ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kuigi määrusega nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus), kehtestatud kaitsesüsteem ei ole määrusega nr 510/2006 põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta kehtestatud kaitsesüsteemiga tõepoolest identne, on nende kahe korra sisuline olemus sama, kuna nende eesmärgid ja tunnused on samalaadsed. Määruse nr 1234/2007 eesmärgid on analoogsed määruse nr 510/2006 eesmärkidega, kuna määruse nr 510/2006 alusel registreeritud geograafiline tähis tagab tarbijatele seda tähist kandvate kaupade kvaliteeti.

Peale selle on määrusega nr 1234/2007 ette nähtud kaitsesüsteemi tunnused analoogsed nendega, mis on kehtestatud määrusega nr 510/2006. Esiteks põhineb määrusega nr 1234/2007 kehtestatud päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste registreerimise kord pädevuse jagunemisel asjaomase liikmesriigi ja komisjoni vahel, kuna komisjon ei saa teha otsust nimetuse registreerimise kohta ilma, et asjaomane liikmesriik selleks taotlust esitaks, ning sellise taotluse saab esitada ainult juhul, kui liikmesriik on kindlaks teinud, et see on põhjendatud. Teiseks annavad sellest, et määrusega nr 1234/2007 ja määrusega nr 479/2008, mis käsitleb veinituru ühist korraldust, sätestatud kaitsesüsteem on ammendav, tunnistust üleminekusätted, mis on ette nähtud olemasolevate geograafiliste tähiste suhtes.

Sellest tuleneb, et määrusega nr 1234/2007 kaitstud päritolunimetusi puudutavas osas näeb see määrus ette kaitse ühtse ja ammendava süsteemi, mistõttu Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) apellatsioonikojal ei tulnud kohaldada siseriikliku õiguse asjaomaseid õigusnorme, mille alusel kanti need nimetused andmebaasi E‑Bacchus. Määruse nr 1234/2007 alusel kaitstud geograafiliste tähiste siseriikliku kaitse süsteemi kohaldamine on aga selle määrusega vastuolus.

(vt punktid 76, 80, 85, 86, 91, 96 ja 103)
Hindamaks, kas autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioon kohaldab ELTL artikli 102 teise lõigu punkti a tähenduses ebaõiglasi hindu, on sobiv võrrelda tema tasusid teistes liikmesriikides kohaldatavate tasudega, mida on korrigeeritud ostujõupariteedi indeksiga, tingimusel et võrdlusriigid on valitud objektiivsete, asjakohaste ja kontrollitavate kriteeriumide põhjal ning võrdluste alus on ühetaoline. Võib võrrelda ühes või enamas kasutajate segmendis nõutud tasusid, kui on kaudseid tõendeid, et tasude ülemäärane laad puudutab neid segmente.

Erinevus võrreldud tasude vahel tuleb lugeda tuntavaks, kui see on oluline ja kestev. Selline erinevus on kaudne tõend turgu valitseva seisundi kuritarvitamise kohta ning autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioon, kellel on turgu valitsev seisund, peab tõendama, et tema hinnad on õiglased, tuginedes objektiivsetele asjaoludele, mis mõjutavad halduskulusid või autoriõiguste omanikele tasude maksmist.

Juhul kui ELTL artikli 102 teise lõigu punktis a käsitletud rikkumine on tõendatud, tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel autoriõiguste omanikele mõeldud tasusid arvestada kõnealuse autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsiooni käibe hulka, tingimusel et see tasu on osa nimetatud organisatsiooni poolt osutatud teenuste väärtusest ja et selle tasu arvamine käibe hulka on vajalik, et tagada kehtestatud karistuse tõhus, proportsionaalne ja hoiatav laad. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kõiki käesoleva juhtumi asjaolusid arvesse võttes kontrollima, kas need tingimused on täidetud.

(vt resolutsiooni punktid 2–4)
Nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta artikleid 10 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisuguse aktsiate võõrandamistehingu maksustamine nagu see, mida käsitatakse põhikohtuasjas ja mille alusel äriühingu kõigi aktsiate omandiõigus võõrandatakse kliiringuteenuse pakkujale ainsa eesmärgiga need aktsiad börsil noteerida, ilma et nende aktsiate omand de facto muutuks.

Nõukogu 12. veebruari 2008. aasta direktiivi 2008/7/EÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta artikli 5 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisuguse aktsiate võõrandamistehingu maksustamine nagu see, mida käsitatakse põhikohtuasjas ja mille alusel aktsiakapitali suurendamise käigus emiteeritavate uute aktsiate omandiõigus võõrandatakse kliiringuteenuse pakkujale ainsa eesmärgiga pakkuda neid uusi aktsiad müügiks.

Vastus esimesele ja teisele küsimusele ei ole erinev, kui liikmesriigi õigusnormid, nagu need, mida käsitletakse põhikohtuasjas, lubavad kliiringuteenuse pakkujal maksuhalduri eelneval nõusolekul valida, et aktsiate esmasel võõrandamisel kliiringuteenuste pakkujale riigilõivu ei maksta, kuid riigilõivu lisamaksu tasumise kohustus tekib aktsiate iga hilisema müügi korral.

(vt punktid 42 ja 49 ning resolutsiooni punktid 1–3)
Kohtuasi C‑164/16

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

versus

Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 14 lõike 2 punkt b – Kaubatarne – Mootorsõidukid – Väljaostuvõimalusega kapitalirendileping

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 4. oktoobri 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatavad tehingud – Kaubatarned – Mootorsõidukid – Rendileping – Vara, mille puhul tavaliselt läheb omandiõigus üle hiljemalt viimase osamakse tasumisega – Mõiste – Väljaostuvõimalusega tüüprendileping – Hõlmamine – Tingimus – Väljaostuvõimaluse kasutamine kui ainus majanduslikult otstarbekas valik rendilevõtja jaoks – Liikmesriigi kohtu poolt teostatav kontroll

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 14 lõike 2 punkt b)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 14 lõike 2 punktis b kasutatud väljendit „leping rendi kohta, millega nähakse ette, et tavaliselt läheb omandiõigus üle hiljemalt viimase osamakse tasumisega“, tuleb tõlgendada nii, et see on väljaostuvõimalusega tüüprendilepingu suhtes kohaldatav, kui lepingu finantstingimuste põhjal saab järeldada, et väljaostuvõimaluse kasutamine osutub ainsaks majanduslikult otstarbekaks valikuks, mida rendilevõtja siis, kui aeg on käes, saaks teha juhul, kui lepingut on täidetud kuni selle lõppemiseni – asjaolu, mille kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
Määruse nr 650/2012 artikkel 31 ei käsitle asjaõiguste ülemineku korda, mis hõlmab nimelt vindikatsioonilegaati ja damnatsioonilegaati, vaid puudutab üksnes asjaõiguste sisu järgimist, mis on määratletud pärimisele kohaldatava õigusega (lex causae), ja nende vastuvõtmist selle liikmesriigi õiguskorras, kus neile tuginetakse (lex rei sitae). Seega juhul, kui vindikatsioonilegaadiga üleantav asjaõigus on omandiõigus, mis on Saksa õiguses tuntud, ei ole alust asuda seda kohandama vastavalt määruse nr 650/2012 artiklile 31.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 1 lõike 2 punkte k ja l ning artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi ametiasutuse keeldumine sellise vindikatsioonilegaadi asjaõigusliku toime tunnustamisest, mida tunnustab pärimise suhtes kohaldatav õigus, mille testaator on valinud kooskõlas määruse artikli 22 lõikega 1, juhul kui keeldumise aluseks on põhjendus, et annaku esemeks on kinnisasi, mis asub selles liikmesriigis, mille seadustes ei tunta annaku instituuti, millel on otsene asjaõiguslik toime pärandi avanemise päeval.

(vt punkt 66 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 90 lõikes 1 kasutatud mõisteid „tühistamine“, „taganemine“ ja „ülesütlemine“ tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad juhtumit, kus kapitalirendilepingu raames ei või liisinguandja enam nõuda liisinguvõtjalt liisingumaksete tasumist, kuna liisinguandja ütles nimetatud lepingu üles seetõttu, et liisinguvõtja ei täitnud lepingut.

(vt punkt 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 24. juuli 2008. aasta raamotsust 2008/675/ÜVJP, mis käsitleb Euroopa Liidu liikmesriikides tehtud süüdimõistvate kohtuotsuste arvessevõtmist uutes kriminaalmenetlustes, tuleb tõlgendada nii, et seda tuleb kohaldada sellises siseriiklikus menetluses, milles on tegemist karistuse täideviimiseks ühe vabadusekaotusliku liitkaristuse määramisega, milles võetakse arvesse nii isikule liikmesriigi kohtuniku mõistetud karistust kui ka varem teise liikmesriigi kohtus sama isiku suhtes teiste süütegude põhjal tehtud süüdimõistvas kohtuotsuses määratud karistust.

Raamotsust 2008/675 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ühes liikmesriigis tuleb teise liikmesriigi kohtu varem langetatud süüdimõistva kohtuotsuse arvessevõtmiseks seda eelnevalt tunnustada esimese liikmesriigi pädevate kohtute poolt vastavalt siseriiklikule tunnustamismenetlusele, mis on ette nähtud kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno-protsesualen kodeks) artiklites 463-466.

Raamotsuse 2008/675 artikli 3 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, milles on ette nähtud, et kui liikmesriigi kohtule esitatakse taotlus määrata karistuse täideviimiseks vabadusekaotuslik liitkaristus, milles võetakse eelkõige arvesse varem teise liikmesriigi kohtu tehtud süüdimõistvas otsuses määratud karistust, muudab kohus selleks viimasena nimetatud karistuse täideviimise viisi.

(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 3
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on liikmesriigi enamusosalusega äriühingu otsus nõustuda võla kustutamise eesmärgil kohustuse täitmise asendamisega, mis seisneb teisele äriühingule, mille ainuaktsionär on see liikmesriik, kuuluva vara üleandmises, ja selle vara hinnangulise väärtuse ja võlasumma vahele vastava summa tasumises, võib endast kujutada riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses, kui

– see otsus kujutab endast eelist, mis on otseselt või kaudselt antud riigi ressurssidest ja on riigile omistatav,

– abisaaja ettevõtja ei oleks sellist soodustust saanud eraõiguslikult võlausaldajalt, ja

– see otsus võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja moonutada konkurentsi.

Liikmesriigi kohtute ülesanne on kontrollida, kas need tingimused on täidetud.

(vt resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivile 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (muudetud redaktsioonis) lisatud 6. juuni 1997. aasta osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkte 1 ja 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tehakse tööandjapensioni suuruse arvutamisel vahet töötasul, mis on riiklikku pensionikindlustusskeemi tehtavate sissemaksete aluseks olevast ülemmäärast väiksem, ja töötasul, mis on sellest ülemmäärast suurem, ning mille kohaselt ei arvutata osalise tööajaga töötamise eest saadud töötasu puhul kõigepealt välja asjaomase täistööajaga töötamise eest makstavat töötasu, ei tehta kindlaks töötasu seda osa, mis on asjaomasest ülemmäärast suurem, ja seda osa, mis on sellest ülemmäärast väiksem, ega kanta saadud suhet üle osalise tööajaga töötamisest tulenevale vähendatud töötasule.

Sellega seoses olgu meenutatud, et töötaja karjääri jooksul tegeliku töötatud aja arvessevõtmine on objektiivne kriteerium, mis ei ole seotud mingisuguse diskrimineerimisega, ning võimaldab vähendada töötaja pensioniõigusi proportsionaalselt (vt selle kohta kohtuotsus, 23.10.2003, Schönheit ja Becker, C‑4/02 ja C‑5/02, EU:C:2003:583, punkt 91).

Ühelt poolt tuleb tõdeda, et töötajate puhul, kes on osalise tööajaga töötamise tõttu saanud pensioni arvutamisel arvesse võetavat töötasu, mis on üldjuhul sissemaksete tegemise aluseks olevast ülemmäärast väiksem, ei teki riiklikust pensionikindlustusskeemist makstava pensioni osas vajakajäämist, kuna riikliku vanaduspensioni arvutamisel võetakse nende töötasu arvesse tervikuna.

Teiselt poolt tuleb asuda seisukohale, et liigendatud valemi eesmärk võtta arvesse erinevat vajadust arvestada pensioni töötasu osade eest, mis on sissemaksete tegemise aluseks kehtestatud ülemmäärast väiksemad või suuremad, on raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 mõttes objektiivne põhjus, mis õigustab sellist erinevat kohtlemist, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Neil asjaoludel ei saa järeldada, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid kujutavad endast diskrimineerimist töövormi alusel raamkokkuleppe tähenduses ega seega direktiivis 2006/54 sätestatud meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.

(vt punktid 30, 34 ja 38–40 ning resolutsiooni punkt 1)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne–Sisserändepoliitika–Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine–Tagasisaatmisotsus, millele on lisatud sisenemiskeeld ja mis on tehtud sellise kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes kujutab endast ohtu avalikule korrale või riigi julgeolekule–Tagasisaatmismenetluse nurjumine selle isiku suhtes–Liikmesriigi õigusnormid, milles on ette nähtud sellisele kolmanda riigi kodanikule vabadusekaotusliku karistuse mõistmine–Lubatavus–Tingimused–Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/115)
Õiguse kuritarvitamise keelu põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et olenemata sellest, kas liikmesriigi õiguskorras on seda põhimõtet jõustav siseriiklik meede, võib seda vahetult kohaldada, et keelduda käibemaksu mahaarvamisest selliste kinnisasjade müügitehingutelt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis toimusid enne 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsuse Halifax jt (C‑255/02, EU:C:2006:121) tegemist, ning see ei ole vastuolus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetega.

Kuritarvituste keelu põhimõte, kohaldatuna käibemaksuvaldkonnas kohtuotsuses Halifax kehtestatud kohtupraktika läbi, on seega üldist laadi, mis on omane liidu õiguse üldpõhimõtetele (vt analoogia alusel 15. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Audiolux jt, C‑101/08, EU:C:2009:626, punkt 50).

Veel tuleb lisada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on kuritarvituse või pettuse tõttu õiguse või soodustuse andmisest keeldumine lihtsalt selle tuvastamise tagajärg, et pettuse või õiguse kuritarvitamise korral soodustuse saamiseks vajalikud tingimused ei olnud tegelikult täidetud ning seetõttu ei nõua keeldumine konkreetset õiguslikku alust (vt selle kohta 14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, punkt 56; Halifax, punkt 93, ja 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, punkt 28).

Järelikult võib kuritarvituste keelu põhimõttele tugineda vaidluses maksukohustuslasega eelkõige viimasele käibemaksu mahaarvamise õigusest keeldumise põhjendamiseks, isegi kui liikmesriigi õiguses sellist keeldu sätestavad õigusnormid puuduvad (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Schoenimport Italmoda Mariano Previti jt, C‑131/13, C‑163/13 ja C‑164/13, EU:C:2014:2455, punkt 62).

Liidu õiguse selline kohaldamine on kooskõlas õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõttega (vt selle kohta eelkõige 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Balazs, C‑401/13 ja C‑432/13, EU:C:2015:26, punktid 49 ja 50 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punktid 38–40).

Nimelt selgitab ja täpsustab tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle ELTL artikliga 267 antud pädevust kasutades liidu õigusele annab, vajaduse korral selle õiguse tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise kuupäevast. Sellest järeldub, et välja arvatud erandlikel asjaoludel, mille esinemist ei ole aga käesolevas asjas väidetud, peab kohus kohaldama nõnda tõlgendatud liidu õigust ka õigussuhetele, mis on tekkinud enne tõlgendamistaotluse kohta tehtud otsust, kui muus osas on täidetud tingimused, mis võimaldavad esitada liidu õiguse kohaldamist puudutava vaidluse pädevatele kohtutele lahendamiseks (vt eelkõige29. septembri 2015. aasta kohtuotsus Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, punktid 44 ja 45 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 40).

(vt punktid 31–33, 40, 41, 44 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et olukord – kus omavalitsusüksuse omandis olev äriühing, mille ainuaktsionär on kohaliku omavalitsuse üksus, lõpetatakse omavalitsusüksuse täitevorgani otsusega ning tema tegevused antakse osaliselt üle kõnealusele omavalitsusüksusele, kes vahetult neid tegevusi teostama hakkab, ja osaliselt teisele, sellel eesmärgil asutatud omavalitsusüksuse omandis olevale äriühingule, mille ainuaktsionär on samuti see omavalitsusüksus – kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse tingimusel, et asjassepuutuv ettevõte säilitab pärast üleminekut oma identiteedi, mille peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 46 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑287/16

Fidelidade-Companhia de Seguros SA

versus

Caisse Suisse de Compensation jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal de Justiça)

Eelotsusetaotlus – Mootorsõiduki valdaja vastutuskindlustus – Direktiiv 72/166/EMÜ – Artikli 3 lõige 1 – Teine direktiiv 84/5/EMÜ – Artikli 2 lõige 1 – Kindlustusleping, mis on sõlmitud valeandmete alusel, mis puudutavad sõiduki omanikku ja selle peamise juhi isikut – Kindlustusvõtja – Majandusliku huvi puudumine kõnealust lepingut sõlmida – Absoluutselt tühine kindlustusleping – Mõju õnnetuses kannatanud kolmandatele isikutele

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 20. juuli 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Mootorsõiduki valdaja vastutuskindlustus – Kohustuslikust kindlustusest kolmandatele isikutele tuleneva tagatise ulatus – Liikmesriigi õigusnormid, milles sätestatakse, et kindlustusvõtja poolt valeandmeid esitades sõlmitud kindlustuslepingu tühisusele saab tugineda õnnetuses kannatanud kolmandate isikute vastu – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 72/166, artikli 3 lõige 1; ja nõukogu direktiiv 84/5, artikli 2 lõige 1)

Nõukogu 24. aprill 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1 ja nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille tagajärjel saab sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas õnnetuses kannatanud kolmandate isikute vastu tugineda mootorsõidukite tsiviilvastutuskindlustuse lepingu tühisusele, mis tulenes kindlustusvõtja algselt esitatud valeandmetest kõnealuse sõiduki omaniku ja peamise juhi kohta, või asjaolust, et isik, kelle arvel või nimel kindlustusleping sõlmiti, ei omanud majanduslikku huvi nimetatud lepingu sõlmimise vastu.

(vt punkt 37 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punkti m tuleb tõlgendada nii, et niisugune tegevus nagu turniiribridž, mille puhul kehaline osa on vähetähtis, ei kuulu „spordi“ mõiste alla selle sätte tähenduses.

Direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punkti m konteksti analüüs kõneleb seega niisuguse tõlgenduse kasuks, mille kohaselt piirdub selles sättes kasutatud mõiste „sport“ mõiste „sport“ tavatähendusele vastava tegevusega, mida iseloomustab märkimisväärne kehaline osa, ning seda ei peaks laiendama muule tegevusele, mida ühe või teise nurga alt saab selle mõistega seostada.

Mis viimaseks puudutab kõnealuse direktiivi artikli 132 lõike 1 punkti m eesmärki, siis tuleb märkida, et selle sätte eesmärk on soodustada teatavaid avalikke huve teenivaid tegevusi, nagu seda on spordi või kehakultuuri harrastamisega otseselt seotud teenused, mida mittetulundusorganisatsioonid osutavad spordi või kehakultuuriga tegelevatele isikutele, ja seega on see mõeldud kaasa aitama sellele, et niisugust tegevust harrastaks suur osa rahvastikust.

Asjaolu, et vaimsele ja kehalisele tervisele kasuliku tegevusega tegeletakse võistlustel, ei võimalda jõuda teistsugusele järeldusele. Euroopa Kohus on nimelt juba selgitanud, et direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis m ei ole selle sätte kohaldatavuse tingimusena ette nähtud, et sporti harrastataks konkreetsel tasemel, nt elukutselisena, ega ka mitte seda, et kõnealust spordiala harrastataks konkreetsel viisil ehk korrapäraselt või organiseeritult või selleks, et osaleda spordivõistlustel (kohtuotsused, 21.2.2013, Žamberk, C‑18/12, EU:C:2013:95, punkt 22, ja 19.12.2013, Bridport and West Dorset Golf Club, C‑495/12, EU:C:2013:861, punkt 19). Selle kohta tuleb veel lisada, et sellest, et tegevus on võistlev, ei piisa iseenesest selle „spordiks“ kvalifitseerimiseks, kui tegevuses puudub märkimisväärne kehaline osa.

(vt punktid 22, 23, 25 ja 29 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad hankemenetluses osaleva ettevõtja jaoks võimaluse asendada abistatav ettevõtja, kes pärast pakkumuse esitamist lakkab kvalifitseerimistingimustele vastamast, mille tõttu jäetakse ta automaatselt hankemenetlusest kõrvale.

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 47 märkis, kujutaks põhikohtuasjas see, kui vaid ühele ettevõtjate ühendusele antaks järsku võimalus asendada üks ühendusse kuuluvatest ettevõtjatest, kes ei vasta enam nõutavatele klassifitseerimistingimustele, teisega, pakkumuse sisulist muutmist ja lausa ühenduse iseenda muutmist. Selline pakkumuse muutmine kohustab hankijat uut kontrolli läbi viima, andes sellele ühendusele konkurentsieelise ning see ühendus võib üritada oma pakkumust optimeerida, et kõnealuses hankemenetluses konkurentide pakkumustele paremini vastu seista. Selline olukord on vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega – mis nõuab, et pakkujatel oleksid pakkumuste koostamisel võrdsed võimalused ja eeldab seega, et kõik pakkujad saavad oma pakkumused esitada samadel tingimustel – ning kujutab endast hankes osalevate ettevõtjate vahelise terve ja tegeliku konkurentsi moonutamist.

(vt punktid 39, 40, 42 ja resolutsioon)