ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour constitutionelle (Belgia) 27. septembril 2019 – Ordre des barreaux francophones et germanophone, Association pour le droit des Étrangers ASBL, Coordination et Initiatives pour et avec les Réfugiés et Étrangers ASBL, Ligue des Droits de l’Homme ASBL, Vluchtelingenwerk Vlaanderen ASBL versus Conseil des ministres

(kohtuasi C-718/19)

(2019/C 413/35)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour constitutionelle

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Ordre des barreaux francophones et germanophone, Association pour le droit des Étrangers ASBL, Coordination et Initiatives pour et avec les Réfugiés et Étrangers ASBL, Ligue des Droits de l’Homme ASBL, Vluchtelingenwerk Vlaanderen ASBL

Vastustaja: Conseil des ministres

Eelotsuse küsimused

1. Kas liidu õigust ja konkreetsemalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikleid 20 ja 21 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (1), tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt kohaldatakse liidu kodanike ja nende pereliikmete suhtes sätteid, mis on sarnased nendega, millega on kolmandate riikide kodanikega seonduvalt üle võetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 7 lõige 3, ehk sätteid, mille kohaselt on lubatav panna liidu kodanikule või tema pereliikmele kohustus täita ennetavate meetmetena kehtestatud nõudeid, et vältida põgenemise ohtu pärast avaliku korraga seotud põhjustel elamisõiguse lõpetamise otsuse tegemist talle riigist lahkumiseks antud tähtaja jooksul või sellekohase pikendatud tähtaja jooksul?

2. Kas liidu õigust ja konkreetsemalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikleid 20 ja 21 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt kohaldatakse liidu kodanike ja nende pereliikmete suhtes, kes ei ole täitnud avaliku korra või riigi julgeolekuga seotud põhjustel tehtud elamisõiguse lõpetamise otsust, sätet, mis on samasugune kui säte, mida kohaldatakse samas olukorras olevate kolmandate riikide kodanike suhtes ja mis puudutab väljasaatmise tagamiseks kinnipidamise maksimaalset tähtaega, milleks on kaheksa kuud?

(1) ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46.
C 413/25

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgaaria) 3. septembril 2019 – kriminaalasi IRi süüdistuses

(kohtuasi C-649/19)

(2019/C 413/30)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Spetsializiran nakazatelen sad

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pool

IR

Eelotsuse küsimused

Kas õigusi, mis on süüdistatavale ette nähtud direktiivi 2012/13 (1) artiklis 4 (eelkõige artikli 4 lõikes 3), artikli 6 lõikes 2 ja artikli 7 lõikes 1, saab kasutada süüdistatav, kes on vahi alla võetud Euroopa vahistamismääruse alusel?

Kui vastus on jaatav: Kas raamotsuse 2002/584 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et see lubab muuta Euroopa vahistamismääruse sisu seoses raamotsuse lisas toodud vormiga, eelkõige lisada nimetatud vormi uut teksti, mis puudutab tagaotsitava õigust riigisisene vahistamismäärus ja Euroopa vahistamismäärus vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutustes vaidlustada?

Kui vastus teisele küsimusele on eitav: Kas raamotsuse 2002/584 põhjendusega 12, artikli 1 lõikega 3, direktiivi 2012/13 artikliga 4, artikli 6 lõikega 2 ja artikli 7 lõikega 1 ning harta artiklitega 6 ja 47 on kooskõlas, kui Euroopa vahistamismäärus tehakse raamotsuse lisas esitatud vormi täpselt järgides (st teavitamata tagaotsitavat õigustest, mida ta saab kasutada vahistamismääruse teinud õigusasutuses) ja vahistamismääruse teinud õigusasutus, olles teada saanud isiku vahi alla võtmisest, teavitab isikut viivitamata tema õigustest ning saadab talle asjaomased dokumendid?

Kas juhul, kui ei ole olemas muid õiguskaitsevahendeid, et tagada Euroopa vahistamismääruse alusel vahi alla võetud isiku õigused, mis on ette nähtud direktiivi 2012/13 artiklis 4 – eelkõige artikli 4 lõikes 3 –, artikli 6 lõikes 2 ja artikli 7 lõikes 1, on raamotsus 2002/584 kehtiv?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1).
1.

Kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas: asjaolu, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on oma 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsustes 44–49 määranud üheseks kriteeriumiks, et tarbijatega sõlmitud hüpoteeklaenulepingutes on ebaõiglane niisugune lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja milles on sätestatud, et kõik hüpoteeklaenu tehingukulud jäetakse laenuvõtja kanda, ja ette nähtud selles ebaõiglases ja tühiseks tunnistatud lepingutingimuses sätestatud eri kuluartiklite jaotus tingimused kehtestanud panga ja laenuvõtjast kliendi vahel eesmärgiga piirata riigisiseste õigusaktide kohaselt alusetult tasutud summade tagastamist? Ja kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) ebaõigluse tõttu tühise lepingutingimuse tõlgendamisel seda lepingutingimust täiendab, kui selle lepingutingimuse väljajätmine ja sellest tulenevad tagajärjed ei mõjuta hüpoteegiga tagatud laenulepingu ülejäänud osas kehtima jäämist?
2.

Teine väide, et Üldkohus tegi vea, kui leidis, et määruse 1049/2001 artikli 4 lõike 2 „ärihuve“ puudutav taane on kohaldatav ainult siis, kui dokumendi konkreetsed osad kvalifitseeritakse asjaomase poole ärihuve kahjustavaks, ning see ei ole kohaldatav lihtsalt siis, kui dokumendi kui terviku avaldamine kahjustab selle koostaja ärihuve. See seisukoht ei võimaldanud Üldkohtul leida, et teine menetluspool rikkus õigusnormi ja tegi hindamisvea, kui ta keeldus selles asjas arvesse võtmast avalikustamise taotluse konteksti.
23. oktoobril 2019 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(kohtuasi C-788/19)

(2019/C 432/35)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: N. Gossement ja C. Perrin)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— tunnistada, et kuna Hispaania Kuningriik: — siis on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 21, 45, 56 ja 63 ning EMP lepingu artiklitest 28, 31, 36 ja 40. — sidus välisriigi vara ja õiguste kohta teavitamise kohustuse rikkumise või vormi „Modelo 720“ tähtaegselt esitamata jätmisega tagajärjed, mis tähendavad nimetatud vara kvalifitseerimist kapitalituluks, mis ei aegu; — kehtestas automaatselt trahvi, mille summaks on 150 % sellest summast, mida kohaldatakse, kui rikutakse välisriigi vara ja õiguste kohta teavitamise kohustust või ei esitata tähtaegselt vormi „Modelo 720“; — kehtestas juhuks, kui rikutakse välisriigi vara ja õiguste kohta teavitamise kohustust või ei esitata tähtaegselt vormi „Modelo 720“, suuremad trahvid, kui on ette nähtud sarnaste rikkumiste kohta üldises korras sätestatud trahvide puhul;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Hispaania maksualastes õigusnormides on kehtestatud kohustus deklareerida teatud välisriigis asuvad varad ja õigused, kasutades maksudeklaratsiooni vormi („Modelo 720“). Kui seda kohustust rikutakse või seda valesti täidetakse, siis kohaldatakse spetsiifilist sanktsioonide korda.

Komisjon järeldab, et sanktsioonid, milles kvalifitseeritakse vara kapitalituluks, jäetakse kohaldamata tavapärased aegumisnormid ja kindlaksmääratud trahvid, kujutavad endast ELTL ja EMP lepingu põhivabaduste piiramist. Ehkki need meetmed võivad olla sobilikud, et saavutada taotletud eesmärke – milleks on ennetada maksudest hoidumist ja maksupettust ning võidelda nende vastu –, on need ebaproportsionaalsed.
—

tuvastada, et kuna Austria Vabariik on direktiivi 2007/59/EÜ (1) kontekstis pädevaks asutuseks määranud muu asutuse kui direktiivi 2004/49/EÜ (2) artiklis 16 osutatud ohutusasutuse, siis on Austria Vabariik rikkunud direktiivi 2007/59/EÜ artikli 3 punktist a tulenevaid kohustusi;
2.

Kas eespool nimetatud tingimustel ja eespool öeldust olenemata rikub igal juhul ELTL artiklit 20 Hispaania riigi tava kohaldada automaatselt kuninga dekreedi 240/2007 artiklis 7 sätestatud korda, keeldudes andmast elamisluba liidu kodaniku (kes ei ole kunagi kasutanud liikumisvabadust) abikaasa alaealisele lapsele (kes kumbki ei ole liidu kodanikud) (kui liidu kodanikul ja tema abikaasal on omakorda alaealine laps, kes on Hispaania kodanik ja kes samuti ei ole kunagi kasutanud liikumisõigust), ainuüksi põhjusel, et liidu kodanik ei täida selles õigusnormis sätestatud nõudeid, ilma et oleks kontrollitud konkreetselt ja individuaalselt, kas selle liidu kodaniku ja kolmanda riigi kodaniku vahel on sedalaadi sõltuvussuhe, mis mingil põhjusel ja asjaolusid arvestades viitab sellele, et kui kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õigust ei anta, ei saa liidu kodanik elada lahus pereliikmest, kes sõltub temast, ja ta peaks liidu territooriumilt lahkuma? See kehtib veelgi enam juhul, kui Hispaania kodanikul ja tema kolmanda riigi kodanikust abikaasal on samuti Hispaania kodanikust alaealine laps, kes võib samuti olla sunnitud koos oma vanematega Hispaania territooriumilt lahkuma. Kõige selle juures tuleb arvestada Euroopa Liidu Kohtu praktikat, sealhulgas 8. mai 2018. aasta kohtuotsust K.A. jt vs. Belgische Staat (C-82/16) (2).
1.

Kas nõue, et Hispaania kodanik, kes ei ole kasutanud oma liikumisõigust, peab täitma kuninga dekreedi 240/2007 artikli 7 [lõike 1] nõudeid vajaliku tingimusena selleks, et tema abikaasa, kes ei ole liidu kodanik, saaks riigis elamise õiguse vastavalt selle kuninga dekreedi artikli 7 [lõikele 2], võib nende nõuete täitmata jätmise korral tähendada [ELTL] artikli 20 rikkumist, kui selle õiguse andmisest keeldumise tagajärjel on Hispaania kodanik sunnitud kogu liidu territooriumilt lahkuma? Kõige selle juures tuleb arvestada, et Hispaania tsiviilseadustiku artiklis 68 on sätestatud abikaasade kooselu kohustus.
1.

Kas nõue, et Hispaania kodanik, kes ei ole kasutanud oma liikumisõigust, peab täitma kuninga dekreedi 240/2007 artikli 7 lõike 1 nõudeid vajaliku tingimusena selleks, et tema abikaasa, kes ei ole liidu kodanik, saaks riigis elamise õiguse vastavalt selle kuninga dekreedi artikli 7 lõikele 2, võib nende nõuete täitmata jätmise korral tähendada [ELTL] artikli 20 rikkumist, kui selle õiguse andmisest keeldumise tagajärjel on Hispaania kodanik sunnitud kogu liidu territooriumilt lahkuma? Kõige selle juures tuleb arvestada, et Hispaania tsiviilseadustiku artiklis 68 on sätestatud abikaasade kooselu kohustus.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 4. oktoobril 2019 – KM versus Subdelegación de Gobierno de Albacete

(kohtuasi C-731/19)

(2019/C 432/34)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Apellant: KM

Vastustaja: Subdelegación de Gobierno de Albacete

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Liidu Kohtu praktikaga direktiivide vahetu õigusmõju piiride kohta on kooskõlas nimetatud kohtu 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse (kohtuasi C-38/14, Zaizoune (1)) tõlgendamine nii, et Hispaania ametiasutused ja kohtud võivad kohaldada direktiivi 2008/115/EÜ (2) vahetult, kolmanda riigi kodaniku kahjuks, jättes riigisisesed, karistusi käsitlevad soodsamad õigusnormid arvesse võtmata ja kohaldamata, raskendades seeläbi selle isiku karistusmäära ja võimalik, et eirates põhimõtet, et karistused rajanevad seadusel; ja kas Hispaania õigusnormide direktiivile mittevastavus ei tule lahendada mitte sel teel, vaid õigusreformiga või liidu õiguses selleks ette nähtud vahendite abil, et kohustada riiki direktiive nõuetekohaselt üle võtma?

(1) EU:C:2015:260.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98).
—

tunnistada, et FRA hindamis- ja ümberliigitamismenetluse suunised ning FRA direktori otsus 2009/13 teenistuslepingute uuendamismenetluse eeskirjade kohta on ebaseaduslikud niivõrd, kuivõrd need eeskirjad võeti vastu asjakohase pädevuseta isiku poolt ebaseadusliku menetluse tulemusel;
1.

Kas Euroopa Liidu õigusnormide ja -põhimõtetega, mille hulgas on direktiivi 1535/2015/EL (1) artiklid 4 ja 5 jj, direktiivi 98/34/EÜ (2) artikkel 8 ning ELTL artikkel 56, on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega on – eelnevalt sellest Euroopa Komisjonile teatamata – kinnisvaravahendusportaali haldajale kehtestatud „tehnilised eeskirjad infoühiskonna teenuse osutamiseks“, mis seisnevad teavitamiskohustustes (internetiportaali kaudu sõlmitud lepingute kohta andmete edastamine maksuametile) ja maksualastes kohustustes (maksu kinnipidamine maksetelt, mis tehakse seoses internetiportaali kaudu sõlmitud lepingutega ja selle hilisem tasumine riigikassale)?
3.

Kas liidu õigust, täpsemalt asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust (ELTL artiklid 49 jj ning 56 jj), ning selliseid [Euroopa Liidu õiguse] põhimõtteid nagu õiguskindlus, diskrimineerimiskeeld, läbipaistvus ja erapooletus, konkurentsivabadus, proportsionaalsus, õiguspärane ootus ja ühtsus, ning direktiivi 2014/23/EL artikleid 3 ja 43 – kui neid peaks peetama kohaldatavaks – tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised õigusnormid, mis sisalduvad eelviidatud dekreetseaduse rakendusaktides, täpsemalt Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Itaalia tolli- ja monopoliamet) 1. detsembri 2007. aasta teatis ([protokolli nr] 0133677), kus – sõnaselgelt 16. oktoobri 2017. aasta dekreetseaduse nr 148 artikli 20 lõike 1 alusel ning lähtudes kiirloteriide korraldamise kontsessioonilepingu artikli 4 esimesest lausest, kus on ette nähtud, et lepingut saab ainult üks kord uuendada – on kontsessioonisuhte tähtajaks määratud 30. september 2028, ilma et see piiraks samas artiklis 4 sätestatu kohaldamist seoses kontsessiooni kestuse jagamisega kaheks ajavahemikuks, millest üks on 5 ja teine 4 aastat pikk (pärast esimese, 1. oktoobrist 2019 algava viieaastase ajavahemiku lõppu sõltub lepingu jätkumine järgmiseks neljaks aastaks ehk kuni 30. septembrini 2028 sellest, kas tolli- ja monopoliamet annab teenuse haldamisele 30. märtsiks 2024 positiivse hinnangu); samuti on neis normides ette nähtud, et 15. detsembriks 2017 maksab äriühing 50 miljonit eurot, 30. aprilliks 2018 maksab ta 300 miljonit eurot ja 31. oktoobriks 2018 maksab ta 450 miljonit eurot; — seda sätestati enne selle kontsessioonilepingu algse tähtaja möödumist (tolli- ja monopoliameti teatis ([protokolli nr] 0133677) kannab kuupäeva 1. detsember 2017, samas kui kontsessioonileping oleks lõppenud 30. septembril 2019); — nii tagati 800 miljoni euro suuruse ettemakse saamine (50 miljonit eurot 15. detsembriks 2017; 300 miljonit eurot 30. aprilliks 2018; 450 miljonit eurot 31. oktoobriks 2018) enne seda tähtpäeva (30. september 2019); — sellega kaasneb tasumisele kuuluva kogusumma potentsiaalne muutumine kulukuse aspektist, võttes arvesse – apellantide vaatenurgast – aja rahalist väärtust, mis on objektiivne ja üldteada tõsiasi?
Euroopa Komisjoni 31. oktoobril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 24. septembri 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-105/17: HSBC Holdings plc jt versus komisjon

(kohtuasi C-806/19 P)

(2019/C 432/37)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: T. Christoforou, M. Farley ja F. van Schaik)

Teised menetlusosalised: HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc, HSBC France

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus (punktid 336–354 ja resolutsioon) osas, milles tühistatakse otsuse (1) artiklis 2 määratud trahvid;

— lükata tagasi Üldkohtule HSBC esitatud hagi trahve puudutava kuuenda väite teine, kolmas ja neljas osa ning tema teise võimalusena esitatud nõue teostada täielikku pädevust;

või teise võimalusena:

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsuse tegemiseks Üldkohtule HSBC esitatud hagi kuuenda väite teise, kolmanda ja neljanda osa kohta ning tema teise võimalusena esitatud nõude kohta teostada täielikku pädevust, ja

— mõista kõik käesoleva menetlusega seotud kohtukulud välja HSBC-lt ja kohandada vaidlustatud kohtuotsuses väljamõistetud kohtukulusid, et võtta arvesse käesoleva apellatsioonimenetluse tulemust.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis kohtuotsuse punktides 345–353, et komisjon rikkus ELTL artiklis 296 kehtestatud põhjendamiskohustust seoses vähendamisteguriga, mille alusel määrati kindlaks HSBC-le määratud trahvi põhisumma, ning kui ta tühistas seetõttu vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti b.

Üldkohus kohaldas väära õiguslikku kriteeriumi, et hinnata vaidlustatud otsuses vähendamisteguri kohta esitatud põhjenduse sobivust. Otsustes, millega määratakse ettevõtjatele ELTL artikli 101 rikkumise eest trahv, ei ole komisjon kohustatud esitama trahvi arvutusviisiga seotud arvandmeid või kindlaks määratud trahvi arvutamise viisi iga vaheetapi kõiki arvandmeid. Õige õigusliku kriteeriumi alusel hinnates vastab vaidlustatud otsuses esitatud põhjendus ELTL artikli 296 nõuetele, kuna selles põhjendab komisjon: i) vajadust kohaldada vähendamistegurit; ii) taset, millele see vähendamistegur kindlaks määrati; iii) asjaolusid, mida komisjon võttis arvesse vähendamisteguri taseme kindlaksmääramisel; iv) põhjust, miks komisjon pidas sobivaks võtta arvesse igaüht neist teguritest, ja v) selle mõju äramärkimist, mida avaldas iga element vähendamisteguri tasemele. Lisaks võimaldas vaidlustatud otsuses esitatud põhjendus selle otsuse adressaatidel kontrollida, et järgitud on võrdse kohtlemise põhimõtet.

(1) Komisjoni 7. detsembri 2016. aasta otsus, milles käsitletakse ELi toimimise lepingu artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohast menetlust (juhtum AT.39914 – euro intressimäära tuletisinstrumendid) (teatavaks tehtud numbri C(2016) 8530 all).
3.

Kas asjaolu, et Hispaania õiguses puuduvad kohtupraktika kohaselt igasugused tõhusad meetmed selleks, et vältida vaba töökoha täitmiseks sõlmitud asenduslepingutega töötajate puhul kuritarvitamist ja selle eest karistada, kuna töösuhete maksimaalne kogukestus ei ole piiratud ning need töösuhted ei muutu kunagi tähtajatuteks või mittealalisteks tähtajatuteks töösuheteks, olenemata sellest, kui palju aastaid need kestavad, ning töötajad ei saa nende lõpetamise korral hüvitist, ilma et ametiasutus oleks kohustatud asendustöösuhte uuendamist põhjendama, kui vaba töökohta ei pakuta palju aastaid vabade töökohtade nimekirjas või kui valikumenetlus venib pikale, kahjustab raamkokkuleppe eesmärki ja soovitavat toimet?
3.

Kas konstitutsioonilise seaduse nr 4/2000 artikli 55 lõiget 1 ja artikli 57 lõiget 1 saab tõlgendada kooskõlaliselt direktiiviga 2008/115, s.t niikaua, kuni Hispaania riigisiseses õiguskorras jääb kehtima õigusnorm, mis näeb ette, et peamine karistus ebaseadusliku riigis viibimise eest on trahv, või viiks see, vastupidi, välja selle riigisisese õiguskorra tõlgendamiseni contra legem?
Belén Bernaldo de Quiróse 30. juulil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 5. juuni 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-273/18: Bernaldo de Quirós versus komisjon

(kohtuasi C-583/19 P)

(2020/C 19/08)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Belén Bernaldo de Quirós (esindaja: avocate M. Casado García-Hirschfeld)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada 5. juuni 2019. aasta otsus kohtuasjas T-273/18: Bernaldo de Quirós vs. komisjon;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded;

— mõista mõlema kohtuastme kõik kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks üheainsa väite, et moonutatud on fakte, tehtud ilmne hindamisviga ja esitatud õiguslikult ebatäpne põhjendus.

Üldkohtule esitatud hagi teises väites tugines apellant kaitseõiguste rikkumisele personalieeskirjade IX lisa artikli 3 raames. Üldkohus käsitles seda väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81–94.

Apellant leiab, et Üldkohtu järeldused on sisuliselt väärad. Tema hinnangul on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi ja tehtud ilmne hindamisviga, sest esiteks ei saa sise-eeskirjadega põhjendada personalieeskirjade sätte eiramist ja teiseks ei ole kõnealustes üldistes rakendussätetes ette nähtud ametisse nimetava asutuse volituste delegeerimist. Viimaseks märgib apellant, et personalieeskirjade IX lisa artikli 3 ja üldiste rakendussätete artikli 4 lõike 4 tõlgendus on õiguslikust seisukohast ebatäpselt põhjendatud.
a)

Millised nõuded tuleb punktis l kirjeldatud olukorras esitada, et varjupaigataotleja puhul oleks tegemist „pereliikmega“ (direktiivi 2011/95/EL artikli 2 punkt j), kes viibib „seoses rahvusvahelise kaitse taotlusega samas liikmesriigis“, kus viibib isik, kellele on antud rahvusvahelise kaitse seisund ja kellega tal „oli [perekond] juba olemas päritoluriigis“? Kas see eeldab eelkõige seda, et täiendava kaitse saaja ja varjupaigataotleja perekonnaelu põhiõiguste harta artikli 7 tähenduses jätkub vastuvõtvas liikmesriigis, või piisab siinjuures pelgalt sellest, et täiendava kaitse saaja ja varjupaigataotleja viibivad samal ajal vastuvõtvas liikmesriigis? Kas vanem on pereliige ka siis, kui riiki sisenemine ei järginud konkreetse juhtumi asjaoludel eesmärki vastutada tegelikult direktiivi 2011/95/EL artikli 2 punkti j kolmanda taande tähenduses isiku eest, kellele on antud rahvusvaheline kaitse ja kes on veel alaealine ega ole abielus?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam (Madalmaad) 7. oktoobril 2019 – A versus B, C

(kohtuasi C-738/19)

(2020/C 19/14)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank Amsterdam

Põhikohtuasja pooled

Hageja: A

Kostjad: B, C

Eelotsuse küsimus

Kuidas tuleb tõlgendada direktiivi 93/13 (1) ja eelkõige selles sisalduvat kumulatiivse mõju põhimõtet, hinnates küsimust, kas hüvitis, mida peab maksma tarbija, kes ei täida oma kohustusi, on ülemäära suur direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkti e tähenduses, kui hüvitist nõutakse selliste leppetrahvi tingimuste alusel, mis on seotud eri laadi lepingurikkumistega, mida ei pea olemuslikult koos toime panema ning käesoleval juhul tõepoolest ei pandudki toime koos? Kas seejuures on tähtis, et seoses lepingurikkumistega, mille tõttu nõutakse leppetrahvi, nõutakse ka kahju hüvitamist õigusvastaselt saadud kasu väljaandmise teel?

(1) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).