ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 101/10

Nexans France SAS, Nexans SA 24. jaanuaril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 14. novembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-135/09: Nexans France SAS, Nexans SA versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-37/13 P)

2013/C 101/22

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Nexans France SAS, Nexans SA (esindajad: solicitor M. Powell, avocat J.-P. Tran-Thiet, barrister G. Forwood, advokaat A. Rogers)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Üldkohtul:

— tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see lükkas tagasi apellantide esimese väite teise osa, mille kohaselt oli ootamatu läbiotsimise otsuse geograafiline ulatus liiga lai ja ebatäpne;

— olemasoleva teabe põhjal tühistada ootamatu läbiotsimise otsus osas, milles selle geograafiline ulatus on liiga lai, ebapiisavalt põhjendatud ja ebatäpne, või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsuse tegemiseks õigusküsimustes vastavalt Euroopa Kohtu otsusele;

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles see jättis Nexansi kohtukulud tema enda kanda ja mõistis pool komisjoni kohtukuludest Üldkohtu menetluses välja Nexansilt, ning mõista Nexansi kohtukulud Üldkohtu menetluses välja komisjonilt Euroopa Kohtule sobivas summas;

— mõista kõik käesoleva menetlusega seotud Nexansi kulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et Üldkohus eksis, kui jättis rahuldamata nende nõude tühistada ootamatu läbiotsimise otsus osas, milles see oli ebatäpne, liiga laia geograafilise ulatusega ja kohaldatav mistahes kahtlusaluste kokkulepete ja/või kooskõlastatud tegevuste suhtes, millel „tõenäoliselt oli ülemaailmne ulatus”. Apellandid väidavad samuti, et Üldkohus eksis kohtukulude väljamõistmisel.
1.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (2), tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 38 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu tsiviilseadustiku artikli 151j lõige 1 koosmõjus põhikohtuasjas kohaldatavate muude õigusnormidega, mis annab võlausaldajale, ilma et kohus võiks lepingutingimusi hinnata, õiguse nõuda ebaõiglastel lepingutingimustel põhineva kohustuse täitmist, realiseerides tarbija kinnisvaratagatise, vaatamata sellele, et poolte vahel on vaidlus küsimuses, kas tegemist on ebaõiglaste lepingutingimustega?
2.

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda arvata maha sisendkäibemaksu, mis on näidatud arvel, mille on väljastanud isik, kes on andnud müügitehingu tegemiseks teise isiku käsutusse oma ärinime, ilma et tõendataks, et ostja teadis või võis objektiivsetele asjaoludele tuginedes ette näha, et tehing, milles ta osales, oli seotud süüteo või rikkumisega, mille oli toime pannud arve väljastaja või temaga koostööd teinud isik?
5.

Ühendkuningriik väidab, et ELTL artikkel 48 ei saa olla niisuguseid tagajärgi loova meetme sisuline õiguslik alus. Selle sätte eesmärk on hõlbustada liikmesriikide kodanike liikumisvabadust ühisturul. Õige õiguslik alus on ELTL artikli 79 lõike 2 punkt b. See annab pädevuse võtta vastu meetmeid, mille eesmärk on „liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike õiguste määratlemine, sealhulgas liidusisest liikumisvabadust ja teistes liikmesriikides elamist reguleerivate tingimuste sätestamine”. Nõukogu otsus on just selline meede.
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 18, 45, 49 ja 56 on vastuolus sätted, mille kohaselt on ühes liikmesriigis asuv tööandja kohustatud tegema tulumaksu avansilisi makseid selliste (teise liikmesriigi kodanikest) töötajate tulult, kelle tööandja on ajutiselt tööle võtnud muus liikmesriigis asuva ajutist tööjõudu vahendava agentuuri esimeses liikmesriigis asuva filiaali kaudu?
1.

Kas nõukogu määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (1), asjakohaseid sätteid, eriti selle artiklit 50, tuleb tõlgendada nii, et tolli poolt isikule heakskiidetud kohas ajutiseks ladustamiseks üle antud kaup loetakse tollijärelevalve alt välja viiduks, kui see on küll deklareeritud välistransiidiprotseduurile, kuid väljastatud transiididokumentide alusel kavandatud veol seda tegelikult siiski ei veeta ning ei esitata sihttolliasutusele?
2.

Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas dumpinguvastase tollimaksu tasumise kohustusest võib vabaneda selline füüsiline või juriidiline isik, kes impordib väljaspool Euroopa Liidu territooriumi valmistatud toodet — tuginedes oma kodakondsuse või riikkondsuse riigi keeles avaldatud määruse tekstile, ilma et ta kontrolliks teiste keeleversioonide võimalikke erinevaid tähendusi, ja õigusakti tekstis kasutatud sõnade üldisele ja üldteada tõlgendusele, mida kohaldatakse tema kodakondsuse või riikkondsuse riigis — sellise tootena, mis ei kuulu määruse temale teada oleva keeleversiooni alusel selliste toodete hulka, millele kohaldatakse dumpinguvastast tollimaksu, ka juhul, kui on võimalik kindlaks teha, et ühenduse õigusnormi teksti võrdlemisest erinevates keeltes tuleneb, et ühenduse õiguses on sellele tootele dumpinguvastane tollimaks siiski kehtestatud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 123/11

12. veebruaril 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Portugali Vabariik

(Kohtuasi C-76/13)

2013/C 123/17

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Guerra e Andrade, G. Braun ja L. Nicolae)

Kostja: Portugali Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Portugali Vabariik ei ole täitnud Euroopa Kohtu 7. oktoobri 2010. aasta otsust kohtuasjas C-154/09: komisjon vs. Portugal.

— Kohustada Portugali Vabariiki tasuma komisjonile karistusmakse summas 43 246,64 eurot iga päeva eest, millega hilinetakse taotletava täitmisele kohustava kohtuotsuse täitmisega alates päevast, mil käesolevas kohtuasjas tehakse otsus, kuni päevani, mil 7. oktoobri 2010. aasta tuvastav kohtuotsus täies ulatuses täidetakse.

— Kohustada Portugali Vabariiki tasuma komisjonile karistusmakse summas 5 277,30 eurot iga täitmisega hilinetud päeva eest alates 7. oktoobrist 2010, mil tehti tuvastav otsus, kuni: — päevani, mil nimetatud kohtuotsust täideti — kui Euroopa Kohus tuvastab, et Portugali Vabariik täitis kohtuotsuse enne käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse tegemist; — päevani, mil tehakse otsus käesolevas kohtuasjas — kui tuvastavat kohtuotsust enne seda kuupäeva ei täidetud.

— mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Siiani ei ole universaalteenuse direktiivi (1) artikli 3 lõike 2 ja artikli 8 lõike 2 kohase menetluse alusel määratud universaalteenuse osutamise ülesandega ettevõtjaid. Teisalt kehtivad Portugali elektroonilise side seaduse alusel endiselt kõik kohustused, mis on ette nähtud dekreetseadusega nr 31/2003 heaks kiidetud telekommunikatsiooni avaliku teenuse kontsessiooni tingimustes, mille kohaselt usaldatakse universaalteenuse osutamine PT Comunicações’ele kontsessioonlepinguga, mis kehtib 2025. aastani. Sanktsiooni osas teeb komisjon Euroopa Kohtule ettepaneku kohaldada raskuskoefitsienti 7 vahemikus 1–20.

Kõnealune rikkumine seab ohtu konkurentsiõiguse peamiste eesmärkide saavutamise, mis on seotud telekommunikatsioonituru liberaliseerimisega, ning rikub selliseid liidu õiguse aluspõhimõtteid, nagu diskrimineerimiskeeld. Samuti seab see ohtu universaalteenuse tõhusus, mis on üks telekommunikatsiooniõiguse peamisi eesmärke. Hetkeseisuga saab Portugal Telecom kasu kontsessioonist, mis anti talle avalikku või piiratud hankemenetlust korraldamata ja seetõttu ilma et oleks tagatud, et universaalteenust osutatakse tegeliku maksumuse seisukohast parimatel tingimustel ning ilma et oleks kaitstud konkurentsitingimusi, piirates keelatud turumoonutusi.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367).
—

Kuuendas tühistamisväites, mis puudutab veise- ja lambaliha sektorit, tuuakse välja, et määruse nr 1663/95 (6) artiklit 8 ja määruse nr 1258/1999 artikli 7 lõiget 4 ning määruse nr 2419/01 (7) artiklit 12 ja artikli 24 lõiget 2 tõlgendati ja kohaldati vääralt; samuti väidetakse, et rikuti proportsionaalsuse põhimõtet ning et põhjendus on puudulik.
2.

Kas vabariigi presidendi 30. mai 2002. aasta dekreedi nr 115, mis reguleerib tasu maksmist Itaalia õigussüsteemis riigi kulul tasuta antava õigusabi eest, artikkel 82 — millega on kehtestatud, et kohus teeb määruse kaitsjale makstavate tasude ja hüvitatavate kulude kohta ja maksab need välja kutsetegevuse tasumäärasid järgides nii, et need mingil juhul ei ületaks kutsetegevuses kehtivaid tasude, maksete ja hüvitiste keskmisi määrasid, ning arvestades osutatud teenuste laadi ja sooritatud toimingute mõju kaitstava isiku menetlusseisundile —, on selles osas kooskõlas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6, nagu see on ühenduse õigusesse üle võetud Euroopa Liidu (põhiõiguste harta) artikli 52 lõike 3 ja (ELL) artikliga 6?
2.

Kui see nii ei ole, siis kas kinnitades oma 15. juuni 2010. aasta otsuses kohtuasjas T-177/07, et riigiabi summa kindlaksmääramine on siseriikliku kohtu pädevuses, soovis Euroopa Kohus piirata seda pädevust nii, et siseriiklik kohus võibki kindlaks määrata ainult summa, mis seetõttu, et see on tegelikult ellu viidud või saadud riigiabi summa, peab kindlasti olema positiivne selles mõttes, et abi summa ei saa olla võrdne nulliga;
1.

Kas ELTL artikli 3 lõike 2 ja artikli 216 — mille kohaselt rahvusvahelise lepingu sõlmimine kuulub liidu ainupädevusse, kui selle sõlmimise näeb ette liidu seadusandlik akt või kui lepingut on vaja selleks, et võimaldada liidul teostada oma sisemist pädevust, või kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala, ja millest tuleneb kaks tagajärge: et pädevus sõlmida kolmandate riikidega lepinguid, mis mõjutavad ühiseeskirju või muudavad nende reguleerimisala või mis (mõjutavad) ühenduse õigusnormidega reguleeritud ja liidu ainupädevusse kuuluvat valdkonda, jääb ainult liidule endale, ja et see pädevus ei kuulu enam ei individuaalselt ega kollektiivselt liikmesriikidele — ning eespool viidatud direktiivi 2001/77/EÜ artikli 5 õige kohaldamisega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm (2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 387 (artikli) 20 lõige 3), mis seab kolmandate riikide välja antud päritolutagatiste tunnustamise tingimuseks selle, et Itaalia riigi ja kolmanda riigi vahel oleks sõlmitud vastav rahvusvaheline leping?
ET Euroopa Liidu Teataja C 108/17

7. veebruaril 2013 esitatud hagi — Euroopa Parlament versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-65/13)

2013/C 108/36

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: A. Tamás ja J. Rodrigues)

Kostja: Euroopa Komisjon

Hageja nõuded

— tühistada komisjoni rakendusotsus, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 492/2011 seoses vabade töökohtade ja töötaotlejate vahendusega ning EURES-i taasloomisega;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Parlament tugineb tühistamishagis ühele ainsale väitele, mille kohaselt on rikutud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 492/2011 (1) artiklit 38. Parlamendi väitel kuritarvitas komisjoni vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel talle liidu seadusandja antud võimu.

Hageja leiab, et eespool nimetatud määruse artikkel 38 annab komisjonile üksnes rakendusvolitused, mille piirid tulenevad ELTL artiklist 291. Parlamendi arvates tuleb viimatinimetatud artiklit tõlgendada nii, et see ei võimalda võtta vastu üldkohaldatavaid akte, mis täiendavad seadusandliku akti teatavaid mitteolemuslikke osi. Alusakti mitteolemuslikke osi võib täiendada üksnes seadusandlike või delegeeritud aktidega ELTL artikli 290 tähenduses.

Komisjoni vastuvõetud akt aga, mida tuleb käsitada rakendusaktina ELTL artikli 291 tähenduses, täiendab ka määruse (EL) nr 492/2011 teatavaid mitteolemuslikke osi. Seetõttu leiab parlament, et juhul kui on vaja täiendada määruse (EL) nr 492/2011 mitteolemuslikke osi, oleks komisjon ELTL artiklis 290 sätestatud delegeeritud akti vastuvõtmise volituse puudumisel pidanud esitama seadusandjale seadusandliku ettepaneku alusakti täiendamiseks või muutmiseks.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (ELT L 141, lk 1).
7.

Kas ühenduse õiguses kehtivaid õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse, menetlusliku võrdsuse, tõhusa õiguskaitse, õiguse sõltumatule kohtule ning üldisemalt õiglasele kohtulikule arutamisele üldpõhimõtteid, mis on tagatud Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikega 2 (Lissaboni lepingu artikli 1 punktiga 8 muudetud redaktsioonis ning millele viitab Euroopa Liidu lepingu artikkel 46), koostoimes Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 6 sätestatuga ning Nizzas 7. detsembril 2000 väljakuulutatud Euroopa Liigu põhiõiguste harta artiklitega 46, 47 ja artikli 52 lõikega 3, nagu need on üle võetud Lissaboni lepinguga, tuleb tõlgendada nii, et need keelavad direktiivi 1999/70/EÜ kohaldamisalas Itaalia riigil pärast olulise ajavahemiku möödumist (kolm ja pool aastat) kehtestada sellise õigusnormi nagu 12. juuli 2011. aasta seadusega nr 106 seadusena kinnitatud 13. mai 2011. aasta dekreetseaduse nr 70 artikkel 9, millega lisati seadusandlikusse dekreeti nr 368/01 artikli 10 lõige 4 bis selleks, et muuta pooleliolevate menetluste tulemusi selliselt, et töötaja seatakse tööandja (riigi) soodustamiseks otseselt ebasoodsamasse olukorda ja kõrvaldatakse siseriiklikus õiguskorras ettenähtud võimalus karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise eest?
2.

Kas direktiivi 2000/78/EÜ (2) artikli 3 lõike 1 punktis c ja direktiivi 2006/54/EÜ (3) artikli 14 lõike 1 punktis c esitatud selgitustega arvestades hõlmab direktiivi 1999/70/EÜ klauslis 4 kasutatud mõiste „töötingimused” ka töösuhte ebaseadusliku lõpetamise tagajärgi? Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, kas määramata tähtajaga töösuhte ja tähtajalise töösuhte ebaseadusliku lõpetamise puhul siseriiklikus õiguskorras ette nähtud tavapäraste tagajärgede erisused on õigustatavad klausli 4 tähenduses?
7.

Kas liidu õiguse rakendusmeetmetega seotud vaidluse raames — arvestades, et liidus metslindudel esineva kõrge patogeensusega linnugripi tõrje raames liikmesriigi poolt võetud õigusnormid ja haldusmeetmed mõjutavad tingimata siseturu toimimist — on põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel võimalik pöörduda Euroopa Komisjoni poole, et saada tema kui amicus curiae arvamus, eeskätt juhul, kui on teada, et Euroopa Komisjon on algatanud asjassepuutuva liikmesriigi suhtes kohustuste rikkumise menetluse seoses õigusküsimustega, mis on käsitletava vaidluse jaoks asjakohased?
ET Euroopa Liidu Teataja C 141/11

4. veebruaril 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

(Kohtuasi C-60/13)

2013/C 141/19

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Caeiros, L. Flynn)

Kostja: Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik keeldus tegemast seoses sellega, et ta kohaldas värske küüslaugu tollimaksu suhtes vääralt siduvat tariifiinformatsiooni, kättesaadavaks summat suuruses 20 061 462,11 naelsterlingit, siis rikkus ta Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 4 lõiget 3, otsuse 2000/597/EÜ (1) artiklit 8 ja määruse (EÜ) nr 1150/2000 (2) artikleid 2, 6, 9, 10 ja 11;

— mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väidab oma hagis, et Ühendkuningriigi ametiasutused tõid kahju traditsioonilistesse omavahenditesse, kuna nad väljastasid asjakohast hoolsust rakendamata siduva tariifinformatsiooni dokumente, mis võimaldas värsket küüslauku importida kvoodiväliselt. Komisjon leiab, et kuna tegemist on riigipoolse veaga ja selle tagajärjel ei ole omavahendid nõuetekohaselt kindlaksmääratud, siis tuleb EÜ-le maksta tagasi summa, mis vastab omavahendite kaotuse summale. Seega oleks Ühendkuningriiki ametiasutused pidanud komisjonile tegema kättesaadavaks asjaomaste tollimaksude kogusumma, mis vastab umbes summale 20 061 462,11 naelsterlingit, ning määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel maksmisele kuuluva sellele lisanduva viivise.

(1) Nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsus 2000/597/EÜ Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 253, lk 42; ELT eriväljaanne 01/03, lk 200).

(2) Nõukogu 22. mai 2000. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169).
ET Euroopa Liidu Teataja C 141/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa) 6. märtsil 2013 — Mac GmbH versus Põllumajandus-, toidu- ja metsandusministeerium

(Kohtuasi C-108/13)

2013/C 141/27

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Mac GmbH

Vastustaja: Põllumajandus-, toidu- ja metsandusministeerium

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 34 ja 36 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on taimekaitsevahendile paralleelimpordi korras turule viimise loa andmiseks kehtestatud eelkõige tingimus, et asjaomasel tootel peab olema eksportriigis vastavalt direktiivile 91/414/EMÜ (1) välja antud turuleviimise luba, ning mis ei võimalda seega paralleelimpordi korras turule viimise luba välja anda tootele, millel on eksportriigis paralleelimpordi korras turule viimise luba ja mis on samane tootega, millel on importriigis turuleviimise luba?

(1) Nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiiv 91/414/EMÜ taimekaitsevahendite turuleviimise kohta (EÜT L 230, lk 1; ELT eriväljaanne 03/11, lk 332).
ET Euroopa Liidu Teataja C 147/11

Eelotusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het Bedrijfsleven (Madalmaad), 4. märtsil 2013 — P. J. Vonk Noordegraaf versus Staatssecretaris van Economische Zaken

(Kohtuasi C-105/13)

2013/C 147/20

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotusetaotluse esitanud kohus

College van Beroep voor het Bedrijfsleven

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: P. J. Vonk Noordegraaf

Vastustaja: Staatssecretaris van Economische Zaken

Eelotsuse küsimus

Kas määrust (EÜ) nr 73/2009 (1), eelkõige selle artikleid 34, 36 ja 137 kohaldatakse nõuetekohaselt, kui põllumajandustootjale, kellel on maast sõltumatu tootmise alusel omandatud toetusõigused, mis määrati tema omanduses oleva pindala kohta, ei maksta olulist osa nendest toetusõigustest välja pelgalt seetõttu, et väljamakseks kindlaks määratud toetuskõlblik pindala on mõõtmismeetodi muutmise tagajärjel väiksem, kuigi ta on heauskselt deklareerinud muutumatult tema omanduses olnud hektarite toetuskõlbliku pindala vastavalt liikmesriigis selle määruse artikli 34 kohaselt toetusõiguste aktiveerimisel kasutatud, kuid hiljem komisjoni poolt tagasi lükatud mõõtmismeetodile?

(1) Nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003 (ELT L 30, lk 16).
4.

Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on direktiivi 2006/112 artikli 205 kohaldamisel lubatavad ning tõhususe ja proportsionaalsuse põhimõtetega kooskõlas, kui nendega nähakse ette solidaarvastutus käibemaksu tasumise osas, kusjuures see vastutus põhineb oletustel, mille aluseks ei ole otseselt tuvastatavad objektiivsed asjaolud, vaid tsiviilõiguse instituudid, mille kohta tehakse käesolevas asjas lõplik otsus teises kohtus?
2.

Kas määruse nr 1408/71 artikli 94 lõiget 2 koosmõjus ELTL artikli 48 esimese lõigu punktiga a tuleb tõlgendada nii, et see lubab teha kindlustusperioodide liitmise reeglist erandi kindlustusperioodide osas, mis on täitunud teises liikmesriigis enne määruse kohaldamist selles liikmesriigis, kus pensionitaotlus esitati, kuna nimetatud säte annab kindlustatule õiguse valida, kas ta annab nendest perioodidest liitmise eesmärgil teada, ja liitmise vajadust hinnata, kui periood, mis on täitunud üksnes selle riigi õigusaktide alusel, kus pensionitaotlus esitati, ei ole pensioniõiguse omandamiseks küllaldane, ja piisav periood saab täituda ainult sissemaksete tegemise kaudu? Kas sellistel asjaoludel on ELTL artikli 48 esimese lõigu punktiga a kooskõlas, et pärast määruse nr 1408/71 kohaldatavaks muutumist on kindlustatul võimalik loobuda määruse nr 1408/71 artikli 46 lõike 2 kohaldamisest kindlustusperioodide liitmise osas, kui ta jätab oma pensionitaotluses mõnes muus liikmesriigis täitunud kindlustusperioodid teatavaks tegemata?
ET Euroopa Liidu Teataja C 141/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Tivoli (Itaalia) 4. märtsil 2013 — Francesco Fierro, Fabiana Marmorale versus Edoardo Ronchi, Cosimo Scocozza

(Kohtuasi C-106/13)

2013/C 141/26

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale di Tivoli

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Francesco Fierro, Fabiana Marmorale

Kostjad: Edoardo Ronchi, Cosimo Scocozza

Eelotsuse küsimus

Kas Itaalia Vabariigi õigusnormid ja eeskätt seaduse nr 1150/42 artikkel 33, mis võimaldab kohalikel omavalitsusüksustel reguleerida ehitiste ja/või planeeringu muutmist oma territooriumil vastavalt üldpõhimõtetele, mis on ette nähtud eespool nimetatud seaduses, seaduse nr 10/77 artiklis 1 ja üksikutes maakondades vastu võetud seadustes, koosmõjus Vabariigi Presidendi 6. juuni 2001. aasta dekreedi nr 380 Testo unico delle disposizioni legislative e regolamentari in materia edilizia (Ehitusvaldkonna õigus- ja haldusnormide konsolideeritud tekst) artikliga 2, normihierarhiliselt madalama taseme kohalike õigusnormidega (üldplaneeringud, rakendusnormid) ning eespool nimetatud Vabariigi Presidendi 2001. aasta dekreedi nr 380 artikliga 46, mis näeb ette müügilepingu tühisuse juhul, kui kinnisvara on nõutava loata muudetud, on vastuolus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni esimese protokolli artikliga 1, koostoimes [ELL] artiklis 6 ning [Euroopa Liidu põhiõiguste harta] artikliga 17 ning artikli 52 lõikega 3, kuivõrd tegemist on ebaproportsionaalse ja ebamõistliku sekkumisega omandiõiguse teostamisse, ehkki see on ette nähtud seaduses?
—

Rikutud on hea õigusemõistmise põhimõtet, mis kujutab endast õiguskindluse põhimõtte kui õiguse üldpõhimõtte erilist väljendust, kuna Üldkohus tuvastas, et komisjon ei pidanud hagiavalduse hilinenult esitamise etteheite puhul tõendama, et saadetise võttis vastu tuvastatud isik ning et selle isiku puhul on tegemist saadetiste vastuvõtmiseks pädeva isikuga.