ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et EÜ artikli 56 kohaselt on keelatud kõik kapitali liikumise piirangud liikmesriikide vahel ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Ta leiab, et kohtuotsuse Prunus ja Polonium (C‑384/09, EU:C:2011:276) punktis 20 leidis Euroopa Kohus, et – võttes arvesse, et selle sätte territoriaalne kohaldamisala ei ole piiratud – kohaldub see tingimata ÜMT‑desse liikuva ja neist pärineva kapitali liikumise suhtes, ning punktides 30 ja 31, et ÜMT‑d kui kolmandad riigid võivad tugineda EÜ artiklis 56 sätestatud kapitali liikumise liberaliseerimisele, kuna ei Euroopa Liidu lepingus enne Lissaboni lepingut kehtinud redaktsioonis ega EÜ asutamislepingus ei ole sõnaselget viidet kapitali liikumise kohta liikmesriikide ja ÜMT‑de vahel.
50

Sellega seoses tuleb märkida, et see säte reguleerib turuosalistele ülekandevõrgu haldurite poolt vastavalt määruse nr 715/2009 artikli 16 lõikele 1 kättesaadavaks tehtud võimsuse jaotamise mehhanisme. Seetõttu ei saa määruse artikli 16 lõike 2 punkti b tõlgendada nii, nagu oleks selles kehtestatud võimsuse kättesaadavaks tegemise kohustus, mis läheb kaugemale määruse artikli 16 lõikes 1 kehtestatud kohustusest. Kuna käesoleva kohtuotsuse punktis 48 on tõdetud, et määruse artikli 16 lõikega 1 ei ole ülekandevõrgu halduritele pandud kohustust teha turuosalistele kättesaadavaks gaasi näiv tagasivooluvõimsus, ei saa artikli 16 lõike 2 punkti b tõlgendada nii, et selles on niisugune kohustus ette nähtud.
59

Eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et väite korral ühenduse kaubamärgiga kaitstud tähist õigusvastaselt kasutava võrdleva reklaami ja selle kõlvatu kopeerimise kohta, mis on selle liikmesriigi kõlvatu konkurentsi vastases seaduses, mille kohtu poole on pöördutud, keelatud, ei võimalda see säte määrata selle siseriikliku seaduse rikkumisest tulenevat kahju põhjustava sündmuse toimumise koha alusel kindlaks selle liikmesriigi kohtu pädevust, kui asjaomase teo kohtusse kaevatud oletatav toimepanija ei ole vastavat tegu ise seal toime pannud. See-eest võimaldab nimetatud säte sellisel juhul määrata kahju tekkimise koha alusel kindlaks pädevuse arutada kõnealusel siseriiklikul seadusel põhinevat vastutuse tuvastamise hagi, mis on esitatud muus liikmesriigis asuva isiku suhtes, kes on selles liikmesriigis väidetavalt pannud toime teo, mis on selle kohtu tööpiirkonnas, kelle poole on pöördutud, toonud kaasa või võib tuua kaasa kahju.
42

Neil asjaoludel otsustas Tartu Ringkonnakohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 1083/2006] artikli 63 lõikega 2 koostoimes [harta] artikliga 47 on kooskõlas kahe liikmesriigi poolt ühiselt asutatud seirekomisjoni töökord, nagu seda on [Seirekomitee] poolt vastu võetud Programmi juhend, mis näeb ette, et Seirekomitee otsused ei kuulu edasikaebamisele mitte üheski kohtus (programmi juhendi punkti 6.6 neljas lõik: „The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction”)? 2. Kui vastus [esimesele] küsimusele [...] on eitav, siis kas [ELTL] artikli 267 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et […] Programmi juhendi punkti 6.6 neljas lõik on liidu institutsiooni, organi või asutuse õigusakt, mis tuleb tunnistada kehtetuks? 3. Kui vastus [esimesele] küsimusele [...] on eitav, siis kas [ELTL] artikli 263 [esimese lõigu teist lauset] koosmõjus artikli 256 lõikega 1 ja artikliga 274 tuleb tõlgendada selliselt, et […] Seirekomitee otsuste peale esitatud kaebusi on pädev lahendama Euroopa Liidu Üldkohus või on selleks siseriikliku õiguse järgi pädev kohus?”
221

Apellandid nõustuvad LBG arutluskäiguga ja lisavad, et vaidlustatud kohtuotsuses on esitatud ringpõhjendused, mis on vastuolulised ja ebapiisavad osas, milles kohus jättis jõusse selle, et vaidlustatud otsuses ei võetud arvesse mitmepoolsetest vahendustasudest kaardiomanike jaoks tulenevaid eeliseid. Eelkõige tunnistab Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 107, 110 ja 118, et kaardiomanikud kannaksid suuremaid kulusid juhul, kui mitmepoolsed vahendustasud tühistatakse või neid vähendatakse, selle kohtuotsuse punktides 178 ja 233, et kauplejate rahaline vastutasu on põhjendatud teenustega, mida viimastele osutavad väljastavad pangad, ning sama kohtuotsuse punktides 182 ja 228, et EÜ artikli 81 lõike 3 raames tuleks arvesse võtta mitmepoolsete vahendustasude ülesannet, mis seisneb kaardiomanike kulude vähendamises. Seega on võimatu mõista, kuidas Üldkohus sai seejärel tõdeda, et „igal juhul [on] ainetu hagejate kriitika, mis puudutas mitmepoolsete vahendustasudega kaardiomanikele tulenevate eeliste ebapiisavat arvestamist”.
66

Euroopa Kohus on ka sedastanud, et liidu õigus ei keela põhimõtteliselt liikmesriigil vältida residendist äriühingult saadud dividendide järjestikust maksustamist maksuvabastusmeetodi abil, kui nende väljamaksja on residendist äriühing, ja mahaarvamise meetodi abil, kui nende väljamaksjaks on mitteresidendist äriühing. Need kaks meetodit on nimelt samaväärsed, kuid ainult tingimusel, et välismaalt saadud dividendidele kohaldatav maksumäär ei ole kõrgem samast liikmesriigist saadud dividendidele kohaldatavast maksumäärast ja kui maksu ümberarvutust on võimalik teha vähemalt summas, mis on võrdne dividende väljamaksva äriühingu liikmesriigis makstud summaga ega ületa maksusummat, mis tuleb tasuda dividende saava äriühingu liikmesriigis (kohtuotsus Test Claimants in the FII Group Litigation, EU:C:2012:707, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
51

Esiteks on oluline meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab liikmeriik, kellel on raskusi abi tagasinõudmist kohustava komisjoni otsuse täitmisega, jätma need probleemid komisjoni hinnata, esitades põhjendatud taotluse määratud tähtaja pikendamiseks ja paludes teha asjaomasesse otsusesse vajalikud muudatused, et komisjon saaks teha kaalutud otsuse. Sellisel juhul on liikmesriigil ja komisjonil ELL artikli 4 lõike 3 järgi vastastikune kohustus teha tekkinud raskuste ületamiseks lojaalset koostööd (vt selle kohta kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, EU:C:1989:46, punkt 9; komisjon vs. Itaalia, EU:C:2012:182, punktid 41 ja 42, ning komisjon vs. Kreeka, C‑263/12, EU:C:2013:673, punkt 32).
52

Kuna liidu seadusandja on tõdenud, et olemasolevad tingimused ja vajadused nõuavad sellega seoses erinevaid lahendusi, nagu ilmneb muu hulgas direktiivi 2000/60 põhjendusest 13, siis oli tema tahe, et seda mitmekesisust võetaks arvesse, kui kavandatakse ja viiakse ellu meetmeid vee kaitse ja säästva kasutuse tagamiseks vesikonna piires, ning et otsused tehtaks võimalikult lähedal kohale, kus vett kasutatakse või kahjustatakse. Seetõttu tuleks eelistada liikmesriikide esitatud meetmeprogramme, mis on kohandatud piirkondlikele ja kohalikele tingimustele, ilma et see piiraks veehinna kujundamise poliitika tähtsust ja saastaja maksab põhimõtet.
102

Eespool esitatud analüüsist ilmneb, et ringhäälinguorganisatsioonidele kuuluvate autoriõigusega kaasnevate õiguste kaitset käsitleva Euroopa Nõukogu konventsiooni üle peetavate läbirääkimiste sisu, nagu see on piiritletud 2002. aasta soovituse, 2008. aasta memorandumi ja 2010. aasta aruandega, kuulub valdkonda, mis on suures osas liidu ühiseeskirjadega hõlmatud, ja et läbirääkimised võivad liidu ühiseeskirju mõjutada või nende reguleerimisala muuta. Seega kuuluvad need läbirääkimised liidu ainupädevusse.
75

Apellantide sõnul on liidu kohtupraktikas kehtestatud kaks peamist põhjust, mil võib kohaldada hoiatamise kordajat: esiteks vajadus tagada trahvi märkimisväärne hoiatav mõju ja teiseks asjaolu, et suurtel ettevõtjatel oli võimalik rikkumise ajal kasutada oma konkurentidega võrreldes suuremaid ressursse ja seega olid nad paremas olukorras kui nemad, et tunda õigust ja tegutseda sellega kehtestatud piirides. Nimelt jättis Üldkohus trahvi suurendamise teise põhjenduse osas tähelepanuta, et asjaomaste ettevõtjate suurus peab suhestuma nende olukorraga rikkumise hetkel (kohtuotsus Hoechst vs. komisjon, T‑410/03, EU:T:2008:211, punktid 379 ja 382). See tähendab, et hoiatamise kordaja kohaldamisel võib arvesse võtta vaid selle ettevõtja ressursse ja vahendeid, kes on rikkumise eest vastutav.
36

Neil asjaoludel otsustas Najvyšší súd Slovenskej republiky menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [91/477] artikli 1 lõike 4 sätteid koosmõjus direktiivi artikli 3, harta artikli 45 lõike 1 ja artikli 52 lõike 1 sätetega tuleb tõlgendada nii, et a) see ei luba liikmesriigil kehtestada õigusnormi, mis keelab direktiivi artikli 1 lõike 4 tähenduses Euroopa tulirelvapassi väljastada sellise relvaloa (relva valdamiseks vajalik luba) omanikule, mis on väljastatud muul eesmärgil kui spordialaga tegelemiseks või jahipidamiseks, ning mis lubab tal ka selle tulirelva valdamist (ja kandmist), millele kõnealuse relvapassi väljastamist taotletakse, ja seda vaatamata asjaolule, et b) (päritolu)liikmesriigi õigusnorm lubab sellel relvaloa omanikul ka ilma Euroopa tulirelvapassita viia nimetatud relv selle liikmesriigi territooriumilt teise liikmesriigi territooriumile pelgalt tingimusel, et on täidetud teatamiskohustused, kusjuures selle relvaloa omaniku olukord ei muutuks päritoluliikmesriigi suhtes ka Euroopa tulirelvapassi väljastamisel mingil moel (see tähendab, et relvaloa omanik peaks vaid järgima sama teatamiskohustust)? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja kui liikmesriigi õigusnorm ei luba sellele relvaloa omanikule väljastada Euroopa tulirelvapassi, siis kas direktiivi artikli 1 lõikel 4 on vahetu õigusmõju selles tähenduses, et liikmesriik on selle sätte alusel kohustatud väljastama nimetatud relvaloa omanikule Euroopa tulirelvapassi? 3. Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on eitav, siis kas pädev asutus on kohustatud tõlgendama liikmesriigi õigusnormi, mis a) sõnaselgelt ei keela kõnealusele relvaloa omanikule Euroopa tulirelvapassi väljastamist, kuid b) näeb ette Euroopa tulirelvapassi väljastamise vaid niisuguse relvaloa (relva valdamiseks vajalik luba) omaniku jaoks, mis on väljastatud küttimiseks või sportlaskmisega tegelemiseks, võimalikult suures ulatuses nii, et pädev asutus on kohustatud väljastama Euroopa tulirelvapassi ka sellise relvaloa omanikule, mis ei ole väljastatud sportlaskmiseks või jahipidamiseks, kui see on võimalik direktiivi vahetu õigusmõju alusel?”
39

Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb vastata esitatud küsimusele, et ELTL artikleid 45 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab sõjaväerelvade ja nende laskemoonaga kauplemise ja sõjaväerelvade ja nende laskemoona ostu ja müügi vahendamisega tegeleda sooviva äriühingu seadusjärgse esindusorgani liikmel või ettevõtet juhtival ning seda esindama õigustatud osanikul või aktsionäril olema selle liikmesriigi kodakondsus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siiski kontrollida, kas niisuguste normide õigustamiseks ELTL artikli 346 lõike 1 punktile b tuginev liikmesriik suudab tõendada, et tal on vaja tugineda selles sättes ette nähtud erandile oma oluliste julgeolekuhuvide kaitse eesmärgil.
62

Asjaolu, et Schengeni piirieeskirjade artikli 13 lõikes 1 on sätestatud, et kolmanda riigi kodanikul, kes ei vasta kõigile piirieeskirjade artikli 5 lõikes 1 sätestatud nõuetele ja kes ei kuulu artikli 5 lõikes 4 osutatud isikute kategooriatesse, on keelatud siseneda liikmesriikide territooriumile, nähes artikli 13 lõike 2 teises lõigus ette, et sisenemiskeelu täpsed põhjused tuleb teha kolmanda riigi kodanikule teatavaks piirieeskirjade V lisa B‑osas toodud standardvormi kasutades, kujutab endast tegurit, mis toetab tõlgendust, et artikli 5 lõikes 1 sisalduv keeldumise põhjuste loetelu on ammendav (vt analoogia alusel kohtuotsus Koushkaki, EU:C:2013:862, punkt 38).
49

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 11 C osa lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei või liikmesriik keelata maksukohustuslasel tugineda ühe tehingu puhul selle sätte vahetule õigusmõjule põhjusel, et see maksukohustuslane võib sama kaubaga seotud teise tehingu puhul tugineda siseriikliku õiguse sätetele ning nende sätete kumuleeruv kohaldamine viiks maksustamisel sellise üldise tulemuseni, mida siseriiklik õigus ega kuues käibemaksudirektiiv kummagi suhtes eraldi kohaldatuna ei ole ette näinud ega ole mõelnud ette nägema.
63

Olgu meelde tuletatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt eelkõige kohtuotsus Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
68

Seega ei ole vaja, nagu väidab DEI, et komisjon tõendaks iga juhtumi puhul, et asjaomasel ettevõtjal on monopol või et asjaomane riiklik meede annab talle ainu‑ või eriõigused eraldiseisval naaberturul, või veel, et tal on mingisugune reguleeriv pädevus. Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 41–44 meenutatud kohtupraktikat, tuleb kõrvale lükata ka väidetav komisjoni kohustus tõendada EÜ artikli 86 lõike 1 koostoimes EÜ artikliga 82 rikkumise mõju tarbijate huvidele, kuna viimati nimetatud artikkel võib hõlmata ka tegevusi, mis tekitavad kahju, rikkudes tõhusa konkurentsi struktuuri (vt selle kohta kohtuotsus Europemballage ja Continental Can vs. komisjon, 6/72, EU:C:1973:22, punkt 26). DEI argument, et komisjon määratles pruunsöe absoluutselt vajaliku tootmistegurina, põhineb vääral eeldusel, kuna komisjon viitas üksnes DEI „sisuliselt monopoolsele” seisundile elektrienergia hulgimüügiturul.
13

Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklis 49 ja järgmised osutatud asutamisvabaduse, diskrimineerimiskeelu ja konkurentsi kaitse põhimõtetega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis ei võimalda kvalifitseeritud ja kutseühendusse kuuluval proviisoril, kelle ettevõte ei kuulu „pianta organica’sse”, tegeleda talle kuuluvas para-apteegis muu hulgas niisuguste ravimite jaemüügiga, mida müüakse arsti väljakirjutatud niinimetatud valge retsepti alusel, see tähendab mida riiklik tervishoiuteenistus ei hüvita ja mille kulu kannab seega täies ulatuses neid ostev isik, ning mis sätestavad kõnealuses sektoris keelu müüa teatavatesse kategooriatesse kuuluvaid ravimeid ning riigi territooriumil luua võidavate müügikohtade piirarvu? 2. Kas harta artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduv põhimõte on piiranguteta kohaldatav ka proviisori kutseala suhtes, nii et apteegiomanike ja para-apteegi omanike suhtes esimeses küsimuses nimetatud ravimite müügiks erineva regulatsiooni kehtestamine ei ole kutseala avalik-õiguslikust mõõtmest tulenevalt põhjendatud? 3. Kas ELTL artiklit 102 ja artikli 106 [lõiget 1] tuleb tõlgendada nii, et turgu valitseva seisundi kuritarvitamise keeldu tuleb proviisori kutseala suhtes kohaldada piiranguteta, sest traditsioonilise apteegi omanikust proviisor saab – riikliku tervishoiuteenistusega sõlmitud lepingu alusel ravimeid müües – kasu parafarmaatsiatoodete kaupluse omanikele kehtestatud keelust müüa C‑klassi ravimeid, ilma et keeld oleks arvestatavalt põhjendatud proviisori kutseala vaieldamatu eripäraga, mis tuleneb avalikust huvist kaitsta kodanike tervist?”
93

Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või liidu kohus – välja arvatud sellistel erijuhtudel nagu eelkõige need, mis on ette nähtud liidu kohtute kodukordades – tugineda kohtuotsuses omal algatusel tõstatatud õigusväitele, isegi kui see on avalikul huvil põhinev väide, ilma et ta oleks eelnevalt palunud pooltel esitada selle väite kohta oma seisukohad (vt kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 57, ja Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, punkt 54).
64

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista nõukogult.
53

Järelikult peab esitatud küsimustele vastama, et määruse nr 2252/2004 artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta liikmesriike oma õigusaktides tagama, et nimetatud määruse kohaselt kogutud ja salvestatud biomeetrilisi andmeid ei koguta, töödelda ega kasutata muul otstarbel kui passi või reisidokumendi väljaandmiseks, sest see aspekt ei kuulu määruse kohaldamisalasse.
83

Kuna vaidlustatud otsusega heaks kiidetud vaidlusalune avaldus on osa rahvusvahelisest lepingust (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 73), kuulub see avaldus ELTL artikli 218 kohaldamisalasse. Osutatud artiklis sätestatakse liidu ja kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute läbirääkimised ja selliste lepingute sõlmimine, võttes sealjuures arvesse, et kohtupraktika kohaselt tuleb nimetatud artiklis kasutatud sõna „leping” mõista üldises tähenduses, et tähistada mis tahes kohustust, mille rahvusvahelise õiguse subjektid võtavad ja mis on siduv, olenemata selle vormist (vt selle kohta arvamused 1/75, EU:C:1975:145, lk 1360, ja 2/92, EU:C:1995:83, punkt 8, ning kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, C‑327/91, EU:C:1994:305, punkt 27).
40

Lisaks asjaolule, et Üldkohus moonutas vaidlusaluse otsuse põhjenduse 377 sõnastust, ei ole see väide asjakohane. Asjaolu, kas kartellikokkulepe hõlmas ka sisemüüki, on vähetähtis. Nimelt on Guardiani hinnangul murrangulise tähtsusega see, et vertikaalselt integreeritud ettevõtja saab konkurentsieelise nii kartellikokkuleppega hõlmatud kaupade müügist kui ka selliste kaupade müügist, mis on nende sisendiks. Guardiani väitel ei ole komisjon kunagi varem sellise eelise olemasolu tõendanud ja Euroopa Kohus on möönnud, et sisemüük annab „tingimata” eelise vertikaalselt integreeritud tootjatele (kohtuotsus KNP BT vs. komisjon, C‑248/98 P, EU:C:2000:625, punkt 62). Samas otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105, et ei ole tõendatud, et vertikaalselt integreeritud ettevõtjad said rikkumisest sellise konkurentsieelise.
11

Kuna Oberster Gerichtshofil olid kahtlused, milline on prorata temporis põhimõtte ulatus tema menetluses olevas asjas, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas kollektiivlepingus sätestatud ülalpeetava lapse toetusele, mille puhul on tegemist tööandja makstava sotsiaalhüvitisega, mille eesmärk on kompenseerida osaliselt vanematel lasuvat rahalist koormust seoses lapsega, kelle eest seda toetust makstakse, on asjakohane kohaldada [osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe] klausli 4 punktis 2 sätestatud pro rata temporis põhimõtet? 2. Kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas [osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe] klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et võttes arvesse tööturu osapoolte ulatuslikku kaalutlusõigust konkreetse sotsiaal‑ ja majanduspoliitilise eesmärgi ning selle saavutamiseks vajalike meetmete kindlaksmääramisel, on osalise tööajaga töötajate ebasoodsam olukord, mis tuleneb ülalpeetava lapse toetuse osalisest vähendamisest vastavalt tööajale, objektiivselt põhjendatud eeldusel, et osalise vähendamise keeld a) raskendab või muudab võimatuks lapsevanemate osalise tööajaga töötamise või vähendatud koormusega töötamise lapsehoolduspuhkuse ajal ja/või b) moonutab konkurentsi, kuna tööandjate, kelle juures töötab rohkem osalise tööajaga töötajaid, rahaline koormus on suurem ning seega väheneb tööandjate valmidus võtta tööle osalise tööajaga töötajaid, ja/või c) soodustab osalise tööajaga töötajaid, kes töötavad osalise tööajaga mitmel töökohal ning kellel on mitmekordne õigus saada kollektiivlepingu alusel sellist hüvitist nagu ülalpeetava lapse toetus, ja/või d) soodustab osalise tööajaga töötajaid, kuna neil on rohkem töövaba aega kui täistööajaga töötajatel ning seega paremad lapsehoiuvõimalused? 3. Kui esimesele ja teisele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas [Euroopa Liidu] põhiõiguste harta artiklit 28 tuleb tõlgendada nii, et kui tööõiguse süsteemis, kus tööõiguslikud miinimumstandardid lepitakse suures osas kokku üksmeelsete sotsiaalpoliitiliste hinnangute kohaselt eriliselt väljavalitud ja kvalifitseeritud kollektiivlepingu poolte vahel, rikub üks kollektiivlepingu säte (siin ülalpeetava lapse toetuse osaline vähendamine osalise tööajaga töötamisel) (siseriikliku õiguse kohaselt) diskrimineerimiskeeldu ja on tühine, siis on tühine kollektiivlepingu kogu sellekohane regulatsioon (siin ülalpeetava lapse toetus)?”
64

Asjaolu, et nende kahe äriühingu majandustegevused, mis on omavahel seotud koostöölepinguga, moodustavad majanduslikus mõttes terviku ja et nende majandustegevuste tulemist saavad kasu eeskätt Poola tarbijad, ei ole asjassepuutuv selle kindlakstegemisel, kas Küprose äriühingul on Poolas püsiv tegevuskoht. Seega, nagu rõhutasid õigesti Poola äriühing, Küprose valitsus ja Euroopa Komisjon, tuleb niisiis eristada teenuseid, mida Poola äriühing osutas Küprose äriühingule, teenustest, mida viimane osutas Poola tarbijatele. Tegemist on erinevate teenustega, mida maksustatakse käibemaksuga erinevalt.
82

Asjaomane liikmesriik ei saa omalt poolt komisjoni järeldusi ümber lükata, esitamata oma väidete kinnituseks tõendeid usaldusväärse ja toimiva kontrollisüsteemi olemasolu kohta. Kui liikmesriik ei suuda tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, võivad need järeldused anda alust tõsisteks kahtlusteks asjakohaste ja tõhusate järelevalve‑ ja kontrollimeetmete olemasolu osas (kohtuotsused Itaalia vs. komisjon, C‑253/97, EU:C:1999:527, punkt 7 ja Kreeka vs. komisjon, EU:C:2005:103, punkt 35).
55

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise. Kodukorra artikli 138 lõige 2, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, sätestab, et kui kaotanud poolel on mitu isikut, otsustab Euroopa Kohus kohtukulud jagada.
56

Mis puudutab halduskoormust, mille toob liikmesriigi maksuhaldurile kaasa see, et ta on sunnitud andma maksukohustuslasele võimaluse esitada teavet oma tulu tõendamiseks, siis tuleb märkida, et administratiivsed ebamugavused üksi ei saa õigustada kapitali vaba liikumise piirangut (vt selle kohta kohtuotsused komisjon vs. Prantsusmaa, C‑334/02, EU:C:2004:129, punkt 29, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, punkt 48, ja Papillon, C‑418/07, EU:C:2008:659, punkt 54).
69

Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu on Saksamaa Liitvabariigilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja viimati nimetatu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud Saksamaa Liitvabariigilt välja mõista. Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud, mistõttu kannavad Tšehhi Vabariik, Luksemburgi Suurhertsogiriik, Ungari, Madalmaade Kuningriik, Austria Vabariik, Slovaki Vabariik, Ühendkuningriik ja komisjon ise oma kohtukulud.