ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Määruse nr 469/2009 põhjendused 3–5 ja 7–9 on sõnastatud järgmiselt: „(3) Ravimeid, eriti neid, mis on välja töötatud pikaajalise ja kuluka teadustöö tulemusel, ei hakata ühenduses ja Euroopas edasi arendama, kui neid ei kaitse soodsad sätted, mis võimaldavad niisuguse teadustöö jätkamiseks piisavat kaitset. (4) Praegu lühendab ajavahemik, mis jääb uue ravimi patenditaotluse esitamise ja nimetatud ravimile müügiloa andmise vahele, patendiga antavat tegelikku kaitseaega sedavõrd, et see ei kata teadustööks tehtud investeeringuid. (5) Selle tagajärjel ei ole pakutav kaitse piisav, mis kahjustab ravimitealast teadustööd. [...] (7) Ühenduse tasandil tuleks ette näha ühtne lahendus, millega saaks vältida siseriiklike seaduste erinevat arengut, kuna see looks tõenäoliselt takistusi uute ravimite vabale liikumisele ühenduses ning mõjutaks sellega otseselt siseturu rajamist ja toimimist. (8) Seetõttu on vaja kehtestada täiendava kaitse tunnistus müügiloa saanud ravimitele, mis antakse siseriikliku või Euroopa patendi omanikule igas liikmesriigis välja samadel tingimustel. Määrus on selleks kõige kohasem õiguslik vahend. (9) Tunnistusega antava kaitse kehtivusaeg peaks olema selline, et see võimaldab tegeliku piisava kaitse. Sel eesmärgil peaks nii patendi kui tunnistuse omanik saama kasutada kokku kõige rohkem viieteistkümneaastast ainuõigust alates ajast, kui anti esmane müügiluba kõnealuse ravimi ühenduses turuleviimiseks.”
24

Mis puudutab küsimust, kas direktiivi 2002/22 tähenduses on võimalik võtta universaalteenuse osutamise kohustuse netokulu summas arvesse mõistlikku kasumit, nagu nägi ette siseriiklik õigus, siis selles osas leiab Nejvyšší správní soud grammatilise tõlgendamise alusel, et kasumit – olgu see mõistlik või mitte – ei saa pidada kuluartikliks, mis oleks hõlmatud universaalteenuse osutamise kohustuse „netokulu” mõistega, nagu see on sõnastatud ja ette nähtud viidatud direktiivis. Siiski ei tohiks eirata võimalust, et netokulu selle direktiivi tähenduses võtab arvesse seda osa „omakapitalist”, mida teenuseosutaja on kasutanud universaalteenuse osutamiseks, ning mis oli, ehkki mitte kõige kohasemalt, siseriiklikus õiguses liigitatud väljendi „mõistlik kasum” alla. Nejvyšší správní soud peab seetõttu vajalikuks küsida Euroopa Kohtult, kas direktiivi 2002/22 artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et universaalteenuse osutamise „netokulu” mehhanismiga on vastuolus, kui netokulu arvutatud summa hulka kuulub ühtlasi teenuseosutaja „mõistlik kasum”, isegi kui see väljendub investeeringutes kapitali suuruses 14,5% omakapitali arvestuslikust väärtusest.
53

Kuna Euroopa Kohtule saadetud toimikust ei nähtu, et erinevat kohtlemist, millega on tegemist põhikohtuasjas, õigustaks ülekaalukas üldine huvi, tuleb asuda seisukohale, et see on asutamisvabadusega vastuolus.
69

Sellega seoses olgu rõhutatud, et nõuandva arvamuse taotlus käsitles lipuriigi ja rannikuriigi kohustusi ja vastutust seoses ETR-kalapüügiga, mis ohustab kalavarude kaitset ja majandamist. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 10 ja 11 selgitatud, kuulub ETR-kalapüük mereõiguse konventsiooni, mille lepinguosaline liit on, ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni meetmete järgimise kokkuleppe, millega ühendus ühines otsusega 96/428, ÜRO kalavarude kokkuleppe, mille ühendus ratifitseeris otsusega 98/414, ning liidu ja CSRP liikmesriikide vahel sõlmitud partnerluslepingute, mis moodustavad ELTL artikli 216 lõike 2 kohaselt liidu õiguse lahutamatu osa, mitme sätte kohaldamisalasse (vt selle kohta kohtuotsus Air Transport Association of America jt, C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika). ETR-kalapüüki on üksikasjalikult reguleeritud ka liidu õiguses, mida täiendati 2008. aastal, et võtta arvesse liidu rahvusvahelisi kohustusi, nagu märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 14–19.
77

Seetõttu tuleb kohtuasja C‑341/14 kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2006/123 artikli 10 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune meede, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mis seab aknabordellide käitamises seisneva tegevusega, mille käigus üüritakse tube vahetuste kaupa välja, tegelemiseks tegevusloa andmise tingimuseks selle, et teenuseosutaja suudaks suhelda nende teenuste kasutajatele – käesoleval juhul prostituutidele – arusaadavas keeles, kuna see tingimus on sobiv taotletava, üldisest huvist lähtuva eesmärgi saavutamiseks ehk prostitutsiooniga seotud süütegude ennetamiseks, ega lähe kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust – neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
39

Tuleb kontrollida, kas see andmesubjektide teavitamata jätmine võib kuuluda kõnealuse direktiivi artikli 13 kohaldamisalasse. Nimelt tuleneb artikli 13 lõike 1 punktidest e ja f, et liikmesriigid võivad sama direktiivi artiklis 10 sätestatud kohustuste ja õiguste ulatust piirata, kui sellised piirangud on vajalikud, et kindlustada „liikmesriigi [...] olulised majanduslikud või rahanduslikud huvid, sealhulgas raha‑, eelarve‑ ja maksuküsimused” ning „jälgimine, kontrollimine ja regulatiivne funktsioon, mis on kas või ajutiselt seotud avaliku võimu teostamisega punktides c, d ja e osutatud juhtudel”. Artiklis 13 on aga selgelt nõutud, et niisugused piirangud peavad olema kehtestatud õigusaktides.
38

Seda järeldust kinnitab ka asjaolu, et muud töötajarühmad, kes on tööseadustiku artikli L. 1243‑8 esimese lõigu tähenduses samalaadses ebakindlas olukorras kui põhikohtuasja hageja, on selle seadustiku artikliga L. 1243‑10 samuti välja arvatud kõnesoleva hüvitise saajate hulgast. See kehtib eelkõige töötajate puhul, kes on vastavalt seadustiku artikli L. 1242‑2 punktile 1 võetud tööle selles sättes ette nähtud tingimustel teiste töötajate asendamise tagamiseks, või töötajate puhul, kes on vastavalt seadustiku artikli L. 1242‑2 punktile 3 võetud „hooajalisele tööle või määruses või kollektiivlepingus või üldkohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingus määratletud tegevusvaldkondades tööle, mille puhul on tavaks tähtajatuid töölepinguid tegevuse laadi või nende tööde ajutise iseloomu tõttu mitte kasutada”.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et on lubatud kohaldada selle liikmesriigi isikuandmekaitse alaseid õigusnorme, mis ei ole liikmesriik, kus nende andmete töötlemise eest vastutav isik on registreeritud, tingimusel et kõnealusel isikul on selle liikmesriigi territooriumil stabiilne asukoht, mille kaudu ta tegutseb tegelikult ja tulemuslikult, kas või minimaalselt ning see töötlemine toimub selle tegevuse raames.

Selleks et niisugustel asjaoludel, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, määrata kindlaks, kas see on nii, võib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige võtta ühelt poolt arvesse asjaolu, et nimetatud töötlemise eest vastutava isiku tegevus, mille raames töötlemine toimub, seisneb veebilehe haldamises, millel avaldatakse selle liikmesriigi territooriumil asuva kinnisvara kuulutusi, mis on koostatud selle riigi keeles ja on seega peamiselt või isegi tervikuna suunatud nimetatud liikmesriiki, ja teiselt poolt, et sellel vastutaval isikul on nimetatud liikmesriigis esindaja, kes nõuab välja sellest tegevustest tulenevaid nõudeid ja esindab teda kõnealuste andmete töötlemist puudutavates haldus‑ ja kohtumenetlustes.

See, millise riigi kodanikud on need isikud, keda see andmete töötlemine puudutab, ei oma aga mingit tähtsust.
46

Põhikohtuasjas kõne all oleva lihtsustatud notariaalse sundtäitmise menetlusega seoses on Euroopa Komisjon seisukohal, et notari võimalus algatada lepingu sundtäitmine ilma, et täidetavust puudutava kinnituse dokumendile kandmise menetluses ega selle kinnituse kustutamise menetluses oleks hinnatud, kas erinevad lepingutingimused on ebaõiglased, kahjustab direktiivi 93/13, nagu seda on tõlgendatud eelnevates punktides osundatud kohtupraktikas ja eelkõige kohtuotsustes Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349) ja Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88); viimast neist otsustest on maininud ka eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teises küsimuses. Komisjon leiab, et kuna notari juures toimuval menetlusel on kohtumenetlusega samaväärne mõju, peab notaril olema järelikult õigus hinnata omal algatusel lepingutingimuste ebaõiglast laadi, kui tema käsutuses on kõik selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud.
31

Kui kolmanda riigi sellise kodaniku olukord, kes on olnud enne liikmesriigi territooriumile uuesti ebaseaduslikult sisenemist välja saadetud, kuulub direktiivi 2008/115 kohaldamisalasse, on niisuguse nagu põhikohtuasjas kõnesoleva kriminaalkaristuse mõistmine lubatav vaid tingimusel, et kolmanda riigi kodanikule pandud sisenemiskeeld on direktiivi artikliga 11 kookõlas, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
3

2003. aasta ühinemisakti IV lisa punktis 3 on ette nähtud eeskirjad riigiabi kohta, mis on jõustatud muu hulgas Ungaris enne selle riigi Euroopa Liiduga ühinemise kuupäeva. Punkti 3 lõiked 1–3 on sõnastatud järgmiselt: „1. Järgmisi abiprogramme ja individuaalset abi, mis on uues liikmesriigis jõustatud enne ühinemiskuupäeva ja mida rakendatakse ka pärast nimetatud kuupäeva, käsitletakse ühinemise järel kui olemasolevat abi [EÜ] artikli 88 lõike 1 tähenduses: a) enne 10. detsembrit 1994. jõustunud abimeetmed; b) käesoleva lisa liites loetletud abimeetmed; c) abimeetmed, mida uue liikmesriigi riigiabi järelevalveasutus enne ühinemiskuupäeva hindas ja mis loeti acquis’le vastavaks ning mille kohta komisjon ei ole esitanud punktis 2 ette nähtud korras vastuväiteid sel alusel, et on tõsiseid kahtlusi meetme kokkusobivuses ühisturuga. Kõiki pärast ühinemiskuupäeva veel rakendatavaid meetmeid, mis kujutavad endast riigiabi ega vasta eespool kirjeldatud tingimustele, peetakse ühinemise järel uueks abiks [EÜ] artikli 88 lõike 3 kohaldamisel. […] 2. […] Kui kolme kuu jooksul pärast meetme kohta täieliku teabe kättesaamist või pärast uue liikmesriigi avalduse saamist, milles ta teatab komisjonile, et peab esitatud teavet täielikuks, sest nõutud lisateave ei ole kättesaadav või on juba esitatud, ei esita komisjon vastuväiteid olemasolevale abimeetmele sel alusel, et on tõsiseid kahtlusi meetme kokkusobivuses ühisturuga, loetakse komisjon vastuväidet mitteesitanuks. Olenemata sellest, et uuest liikmesriigist on kontrollimisperioodil juba saanud liidu liige, kehtib eespool sätestatud kord kõigi abimeetmete suhtes, millest on enne ühinemiskuupäeva teatatud komisjonile punkti 1 alapunktis c kirjeldatud korras. 3. Komisjoni otsust esitada meetmele punkti 1 alapunktis c määratletud vastuväide käsitletakse otsusena algatada ametlik uurimismenetlus nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artikli 88] kohaldamiseks) [(EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339)] tähenduses. Kui selline otsus tehakse enne ühinemiskuupäeva, jõustub otsus ühinemiskuupäeval.”
44

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et tema arvates on ta kohustatud esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Tema seisukoha järgi tõstatub põhikohtuasjas liidu õiguse tõlgendamise küsimus, mis on asjakohane, uus ja mille vastus ei ole niivõrd ilmselge, et selle lahenduses ei teki mingit põhjendatud kahtlust.
52

Eespool toodut silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 1896/2006 artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus see, kui kostja, kellele on Euroopa maksekäsk kooskõlas määrusega kätte toimetatud, võib taotleda maksekäsu läbivaatamist, väites, et päritoluriigi kohus on ennast ebaõigesti pädevaks tunnistanud väidetavate valeandmete põhjal, mis nõude esitaja on maksekäsu avalduses esitanud.
53

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mille kohaselt maksukohustuslasel ei lubata maha arvata käibemaksu, mis kuulub tasumisele või on tasutud kauba eest, mis talle on tarnitud, põhjendusel, et arve on väljastanud ettevõtja, keda neis õigusnormides ette nähtud kriteeriumide alusel tuleb pidada fiktiivseks ettevõtjaks, ja et kauba tegeliku tarnija isikut ei ole võimalik kindlaks teha, välja arvatud juhul, kui objektiivsete asjaolude põhjal on tõendatud – nõudmata maksukohustuslaselt, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ei ole kohustatud tegema –, et maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et tarne oli seotud käibemaksupettusega – asjaolu, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
15

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et niisugune järeldus võib olla vastuolus kohtuotsusega Strigl ja Securvita (C‑90/11 ja C‑91/11, EU:C:2012:147), milles Euroopa Kohus leidis, et direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et neid tuleb kohaldada sõnamärgile, mis koosneb kõrvuti paigutatud kirjeldavast sõnakombinatsioonist ja tähekombinatsioonist, mis iseenesest ei ole kirjeldav, kui avalikkus tajub tähekombinatsiooni sõnakombinatsiooni lühendina, kuna see on moodustatud sõnakombinatsiooni iga sõna algustähtedest, ja seetõttu võib asjaomast kaubamärki tervikuna mõista kui kirjeldavate tähiste või lühendite kombinatsiooni. Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab ka, et selle kohtuotsuse punktis 38 on täpsustatud, et sõnakombinatsioonis sisalduvate sõnade algustähtedest koosneval tähekombinatsioonil on sõnakombinatsiooni suhtes vaid täiendav positsioon.
36

Nagu Euroopa Komisjon märkis oma kirjalikes seisukohtades, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et nende taotlejate või pakkujate automaatne hankemenetlusest kõrvaldamine, kellel on teiste taotlejate või pakkujatega nimetatud suhted, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik kokkumängu takistamiseks ja seega ka võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamise ja läbipaistvuskohustuse järgimise tagamiseks. Nimelt kujutab selline hankemenetlusest automaatne kõrvaldamine endast ümberlükkamatut eeldust, et kontrolli- või koostöösuhtes ettevõtjate poolt sama hanke raames esitatud pakkumused üksteist vastastikku mõjutavad. See välistab sel moel niisuguste taotlejate või pakkujate võimaluse tõendada, et nende pakkumused on esitatud sõltumatult ja on seega vastuolus liidu huviga tagada võimalikult suure hulga pakkujate osalemine hankemenetluses (vt selle kohta kohtuotsused Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, punktid 28–30, ning Serrantoni ja Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, punktid 39 ja 40).
54

Esiteks tuleb meenutada, et vastavalt selle määruse artikli 27 lõikele 1 peab erinevate liikmesriikide kohtutes pooleliolevate menetluste puhul kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, peatama menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena. Teiseks on määruse artikli 27 lõikes 2 ette nähtud, et kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena, loobub kohus, kellele hagi esitati hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.
37

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artiklit 168 tuleb tõlgendada nii, et see annab sellistel asjaoludel, nagu on arutusel põhikohtuasjas, maksumaksjale õiguse arvata maha sisendkäibemaks, mis on makstud seoses puhkeotstarbelise maaturismi alaseks majandustegevuseks mõeldud kapitalikaupade soetamise või tootmisega, kui need kaubad on ühelt poolt otseselt määratud üldsusele tasuta kasutamiseks ja teisalt võivad lubada teha maksustatavaid tehinguid, kui on tuvastatud, et ostutehingutega seotud kulude ja ühe või mitme mahaarvamisõigust andva müügitehingu või maksukohustuslase kogu majandustegevuse vahel esineb otsene ja vahetu seos, mille kontrollimine objektiivsete asjaolude põhjal on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
36

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud teabest ning Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et põhikohtuasjas on väga vähesed ajaleheartiklid seotud kõne all olevate videotega. Lisaks on Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku dokumentide kohaselt enamik neist videotest kättesaadavad ja vaadatavad sõltumata ajalehe elektroonilise versiooni artiklite kättesaadavusest. Need dokumendid näitavad, et põhikohtuasjas kõne all olevat teenust võib käsitada nii, et sellel on põhikohtuasja kaebaja ajakirjanduslikust tegevusest sõltumatu sisu ja funktsioon, ning järelikult on see kaebaja pakutavatest teistest teenustest eraldiseisev teenus. Selle hinnangu peab andma siseriiklik kohus.
3

Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), II peatükis „Abist teatamise kord” asuva artikli 7 lõigetes 1–5 on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist, lõpetatakse ametlik uurimismenetlus otsusega, nagu on ette nähtud käesoleva artikli lõigetes 2–5. 2. Kui komisjon leiab, vajaduse korral pärast kõnealuse liikmesriigi tehtud muudatusi, et meede, millest teatati, ei kujuta endast abi, siis võtab ta selle kohta vastu otsuse. 3. Kui komisjon leiab, vajaduse korral pärast kõnealuse liikmesriigi tehtud muudatusi, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ilmnenud kahtlused on kõrvaldatud, otsustab ta, et nimetatud meede sobib ühisturuga kokku (edaspidi „positiivne otsus”). Otsuses tuleb täpsustada, millist [EL toimimise lepingu] erandit on kohaldatud. 4. Komisjon võib positiivsele otsusele lisada tingimused, mille täitmisel võib abi lugeda ühisturuga kokkusobivaks, ja sätestada kohustused, mis võimaldavad jälgida otsuse täitmist (edaspidi „tingimuslik otsus”). 5. Kui komisjon leiab, et abi, millest teatati, ei sobi ühisturuga kokku, otsustab ta, et abi ei tohi kehtestada (edaspidi „negatiivne otsus”).”
84

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on ettevõtjal või ettevõtjate kontsernil õigus avada sõidukite tehnoülevaatuspunkt tingimusel, et esiteks järgitakse minimaalset vahemaad selle punkti ja sama ettevõtja või ettevõtjate kontserni teiste, tegevusluba omavate punktide vahel, ja et teiseks ei oleks selle ettevõtja või ettevõtjate kontserni turuosa juhul, kui neile antakse niisugune tegevusluba, suurem kui 50%, välja arvatud siis, kui tehakse kindlaks – see on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne –, et see tingimus on tõepoolest sobiv tarbijakaitse ja liiklusohutuse eesmärkide saavutamiseks ning et see ei lähe kaugemale nende eesmärkide saavutamiseks vajalikust.
15

Neil asjaoludel otsustas Helsingin hovioikeus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1346/2000 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et „tema tegevust” tähendab seda, et juhtumi kõiki asjaolusid arvesse võttes ei saa toimingut vaidlustada? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja kui kostja, kelle vastu nõue on esitatud, tugineb määruse artikli 13 esimeses taandes viidatud seaduse sättele, mille kohaselt sissenõutavaks muutunud võla maksmist saab vaidlustada üksnes seal sätestatud tingimustel, mida ei ole mainitud pankrotimenetluse algatanud riigi seaduse alusel esitatud hagis, siis a) kas esineb põhjusi, mis välistavad määruse artikli 13 tõlgendamise nii, et toimingu tagasivõitmist nõudev pool, olles saanud teada sellest sättest, peab neile asjaoludele tuginema, kui maksejõuetusmenetluse algatanud riigi õiguse kohaselt peab ta esitama kõik tagasivõitmise hagi aluseks olevad asjaolud, või b) kas kostja peab tõendama, et kõnealusel juhul neid asjaolusid ei esinenud ja seetõttu ei olnud nimetatud sätte alusel võimalik toimingut kehtetuks tunnistada, ilma et tagasivõitmist nõudev pool peaks eraldi nendele asjaoludele tuginema? 3. Olenemata teise küsimuse punktile a antavast vastusest, kas artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et a) kostja peab tõendama, et nimetatud sättes mainitud asjaolud käesoleval juhul ei esinenud, või b) võib nende asjaolude esinemise tõendamiskoormise kindlaks määrata toimingule kohaldatava õiguse alusel, mis on mõne teise liikmesriigi õigus kui riik, kus algatati menetlus, ning milles on ette nähtud, et tõendamiskoormis lasub tagasivõitmist nõudval poolel, või c) võib artiklit 13 tõlgendada ka nii, et kõnealune tõendamiskoormise küsimus lahendatakse kohtu asukoha riigi õigusnormide alusel? 4. Kas artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et väljend „ei ole võimalik tema tegevust mingil viisil vaidlustada” hõlmab lisaks maksejõuetusõigusnormidele, mis kehtivad toimingu suhtes, ka toimingule kohaldatavaid kõnealuse seaduse üldsätteid ja ‑põhimõtteid? 5. Kui vastus neljandale küsimusele on jaatav, siis a) kas määruse nr 1346/2000 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et kostja peab tõendama, et seadus artikli 13 tähenduses ei sisalda üldsätteid ja ‑põhimõtteid ega muid sätteid ja põhimõtteid, mille kohaselt oleks tagasivõitmine esile toodud faktiliste asjaolude põhjal võimalik, ja b) kas artikli 13 alusel võib kohus, kui ta leiab, et kostja on siinkohal esitanud piisavalt selgitusi, otsustada, et teine pool peab esitama tõendid niisuguse pankrotiõigusnormi või ‑põhimõtte või toimingule kohaldatava üldnormi kohta, mis on artikli 13 tähenduses mõne teise liikmesriigi õigus kui riik, kus algatati menetlus, ning mille kohaselt on tagasivõitmine siiski võimalik?”
5

Direktiivi artiklis 2 „Õigus suulisele tõlkele” on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes ei räägi või ei mõista asjaomases kriminaalmenetluses kasutatavat keelt, võimaldatakse viivitamata suuline tõlge kriminaalmenetluse ajal uurimisasutustes ja kohtutes, sh politsei poolt läbiviidava küsitlemise, kõikide kohtuistungite ja mis tahes vaheistungite ajal. 2. Liikmesriigid tagavad, et suuline tõlge on kättesaadav kahtlustatava või süüdistatava isiku ning tema õigusnõustaja vahelise suhtluse tarbeks, mis on otseselt seotud menetluse käigus läbiviidava mis tahes küsitlemise või ülekuulamise või edasikaebuse esitamise või muude menetluslike taotlustega, kui see on vajalik menetluse õigluse tagamiseks. 3. Õigus suulisele tõlkele lõigete 1 ja 2 alusel hõlmab ka asjakohast abi kuulmis- või kõnehäiretega isikutele. [...] 8. Käesoleva artikli alusel pakutav suuline tõlge on piisava kvaliteediga, et tagada menetluse õiglus, kindlustades eelkõige, et kahtlustatav või süüdistatav isik on teadlik tema vastu esitatud kahtlustuse või süüdistuse sisust ja on võimeline kasutama õigust kaitsele.”
15

Seevastu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Corrazzinile liidu poolt makstud invaliidsuspensioni hüvitamist võib nõuda personalieeskirjade artikli 85a lõike 4 alusel hagi esitamisega. Ta on seisukohal, et miski ei takista kvalifitseerimast liitu kui kannatanu tööandjat „õigusjärglaseks”21. novembri 1989. aasta seaduse artikli 29bis tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kahtleb, kas selles artiklis ette nähtud tingimus, et liit peab olema isiklikult kahju kandnud, on täidetud, Ta märgib siinjuures, et kuigi vastavalt siseriiklikule kohtupraktikale võib isik, kes on kohustatud lepingust, seadusest või määrusest tuleneva kohustuse alusel maksma, vastutava kolmanda isiku vastu nõude esitada, on see võimalus välistatud, kui lepingu, seaduse või määruse sisust või ulatusest selgub, et kulud või hüvitised peavad jääma lõplikult selle isiku kanda, kes on selleks kohustatud või kes peab seda kohustust seaduse või määruse kohaselt täitma.
48

Teiseks tuleb rõhutada, et direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimese lõigu sõnastusest ilmneb, et liikmesriik võib muuta kohustuslikuks Euroopa või rahvusvahelise standardi, võttes üle tehnilise eeskirja, mis on oma määratluse järgi kohustuslik. Nagu leidis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 65, ei ole ühtki põhjust, miks see peaks olema välistatud siseriikliku standardi puhul, eriti kui see standard vastab Euroopa standardile, nagu see on põhikohtuasjas.