Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Eksportija, kes saab eksporditoetust, on põhimõtteliselt kohustatud koos ekspordideklaratsiooniga esitama dokumendid ja vajaliku teabe, mida on vaja eksporditoetuse saamise õiguse ja selle summa kindlaksmääramiseks.

2. Kõnesolevas kohtuasjas on küsimus selles, kas eksportija, kellel ei ole võimalik esitada pädevate siseriiklike asutuste nõudel dokumentaalset tõendit eksporditud kauba valmistamistingimuste kohta, võib oma ekspordideklaratsiooni õigsust tõendada muu tõendusvahendiga.

3. Selline on sisuliselt Finanzgericht Hamburgi (Saksamaa) esitatud küsimus äriühingu Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. (edaspidi „Schulze” või „kaebaja”) ja Hauptzollamt Hamburg‑Jonase (edaspidi „Hauptzollamt” või „vastustaja”) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab mitmesse kolmandasse riiki eksporditud piparkookidele taotletud eksporditoetuste andmist.

4. Kõnesoleva kohtuasja puhul palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, milline on eksportijale määruse (EÜ) nr 1222/94(2) artikli 7 lõike 1 kolmandast lõigust tuleneva dokumentide ja teabe esitamise kohustuse ulatus.

I. Ühenduse õiguslik raamistik

A. Põllumajandussaaduste ja -toodete eksporditoetuste andmist käsitlevad sätted

1. Määrus (EMÜ) nr 3665/87

5. Määrus (EMÜ) nr 3665/87(3) sätestab üksikasjalikud rakenduseeskirjad põllumajandussaaduste ja ‑toodete ekspordi suhtes, millele on ette nähtud eksporditoetus. Vastavalt artikli 2 lõike 1 punktile a hõlmab määrus peale EÜ asutamislepingu II lisas (muudetuna EÜ I lisa) loetletud põllumajandussaaduste ja -toodete ka neid põllumajandussaadusi ja ‑tooteid, mida eksporditakse selles lisas loetlemata kaupadena.

6. See määrus sisaldab „Eksporti kolmandatesse riikidesse” käsitleva II jaotise esimeses peatükis „Toetuse saamise õigus” sätteid, millel toetuse saamise õigus põhineb. Nimetatud määruse artikli 3 lõike 5 esimese lõigu punkti c alusel peab eksportimisel toetuse saamiseks kasutatud dokument sisaldama kõiki vajalikke andmeid toetuse summa arvutamiseks ja eelkõige asjaomaste toodete koostist või viidet sellele koostisele.

2. Määrus nr 1222/94

7. Määrus nr 1222/94 sätestab eksporditoetuste korra põllumajandussaadustele ja ‑toodetele, mida on töödeldud ja eksporditud asutamislepingu II lisas loetlemata kaubana ja mille põhisaadused on loetletud piimatoodete, piima-, muna‑, riisi‑, suhkru‑ ja teraviljasektoris turgude ühist korraldust käsitlevates määrustes.

8. Vastavalt artikli 1 lõike 1 esimesele lõigule kohaldatakse määrust eelkõige A lisas loetletud põhisaadustele ning nende töötlemissaadustele, mis on loetletud B ja C lisas.(4)

9. Nimetatud määruse artikkel 3 sätestab toetuse summa arvutamise üksikasjalikud eeskirjad. See summa määratakse kindlaks eksporditava kauba valmistamisel tegelikult kasutatud põhisaaduste koguste põhjal.(5) Vastavalt määruse artikli 3 lõike 2 teisele lõigule määratakse need kogused kindlaks iga kauba puhul, millele toetust makstakse.

10. Siiski näeb nimetatud määruse artikli 3 lõike 2 teine lõik ette lihtsustatud korra, mida on mainitud määruse põhjenduses 11. Eeskätt näeb see säte ette, et „[k]ui tegemist on selliste kaupade regulaarse ekspordiga, mida teatav ettevõte toodab selgelt määratletud tehnilistes tingimustes ning millel on püsivad omadused ja kindel kvaliteet, võib kogused pädevate asutuste nõusolekul kindlaks määrata vastavalt kõnealuste kaupade tootmise reglemendile […]”.

11. Määruse nr 1222/94 artikkel 7 määrab kindlaks ka toetuse andmise korra. See näeb eeskätt ette – nagu määruse põhjendus 10 sellele viitab – järelevalve korra, mis põhineb eksportija esitatava deklaratsiooni põhimõttel.

12. Esiteks näeb nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 esimene lõik ette, et kohaldatakse määrust nr 3665/87. See säte täpsustab lisaks teavet, mida asjaomane isik eksportimisel kasutatavas dokumendis peab esitama. Viimati nimetatu on kohustatud deklareerima eksporditava kauba valmistamisel tegelikult kasutatud põhisaaduste kogused või viitama asjakohaste kaupade koostisele, kui see on kindlaks määratud määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud lihtsustatud korra alusel.

13. Lisaks näeb määruse artikli 7 lõike 1 kolmas lõik ette, et „[a]sjaomane isik esitab pädevatele asutustele koos deklaratsiooniga kõik tõendavad dokumendid ja kogu teabe, mida viimased asjakohaseks peavad”.

14. Lisaks on nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 neljanda lõigu alusel ekspordideklaratsiooni täpsuse kontrollimiseks pädevatel siseriiklikel asutustel õigus kasutada „kõiki asjakohaseid vahendeid”.

15. Mis puudutab määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 2 esimest lõiku, siis see sätestab, et „[k]ui eksportija ei koosta lõikes 1 nimetatud deklaratsiooni või ei lisa deklaratsioonile piisavalt tõendavat teavet, ei ole tal õigust toetust saada.”

16. Lõpuks tuleb täpsustada määruse põhjenduste 10 ja 11 sisu, mis on seotud määruse artiklitega 3 ja 7.

17. Nimetatud määruse põhjendus 10 näeb ette, et „[t]uleks kehtestada järelevalve kord, mis põhineb põhimõttel, et eksportija deklareerib pädevale asutusele eksporditavate kaupade valmistamiseks kasutatud tootekogused iga kord, kui kaupu eksporditakse [ning p]ädevad asutused peaksid võtma kõik meetmed, mida nad peavad vajalikuks, et kontrollida selliste deklaratsioonide täpsust”.

18. Määruse nr 1222/94 põhjendus 11 näeb omalt poolt ette, et „ekspordiformaalsuste lihtsustamiseks tuleks vastu võtta lihtsustatud kord selliste kaupade suhtes, [mida teatav ettevõte toodab selgelt määratletud tehnilistes tingimustes ning millel on püsivad omadused ja kindel kvaliteet ning] mille puhul tootja esitab pädevale asutusele kõnealuse asutuse poolt vajalikuna käsitatavad andmed kaupade valmistamistingimuste kohta”.

B. Järelevalvet käsitlevad eeskirjad

19. Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik)(6) artikli 1 esimese taande kohaselt kohaldatakse seda seadustikku ühenduse liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse suhtes. Seadustik hõlmab põllumajandustoodete eksporti, millele on ette nähtud eksporditoetus.

20. Nimetatud seadustiku artikkel 14 näeb eelkõige ette, et „[s]elleks et kohaldada tollialaseid õigusakte, esitab kaubavahetusega otseselt või kaudselt seotud isik tollile viimase taotluse korral ja ettenähtud tähtaja jooksul sõltumata esitamise viisist kõik vajalikud dokumendid ja kogu vajaliku teabe ning osutab tollile vajalikku abi”.

II. Põhikohtuasja asjaolud ja menetlus

21. 1996. aastal eksportis Schulze mitmesse kolmandasse riiki piparkooke ja taotles selles kaubas sisalduvate põhisaaduste eest eksporditoetust. Sel eesmärgil viitas kaebaja erinevates esitatud eksporditoetuse taotlustes tootmise reglemendile, mis oli kindlaks määratud pädevate siseriiklike asutuste nõusolekul määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 2 kolmandas lõigus ette nähtud lihtsustatud korra raames.

22. 1997. aasta mai tulekahjus said vastustaja tootmis- ja haldushooned tõsiselt kannatada. Sama aasta juulis lõpetas Schulze tegevuse.

23. 1999. aasta oktoobris kontrollis Hauptzollamt kaebaja esitatud tootmise reglementi. Kontrolli käigus tuvastati, et iga reglemendi õigsuse kontrolliks vajalikud sisedokumendid olid tulekahjus hävinud.

24. Leides, et Schulzel ei olnud võimalik esitada määruse nr 1222/94 artikli 7 lõikes 1 nõutud teavet ja dokumente tootmise reglemendi kontrolliks, nõudis vastustaja 28. augustil 2000 määruse nr 3665/87 artikli 11 lõike 3(7) alusel kaebajale makstud eksporditoetuse ehk 26 174,84 Saksa marga suuruse summa tagasimaksmist.

25. Schulze poolt tagasimaksmise nõude peale esitatud vaide osas leidis Hauptzollamt, et kaebaja ei ole täitnud määruse nr 1222/94 artiklis 7 ette nähtud tõendamiskohustust, ja jättis seega vaide rahuldamata. Tema väitel ei saanud Schulze tugineda vääramatule jõule, kuna määruse nr 3665/87 artikli 11 lõige 3 ega määruse nr 1222/94 artikkel 7 ei luba sellist erandit.

26. Kaebaja esitas selle otsuse peale Finanzgericht Hamburgile kaebuse. Kaebuse põhjenduseks väidab ta eeskätt sellele, et tagasimaksmise nõuet ei saa esitada määruse nr 3665/87 artikli 11 lõike 3 alusel, kuna see säte näeb ette juhtumid, mille korral on eksporditoetust alusetult makstud. Schulze aga leiab, et käesoleval juhul on toetusi makstud õigustatult, võttes arvesse määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 2 kolmanda lõigu alusel saadud luba kohaldada tootmise reglemendi koostamisel lihtsustatud korda.

III. Eelotsuse küsimused

27. Finanzgericht viitab eelotsusetaotluses sellele, et lisaks nõudele tõendada, et tooteid tegelikult eksporditi, kehtib määruse nr 1222/94 kohaldamisalasse kuuluvate kaupade eest toetuse andmise suhtes ka tegelikult kasutatud põhisaaduste koguseid puudutavate dokumentide edastamise nõue. Nende puudumise korral otsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et toetust ei maksta ja et toetuse peab vajaduse korral määruse nr 3665/87 artikli 11 lõike 3 alusel tagasi maksma.

28. Kõnesolevas kohtuasjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlus kõigepealt selles osas, kas kaebajal on võimalik tugineda vääramatule jõule ja kas tal on võimalik määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kohaselt nõutud tõendi puhul esitada dokumentide asemel muu tõend. Pärast Euroopa Kohtu vääramatu jõu mõistet(8) käsitleva kohtupraktika meenutamist märgib ta kõigepealt, et ükski määruse nr 1222/94 säte ei näe ette sellise olukorra tagajärgi. Seejärel sedastab ta eelkõige eespool viidatud kohtuotsusest First City Trading jt lähtudes, et eksportija saab tugineda vääramatule jõule üksnes karistamisotsuse puhul.(9) Viimati nimetatu on seega siiski kohustatud talle antud eksporditoetused tagasi maksma.

29. Finanzgericht märgib siiski, et Schulze oli „tema tahtest sõltumata hädaseisundis” – asjaolu, mis selle kohtu arvates õigustab erandit dokumentaalse tõendi nõudest. Nimetatud kohus nendib selles osas, et määruse nr 1222/94 artikli 7 lõige 1 ei nõua eksportijalt absoluutselt, et ta esitaks valmistamisprotsessi kohta dokumentaalse tõendi tootmist käsitlevate dokumentide näol. Lisaks märgib ta, et selle määruse põhjenduse 10 kohaselt peavad pädevad siseriiklikud asutused lõpuks võtma meetmed, mida nad peavad vajalikus, et kontrollida eksportijate deklaratsioonide täpsust.

30. Kuna Finanzgericht Hamburgil oli eespool toodud põhjustel kahtlusi määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmanda lõigu tõlgendamise suhtes, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised kaks eelotsuse küsimust:

„1. Kas määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud dokumentaalsete tõendite esitamise nõude võib jätta tähelepanuta ja lubada eksportijal esitada tõendid eksporditavate kaupade valmistamisel tegelikult kasutatud toodete kohta muul viisil juhul, kui eksportijal ei ole vääramatu jõu tõttu (enam) võimalik esitada dokumente tootmise kohta?

2. Kas vääramatu jõuga arvestamise korral madaldub ka tõendatuse aste nii, et eksportija peab eksporditud kaupade valmistamisel tegelikult kasutatud toodete kohta esitama üksnes usutavaid tõendeid ja viiteid?”

IV. Õiguslik analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

31. Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui eksportijal ei ole võimalik esitada dokumentaalset tõendit eksporditud kauba valmistamistingimuste kohta, siis võib ta tõendada ekspordideklaratsiooni õigsust muude tõendusvahenditega.

32. Vastustaja soovitab sellele küsimusele vastata eitavalt. Ta leiab esiteks, et eksporditoetuste andmine asutamislepingu II lisas loetlemata kaupadele tugineb kasutatud põhisaaduste liigi ja koguse üksikasjalikul kindlaksmääramisel. Ta leiab seega, et ükski muu tõend ei saa asendada artikli 7 lõikes 1 kolmandas lõigus ette nähtud dokumentaalset tõendit.

33. Teiseks selgitab ta, et vääramatu jõu olemasolul ei ole mingit mõju asjaomase isiku kohustusele esitada dokumente ja teavet eksporditud kauba tootmise kohta. Selles osas väidab vastustaja, et määruse nr 3665/87 artikli 11 lõikes 3 ette nähtud tagasimaksmise kord ei maini vääramatut jõudu. Ta viitab samuti sellele, et Euroopa Kohus ei ole kunagi tunnustanud vääramatu jõu klauslit kui ühenduse õiguse üldpõhimõtet ja seda tuleb õigusnormide täpse kinnipidamise üldreegli erandina tõlgendada ja kohaldada kitsalt. Ta leiab lõpuks, et seesama klausel on vastuolus määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 eesmärgiga, st ühenduse finantshuvide kaitsega.

34. Ma ei ole selle analüüsiga nõus.

35. Ma arvan nimelt, et juhul kui eksportijal ei ole võimalik esitada ekspordideklaratsiooniga dokumentaalset tõendit, ei ole määruse artikli 7 lõike 1 kolmanda lõiguga vastuolus see, kui viimati nimetatu tõendab pädevate siseriiklike asutuste nõude täitmiseks selle deklaratsiooni õigsust siseriikliku õiguse sätetes ette nähtud muu tõendusvahendiga.

36. Enne kui analüüsida artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud üksikasjalikke tõendamiseeskirju, tuleb eelnevalt täpsustada selles sättes kehtestatud kohustuse ulatust, juhul kui eksportija on kasutanud määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 2 kolmandas lõigus sätestatud lihtsustatud korda, nagu kõnesolevas kohtuasjas.

37. Tuleb meenutada, et eksporditoetuste andmise korrale on eelkõige iseloomulik see, et ühenduse abi antakse ainult tingimusel, et eksportija seda taotleb. Kui ta omal vabal tahtel otsustab toetuse saamise võimalust kasutada, siis leiab Euroopa Kohus, et ta „peab esitama asjakohast teavet, mis on vajalik toetuse saamise õiguse tõendamiseks ja toetuse summa kindlaksmääramiseks”(10) .

38. Määruse nr 3665/87 artikli 3 lõike 5 esimese lõigu alapunkti c alusel, mis – tuletan meelde – on vaidlusaluse toetuse suhtes kohaldatav,(11) peab eksportimisel toetuse saamiseks kasutatud dokument sisaldama kõiki toetuse summa arvutamiseks vajalikke andmeid ja eelkõige asjaomaste toodete koostist või viidet sellele koostisele.

39. Määruse nr 1222/94 raames on toetuse andmise tingimuseks vastavalt määruse artikli 7 lõike 1 esimesele lõigule asjaomase isiku poolt tegelikult kasutatud põhisaaduste koguste deklaratsioon või viide eksporditud kauba koostisele, nii nagu see lihtsustatud menetluse käigus kindlaks määrati.

40. Nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 kolmanda lõigu alusel on toetuse saamise õiguse tingimuseks ka see, et eksportija esitab pädevatele siseriiklikele asutustele dokumendid ja teabe eksporditud kaupade tootmistingimuste kohta.

41. Selle kohustuse eesmärk on võimaldada asutustel kontrollida ekspordideklaratsiooni õigsust ja tuvastada eksporditoetuse saamise õigus ning määrata kindlaks toetuse summa.

42. Minu arvates kehtib nimetatud kohustus samamoodi ka siis, kui asjaomane isik kasutab määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 2 kolmandas lõigus ette nähtud lihtsustatud korda,(12) nagu kõnesolevas kohtuasjas.

43. Esiteks näeb selle määruse põhjendus 11 selgelt ette, et haldamise lihtsustamiseks kehtestatud kord põhineb pädevatele siseriiklikele asutustele nende poolt vajalikuks peetava teabe esitamisel.

44. Teiseks ei tee nimetatud määruse artikli 7 lõige 1 kolmas lõik vahet selle alusel, kas eksportija on eksportimisel deklareerinud tegelikult kasutatud põhisaaduste kogused või lihtsalt viidanud kauba koostisele, nii nagu see on kindlaks määratud lihtsustatud menetluse käigus.

45. Lõpuks on pädevate siseriiklike asutuste poolt eksportija esitatud dokumentide ja teabe põhjal läbi viidud kontrolli eesmärk eelkõige kontrollida, et asjaomase saadetise puhul koosneb eksporditav kaup tõesti selle korra raames kindlaksmääratud põllumajandussaaduste või ‑toodete kindla suurusega kogustest.

46. Seega arvan ma, et isegi kui eksportija on eksporditava kauba koostise kindlaks määranud pädevate siseriiklike asutuste nõusolekul, on ta siiski kohustatud esitama kõik dokumendid ja kogu teabe, mida asutused asjakohaseks peavad.

47. Selleks et kindlaks määrata dokumentide ja teabe vorm, mida eksportija peab nende asutuste nõudel edastama, tuleb minu arvates tugineda määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmanda lõigu sõnastusele. Seda sõnastust tuleb tõlgendada koostoimes nimetatud määruse põhjendustega 10 ja 11.

48. Nimetatud artikli 7 lõike 1 kolmanda lõigu tekstist tuleneb, et eksportija võib esitada dokumentaalse tõendi. Selle all peab minu arvates mõistma kõiki dokumente, mis viitavad eksporditava kauba valmistamisele ja võimaldavad kindlaks määrata selle kauba valmistamisel kasutatud põhisaaduste kogused. Tegemist võib olla näiteks arvetega või ettevõtja poolt kvaliteedikontrolli käigus läbi viidud keemiliste analüüsidega.

49. Samast tekstist aga tuleneb samuti, et see ei kehtesta ühtegi konkreetset piirangut nende dokumentide või teabe vormi suhtes, mida asjaomane isik peab esitama.

50. Nimelt piirdub see tekst sellega, et näeb ette eksportija kohustuse esitada „ kõik dokumendid ja kogu teabe , mida [pädevad asutused] asjakohaseks peavad”. Mis puutub määruse nr 1222/94 põhjendusse 11, siis see täpsustab, et selleks teabeks on pädevate siseriiklike asutuste poolt „vajalikuna käsitatavad andmed kaupade valmistamistingimuste kohta”.

51. Isegi kui on tõsi, et – nagu vastustaja märgib – kõnealuste eksporditoetuste andmise puhul on vaja kasutatud toodete liik ja kogus täpselt kindlaks määrata ja et selleks tundub dokumentaalne tõend olevat kõige sobivam, tuleb tõdeda, et määrus ei näe ette, et dokumentaalne tõend on ainus võimalik tõendusvahend.

52. Muu hulgas on huvitav täheldada, et ühenduse tolliseadustiku(13) artikli 14 alusel peavad kõik liikmesriigi tolli poolt teostatava kontrolliga seotud isikud esitama sõltumata esitamise viisist kõik vajalikud dokumendid.

53. Neid asjaolusid arvestades leian ma seega, et määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmanda lõigu kohaselt on lubatud mitmesugused tõendusvahendid.

54. Lisaks tuleneb artikli 7 lõike 1 kolmandast lõigust koostoimes sama määruse põhjendustega 10 ja 11, et lõpuks peavad pädevad siseriiklikud asutused otsustama vajaduse üle saada eksportija deklaratsiooniga dokumente või teavet. Samuti peavad nad kindlaks tegema iga juhtumi asjaolusid arvestades, milline on kõige sobivam tõend.(14)

55. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb meenutada, et kui vastavas valdkonnas puuduvad ühenduse õigusnormid, siis peavad pädevad asutused tuginema siseriikliku õiguse sätetele. Siiski tuleb märkida, et siseriiklikes õigusnormides ette nähtud tõendamiskord ei tohi kahjustada ühenduse õiguse ulatust ega tõhusust. Sellest kohtupraktikast nähtub, et selline kord ei või olla ebasoodsam kui sarnane siseriiklikul õigusel põhinevat menetlust puudutav kord (samaväärsuse põhimõte) ega muuta ühenduse õigusnormide kohaldamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). Selline kord kahjustaks nimelt ühenduse õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist.(15)

56. Lisaks tuleneb määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 2 esimesest lõigust, et pädevad siseriiklikud asutused peavad hindama, kas eksportija esitatud tõendid on „nõuetekohased”.

57. Nendest asjaoludest lähtuvalt olen seega arvamusel, et määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui eksportija, kellel ei ole võimalik esitada koos ekspordideklaratsiooniga dokumentaalseid tõendeid eksporditud kauba valmistamisel tegelikult kasutatud toodete koguse kohta, tõendab deklaratsiooni õigsust pädevate siseriiklike asutuste nõude täitmiseks muu siseriikliku õiguse sätetes ette nähtud tõendusvahendiga, eeldusel et need sätted ei kahjusta ühenduse õiguse ulatust ega tõhusust.

B. Teine eelotsuse küsimus

58. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas vääramatu jõud,(16) mis takistab eksportijat edastamast pädevate siseriiklike ametiasutuste nõutud dokumentaalseid tõendeid, madaldab määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud tõendatuse astet.

59. Vastus sellele küsimusele tuleneb minu arvates eespool esitatud kaalutlustest.

60. Kõigepealt tuleb meenutada, et eksporditoetus on ühenduse abi, mille saamise tingimus on ilmtingimata see, et kaup, mille puhul seda antakse, vastab eksportimisel deklareeritule või sellele, mis on kindlaks määratud lihtsustatud korra raames.

61. Nagu eelnevalt nähtud, ei ole määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmanda lõiguga vastuolus, kui ekspordideklaratsiooni õigsuse kohta esitatakse dokumentaalse tõendi asemel muu tõendusvahend. Sõltumata eksportija esitatud tõendi vormist ja esitamise viisist, peab see pädevatel siseriiklikel asutustel siiski võimaldama kontrollida, et ühenduse õigusnormides sätestatud nõuded on täidetud.

62. Neil asjaoludel leian, et kui eksportijal ei ole võimalik esitada pädevatele siseriiklikele asutustele dokumentaalset tõendit eksporditava kauba valmistamistingimuste kohta, ei madalda see mingil viisil nimetatud artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus nõutud tõendatuse astet.

63. Isegi kui oletada, et dokumentaalse tõendi esitamise võimatus on põhjustatud vääramatust jõust, ei ole sellel minu arvates mingit mõju selle järelduse suhtes.(17)

64. Määrus nr 3665/87 – mis, nagu ma meenutan, on kõnesoleval juhul kohaldatav(18) – näeb ammendavalt ette vääramatu jõu mõju eksporditoetuste valdkonnas.(19) Nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses First City Trading jt leidis, võimaldab vääramatu jõu klausel ühenduse abi saajal selle määruse raames vaid vabaneda trahvi maksmisest. Seevastu ei võimalda see eksportijal pääseda alusetult saadud summade tagasimaksmisest.(20)

65. Eespool toodust lähtuvalt leian ma seega, et määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus eksportijale antud võimalus tõendada ekspordideklaratsiooni õigsust dokumentaalse tõendi asemel muude tõendusvahenditega ei madalda mingil moel selle sätte kohaselt nõutavat tõendatuse astet, seda isegi juhul, kui vääramatu jõu olemasolu on tõendatud.

V. Ettepanek

66. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Finanzgericht Hamburgi esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:

1. Komisjoni 30. mai 1994. aasta määruse (EÜ) nr 1222/94 (millega sätestatakse teatavate asutamislepingu II lisas [muudetuna EÜ I lisa] loetlemata kaupadena eksporditavate põllumajandussaaduste ja -toodete eksporditoetuste andmise süsteemi ühised üksikasjalikud rakenduseeskirjad ning nende toetussummade kinnitamise kriteeriumid) artikli 7 lõike 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui eksportija, kellel ei ole võimalik esitada koos ekspordideklaratsiooniga dokumentaalseid tõendeid eksporditud kauba valmistamise kohta, tõendab selle deklaratsiooni täpsust pädevate siseriiklike asutuste nõude täitmiseks muu siseriikliku õiguse sätetes ette nähtud tõendusvahendiga, eeldusel et sellised sätted ei kahjusta ühenduse õiguse ulatust ega tõhusust.

2. Määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 kolmandas lõigus eksportijale antud võimalus tõendada ekspordideklaratsiooni täpsust dokumentaalse tõendi asemel muude tõendusvahenditega ei madalda mingil viisil selle sätte kohaselt nõutud tõendatuse astet, seda isegi juhul, kui vääramatu jõu olemasolu on tõendatud.

(1) .

(2) – Komisjoni 30. mai 1994. aasta määrus, millega sätestatakse teatavate asutamislepingu II lisas [muudetuna EÜ I lisa] loetlemata kaupadena eksporditavate põllumajandussaaduste ja -toodete eksporditoetuste andmise süsteemi ühised üksikasjalikud rakenduseeskirjad ning nende summade kinnitamise kriteeriumid (EÜT L 136, lk 5).

(3) – Komisjoni 27. novembri 1987. aasta määrus, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT L 351, lk 1), muudetud komisjoni 2. detsembri 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 2945/94 (EÜT L 310, lk 57, edaspidi „määrus nr 3665/87). See määrus tunnistati kehtetuks komisjoni 15. aprilli 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 800/1999, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT L 102, lk 11) ja mis võeti vastu pärast vaidlusaluste asjaolude toimumist ning mis ei ole seega põhikohtuasja puhul kohaldatav.

(4) – Piparkoogid kuuluvad määruse nr 1222/94 B lisa kohaldamisalasse (CN‑kood 1905 20).

(5) – Määruse nr 1222/94 artikli 3 lõike 2 esimese lõigu kohaselt „käsitatakse eksporditavate kaupade valmistamisel töötlemata kujul kasutatud tooteid tegelikult kasutatud toodetena”.

(6) – EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „ühenduse tolliseadustik”.

(7) – Määruse nr 3665/87 artikli 11 lõige 3 sätestab, et „[…] alusetu toetussumma maksmise korral […] peab toetust saav isik hüvitama alusetult saadud summad […]”.

(8) – Finanzgericht viitab oma eelotsusetaotluses 13. oktoobri 1993. aasta otsusele kohtuasjas C‑124/92: An Bord Bainne Co-operative ja Compagnie Inter‑Agra (EKL 1993, lk I‑5061); 7. detsembri 1993. aasta otsusele kohtuasjas C‑12/92: Huygen jt (EKL 1993, lk I‑6381); 29. septembri 1998. aasta otsusele kohtuasjas C‑263/97: First City Trading jt (EKL 1998, lk I‑5537) ja 11. juuli 2002. aasta otsusele kohtuasjas C‑210/00: Käserei Champignon Hofmeister (EKL 2002, lk I‑6453).

(9) – Punkt 46.

(10) – 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑309/04: Fleisch-Winter (EKL 2005, lk I‑10349, punkt 31).

(11) – Vt määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 esimese lõigu esimene lause.

(12) – Tuletan meelde, et see kord võimaldab eksportijal kindlaks määrata eksporditava kauba koostise pädevate siseriiklike asutuste nõusolekul. Kõnealused kaubad on eelkõige kaubad, mille eksport on reeglipärane ning millel on püsivad omadused ja kindel kvaliteet.

(13) – Nagu ma märkisin, on ühenduse tolliseadustik kõnealuste toetuste suhtes kohaldatav.

(14) – Kuigi põllumajandussaaduste ja ‑toodete eksporditoetuste ühised üksikasjalikud rakenduseeskirjad on komisjoni poolt kehtestatud, on vastavalt EÜ artiklile 10 liikmesriikide ülesanne tagada oma territooriumil ühise põllumajanduspoliitika rakendamist käsitlevate ühenduse õigusnormide täitmine. Vt eelkõige 21. septembri 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 205/82–215/82: Deutsche Milchkontor jt (EKL 1983, lk 2633, punkt 17).

(15) – Vt eelkõige 8. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑212/94: FMC jt (EKL 1996, lk I‑389, punktid 49–52 ja viidatud kohtupraktika).

(16) – Tuletan meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei piirdu põllumajandusmääruste puhul mõiste „vääramatu jõud” „täieliku võimatusega”, vaid seda tuleb mõista ebatavaliste, importijast või eksportijast sõltumatute asjaoludena, mille tagajärgi oleks olnud võimalik ära hoida vaid ülemäärase kahju hinnaga, hoolimata kõikidest asjakohastest abinõudest (vt eelkõige 11. juuli 1968. aasta otsus kohtuasjas 4/68: Schwarzwaldmilch (EKL 1968, lk 549, 562 ja 563), 17. detsembri 1970. aasta otsused kohtuasjades 11/70: Internationale Handelsgesellschaft (EKL 1970, lk 1125, punkt 23) ja 25/70: Köster (EKL 1970, lk 1161, punkt 38); 9. augusti 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑347/93: Boterlux (EKL 1994, lk I‑3933, punkt 34) ja 17. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑208/01: Parras Medina (EKL 2002, lk I‑8955, punktid 18 ja 19) ning ka eespool viidatud kohtuotsused An Bord Bainne Co-operative ja Compagnie Intr-Agra (punkt 11) ja Huygen jt (punkt 31)). Vt ka komisjoni teatis K(88) 1696 „vääramatu jõu” kohta Euroopa põllumajandusseadustes (EÜT 1988, C 259, lk 10).

(17) – Tuleb meenutada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama, kas kõnesoleva juhtumi asjaolusid arvestades on kaebaja ruume laastanud tulekahju puhul tegemist vääramatu jõuga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Parras Medina, punkt 22).

(18) – Vt määruse nr 1222/94 artikli 7 lõike 1 esimene lõik.

(19) – Eespool viidatud kohtuotsus First City Trading jt, punkt 33.

(20) – Ibidem , punkt 46.