KOHTUJURISTI ETTEPANEK

A. GEELHOED

esitatud 17. märtsil 2005( )

Kohtuasi C‑522/03

Scania Finance France SA

versus

Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.

(Oberlandesgericht München’i (Saksamaa) eelotsusetaotlus)

Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 tõlgendamine – Kohtuotsuse tunnustamine, kui kostja ei ilmunud kohtusse – Menetluse algatamist käsitlevast dokumendist teavitamine – Esialgse otsuse teinud kohtu asukohariigi õiguse kohaldamine – Asja esialgselt menetlenud kohtu asukohariigi õiguse kohaldamisalas kohtudokumentide kätteandmine

I. Sissejuhatus

1. Käesolev Oberlandesgericht München’i (Müncheni kõrgem piirkondlik apellatsioonikohus) esitatud eelotsusetaotlust puudutav kohtuasi käsitleb kohtudokumentide nõuetekohast kättetoimetamist Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 27 lõike 2 mõttes.( )

II. Õiguslik raamistik

A. Brüsseli konventsioon

2. Brüsseli konventsiooni sätted, mis käsitlevad osalisriigis tehtud kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist teistes osalisriikides, paiknevad konventsiooni III jaotises (artiklid 25–49).

3. Konventsiooni artikli 26 esimene ja teine lõik sätestavad, et „[o]salisriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes osalisriikides, nõudmata ühegi erimenetluse järgimist. Huvitatud pool, kes tõstatab menetluse käigus peaküsimusena otsuse tunnustamise, võib käesoleva jaotise 2. ja 3. jaos sätestatud korras taotleda otsuse tunnustamise otsust […].”

4. Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõige 2 näeb ette, et otsust ei tunnustata, „kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta”.

5. Brüsseli konventsioonile lisatud protokolli IV artikkel sätestab:

„Ühes osalisriigis koostatud kohtu- või kohtuvälised dokumendid, mis tuleb kätte anda teises osalisriigis asuvatele isikutele, edastatakse osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras.

Kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, esitab vastuväite avaldusega Euroopa Ühenduste Nõukogu peasekretärile, võivad dokumendi koostanud riigi asjaomased ametiisikud nimetatud dokumendi saata ka otse selle riigi asjaomastele ametiisikutele, kus adressaat asub. Sellisel juhul saadab päritoluriigi ametiisik dokumendi koopia taotluse saanud riigi sellisele ametiisikule, kes on pädev seda adressaadile kätte toimetama. Dokument edastatakse taotluse saanud riigi seadustes ettenähtud viisil. Edastamine registreeritakse otse päritoluriigi ametiisikule saadetava tõendiga”.

6. Brüsseli konventsiooni artikkel 65 sätestab, et konventsioonile lisatud protokoll moodustab selle lahutamatu osa.

7. Viimane asjas tähtsust omav säte on Brüsseli konventsiooni artikkel 20, mis paikneb kohtualluvust käsitlevas II jaotises (7. jagu: „Kohtualluvuse ja vastuvõetavuse kontrollimine”). Nimetatud artikkel näeb ette:

„Kui kostja, kelle alaline asukoht on ühes osalisriigis, kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva konventsiooni sätetest.

Kohus peatab menetluse niikauaks, kuni on tõendatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, või on tõendatud, et selleks on võetud kõik vajalikud meetmed.

Eelmise lõigu sätteid asendatakse tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide välisriikides kätteandmise 15. novembri 1965. aasta Haagi konventsiooni artikli 15 sätetega, kui menetluse algatamist käsitlev dokument või sellega seotud teatis on tulnud nimetatud konventsiooni kohaselt kätte anda välismaal.”

B. Tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide välisriikides kätteandmise Haagi konventsioon (Haagi konventsioon)( )

8. 15. novembril 1965 allkirjastatud Haagi konventsioon dokumentide välisriikides kätteandmise kohta kehtib kõigis Brüsseli konventsiooni osalisriikides, välja arvatud Austria. Konventsiooni rakendatakse kõigil juhtudel nii tsiviil- kui kaubandusasjades, kui on vaja edastada kohtu- ja kohtuvälised dokumendid välisriigis kätteandmiseks.( ) Konventsioon näeb ette põhilise dokumentide kätteandmise korra, mille kohaselt dokumentide päritoluriigi seaduste alusel pädev ametiasutus või ametnik edastab dokumendid adressaatriigi „keskasutusele”. Seega näevad artikli 5 lõiked 1 ja 2 ette, et:

„Adressaatriigi keskasutus annab dokumendi ise kätte või korraldab selle kätteandmise asjakohase asutuse poolt kas:

a) adressaatriigi seadustega siseriiklikes protsessides tema territooriumil olevatele isikutele dokumentide kätteandmiseks ette nähtud korras või

b) taotluse esitaja nõutud erikorras, kui selline kord pole vastuolus adressaatriigi seadustega.

Käesoleva artikli lõike 1 alalõike b kohaselt võib dokumendi adressaadile kätte anda ka mitteametlikus korras, kui adressaat dokumendi vabatahtlikult vastu võtab.

Kui dokument tuleb kätte anda eeltoodud lõike 1 järgi, võib keskasutus nõuda, et dokument oleks koostatud adressaatriigi riigikeeles või sellesse tõlgitud.

Koos dokumendiga antakse kätte taotluse osa, mis sisaldab kätteantava dokumendi kokkuvõtte konventsioonile lisatud blanketil.”

9. Konventsioon lubab dokumentide kätteandmiseks ka mitmeid teisi võimalusi, näiteks konsulaar- või diplomaatiliste kanalite kaudu, postiga või adressaatriigi kohtuametnike, ametiisikute või teiste pädevate isikute kaudu.( ) Konventsioon võimaldab osalisriigil vaielda vastu mõnele täiendavale võimalusele.( )

10. Eesmärgiga viia vastavusse hageja ja kostja asjaomased huvid ja õigused, kaitsevad konventsiooni artiklid 15 ja 16 kostjat menetluse käigus ning kui otsus on tehtud tagaselja. Artikkel 15, millele viitab Brüsseli konventsiooni artikli 20 kolmas lõik, sätestab:

„Kui kohtukutse või sellega samaväärne dokument tuli edastada kätteandmiseks välisriigis konventsiooni sätete kohaselt ja kostja ei ole ilmunud, siis kohtuotsust ei tehta, kuni pole selge, et

a) dokument on kätte antud adressaatriigi seadustega riigi territooriumil olevatele isikutele dokumentide kätteandmiseks ette nähtud menetluse korras või

b) dokument on tegelikult antud üle kostjale või tema asukohta mõnel teisel konventsiooniga ette nähtud viisil

ja mõlemal juhul on dokument antud kätte või üle õigeaegselt, et võimaldada kostjal ennast kaitsta.

Osalisriigil on õigus deklareerida, et vaatamata käesoleva artikli lõikele 1 võib kohtunik teha kohtuotsuse, kui pole saadud teatist kätteandmise või üleandmise kohta ja kui on täidetud järgmised nõuded:

a) dokument on edastatud ühel käesoleva konventsiooniga ette nähtud viisil,

b) kohtuniku arvates on dokumendi edastamisest vastaval juhul möödunud piisav aeg (vähemalt kuus kuud),

c) pole saadud mingit teatist sellele vaatamata, et on tehtud kõikvõimalikke mõistlikke pingutusi, et seda adressaatriigi pädevate asutuste kaudu saada.

Vaatamata eelmise lõike sätetele võib kohtunik vajaduse korral rakendada hagi tagamise või muid abinõusid.”

11. Juhul kui välisriigis kätteandmiseks tuleb edastada kohtukutse või samaväärne dokument, nõuab konventsiooni artikkel 16 osalisriikidelt, et need muudaksid oma apellatsiooni- või otsuse tühistamise tähtaegu, pidades silmas olukorda, kus kostja saab menetlusest teada pärast seda, kui kohtuotsusest oli talle teatatud.

C. Siseriiklik õigus

12. Prantsuse õiguse kohaselt annab välismaal elavatele isikutele dokumendid kätte Prantsuse parquet’ (prokuratuuri allüksus) ametliku dokumentide kätteandmise korra kohaselt, mida nimetatakse signification (uue tsiviilmenetluse koodeksi artiklid 683 ja 684), kuigi välislepingutest tulenevalt on võimalikud ka muud dokumentide kätteandmisviisid.

13. Signification’i algatab kohtutäitur, kes esitab dokumentidest kaks koopiat Prantsuse prokurörile, kes viseerib originaali ning saadab dokumendi koopiad justiitsministeeriumisse edasi toimetamiseks (artikkel 685). Kohtutäitur peab samal päeval või hiljemalt järgmisel tööpäeval saatma kinnitatud koopia tähitud postiga adressaadile (artikkel 686). Sellist dokumentide kätteandmise korda nimetatakse remise au parquet ning see kujutab endast signification interne fictive’i (fiktiivne siseriiklik kätteandmine), kuna dokumendid loetakse kätte antuks sellest hetkest, kui täitur esitab dokumendi koopiad prokurörile, sõltumata sellest, kas see tegelikult adressaadini välismaal on jõudnud.( )

III. Faktilised asjaolud

14. Amiens’i apellatsioonikohus kohustas oma 8. septembri 2000. aasta otsuses Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.’d, asukoht München (Saksamaa), (edaspidi „Rockinger”) maksma Scania Finance France’ile (edaspidi „Scania”), asukoht Angers (Prantsusmaa), 615 566,72 Prantsuse frangi suuruse summa. Scania taotlusel pööras Landgericht München (Müncheni piirkondlik kohus) selle kohtuotsuse täitmisele, millest Rockingeri 15. aprillil 2002 tähtaegselt teavitati.

15. 2002. aasta mais esitas Rockinger Oberlandesgericht München’ile apellatsioonkaebuse asjaomase registreerimise tühistamiseks põhjendusel, et Prantsuse menetluses ei olnud menetluse algatamist käsitlev dokument talle kätte antud tavalise korra kohaselt, mis tõi Rockinger’i suhtes kaasa tagaseljaotsuse. Dokumentide kätteandmine toimus eespool punktis 13 kirjeldatud Prantsuse remise au parquet korra alusel. Kuigi Saksa kohtuametnik oli kohtukutse Rockingerile kätte toimetanud, keeldus Rockinger seda vastu võtmast põhjendusel, et dokument ei olnud tõlgitud saksa keelde. Järgnevalt sai Rockinger kohtukutse posti teel, samuti tõlkimata kujul.

16. Oberlandesgericht München otsustas 31. oktoobril 2003 esitada Euroopa Kohtule kaks eelotsustuse küsimust. Esiteks, kas Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 ja selle konventsiooni protokolli IV artikli esimese lõigu sätteid tuleb tõlgendada selliselt, et kostjale, kelle elukoht on lähteriigist erinevas osalisriigis, võib dokumente kätte anda ainult nende konventsioonide või kokkulepetega ettenähtud korras, mille poolteks on Brüsseli konventsiooni osalisriigid? Teiseks, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas EÜ artiklit 12 tuleb tõlgendada selliselt, et selline siseriiklik regulatsioon nagu käesolevas asjas Prantsuse remise au parquet kord, on ühenduse õigusega vastuolus?

17. Kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artikliga 23 esitasid kirjalikud märkused käesolevas kohtuasjas Scania, Rockinger, Saksamaa, Prantsuse ja Austria valitsus ning ka Euroopa Komisjon.

IV. Õiguslik analüüs

A. Vastuvõetavus

18. Rockinger leiab, et käesolevas asjas ei ole eelotsusetaotlusel mingit otstarvet ning see ei ole mitmel põhjusel vajalik. Täpsemalt väidab ta, et Prantsuse õigus ei luba samaaegselt eksisteerida ühelt poolt Prantsuse tsiviilmenetluse koodeksi ja teiselt poolt Haagi konventsiooni dokumentide kätteandmise korral. Rockingeri arvates on Prantsuse õiguse kohaselt prioriteetne Haagi konventsioonis sisalduv kord. Kuna Rockinger’i väitel ei järginud hageja peakohtuasjas Haagi konventsiooni sätteid dokumentide välisriikides kätteandmise kohta, siis tuleb Saksamaa kohtul täitmistaotlus tagasi lükata juba ainult seetõttu.

19. Need väited mind ei veena. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei hinda Euroopa Kohus eelotsusemenetluses põhikohtuasja faktilisi asjaolusid ega kontrolli siseriikliku kohtu kaalutlusi eelotsusetaotluse esitamiseks.( ) Siseriikliku õiguse kohaldamine on siseriikliku kohtu ülesanne. Sellest tulenevalt tuleb asi tunnistada vastuvõetavaks.

B. Esimene küsimus

20. Oberlandesgericht soovib oma esimeses küsimuses teada, kas Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 ja selle konventsiooni protokolli IV artikli esimese lõigu sätete kohaselt võib kostjale, kelle elukoht on lähteriigist erinevas osalisriigis, anda dokumendid kätte ainult nende konventsioonide või kokkulepetega ettenähtud korras, mille poolteks on Brüsseli konventsiooni osalisriigid.

21. Nagu eespool kirjeldatud, sätestab artikli 27 lõige 2, et kohtuotsust ei tunnustata teises osalisriigis, kui otsus on tehtud tagaselja kostja mitteilmumise tõttu ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti „nõuetekohaselt kätte toimetatud” piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta. Käesolev küsimus puudutab selles sättes sisalduva „nõuetekohase kättetoimetamise” õiget tõlgendamist, nagu konventsiooni protokolli IV artiklis määratletud.

22. Esiteks tahan märkida, et käesolevas asjas ei kohaldata ei määrust nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades( ) ega määrust nr 1348/2000 tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta( ), kuna asjassepuutuvad faktid peakohtuasjas toimusid enne mainitud määruste jõustumist.

23. Vastates Oberlandesgerichti esimesele küsimusele, peab esimese asjaoluna esile tooma kõnealuste artiklite keelekasutuse. Kuna artikli 27 lõige 2 ei sisalda „nõuetekohase kättetoimetamise” põhimõtte definitsiooni, on siinkohal ilmse tähtsusega konventsiooni protokolli IV artikli esimene lõik: „dokumendid […] edastatakse osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras”.( ) Grammatiliselt tõlgendades viitab see sellele, et siseriikliku kohtu esimesele küsimusele peaks vastama jaatavalt. Lihtsalt on seda lugedes raske näha, kuidas selle sätte alusel võiks olla lubatud teistsugune dokumentide kätteandmise kord kui konventsiooni osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras dokumentide välisriiki edastamine.

24. Veelgi enam, selline lähenemine sobib minu arvates konventsiooni üldise ülesehitusega ning on kooskõlas selle autorite eesmärkidega.

25. Ilmselgelt on artikli 27 lõike 2 eesmärk tagada õigus kaitsele, andes olukorras, kui otsus on tehtud kostja mitteilmumise tõttu tagaselja, kostjale võimaluse ennast otsuse teinud kohtu asukohariigis kaitsta. Sellisena kujutab kõnealune säte endast olulist erandit Brüsseli konventsiooni III jaotise üldisest mõttest, mille pealkirja eesmärk Jenard’i ettekandes kirjeldatud kujul „on tagada kohtuotsuste võimalikult vaba liikumine”.( ) Seega on Euroopa Kohus kohtuasjas Klomps v. Michel sedastanud, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 eesmärk on „tagada, et kohtuotsust ei täidetaks ega tunnustataks Brüsseli konventsiooni alusel olukorras, kus kostjal puudus võimalus end asja menetlenud kohtu ees kaitsta”.( )

26. Selle kaitseõiguse tagamiseks peab asjaomane kohus veenduma, et täidetud oleksid kaks tingimust: esiteks, et kostjale on dokumendid „nõuetekohaselt” kätte toimetatud ja teiseks, et dokumentide kättetoimetamine oleks sooritatud piisavalt aegsasti, et kostja saaks end kaitsta.( ) Nagu ma juba mainisin, puudutab käesolev kohtuasi esimese tingimuse õiget tõlgendamist.

27. Artikli 27 lõige 2 peegeldab kohtuotsuste tunnustamise osas kohtualluvuse konventsiooni II jaotise vastavat artiklit, nimelt artiklit 20. Sellel artiklil on artikli 27 lõikega 2 sarnane eesmärk, nimelt „tagada, et poole kohtusse mitteilmumise korral teeks asja menetlev kohus otsuse ainult juhul, kui ta on selleks pädev, nii et kostjal oleks esialgses menetluses võimalikult ulatuslik kaitse”.( ) Seda eesmärki ja kohtuotsuste vaba liikumist tasakaalustab olukordades, kus kohtumenetluse algatamist käsitlev dokument või sellega seotud teatis tuleb kätte anda välisriigis, artikli 20 kolmas lõik, mis hõlmab eespool kirjeldatud Haagi konventsiooni artiklis 15 ette nähtud kontrolli.

28. Euroopa Kohus on kohtuasjas Lancray v. Peters ja Sickert tehtud otsuses rõhutanud, et nende tagatiste olemasolu on põhjendatud nii kohtualluvuse kui kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise tasemel. Euroopa Kohus on toonitanud, et Brüsseli konventsiooni eesmärk ei ole ammendavalt määratleda mõistet „dokumentide nõuetekohane kättetoimetamine”, vaid selle käsitluse kohaldamine sõltub nendest õigusnormidest, sh asjas tähtsust omavad rahvusvahelised konventsioonid, millest asja lahendav kohus peab lähtuma:

„Kuigi Brüsseli konventsiooni sätetega ei taotleta liikmesriikides kehtivate kohtudokumentide välisriikides kätteandmise erinevate kordade ühtlustamist, on nende eesmärk siiski tagada kostja õiguste tõhus kaitse. Sel põhjusel on kohtudokumentide kättetoimetamise nõuetekohasuse hindamise pädevus antud nii selle riigi kohtule, kus otsus langetati, kui selle riigi kohtule, kus otsust rakendatakse. Brüsseli konventsioon ei sätesta, millise riigi õigus sellises küsimuses kohaldub. Kuna kohtumenetluse algatamist käsitlevate dokumentide kättetoimetamist reguleerivad sätted moodustavad osa selle riigi kohtus toimuvast menetlusest, kus otsus langetati, siis küsimusele dokumentide nõuetekohase kättetoimetamise kohta saab vastata ainult selles kohtus kohaldatava õiguse, sh asjas tähtsust omavate rahvusvaheliste konventsioonide pinnal”.( )

29. Brüsseli konventsiooni protokolli IV artikkel määratleb põhimõtte, mille kohaselt mõiste „kohtudokumentide nõuetekohane kättetoimetamine” sisustatakse asja esialgselt menetleva kohtu asukohariigi õigusest lähtuvalt; seal on osaliselt täpsustatud neid viise, mille alusel on lubatud toimetada kohtu- või kohtuväliseid dokumente kätte teises osalisriigis asuvatele isikutele. Selleks näeb kõnealune säte ette kaks võimalust: esiteks, nagu eespool mainitud, osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras (IV artikli esimene lõik); teiseks, kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, ei esita vastuväite avaldust, võivad dokumendi koostanud riigi asjaomased ametiisikud nimetatud dokumendi saata ka otse selle riigi asjaomastele ametiisikutele, kus adressaat asub (IV artikli teine lõik). IV artikli teises lõigus kasutatud väljend „võivad […] ka” selgitab üheselt, et lisaks neile kahele ei ole muid kättetoimetamisviise ette nähtud.

30. Seetõttu leian, et IV artikli ülesehitus ja eesmärk kaotaks oma mõtte, kui kõnealust artiklit ei käsitletaks ammendavana, st kui võimalikud oleksid veel mingid dokumentide kättetoimetamisviisid, mida seal välja toodud ei ole.( )

31. Peaksin siinkohal veel lisama, et see ei tähenda, et Brüsseli konventsiooni protokolli IV artikkel võimaldaks kohaldada ainult selliseid dokumentide kättetoimetamisviise, mida on sõnaselgelt mainitud osalisriikide vahelistes konventsioonides või kokkulepetes. Minu arvates on arusaadav, et artikkel võimaldab kohaldada asjaomaste konventsioonide ja kokkulepetega lubatud mis tahes dokumentide kättetoimetamise korda, isegi kui sellise kättetoimetamise üksikasjalik toimimisviis ei ole selles sättes sõnaselgelt välja toodud.( ) See laieneks näiteks Haagi konventsiooni artiklites 8–10 lubatud alternatiivsetele dokumentide kättetoimetamise kordadele.

32. Oberlandesgerichti ülesanne on otsustada, kas kumbki konventsiooni protokolli IV artiklis ette nähtud võimalus on käesolevas kohtuasjas kohaldatav. Euroopa Kohtu kohustuste hulka ei kuulu selle üle otsustamine, kas Prantsuse remise au parquet kohane dokumentide kättetoimetamise kord vastab Haagi konventsiooni või mis tahes muu käesolevas asjas kohalduva konventsiooni nõuetele. Kohtu pädevus selles osas on Brüsseli konventsiooni tõlgendamist käsitlev protokolliga sõnaselgelt piiratud konventsiooni enda, sellele lisatud protokolli ja konventsiooni tõlgendamist puudutava protokolli tõlgendamisega.( )

33. Esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõiget 2 ja protokolli IV artiklit tuleb tõlgendada selliselt, et ühes osalisriigis koostatud kohtu- ja kohtuvälised dokumendid, mis tuleb kätte toimetada teises osalisriigis asuvale kostjale, võib kätte anda 1) osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras vastavalt konventsiooni protokolli IV artiklile; või 2) kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, ei esita vastuväite avaldust, võivad dokumendi koostanud riigi asjaomased ametiisikud nimetatud dokumendi saata ka otse selle riigi asjaomastele ametiisikutele, kus adressaat asub, vastavalt konventsiooni protokolli IV artikli teisele lõigule.

C. Teine küsimus

34. Oberlandesgericht soovib oma teises küsimuses teada, kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, tuleb EÜ artiklit 12 tõlgendada nii, et selline siseriiklik regulatsioon nagu Prantsuse remise au parquet on ühenduse õigusega vastuolus.

35. Kui arvestada minu esimesele küsimusele antud vastust, siis puudub vajadus sellele küsimusele vastata. Rõhutaksin siiski, et mis tahes tsiviil- või kaubandusõiguslikus vaidluses, kus asjaomased pooled asuvad erinevates kohtualluvuspiirkondades, on hageja ja kostja huvide konflikt tõenäoline; näiteks üldjuhul on kõik asjaosalised huvitatud, et menetlus toimuks nende asukohamaa kohtu alluvuses. Brüsseli konventsooni sätetele on loomuomane, et nendega püütakse tasakaalustada asjaomaseid huvisid. Juhtudel, kui kõnealuse konventsiooni sätted väljendavad selgelt tema autorite soovitud tasakaalu – nagu käesolevas asjas – nõrgendaks see asjaomase sätte tähendust ning konventsiooni eesmärki edendada ühetaolisust ja õiguskindlust,( ) kui seda sätet kunagi ei kohaldataks olukordades, mil see tasakaal põhjustaks ühele asjaomasele poolele negatiivseid tagajärgi.

V. Ettepanek

36. Olen seetõttu seisukohal, et Euroopa Kohus peaks vastama Oberlandesgerichti esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:

Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõiget 2 ja sellele lisatud protokolli IV artiklit tuleb tõlgendada selliselt, et ühes osalisriigis koostatud ja teises osalisriigis asuvale kostjale kätte toimetatavad kohtu- ja kohtuvälised dokumendid peavad olema edastatud:

– osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras, vastavalt konventsiooni protokolli IV artikli esimesele lõigule; või

– kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, ei esita vastuväite avaldust, võivad dokumendi koostanud riigi asjaomased ametiisikud nimetatud dokumendi saata ka otse selle riigi asjaomastele ametiisikutele, kus adressaat asub, vastavalt konventsiooni protokolli IV artikli teisele lõigule.