ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76

Peale selle ei ilmne vastupidi apellandi väidetele, et Üldkohus oleks selle hindamise käigus „vähendanud“ varasema kaubamärgi HALLOUMI eristusvõimet või et ta oleks tuginenud eeldusele, et sellel on nõrk eristusvõime, mille ümberlükkamine on apellandi ülesanne. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 42 ja 70 nähtub hoopis, et Üldkohus tuvastas nagu ka apellatsioonikoda pärast apellandi esitatud tõendite analüüsimist objektiivselt, et sõna „halloumi“, mis on ainus element, millest see varasem kaubamärk koosneb, tähistab konkreetset juustusorti, mis on toodetud erilise retsepti alusel, ning et kaubamärgil, mis piirdub teatava kaubaliigi tähistamisega, on nõrk eristusvõime. Sellist hinnangut varasema kaubamärgi eristusvõime kohta ei saa Euroopa Kohtus vaidlustada, kui pole esitatud konkreetset väidet tõendite ilmselge moonutamise kohta (vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus The Tea Board vs. EUIPO, C‑673/15 P–C‑676/15 P, EU:C:2017:702, punkt 41).
18

Neil asjaoludel otsustas Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (maksuvaidlusi lahendav vahekohus (haldusasjade vahekohtukeskus), Portugal) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punktiga b on vastuolus, kui lähtutakse seisukohast, et haigla, mis kuulub eraõiguslikule äriühingule, mis on sõlminud riigiga ja avalik-õiguslike juriidiliste isikutega tervishoiuteenuste osutamise lepingud, hakkab tegutsema sotsiaalsetes tingimustes, mis on võrreldavad selles õigusnormis nimetatud avalik‑õiguslikele organisatsioonidele kehtivate tingimustega, kui on täidetud järgmised nõuded: – rohkem kui 54,5% käibest, sh summad, mille kohta esitatakse arved vastavatele teenusesaajatest kasutajatele, teenitakse riigi asutustelt ja riiklikelt kindlustusseltsidelt nendega sõlmitud lepingutes ja kokkulepetes kindlaksmääratud hindadega; – rohkem kui 69% kasutajatest on riiklikes kindlustusseltsides kindlustatud või saavad kasutada teenuseid, mida osutatakse riigi asutustega sõlmitud lepingute raames; – rohkem kui 71% meditsiinitoimingutest tehakse riiklike kindlustusseltsidega ja riigi asutustega sõlmitud lepingute alusel, ja – nende tegevus on tähtis üldistes avalikes huvides? 2. Arvestades, et Portugal otsustas vastavalt direktiivi [2006/112] artiklile 377 jätta selle direktiivi artikli 132 lõike 1 punktis b nimetamata haiglate tehingud käibemaksuvabaks, et ta andis nendele maksukohustuslastele vastavalt direktiivi [2006/112] artiklile 391 võimaluse valida nimetatud tehingute maksustamine, tingimusel et nad säilitavad maksustamiskorra vähemalt viis aastat, ja et ta näeb ette, et neile võib uuesti maksuvabastuse korda kohaldada ainult siis, kui nad selleks sõnaselgelt soovi avaldavad, siis kas artikliga 391 ja/või omandatud õiguste ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte, võrdõiguslikkuse ja diskrimineerimiskeelu, neutraalsuse ning konkurentsi moonutamise keelu põhimõtetega kasutajate ja maksukohustuslaste suhtes, kes on avalik-õiguslikud organisatsioonid, on vastuolus, et maksu‑ ja tolliamet kohustab kohaldama maksuvabastuse korda enne, kui nimetatud tähtaeg on möödas, alates hetkest, kui ta leiab, et maksukohustuslane on hakanud osutama teenuseid avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes? 3. Kas direktiivi [2006/112] artikliga 391 ja/või eespool nimetatud põhimõtetega on vastuolus, et uus seadus kohustab kohaldama maksukohustuslastele, kes on enne valinud maksustamiskorra, maksuvabastuse korda enne nimetatud viieaastase tähtaja möödumist? 4. Kas direktiivi [2006/112] artikliga 391 ja eespool nimetatud põhimõtetega on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt maksukohustuslane, kes on valinud maksustamiskorra kohaldamise, sest sel ajal, kui ta selle korra valis, ei osutanud ta tervishoiuteenuseid avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes, võib säilitada selle korra, kui ta hakkab neid teenuseid osutama avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes?“
46

Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimustele vastata, et direktiivi 2008/48 artikleid 8 ja 23 tuleb tõlgendada nii, et need kohustavad liikmesriigi kohut analüüsima omal algatusel, kas on rikutud krediidiandja lepingueelset kohustust hinnata tarbija krediidivõimelisust, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklis 8, ja toimida vastavalt riigisiseses õiguses selle kohustuse rikkumise puhuks ettenähtule, tingimusel, et sanktsioonid vastavad artikli 23 nõuetele. Lisaks tuleb direktiivi 2008/48 artikleid 8 ja 23 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene kord, mille järgi see, kui on rikutud krediidiandja lepingueelset kohustust hinnata tarbija krediidivõimelisust, toob kaasa lepingu tühisuse koos tarbija kohustusega maksta laenu põhisumma krediidiandjale tagasi tema võimalustele vastava tähtaja jooksul, ent seda vaid tingimusel, et tarbija lepingu niisugusele tühisusele tugineb, tehes seda kolmeaastase aegumistähtaja jooksul.
38

Nimelt asub määruse nr 952/2013 artikkel 198 selle määruse V jaotise 4. peatükis „Kauba kõrvaldamine“. Sellest tuleneb, et sellesse peatükki koondatud sätted puudutavad üksnes meetmeid, mis on vajalikud sellise kauba suhtes, mille füüsilise olemasolu sai pädev asutus tuvastada. Seda tõlgendust toetab määruse põhjendus 45, milles on märgitud, et selle määruse eesmärk on eelkõige sätestada liidu tasandil eeskirjad, mis reguleerivad kauba hävitamist või muud kõrvaldamist tolli poolt.
68

Selles kontekstis tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et liikmesriigi kohus ei saa põhjendatult asuda seisukohale, et tal ei ole võimalik tõlgendada riigisisese õiguse sätet kooskõlas liidu õigusega ainuüksi seetõttu, et riigisisesed pädevad asutused on seda sätet järjepidevalt tõlgendanud viisil, mis ei ole liidu õigusega kooskõlas (24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika). Need kaalutlused kehtivad a fortiori ka õigusteoorias väljendatud seisukohtade suhtes.
86

Neljanda väite kolmandas osas väidab apellant, et asjaolu, et Üldkohus tunnustas komisjoni pädevust anda hinnang meetmele, mille kohta liikmesriigi kohtu tehtud otsus on jõustunud, rikub ka õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna käesolevas asjas on liikmesriigi kohtu otsuse tegemise ja komisjoni otsuse vastuvõtmise vahele jäänud rohkem kui viis aastat. Seda perioodi on Euroopa Kohtu praktikas juba arvesse võetud, et hinnata olukorda viidatud põhimõtte seisukohast. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192 otsustas Üldkohus 13. juuni 2013. aasta kohtuotsusel HGA jt vs. komisjon (C‑630/11 P–C‑633/11 P, EU:C:2013:387, punkt 134) põhinedes, et õiguspärasele ootusele saab tugineda üksnes juhul, kui teatamiskohustust on järgitud. Üldkohus jättis aga tähelepanuta asjaolu, et käesolevas asjas ei olnud see teatamine vajalik, kuna vastupidi Üldkohtu seisukohale ei kujuta kõnealune meede endast uut abi. Lisaks on võimalik tuvastada seos seadusjõu põhimõtte ja õiguskindluse põhimõtte vahel, millest viimane kujutab endast piirangut abi tagastamiskohustusele, nagu see tuleneb määruse nr 659/1999 artiklist 14. Lisaks võis apellant tema arvates rajada õiguspärase ootuse asjaolule, et Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) ei pidanud vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimust kõnealuse meetme kohta. Ta leiab neil asjaoludel, et ta võis õiguspäraselt eeldada selle meetme seaduslikkust, kuna kõik õiguskaitsevahendid olid ammendatud.
89

Selles osas tuleb märkida, et taotletav tähis on kujutismärk, mis sisaldab sõnalist osa „black label“, mis on valgete suurtähtedega kirjutatud musta neljakülgse geomeetrilise kujundi keskele, ning selle kohal on omakorda kaks stiliseeritud lehte. Tähise alumises osas on sõnad „by equivalenza“, mis on kirjutatud väiksemate kirjamärkidega diagonaalselt valgel taustal olevate musta värvi tähtedega. Nimetatud tähise kujutisosad ja selle sõnaliste osade kujundus on suhteliselt lihtsad. Arvestades selle keskset paigutust ja suurust, moodustab sõnaline osa „black label“ sama tähise domineeriva osa, kuna eriti see tõmbab tarbija tähelepanu. Nimetatud osa näib olevat tervik, milles on rõhutatud omadussõna „black“, kuna see esineb selle osa alguses rasvases kirjas.
6

Määruse nr 40/94 artikli 43 „Vastulause menetlemine“ lõigetes 1–3, mille sätted võeti üle määruse nr 207/2009 artiklisse 42, oli sätestatud: „1. Vastulause menetlemise käigus kutsub amet pooli nii sageli kui vajalik ning ameti määratud tähtaja jooksul esitama märkused teiste poolte või ameti enese edastatud teadete kohta. 2. Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.“
52

Asjaolu, et enamiku sellisest erimaksust kannavad need maksukohustuslased, kes kuuluvad teiste liikmesriikide füüsilistele või juriidilistele isikutele, ei saa eraldi võetuna kujutada endast diskrimineerimist. Nagu kohtujurist märkis eelkõige oma ettepaneku punktides 66, 69 ja 82, on selline asjaolu selgitatav faktiga, et telekommunikatsiooniturul Ungaris on ülekaalus sellised maksukohustuslased, kelle käibed on seal kõige suuremad. See asjaolu on seega muutuv, isegi juhuslik indikaator, mis – muu hulgas ka proportsionaalse maksusüsteemi korral – võib olla täidetud alati siis, kui asjaomasel turul on ülekaalus ettevõtjad teistest liikmesriikidest või kolmandatest riikidest või kodumaised ettevõtjad, kes kuuluvad teiste liikmesriikide või kolmandate riikide füüsilistele või juriidilistele isikutele.
72

Asjaolu, et enamiku sellisest erimaksust kannavad need maksukohustuslased, kes kuuluvad teiste liikmesriikide füüsilistele või juriidilistele isikutele, ei saa eraldi võetuna kujutada endast diskrimineerimist. Nagu kohtujurist märkis eelkõige oma ettepaneku punktides 62, 65 ja 78, on selline asjaolu selgitatav faktiga, et kauplustes toimuva jaemüügi turul Ungaris on ülekaalus sellised maksukohustuslased, kelle käibed on seal kõige suuremad. See asjaolu on seega muutuv, isegi juhuslik indikaator, mis – muu hulgas ka proportsionaalse maksusüsteemi korral – võib olla täidetud alati siis, kui asjaomasel turul on ülekaalus ettevõtjad teistest liikmesriikidest või kolmandatest riikidest või kodumaised ettevõtjad, kes kuuluvad teiste liikmesriikide või kolmandate riikide füüsilistele või juriidilistele isikutele.
Raamotsuse artikkel 2 „Euroopa vahistamismääruse rakendusala“ näeb ette:

„1. Euroopa vahistamismääruse võib teha tegude eest, mida vahistamismääruse teinud liikmesriigis karistatakse vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetmega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt 12 kuud, või kui karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme kohta on otsus tehtud, peab see olema vähemalt nelja kuu pikkune.

2. Käesoleva raamotsuse alusel ja teo topeltkaristatavust [mõiste „topeltkaristatavus“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „mõlemapoolne karistatavus“] kontrollimata toimub Euroopa vahistamismääruse alusel üleandmine järgmiste kuritegude puhul, nagu need on vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusaktides määratletud ja kui need on vahistamismääruse teinud liikmesriigis karistatavad vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetmega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt kolm aastat:

– […],

– terrorism;

– […]

[…]

4. Muude süütegude puhul, mida ei ole nimetatud lõikes 2, võib üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et teod, mille suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusaktide alusel süüteod selle koosseisu tunnustest või kirjeldusviisist olenemata.“
94

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale kuni viiendale eelotsuse küsimusele vastata, et tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus olukord, kus liikmesriik määrab vanuse alusel diskrimineerivast meetmest tuleneva kahju hüvitamise nõude esitamiseks ette nähtud kahekuulise õigust lõpetava tähtaja kulgema hakkamise alguseks päeva, mil Euroopa Kohus kuulutab kohtuotsuse, milles tuvastatakse sarnase meetme diskrimineeriv laad, kui esineb oht, et asjaomastel isikutel võib osutuda võimatuks saada selle tähtaja jooksul teada nende suhtes esinenud diskrimineerimisest või selle ulatusest. Nii võib see olla eelkõige juhul, kui selles liikmesriigis on erimeelsus küsimuses, kas sellest kohtuotsusest tulenevaid juhiseid on võimalik asjaomasele meetmele üle kanda.
54

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik jätab perekonna taasühinemise taotluse, mille on esitanud kolmanda riigi kodanik, kes on sellise liidu kodaniku abikaasa, kellel on selle liikmesriigi kodakondsus ja kes ei ole kunagi kasutanud oma liikumisvabadust, rahuldamata ainuüksi põhjendusel, et sellel liidu kodanikul ei ole enda ja oma abikaasa jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata riigi sotsiaalabisüsteemi, ilma et oleks kontrollitud, kas nimetatud liidu kodaniku ja tema abikaasa vahel esineb sellist laadi sõltuvussuhe, mille tõttu viimasele tuletatud elamisõiguse andmisest keeldumise korral oleks sama liidu kodanik sunnitud lahkuma kogu liidu territooriumilt ning jääks seega ilma võimalusest tegelikult kasutada põhilisi liidu kodakondsusest tulenevaid õigusi.
41

Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2001/23 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui majandusüksus võtab hankemenetluse tulemusena üle olulisi käitusvahendeid nõudva tegevuse, ilma et ta võtaks hankija kehtestatud õiguslike, keskkonnaalaste või tehniliste piirangute tõttu üle käitusvahendeid, mis kuulusid seda tegevust varem läbi viinud majandusüksusele, siis ei takista see tingimata taolise majandustegevuse ülevõtmise kvalifitseerimist ettevõtte üleminekuks, kui muud faktilised asjaolud, nagu suurema osa töötajate ülevõtmine ja kõnealuse tegevuse jätkamine katkestuseta, võimaldavad tuvastada, et asjaomase majandusüksuse identiteet on säilinud; seda peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus.
54

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad äriühingu, kes on sellesse liikmesriiki üle toonud oma tegeliku juhtimise koha ja sellest tulenevalt ka maksuresidentsuse, võimaluse maha arvata maksukahjumit, mis on tekkinud enne seda ületoomist teises liikmesriigis, kus see äriühing on jätnud alles oma registrijärgse asukoha.
26

13. veebruari 2020. aasta täiendavas taotluses märkis ombudsman esiteks, et selle 20. detsembri 2019. aasta seaduse on Poola Vabariigi president vahepeal 4. veebruaril 2020 allkirjastanud ja seadus on avaldatud (Dz. U. 2020, jrk nr 190) ning selle jõustumise kuupäevaks on määratud 14. veebruar 2020. Teiseks tõi ta esile distsiplinaarmenetluste ja haldusmeetmete jätkumise ja arvulise kasvu ning nüüdsest ka distsiplinaarkaristuste kohaldamise kohtunike suhtes eelkõige põhjustel, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24. Oma 2. märtsi 2020. aasta täiendavas taotluses tõi ombudsman välja asjaolu, et Prokuratura Krajowa (Poola riigiprokuratuur) esitas hiljuti 20. detsembri 2019. aasta seaduse alusel kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumile taotluse võtta puutumatus kohtunikult, kes on kohtuasjas C‑563/18 esitanud eelotsusetaotluse, ja anda luba võtta kohtunik kriminaalvastutusele, kuna ta võimaldas meedial salvestada sellise otsuse kuulutamise, mis tehti kohtuasjas, milles vaidlustati Sejmi (seim) istungite toimumise koha üleviimine, ning millega kohustati prokuratuuri jätkama selle üleviimisega seotud uurimist. Ombudsman leiab, et Euroopa Kohtul tuleb arvesse võtta nendes uutes asjaoludes peegelduvat arengut, selleks et hinnata nende küsimuste vastuvõetavust ja sisu, mis tuleb tal käesolevates kohtuasjades lahendada, ning sellega on põhjendatud menetluse suulise osa uuendamine Euroopa Kohtu poolt.
7

Määruse II peatüki 4. jakku „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“ kuulunud artiklis 15 oli sätestatud: „1. Küsimustes, mis on seotud lepinguga, mille isik ehk tarbija on sõlminud oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil, määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao alusel, ilma et see mõjutaks artikli 4 ja artikli 5 punkti 5 kohaldamist, kui tegemist on: […] c) kõigil ülejäänud juhtudel lepinguga, mis on sõlmitud isikuga, kes tegeleb tarbija alalise elukoha liikmesriigis kutse- või äritegevusega või kelle selline tegevus on mis tahes vahenditega suunatud nimetatud liikmesriiki või mitme liikmesriigi hulgas ka nimetatud liikmesriiki, ning kui leping kuulub sellise tegevuse raamesse. 2. Kui tarbija sõlmib lepingu poolega, kelle alaline elukoht ei ole liikmesriigis, kuid kellel on filiaal, esindus või muu üksus mõnes liikmesriigis, loetakse see riik nimetatud filiaali, esinduse või muu üksuse tegevusest tulenevate asjade puhul tema alaliseks elukohaks. 3. Käesolevat jagu kohaldatakse transpordilepingute suhtes ainult juhul, kui tegemist on pakettreisilepingutega.“
94

Tuleb samuti meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas on leitud, et kuigi õiguskindluse põhimõttega on vastuolus õigusnormide tagasiulatuvalt kohaldamine, see tähendab enne nende jõustumist tekkinud olukorra suhtes, sõltumata sellest, kas tagasiulatuv kohaldamine on huvitatud isikule soodne või ebasoodne, on sama põhimõtte kohaselt nõutav ka see, et kõiki faktilisi olukordi tuleb tavaliselt – välja arvatud, kui on selgelt sätestatud vastupidi – hinnata nende tekkimise ajal kehtivaid õigusnorme arvestades, ning uued õigusnormid kehtivad seega vaid tuleviku suhtes ja neid kohaldatakse ka varasema seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade hilisemate tagajärgede suhtes, välja arvatud erandid (vt selle kohta 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, punkt 37, ning 26. mai 2016. aasta kohtuotsus Județul Neamț ja Județul Bacău, C‑260/14 ja C‑261/14, EU:C:2016:360, punkt 55).
22

Neil asjaoludel otsustas arbeidshof de Gent (Genti kõrgem töökohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas direktiivi [2001/23] artikli 3 lõike 1 sätteid tuleb tõlgendada nii, et ettevõtte eri osade üheaegsel üleminekul direktiivi artikli 1 lõike 1 tähenduses, mille puhul omandajad on erinevad, lähevad õigused ja kohustused, mis tulenevad igas ülemineku objektiks olevas ettevõtte osas töötanud töötaja üleminekuaegsest kehtivast töölepingust, üle igale omandajale, kuid seda siiski proportsionaalselt nimetatud töötaja töö mahuga asjaomase omandaja poolt omandatud ettevõtte osas, või nii, et nimetatud õigused ja kohustused lähevad tervikuna üle ettevõtte selle osa omandajale, kus nimetatud töötaja põhiliselt töötas, või nii, et juhul kui direktiivi sätteid ei saa tõlgendada kummalgi eespool esitatud viisil, ei lähe nimetatud töötaja töölepingust tulenevad õigused ja kohustused üle mitte ühelegi omandajale, kusjuures see on nii ka juhul, kui töötaja töömahtu ülemineku objektiks olevates ettevõtte osades ei ole võimalik eraldi kindaks määrata?“
54

See erand on põhjendatud asjaoluga, et on õiguspärane eeldada, et liikmesriigi seadusandja on kehtestanud teatavate lepingute poolte kõigi õiguste ja kohustuste vahel tasakaalu, mida liidu seadusandja on sõnaselgelt soovinud säilitada (21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, punkt 28, ja 3. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, punkt 33).
43

Esiteks tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2008/95 põhjendusele 6, milles on muu hulgas märgitud, et „[l]iikmesriikidele peaks jääma vabadus määrata kindlaks kaubamärkide lõppenuks tunnistamise ja tühiseks tunnistamise mõju“, on selle direktiiviga jäetud liikmesriigi seadusandjale vabadus määrata kindlaks kuupäev, millal kaubamärgi lõppenuks tunnistamine jõustub. Teiseks tuleneb nimetatud direktiivi artikli 11 lõikest 3, et liikmesriigid võivad vabalt otsustada, kas nad soovivad ette näha, et kui esitatakse vastuhagi lõppenuks tunnistamise kohta, ei saa kaubamärki rikkumise suhtes algatatud menetluses kasutada, kui vastuväite alusel on kindlaks tehtud, et kõnealuse kaubamärgi võiks lõppenuks tunnistada vastavalt artikli 12 lõikele 1.
65

Tõhususe põhimõtte järgimise osas olgu märgitud, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikes 3 on määratletud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ulatus, täpsustades, et liikmesriigid, kelle jaoks see direktiiv on siduv, tagavad, et kohus, kellele on edasi kaevatud rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, viib läbi „nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral direktiivi [2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik[u] ja ex nunc läbivaatami[s]e“ (tänane kohtuotsus Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal, C‑406/18, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 46 lõiget 3 tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis annavad kohtutele pädevuse üksnes tühistada rahvusvahelise kaitse valdkonnas pädevate asutuste otsused, välistades õiguse neid muuta. Kui asi saadetakse aga tagasi pädevale haldusasutusele, tuleb uus otsus vastu võtta lühikese aja jooksul ja see peab olema kooskõlas kohtu tühistamisotsuses sisalduva hinnanguga. Samuti, kui liikmesriigi kohus on pärast kõikide rahvusvahelise kaitse taotleja esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude täielikku ja ex nunc läbivaatamist tuvastanud, et asjaomasele taotlejale tuleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivis 2011/95/EL (mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule) sätestatud kriteeriumide kohaselt anda rahvusvahelise kaitse seisund põhjendusel, millele ta oma taotluses tugines, kuid kui haldusasutus teeb pärast seda vastupidise otsuse, tõendamata, et on ilmnenud uusi asjaolusid, mis põhjendavad uue hinnangu andmist seoses taotleja vajadusega rahvusvahelise kaitse järele, siis peab see kohus juhul, kui liikmesriigi õigus ei anna talle mingit vahendit, mis võimaldaks tal oma kohtuotsuse järgimist nõuda, muutma seda otsust, mis ei vasta tema varasemale kohtuotsusele, ja asendama selle omaenda otsusega rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, jättes vajaduse korral kohaldamata liikmesriigi õigusnormid, mis keelavad tal seda teha.