ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
TUFi muudeti 18. aprilli 2005. aasta seadusega nr 62 „Itaalia Euroopa ühendustesse kuulumisest tulenevate kohustuste rakendamiseks kehtestatud sätted“, ühendust käsitlev seadus 2004 (legge n. 62, disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee, legge comunitaria 2004), eesmärgiga tugevdada Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (riiklik äriühingute ja väärtpaberiturgude järelevalveamet, edaspidi „Consob“) pädevusi, andes talle muu hulgas sõltumatu õiguse siseteabega kauplemise eest väärteomenetluses karistada. Konkreetselt lisati selle seadusega TUF artikkel 187bis, mille sõnasõnaline sisu on järgmine:

„1. Ilma et see mõjutaks kriminaalkaristuste kohaldamist, kui tegemist on kuriteoga, karistatakse saja tuhande kuni viieteistkümne miljoni euro suuruse rahatrahviga isikut, kellel on emitendi nõukogu, juhatuse või järelevalveorgani liikmena või seetõttu, et tal on osalus emitendi kapitalis, või oma töö, kutseala või ametikohustuse – ka ametikohustuse tõttu avalikus teenistuses – või ametikoha tõttu siseteavet ning kes:

a) ostab, müüb või teeb otseselt või kaudselt enda või kolmandate isikute huvides muid tehinguid finantsinstrumentidega, kasutades seda teavet;

b) avaldab seda teavet kolmandatele isikutele väljaspool oma tavapärast tööprotsessi, kutsealast tegevust, ametikohustuse täitmist või ametikohal tegutsemist;

c) soovitab teistel isikutel selle teabe põhjal teha punktis a nimetatud tehinguid või mõjutab neid niisuguseid tehinguid tegema.

2. Lõikes 1 nimetatud karistus määratakse isikule, kellel on siseteavet ja kes teeb süütegude ettevalmistamise või toimepanemise eesmärgil lõikes 1 nimetatud toiminguid.

[…]

4. Lõikes 1 nimetatud karistus määratakse ka isikule, kellel on siseteavet ning kes teab või võib teada tavapärase hoolikuse juures, et see on siseteave, ning kes teeb siin kirjeldatud toiminguid. […]“
30.

Seejärel tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus on nõustunud, et niisuguste teiste Euroopa territooriumide kohtuasutused, mida reguleerivad ELTL artikli 355 erinevad lõiked, on kohtud ELTL artikli 267 tähenduses. Näiteks Kanalisaarte ja Mani saare puhul – mille kohta on ELTL artikli 355 lõike 5 punktis c täpsustatud, et aluslepingute sätteid kohaldatakse nende suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 1972. aasta ühinemisaktis – on Euroopa Kohus nõustunud, et nendel territooriumidel asuvad kohtud on pädevad esitama talle eelotsuse küsimusi, et oleks tagatud liidu õiguse ühetaoline kohaldamine niisugusena, nagu see on nende territooriumide suhtes kohaldatav. ( 6 ) Seda lähenemist kinnitati kaudselt eelotsusetaotluse raames, mille esitas üks kohus Ahvenamaalt, mille kohta on teada, et liidu õiguse kohaldamist selle Soome Vabariigi territooriumi suhtes reguleerib ELTL artikli 355 lõige 4. ( 7 )
Selle määruse artiklis 18 „Vastutava liikmesriigi kohustused“ on nähtud ette:

„1. Käesoleva määruse kohaselt vastutav liikmesriik on kohustatud:

[…]

b) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi taotleja, kelle taotlus on läbivaatamisel ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil;

c) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku, kes on läbivaatamise käigus taotluse tagasi võtnud ja esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil;

d) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku, kelle taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil.

2. Lõike 1 punktide a ja b reguleerimisalasse jäävatel juhtudel vaatab vastutav liikmesriik taotleja esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbi või viib selle läbivaatamise lõpule.

Lõike 1 punkti c reguleerimisalasse jäävatel juhtudel, kui vastutav liikmesriik on katkestanud taotluse läbivaatamise pärast seda, kui taotleja on oma taotluse tagasi võtnud enne esimese astme sisulise otsuse tegemist, tagab nimetatud liikmesriik, et taotlejal on õigus esitada palve, et ta taotluse läbivaatamine viidaks lõpule, või esitada uus rahvusvahelise kaitse taotlus, mida ei käsitata korduva taotlusena, nagu see on määratletud direktiivis [2013/32]. Selliste juhtumite puhul tagavad liikmesriigid, et taotluse läbivaatamine viiakse lõpule.

Lõike 1 punkti d reguleerimisalasse jäävatel juhtudel, kui taotlus on tagasi lükatud üksnes esimeses astmes, tagab vastutav liikmesriik selle, et asjaomasel isikul on võimalus või oli võimalus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit vastavalt direktiivi [2013/32] artiklile 46.“
43.

Lisaks tuleb asuda seisukohale, et selliste siseriiklike õigusnormide tagajärg ei saa olla selliste maksukohustuslaste arvu piiramine, kellel on õigus maksuvabastust vahetult kohaldada, ilma et rikutaks võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on sätestatud käibemaksudirektiivi artiklis 273. Kõnealuse mehhanismi tagajärg on kõige suuremate ettevõtjate soodustamine, samas kui maksudest kõrvalehoidumise oht on kahtlemata proportsionaalne tegevuse mahuga ning järelikult müügikäibega. Ning Poola Vabariigi arutluskäik, mille eesmärk on tõendada, et vigade tegemise ja maksupettuste oht on pöördvõrdeline müügikäibe suurusega, ei veena mind vähimalgi määral. Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et olukorras, kus käibemaksudirektiivi artikli 146 lõike 1 punktis b sätestatud ekspordi maksuvabastuse tingimused ja eelkõige asjaomaste kaupade liidu tolliterritooriumilt väljaveo tingimus on täidetud, ei teki sellelt tarnelt käibemaksu tasumise kohustust ning neil asjaoludel ei ole enam põhimõtteliselt maksudest kõrvalehoidumise ega maksudest ilmajäämise riski, millega võiks põhjendada kõnealuse tehingu maksustamist. ( 24 )
25.

Teiseks, mis puudutab kolmanda isiku osalemist reprodutseerimise toimingus endas, siis olen arvamusel, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b ülemäära kitsas tõlgendamine ei oleks põhjendatud. On selge, et selleks, et reprodutseerida teost isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi raames ja salvestada see pilves, see tähendab andmete talletusruumis, mis ei asu otseselt selle kasutaja läheduses, kes reproduktsiooni teeb, on vaja kolmanda isiku osalemist, olgu selleks siis selle talletusruumi pakkuja või mõni muu isik. Asjaolu, et kasutaja käivitab reprodutseerimise, paneb käima teatud hulga rohkem või vähem automaatseid protsesse, mille tulemuseks on asjaomase teose koopia loomine. Ma ei leia, et see reprodutseerimise vorm tuleks jätta isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi kohaldamisalast välja ainuüksi kolmanda isiku osalemise tõttu, mis läheb kaugemale kui lihtsalt andmekandjate või seadmete kättesaadavaks tegemine. Senikaua, kui reprodutseerimise algatus tuleb kasutajalt ja kasutaja määratleb selle eesmärgi ja viisi, ei näe ma olulist erinevust niisuguse toimingu ja reprodutseerimise vahel, mida seesama kasutaja teeb otseselt tema käsitsetavate seadmete abil. ( 10 ) Lisaks on eelmises punktis viidatud kohtupraktikas sõnaselgelt nenditud, et isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi eest ette nähtud hüvitis puudutab reprodutseerimisteenuste osutamise raames tehtud reproduktsioone. ( 11 )
58.

Tšehhi valitsuse argumentatsioon, milles ei võeta arvesse sõiduki eripära, nimelt seda, et see ei ole mõeldud kaubaveoks, ei ole veenev. Sõidukite kõikide nende tehniliste näitajate ristamine, mis on direktiivis 2006/126 ette nähtud, on samuti asjatu, kuna need vastavad sellele kasutusele, milleks need sõidukid on ette nähtud. Nii on C‑kategooria, mida traditsiooniliselt kasutatakse raskeveokite puhul, määratletud teisejärguliselt sõiduki massiga, samas kui sõitjatearv on võrdväärne B-kategooria omaga. D‑kategooria on määratletud ainult sõitjate künnisega ja D1‑alamkategooriat eristab transporditavate inimeste maksimaalne arv ja selleks ehitatud sõiduki pikkus.
21.

Siseriiklik kohus selgitab, et „spetsiifiliste ülesannete täitmiseks teenistussuhte peatumise“ (mida taotleb M. Vega González) korral „teenistussuhe peatub ja isik säilitab nii oma ametniku staatuse kui ka ametikoha, nii et kui spetsiifiliste ülesannete täitmiseks teenistussuhte peatumise alus ära langeb (käesoleval juhul on selleks parlamendisaadiku volituste lõppemine), saab ta avalikus teenistuses edasi töötada“. Ta lisab, et seaduse 3/1985 artikli 64 lõige 2 näeb ette, et „[a]metnikel, kelle teenistussuhe on spetsiifiliste ülesannete täitmiseks peatunud, on õigus ametniku staatuse ja ametikoha säilimisele ning aega, mil nende teenistussuhe peatub, võetakse arvesse kolme teenistusaasta lisatasu (trienios) ja edutamise osas“. Sellest kirjeldusest on selge, et alatine ametnik säilitab teatavad senise töösuhte hüved sel ajal, mil tema töösuhe on peatunud seoses spetsiifiliste ülesannete täitmisega. Need hüved puudutavad nii töösuhet ennast (tagatud töökoht) kui ka edenemist karjääriredelil ja palgaastmestikul.
59.

Käesoleval juhul aga, kui kerkib üles üleandmise küsimus, siis seetõttu, et tegemist on vahistamismääruse teinud liikmesriigis toime pandud süüteoga, mida karistusõigusliku vastutuse puudumine – milline iganes on selle väljendi määratlus – ei muuda olematuks. Seetõttu ei või arvata, et sellise keelatud teo – kahtlemata tõsise, kuna see vastas Euroopa vahistamismääruse tegemise kriteeriumidele – toimepanek oleks normaalne. Niisiis lasub käesoleval juhul vahistamismäärust täitval liikmesriigil kahtlemata alaealise eest hoolitsemise kohustus, ka siin jällegi lapse põhiõiguste tõttu. Meenutagem siinkohal veel kord, et tegemist on üleandmisest keeldumisega seetõttu, et alaealine on liiga noor, et ta saaks vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kanda karistust, isegi kui tegemist on kasvatusliku meetmega. Niisiis on nimetatud riigil lasuv hoolitsemise kohustus seda olulisem.
50.

Lõpuks ei vii see, et direktiivi 86/653 artiklis 17 ette nähtud hüvitamismehhanismi kohaldatakse katseaja algusest alates, selleni, et kaubandusagendi suhet ei saa kunagi lõpetada ilma hüvitist maksmata ja et seega ei võeta esindatava huve piisavalt arvesse. Nimelt on direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 punktis a imperatiivselt ja ilma eelnevate eranditeta ette nähtud rahaline hüvitis, aga „ainult siis ja ulatuses“, kui kaubandusagendi tegevus on märkimisväärselt suurendanud esindatava äritegevuse mahtu, mille mõju ulatub agendilepingu kestusest kaugemale. Peale selle peab selle hüvitise maksmine olema kõiki asjaolusid arvestades õiglane ( 28 ). Siinkohal tuleks meelde tuletada, nagu on täheldatud käesoleva ettepaneku punktis 26, et hüvitamissüsteemis toimub tasustamine kaubandusagendi tegevuse tulemuslikkuse alusel. Seega, kui nende kriteeriumide järgi tuleb hüvitist maksta, siis ei piisa hüvitise maksmise välistamiseks sellest, et leping lõpetati katseajal. Lõpuks võib lepingu lõppemisel katseajal olla sama tagajärg mis tähtajatult sõlmitud lepingu lõppemisel, see tähendab majanduslik kahju. Seevastu, kui direktiivi 86/653 artikli 17 lõigetes 2 ja 3 sätestatud tingimused ei ole täidetud, ei tule kaubandusagendile mingit hüvitist maksta, olenemata sellest, kas leping lõpetati katseajal või mitte. See nähtub ka asjaolust, et hüvitamissüsteemi eesmärk ei ole karistada lepingu lõpetamist, vaid maksta agendile hüvitist tema varasemate teenuste eest, mis mõjutavad jätkuvalt esindatava tulevasi tehinguid.
84.

Nii on see seda enam siis, kui integratsiooniastet hinnatakse käesoleva ettepaneku punktis 76 nimetatud kvalitatiivsete kriteeriumide põhjal, hoolimata sellest, et minu arvates võivad need tegurid kujutada endast tegureid, mis näitavad, et liidu kodaniku isiklike huvide kese asub tõesti vastuvõtva liikmesriigi territooriumil. Esiteks võib kinnipidamise jooksul vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda lõimumine olla häiritud liidu kodaniku vabaduse piiramise tõttu. Teiseks kujutab vangistus, mis isoleerib kurjategija sisuliselt ühiskonnast, endast põhimõtteliselt liikmesriikide käsutuses olevat viimast abinõud, ainsat praktilist vahendit, mis võimaldab ühiskonda kaitsta äärmiselt ohtlike indiviidide eest. Seega põhimõtteliselt peaksid kriminaalkohtud eelistama muid karistusi peale vangistuse ja vangistus tuleks mõista ainult selleks, et karistada käitumise eest, mis on vastuvõtva liikmesriigi ühiskonnale vastuvõetamatu. Sellest järeldub, et vangistuse mõistmine võimaldab eeldada, et asjaomane isik pani toime raske kuriteo ning on tõenäoline, et ta ei järgi vastuvõtva liikmesriigi ühiskonna väärtusi.
55.

Määrustes nr 44/2001 ja nr 1215/2012 on kaks süsteemset analoogiat, mis seda seisukohta kinnitavad. Esiteks, samamoodi nagu tõlgendatakse mõistet „kindlustusega seotud küsimused“, on siin asjakohane see, et hageja jõustab õigusi, mis pärinevad kindlustuslepingust ning mis ei olene sellest, kas isik ise on selle lepingu pooleks. ( 13 ) Teiseks võib samaväärselt viidata juhtumitele, mis käsitlevad kolmandate isikute nõuete õigusjärglust. Teatavatel juhtudel võib kolmas isik asuda teise isiku asemele ja esitada nõudeid, mis tekkisid õigussuhtes, mille pooleks nõude esitaja ei olnud. Jällegi võib kolmandal isikul, kes jõustab algsest lepingust tulenevaid nõudeid, ( 14 ) olla õigus seda teha seetõttu, et tegemist on lepinguga seotud asjaga, ehkki ta ise ei olnud algse lepingu pooleks. ( 15 ) Nagu komisjon märgib, ei välistanud Euroopa Kohus kohtuotsuses Frahuil põhimõtteliselt, et „lepinguid puudutavad asjad“ võivad hõlmata olukordi, kus kolmas isik hageb üht lepingupooltest seadusega kolmandale isikule antud nõudeõiguse alusel, kui on tuvastatav kostja nõusolek olla seotud asjaomase kohustusega. ( 16 ) See tõendab samuti, et selleks, et asja kohtualluvus tuleneks määruse nr 44/2001 artikli 5 punktist 1 või määruse nr 1215/2012 artikli 7 punktist 1, ei pea asjaomase nõude üle toimuma vaidlus lepingu algsete poolte vahel: on ette nähtud kolmanda isiku nõudeõiguse või vastutuse lepinguline alus selliste kohustuste osas, mille see kolmas isik on endale lepinguga võtnud või milles on selle kolmanda isiku kasuks lepinguga kokku lepitud.
58.

Ent mõiste „kohus“ tähendus erineb Lugano II konventsioonis selle mõiste tähendusest määrustes nr 44/2001 ja nr 1215/2012, kuna konventsioon sisaldab artiklit, millele nimetatud kahes määruses vaste puudub: Lugano II konventsiooni artiklis 62 on sätestatud, et mõiste „kohus“ hõlmab konventsiooniga seotud riikide määratud mis tahes ametiasutusi, millele on antud pädevus konventsiooni kohaldamisalasse kuuluvate asjade lahendamiseks. Professor Pocari koostatud Lugano II konventsiooni seletuskirja ( 35 ) kohaselt on Lugano II konventsiooni artikli 62 sellise sõnastuse eesmärk anda mõistele „kohus“ laiem tähendus kui 1988. aasta Lugano konventsiooni vastavas sättes. ( 36 ) 1988. aasta Lugano konventsiooni protokolli 1 ( 37 ) artikli Va kohaselt on hõlmatud mõistega „kohus“ sõnaselgelt Taani, Islandi ja Norra haldusasutused. Nagu professor Pocari koostatud Lugano II konventsiooni seletuskirjas on täpsustatud, on „erinevalt protokolli 1 artikli Va erisättest – ja samuti paralleelsest sättest Brüssel I määruses – uuel artiklil 62 üldine iseloom, mille kohaselt on hõlmatud isegi haldusasutused, mida hetkel veel olemas ei ole“. ( 38 )
4.

Direktiivi 2011/95 artiklis 4 („Faktide ja asjaolude hindamine“) on sätestatud: „1. Liikmesriigid võivad pidada taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik andmed, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid andmeid. 2. Lõikes 1 osutatud andmed on taotleja avaldused ning kõik taotleja käsutuses olevad dokumendid taotleja vanuse, tausta, sealhulgas asjaomaste sugulaste tausta, isiku, kodakondsus(t)e, varasema elukohariigi/-riikide ja aadressi, varasemate varjupaigataotluste ja reisimarsruutide kohta, reisidokumendid ning rahvusvahelise kaitse taotlemise põhjused. 3. Rahvusvahelise kaitse taotlus vaadatakse läbi individuaalselt ning selle käigus arvestatakse järgmist: a) kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse asjus otsuse langetamise ajal, sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis; b) taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejat on taga kiusatud või talle on tekitatud suurt kahju või teda võidakse taga kiusata või talle tekitada suurt kahju; c) taotleja individuaalne seisund ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud teod võiksid taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes osutuda tagakiusamiseks või tekitada suurt kahju; […] 5. Kui liikmesriigid kohaldavad põhimõtet, mille kohaselt on taotleja kohustatud põhjendama rahvusvahelise kaitse taotlust, ja kui taotleja avalduste üksikasju ei toeta dokumentaalsed või muud tõendid, ei vaja need üksikasjad kinnitamist, kui on täidetud järgmised tingimused: a) taotleja on teinud märkimisväärseid jõupingutusi oma taotluse põhjendamiseks; b) kõik taotleja käsutuses olevad asjaomased dokumendid on esitatud ja on antud rahuldav selgitus muude asjaomaste dokumentide võimaliku puudumise kohta; c) taotleja avaldused on osutunud loogiliseks ja usutavaks ning need ei ole vastuolus taotleja juhtumiga seotud olemasoleva konkreetse ja üldise teabega; d) taotleja on taotlenud rahvusvahelist kaitset niipea kui võimalik, välja arvatud juhul, kui taotleja suudab esitada mõjuva põhjuse, miks ta seda ei teinud, ning e) taotleja üldine usaldusväärsus on kindlaks tehtud.“
40.

Teiseks olgu öeldud, et kuigi intress toimib, nagu juba meenutatud ( 13 ), samal ajal nii hüvitise kui ka karistusena, on riigi ja maksumaksja vahelises suhtes nende kahe funktsiooni tähendus erinev. Tõepoolest on olukorras, kus maksumaksja on võlgniku rollis, intressi karistusfunktsioonil suurem tähtsus, sest üheainsa maksumaksja poolt maksu tasumata jätmise tulemusel riigieelarvesse laekumata jääv summa on suhteliselt väike. Teisiti on aga vastupidises olukorras, kus riik on maksumaksja võlgnik maksu tagastamise kohustusest tulenevalt. Sellises olukorras on intressi karistusfunktsiooni tõhusus üldjuhul üsna piiratud ja esiplaanile kerkib viivise hüvitisfunktsioon, kuna maksumaksjal maksu tagastamisega viivitamise tagajärjel tekkinud kahju võib tema kõigi rahaliste vahenditega võrreldes osutuda väga oluliseks. Seetõttu ei saa ma nõustuda Leedu valitsuse väitega, et intressil, mida riik peab tasuma maksumaksjale enammakstud maksu tagastamisega viivitamise korral, on eranditult või peamiselt sama karistusfunktsioon nagu intressil maksumaksja poolt maksu tasumisega viivitamise eest. Asjaolu, et intress on kindlaks määratud samal tasemel, tuleneb Leedu seadusandja tehnilisest valikust.
18.

Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab EUIPO neli väidet. Esimene EUIPO väide on see, et Üldkohus otsustas ultra petita või rikkus õigusnormi võrdsete võimaluste ja hoolsuse põhimõtete tõlgendamisel ja rakendamisel ning igal juhul on ta moonutanud fakte. Teine EUIPO väide on see, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta tõlgendas ja kohaldas ilmsete hindamisvigade kriteeriumi. Kolmanda EUIPO väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta kohaldas finantsmääruse artikli 100 lõiget 2 koosmõjus ELTL artikli 296 teise lõiguga. Neljas EUIPO väide on, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnorme ja põhjendamiskohustust seoses võimaluse kaotamise eest kahjuhüvitise väljamõistmisega.
5.

Artiklis 57 on sätestatud: „1. Õiguste tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotluse läbivaatamise käigus kutsub amet pooli nii sageli kui vajalik ning määratud tähtaja jooksul esitama märkusi teiste poolte või ameti enese edastatud teadete kohta. 2. [ELi] kaubamärgi omaniku nõudel peab tühistamismenetluses osalev varasema [ELi] kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat [ELi] kaubamärki on [Euroopa Liidus] tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise kuupäeva ning et see on taotluse aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem [ELi] kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Kui [ELi] kaubamärgi taotluse avaldamise kuupäevaks on varasem kaubamärk olnud registreeritud vähemalt viis aastat, esitab varasema [ELi] kaubamärgi omanik tõendid ka selle kohta, et artikli 42 lõikes 2 osutatud tingimused olid kõnealusel kuupäeval täidetud. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse kehtetuks tunnistamise taotlus tagasi. Kui varasemat [ELi] kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see kehtetuks tunnistamise taotluse läbivaatamisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse [Euroopa Liidus] kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud. […]“. ( 7 )
52.

Juhul, kui Euroopa Kohus soovib kinnitada taotluse saanud liikmesriigi niisugust kohustust teavitada liikmesriiki, mille kodakondsus liidu kodanikul on, sellise väljaandmiselepingu nagu liidu ja Ameerika Ühendriikide vahel sõlmitud väljaandmislepingu kohaldamise raames, märgin, et – nagu Saksamaa valitsus oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil märkis – teavitasid Saksamaa ametiasutused Itaalia Vabariiki, mille kodanik hageja on. Näiteks Saksamaa föderaalpolitsei Frankfurti lennuvälja üksus teatas Itaalia peakonsulaadile, et pidas R. Pisciotti kinni ja hoiab teda kohalikus politseijaoskonnas vahi all. Edastatud aruanne sisaldas eelkõige teavet vahistamise aluseks olnud rahvusvahelise vahistamismääruse kohta. Lisaks informeeriti Itaalia peakonsulaati, et R. Pisciotti käis 18. juunil 2013 kohtus. Nende teadete järel leidsid Frankfurdis asuva Itaalia peakonsulaadi ja Hesseni liidumaa justiitsministeeriumi vahel aset ka konsulteerimised. Hesseni liidumaa justiitsministeerium informeeris näiteks Itaalia peakonsulaati, et R. Pisciotti vastuväiteid analüüsiti põhjalikult Oberlandesgericht Frankfurt am Maini (Frankfurdi kõrgem piirkondlik kohus) 22. jaanuari 2014. aasta määruses ja lükati tagasi ning et Bundesverfassungsgericht (Saksamaa põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) jättis esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse pärast R. Pisciotti vastuväidete analüüsimist rahuldamata.
35.

Peale selle leian, et kui vaidluse esemeks on äriühingu siseasjad, siis selle allumine äriühingu asukoha kohtutele määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 2 alusel ei kahjusta määruses nr 44/2001 seatud ootuspärasuse eesmärki ( 14 ), sest äriühingu aktsionärid, eriti enamusaktsionär, võivad kergesti ette arvata, et kõikide äriühingusiseste vaidluste lahendamine allub selle asukoha kohtutele. Käesoleval juhul on loomulik, et E.ON‑i ning M. Dědouch jt vahelise vaidluse lahendamiseks on kohtualluvus Tšehhi kohtutel.
92.

Arusaadav on ka see, et kõnealune maksuvabastus on piiratud 10000 m2-ga. See hoiab ära stiimuli asutada nimetatud kaupu müüvaid eriti suuri jaekaubandusettevõtteid. Kuna liikmesriigi seadusandja peab selle kohta tegema prognoosiva otsuse, saab selle kontrollimisel hinnata vaid seda, kas see on ilmselgelt väär (hindamiskriteeriumi kohta vt juba eespool punkt 45). Sellist ilmselget viga käesoleval juhul aga ei esine.
93.

Ka keskkonnakaitse eesmärki arvestades tuleb – erinevalt sellest, mida näib arvavat ANGED – arvesse võtta, et nimetatud maksukohustuslaste kaubavaliku tõttu ei ole nende klientide arv ühe ruutmeetri kohta nii suur kui muudel jaekaubandusettevõtetel. Akna- ja uksepoodi külastab klient üldjuhul harvem kui sama suure pinnaga toidukaupade odavpoodi. Seejuures võib oletada, et väiksema kliendivoo tõttu on ka tarnevoog väiksem. TRIMCA artiklis 20 nimetatud jaekaubandusettevõtted müüvad kaupu üldjuhul teistele ettevõtjatele, kes ostavad suuremaid koguseid, kuid külastavad kauplust see-eest harvemini. Kas see on tegelikult nii, võib seejuures jääda lahtiseks. Kuna liikmesriigi seadusandja peab selle kohta tegema prognoosiva otsuse, saab selle kontrollimisel hinnata vaid seda, kas see on ilmselgelt väär (hindamiskriteeriumi kohta vt juba eespool punkt 47). Sellist ilmselget viga käesoleval juhul aga ei esine.