ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lepingulise töötaja õigus sellele, et tema tähtajaline leping muutub tähtajatuks lepinguks, tuleneb sellest, et ta on tööle võetud muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 3a viidatud lepingulise töötajate lepinguga, mitte muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 3b ette nähtud lepingulise abiteenistuja lepinguga, kusjuures viimati nimetatud lepingut ei saa tähtajatuks lepinguks ümber kvalifitseerida.

Muude teenistujate teenistustingimuste artikli 3b kohaselt on artikli 3a kohaldamisel lepinguliste abiteenistujate kasutamine välistatud. Järelikult peab asjaomane institutsioon juhtumipõhiselt uurima, kas lepinguline töötaja, keda ta soovib tööle võtta, peab olema tööle võetud lepingulise töötaja lepinguga teenistustingimuste artikli 3a alusel või lepingulise abiteenistuja lepinguga teenistustingimuste artikli 3b alusel.

Lepingulisi töötajaid, kes on tööle võetud institutsiooni asukohta tegevusüksuse I alla kuuluvaid ülesandeid täitma ehk siis tegema füüsilist tööd või andma haldusabi, ei saa võtta tööle teenistustingimuste artiklis 3a sätestatud lepingulise töötaja lepinguga. Kui lepinguline töötaja on institutsiooni asukohta tööle võetud tegevusüksustele II, III või IV vastavaid ülesandeid täitma, peab asjaomane institutsioon pakkuma talle lepingulise abiteenistuja lepingut, mis on ette nähtud teenistustingimuste artiklis 3b.

Liidu delegatsioonides saab lepingulisi töötajaid võtta tööle üksnes teenistustingimuste artiklis 3a alusel ning seda sõltumata, millisele tegevusüksusele vastavad ülesanded, mida täidetakse.

(vt punktid 42, 43, 48 ja 49)
Euroopa Investeerimispanga loodud töötajate hindamise valdkonna vaidluste lahendamise komiteel olev võimalus tühistada töötajate hindamisel kõik panga töötaja kohta koostatud hindamisaruandes sisalduvad avaldused tähendab, et nimetatud komitee on pädev uuesti hindama iga avalduse põhjendatust enne selle tühistamist. Selle pädevuse ulatus ületab seega selgelt pelga õiguspärasuse kontrolli ja akti resolutsiooni tühistamise pädevuse, kuna see hõlmab võimalust tühistada isegi nimetatud akti resolutsiooni aluseks olevad põhjendused, sõltumata sellest, kui olulised need on akti põhjenduste ülesehituses.

Seda vaidluste lahendamise komitee täielikku kontrollipädevust kinnitab talle sõnaselgelt antud pädevus muuta kaebaja sooritusele antud üldhinnangust tulenevat teenetele antud lõpphinnet. Asjaomase isiku teenetele antud hinde muutmine tähendab nimelt seda, et vaidluste lahendamise komitee kontrollib üksikasjalikult kõiki teenetele antud hinnanguid aruandes, mis on vaidlustatud seoses hindamisvigade, faktivigade või õigusnormi rikkumistega, ning et ta võib nende teenete uuesti hindamiseks vajaduse korral asendada hindaja hinnangu enda hinnanguga.

(vt punktid 39 ja 40)

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsused, 27.4.2012, De Nicola vs. EIP,T‑37/10 P, EU:T:2012:205, punkt 41, ja 16.9.2013, De Nicola vs. EIP,T‑618/11 P, EU:T:2013:479, punkt 37.
Huve kahjustavad üksnes sellised meetmed, mis toovad kaasa kohustuslikke õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad hageja huve vahetult ja koheselt, muutes oluliselt tema õiguslikku olukorda. Kui tegemist on toimingute või otsustega, mis tehakse mitmeetapilise, eelkõige asutusesisese menetluse käigus, on vaidlustatavad põhimõtteliselt ainult sellised aktid, mis kujutavad endast meetmeid, mis väljendavad administratsiooni lõplikku seisukohta kõnealuses menetluses; nendeks ei saa olla vahemeetmed, millega valmistatakse ette lõplikku otsust. Otsust ettevalmistavad aktid ei saa huve kahjustada ning hageja võib üksnes menetluse lõpetanud otsuse vaidlustamise käigus tõstatada küsimuse selle otsusega vahetult seotud varasemate aktide õigusvastasusest.

Euroopa Investeerimispanga eetikakoodeksi artiklis 3.6.1 on psühholoogiline ahistamine määratletud kui olukord, kus ühe või mitme töötaja vaenulikud või sobimatud sõnad, hoiakud või teod, mis on suunatud mõne teise töötaja vastu, korduvad küllalt pika aja jooksul. Väärikust tööl käsitlev Euroopa Investeerimispanga poliitika täpsustab, et tähtsust ei ole asjaolul, kas kõnealune käitumine on tahtlik või mitte. Määrav põhimõte on, et ahistamine ja heidutamine kujutavad endast soovimatut ja lubamatut käitumist, mis kahjustab ahistatu või heidutatu enesehinnangut ja -usaldust.

Sellest järeldub, et panga sisekorraeeskirju arvestades on panga abistamiskohustust tekitava psühholoogilise ahistamisega tegemist juhul, kui ahistaja sõnad, hoiakud või teod on objektiivselt ehk oma sisu tõttu kahjustanud selle isiku enesehinnangut ja ‑usaldust, kelle vastu need pangas olid suunatud, ilma et oleks vaja tuvastada ahistaja tahtlus.

Nende sisekorraeeskirjadega ei ole kooskõlas psühholoogilise ahistamise uurimiskomisjoni arvamus, mille kohaselt peab käitumine olema tahtlik, et seda saaks pidada psühholoogiliseks ahistamiseks.

(vt punktid 50, 51 ja 53)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 11.11.2014, De Nicola vs. EIP, F‑52/11, EU:F:2014:243, punkt 154.
Personalieeskirjade IX lisa artikli 2 lõige 2 ja artikkel 3 paneb ametisse nimetavale asutusele, kui ta kavatseb haldusjuurdluse tulemusel koostatud aruande põhjal alustada distsiplinaarmenetlust, kohustuse asjaomast ametnikku eelnevalt teavitada juurdlusaruande järeldustest ja toimiku dokumentidest, et ta saaks mõistliku aja jooksul kaitse ettevalmistamiseks esitada kõik vajalikud seisukohad.

Kui ametisse nimetav asutus tugineb haldusjuurdluse aruandele, et alustada distsiplinaarmenetlust ja määrata distsiplinaarkaristus ühe ja sama ärakuulamise jooksul, siis asjaolu, et selle juurdlusaruande järeldused tehti asjaomasele ametnikule suuliselt teatavaks selle ärakuulamise jooksul, ei ole piisav, et tagada personalieeskirjade sätete järgimine, kuna selline teavitamine ei taga ametnikule piisavat teavet ega võimalda tal tõhusalt kasutada oma õigust olla ära kuulatud.

Lisaks, selleks et personalieeskirjade IX lisa artikliga 11 tagatud õigus olla ära kuulatud oleks tõhus, peab administratsioon siis, kui ta kavatseb määrata karistuse kirjaliku hoiatuse või noomituse vormis, võimaldama asjaomasel ametnikul või teenistujal valmistada ette oma kaitse, mis tähendab, et tal on õigeaegselt olemas teda puudutav kogu teave, mis sisaldub toimikus personalieeskirjade IX lisa artikli 3 lõike 1 tähenduses. Järelikult, kui administratsioon otsustab alustada distsiplinaarmenetlust ja seejärel määrata ühe ja sama ärakuulamise lõpus karistuse, on personalieeskirjade IX lisa artiklites 2 ja 3 ette nähtud nõuete rikkumise puhul tegemist õiguse olla ära kuulatud rikkumisega, nagu see on tagatud personalieeskirjade IX lisa artikliga 11.

Seega, kui administratsioon ei teavita ametnikku haldusjuurdluse järeldustest enne tema ärakuulamist, mis on just mõeldud selleks, et kuulata ta ära seoses nende järeldustega, ja mille jooksul võeti vastu karistuse määramise otsus, ilma et tal oleks võimaldatud valmistuda ette oma kaitse, rikutakse personalieeskirjade IX lisa artiklite 2, 3 ja 11 kohaselt administratsioonil olevat kohustust.

(vt punktid 57–60, 62 ja 63)
Isegi kui ei ole välistatud võimalus, et erimeelsused ametniku ja tema vahetu ülemuse vahel võivad ülemuses esile kutsuda teatava ärrituse, ei ole see võimalus niisugune, mis tooks kaasa olukorra, et ülemus ei suuda hinnata asjaomase isiku teeneid objektiivselt. Lisaks ei saa isegi asjaolu, et teenistuja on esitanud ahistamise kaebuse ametniku suhtes, kes peab hindama tema ametialaseid sooritusi, iseenesest – kõiki muid asjaolusid arvestamata – olla selline asjaolu, mis seab kahtluse alla selle isiku erapooletuse, kelle vastu kaebus esitati.

(vt punktid 71 ja 77)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus Combescot vs. komisjon, T-249/04, EU:T:2007:261, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused Bogusz vs. Frontex, F-5/12, EU:F:2013:75, punkt 76, ja BY vs. EASA, F-81/11, EU:F:2013:82, punkt 72.
Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, Trentea vs. FRS, F‑112/10, EU:F:2012:179 , punktid 89 ja 90, ja De Mendoza Asensi vs. Ckomisjon, F‑127/11, EU:F:2014:14 , punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika.

Personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustuse eesmärk on ühelt poolt pakkuda huvitatud isikule piisav selgitus võimaldamaks isikul hinnata tema huve kahjustava akti põhjendatust ning esitada hagi Avaliku Teenistuse Kohtule, ning teiselt poolt võimaldada sellel kohtul teostada kontrolli akti õiguspärasuse üle. Lisaks on põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis c kinnitatud, et põhiõigus heale haldusele kätkeb „asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid”.

Kuna kohtueelne menetlus on mitteametlik ja huvitatud isikud osalevad selles tavaliselt ilma advokaadi abita, ei tohi administratsioon tõlgendada kaebuseid kitsendavalt, vaid peab neid vastupidi analüüsima avatud meelel. Pealegi ei ole personalieeskirjade artikli 91 eesmärk siduda rangelt ja lõplikult võimalikku kohtumenetlust, kui kohtule esitatud hagi ei muuda ei kaebuse põhjust ega eset. Selleks et personalieeskirjade artikli 91 lõikes 2 ette nähtud kohtueelne menetlus teeniks oma eesmärki, on sellegipoolest vajalik, et ametisse nimetaval asutusel oleks võimalus piisavalt täpselt tutvuda asjaomase isiku poolt vaidlustatud otsuse vastu esitatud etteheidetega.

Selles suhtes tuleb märkida, et pelk vaidlustatud otsuse õigusvastasuse võimalike põhjuste loetlemine ei võimalda administratsioonil isegi juhul, kui ta tõlgendab kaebust avatud meelel, mõista etteheiteid, mis kaebajal selle otsuse vastu on. Kaebuse tõlgendamine avatud meelel ei tähenda, et administratsioon peaks välja mõtlema või oletama, millele kaebaja ilma muid täpsustusi esitamata võis viidata. Sellest järeldub, et hageja ei saa tugineda lihtsalt vaidlustatud otsuse õigusvastasuse võimalike põhjuste mainimisele selleks, et põhjendada väite vastuvõetavust kaebuse ja hagi vastavuse põhimõtet arvestades.

(vt punktid 69 ja 72)

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, komisjon vs. Moschonaki, EU:T:2013:557, punktid 76 ja 77 ja seal viidatud kohtupraktika.
Võimu kuritarvitamisega on tegemist ainult siis, kui on olemas objektiivsed, asjakohased ja ühtelangevad tõendid, mille alusel on võimalik kindlaks teha, et vaidlustatud meede on võetud muu kui kehtivates personalieeskirjades selle meetmega taotletud eesmärgi saavutamiseks.

Vea võib lugeda ilmseks ainult juhul, kui see on hõlpsalt märgatav neid kriteeriume järgides, millega seadusandja on soovinud administratsiooni ulatusliku kaalutlusõiguse kasutamise piiritleda. Järelikult selleks, et teha kindlaks, kas faktiliste asjaolude hindamisel on tehtud ilmne hindamisviga, mis õigustab otsuse tühistamist, peavad hageja esitatud tõendid olema piisavad, et muuta administratsiooni otsuses asjaoludele antud hinnang ebaveenvaks. Teisisõnu, kui hageja esitatud asjaoludest hoolimata võib kahtluse alla seatud hinnangut jätkuvalt pidada tõenäoliseks, tuleb ilmsel hindamisveal põhinev väide tagasi lükata.

(vt punkt 44)

Viited:

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused AJ vs. komisjon, F‑80/10, EU:F:2011:172, punktid 34 ja 35; Eklund vs. komisjon, F‑57/11, EU:F:2012:145, punkt 51, ja kohtumäärus Mészáros vs. komisjon, F‑22/13, EU:F:2014:189, punkt 52.
Selleks, et administratsiooni otsuse tühistamiseks esitatud hagi menetlemist saaks jätkata, peab hagejal säilima ka pärast hagi esitamist tekkinud ja jätkuv isiklik huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes.

Mis puudutab hageja huvi nõuda vaidlusaluse hindamisaruande tühistamist, tuleb hinnata, kas hageja on tõendanud, et on olemas eriline asjaolu, mis põhjendab isiklikku ja jätkuvat huvi selle aruande tühistamiseks isegi pärast seda, kui ta teenistusest lõplikult lahkunud.

Juhul kui ajutine teenistuja märgib hindamisaruande tühistamiseks esitatud hagis, et kostja otsustas tema lepingu pikendamata jätta muu hulgas vaidlusalusele hindamisaruandele tuginedes, ning ta on esitanud Avaliku Teenistuse Kohtule selle otsuse peale hagi, ei muuda asjaolu, et hageja tööleping lõppes, hindamisaruannet iseenesest kasutuks ega võta seega hagejalt põhjendatud huvi asjaomase aruande vaidlustamiseks.

(vt punktid 25–28)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtumäärus N vs. komisjon, T‑97/94, EU:T:1998:270, punkt 26; kohtuotsus Dionyssopoulou vs. nõukogu, T‑105/03, EU:T:2005:189, punkt 20, ja kohtumäärus Marcuccio vs. komisjon, T‑46/08 P, EU:T:2009:362, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus Solberg vs. EMCDDA, F‑148/12, EU:F:2013:154, punkt 16.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 20 ja 21 kehtestatud võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud.

Mis puudutab kandideerimiskutset personalieeskirjade artiklis 45a sätestatud sertifitseerimismenetluses, siis on sellise kandidaadi olukord, kes on peadirektoraadis ainus eelvaliku läbinud kandidaat, objektiivselt erinev sellisest eelvaliku läbinud kandidaadist, keda saab võrrelda teiste kandidaatidega, kes töötavad samas peadirektoraadis. Seega tuleb kummaski eelvaliku läbinud kandidaatide olukorras, mis on faktiliselt erinevad, kohaldada vaid ühte hindamismeetodit, mis on neile sobiv, et selgitada välja prioriteetsuse järjekord.

Sellega seoses, kuigi kandideerimiskutses antakse nende kandidaatide, kes on peadirektoraadis või teenistusüksuses ainsateks eelvaliku läbinud kandidaatideks, võrdlemise ülesanne ühisele organile, samas juhul, kui ühes peadirektoraadis või teenistusüksuses on mitu eelvaliku läbinud kandidaati, on see ülesanne antud nende vahetutele ülemustele, ei ole selline erinev kohtlemine – mis põhineb objektiivsel eristaval asjaolul ja menetlusel, mille aluseks on eelnevalt kindlaks määratud ja kõigile teadaolevad õiguslikud kriteeriumid – ilmselgelt ebaproportsionaalne, kui võtta arvesse kohaldatavate õigusnormide eesmärki, milleks on kõige prioriteetsemate kandidaatide lõplik järjestus.

(vt punktid 40, 45, 49 ja 50)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsus Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punktid 54 ja 55 ja seal viidatud kohtupraktika.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus komisjon vs. Bertolete jt, T‑359/07 P‑T‑361/07 P, EU:T:2009:40, punktid 50 ja 51.
34

Hagejad ei ole esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et ametisse nimetav ametiisik oleks üldiste rakendussätete puudumise tõttu kohaldanud personalieeskirjade X lisa artiklit 10 nende suhtes meelevaldselt. Nad väidavad vaid, ilma et nad oma väidete kinnituseks tõendeid oleksid esitanud, et Euroopa välisteenistus leidis „meelevaldselt, et elamistingimused [nende teenistuskohariigis] olid samaväärsed” tavapäraste elamistingimustega liidus, ning on seisukohal, et nad „ei pea tõendama, et [asjassepuutuvad] sätted on ebaselged ja ebatäpsed”. Iseäranis asjaolu, et ametisse nimetav ametiisik ei kasutanud elamistingimuste eest makstava toetuse summa kindlaksmääramiseks vastavalt teenistuskohale personalieeskirjade X lisa artikli 10 lõike 1 neljandas lõigus ette nähtud parameetreid, ei ole piisav tõendamaks, et ametisse nimetav ametiisik „koostas nende teenistuskohtade loetelu, kus elamistingimusi võib pidada samaväärseks tavapäraste elamistingimustega liidus, meelevaldselt”. Lisaks nähtub toimikust, et ametisse nimetav ametiisik ei jätnud kaugeltki „ühestki kriteeriumist juhindumata”, vaid kehtestas sobivad kriteeriumid, millest elamistingimuste samaväärsuse hindamisel juhinduda. Sellest tulenevalt kirjeldas ametisse nimetav ametiisik vaidlustatud otsuses kasutatud meetodit, märkides, et elamistingimuste eest makstava toetuse igal aastal uuesti läbivaatamine hõlmab „teenistuskoha elamistingimuste analüüsi, et selgitada välja, kas vastava teenistuskoha elamistingimused on või on jäänud samaväärseks tavapäraste elamistingimustega liidus”, lisades, et „kui see on asjakohane, võib ametisse nimetav ametiisik uuesti läbivaatamise alusel otsustada, et elamistingimuste eest makstavat toetust ei maksta”, ning selgitades täiendavalt, et „on vaja arvesse võtta Euroopa Liidu pädevate talituste analüüse, ÜRO „rasketes töötingimustes töötamise hüvitise” („hardship allowance”) skeemi raames makstavaid tasusid ja muid talitustele kättesaadavaid andmeid”. Ametisse nimetava ametiisiku kasutatud kriteeriume on mainitud nii Euroopa välisteenistuse kostja vastuses kui ka hagejate kaebustele antud vastustes ning nende kriteeriumide arvessevõtmist iga hageja olukorra hindamisel ei ole vaidlustatud. Kuigi hagejad väidavad, et selliselt määratud meetod ei ole piisavalt täpne, ei ole nad tõendanud, mil viisil on see ebatäpne, ega igatahes tõendanud, et ametisse nimetav ametiisik kohtles neid niisuguse ebatäpsuse tõttu võrreldes muus teenistuskohas asuvate töötajatega meelevaldselt.
23

Frontex ei vaidlusta seda, et vaidlustatud otsus hagejat kahjustab, ega seda, et isiku kaitseõiguste austamine tema vastu algatatud menetluses, mis võib viia selle isiku huve kahjustava otsuseni, kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet, mis peab olema tagatud isegi menetluseeskirjade puudumisel. Siiski väidab Frontex, et pelk asjaolu, et otsus kujutab menetluslikust seisukohast isikut kahjustavat meedet, ei ole piisav, et administratsioonil oleks kohustus asjaomane teenistuja enne selle otsuse tegemist tulemuslikult ära kuulata. Veel on vaja, et haldusmenetlus, mille tulemusel huve kahjustav otsus tehakse, oleks algatatud huvitatud isiku vastu. Nii ei ole see ajutise teenistuse lepingu pikendamise menetluses, mida kohaldatakse samade normide ja hindamiskriteeriumide kohaselt kõikidele ajutistele teenistujatele, kelle lepingute tähtajad mööduvad lähimas tulevikus ning kes soovivad just nimelt nende pikendamist. Neil asjaoludel oleks vastuoluline kinnitada, et selline menetlus on algatatud asjaomase teenistuja vastu.
74

Hageja vaidlustab ka väite, et ERA oli kohustatud tema ametikoha kaotama, et täita eelarve‑ ja finantsperspektiivides püstitatud eesmärke. Märkides selles küsimuses, et oma 2013. aasta eelarves oli agentuur ette näinud kahe administraatori ametikoha loomise, kritiseerib ta seda, et kolme ametikoha kaotamise raskus jäi ainult tegevusüksuse AST ametikohtade kanda. Ta mainib seejärel, et komisjon soovitas oma personalipoliitika mitmeaastases kavas aastateks 2014–2016 tõesti töötajate arvu 2% võrra vähendada, kuid ta juhtis tähelepanu ka sellele, et ametikohtade loetelus ette nähtud ametikohad ei olnud sugugi kõik täidetud, sest asjaolule, et agentuuri 144 ametikohast oli täidetud ainult 139. Et ERA‑l oli aga alates 2010. aastast 4–6 täitmata ametikohta, oleks teenistuslepinguid sõlmima volitatud ametiisik võinud kaotada pigem ühe nendest ametikohtadest kui hageja ametikoha. Lõpuks väidab hageja, et kaotamine eelarvelistel kaalutlustel puudutas ametikohti palgaastmega AST 1 ja AST 2. Et tema töötas ametikohal palgaastmega AST 3 ja 6. septembri 2013. aasta seisuga isegi ametikohal AST 4, ei oleks see kaotamine pidanud puudutama tema ametikohta.
103

Hageja väitega seoses, et teda koheldi diskrimineerivalt, tuleb esiteks märkida, et nimetatud väidet ei ole kuidagi tõendatud, kuid ka rõhutada, et isegi eeldusel, et see väide on tõendatud, ei saa asjaolu, et administratsioon võis maksta alusetult hüvitisi teistele ametnikele, aidata hagejal saada personalieeskirjades ette nähtud hüvitisi, mille saamise tingimused ei ole tema puhul täidetud. Samamoodi tuleb tõdeda, et kuna hageja püüdis ametisse nimetavat asutust eksitada, ei saa ta viimasele ette heita tema hoolitsemiskohustuse rikkumist, sest see oli vastupidi ametnik, kes rikkus oma lojaalsuskohustust niisugusena, nagu see on vormiliselt sätestatud personalieeskirjade artiklis 11.
124

Mis puudutab erinevaid arstitõendeid ja haiguslugusid, mille hageja on oma hagiavaldusele lisanud, et tõendada, et tema üksuse juhataja ja direktori vaidlusalune käitumine kahjustas tema isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust, siis Avaliku Teenistuse Kohus tõdeb, et kuigi need arstitõendid ja haiguslood näitavad tõesti, et hagejal esinesid psüühikahäired, ei võimalda need siiski tõendada, et need häired põhjustas psühholoogiline ahistamine, sest nende tõendite koostajad järeldasid seda, et niisugune ahistamine leidis aset, eranditult selle põhjal, kuidas hageja neile oma töötingimusi parlamendis kirjeldas (vt kohtuotsused K vs. parlament, EU:F:2008:158, punkt 41, ja CQ vs. parlament, EU:F:2014:214, punkt 127). Igal juhul ei tõenda meditsiiniekspertide arvamused – isegi kui need põhinevad muul teabel kui sellel, kuidas asjaomane ametnik oma töötingimusi kirjeldas – iseenesest õiguslikult piisavalt ahistamist või institutsiooni viga seoses oma abistamiskohustusega (kohtuotsus BQ vs. kontrollikoda, T‑7/14 P, EU:T:2015:79, punkt 49).
Hageja palus selles küsimuses distsiplinaarkomiteelt võimalust tutvuda teatavate dokumentidega, sealhulgas rühma tegevuse aruanne. Et distsiplinaarkomiteel ei olnud seda viimast dokumenti, palus ta sama aasta 11. detsembril siseauditi osakonnal see talle saata, et ta saaks hinnata, kas see on hageja kaitseõiguste seisukohast asjakohane. EKP edastas rühma tegevuse aruande distsiplinaarkomiteele ja distsiplinaarkomitee teatas oma esimehe 11. jaanuari 2013. aasta kirjaga hagejale, et analüüsinud palutud dokumendi asjakohasust ja lisaväärtust võrreldes dokumentidega, mis olid juba hagejale edastatud, keeldub ta rahuldamast taotlust edastada rühma tegevuse aruanne. Distsiplinaarkomitee selgitas oma seisukohta järgmiselt:

„[…] Lisaks võeti vajaduse korral arvesse mitut muud kaalutlust, sealhulgas kolmandate isikute isiku tuvastamise võimalust ja vajadust vältida [menetluse] tähtaegade pikenemist. Distsiplinaarkomitee seisukoht on, et dokumentidega, mis [hagejale] juba edastati, on [viimase] kaitseõigused, eelkõige mis puudutab võimalust tutvuda [dokumentidega], täielikult tagatud. Lisaks arvab distsiplinaarkomitee, et [artiklis 8.3.2 ette nähtud] aruandes ei ole midagi, mida võiks ainult või peamiselt tõendada viitamisega muudele dokumentidele kui need, mis on juba [hageja] käsutuses.

[…]”
Personalieeskirjade artiklid 86–89 ei näe ette kindlaksmääratud seoseid seal toodud distsiplinaarkaristuste ja ametniku poolt toime pandud erinevate rikkumise tüüpide vahel ning need ei täpsusta ka, millisel määral mõjutab raskendavate või kergendavate asjaolude esinemine sanktsiooni valikut ja selle kindlakstegemist, kas karistus on proportsionaalne.

Distsiplinaarkaristuse proportsionaalsuse hindamiseks võrreldes tuvastatud asjaolude raskusega peab liidu kohus aga esiteks võtma arvesse asjaolu, et karistuse kindlaksmääramine toimub üldise hinnangu põhjal, mille ametisse nimetav asutus annab iga üksikjuhtumi kõikidele konkreetsetele faktilistele ja muudele asjaoludele. Esimese astme kohtu hindamine piirdub seega küsimusega, kas raskendavate ja kergendavate asjaolude kaalumine ametisse nimetava asutuse poolt toimus proportsionaalselt, kusjuures tuleb täpsustada, et selle hindamise puhul ei saa kohus asuda ametisse nimetava asutuse asemele osas, mis puudutab ametisse nimetava asutuse sellekohaseid väärtusotsustusi.

Mis puudutab eelkõige ametist kõrvaldamise karistust, mis on kõige raskem nendest, mis on toodud personalieeskirjade IX lisa artiklis 9, siis selle määramine tähendab tingimata institutsiooni delikaatset laadi kaalutlusi, arvestades tõsiseid ja muutumatuid tagajärgi, mida see võib põhjustada nii asjaomasele ametnikule kui ka institutsioonile. Igal juhul eeldab distsiplinaarkaristuse õiguspärasus seda, et tuvastatud on asjaomasele isikule etteheidetavate asjaolude asetleidmine.

(vt punktid 35–37)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, Tzikis vs. komisjon, T‑203/98, EU:T:2000:130, punktid 48–51.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, BG vs. ombudsman, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, punkt 64.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, EH vs. komisjon, F‑42/14, EU:F:2014:250, punkt 93.