84.

Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bayerisches Verwaltungsgericht Müncheni (Saksamaa) küsimustele järgmiselt. — Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta, artikli 9 lõike 2 punkti e kohaldamisala laieneb sõjaväelastele, kes lahingutegevuses vahetult ei osale, kui need sõjaväelased võivad sõjaväeteenistuses olles olla sunnitud õhutama nimetatud sättes viidatud laadi kuritegude või aktide toimepanekule või osalema nende toimepanekus. — Hinnates, kas see tegelikult nii on, peavad siseriiklikud ametiasutused kaaluma: 1) kas asjaomase isiku tegudel on otsene seos mõistliku tõenäosusega, et võidakse toime panna sõjakuritegusid, sest tema tegevus kujutab endast niisuguse kuriteokoosseisu osa ning ilma tema panuseta või ilma tema olukorras olevate inimeste panusteta ei oleks need sõjakuriteod või aktid võimalikud; 2) kas on objektiivselt alust arvata, et asjaomane isik võiks olla segatud sõjakuritegude toimepanekusse. Selles suhtes ei ole direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punktiga e kooskõlas kohaldada: a) kriminaalmenetluse tõendamisstandardit (nagu näiteks „ilma mõistlike kahtlusteta”) ega b) rahvusvahelisest kriminaalõigusest tulenevaid põhimõtteid. — See, et varjupaigataotleja kodakondsusriigis esitatakse süüdistusi sõjakuritegudes, ei takista teda tuginemast direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punktile e; selles suhtes ei ole oluline ka see, kas Rahvusvahelises Kriminaalkohtus on esitatud süüdistus. — Kõnealust konflikti puudutava Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu mandaadi olemasolu ei välista pagulasseisundi taotlemist direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punkti e alusel. — Sõjaväeteenistusest keelduv isik ei saa kvalifitseeruda pagulasseisundi saamiseks direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punkti e alusel, kui ta ei ole tema jaoks võimalikes menetlustes enne seda edutult keeldunud sõjaväeteenistusest oma veendumuste tõttu või kui sellised menetlused ei ole tema jaoks mõistlikult võimalikud. — Hinnates, kas sõjaväeteenistusest keelduvat isikut võib pidada teatava sotsiaalse rühma liikmeks direktiivi 2004/83 artikli 10 lõike 1 punkti d tähenduses, on vaja arvesse võtta: 1) kas tema veendumus on piisavalt veenev, tõsine, sidus ja tähtis; 2) kas ta selle veendumuse mõjul vastab artikli 10 lõike 1 punkti d esimese taande nõuetele seepoolest, et tema vastuseis tuleneb veendumusest, mis on tema teadvuses fundamentaalne, ja 3) et selliste veendumustega isikuid tajutakse nende päritoluriigis erinevana artikli 10 lõike 1 punkti d tähenduses. — Niivõrd kui varjupaigataotleja tugineb direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punktile b ja artikli 10 lõike 1 punktile d, tuleb siseriiklikel pädevatel ametiasutustel hinnata, kas sõjaväest väljaheitmine auastme äravõtmisega ja vanglakaristus on diskrimineerivad seetõttu, et hageja on teatava sotsiaalse rühma liige. Selle hinnangu andmisel on vaja arvestada, kas asjaomases riigis on sotsiaalseid rühmi, mis on võrreldavad sellega, kuhu varjupaigataotleja väidab end kuuluvat, selle poolest, et sellised rühmad on samasuguses olukorras, ja kas tema rühma suhtes on teistsugune kohtlemine tõenäolisem seetõttu, et see rühm võidakse anda sõjatribunali alla ja/või sõjaväest välja heita auastme äravõtmisega ning kas võimalikke ilmseid erinevusi kohtlemises saab õigustada. — Niivõrd, kui varjupaigataotleja tugineb direktiivi 2004/83 artikli 9 lõike 2 punktile c, on pädevatel siseriiklikel asutustel vaja hinnata, kas süüdistus või karistus deserteerumise eest on ebaproportsionaalsed. Selles suhtes on vaja arvestada, kas sellistes aspektides minnakse kaugemale sellest, mida asjaomasel riigil on vaja, et teostada oma legitiimset õigust relvajõududele.