puhul on varasema[tel] kaubamärk[idel] väidetavalt maine“. Veel tõi ta vaidlustatud otsuse punktis 34 esile, et sihtgrupp, kellele varasemate kaubamärkidega hõlmatud kaubad on suunatud, on lai avalikkus, mis koosneb keskmistest tarbijatest, kes vajavad kõnealuste kaubamärkidega tähistatud kaupu, „et panna end riidesse ja valmistuda sportimiseks või vaba aja veetmiseks“. Lisaks märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 32, et on väga ebatõenäoline, et asjaomane avalikkus loob seose vastandatud kaubamärkide vahel. Vaidlustatud otsuse punktis 35 märkis ta sellega seoses, et „[a]sjaolu, et vastandatud kaubamärgid kuuluvad niivõrd erinevatele turgudele, takistaks tarbijaid rõivaste ja sporditoodete puhul mõtlemast [varasemate kaubamärkide] peale siis, kui nad puutuvad kokku [taotletud] kaubamärgiga vaidlusalustel seadmetel[; a]sjaolu, et kutseala asjatundjate hulka, kellele vaidlusalused kaubad on suunatud, [võivad] samuti kuuluda rõivastest ja spordist huvitatud isikud, ei muuda mingil moel seda järeldust[; v]astandatud kaubad on niivõrd erinevad, et [...] kõnealused kutseala asjatundjad ei loo seost omaenda spordi‑ ja vabaajaharrastustega, kui nad puutuvad [taotletud] kaubamärgiga kokku klassi 7 kuuluvaid vaidlusaluseid kaupu oma kutsealases tegevuses kasutades“.
89

Lisaks tuleb tagasi lükata hageja poolt hagiavalduse punktis 68 esitatud ja kohtuistungil rõhutatud argument, mille kohaselt oli vastavalt erakondade Front national ja Vlaams Belang logode olemasolu vajalik, et võimaldada kodanikel kampaania autorit ära tunda. Ehkki Euroopa tasandi erakonnal on lubatud korraldada kampaaniaid koos riigi tasandi erakonnaga, on endiselt ilmne, et riigi tasandi erakond peab asjaomase kampaania rahastamises asjakohaselt osalema, et vältida määruse nr 2004/2003 artiklis 7 sätestatud kaudse rahastamise keelu rikkumist. Sellega seoses tuleb märkida, et hageja ei väida, et asjaomased riigi tasandi erakonnad, nimelt Front national ja Vlaams Belang, on kampaaniat mis tahes viisil kaasrahastanud.
185

Euroopa Liidu Kohtu hinnangul on käesoleval juhul tegu sellise erilise olukorraga, mida liidu seadusandja personalieeskirjade artikli 34 vastuvõtmisel ette ei näinud. Kuna hageja oli esialgse katseaja jooksul väga pikalt, seitse kuud, haiguspuhkusel, ei oleks tema suhtes olnud võimalik kohaldada minimaalset üheksakuulist katseaega, kui katseaega oleks pikendatud üksnes kuue kuu võrra ehk kokku viieteistkümne kuuni. Euroopa Liidu Kohtu hinnangul oleks juhul, kui katseaega oleks pikendatud kuni 28. veebruarini 2015 ehk 15 kuuni hageja katseaja algusest arvates, teda hinnatud vaid kaheksakuulise perioodi pinnalt. Hageja teesiga nõustumise korral toodaks ohvriks minimaalse katseaja kehtestamise eesmärk, mis on personalieeskirjade artikli 27 kohaselt tagada, et ametisse kinnitatakse ametnik, kes on näidanud, et tal on parimad omadused. Teiseks võib see tees sellisel juhul nagu käesolev, viia selleni, et ametisse nimetav asutus või ametiisik on kohustatud katseajal oleva ametniku vabastama, sest ta ei ole saanud näidata, et tal sellised omadused on, samas kui tal olnuks vajaduse korral võimalik seda teha, kui tema tegeliku katseaja pikkus oleks olnud üheksa kuud. Selline tagajärg oleks selgelt vastuolus selliste katseajal olevate ametnike huvidega, kelle katseaeg enda tahtest sõltumatutel ja personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teises lõigus nimetatud põhjustel katkes, ning diskrimineeriks selliseid ametnikke võrreldes nendega, kes said kasutada üheksakuulist või lausa kuni 15‑kuulist katseaega. Lisaks rõhutab Euroopa Liidu Kohus, et katseaja esimese aruande kohta esitatud seisukohas tunnistas hageja, et on huvitatud sellest, et tema katseaega pikendataks üle maksimaalse 15 kuu ning et ta ei vaidlustanud 1. oktoobril 2014 tehtud katseaja pikendamise otsust.
58

Niivõrd, kuivõrd kõnealuseid väiteid saab mõista nii, et nendega taotletakse sellise kahju hüvitamist, mis ei tulene mitte vaidlustatud otsustest, vaid komisjoni käitumisest enne vaba ametikoha teadaande COM/2015/1801 vastuvõtmist, tuleb pealegi täheldada, et need on kohtueelse menetluse lõpuni läbimata jätmise tõttu vastuvõetamatud. Kui hagejat selles osas kohtuistungil küsitleti, väitis ta, et see käitumine on äärmiselt tihedalt seotud vaidlustatud otsustega. Tuleb aga tuvastada, et kõnealune käitumine on oma olemuselt eraldiseisev valikust, mis tehti 15. juuni 2016. aasta otsusega W nimetamise kohta vaidluste lahendaja ametikohale. Seetõttu tuleb hageja kaebuse punkte 192–194, mis on pühendatud sellele käitumisele, mõista nii, et tegemist on taotlusega personalieeskirjade artikli 90 tähenduses. Ent sellele taotlusele, mis jäeti rahuldamata 5. jaanuari 2017. aasta otsusega (vt eespool punkt 14), ei järgnenud kaebust.
61

Lisaks ilmneb üldeeskirjade punkti 3.4.3 sõnastusest selgelt, et kavandatud oli, et uuesti läbivaatamise taotlused tuleb põhjalikult, õiglaselt ja objektiivselt läbi vaadata ning et menetlus „võib kesta mitu nädalat“. Samuti oli sõnaselgelt märgitud, et kui vastus uuesti läbivaatamise taotlusele on positiivne, kaasatakse kandidaat tema õiguste kaitsmiseks konkurssi alates etapist, mil ta eemaldati, „olenemata sellest, kui kaugele konkurss on vahepeal arenenud“. See kaalutlus on seotud vajadusega kaitsta asjaomaste isikute õigusi. Kõik need asjaolud koos viivad järelduseni, et käesoleval juhul ei saa põhiõiguste harta artikli 41 lõiget 1 tõlgendada selliselt, et see sunnib hea halduse põhimõtet arvesse võttes üldeeskirjadest mööda minema, mis puudutab konkursikomisjoni pädevust uuesti läbivaatamise taotluse suhtes seisukoha võtmiseks.