KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ANTONIO TIZZANO

esitatud 16. septembril 2004( )

Kohtuasi C‑254/03 P

Eduardo Vieira SA

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellatsioonkaebus – Kalandus – EMÜ-Argentina kokkulepe – Ühenduse rahaline toetus – Toetuse vähendamine – Õiguskindlus – Vääramatu jõud – Teavitamis- ja lojaalsuskohustus

1. Käesolevas asjas palub Hispaania äriühing Eduardo Vieira SA (edaspidi „SAEV” või „hageja”) Euroopa Kohtul tühistada Esimese Astme Kohtu 3. aprilli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/01, T‑119/01 ja T‑126/01: Vieira jt v. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”),( ) millega jäeti rahuldamata hagi 19. märtsi 2001. aasta otsuse tühistamiseks, millega komisjon vähendas ühenduse ja Argentina Vabariigi vahelise merekalandussektori suhteid käsitleva kokkuleppe( ) raames ühisettevõtte loomise projektile ARG/ESP/SM/26‑94 antud rahalist toetust (edaspidi „vaidlustatud otsus”).( )

I. Õiguslik raamistik

EMÜ-Argentina kalanduskokkulepe

2. Õigusakt, mida tuleb käesoleva asja puhul esimesena vaadelda, on Euroopa Majandusühenduse ja Argentina Vabariigi vahelise merekalandussektori suhteid käsitlev kokkulepe (edaspidi „kalanduskokkulepe” või lühidalt „kokkulepe”), mis kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 28. septembri 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 3447/93 (edaspidi „määrus nr 3447/93”).( )

3. Nimetatud kokkuleppe eesmärgid on loetletud artikli 5 lõikes 1, mis sätestab:

„Pooled loovad sobivad tingimused, et Argentinasse saaks asutada ettevõtjad, kes kasutavad ühest või mitmest ühenduse liikmesriigist pärit kapitali, ja luua ühisettevõtted ning Argentina ja ühenduse laevaomanike vahelised kalandusega seotud ajutised ühisettevõtted, mille eesmärk on ühiselt kasutada ja vajaduse korral ühiselt töödelda Argentina kalaressursse I protokollis ning I ja II lisas sätestatud tingimustel.”

4. Mõiste „ühisettevõte” (edaspidi ka joint venture) on määratletud artikli 2 punktis e, milles see on defineeritud kui „eraõiguslik ettevõte, mille moodustavad üks või mitu ühenduse laevaomanikku ja üks või mitu Argentina füüsilist või juriidilist isikut, kes on seotud ühisettevõtte lepinguga, et kasutada ja vajaduse korral töödelda Argentina kalavarusid, eesmärgiga varustada esmajoones ühenduse turgu”.

5. Vastavalt artikli 5 lõikes 3 täpsustatule hõlmab joint venture loomine põhimõtteliselt ühenduse laeva üleandmist Argentina ettevõtjatele ja järelikult laeva kustutamist ühenduse registrist.

6. Kalanduskokkuleppe artiklid 6 ja 7 näevad ette korra, mille alusel valitakse välja need ühisettevõtete loomise projektid, mis pälvivad ühenduse rahalise toetuse. Selles on otsustav roll kokkuleppe artiklis 10 nimetatud ühiskomiteel (edaspidi „ühiskomitee”), kelle ülesanne on eriti hinnata ühisettevõtete loomise projekte (viies taane), soovitada projekte toetuse saamiseks (kuues taane) ning „kontrollida, et projekte hallataks nõuetekohaselt, ja jälgida projektidele kooskõlas artikliga 7 antud rahalise toetuse kasutamist” (kaheksas taane).

7. Rahastatavate projektide valimise kord on määratletud kokkuleppe konkreetsetes lisades ja protokollides, millele viitavad kokkuleppe eespool nimetatud artiklid 6 ja 7. Kokkuleppe III lisas (mis on pealkirjastatud „Projektide valiku meetodid ja kriteeriumid”) on täpsustatud, et projektid esitatakse Euroopa Ühenduste Komisjonile liikmesriikide vahendusel „vastavalt ühenduse eeskirjadele” (III lisa punkt 2). Ühendus esitab seejärel nimekirja projektidest, millele võib rahalist toetust määrata, ühiskomiteele, kes neid hindab ning soovitab valitud projekte Argentina ja ühenduse pädevatele täitevasutustele heakskiitmiseks (III lisa punktid 3, 4 ja 5).

8. Heakskiidetud projektidele rahalise toetuse andmise meetodid on osutatud kokkuleppe I protokollis, milles sätestatakse „Argentina Vabariigi ja Euroopa Majandusühenduse vahelise merekalandussektori suhteid käsitleva kokkuleppe kohaselt ette nähtud kalapüügivõimalused ja rahaline toetus”. Nimetatud protokoll näeb ette kahte tüüpi rahastamise, vastavalt asjaomase ühenduse laevaomaniku ja ühisettevõtte toetamiseks.

9. Nimetatud protokolli artikkel 3 sätestab:

„1. Ühendus annab […] rahalist toetust ühisettevõtete […] rajamiseks. See […] rahaline toetus makstakse ühenduse laevaomanikule, et katta osaliselt tema rahalisi kulutusi ühisettevõtte […] rajamisel […] ja/või kustutada kõnealused laevad ühenduse registrist.

2. Ühisettevõtete asutamiseks ja arendamiseks annab ühendus Argentinas asutatud ühisettevõtetele rahalist toetust, mis vastab viieteistkümnele (15) protsendile ühenduse laevaomanikule makstavast summast. Seda rahalist toetust maksab ühendus käibekapitali kujul Argentina täitevasutusele, kes näeb ette selle kasutamist ja haldamist reguleerivad tingimused.

Argentina teatab ühiskomiteele, kuidas kõnealuseid vahendeid kasutatakse.

[…]

4. Vastavalt lõikele 1 ühenduse laevaomanikule antava ühenduse toetuse taotlemist ja maksmise korda reguleerivad sätted nähakse ette kooskõlas asjaomaste kehtivate ühenduse eeskirjadega […].”

Ühenduse õigusnormid ühisettevõtete kohta kalandussektoris

10. Käesolevas asjas on lisaks kalanduskokkuleppe ja selle lisadega kehtestatud õiguslikule raamistikule asjakohased mitu ühenduse määrust, milles on sätestatud üldised eeskirjad ühenduse tegevuse kohta kalandussektoris.

11. Erilist tähtsust käesoleva asja jaoks omab nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (edaspidi „määrus nr 4253/88”).( )

12. Nimetatud määruse artikkel 24 sätestab, et „kui ettevõtmine või meede ei õigusta osa või kogu eraldatud abi, viib komisjon läbi juhtumi asjakohase uurimise” (lõige 1), mille tulemusena võib komisjon „asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus ilmneb eeskirjade eiramine või ettevõtmise või meetme rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu” (lõige 2) [mitteametlik tõlge].

13. Samuti tuleb mainida nõukogu 21. detsembri 1993. aasta määrust (EÜ) nr 3699/93, millega kehtestatakse ühenduse poolt kalandus- ja akvakultuurisektorile ning samuti nende saaduste töötlemiseks ja turustamiseks antava struktuuriabi kriteeriumid ja kord (edaspidi „määrus nr 3699/93”).( )

14. Piirdudes sätetega, mis on olulised käesolevas asjas, tuleb märkida, et nimetatud määruse artikkel 8 näeb ette liikmesriikide toimingud, mille eesmärk on toetada kalalaevade lammutamist, kalalaevade lõplikku üleandmist kolmandale riigile ning nende lõplikku määramist kasutamiseks muul kui kalapüügi eesmärgil; artikkel 9 näeb omakorda ette ühisettevõtete loomist toetavate meetmete võtmise.

15. IV lisas on toodud toetuste maksimaalsed summad, mida saab määruse artiklite 8 ja 9 alusel anda. Täpsemalt näeb punkti 1.1 alapunkt a ette, et hüvitised lammutamiseks ja ühisettevõtete loomiseks ei või ületada summat, mis on arvutatud lisas esitatud tabeli alusel tulenevalt lammutatud või üleantud laeva omadustest. Punkti 1.1 alapunkti b kohaselt ei või lõpliku üleandmise hüvitis ületada 50% hüvitisest, mis oleks vastavalt alapunktile a määratud sama laeva lammutamiseks.

16. Mainin veel nõukogu 18. detsembri 1986. aasta määrust (EMÜ) nr 4028/86 ühenduse meetmete kohta kalandus- ja akvakultuurisektori struktuuride parandamiseks ja kohandamiseks.( ) Kuigi see on alates 1. jaanuarist 1994( ) kehtetu ega kohaldu seega käesoleva asja faktilistele asjaoludele, tuleks välja tuua üks säte, millele üks apellatsioonkaebuse väide tugineb.

17. Selleks sätteks on artikli 44 lõige 1, mis näeb ette, et komisjon võib otsustada selle määruse alusel ühisettevõtete loomise projektidele toetuse andmise peatamise, vähendamise või tühistamise, kui projekti ei ole teostatud kavandatud kujul. Selle menetluse käigus peab komisjon konsulteerima kalanduse struktuuride alalise komiteega.

II. Asjaolud ja menetlus

Hagi aluseks olevad asjaolud, kohtueelne menetlus ja vaidlustatud otsus

18. Vaidlustatud kohtuotsuse asjaolude kirjeldusest tuleneb alljärgnev:

„18 Kalanduskokkuleppe raames esitas Hispaania äriühing [SAEV] projekti ühisettevõtte nimega Vieira Argentina SA (edaspidi „VASA”) loomiseks, mille asutajateks olid SAEV ja üks Argentina laevaomanik. Projekt nägi ette patagoonia kihvkala püügi. Projekti pidi kaasatama ühenduse laev Ibsa Cuarto, hilisema nimega Vieirasa XII.

[…]

25 Komisjon kiitis 25. juuli 1995. aasta otsusega (edaspidi „25. juuli 1995. aasta toetuse andmise otsus” (või lihtsalt „toetuse andmise otsus”)) SAEV-i esitatud projektile (projekt ARG/ESP/SM/26‑94) rahalise toetuse andmise heaks „[kalandus]kokkuleppes […], kohaldatavas ühenduse õiguses ja lisade sätetes ettenähtud tingimustel” (artikkel 1).

26 25. juuli 1995. aasta toetuse andmise otsuse I lisa määrab kindlaks SAEV-ile antava rahalise toetuse suuruse, nimelt 1 881 936 eküüd […].

27 25. juuli 1995. aasta toetuse andmise otsuse I lisa [nägi] veel ette: „Ilma Argentina täitevasutuste ja komisjoni eelneva loata ei või käesolevas lisas sisalduvatesse andmetesse teha ühtegi muudatust.”

[…]

29 Komisjon maksis 27. juunil 1996 toetuse esimese osamakse (80%).

30 5. juulil 1996 lahkus laev Vieirasa XII lõplikult Argentina vetest püügile rahvusvahelistes vetes.

31 25. veebruaril 1997 esitas SAEV taotluse ülejäänud toetusesumma väljamaksmiseks”.

19. 21. aprilli 1998. aasta kirjas teatas komisjon hagejale, et laeva väljumine Argentina vetest kujutas endast kalanduskokkuleppe artikli 5 lõike 1 ja selle kokkuleppe I protokolli artikli 3 lõike 1 rikkumist. Nimelt muutis see võimatuks nendes sätetes ette nähtud Argentina kalaressursside kasutamise. Komisjon teatas SAEV-ile, et toetust võidakse vähendada, kui nimetatud äriühing ei anna rahuldavat selgitust rikkumise põhjendamiseks.

20. Leidnud, et SAEV-i esitatud õigustused ei olnud rahuldavad, võttis komisjon vastu vaidlustatud otsuse, kohustades SAEV‑i tagasi maksma 419 446 euro suuruse summa (artikkel 2). Otsus ei käsitlenud aga ühisettevõttele VASA antud toetust.

21. Otsuse põhjendustes märkis komisjon, et „[toetuse andmise] otsuse artikli 1 kohaselt oli toetus antud [kalandus]kokkuleppes, kohaldatavas ühenduse õiguses ja lisade sätetes ettenähtud tingimustel”. Komisjon rõhutas, et „Argentinas ühisettevõtete loomise eesmärk on Argentina kalaressursside kasutamine” ja et „[SAEV-i] poolt koostatud ja allkirjastatud ühenduse toetusetaotluse blanketi B osa punktis 3.2.1 on sõnaselgelt märgitud, et komisjon annab rahalist toetust vaid neile projektidele, mille eesmärk on kõnealuse kolmanda riigi suveräniteedi või jurisdiktsiooni all olevate vete kalaressursside kasutamine”. Lisaks tõdes komisjon, et „alates 5. juulist 1996 lõpetas laev Ibsa Cuarto oma püügitegevuse Argentina ainuõiguslikus majandusvööndis (edaspidi „ZEE”) ja alustas tegevust rahvusvahelistes vetes, püüdes patagoonia kihvkala ilma komisjoni sellest eelnevalt teavitamata ja sellekohast luba saamata.”( )

22. Seetõttu, nagu on sedastatud vaidlustatud kohtuotsuses, „[jõudis] komisjon [vaidlustatud] otsuse punktis 9 järeldusele, et SAEV ei [olnud] rahalise toetuse andmise tingimusi täitnud. Seejärel [esitas] ta otsuse punktides 10−13 kõnealuse toetuse vähendamise kalkulatsiooni. Esmalt [märkis] ta, et määruses nr 3699/93 toodud arvutustabeli kohaselt [oli] SAEV-il õigus 688 187 euro suurusele toetusele seetõttu, et laev Vieirasa XII oli lõplikult ühisettevõtte omandisse antud. Ülejäänud toetusesumma, mis talle 25. juuli 1995. aasta toetuse andmise otsusega anti, [oli] seega 1 193 749 eurot (1 881 936 – 688 187). Kuna laev Vieirasa XII [oli tegutsenud] Argentina vetes vaid kaksteist kuud (36-st ettenähtust), [järeldas] komisjon, et SAEV-il [oli] õigus vaid kolmandikule ettenähtud 1 193 749 eurost, nimelt 397 916 eurole. Seega [oli] vähendatud toetuse kogusuuruseks komisjoni hinnangul 1 086 103 eurot (397 916 + 688 187). SAEV, kes oli saanud juba 80% toetusest (1 505 549 eurot), [pidi] seega komisjonile tagasi maksma 419 446 eurot”.( )

Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

23. SAEV esitas 19. märtsi 2001. aasta otsuse K(2001) 680 (lõplik) tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 8. juunil 2001. Vaidlustatud kohtuotsusest tuleneb, et hagi toetuseks esitati järgmised väited: i) vaidlustatud otsuse õigusliku aluse puudumine või väär õiguslik alus (punktid 79−112); ii) selliste oluliste muudatuste puudumine, mis oleksid õigustanud rahalise toetuse vähendamist (punktid 113−135); iii) proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine (punktid 136−154); iv) rahalise toetuse vähendamist käsitlevate ühenduse õigusnormide väär kohaldamine (punktid 155−164); v) kohtumenetluse mõistliku aja põhimõtte rikkumine, samuti õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtete rikkumine (punktid 165−185); vi) kaitseõiguse rikkumine (punktid 186−190).

24. Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus hagi rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja hagejalt.

Menetlus Euroopa Kohtus

25. 16. juunil 2003 esitatud apellatsioonkaebuses palub SAEV Euroopa Kohtul tühistada Esimese Astme Kohtu otsus ja mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt.

26. 15. detsembril 2003 esitas komisjon vastavalt kodukorra artiklile 115 kostja vastuse. Ta palub Euroopa Kohtul tunnistada mitu apellatsioonkaebuse väidet ilmselgelt vastuvõetamatuks ning jätta teised väited rahuldamata; teise võimalusena jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata; komisjon palub ka mõista kohtukulud välja hagejalt.

27. Arvestades, et pooled loobusid kohtuistungist, otsustas Euroopa Kohus vastavalt kodukorra artiklile 44 a kohtuasja lahendada suulise menetluseta.

III. Õiguslik analüüs

28. SAEV esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks kuus väidet. Täpsemalt väidab ta, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnorme osas, mis puudutab: i) vaidlustatud otsuse õiguslikku alust; ii) ühiskomitee ja Argentina täitevasutuste rolli; iii) määruse nr 4028/86 artikli 44 kohaldamist rahalise toetuse vähendamise menetluses; iv) määruse nr 3699/93 kohaldamist rahalise toetuse vähendamise arvutamisel; v) vääramatut jõudu; vi) Argentina kalastusvööndist lahkumiseks komisjonilt loa taotlemise vajadust.

Apellatsioonkaebuse esimene väide

29. Esimese väitega vaidlustab hageja Esimese Astme Kohtu hinnangu, mille kohaselt „kuna toetuse andmine oli muu hulgas ka määruse nr 4253/88 alusel põhjendatud, oli komisjon sisuliselt pädev tuginema vaidlustatud otsuses samuti sellele määrusele, eelkõige selle artiklile 24.”( )

30. Apellatsioonkaebuse selle väitega seoses esitab komisjon kõigepealt vastuvõetamatuse vastuväite, märkides, et see väide piirdub hageja poolt esimeses astmes juba esitatud väite kordamisega.

31. Selles suhtes tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleneb EÜ artiklist 225, Euroopa Ühenduste Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c, et Esimese Astme Kohtu otsuse peale esitatav apellatsioonkaebus ei või piirduda „Esimese Astme Kohtus esitatud õigusväidete ja argumentide, kaasa arvatud nende, mis tuginevad nimetatud kohtu poolt sõnaselgelt kõrvalejäetud faktilistele asjaoludele, kordamise või sõnasõnalise taasesitamisega,”( ) välja arvatud, kui „hageja vaidlustab Esimese Astme Kohtu poolse ühenduse õiguse tõlgendamise või kohaldamise.”( )

32. Mulle tundub siiski, et käesolevas asjas ei vaidlusta hageja mitte ainult kalanduskokkuleppe sätete ja toetuse andmise otsuse sätete tõlgendamist komisjoni poolt, kui ta vaidlustatud otsuse vastu võttis, vaid ka neile sätetele Esimese Astme Kohtu poolt antud tõlgendust.

33. Leian seega, et see apellatsioonkaebuse väide on vastuvõetav.

34. Selleks et asuda küsimuse sisulise analüüsi juurde, on sobilik korrata lühidalt Esimese Astme Kohtu argumentatsiooni, millega ta jõudis põhimõtteliselt tõdemuseni, et määrus nr 4253/88 kohaldub käesolevale asjale (vt eespool punkt 29).

35. Selles osas rõhutas Esimese Astme Kohus kõigepealt, et ühendusel, kes on vastavalt kalanduskokkuleppele pädev joint venture loomiseks rahalist toetust andma, „peab olema ka pädevus seda toetust vähendada, kui pole täidetud tingimusi, millele toetuse andmine oli allutatud.”( ) Esimese Astme Kohtu hinnangul põhineb see järeldus „liikmesriikide õiguskordade ühistel õiguse üldpõhimõtetel, nagu põhimõte, mis keelab alusetu rikastumise või põhimõte, mille kohaselt on võimalik vastastikustest kohustustest ühepoolselt taganeda, kui üks lepingupooltest ei täida oma kohustusi”. ( )

36. Järgmisena vaatles Esimese Astme Kohus küsimust, kas määruse nr 4253/88 artikkel 24, mis võtab need põhimõtted üle kõnealusesse valdkonda, annab komisjonile eripädevuse vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks.( )

37. Olles sellega seoses tõdenud, et toetuse andmise otsus põhineb otseselt ainult määrusel nr 3447/93, mis kiidab heaks kalanduskokkuleppe, leidis Esimese Astme Kohus, et „[selle] otsuse artikli 1 lõige 1 sätestab siiski, et toetust antakse kalanduskokkuleppes [...], kohaldatavas ühenduse õiguses ja lisade sätetes ettenähtud tingimustel.”( )

38. Esimese Astme Kohtu arvates „tuleb viidet „kohaldatavale ühenduse õigusele” mõista nimelt kui viidet määrusele nr 4253/88”, kuna sellel määrusel on „lai kohaldamisala”, mis hõlmab ka „struktuurilise eesmärgiga toiminguid”, mis on seotud muude rahaliste vahenditega kui struktuurifondid. Esimese Astme Kohus jätkab siiski, et „kalanduskokkuleppe raames ühisettevõtete rajamiseks antaval toetusel on struktuuriline eesmärk. Nimelt, nagu rõhutab toetuse andmise otsuse […] teine põhjendus, „ühisettevõtete rajamine, millega kaasneb ühenduse laevade üleandmine ja uute kalastustsoonide avamine ühenduse laevaomanikele, „vastab ühenduse struktuuripoliitika eesmärkidele” kalanduse valdkonnas”.( ) Seetõttu ei ole komisjon käesolevas asjas määrust nr 4253/88 kohaldades rikkunud õigusnormi.

39. Hageja sõnul rikkus Esimese Astme Kohus aga õigusnormi, järeldades, et eespool nimetatud viide „kohaldatavale ühenduse õigusele” võib laieneda ka määrusele nr 4253/88.

40. Hageja möönab, et üldise õiguspõhimõtte alusel võib komisjon vähendada rahalist toetust juhul, kui esialgselt seatud tingimusi ei täideta, kuid väidab, et kalanduskokkulepe ei sisalda ühtegi sellealast sätet, ning et isegi toetuse andmise otsus viitab sõnaselgelt ainult määrusele nr 3447/93. Arvestades siiski, et kalanduskokkulepe on nimetatud valdkonda reguleeriv lex specialis, võib sellest erandi teha vaid siis, kui eksisteerib sõnaselge normatiivsäte. Sellise sätte ning eriti määrusele nr 4253/88 sõnaselge viite puudumisel nimetatud määrus ei kohaldu, hoolimata asjaolust, et see on ühisettevõtetele kalanduse valdkonnas kohalduv lex generalis.

41. Ütlen kohe, et hageja vastuväide ei tundu mulle veenev.

42. Isegi kui nõustuda, et kalanduskokkulepet tuleb tõepoolest määratleda lex specialis’ena määruse nr 4253/88 sätete suhtes, mis reguleerivad struktuurilise eesmärgiga toimingute rahastamist, ei saa eirata asjaolu, et teadaolevalt tuleb eriseadust siiski tõlgendada kitsendavalt ja see võib üldseadusest kõrvale kalduda vaid juhul kui ning niivõrd kui ta tegelikult ja sõnaselgelt ette näeb valdkonnas, mida ta reguleerib. Kõige ülejäänu puhul säilitab lex generalis seadusjõu.

43. Käesolevas asjas kalanduskokkulepe mitte ainult ei reguleeri kõnealust valdkonda, vaid vastupidi viitab osas, mis puudutab „ühenduse laevaomanikule antava ühenduse toetuse taotlemist ja maksmise korda”, „asjaomastele kehtivatele ühenduse eeskirjadele” (I protokolli artikli 3 lõige 4). Lisaks viitab toetuse andmise otsuse artikkel 1 omakorda „kohaldatavale ühenduse õigusele”.

44. Kui lisada sellele asjaolu – mida möönab ka hageja ise – ,et võimalus vähendada rahalist toetust, mida kasutati ebaseaduslikult, on üldise õiguspõhimõtte väljendus ning et kokkuleppes ei ole täheldatav ükski säte, kasvõi tuletatud, mis lubaks sellest põhimõttest erandi teha, tundub mulle, et Esimese Astme Kohus hindas õigesti, et komisjon võttis õiguspäraselt vaidlustatud otsuse määruse nr 4253/88 artikli 24 alusel vastu.

45. Samuti ei saa väita, nagu seda teeb hageja, et Esimese Astme Kohtu poolt kasutatud väljendi „kohaldatav ühenduse õigus” lai tõlgendamine tekitab rahaliste toetuste saajates liigset õiguskindlusetust. Käesolev apellatsioonkaebus ei hõlma mingil juhul – nagu väidab hageja – „mis tahes õigusakte”, vaid nagu sarnastel asjaoludel tihti – asjaomaseid ühenduse õigusakte ning nendega seonduvaid põhimõtteid, st hoolsale ettevõtjale hästi teadaolevaid või vähemalt hõlpsalt tuvastatavaid norme.

46. Eeltoodut arvestades teen niisiis Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.

Apellatsioonkaebuse teine väide

47. Teise väitega, mis on liigendatud kaheks osaks, kinnitab SAEV, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, sedastades, et komisjonil ei olnud enne rahalise toetuse vähendamist kohustust konsulteerida ühiskomiteega (väite esimene osa) ja üldisemalt Argentina täitevasutusega (väite teine osa).

48. Hageja esitatud väidete paremaks mõistmiseks tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105 ja 106, et „ühisettevõtete loomise projektide valimine ja hindamine kuuluvad kalanduskokkuleppe rahvusvahelise osa hulka. Nende ettevõtete loomine on ühenduse ja Argentina Vabariigi vahelise kalanduskoostöö vahend kalandussektoris. […] Projektide valimise puhul on vajalik nende hindamine ühiskomitees ning nii ühenduse kui ka Argentina täitevasutuste heakskiit. Seevastu ühenduse laevaomanikele väljavalitud projektide jaoks rahalise toetuse andmine on ühenduse ühepoolne toiming ja jääb seega kalanduskokkuleppe ühendust puudutava osa mõjualasse”.

49. Hageja vaidleb nimetatud kinnitusele vastu, väites, et need kaks osa on mõlemad ühises huvis nii ühenduse kui ka Argentina täitevasutuste poolt heakskiidetud kokkuleppe koostisosad, mille tõttu Esimese Astme Kohtu eristav määratlus on ekslik. Vastupidiselt Esimese Astme Kohtu kinnitustele ei saa toetuse andmise otsust määratleda ühenduse ühepoolse toiminguna, mille tegemine on ainuüksi komisjoni pädevuses.

50. Sellega seoses võib kõigepealt küsida, kas nende eristamine Esimese Astme Kohtu poolt põhineb kokkuleppel endal. Selles osas leian esiteks, et kuigi on õige ja isegi ilmne, et pidamaks rahvusvahelist kokkulepet tõhusalt sõlmituks, on kõigi osapoolte nõusolek möödapääsmatu, ei ole see siiski kuidagi seotud vastava pädevuse jaotusega kokkuleppe elluviimisel. Küsimus, kas selleks on vaja lepingupoolte ühist toimingut või on vastupidiselt nõutav ühe või teise poole toiming, on kokkuleppe asjakohaste sätete igakordse tõlgendamise küsimus.

51. Käesolevas asjas tuleb seega uurida, kas väljavalitud kalandusprojektide eest ühenduse laevaomanike rahastamise alaste sätete osas oli poolte ühine tahe, millele kokkulepe tugineb, suunatud kasvõi kaudselt sellele, et ühel poolel oleks ainupädevus.

52. Arvan siiski, et rahastatavaid projekte puudutavate kokkuleppe sätete tähelepanelik lugemine võimaldab kinnitada Esimese Astme Kohtu poolt teostatud analüüsi. Nendest sätetest tuleneb nimelt, et eksisteerivad kokkuleppe enda täitmise toimingud, mis on usaldatud ühendusele, ja teised, mis on usaldatud Argentina Vabariigile, ning veel „pooltele”, st ühiskomitees kogunenud ühendusele ja Argentina Vabariigile usaldatud toimingud (vt eespool punkt 6).

53. Täpsemalt sätestab kokkuleppe artikli 5 lõige 3, et „ühendus hõlbustab […] oma laevade kaasamist”; artikkel 6 näeb vastupidi ette, et „pooled valivad […] välja projektid”; artikli 7 lõige 1 mainib „projekte, mille pooled on […] valinud”. Kui vaadelda järgmiseks I protokolli, tuleb tõdeda, et selle artikkel 3, olles kinnitanud, et „ühendus annab […] rahalist toetust ühisettevõtete […] rajamiseks” (lõige 1), teeb vahet ühenduse laevaomanikule ja ühisettevõttele antavate toetuste vahel. Kui esimene „makstakse ühenduse laevaomanikule” (lõige 1) arvestades maksmise tingimusi ja korda, mis nähakse ette „kooskõlas asjaomaste ühenduse eeskirjadega” (lõige 4), siis teise „maksab ühendus […] Argentina täitevasutusele, kes näeb ette selle kasutamist ja haldamist reguleerivad tingimused. Argentina teatab ühiskomiteele, kuidas kõnealuseid vahendeid kasutatakse” (lõige 2).( )

54. Kõigest eelnevast võib seega järeldada, niivõrd kui see puudutab käesolevat kohtuasja, et ühenduse laevaomanikele valitud projektideks toetuse andmine on tõepoolest ülesanne, mille kokkulepe paneb ainult ühenduse ametiasutustele.

55. Selle järelduse ümberlükkamiseks ei saa viidata, nagu seda teeb hageja, asjaolule, et kalanduskokkuleppe artikli 10 kaheksas taane nimetab ühiskomitee ülesannete seas kontrolli selle üle, et „projekte hallataks nõuetekohaselt” ja ülesannet „jälgida projektidele kooskõlas artikliga 7 antud rahalise toetuse kasutamist”. Nimelt näeb viimati nimetatud artikkel ette, et toetust antakse kooskõlas I protokolliga, mis, määrates toetuse andmisel järgitava menetluse, täpsustab iga asjaomase ametiasutuse pädevuse. Nagu ülal mainitud, omistab nimetatud protokoll ühiskomiteele ülesanded vaid ühisettevõtetele antava toetuse ning koostöö raames teaduse ja tehnika alal,( ) mainimata ühenduse laevaomanikele makstavaid toetusi.

56. Olen seega arvamusel, et Esimese Astme Kohus järeldas õigesti, et toetuse andmine on ühepoolne toiming kalanduskokkuleppe täitmiseks, mis on üksnes ühenduse ametiasutuste pädevuses.

57. Järgmiseks tulen kõnealuse väite teise osa juurde, mis käsitleb toetuse andmise otsuse I lisa tõlgendamist, ning täpsemalt joonealust märkust, mille kohaselt „ilma Argentina täitevasutuste ja komisjoni eelneva loata ei või käesolevas lisas sisalduvatesse andmetesse teha ühtegi muudatust.”

58. Hageja väidab sisuliselt, et kuna ühenduse laevaomanikule makstav summa on lisas määratud, sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses vääralt, et vaidlustatud otsust: i) „ei saa määratleda otsusena, mis muudab esialgses toetuse andmise otsuses „sisalduvaid andmeid” eespool viidatud joonealuse märkuse mõttes”; ii) tuleks määratleda „eraldiseisva otsusena, mis kehtestab sanktsiooni nende reeglite järgimata jätmise eest, millele toetuse andmine on allutatud,”( ) mille vastu võtmiseks ei olnud konsulteerimine Argentina ametiasutustega vajalik.

59. Komisjoni hinnangul on see teise väite osa vastuvõetamatu põhjustel, mis on sisuliselt analoogsed esimese väite puhul viidatud põhjustele (vt eespool punkt 30).

60. Mulle tundub siiski, et vastuväide tuleb tagasi lükata samadel põhjustel, millele tuginesin nimetatud juhul (vt eespool punkt 31 jj), võttes arvesse, et hageja poolt esitatud etteheide puudutab vaidlusaluse sätte tõlgendamist Esimese Astme Kohtu poolt.

61. Sisu osas võin raskusteta nõustuda, et Esimese Astme Kohtu analüüs selles küsimuses paistab olevat liialt kategooriline. Ma leian siiski, et põhilises osas tuleb Esimese Astme Kohtu järeldusi kinnitada.

62. Mulle tundub nimelt, et toetuse andmise otsuse ning seega ka lisa asjaomase joonealuse märkuse tõlgendamisel ei saa kõrvale jätta otsuse õiguslikku konteksti, st kalanduskokkulepet ning täpsemalt komisjoni ja Argentina ametiasutuste vastavat pädevust jagavaid sätteid osas, mis puudutab kokkuleppes ette nähtud rahastamise haldamist. Nagu eespool käsitletust siiski nähtub, siis kuigi üks või teine vastutab projektide valimise ja hindamise eest, on ühenduse laevaomanikele toetuse andmine vaid komisjoni pädevuses (vt eespool punktid 54–56).

63. Arvan seetõttu, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, sedastades, et ainult komisjon võis vaidlustatud otsuse vastu võtta, hoolimata eespool viidatud joonealusest märkusest.

64. Eeltoodut arvestades teen niisiis Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebuse teine väide kogu ulatuses tagasi lükata.

Apellatsioonkaebuse kolmas väide

65. Apellatsioonkaebuse kolmanda väitega kinnitab hageja, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, lükates tagasi etteheite, mille kohaselt enne toetuse vähendamist kalanduse struktuuride alalise komiteega konsulteerides kohaldas komisjon määruse nr 4028/86 artiklit 44. Selline kohaldamine on kalanduskokkuleppe rikkumine, kuna viimane ei anna komiteele eraldi rolli, ega olevat lisaks õigustatud ratione temporis, arvestades, et SAEV esitas oma ühisettevõtte projekti pärast 1. jaanuari 1994, mil nimetatud määrus kehtetuks tunnistati (vt eespool punkt 16).

66. Hageja viitab eriti eespool nimetatud komitee ühele päevakorrale, mis tõestavat, et komisjon konsulteeris selle komiteega mitte ad abundantiam, vaid pigem selleks, et järgida määruses nr 4028/86 kohustuslikuna sätestatud menetlust.

67. Sellega seoses meenutan, et mainitud tõend esitati juba Esimese Astme Kohtus, kes tuvastas, et „asjaolu, et komisjon oli konsulteerinud komiteega, kellega konsulteerimine oli määruses nr 4028/86 ette nähtud, ei tähenda, et vaidlustatud otsuse […] aluseks oleks olnud see määrus”.( )

68. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „puudub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebuse raames pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, mida Esimese Astme Kohus on nende faktide tõendamiseks vastu võtnud. Juhul kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskohustust ning tõendite hankimist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust […]. Järelikult ei kujuta see hindamine – välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud – endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õiguslikku küsimust.”( )

69. Kuna hageja ei viita ei üldpõhimõtete ega tõendite osas kehtivate menetlusreeglite rikkumisele ega faktiliste asjaolude moonutamisele, vaid piirdub Euroopa Kohtule samade tõendite esitamisega, mille ta esitas esimeses astmes, selleks, et neid teist korda hinnataks, tuleb minu arvates tõdeda, et õiguslik alus on vastuvõetamatu.

70. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku sedastada, et apellatsioonkaebuse kolmas väide ei ole vastuvõetav.

Apellatsioonkaebuse neljas väide

71. Oma neljanda väitega kinnitab SAEV, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, leides, et komisjon võis arvutada toetuse vähendamise määruse nr 3699/93 põhjal. Eriti hindas Esimese Astme Kohus vääralt, et komisjon toimis analoogselt eespool nimetatud määruse kohaldamisega. Hageja sõnul on käesolevas asjas tegemist selle õigusakti otsekohaldamisega ning järelikult selle kalanduskokkuleppe rikkumisega, mis ei sisalda ühtegi viidet sellele õigusaktile.

72. Hageja väidete paremaks mõistmiseks tuleb kõigepealt määruse nr 3699/93 asjaomased sätted ja komisjoni poolt nende kohaldamine uuesti läbi vaadata.

73. Nimetatud määruse IV lisa punkt 1.1 sätestab eraldatavate toetuste arvutamise reeglid. Täpsemalt määrab punkti 1.1 alapunkt a kindlaks maksimaalsed summad, mida saab anda laeva lammutamiseks ja ühisettevõtte loomiseks; punkti 1.1 alapunkt b näeb ette, et kalalaeva kolmandale riigile lõpliku üleandmise eest toetusesaajatele makstavad hüvitised ei või ületada alapunkti a sätete alusel sama laeva lammutamiseks makstava hüvitise maksimaalset summat, mida on vähendatud 50% võrra.

74. Käesolevas asjas leidis komisjon, et hageja poolt toime pandud rahalise toetuse reeglite rikkumised ei muutnud kuidagi asjaolu, et ta oli ühisettevõttele üle andnud kalalaeva Ibsa Cuarto. Komisjon otsustas seega arvutada toetuse lõpliku summa, millele hagejal oli õigus, nii, et jättis üleandmisega seotud toetuse osa vähendamisel välja. Selleks tugines ta määruse nr 3966/93 sätetele, mis on ettenähtud sarnaseks juhuks. Seetõttu arvutas ta määruse IV lisa punkti 1.1 alapunkti a alusel summa, millele hagejal oleks olnud õigus, ning vähendas seda 50% võrra, arvestades kirjeldatud arvutuse tuletist sellise osana maksest, mis ei muutunud sõltumata asjaolust, et kõnealune kalalaev lahkus Argentina vetest.

75. Hageja väidab, et vastupidiselt Esimese Astme Kohtu poolt tõdetule on see arvutus määruse nr 3699/93 otse kohaldamine. Nimelt ei kasutanud komisjon kalanduskokkuleppele lisatud arvutustabelit toetuse kogusumma arvutamiseks, mida seejärel määruses nr 3699/93 ettenähtud kriteeriumi kohaselt pidi 50% võrra vähendama, vaid ta tugines määrusele juba toetuse esialgse hüpoteetilise summa arvutamiseks, mida ta seejärel vähendas. Nii määras komisjon õigusvastaselt muutumatuks jääva toetuse osa summaks väiksema summa, kui oli ette nähtud.

76. Tuletan meelde, et Esimese Astme Kohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuses, et ei need kaks õigusakti, millele tugineb vaidlustatud otsus (määrus nr 4253/88 ja määrus nr 3447/93), ega kalanduskokkulepe ei sisalda erisätteid toetuse selle osa kohta, mida makstakse ühenduse kalalaeva üleandmise eest. Ta järeldas sellest, et „komisjon, kes oli hagejale makstava toetuse lõpliku summa arvutamisel seotud vaid proportsionaalsuse põhimõttega, võis õiguspäraselt analoogia alusel lähtuda määruse nr 3699/93 sätetest selleks, et määrata kindlaks hagejale laeva üleandmise eest makstav summa. Niiviisi toimides püüdis ta nimelt saavutada seda, et kalanduskokkuleppe raames loodavat ühisettevõtet koheldaks samamoodi nagu määruse nr 3699/93 kohaldamisalas olevat ühisettevõtet.”( )

77. Eeltoodut arvestades leian, et hindamisel oleva väite analüüs peab tooma selgust küsimuses, kas eespool nimetatud määruse normide kohaldamine analoogia alusel oli käesolevas asjas ühenduse finantshuvide kaitse tagamiseks mõistlik toiming või oli selle tulemuseks hoopis selline toetuse lõplik arvutamine, mis kahjustas liigselt SAEV‑i huve.

78. Sellega seoses täheldan, et nii määruse nr 3699/93 kui ka kalanduskokkuleppe raames ühisettevõtte loomiseks eraldatavad toetused koosnevad vähemalt teoreetiliselt kahest osast, millest üks on seotud kalalaeva kustutamisega ühenduse registritest ja teine rahalise osalusega ühisettevõttes.

79. Kuigi on tõsi, et ainult määruse IV lisa punkti 1.1 alapunkti a alusel ei tundu mõlema osa suuruse määratlemine võimalik, on siiski samuti tõsi, et sama punkti alapunktist b lähtudes saab registrist kustutamisega seotud osa maksimaalse summa kaudselt tuletada. Nimelt arvestades, et punkti 1.1 alapunkt b sätestab, et kalalaeva lõpliku üleandmise puhul ühisettevõtte loomisest eraldi võib määrata maksimaalselt toetuse, mis moodustab 50% alapunkti a kohaselt ühisettevõtte loomiseks ette nähtud toetusest, tuleneb sellest, et isegi alapunktis a sätestatud nn komplekstoetuse puhul ei või kalalaeva üleandmisega seotud toetuse osa ületada 50% kogusummast.

80. Kuid kalanduskokkuleppes puuduvad sätted, mis võimaldaksid toetuse kahe osa suuruse kaudselt kindlaks määrata. Ma ei näe siiski põhjust, miks peaks, juhul kui kalalaevade omadused on identsed, siin laeva registrist kustutamisega seotud osa jaoks seadma kõrgema piiri kui see, mis on ette nähtud määruses nr 3699/93, arvestades asjaolu, et ühenduse poolt registrist kustutamise tagajärjel saadud struktuuriline kasu on sama sõltumata kalalaeva lõplikust sihtkohast. Ühes ja teises kontekstis laevaomaniku poolt saadud kogusumma erinevus tuleneb minu arvates rahalisest osalusest joint venture’s.

81. Leian seega, et Esimese Astme Kohus määratles õigesti komisjoni poolt järgitud menetlust kui määruse nr 3699/93 kohaldamist analoogia alusel vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele.

82. Lisan, et igal juhul ei saa hageja viidata kahjule, kuna komisjon ei olnud kohustatud registrist kustutamisega seotud osa maksimaalset summat kindlaks määrama. Nimelt näeb määruse nr 3699/93 IV lisa punkti 1.1 alapunkt b ette, et kalalaeva lõpliku üleandmise hüvitised ei või ületada alapunktis a toodud lammutamise hüvitiste maksimaalseid summasid, mida on vähendatud 50% võrra. Seetõttu, isegi kui komisjon oleks otsustanud valida algsumma määruse vähem üldiste näitajate asemel kalanduskokkuleppe arvutustabelist, ei arva ma, et õigusakti tasandil lisatäpsustuse puudumisel oleks proportsionaalsuse põhimõte takistanud komisjoni hagejale kalalaeva registrist kustutamise eest makstava summa määramist samas (või väiksemas) suuruses kui tegelikult määratud summa. Ta oleks võinud õiguspäraselt kasutada talle ülalviidatud sätte alusel antud kaalutlusruumi selleks, et summat enam kui 50% vähendada.

83. Eeltoodut arvestades teen niisiis Euroopa Kohtule ettepaneku neljas väide tagasi lükata.

Apellatsioonkaebuse viies väide

84. Hageja väitel oli komisjon kohustatud võtma arvesse asjaolu, et kalalaeva Vieirasa XII Argentina vetest lahkumise põhjuseks oli vääramatu jõu juhtum, st Argentina kalavarude lõppemine ja selle tagajärjel Argentina täitevasutuste poolt kehtestatud piirangud ja püügikeeld. Selles osas teisiti otsustades rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi.

85. Komisjon väidab kõigepealt, et see väide on vastuvõetamatu, kuna hageja ei viidanud esimeses astmes kordagi vääramatu jõu esinemisele.

86. Seoses sellega pean kõigepealt tõdema, et Esimese Astme Kohtu edastatud toimiku alusel ei esitanud hageja esimeses astmes tõepoolest väidet komisjoni kohustuse kohta kvalifitseerida käesolevaid asjaolusid vääramatu jõu juhtumina. Hageja piirdus väite raames, mis on pealkirjastatud „Ühisettevõtete kohta kehtivate üldiste õigusnormide alternatiivse kohaldamisega kaasnenud probleemid”, märkimisega, et tekkis vastuolu toetuse vähendamise arvutamise meetodi ja asjaolu vahel, et menetluse käigus oli komisjon möönnud, et väljumine Argentina vetest Argentina täitevasutuste poolt ühepoolselt kehtestatud püügikeelu perioodil on käsitletav vääramatu jõu juhtumina.( )

87. Siiski, ka Esimese Astme Kohus tunnistas, et hageja oli esimeses astmes väitnud, et „Argentina vetest lahkumine oli olnudvajalik sellepärast, et Argentina ainuõiguslikus majandusvööndis olid kalavarud lõppenud ning lisaks olid Argentina täitevasutused kehtestanud püügikeelu või piirangud.”( )

88. Seetõttu ei saa täielikult välistada, et kõnealust väidet võiks käsitleda esimeses astmes väidetu edasiarendusena. Arvan siiski, et ei pea sellel küsimusel peatuma, arvestades asjaolu, et see väide tundub igal juhul olevat ilmselgelt põhjendamatu.( )

89. Nimelt piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „vääramatu jõu mõiste […] ei piirdu täieliku võimatusega, vaid see hõlmab isikule tundmatuid, ebatavalisi ja ettenägematuid asjaolusid, mille tagajärgi ei oleks saanud vaatamata kogu ülesnäidatud hoolsusele ära hoida”.( ) Nagu komisjon õigesti märkis, isegi kui nõustuda, et Argentina kalavarude lõppemine ja sellest tulenenud piiravad meetmed olid ebatavalised asjaolud, ei või neid kindlasti mitte määratleda ettenägematutena. Olen seega arvamusel, et võib väita, ilma et tuleks vaadelda teisi hageja poolt käesoleva õigusliku aluse raames esitatud kaebusi, et eespool kirjeldatud asjaolusid ei saa määratleda vääramatu jõu juhtumina.

90. Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebuse viies väide tagasi lükata.

Apellatsioonkaebuse kuues väide

91. Oma viimase väitega heidab SAEV Esimese Astme Kohtule ette, et ta on rikkunud kalanduskokkulepet, sedastades, et „ühenduse rahalise toetuse saajatel lasub teavitamis- ja lojaalsuskohustus […], mis on selle toetuse süsteemile omane ja selle toimimiseks oluline […], [mille] kohaselt oleks hageja pidanud komisjoni projekti elluviimisel tekkinud probleemidest teavitama”.( )

92. Hageja arvates rikkus Esimese Astme Kohus ka õigusnormi, sedastades, et „ühisettevõtete poolt kasutatavad laevad ei tohtinud Argentina ainuõiguslikust majandusvööndist väljuda ilma komisjoni eelneva heakskiiduta, sest Argentina kalavarude kasutamine või ümbertöötlemine oli üks põhilisi tingimusi, millele oli allutatud ühenduse rahalise toetuse andmine”.( )

93. Hageja sõnul oli Argentina täitevasutuste poolt talle antud selgesõnaline luba iseenesest piisav, et muuta Argentina vetest lahkumine õiguspäraseks, arvestades asjaolu, et ühest küljest reguleerivad ainult need täitevasutused kalalaevade tegevust ning teisest küljest oleks komisjoni igal juhul ühiskomitee kaudu toimuvast teavitatud.

94. Lõpuks väidab hageja, et kuna ühisettevõtete ühendus oli komisjoni kalavarude lõppemisest ja Argentina täitevasutuste poolt võetud meetmetest teavitanud, rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi, leides, et „korrektne teave oleks võimaldanud komisjonil võtta võimalikke meetmeid kalanduskokkuleppe muutmiseks uutele tingimustele kohaseks vastavalt selle artikli 9 lõikele 1.”( )

95. Omalt poolt tuletan meelde, et jõudsin juba teise väite analüüsi käigus järeldusele, et Esimese Astme Kohus hindas õigesti, et toetuse andmise otsus on ühenduse ühepoolne toiming (vt eespool punkt 56). Niisiis jääb veel ainult lisada, et vastavalt määruse nr 4253/88 artiklile 24 peab komisjon heaks kiitma kõik projekti olulised muudatused, nagu komisjon õigesti märkis. Võttes arvesse asjaolu, et vaidlustatud otsus kuulub kalanduskokkuleppe ühendust puudutavasse osasse, ei saanud ainult Argentina täitevasutuste antud luba asendada komisjoni osalust.

96. Lisan veel, nagu Euroopa Kohus on tõdenud, et „ühenduse fondide asjakohase kasutamise kontrollisüsteemi ladusaks toimimiseks on tingimata vajalik, et toetusesaajad annavad komisjonile usaldusväärset ja teda mitte eksitavat teavet.”( )

97. Nimetatud teavitamis- ja lojaalsuskohustuse rikkumine toob ipso facto kaasa komisjoni õiguse vähendada eraldatud toetust, ilma et komisjon peaks kaaluma võimalust saada teavet teistest allikatest ega mõtlema tagajärgedele, mis võivad kaasneda sellise teabe edasiandmisega.

98. Eeltoodut arvestades teen niisiis Euroopa Kohtule ettepaneku ka apellatsioonkaebuse viimane väide tagasi lükata.

Lõppjäreldus

99. Arvestades seda, et SAEV‑i esitatud apellatsioonkaebuse kõik väited tuleb minu hinnangul tagasi lükata kui vastuvõetamatud või põhjendamatud, teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata tagasi kogu apellatsioonkaebus tervikuna.

Kohtukulud

100. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 ning arvestades järeldust, et apellatsioonkaebus tuleb tagasi lükata, leian, et kohtukulud tuleb välja mõista hagejalt.

IV. Ettepanek

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta Esimese Astme Kohtu 3. aprilli 2003. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑44/01, T‑119/01 ja T‑126/01: Vieira jt v. komisjon esitatud apellatsioonkaebus rahuldamata ning mõista mõlema astme kohtukulud välja hagejalt.