ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik säte, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning milles sisaldub üldine keeld kaupa kahjumiga müügiks pakkuda või müüa ja milles on ette nähtud sellest keelust erandi tegemise alused, mis põhinevad sellistel kriteeriumidel, mida ei ole selles direktiivis toodud.

Selle kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et ebaausate kaubandustavade direktiiv ühtlustab täielikult ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad õigusnormid ja liikmesriigid ei saa seega, nagu on sõnaselgelt sätestatud direktiivi artiklis 4, kehtestada rangemaid meetmeid, kui on direktiiviga kindlaks määratud, isegi kui nende eesmärk on tagada kõrgematasemeline tarbijakaitse (vt selle kohta kohtuotsus, 14.1.2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, EU:C:2010:12, punkt 41, ja kohtumäärus, 30.6.2011, Wamo, C‑288/10, EU:C:2011:443, punkt 33).

(vt punktid 39 ja 43 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ) artiklit 9, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (muudetud direktiiviga 2009/140) artikleid 3, 5 ja 7 ning komisjoni 16. septembri 2002. aasta direktiivi 2002/77/EÜ konkurentsi kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste turgudel artikleid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis olemasolevatelt analoogvõrkudelt digivõrkudele ülemineku puhul võtab arvesse ebaseaduslikult käitatud analoogkanaleid, kuna see toob kaasa põhjendamatu konkurentsieelise jätkamise või tugevdamise.

Diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis sama üleminekukriteeriumi kohaldades toob käitatavate analoogkanalite arvuga võrreldes kaasa eraldatavate digikanalite arvu proportsionaalselt suurema vähenemise ühe operaatori puhul, võrreldes tema konkurentidega, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne selle eesmärgiga. Televisiooniteenuse pakkumise järjepidevus on õiguspärane eesmärk, mis võib õigustada sellist erinevat kohtlemist. Siiski läheks aga õigusnorm, mis toob kaasa turul juba tegutsevatele operaatoritele suurema hulga digisageduste eraldamise, kui on piisav nende televisiooniteenuse pakkumise järjepidevuse tagamiseks, kaugemale sellest, mis on vajalik kõnealuse eesmärgi saavutamiseks, ja oleks seega ebaproportsionaalne.

(vt punkt 56 ja resolutsiooni punkt 2)
1.

Kuna Hispaania Vabariik ei olnud kuupäevaks, mil lõppes Euroopa Komisjoni märgukirjaga määratud tähtaeg, see on 20. septembriks 2015, võtnud kõiki vajalikke meetmeid kohtuasjas komisjon vs. Hispaania (C‑576/13, ei avaldata, EU:C:2014:2430) 11. detsembril 2014. aastal tehtud kohtuotsuse täitmiseks, siis on ta rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Selline maksuvabastus, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millele katoliku kiriku alla kuuluval kongregatsioonil on õigus sellise kinnisasjaga seonduvate ehitustööde puhul, mida kasutatakse tegevuseks, millel puudub rangelt religioosne eesmärk, võib kuuluda ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse, juhul kui ja üksnes selles ulatuses, milles asjaomane tegevus kujutab endast majandustegevust – asjaolu, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007, artikli 78 lõiget 2 ja VII lisa III osa tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui nimetust „piim“ ja selliseid nimetusi, mis on selles määruses reserveeritud ainult piimatoodetele, kasutatakse täiesti taimse toote kirjeldamiseks selle turustamisel või reklaamimisel, ning seda ka juhul, kui nimetustele on lisatud selgitavaid või kirjeldavaid täiendeid asjaomase toote taimse päritolu kohta, välja arvatud juhul, kui toode on nimetatud komisjoni 20. detsembri 2010. aasta otsuse 2010/791/EL, milles loetletakse nõukogu määruse nr 1234/2007 XII lisa III punkti alapunkti 1 teises lõigus osutatud tooted, I lisa loetelus.

(vt punkt 52 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt selles liikmesriigis elav ja teise liikmesriigi avalikus teenistuses töötav maksukohustuslane ei saa – erinevalt tema elukohaliikmesriigis tasutavatest sarnastest sotsiaalkindlustusmaksetest – arvata oma elukohariigis tulumaksuga maksustatavast summast maha sissemakseid vanaduspensioni- ja ravikindlustusse, mis on tema palgast kinni peetud tema töökoha liikmesriigis, kui nende kahe liikmesriigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingu kohaselt ei tohi palka maksustada töötaja elukohariigis ja see kõrgendab ainult muude tulude suhtes kohaldatavat maksumäära.

Residendist maksukohustuslasele nende soodustuste andmisest keeldumist, mis tulenevad tema isikliku ja perekondliku olukorraga arvestamisest nii, et erikuludena arvatakse maha sellised täiendava ravi- ja vanaduspensionikindlustuse maksed nagu põhikohtuasjas käsitletavad, ei saa seega põhjendada maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotusega seotud põhjustega ega maksusüsteemi ühtsuse tagamisega.

(vt punktid 79 ja 80 ning resolutsioon)
Kõigepealt kehtestab direktiivi 2004/25 artikli 5 lõige 1 teatud äriühingu väärtpaberite omandamiseks kohustusliku pakkumise tegemise põhimõtte. See näeb ette, et kui füüsiline või juriidiline isik üksi või koos temaga kooskõlas tegutsevate isikutega on omandanud selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluva äriühingu väärtpabereid, mis koos tema ja temaga kooskõlas tegutsevate isikute varasema osalusega annavad talle kõnealuses äriühingus otseselt või kaudselt kindlaksmääratud hääleõiguste protsendi, mis tagab talle kontrolli kõnealuse äriühingu üle, tagavad liikmesriigid, et sellisel isikul on kohustus teha pakkumine, mis on kõnealuse äriühingu vähemusaktsionäre kaitsvaks meetmeks, sest see tuleb teha nende aktsionäride kõigi osaluste suhtes selle direktiivi artikli 5 lõikes 4 nimetatud õiglase hinnaga.

Seejärel, et tagada ka ÜVP esemeks oleva äriühingu vähemusaktsionäride kaitse, näeb direktiivi 2004/25 artikli 5 lõike 4 esimene lõik kõigepealt ette, et õiglaseks hinnaks loetakse kõrgeimat hinda, mida pakkumise tegija või temaga kooskõlas tegutsevad isikud on maksnud samade väärtpaberite eest liikmesriikide poolt kindlaksmääratud perioodil, mis on selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud pakkumisele eelnev minimaalselt kuue‑ ja maksimaalselt 12‑kuuline ajavahemik.

Lõpuks, direktiivi 2004/25 artikli 5 lõike 4 teine lõik näeb ette, et tingimusel, et järgitakse artikli 3 lõikes 1 sätestatud üldpõhimõtteid, võivad liikmesriigid anda selle direktiivi artiklis 4 viidatud järelevalveasutustele volituse kohandada õiglast hinda kindlate asjaolude ja kriteeriumide alusel. Selleks võivad liikmesriigid esiteks koostada nimekirja tingimustest, mille korral seda õiglast hinda võib kas tõsta või alandada, ja teiseks võivad nad määrata sellistel juhtudel kohaldatavad kriteeriumid, kusjuures need tingimused ja kriteeriumid peavad olema selgelt määratletud. Nende tingimuste ja kriteeriumide näited on esitatud nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 4 teises lõigus.

Nendest sätetest tuleneb, et kui liikmesriik on otsustanud anda järelevalveasutustele õiguse muuta direktiivi 2004/25 artikli 5 lõike 4 esimeses lõigus määratletud õiglast hinda, et kindlaks määrata hind, millel ÜVP peab toimuma, tuleb seda muutmispädevust teostada nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 1 loetletud põhiprintsiipe järgides.

Kui liikmesriik määrab vastavalt nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 4 teisele lõigule kindlaks konkreetsed tingimused, mille esinemisel seda muutmispädevust võib teostada, peab ta eriti silmas pidama artikli 3 lõikes 1 sätestatud selle äriühingu väärtpaberiomanike huvide kaitse põhimõtet, mille üle füüsiline või juriidiline isik kontrolli omandas.

(vt punktid 29–33)
Direktiivi 2005/36 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus esitatud väljendit „sellel kutsealal“ tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas kutsealasid, mis päritoluliikmesriigis on hõlmatava tegevuse osas kas identsed või analoogsed või teatud juhtudel pelgalt samaväärsed (vt selle kohta kohtuotsus, 19.1.2006, Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03 , EU:C:2006:45 , punkt 20 ).

Direktiivi artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus on märgitud, et kui reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamine või sellel tegutsemine vastuvõtvas liikmesriigis sõltub eriomase kutsekvalifikatsiooni omamisest, võimaldab kõnealuse liikmesriigi pädev asutus taotlejatel sellel kutsealal tegutsema asuda või tegutseda oma kodanikega samadel tingimustel, kui neil on teises liikmesriigis viimase territooriumil sellel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks nõutav pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument, millele on osutatud sama direktiivi artiklis 11.

ELTL artiklit 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 2013. aasta direktiiviga 2013/55/EL, artikli 4 lõiget 1 ning artikli 13 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis näevad ette, et hambatehniku kutseala tuleb teostada koostöös hambaarstiga, kuivõrd see nõue on nimetatud õigusnormide alusel kohaldatav kliinilistele hambatehnikutele, kes on oma kutsekvalifikatsiooni saanud mõnes muus liikmesriigis ja kes soovivad oma kutsealal tegutseda esimesena mainitud liikmesriigis.

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liikmesriigi poolt proportsionaalsuse põhimõtte järgimisele hinnangu andmisel arvestada esiteks asjaolu, et inimeste elu ja tervis on EL toimimise lepinguga kaitstud hüvede ja huvide hulgas esikohal, ning teiseks seda, et liikmesriigid võivad otsustada, millisel tasemel nad kavatsevad rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda, tuleb tunnustada liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu selles valdkonnas (vt selle kohta kohtuotsus, 19.10.2016, Deutsche Parkinson Vereinigung,C‑148/15, EU:C:2016:776, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).

Võttes arvesse patsiendi tervisele esinevat riski, mis on lahutamatu osa kõigist käesoleva kohtuotsuse punktis 57 toodud tegevustest, rahvatervise kaitse eesmärgi tähtsust ning liikmesriikidele selle eesmärgi rakendamiseks jäetud kaalutlusruumi, mida meenutati käesoleva kohtuotsuse punktis 60, tuleb märkida, et hambaarsti kohustusliku sekkumise nõue on sobiv selle eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on selle saavutamiseks vajalik, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 26–30.

(vt punktid 60, 62, 63 ja resolutsioon)
Koh tulahend ite kogumik 
Kohtuasi C-5 3 4 / 1 6 
Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky 
versus 
BB construct s. r. o. 
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Najvyšší súd Slovenskej republiky) 
Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006 /112/EÜ – Käibemaksukohustuslasena registreerimine – 
Riigisisene õigusnorm, mis kehtestab tagatise andmise nõude – Pettustevastane võitlus – Euroopa Liidu 
põhiõiguste harta – Ettevõtlusvabadus – Diskrimineerimiskeelu põhimõte – Ne bis in idem põhimõte – 
Tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte 
Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 26. oktoobri 2017 . aasta otsus 
1. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksu tasumise eest 
vastutavate isikute kohustused – Käibemaksukohustuslasena registreerimine – 
Maksukohustuslane, mille juhataja oli varem seotud mõne teise juriidilise isikuga, kes ei täitnud 
oma maksukohustusi – Liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad selliselt maksukohustuslaselt 
tagatise andmist – Meede , mille eesmärk on tagada käibemaksu täpne kogumine ja 
maksupettuste vältimine – Lubatavus – Tingimus – Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine 
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 16, nõukogu direktiiv 2006 /112, artikkel 273) 
2. Liidu õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Maksu tasumise eest vastutavate isikute 
kohustused – Käibemaksukohustuslasena registreerimine – Liikmesriigi õigusnormid, mis 
nõuavad maksukohustuslaselt tagatise andmist põhjusel, et tal on seos teise juriidilise isikuga, 
kellel on maksuvõlg – Meede , mille eesmärk on tagada käibemaksu täpne kogumine ja 
maksupettuste vältimine – Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine – Puudumine 
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 21, nõukogu direktiiv 2006 /112, artikkel 273) 
1. Nõukogu 28. novembri 2006 . aasta direktiivi 2006 /112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, 
artiklit 273 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole 
vastuolus, kui maksuamet nõuab maksukohustuslaselt, mille juhataja oli varem mõne teise sellise 
juriidilise isiku juhataja või osanik, kes ei täitnud oma kohustusi maksuvaldkonn as, 
käibemaksukohustuslasena registreerimisel tagatise andmist summas kuni 500 000 eurot, tingimusel et 
maksukohustuslaselt nõutav tagatis ei lähe kaugemale, kui on artiklis 273 sätestatud eesmärgi 
saavutamiseks vajalik; selle asjaolu kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne. 
(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 1) 
2. Võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui maksuhaldur 
nõuab uuelt maksukohustuslaselt tema käibemaksukohustuslasena registreerimisel sellise tagatise 
andmist põhjusel, et tal on seos teise juriidilise isikuga, kellel on maksuvõlg. 
ET 
ECLI:EU:C:2017 :820 1 
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-534/16 
BB CONSTRUCT 
(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 2) 
ECLI:EU:C:2017 :820 2
Kohtuasi C–248/16

Austria Asphalt GmbH & Co OG

versus

Bundeskartellanwalt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Konkurents – Ettevõtjate koondumine – Määrus (EÜ) nr 139/2004 – Artikli 3 lõike 1 punkt b ja lõige 4 – Kohaldamisala – Koondumise mõiste – Olemasoleva ettevõtja üle teostatava kontrolli laadi muutumine ainukontrollist ühiskontrolliks – Sellise ühisettevõtja loomine, mis täidab püsivalt kõiki autonoomse majandusüksuse funktsioone

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. septembri 2017. aasta otsus

Ettevõtjate koondumine – Mõiste – Ainukontrolli all oleva ettevõtja muutmine ühisettevõtjaks – Hõlmamine – Tingimused – Ühisettevõtja, mis täidab püsivalt kõiki autonoomse majandusüksuse funktsioone

(Nõukogu määrus nr 139/2004, artikkel 3)

Mis puudutab määrusega nr 139/2004 järgitavaid eesmärke, siis selgub määruse põhjendustest 5, 6 ja 8, et määruse eesmärk on tagada, et ettevõtjate restruktureerimine ei tekitaks konkurentsile püsivat kahju. Seega nagu ilmneb määruse põhjendusest 20, tuleb koondumise mõiste määratleda nii, et see hõlmaks tehinguid, mis muudaksid asjaomaste ettevõtjate kontrolli ning seega turu struktuuri jäädavalt. Mis puudutab ühisettevõtjaid, siis ka need tuleb lugeda sama määruse kohaldamisalasse kuuluvaks, kui need ettevõtjad täidavad püsivalt kõiki autonoomse majandusüksuse funktsioone.

Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 28, ei ole määruse nr 139/2004 põhjendustes selles osas mingit vahet tehtud sellel, kas kõnealune ettevõtja asjaomase tehingu tulemusel alles loodi või kas juba olemasolev ja seni kontserni ainukontrollile allutatud asjaomane ettevõtja läheb erinevate ettevõtjate ühiskontrolli alla. Kõnealune eristamise puudumine on igati põhjendatud asjaoluga, et kui ühisettevõtja loomist peab kontrollima komisjon, lähtudes selle mõjust turu struktuurile, siis sellise mõju esinemine sõltub tõsiasjast, kas tegelikult tuleb turule niisugune ettevõtja, see tähendab ettevõtja, kes püsivalt täidab kõiki autonoomse majandusüksuse funktsioone. Määruse artikkel 3 puudutab seega ühisettevõtjaid vaid niivõrd, kuivõrd nende loomine mõjutab püsivalt turustruktuuri.

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb küsimusele vastata, et määruse nr 139/2004 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et koondumine loetakse toimunuks olemasoleva ettevõtja üle teostatava kontrolli laadi muutumise tulemusel – kui seniselt ainukontrollilt minnakse üle ühiskontrollile – üksnes tingimusel, et niisuguse tehingu tulemusel tekkinud ühisettevõtja täidab püsivalt kõiki autonoomse majandusüksuse funktsioone.

(vt punktid 21–25 ja 35)
Määruse nr 2913/92, mida on muudetud määrusega nr 2700/2000, artikli 201 lõike 3 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et tollivõlaga seotud mõiste „võlgnik“ selle sätte tähenduse hõlmab füüsilist isikut, kes osales vahetult ja teadlikult sellise tehingute skeemi, millega on tegemist põhikohtuasjas, kavandamises ja korraldamises, mille tulemusel vähenes seaduse alusel tasumisele kuuluva imporditollimaksu summa, kuigi see isik ise tollideklaratsiooni esitamiseks vale teavet ei andnud, juhul kui asjaolude põhjal selgub, et see isik teadis või oleks pidanud teadma, et selle skeemi raames ei tehtud tehinguid tavapärase majandustegevuse raames, vaid üksnes eesmärgiga saada kuritarvituse teel kasu liidu õigusega ette nähtud soodustustest. Seoses sellega ei oma tähtsust asjaolu, et see isik asus asjaomast äriühingute ja tehingute skeemi kavandama ja korraldama alles pärast seda, kui oli saanud tolliõiguse ekspertidelt kinnituse, et selline skeem on õiguspärane.

(vt punkt 53 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑303/16

Solar Electric Martinique

versus

Ministre des Finances et des Comptes publics

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Kuues käibemaksudirektiiv – Direktiiv 2006/112/EÜ – Ehitustööd – Prantsusmaa ülemeredepartemangud – Liikmesriigi õigusega kohaldatavaks muudetud õigusnormid – Müügi- ja hoonetele paigaldamise tehingud – Üheks tehinguks kvalifitseerimine – Pädevuse puudumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 19. oktoobri 2017. aasta otsus

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Läbinisti siseriiklikud olukorrad – Liikmesriigi õigusnorm, millega võetakse üle liidu õigus, mida kohaldatakse ka väljaspool selle õiguse kohaldamisala – Liidu õigusnormide ühetaoliseks kohaldamiseks soovitud tõlgendus – Ülevõtmine, mis ei järgi liidu õiguses sätestatut – Vahetu ja tingimusteta viite puudumine – Euroopa Kohtu pädevuse puudumine

(ELTL artikkel 267; nõukogu direktiivid 77/388 ja 2006/112)

Euroopa Liidu Kohtul puudub pädevus vastata Conseil d’État' (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 20. mai 2016. aasta otsusega esitatud küsimusele.

Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on korduvalt tunnistanud ennast pädevaks lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on küll väljaspool liidu õiguse kohaldamisala, kuid kus liidu õigusnormid on siseriikliku õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et siseriiklik õigus on viidanud nende sisule (vt selle kohta kohtuotsused, 21.12.2011, Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 18.10.2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, punkt 45).

Nimelt juhul kui siseriiklik õigusakt järgib liidu asjaomase akti kohaldamisalast väljapoole jäävate olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut, siis on liidul selge huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks selle akti sätteid ühetaoliselt (vt selle kohta kohtuotsused, 7.7.2011, Agafiţei jt, C‑310/10, EU:C:2011:467, punkt 39 ja seal viidatud kohtpraktika, ning 18.10.2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, punkt 46).

Niisiis on direktiivi kohaldamisalasse mittekuuluvates olukordades liidu õigusnormide tõlgendamine Euroopa Kohtu poolt põhjendatud, kui siseriiklik õigus on muutnud need õigusnormid sellistes olukordades vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, et tagada ühesugune kohtlemine nendes olukordades ja liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades (vt selle kohta kohtuotsus, 21.12.2011, Cicala, C‑482/10, EU:C:2012:868, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).

Järelikult ei järgi põhikohtuasjas vaidlusalused õigusnormid asjaomaste liidu õigusaktide kohaldamisalast väljapoole jäävate olukordade reguleerimisel kuuendas direktiivis ja käibemaksudirektiivis sätestatut, kuna nendes õigusnormides on antud maksuvabastus, mida ei ole nendes direktiivides ette nähtud. Seega ei ole võimalik tõdeda, nagu oleks siseriiklik õigus muutnud nende direktiivide sätted vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks olukordades, mis ei kuulu nende direktiivide kohaldamisalasse.

(vt punktid 25–27, 36 ja 37 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ümberistumistega lennuühenduste puhul hõlmab mõiste „vahemaa“ üksnes vahemaad esimese väljumiskoha ja lõppsihtkoha vahel, mida mõõdetakse vahemaa mõõtmise suurringjoone meetodil, ning seda sõltumata tegelikult läbitud lennutrajektoorist.

Seega tuleb hüvitise suuruse arvutamisel arvesse võtta üksnes vahemaad esimese väljumiskoha ja lõppsihtkoha vahel, jättes välja võimalikud ümberistumised.

Nimelt on Euroopa Kohus täpsustanud, et reisijatele hüvitise maksmise aluseks on ebamugavus, mis seisneb selles, et võrreldes algselt kavandatud saabumisega lõppsihtkohta, nagu on tuvastatud, kaotati kolm või rohkem tundi, sealhulgas ümberistumistega lendude puhul (vt selle kohta 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Folkerts, C‑11/11, EU:C:2013:106, punkt 35). Sedasi põhjustatud ebamugavuse olemust arvesse võttes ei mõjuta tegeliku lennutrajektoori pikkuse võimalikud erisused iseenesest kuidagi niisuguse ebamugavuse ulatust.

(vt punktid 29, 31–33 ja resolutsioon)
5.

Konkurents–Liidu eeskirjad–Rikkumised–Süüks panemine–Rikkumine, mille on pannud toime üksus, mida enam ei eksisteeri, kuna see üksus on ühinenud teise ettevõtjaga–Rikkumise süükspanek uuele üksusele–Lubatavus (ELTL artikli 101 lõige 1) (vt punktid 115–122)
Nõukogu 28. juuni 2007. aasta määruse (EÜ) nr 834/2007 mahepõllumajandusliku tootmise ning mahepõllumajanduslike toodete märgistamise ja määruse (EMÜ) nr 2092/91 kehtetuks tunnistamise kohta artikli 28 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et tooteid saaks käsitada lõpptarbijale või lõppkasutajale „otse“ müüdud toodetena selle sätte tähenduses, on tähtis, et müük toimuks ettevõtja või tema müügitöötajate ja lõpptarbija samaaegsel kohalolekul.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)