KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JEAN RICHARD DE LA TOUR

esitatud 1. juulil 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑277/20

UM

menetluses osales:

HW kui ZLi pärandi hooldaja

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus))

Eelotsusetaotlus – Määrus (EL) nr 650/2012 – Kohaldamisala – Surma puhuks tehtud korraldused – Mõiste „pärimisleping“ – Kinge elavate isikute vahel – Pärimisele kohaldatava õiguse valik – Üleminekusätted – Artikli 83 lõiked 2–4

I. Sissejuhatus

1. Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist ( 2 ), artikli 3 lõike 1 punkti b ja artikli 83 lõike 2 tõlgendamist.

2. Taotlus on esitatud kohtuasjas, milles Saksa kodanik UM vaidlustas selle, et Austria ametiasutused jätsid rahuldamata tema taotluse kanda kinnistusraamatusse omandiõigus Austrias asuvale kinnisasjale, mille tunnustamist ta soovib Saksamaal algatatud pärimismenetluses, tuginedes surma puhuks sõlmitud kinkelepingule.

3. Seega palutakse Euroopa Kohtul vastavalt sellele, millist kvalifikatsiooni võib sellise elavate isikute vahel sõlmitud tehingu puhul õigeks pidada, teha otsus määruse nr 650/2012 kohaldamisala ja üleminekusätete tõlgendamise kohta.

4. Esitan põhjused, miks ma leian, et surma puhuks sõlmitud kinkelepingut võib kvalifitseerida „pärimislepinguks“ määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses, ja järeldused, mis sellest tulenevad kohaldatava õiguse valiku kehtivusele, millest sõltub asja menetleva kohtu pädevus.

II. Õiguslik raamistik

A. Määrus nr 650/2012

5. Määruse nr 650/2012 põhjendustes 9, 11, 14, 37 ja 49 on märgitud: „(9) Käesoleva määruse kohaldamisalasse peaksid kuuluma kõik tsiviilõiguslikud pärimisega seotud aspektid, st varaesemete, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek surma korral, olenemata sellest, kas tegemist on üleminekuga surma puhuks tehtud korralduse alusel või üleminekuga seadusjärgse pärimise teel. […] (11) Käesolevat määrust ei peaks kohaldama muudele tsiviilõiguse valdkondadele peale pärimise. Selguse huvides tuleks mitmed küsimused, mida võib seostada pärimisega, sõnaselgelt käesoleva määruse kohaldamisalast välja jätta. […] (14) Käesoleva määruse kohaldamisalast tuleks välja jätta õigused ja varaesemed, mis tekivad või lähevad üle muul viisil kui pärimise teel, näiteks kinke teel. See, kas kinget või muud elavate isikute vahelist tehingut, millel on surmale eelnevalt asjaõiguslik mõju, tuleks pärandiosade suurendamisel või vähendamisel või soodustatud isikute pärandiosade kindlaksmääramisel arvesse võtta, tuleks kindlaks määrata käesoleva määruse alusel kindlaks määratud pärimisele kohaldatava õiguse alusel. […] (37) Et kodanikud saaksid kasutada siseturu eeliseid täielikus õiguskindluses, peaks käesolev määrus võimaldama neil ette kindlaks teha, millist õigust nende pärimisasjadele kohaldatakse. Kehtestada tuleks ühtlustatud kollisiooninormid, et hoida ära vastandlikke lahendusi. Põhireegel peaks tagama, et pärimisele kohaldatav õigus on etteaimatav, sest on pärimisega kõige tihedamalt seotud. Õiguskindluse huvides ning pärimisasja killustamise vältimiseks peaks kõnealune õigus olema kohaldatav kogu pärimisasjale, st kõikidele pärandvarasse kuuluvatele esemetele, olenemata varaeseme olemusest, ja sõltumata sellest, kas varaesemed asuvad teises liikmesriigis või kolmandas riigis. […] (49) Pärimisleping on surma puhuks tehtud korralduse üks vorm, mille nõuetekohasus ja vastuvõtmine on liikmesriigiti erinev. Selleks et muuta lihtsamaks pärimislepingu tulemusena omandatud pärimisõiguste heakskiitmine liikmesriikides, tuleks käesolevas määruses kindlaks määrata, milline õigus reguleerib niisuguste lepingute nõuetekohasust, sisulist kehtivust ning siduvust lepinguosalistele, sealhulgas lepingute lõpetamise tingimusi.“

6. Määruse nr 650/2012 artikli 1 „Kohaldamisala“ lõikes 1 ja lõike 2 punktis g on nähtud ette: „1. Käesolevat määrust kohaldatakse pärimisele. […] 2. Käesoleva määruse kohaldamisalast jäetakse välja: […] g) õigused ja varaesemed, mis tekivad või lähevad üle muul viisil kui pärimise teel, näiteks kinkimine, ühine vara, mis läheb üle üleelanud isikule, pensioniskeemid ning kindlustus‑ ja muud samalaadsed lepingud, ilma et see piiraks artikli 23 lõike 2 punkti i kohaldamist.“

7. Määruse nr 650/2012 artikli 3 „Mõisted“ lõike 1 punktides a, b ja d on sätestatud: „Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid: a) „pärimine“ – isiku vara, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek tema surma korral, olenemata sellest, kas üleminek toimub surma puhuks tehtud korralduse alusel või seadusjärgse pärimise teel; b) „pärimisleping“ – leping, sealhulgas vastastikusest testamendist tulenev kokkulepe, millega vastutasu eest või ilma selleta luuakse, muudetakse või lõpetatakse õigusi ühe või mitme lepinguosalise tulevase pärandi suhtes; […] d) „surma puhuks tehtud korraldus“ – testament, ühine testament või pärimisleping;“.

8. Määruse nr 650/2012 III peatükis „Kohaldatav õigus“ sisalduvas artiklis 21 „Üldreegel“ on sätestatud: „1. Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse pärimisasjale tervikuna selle riigi õigust, kus asus surnu alaline elukoht tema surma hetkel. 2. Kui erandina on juhtumi kõigist asjaoludest tulenevalt selge, et surma ajal oli surnu ilmselgelt tihedamalt seotud teise riigiga kui sellega, mille õigus kohalduks lõike 1 kohaselt, kohaldatakse pärimisele selle teise riigi õigust.“

9. Määruse nr 650/2012 artikli 22 „Õiguse valik“ lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt: „1. Isik võib pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks õiguseks valida selle riigi õiguse, mille kodanik ta on valiku tegemise ajal või surma hetkel. […] 2. Valik tehakse sõnaselgelt surma puhuks tehtud korralduse vormis või see peab nähtuma kõnealuse korralduse tingimustest.“

10. Selle määruse artikli 23 „Kohaldatava õiguse ulatus“ lõikes 1 ja lõike 2 punktis i on nähtud ette: „1. Artikli 21 või 22 kohaselt kindlaks määratud õigust kohaldatakse pärimisasjale kui tervikule. 2. Eelkõige kohaldatakse nimetatud õigust järgmisele: […] i) kohustus tagastada tasuta saadu või võtta seda arvesse soodustatud isikute pärandiosade kindlaksmääramisel […]“.

11. Selle määruse artikli 25 „Pärimisleping“ lõigetes 1 ja 3 on nähtud ette: „1. Ühe isiku pärandi kohta sõlmitud pärimislepingu lubatavusele, sisulisele kehtivusele ja siduvusele, sealhulgas lõpetamise tingimustele, kohaldatakse õigust, mida käesoleva määruse kohaselt oleks kohaldatud selle isiku pärandile juhul, kui ta oleks surnud lepingu sõlmimise päeval. […] 3. Vaatamata lõigetes 1 ja 2 sätestatule võivad pooled valida pärimislepingu lubatavusele, sisulisele kehtivusele ja siduvusele, sealhulgas lõpetamise tingimustele, kohaldatavaks õiguseks õiguse, mille isik või üks isikutest, kelle pärand on lepingu objektiks, oleks võinud vastavalt artiklile 22 valida selles esitatud tingimustel.“

12. Määruse nr 650/2012 artikli 83 „Üleminekusätted“ lõigetes 2–4 on sätestatud: „2. Kui surnu oli enne 17. augustit 2015 valinud oma pärandile kohaldatava õiguse, on valik kehtiv, kui see vastab III peatükis sätestatud tingimustele või kui valik on kehtiv rahvusvahelise eraõiguse sätete kohaldamisel, mis kehtisid valiku tegemise ajal riigis, kus oli surnu alaline elukoht, või mis tahes riigis, mille kodakondsus surnul oli. 3. Enne 17. augustit 2015 surma puhuks tehtud korraldus on lubatud ning sisuliselt ja vormiliselt kehtiv, kui see vastab III peatükis sätestatud tingimustele või kui korraldus on lubatud ning sisuliselt ja vormiliselt kehtiv rahvusvahelise eraõiguse sätete kohaldamisel, mis kehtisid korralduse tegemise ajal riigis, kus oli surnu alaline elukoht, või mis tahes riigis, mille kodakondsus surnul oli, või selles liikmesriigis, mille asutus menetleb pärimisasja. 4. Kui korraldus surma puhuks tehti enne 17. augustit 2015 õiguse kohaselt, mille surnu võinuks valida käesoleva määruse kohaselt, loetakse see valituks pärandile kohaldatavaks õiguseks.“

B. Austria õigus

13. Tsiviilseadustiku (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch) § 956 oli käesolevas asjas kohaldatavas redaktsioonis enne 30. juuli 2015. aasta pärimisseaduse ja sellega seonduvate seaduste muutmise seaduse (Erbrechts-Änderungsgesetz 2015) ( 3 ) jõustumist sõnastatud järgmiselt: „Kinge, mille täitmine peaks toimuma alles pärast kinkija surma, kehtib vastavate vorminõuete täitmise korral nagu annak. Seda kinget tuleb käsitada lepinguna ainult juhul, kui kingisaaja võttis kinke vastu, kinkija loobus sõnaselgelt kinkelepingust taganemise õigusest ja kingisaaja sai kätte sellekohase kirjaliku dokumendi.“

14. 25. juuli 1871. aasta notariaalakte käsitleva seaduse (Notariatsaktsgesetz) ( 4 ) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 1 lõike 1 punkti d kohaselt oleneb kinkelepingu kehtivus sel juhul, kui tegelikku üleandmist ei toimu, tehingu notariaalsest vormistamisest.

15. 2. veebruari 1955. aasta kinnistusraamatuseaduse (Allgemeines Grundbuchgesetz) ( 5 ) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 26 näeb ette: „(1) Kandeid ja eelmärkeid võib teha ainult dokumentide alusel, mis vastavad nende kehtivuseks ette nähtud vorminõuetele. (2) Asjaõiguse omandamise või muutmise kande aluseks olevad dokumendid peavad rajanema kehtival õiguslikul alusel.“

16. 12. detsembri 1985. aasta kohtunikuabi seaduse (Rechtspflegergesetz) ( 6 ) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 2 punktis 3 on sätestatud: „Kohtuametniku võib määrata kohtunikuabiks ühes või mitmes järgmistest valdkondadest: […] 3. kinnistusraamatu‑ ja laevakinnistusraamatu asjad.“

17. Selle seaduse § 16 lõike 2 punktis 6 on ette nähtud: „Kohtuniku lahendada jäävad alati: […] 6. asjad, milles tuleb kohaldada välisriigi õigust.“

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

18. Saksa kodanik ZL, kelle alaline elukoht oli surma hetkel 13. mail 2018 Saksamaal, oli 22. juulil 1975 sõlminud oma poja UMiga, kes on Saksa kodanik, ja tema abikaasa XUga, kes on Austria kodanik, lepingu, milles nähti ette, et tema surma korral antakse viimati nimetatud isikutele üle Austrias asuv kinnisasi, kummalegi pool kinnistust. Lepingu sõlmimise ajal oli kõigi poolte alaline elukoht Saksamaal.

19. Leping nägi ette, et ZL omandab kinnisasja järgmistel tingimustel: „[…] b) ZL kohustub rajama tema omandis olevale kinnisasjale kahepereelamu kümne aasta jooksul alates lepingu sõlmimisest. See kohustus läheb üle tema pärijatele, kui ta ei ole seda oma eluajal täitnud. […] c) ZL teeb oma surma puhuks korralduse, et annab nimetatud kinnisasja üle XU‑le ja UMile, kummalegi sellest pool koos kõigega, mis tema surma ajaks on kinnisasjaga ühendatud, eelkõige sellel asuva majaga […]. Üleandmine toimub pärast ZLi surma, kuid mitte enne maja valmimist. Üleandmine seatakse sõltuvusse asjaolust, et ZLi surma ajal ei ole abielu [UMi ja XU] vahel lahutatud ja XU elab ZList kauem. Kui see tingimus ei ole täidetud, siis eeldatakse, et surma puhuks kokku lepitud üleandmine toimub ainult UMile, kusjuures sõlmitavast lepingust talle tulenev õigus on pärandatav ka juba enne ZLi surma. d) Kuivõrd üleandmise eest pole kokku lepitud vastusooritusi, toimub surma puhuks kokku lepitud üleandmine kinkena, nagu ZL selgelt avaldab. Ta loobub lepingust taganemise õigusest. e) Osalise vastusooritusena üleandmise eest on [UM ja XU] kohustatud seadma XU ema […] kasuks isikliku kasutusõiguse ehitatavas majas elamiseks […]. f) Sõlmitavatest lepingutest tulenevatele õigussuhetele kohaldatakse Austria õigust […]. g) ZL kohustub mitte võõrandama ega koormama talle kuuluvat kinnisasja ilma UMi ja XU nõusolekuta, millega tagatakse surma puhuks sõlmitud üleandmislepingust tulenevad õigused. […] h) ZL annab nõusoleku sellele, et kinnistusraamatus lepingu esemeks oleva kinnisasja kohta tehakse […] kinnistuspiirkonnas edaspidi avatavasse registriosasse, aa) […] bb) tuginedes käesolevale lepingule ja ZLi ametlikule surmatunnistusele, mõlema omandaja [UMi ja XU] ühise avalduse alusel kanne selle kohta, et neil mõlemal on omandiõigus poolele kinnistust, või ainult UMi avalduse alusel kanne selle kohta, et ainult UMil on omandiõigus kinnistule, kui ta tõendab kinnisasja ainult talle üleandmise tingimuse täidetust. […]“.

20. ZLi surma ajal oli XU UMist lahutatud ja 5. novembril 2005 surnud ning ühtegi maja ei olnud ehitatud.

21. Pärimismenetlus on pooleli Amtsgericht Kölnis (Kölni esimese astme kohus, Saksamaa). Sel eesmärgil palus UM, väites, et oma isa surma hetkel oli ta ainus kinkelepingu alusel soodustatud isik, pädeval Bezirksgericht Hermagoril (Hermagori esimese astme kohus, Austria) kanda kinnistusraamatusse tema omandiõigus kõnealusele kinnisasjale. Selle esimese astme kohtu Rechtspfleger (kohtunikuabi, Austria), kes oli UMi taotluse läbivaatamise eest vastutav, leidis, et kohaldatav õigus on Austria õigus, ning jättis taotluse rahuldamata, kuna puudusid dokumentaalsed tõendid selle kohta, et on täidetud selle lepingu tingimused, millele UM tugineb. Landesgericht Klagenfurt (Klagenfurti teise astme kohus, Austria) jättis selle otsuse muutmata põhjendusel, et määrus nr 650/2012 ei ole kohaldatav, kuna lepingus on valitud Austria õiguse kohaldamine, ning et kinnisasja üleandmine surma puhuks sõlmitud kinkelepingu alusel ei saa toimuda ilma, et oleks tõendatud maja ehitamine, nagu on lepingus ette nähtud. Eelotsusetaotluse esitanud Oberster Gerichtshofile (Austria kõrgeim üldkohus) esitati selle otsuse peale kassatsioonkaebus.

22. See kohus, kes tõi esile, et pädevale kinnistusraamatut pidavale kohtule esitatud dokumendid võimaldavad järeldada, et Austria õiguse kriteeriumide kohaselt sõlmiti UMi kasuks kinkeleping surma puhuks, on seisukohal, et see tehing kuulub määruse nr 650/2012 kohaldamisalasse ja selle võib kvalifitseerida „pärimislepinguks“ selle määruse artikli 3 lõike 1 punkti b või d tähenduses.

23. Mis puudutab lepingupoolte valitud Austria õiguse kohaldamist, siis leiab Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus), et selle määruse üleminekusätted on kohaldatavad, ning kahtleb sama määruse artikli 83 lõike 2 tõlgenduses küsimuses, kas seda kohaldatakse pärimislepinguga pärimisasjas kohaldatava õiguse valikule.

24. Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et pärimislepinguna selle sätte tähenduses tuleb käsitada surma puhuks sõlmitud kinkelepingut, mille pooled on kaks Saksamaa kodanikku, kelle alaline elukoht on Saksamaal, ja mille ese on Austrias asuv kinnisasi, kui lepingu kohaselt tekib kingisaajal pärast kinkija surma pärandi suhtes võlaõiguslik nõudeõigus kanda ta selle lepingu ja kinkija surmatunnistuse alusel omanikuna kinnistusraamatusse, ilma et pärimisasja menetlev kohus peaks tegema täiendavaid toiminguid? 2. Kui sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt: Kas määruse [nr 650/2012] artikli 83 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see reguleerib ka seoses kinkelepinguga surma puhuks enne 17. augustit 2015 sõlmitud kohaldatava õiguse valiku kokkuleppe kehtivust, kui asjaomane kinkeleping on kvalifitseeritav pärimislepinguna määruse [nr 650/2012] artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses?“

25. Euroopa Kohtule esitasid kirjalikud seisukohad UM, Hispaania valitsus ja Euroopa Komisjon. Need pooled ja Saksamaa valitsus vastasid Euroopa Kohtu küsimustele ettenähtud tähtaja jooksul kirjalikult.

IV. Analüüs

26. Kõigepealt pean vajalikuks rõhutada määruse nr 650/2012 eesmärki silmas pidades, et eelotsusetaotlus, mis puudutab selle määruse kohaldatavust, on esitatud riigisiseses menetluses, mille eesmärk on asjaõiguste tunnustamine Austrias asuvale kinnisasjale, mis oli surma puhuks sõlmitud kinkelepingu ese ( 7 ), et kanda see kinnistusraamatusse. Pärimismenetlus on algatatud teises liikmesriigis. Seega on eelotsusetaotlus esitatud omandiõiguse kontrollimise raamistikus, mis on pärandi raamistikust üldisem ja seni käsitlemata, kuna asutus, kelle poole UM pöördus, ei ole vastutav otsuse vastuvõtmise ega sellega otseselt seotud toimingu tegemise eest. Lisaks täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema taotluse eesmärk on kontrollida selle asutuse pädevust, kes jättis UMi taotluse rahuldamata, mis sõltub Austria õiguse kohaldamisest ( 8 ).

A. Esimene eelotsuse küsimus

27. Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et elavate isikute vahel sõlmitud kinkeleping, mille alusel toimub kinkijale kuuluva vara omandiõiguse üleminek alles tema surma korral, kuulub mõiste „pärimisleping“ alla.

28. Esiteks tuleb täpsustada, et selle määruse kohaldatavuse küsimus on põhjendatud: – ratione temporis vastavalt määruse artikli 83 lõikele 1, kuna põhikohtuasja ese on pärast 17. augustit 2015 surnud ZLi pärimisasi; – piiriülese pärimise tõttu, kuna pärandaja alaline elukoht oli Saksamaal ja põhikohtuasi puudutab talle kuulunud kinnisasja, mis asub Austrias ( 9 ), ja – kuna vaidluse all on pärimise käigus õiguse omandamise tingimused eesmärgiga kanda see kinnistusraamatusse, mitte pärimise kord, mis ei kuulu määruse nr 650/2012 kohaldamisalasse ( 10 ).

29. Teiseks tuleb märkida, et kuna määruses nr 650/2012 puuduvad sätted surma puhuks sõlmitud kinkelepingute kohta ( 11 ), tuleb sellest välja lugeda erinevaid tegureid, et teha kindlaks, kas selliseid lepinguid saab kvalifitseerida „pärimislepinguks“ artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses, nagu leiavad eelotsusetaotluse esitanud kohus, UM, Saksamaa valitsus ja komisjon, või vastupidi, kas neid lepinguid tuleb käsitada kinkimisena selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti g tähenduses, nagu väidab Hispaania valitsus.

30. Sellega seoses tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttega seonduvatest nõuetest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta nii selle sätte sõnastust kui ka sätte konteksti ja asjaomase õigusakti eesmärki ( 12 ).

31. Käesoleval juhul kohaldatavate määruse nr 650/2012 sätete grammatiliseks tõlgendamiseks täheldan ühest küljest, et määruse artikli 1 lõike 1 esimese lause kohaselt kohaldatakse seda määrust „pärimisele“. Nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 punktis a on täpsustatud, et „pärimine“ on isiku vara, õiguste ja kohustuste „mis tahes vormis üleminek tema surma korral“ ( 13 ). Selles määratluses on korratud sama määruse põhjenduse 9 sisu, mille kohaselt peaksid määruse kohaldamisalasse kuuluma „kõik tsiviilõiguslikud pärimisega seotud aspektid“ ( 14 ).

32. Seal on silmas peetud vara kahte liiki üleminekut surma korral, nimelt võib see toimuda surma puhuks tehtud korralduse alusel või seadusjärgse pärimise teel.

33. Määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punktis d on täpsustatud, et väljendiga „surma puhuks tehtud korraldus“ on hõlmatud „testament, ühine testament või pärimisleping“. See leping on sama artikli punktis b sisuliselt määratletud kui leping, millega luuakse õigusi ühe või mitme lepinguosalise tulevase pärandi suhtes.

34. Teisest küljest tuleb neid määratlusi, mis on autonoomsed mõisted ( 15 ), kuna nende eesmärk on tagada määruse nr 650/2012 ühetaoline kohaldamine olenemata liikmesriikide õigusest, võrrelda sellega, mis on määruse kohaldamisalast välja jäetud ja milleks on „õigused ja varaesemed, mis […] lähevad üle muul viisil kui pärimise teel, näiteks kinkimine“ ( 16 ), nagu on sätestatud määruse artikli 1 lõike 2 punktis g ( 17 ).

35. Arvestades mõistet „pärimine“ ( 18 ) ja seda, et ei ole määratletud kinkimist ega testamenti, tekib küsimus, milline kriteerium võimaldab eristada kinkimisi ( 19 ) surma puhuks tehtud korraldustest, et neid mõisteid tõlgendada ühetaoliselt.

36. Märgin esiteks, et määruse nr 650/2012 põhjenduses 14, millest lähtudes tuleb tõlgendada selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti g, on kasutatud väljendit „kinge või muu elavate isikute vaheline tehing, millel on surmale eelnevalt asjaõiguslik mõju“ ( 20 ).

37. Mulle näib, et sellest tuleb – ka võrdluses määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punktis g ette nähtud õiguste ja varaesemete ülemineku viisidega, milleks on kinkimine, ühine vara, mis läheb üle üleelanud isikule, pensioniskeemid ning kindlustus‑ ja muud samalaadsed lepingud – järeldada, et liidu seadusandja kavatsus oli välistada selle määruse kohaldamisalast elavate isikute vahel sõlmitud lepingud, mis loovad õigusi enne nende omaniku surma või mis põhimõtteliselt korraldavad vara üleminekut väljaspool pärimist.

38. Teiseks täpsustan, et määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkti g allikaks on surma korral kohaldatava pärimisõiguse konventsiooni, mis on allkirjastatud Haagis 1. augustil 1989 ( 21 ) ega ole kunagi jõustunud, artikli 1 lõike 2 punkt d. Selle konventsiooni seletuskirjas ( 22 ) on täpsustatud, et artikli 1 lõike 2 punktil d on väga lai kohaldamisala, mis hõlmab kõiki muid korraldusi peale surma puhuks tehtud korralduste, ning et see välistab elavate isikute vahelised tehingud, kuna omandiõigus tekib surma korral.

39. Kolmandaks rõhutan, et arvestades määruse nr 650/2012 kohaldamisalast väljajätmist eesmärgiga kohaldada ühte õigust pärimisasjale tervikuna, tuleb selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti g tõlgendada kitsalt, kuigi kinkimised ei jää täielikult pärimisõiguse kohaldamisalast välja ( 23 ).

40. Järelikult ei saa „kinkimiseks“ artikli 1 lõike 2 punkti g tähenduses kvalifitseerida surma puhuks sõlmitud kinkelepinguid, mis näevad ette õiguse surnud isiku vara hulka kuuluvatele varaesemetele üksnes tema surma korral, kui kingisaaja elab temast kauem, ning korraldavad samal ajal pärandi üleminekut. Teisisõnu on põhikriteerium see, kuidas määrata kindlaks kingisaaja õigused pärandvara hulka kuuluvatele varaesemetele suhetes teiste pärijatega ( 24 ), kui pärand ei ole avanenud.

41. Kuna kinkija surm peab olema õiguse ülemineku, mitte selle konkreetse teostamise tingimus ( 25 ), ja kuna kinke aluseks on pooltevaheline tagasivõetamatu kokkulepe ( 26 ) omandiõiguse kohta, mis tekib pärandaja surma korral tema vara hulka kuuluvatele varaesemetele ( 27 ), siis võib surma puhuks sõlmitud kinkelepingut (või teisisõnu iga lepingut, mis käsitleb omandiõiguse üleminekut surma korral) minu arvates kvalifitseerida „pärimislepinguks“ määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses, mis on autonoomne mõiste ( 28 ), kuigi see leping ei käsitle pärimist tervikuna ( 29 ) ega vara, mis ei olnud lepingu sõlmimise ajal kinkija omandis.

42. Järelikult tuleb käsitleda küsimust, mis puudutab surma puhuks tehtud kinke ja pärimislepingu erinevat õiguslikku regulatsiooni, mis viimase osas on esile toodud määruse nr 650/2012 põhjenduses 49 ning mida on rõhutatud nii poolte kirjalikes seisukohtades kui ka õiguskirjanduses ( 30 ), et tagada selle määruse ühetaoline kohaldamine.

43. Selles küsimuses jagan mitme autori avaldatud arvamust selles mõttes, et tehingu kvalifitseerimine peaks tulenema pärimislepinguid reguleeriva õiguse kohaldamisest, nagu on ette nähtud määruse nr 650/2012 artiklis 25 ( 31 ).

44. Selline tõlgendus on kooskõlas määrusega taotletava eesmärgiga, mis seisneb ühelt poolt selles, et aidata kaitsta pärijate ja annakusaajate, teiste surnule lähedaste isikute ning pärandaja võlausaldajate õigusi piiriülese mõjuga pärimisasja kontekstis ning võimaldada liidu kodanikel korraldada oma pärandiga seotud küsimusi ( 32 ).

45. Teiselt poolt näeb määrus nr 650/2012 õiguskindlusest tulenevatel põhjustel ja pärimisasja killustamise vältimiseks ( 33 ) kogu pärandi koosseisu kuuluva vara puhul ette pärimisõiguse ühtsuse, mis mõjutab kohtualluvust pärimisasja tervikuna lahendamiseks ( 34 ), seostades selle määruse artikli 21 alusel selle liikmesriigi õigusega, kus surnud isiku surma hetkel oli tema alaline elukoht, või selle riigi õigusega, mille kodakondsus surnud isiku surma hetkel oli ja mille ta on valinud määruse artikli 22 alusel.

46. Lisaks on liidu seadusandja selleks, et tagada nende sätete suurim vastavus määruse nr 650/2012 eesmärkidele, näinud ette kohandused eelkõige pärimisõiguse ühtsuse põhimõtte osas ( 35 ). Nagu rõhutab Saksamaa valitsus oma vastustes Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele, on see nii määruse artikli 25 puhul, mille tõlgendamisel tuleb arvestada määruse põhjendust 49 ja milles on sarnaselt nimetatud määruse artikliga 24, mis käsitleb muid surma puhuks tehtud korraldusi, ette nähtud, et pärimislepingutele kohaldatakse õigust, mida oleks pärandile kohaldatud lepingu sõlmimise päeval, et säilitada nendes lepingutes ette nähtud pärandi korraldus.

47. Neil asjaoludel leian ma erinevalt Hispaania valitsusest, et surma puhuks sõlmitud kinkelepingu kvalifitseerimine „pärimislepinguks“ ei too kaasa pärimisasja killustamist, vaid tagab asjaomastele pooltele surnud isiku varaeseme või pärandi hulka kuuluva vara üleminekuga õiguskindluse, mida taotletakse piiriülese mõjuga pärimisasjade korral.

48. Vastupidise tõlgenduse tulemuseks oleks see, et kohaldamisalast jäetakse välja muud korraldused, mis on sageli koostatud eesmärgiga planeerida vara üleminekut pärimise teel ja mille suhtes tekivad samad küsimused, nagu kinked viimasele elusolijale või eelpärand ( 36 ).

49. Seega tuleks suure hulga pärimise korraldamise seisukohast oluliste aktide suhtes olenevalt juhtumist kohaldada kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrust (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I) ( 37 ) või asjaomase riigi siseseid või lepingulisi eeskirju ( 38 ), mis võib oluliselt nõrgendada pärimisõiguse ühtsuse põhimõtet.

50. Käesoleval juhul on põhikohtuasja ese kokkulepe, mis korraldab teatud tingimustel kinnisasja omandiõiguse ülemineku, mis pidi toimuma kaebaja isa surma hetkel ( 39 ). Kuigi minu arvates on sellel kokkuleppel määruse nr 650/2012 tähenduses pärimislepingu tunnused, peaks selle kvalifitseerimine sõltuma kohaldatavast pärimisõigusest, nagu ma välja pakkusin ( 40 ).

51. Kõigil neil põhjustel leian, et määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et elavate isikute vahel sõlmitud kinkeleping, mille alusel toimub kas või osaliselt kinkija pärandisse kuuluva varaeseme või vara omandiõiguse üleminek kingisaajale alles kinkija surma hetkel, kuulub mõiste „pärimisleping“ alla.

B. Teine küsimus

52. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas Austria õiguse valik põhikohtuasjas kõne all olevas kokkuleppes ( 41 ) on määruse nr 650/2012 üleminekusätete seisukohast õiguspärane, ja ta viitab artikli 83 lõikele 2. See näeb ette viite selle määruse artiklis 22 „Õiguse valik“ kehtestatud tingimustele.

53. Nagu komisjon esile tõi, ei ole määruse nr 650/2012 artikli 22 saksakeelses versioonis erinevalt teistest keeleversioonidest ( 42 ) täpsustatud, et õiguse valik peab puudutama pärimisasja tervikuna.

54. Sellega seoses tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus on käesoleva eelotsusetaotluse esitamisest veidi hiljem tehtud otsuses asunud seisukohale, et isik võib artikli 22 alusel valida „tema pärimisasjale kui tervikule kohaldatava“ õiguse ja et määruse artikli 83 lõikes 2 on silmas peetud olukorda, kus surnud isik oli enne 17. augustit 2015 valinud „tema pärimisasjale kohaldatava“ õiguse ( 43 ).

55. Seetõttu leian ma sarnaselt komisjoniga, et Euroopa Kohtu vastus ei saa käsitleda selle sätte tõlgendamist, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatud asjaoludest nähtub, et pooled valisid Austria õiguse, et seda kohaldataks nendevahelistele õigussuhetele, mitte pärimisasja kui terviku reguleerimiseks.

56. Võttes arvesse teise eelotsuse küsimuse esitamise asjaolusid, näib mulle siiski otstarbekas täiendada oma analüüsi üleminekusätete kohta, märkides ühelt poolt, et kui tegemist on surma puhuks tehtud korraldusega, mis on vormistatud enne 17. augustit 2015 kinkija poolt, kes suri pärast seda kuupäeva, siis on see kehtiv vastavalt määruse nr 650/2012 artikli 83 lõikele 3, kui III peatüki sätete, täpsemalt pärimislepingule kohaldatava artikli 25 kohaselt kindlaks määratud õigusega kehtestatud tingimused on täidetud, või kui need ei ole täidetud, siis vastavalt kollisiooninormidele, mis kehtisid enne nimetatud määruse jõustumist.

57. Teiselt poolt, nagu märkis komisjon, tuleb käesoleval juhul asjaomase akti kvalifitseerimisega seotud järeldused selle kohtu pädevuse kohta, kellele hagi esitati, teha selle põhjal, et on tuvastatud, et määruse nr 650/2012 artikli 83 lõige 2 ei ole kohaldatav, kuna ei ole valitud õigust, mis reguleerib pärimisasja tervikuna ( 44 ), ja seega minu arvates sellest, et nimetatud artikli lõige 4 ei ole kohaldatav ( 45 ). Kuna selle määruse kohaselt ei saanud pärandaja valida Austria õigust, ei saa seda pidada valitud õiguseks, mis on kohaldatav pärimisasjale ( 46 ).

58. Neil asjaoludel leian, et teisele eelotsuse küsimusele ei ole vaja vastata.

V. Järeldus

59. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofile (Austria kõrgeim üldkohus) järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et elavate isikute vahel sõlmitud kinkeleping, mille alusel toimub kas või osaliselt kinkija pärandisse kuuluva varaeseme või vara omandiõiguse üleminek kingisaajale alles kinkija surma hetkel, kuulub mõiste „pärimisleping“ alla.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2012, L 201, lk 107.

( 3 ) BGBl. I, 87/2015.

( 4 ) BGBl, 76/1871.

( 5 ) BGBl, 39/1955.

( 6 ) BGBl, 560/1985.

( 7 ) Sama küsimuse oleks võinud esitada ka siis, kui oleks esitatud taotlus väljastada Euroopa pärimistunnistus, mis võimaldab igal pärijal, annakusaajal või isikul, keda on tunnistuses mainitud, tõendada teises liikmesriigis oma staatust ja pärimisõigusi pärandvarale. Vt selle kohta 1. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punktid 36 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika) ja 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 45).

( 8 ) Vt riigisisese menetluse rakendamise tingimuste kohta käesoleva ettepaneku punktid 16 ja 17.

( 9 ) Vt 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punktid 34–36 ning 42 ja 43).

( 10 ) Vt määruse nr 650/2012 põhjendus 18 ja artikli 1 lõike 2 punkt l ning 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 54).

( 11 ) Nii on see prantsuskeelses versioonis. Mõiste „donaciones“ esineb siiski selle määruse artikli 23 lõike 2 punkti i hispaaniakeelses versioonis erinevalt teistest keeleversioonidest, eelkõige saksa‑, inglis‑, itaalia‑ või rumeeniakeelsest versioonist. Täpsustan, et need erinevused ei mõjuta määruse nende sätete tõlgendamist, mis on arutusel käesolevas asjas.

( 12 ) Vt 23. mai 2019. aasta kohtuotsus WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 14 ) Kohtujuristi kursiiv. Seda väljendit on Euroopa Kohus maininud 1. märtsi 2018. aasta kohtuotsuses Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punkt 34) ja 21. juuni 2018. aasta kohtuotsuses Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 30).

( 15 ) Vt selle kohta Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application“, väljaandes Bonomi, A., ja Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. trükk, Bruylant, Brüssel, 2016, lk 73–139, eelkõige punkt 2, lk 75, ning Looschelders, D., „Artikel 3 EuErbVO“, väljaandes Hüßtege, R., ja Mansel, H.‑P., Rom-Verordnungen, 2. trükk, Nomos, Baden-Baden, 2015, lk 839–847, eelkõige punkt 8, lk 841 ja 842.

( 16 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 17 ) Määruse artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandite ammendavuse kohta, eriti mis puudutab abikaasade varasuhetega seotud küsimusi, vt 1. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punkt 33).

( 18 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 31.

( 19 ) Marie Goré märgib selle kohta, et „[e]elpärandit ei ole kogu selle ulatuses käsitletud“ (Goré, M., „Les silences du règlement européen sur les successions internationales“, Droit et Patrimoine, Lamy, Pariis, 2013, nr 224, lk 34–37, eelkõige lk 6).

( 20 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 21 ) Kättesaadav veebilehel https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full-text/?cid=62. Väljend „näiteks kinkimine“ lisati määrusesse nr 650/2012. Vt ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (KOM(2009) 154 (lõplik)), põhjendus 9 ja artikli 1 lõike 3 punkt f, mille parlament on kohaldamisalast väljajätmise osas ümber sõnastanud seda ettepanekut käsitlevas 6. märtsi 2012. aasta aruandes (A7‑0045/2012).

( 22 ) Vt Donovan W. M. Watersi selgitav aruanne, mis on kättesaadav järgmisel veebiaadressil: https://assets.hcch.net/docs/ed641835-352a-4fe0-a378-5bf4222086c8.pdf (punktid 41 (lk 542) ja 92 (lk 574)).

( 23 ) Vt määruse nr 650/2012 artikli 23 lõike 2 punkt i.

( 24 ) Vt analoogia alusel 1. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punkt 40).

( 25 ) Vahet tuleb teha surma puhuks sõlmitud kinkelepingu ja kinke vahel, mis korraldab õiguste viivitamatu ülemineku, nähes samas ette vara valduse üleandmise edasilükkamise kuupäevale, mis võib olla kinkija surmapäev. Vt selle kohta Boulanger, D., „Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012“, La Semaine Juridique – Notariale et Immobilière, LexisNexis, Pariis, nr 27, lk 39–44, eelkõige punkt 15, lk 41. Täheldan selles osas, et menetlusdokumentide prantsuskeelses versioonis ei tohiks väljend „remise du bien“ (vara üleandmine) segadust tekitada. Minu teada tuleb nimelt viidata abstraktsioonipõhimõttele („Abstraktionsprinzip“), mille kohaselt hõlmab kinnisasja üleandmine omandiõiguse üleandmist (näiteks müügitehing) ja kinnisasja füüsilist üleandmist (kinnistusraamatusse kandmise teel). Kinkija eluajal täitmise ja tema surma korral täitmise eristamise kohta vt Looschelders, D., „Artikel 1 EuErbVO“, väljaandes Hüßtege, R., ja Mansel, H.‑P., Rom-Verordnungen, op. cit., lk 817–835, eelkõige punktid 45 ja 46, lk 829 ja 830.

( 26 ) Vt selle kohta Bonomi, A., „Article 25. Pacte successoral“, väljaandes Bonomi, A., ja Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., lk 429–449, eelkõige punkt 13, lk 436; Pesendorfer, U., „Art. 3 EuErbVO“, väljaandes Burgstaller, A., Neumayr, M., Geroldinger, A., ja Schmaranzer, G., Die EU‑Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Viin, 2016, lk 68–81, eelkõige punktid 12 ja 17, lk 74–76, ning Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C.H. Beck, München, 2020, punkt 8.

( 27 ) Vt Boulanger, D., op. cit., punkt 14, lk 41.

( 28 ) Vt samamoodi Bonomi, A., „Article 3. Définitions“, väljaandes Bonomi, A., ja Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., lk 143–179, eelkõige punkt 21, lk 155; Dutta, A., „Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., punkt 37, ja „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, op. cit., punkt 10; Mankowski, P., „Art 1 EuErbVO“, väljaandes Deixler-Hübner, A., ja Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), 2. trükk, Manz’sche Verlags‑ und Universitätsbuchhandlung, Viin, 2020, lk 16–66, eelkõige punkt 79, lk 42 ja 43; Deixler-Hübner, A., ja Schauer, M., „Art 3 EuErbVO“, väljaandes Deixler-Hübner, A., ja Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), op. cit., lk 70–94, eelkõige punkt 14, lk 77 ja 78, ning Fontanellas Morell, J. M., „Las donaciones mortis causa ante la reglementación comunitaria de la sucesiones“, Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madrid, Hispaania, 2011, lk 465–484, eelkõige lk 481–483.

( 29 ) Selles küsimuses olen arvamusel, mis on vastupidine Hispaania valitsuse arvamusele, kuid on kooskõlas teiste poolte analüüsiga selles mõttes, et määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punktis b sisalduv mõiste „pärimisleping“ on määratletud piisavalt üldsõnaliselt, et see hõlmaks kokkulepet ainult varaeseme või pärandi osa kohta. Piisab sellest, kui on järgitud sama artikli punktist d tulenevat ühist kriteeriumi koostoimes punktis a sisalduva määratlusega, mis puudutab surma puhuks tehtud korraldusi, st vara(de) omandiõiguse üleminekut alates omaniku surmast, kes on lepingu pool.

( 30 ) Vt Bonomi, A. „Article 1. Champ d’application“, op. cit., punktid 51 ja 52, ja joonealustes märkustes viidatud autorid, lk 102–104.

( 31 ) Vt Bonomi, A. „Article 1. Champ d’application“, op. cit., punkt 53 ja 76. joonealuses märkuses viidatud autorid, lk 104. Vt ka Dutta, A., „Art. 25 EuErbVO Erbverträge“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., punkt 9. Üldisema kaalutluse kohta, et tuleb viidata surma puhuks tehtud korralduse suhtes kohaldatavale õigusele, vt Bonomi, A. „Article 1. Champ d’application“, op. cit., punkt 53 ja 75. joonealuses märkuses viidatud autorid, lk 104. Vt samamoodi Köhler, A., „Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht“, väljaandes Grierl, W., Köhler, A., Kroiß, L., ja Wilsch, H., Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte, 3. trükk, Nomos, Viin, 2020, lk 57–127, eelkõige punkt 52, lk 70, ja punkt 74, lk 78.

( 32 ) Vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56) ja 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 49).

( 33 ) Vt määruse nr 650/2012 põhjendus 37 ning 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punktid 44 ja 57) ja 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 56).

( 34 ) Vt 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 55) ning 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 41).

( 35 ) Vt sätete kohta, mis käsitlevad kohtualluvust pärimisasjades, 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 69). Euroopa Kohus asus seisukohale, et „pärimisasja terviklikkuse põhimõte ei ole absoluutne“.

( 36 ) Vt selle kohta Boulanger, D., op. cit., punktid 16 ja 17, lk 41. Vt ka Saksa õiguses Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen“, op. cit., punkt 11.

( 37 ) ELT 2008, L 177, lk 6. Määruse nr 593/2008 ja määruse nr 650/2012 vahel võib täheldada kahte olulist erinevust seoseid käsitlevate eeskirjade osas, millest just viimasena nimetatud määrusega tahetakse loobuda. Esmalt on määruse nr 593/2008 artikli 3 kohaselt kinkelepingu pooltel õigus vabalt valida lepingule kohaldatav õigus. Teisalt, kui seda valitud ei ole, kohaldatakse kinnisasjade kinke suhtes selle riigi õigust, kus kinnisasi asub, vastavalt selle määruse artikli 4 lõike 1 punktile c. Lisaks võib nimetatud määruse artikli 4 lõikest 2 järeldada, et kui valikut ei ole tehtud, reguleerib vallasasjade kinget kinkija alalise elukoha õigus, kuna ta on sellele lepingule iseloomuliku soorituse teostaja.

( 38 ) Määruse nr 593/2008 artikli 1 lõike 2 punkti c kohaselt jäetakse selle määruse kohaldamisalast välja perekonna varasuhteid käsitlev õigus. Vt selle kohta kokkuvõte Gaudemet-Tallon, H., „Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement „Rome I“ du 17 juin 2008. – Champ d’application. – Clauses générales“, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Pariis, 2020, vihik 552-11, punkt 52.

( 39 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.

( 40 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 43.

( 41 ) Vt käesoleva ettepaneku punktis 19 viidatud lepingu punkt f.

( 42 ) Nagu tõi esile komisjon, sedastan, et valitud õiguse ulatust on täpsustatud inglis‑, prantsus‑, itaalia‑, hollandi‑ ja poolakeelses versioonis ning hispaaniakeelses versioonis, mis avaldamise ajal oli sama mitmetähenduslik nagu saksakeelne versioon, on tehtud järgmine parandus: „Isik võib pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks õiguseks valida selle riigi õiguse“ (parandus ELT 2019, L 243, lk 9).

( 43 ) Vt 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punktid 88 ja 92).

( 44 ) Vt määruse nr 650/2012 artikkel 15 „Kohtualluvuse kontrollimine“. Vt kohtualluvuse eeskirjade ja nende mõju kohta kohtuotsuste liikumisele 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punktid 37 ja 53–55) ning 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punktid 61 ja 62).

( 45 ) Vt üleminekusätete ning nende ja rahvusvahelise kohtualluvuse vahelise seose kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:230, punktid 101–104 ja 108–112).

( 46 ) Vt 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punktid 92 ja 93).