ELL artikleid 19, 24 ja 40, ELTL artiklit 275 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Liidu Kohus on pädev tegema ELTL artikli 267 alusel eelotsuseid ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga (ÜVJP) seotud sätete alusel vastu võetud sellise akti nagu nõukogu 31. juuli 2014. aasta otsuse 2014/512/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (muudetud nõukogu 4. detsembri 2014. aasta otsusega 2014/872/ÜVJP), kehtivuse kohta, tingimusel et eelotsusetaotlus puudutab selle otsuse kooskõla ELL artikliga 40 kontrollimist või füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes võetud piiravate meetmete seaduslikkuse kontrollimist.

Esiteks, seoses Euroopa Kohtu pädevusega kontrollida ELL artikli 40 järgimist, olgu märgitud, et aluslepingud ei näe ette mingeid erireegleid sellise kohtuliku kontrolli läbiviimiseks. Neil asjaoludel kuulub see kontroll üldpädevuse alla, mille ELL artikkel 19 annab Euroopa Kohtule selleks, et ta saaks tagada, et aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel austatakse õigust. Seda üldpädevust sätestades näeb ELL artikli 19 lõike 3 punkt b muu hulgas ette, et Euroopa Kohus teeb liikmesriikide kohtute taotlusel eelotsuseid liidu institutsioonide vastu võetud õigusaktide kehtivuse kohta.

Teiseks on küsimus selles, kas Euroopa Kohus on pädev tegema eelotsust ÜVJP valdkonnas vastu võetud selliste otsuste nagu otsuse 2014/512 kehtivuse kohta, kui need otsused näevad ette piiravad meetmed füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes. Kuigi harta artikliga 47 ei saa anda Euroopa Kohtule sellist pädevust, mida ei ole aluslepingutega ette nähtud, eeldab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte siiski seda, et Euroopa Kohtu pädevuse välistamist ÜVJP valdkonnas tuleb tõlgendada kitsalt. Kuna Euroopa Kohtul eelotsuse tegemist võimaldava menetluse eesmärk on sellele institutsioonile ELL artikli 19 lõikega 1 antud ülesande kohaselt tagada, et aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel austatakse õigust, oleks viimati nimetatud sättega ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega vastuolus, kui tõlgendada kitsendavalt pädevust, mis on Euroopa Kohtule antud ELTL artikli 275 teise lõiguga, millele viitab ELL artikli 24 lõige 1 (vt analoogia alusel kohtuotsused, 27.2.2007, Gestoras Pro Amnistía jt vs. nõukogu, C‑354/04 P, EU:C:2007:115, punkt 53; 27.2.2007, Segi jt vs. nõukogu,C‑355/04 P, EU:C:2007:116, punkt 53; 24.6.2014, Euroopa Parlament vs. nõukogu, C‑658/11, EU:C:2014:2025, punkt 70; 12.11.2015, Elitaliana vs. Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, punkt 42, ning 19.7.2016, H vs. nõukogu ja komisjon, C‑455/14 P, EU:C:2016:569, punkt 40).

Seega, kuna Euroopa Kohtul on ELL artikli 24 lõike 1 ja ELTL artikli 275 teise lõigu alusel sisuline pädevus otsustada liidu õigusaktide kehtivuse üle, see tähendab eelkõige juhul, kui tegemist on piiravate meetmetega füüsiliste ja juriidiliste isikute suhtes, siis läheks aluslepingutega loodud tõhusa kohtuliku kaitse süsteemi ülesehitusega vastuollu, kui tõlgendada viimati nimetatud sätet nii, et sellega on välistatud liikmesriikide kohtute võimalus esitada Euroopa Kohtule küsimus niisuguseid meetmeid sätestavate nõukogu otsuste kehtivuse kohta. Nimelt eeldab kohtuliku kaitse süsteemi vajalik terviklikkus väljakujunenud kohtupraktika kohaselt seda, et siseriiklikus kohtus vaidlustatud liidu institutsioonide aktide kehtetuse tuvastamise pädevus on vaid Euroopa Kohtul ELTL artikli 267 alusel (vt selle kohta kohtuotsused, 22.10.1987, Foto-Frost, 314/85, EU:C:1987:452, punkt 17, ja 6.10.2015, Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 62). See järeldus laieneb ka ÜVJP otsustele, mille suhtes annavad aluslepingud Euroopa Kohtule seaduslikkuse kontrollimise pädevuse.

(vt punktid 62, 64, 74–76, 78 ja resolutsiooni punkt 1)