ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes artikli 1 punkti r ja artiklit 46 koosmõjus sama määruse artikli 13 lõike 2 punktiga a ning ELTL artiklitega 45 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui ühes liikmesriigis pensioni arvutamisel ei käsita teise liikmesriigi õigusnormid töövõimetuse perioodi – mille jooksul maksti võõrtöötajale selle teises liikmesriigis ravikindlustushüvitist, millest peeti kinni pensionikindlustusmaksed – „kindlustusperioodina” viidatud sätete tähenduses, kuna puudutatud isik ei ole viimati nimetatud riigi alaline elanik ja/või sai sarnast hüvitist esimese liikmesriigi õiguse alusel, mida ei võinud selle ravikindlustushüvitisega liita.

(vt punkt 49 ja resolutsioon)
Et määrata kindlaks, milline kohus on pädev lahendama ühenduse vastu esitatud spetsiifilist hagi kahju hüvitamise nõudes, tuleb analüüsida, kas kõnealuse hagi ese on ühenduse lepinguline või lepinguväline vastutus.

Selles osas tuleb mõistet „lepinguväline vastutus” EÜ artikli 235 ja artikli 288 teise lõigu tähenduses, mis on autonoomne mõiste, tõlgendades silmas pidada selle eesmärki, milleks on võimaldada jagada kohtualluvus ühenduste kohtute ja liikmesriigi kohtute vahel. Niisiis peavad ühenduste kohtud, kellele on esitatud kahju hüvitamise hagi, enne vaidluse kohta sisulise otsuse tegemist kõigepealt välja selgitama, kas asi kuulub nende kohtualluvusse, viies läbi analüüsi, millega määratakse kindlaks asja aluseks oleva vastutuse olemus ja seega ka kõnealuse vaidluse olemus.

Selleks võtavad ühenduste kohtud lihtsalt aluseks õigusaktid, millele pooled tuginevad. Nad peavad kontrollima, kas neile esitatud kahju hüvitamise nõue põhineb objektiivselt ja üldiselt lepingulistel või lepinguvälistel kohustustel. Selle jaoks peavad kohtud kohtutoimikus esitatud erinevate andmete, muu hulgas väidetavalt rikutud õigusnormi uurimise alusel välja selgitama – silmas pidades seda, mis laadi on väidetud kahju, etteheidetud käitumine ning asjaomaste poolte õigussuhted –, kas vaidluse ese tuleneb tõesti lepingust, mille põhjalik uurimine on käsitletava vaidluse lahendamiseks möödapääsmatu.

Kui asjaolude esialgsest uurimisest ilmneb, et on vaja tõlgendada vaidluse poolte vahel sõlmitud lepingu või lepingute sisu, et välja selgitada, kas hageja nõuded on põhjendatud, siis kui lepingutes puudub vahekohtuklausel, peavad need kohtud kohtuasja läbivaatamise selles etapis lõpetama ja tunnistama, et neil puudub pädevus asja lahendada. Neil asjaoludel oleks ühenduse vastu esitatud kahju hüvitamise hagi puhul vaja hinnata lepingulisi õigusi ja kohustusi, mis EÜ artikli 240 alusel ei saa jääda välja liikmesriigi kohtu pädevusest.

(vt punktid 61–64, 66 ja 67)
Määrus nr 1470/2001 (millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit kompaktluminofoorlampide impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse nende suhtes kehtestatud ajutine tollimaks; muudetud määrusega nr 1322/2006) ja määrus nr 1205/2007 (millega kehtestatakse dumpinguvastase algmääruse artikli 11 lõike 2 kohase aegumise läbivaatamise järel Hiina Rahvavabariigist pärit kompaktluminofoorlampide impordi suhtes dumpinguvastane tollimaks ning laiendatakse seda tollimaksu samale tootele, mis on saadetud Vietnami Sotsialistlikust Vabariigist, Pakistani Islamivabariigist ja Filipiini Vabariigist) viitavad kõigile toodetele, millel on nendes määrustes nimetatud toodetega samad põhiomadused ja mis kuuluvad samuti kombineeritud nomenklatuuri (mis asub määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, muudetud määrusega nr 254/2000, I lisas) alamrubriiki ex 8539 31 90. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama, kas kompaktluminofoorlampide puhul on see vaatamata neile lisatud hämaralülitile nii, või on kompaktluminofoorlambid erinevad tooted, kuna neil on täiendavaid omadusi, mida ei ole nendes määrustes kirjeldatud.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/42 teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 3 lõiget 5 koostoimes artikli 3 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt sellise kvalitatiivse tingimuse rikkumine, mis on seda direktiivi ülevõtva normiga kehtestatud selleks, et vabastada konkreetset liiki detailplaneeringu vastuvõtmine selle direktiivi kohasest keskkonnamõju hindamisest, ei mõjuta kõnealuse planeeringu kehtivust.

Niisuguse süsteemiga võetakse seega igasugune kasulik mõju direktiivi artikli 3 lõikelt 1, mille kohaselt tuleb keskkonnamõju hindamine läbi viia direktiivi artikli 3 lõigetes 3 ja 4 viidatud tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga planeeringute puhul.

(vt punktid 38 ja 45 ning resolutsioon)
Euroopa Kohus ei ole pädev põhikohtuasja kaebaja esitatud kaebust õiguslikult kvalifitseerima. Seetõttu peab põhikohtuasja kaebaja ise eelotsusetaotluse esitanud kohtu järelevalve all täpsustama, mis laadi on tema kaebus ja millel see põhineb.

(vt punkt 19)
ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi alamüksuse õigusnormid, mis näevad ette kõikidele tööandjatele, kelle tegevuskoht on selle alamüksuse territooriumil, kohustuse koostada piiriülest laadi töölepingud üksnes selle alamüksuse ametlikus keeles, kuna vastasel juhul tunnistab kohus need töölepingud omal algatusel tühiseks.

Selliseid õigusnorme ei saa käsitada proportsionaalsetena, kuna need lähevad kaugemale sellest, mis on tingimata vajalik, et saavutada õiguspärased eesmärgid nagu esiteks, edendada ja stimuleerida asjaomase liikmesriigi ametlikest keeltest ühe kasutamist, teiseks, tagada töötajate kaitse, võimaldades neil tutvuda sotsiaalkindlustusdokumentidega oma emakeeles ning saada tõhusat kaitset töötajate esindusorganitelt ja haldus- ning kohtuvõimudelt, kellel on palutud neid dokumente tunnustada, ning kolmandaks, tagada tööinspektsioonide kontrollide ja järelevalve tõhusus.

(vt punktid 24, 33 ja 34 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Äriühingud – Direktiiv 2005/56 – Piiratud vastutusega äriühingute piiriülene ühinemine – Piiriülese ühinemise tulemuseks olev äriühing – Äriühingu asukohaliikmesriigis või muudes liikmesriikides töötavad töötajad – Osavõtuõigused – Samasuguste õiguste puudumine – Kohustuste rikkumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/56, artikli 16 lõike 2 punktid a ja b)

Summary

Liikmesriik, kes ei võta vastu kõiki vajalikke õigus- ja haldusnorme tagamaks, et äriühingu koosseisulistel töötajatel, kes asuvad mõnes teises liikmesriigis kui piiriülese ühinemise tulemuseks oleva äriühingu registrijärgse asukoha liikmesriik, oleks samasugused osavõtuõigused, nagu selle äriühingu asukohaliikmesriigis töötavatel töötajatel, rikub direktiivi 2005/56 piiratud vastutusega äriühingute piiriülese ühinemise kohta artikli 16 lõike 2 punktist b tulenevaid kohustusi.

Nimelt, võttes arvesse liidu seadusandja tahet kaitsta töötajate osavõtuõigusi nii juhtudel, mida reguleerivad Euroopa äriühingut puudutavad normid, kui ka juhtudel, mida reguleerib siseriiklik õigus, on oluline, et ka viimastel juhtudel ei säilitata üksnes direktiivi 2005/56 artikli 16 lõike 2 punktis a sätestatud ühinevate äriühingute töötajate osavõtuõigusi, vaid vastavalt selle direktiivi artikli 16 lõike 2 punktile b peavad õigused, mis on ühinemise tulemuseks oleva äriühingu registrijärgse asukoha liikmesriigis töötavatel töötajatel, laienema ka ühinemisega seotud ja teistes liikmesriikides töötavatele töötajatele.

(vt punktid 43, 50 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Põllumajandus – EAGGF – Toetuste ja lisatasude maksmine – Liikmesriikide kohustus korraldada haldus- ja kohapealsete kontrollide tõhus süsteem – Ulatus

(Nõukogu määrus nr 4045/89, artikkel 2)

2. Põllumajandus – EAGGF – Toetuste ja lisatasude maksmine – Liikmesriikide kohustus korraldada haldus- ja kohapealsete kontrollide tõhus süsteem – Kontrollitav periood – Mõiste – Liikmesriigi võimalus kontrollitavat perioodi pikendada ja ajaliselt ümber paigutada – Hõlmamine – Menetluseeskirjade rikkumine – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 4045/89, artikli 2 lõike 4 teine lõik ja artikkel 4)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 16–20)

2. Määruse nr 4045/89 Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt artikli 2 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul kui liikmesriik kasutab selles sättes ette nähtud õigust pikendada kontrollitavat perioodi, ei pea nimetatud periood tingimata lõppema eelmise kontrolliperioodi jooksul, vaid võib lõppeda ka pärast seda perioodi. Nimetatud sätet tuleb siiski tõlgendada ka nii, et see ei anna ettevõtjatele õigust seista vastu muude või pikema kestusega kontrollide läbiviimisele kui need, millele on kõnealuses sättes osutatud. Sellest tuleneb, et pelgalt asjaolu, et kontroll viiakse läbi üksnes perioodi suhtes, mis lõppeb enne eelmise kontrolliperioodi algust, ei muudaks seda kontrolli kontrollitavate ettevõtjate suhtes ebaseaduslikuks.

Seega ei saa määruse nr 4045/89 artikli 2 lõiget 4 tõlgendada nii, et see annab kõnealustele ettevõtjatele õiguse, mis lubaks neil seista vastu muude või pikemate kontrollide läbiviimisele kui need, millele on kõnealuses sättes osutatud. Selle tagajärjel oleks võimatu nõuda sisse ebaseaduslikult makstud või kasutatud abi, kusjuures selline õigus seaks ohtu ka liidu finantshuvide kaitse. Igal juhul puudutavad määrusega nr 4045/89 nõutavad kontrollid ettevõtjaid, kes on vabatahtlikult ühinenud EAGGF tagatisrahastuga loodud toetuskavaga ning kes on abi saamiseks nõustunud kontrollide läbiviimisega, mille eesmärk on teha kindlaks liidu vahendite nõuetekohane kasutamine. Need ettevõtjad ei saa õiguspäraselt seada kahtluse alla sellise kontrolli nõuetekohasust üksnes põhjendusel, et selle puhul ei ole järgitud korralduslikke eeskirju, mis käsitlevad liikmesriikide ja komisjoni vahelisi suhteid.

EAGGF-iga kehtestatud toetuskavast abi saaja kohustust esitada kindlaid perioode puudutavate kontrollide käigus nõutavad dokumendid, et tõendada makstud toetuste kehtivust ja nõuetekohasust, kui nende dokumentide kohta seadusega kehtestatud säilitamise tähtaeg – milleks määruse nr 4045/89 artikli 4 kohaselt on vähemalt 3 aastat – ei ole veel möödunud, ei saa seega pidada õiguskindluse põhimõtet kahjustavaks.

(vt punktid 29, 30, 32 ja 33 ning resolutsioon)
Määruse nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, artikli 6 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel, kus saatjata alaealine, kelle ükski pereliige ei viibi seaduslikult mõnes liikmesriigis, on esitanud varjupaigataotlused rohkem kui ühes liikmesriigis, on „vastutavaks liikmesriigiks” see liikmesriik, kus alaealine laps pärast sellele riigile varjupaigataotluse esitamist asub.

Selles osas ei saa selle sätte sõnastust „[…] liikmesriik, kus alaealine esitas oma varjupaigataotluse” mõista nii, et see tähendab „esimest liikmesriiki, kus alaealine oma varjupaigataotluse esitas”. Kuna saatjata alaealised moodustavad eriti haavatavate isikute rühma, siis on oluline, et vastutava liikmesriigi määramise menetlus ei pikeneks tarbetult, vaid et neile oleks tagatud kiire juurdepääs pagulasseisundi kindlakstegemise menetlusele. Seega, isegi kui alaealise huvi on sõnaselgelt mainitud üksnes nimetatud määruse artikli 6 esimeses lõigus, siis toob põhiõiguste harta artikli 24 lõige 2, mida tuleb lugeda koos selle artikli 51 lõikega 1, kaasa selle, et kõigi otsuste puhul, mille liikmesriigid võtavad vastu nimetatud artikli 6 teise lõigu alusel, tuleb samuti lapse huvid esikohale seada. Siit järeldub, et saatjata alaealist, kes on ühes liikmesriigis esitanud varjupaigataotluse, ei tohi põhimõtteliselt üle anda teisele liikmesriigile, kus ta on esitanud oma esimese varjupaigataotluse.

(vt punktid 53, 55, 59, 61, 66 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Siseriikliku kohtu pädevus – Eelotsuse küsimuse vajalikkus ja tõstatatud küsimuste asjakohasus – Siseriikliku kohtu hinnang

(ELTL artikkel 267)

2. Kartellid – Keeld – Vahetu õigusmõju – Isiku õigus nõuda tekitatud kahju hüvitamist – Teostamise eeskirjad – Siseriikliku õiguse kohaldamine – Tingimused – Liidu õigusega antud õiguse teostamise viiside ja siseriikliku õiguskorraga antud õiguse teostamise viiside võrdväärsuse põhimõtte järgimine – Liidu õiguse tõhususe põhimõtte järgimine

(ELTL artikli 101 lõige 1)

3. Kartellid – Konkurentsi kahjustamine – Kartelli tõttu kahju saanud ja selle hüvitamist nõuda kavatseva isiku õigus tutvuda dokumentidega, mis asuvad ELTL artikli 101 kohaldamist puudutava siseriikliku menetlusega seotud toimikus – Siseriikliku õiguse kohaldamine – Tingimused – Tõhususe põhimõtte järgimine – Kohustus kaaluda olemasolevaid huve

(ELTL artikli 101 lõige 1; nõukogu määrus nr 1/2003)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 15 ja 16)

2. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 20–27)

3. Liidu õigusega, eelkõige tõhususe põhimõttega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis seab ELTL artikli 101 kohaldamist puudutavas siseriiklikus menetluses mitte osalenud kolmandate isikute, kes kavatsevad kartellis osalenud isikute vastu esitada kahju hüvitamise hagid, õiguse tutvuda seda menetlust puudutava toimikuga, sealhulgas leebema kohtlemise programmi raames teatavaks tehtud dokumentidega eranditult sõltuvusse kõikide menetluses osalenud poolte nõusolekust, jätmata siseriiklikele kohtutele võimalust kaaluda asjaomaseid huve.

Oma pädevuse teostamisel, selleks et kindlaks teha ja kohaldada siseriiklikke norme, mis reguleerivad kartelli tõttu väidetavalt kahju saanud isiku õigust tutvuda dokumentidega, mis on seotud seda kartelli puudutavate siseriiklike menetlustega, on vajalik, et siseriiklikud kohtud saaksid igal üksikjuhtumil kaaluda taotleja huvi tutvuda nende dokumentidega, selleks et ette valmistada kahju hüvitamise hagi, arvestades taotleja muid olemasolevaid võimalusi, ning arvesse võtta reaalseid kahjulikke tagajärgi, mille võib toimikuga tutvumise luba kaasa tuua avalikele huvidele või teiste isikute seaduslikele huvidele, sealhulgas avalikku huvi, mis on seotud siseriikliku leebema kohtlemise programmi tõhususega.

(vt punktid 30, 34, 44–46, 49 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et kui müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel müüja või teenuste osutaja poolt eelnevalt koostatud vormi alusel sõlmitud lepingu tingimuste kehtivust puudutavat vaidlust apellatsiooniastmes lahendaval siseriiklikul kohtul on vastavalt siseriiklikele menetlusnormidele õigus hinnata esimeses kohtuastmes esitatud asjaoludest selgelt nähtuvat tühisuse alust ning vajaduse korral kvalifitseerida tuvastatud faktiliste asjaolude põhjal ümber õiguslik alus, millele lepingutingimuste tühisuse tuvastamiseks tugineti, siis peab ta omal algatusel või nõude õiguslikku alust ümber kvalifitseerides hindama lepingutingimuste ebaõiglust direktiivis sätestatud kriteeriumide alusel.

Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes tuvastab lepingutingimuse ebaõigluse, peab esiteks tegema tarbija sellekohast nõuet ootamata kindlaks kõik siseriikliku õiguse kohaselt sellest tuvastusest tulenevad tagajärjed, tagamaks et kõnesolev tingimus ei ole tarbijale siduv, ning teiseks hindama põhimõtteliselt objektiivsete kriteeriumide alusel, kas leping saab kehtida ka ilma selle tingimuseta.

Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et omal algatusel lepingutingimuse ebaõigluse tuvastanud siseriiklik kohus peab kohaldama siseriiklikke menetlusnorme võimaluse korral nii, et oleks välja selgitatud kõik tagajärjed, mis siseriikliku õiguse kohaselt tulenevad lepingutingimuse ebaõigluse tuvastamisest, tagamaks et kõnesolev tingimus ei ole tarbijale siduv.

(vt punkt 53 ja resolutsiooni punkt 3)
Nimelt tuleneb direktiivide 2005/85 ja 2008/115 sõnastusest, ülesehitusest ja eesmärkidest, et varjupaigataotlejal, sõltumata elamisloa andmisest, mille väljastamine on direktiivi 2005/85 artikli 7 lõike 1 kohaselt jäetud iga liikmesriigi enda otsustada, on õigus elada asjaomase liikmesriigi territooriumil vähemalt niikaua, kuni tema taotlus esimeses astmes rahuldamata jäetakse, ning senikaua ei saa teda käsitleda „ebaseadusliku viibijana” direktiivi 2008/115 tähenduses, mille alusel saaks teda nimetatud territooriumilt välja saata.

Direktiiviga 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded, ja direktiiviga 2005/85 liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta ei ole vastuolus see, kui kolmanda riigi kodanikku, kes on taotlenud rahvusvahelist kaitset vastavalt direktiivile 2005/85 pärast seda, kui ta on paigutatud kinnipidamisasutusse direktiivi 2008/115 artikli 15 alusel, hoitaks siseriikliku õigusnormi alusel kinnipidamisasutuses seni, kuni kõiki asjassepuutuvaid tegureid üksikasjalikult hinnates on ilmne, et see taotlus esitati üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema tagasisaatmist käsitleva otsuse täideviimist ning et kinnipidamismeetme jätkamine on objektiivselt vajalik, vältimaks, et asjaomane isik oma tagasisaatmisest lõplikult kõrvale hoiaks.

Kuigi direktiivi 2008/115 ei saa varjupaigataotluse läbivaatamise menetluse ajal kohaldada, ei tähenda see seda, et see seetõttu tagasisaatmismenetluse lõplikult lõpetaks, kuna see võib jätkuda juhul, kui varjupaigataotlus tagasi lükatakse. Nimetatud direktiivi eesmärki, nimelt riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tõhusat tagasisaatmist, kahjustaks, kui liikmesriikidel ei oleks võimalik niisugustel tingimustel, vältida olukorda, et asjaomane isik varjupaigataotluse esitamisega automaatselt vabastataks.

Igal juhul üksnes see asjaolu, et varjupaigataotleja suhtes on tema taotluse esitamise ajal tehtud tagasisaatmisotsus ning ta on paigutatud kinnipidamisasutusse direktiivi 2008/115 artikli 15 alusel, ei anna õigust kõiki asjassepuutuvaid tegureid üksikasjalikult hindamata oletada, et see isik esitas taotluse üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema tagasisaatmist käsitleva otsuse täideviimist ning et kinnipidamismeetme jätkamine on objektiivselt vajalik ja proportsionaalne.

(vt punktid 60, 62 ja 63 ning resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et direktiiv on – välja arvatud lepingutingimuste osas, mis põhinevad siseriikliku õiguse imperatiivsetel sätetel, mida peab kontrollima siseriiklik kohus – kohaldatav eluruumi üürilepingule, mille on sõlminud oma majandus- või kutsetegevuses tegutsev üürileandja ja üürnik, kes tegutseb eesmärkidel, mis ei ole seotud tema majandus- ega kutsetegevusega.

Eriti tähtis on direktiiviga 93/13 rakendatav kaitsesüsteem eluruumi üürilepingu puhul, mille on sõlminud isiklikel eesmärkidel tegutsev üksikisik ja majandus- või kutsetegevuses kinnisvara alal tegutsev isik. Pooltevahelise ebavõrdsuse tagajärgi süvendab see, et majanduslikust seisukohast puudutab niisugune leping üht tarbija põhivajadust, nimelt eluaseme hankimise põhivajadust, ja summasid, mis on üürniku jaoks enamasti üks suuremaid väljaminekuid tema eelarves, samas kui õiguslikust seisukohast on tegemist lepinguga, millele on üldjuhul kohaldatav keerukas siseriiklik regulatsioon, mida üksikisikud enamasti ei tunne.

(vt punktid 32 ja 34 ning resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi asutuse otsus, millega laiendatakse põllumajanduse ühe sektori kõikidele ettevõtjatele kokkulepet, millega kehtestatakse liikmesriigi asutuse tunnustatud tootmisharudevahelises organisatsioonis makse ja muudetakse see seeläbi kohustuslikuks, et oleks võimalik rakendada meetmeid, mis puudutavad teavitamist, reklaami, välissuhteid, kvaliteedi tagamist, teadusuuringuid ja asjaomase sektori huvide kaitsmist, ei kujuta endast riigiabi.

Ametiasutused ei saa kõnealustest maksetest saadud vahendeid teatavate ettevõtjate toetamiseks tegelikult kasutada. Asjaomane tootmisharudevaheline organisatsioon otsustab ise, kuidas kasutada neid ressursse, mis on täielikult suunatud tema enda poolt kindlaks määratud eesmärkide saavutamisele. Samuti ei ole need vahendid pidevalt riigi kontrolli all ning need ei ole riigiasutustele kättesaadavad.

Peale selle tegutsevad ametiasutused „vahendina”, selleks et muuta kohustuslikuks maksed, mis tootmisharudevahelised organisatsioonid on kehtestanud omaenda määratletud eesmärkide elluviimiseks. Seega ei võimalda riigi pädevus tunnustada tootmisharudevahelist organisatsiooni ega ka riigi pädevus laiendada tootmisharudevahelist kokkulepet sektori kõikidele ettevõtjatele teha järeldust, et tootmisharudevahelise organisatsiooni poolt läbi viidud tegevused tuleb omistada riigile.

Lõpetuseks ei muutu tootmisharudevaheliste organisatsioonide kasutatavad eraõiguslikud vahendid avalikeks pelgalt seetõttu, et neid kasutatakse koos summadega, mis võivad pärineda riigieelarvest.

(vt punktid 36, 40, 41, 44 ja 45 ning resolutsioon)
Vastavalt ELTL artiklile 260 tugineb põhisumma määramise põhimõte eelkõige selle mõju hindamisele, mida asjaomase liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine era- ja üldistele huvidele avaldab, eelkõige juhul, kui rikkumine on pärast algselt seda tuvastanud kohtuotsust juba pikka aega kestnud.

ELTL artikli 260 lõikes 2 sätestatud menetluses tuleb põhisumma igal konkreetsel juhul määrata lähtuvalt kõigist asjakohastest asjaoludest, mis puudutavad nii tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise tunnuseid kui ka asjassepuutuva liikmesriigi suhtumist. Selles osas annab nimetatud säte Euroopa Kohtule ulatusliku kaalutlusõiguse otsustamaks, kas sellist karistust määrata või mitte. Komisjoni ettepanekud ei ole selles osas Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult tarvilikku lähtepunkti. Ka komisjoni teatistes sisalduvad suunised ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid need aitavad tagada nimetatud institutsiooni tegevuse läbipaistvust, ettenähtavust ja õiguskindlust.

ELTL artikli 260 lõikes 2 sätestatud menetluses peab Euroopa Kohus määrama põhisumma selliselt, et see oleks ühelt poolt asjaoludele vastav ning teiselt poolt proportsionaalne tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega. Selles osas on asjaomasteks teguriteks sellised asjaolud nagu rikkumise raskus ja ajavahemik, mille vältel etteheidetav liikmesriigi kohustuste rikkumine vältas pärast selle kohtuotsuse tegemist, millega rikkumine tuvastati.

(vt punktid 45 ja 46)
Direktiivi 2004/39, finantsinstrumentide turgude kohta, artikli 19 lõiget 9 tuleb tõlgendada nii, et esiteks, investeerimisteenust pakutakse osana finantstootest ainult juhul, kui see teenus on finantstoote kliendile pakkumise ajal selle lahutamatu osa, ja teiseks, et liidu õigusaktide sätted või ühised Euroopa standardid, millele see säte viitab, peavad võimaldama klientide riskihindamist ja/või sisaldama teabealaseid nõudeid, mis hõlmavad ka asjassepuutuva finantstoote lahutamatuks osaks olevat investeerimisteenust, selleks et selle teenuse suhtes ei kohaldataks kõnealuses artiklis 19 sätestatud kohustusi.

(vt punkt 48 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil, kes ei ole III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik, läbi vaadata varjupaigataotluse ja seda isegi juhul, kui ei esine ühtegi asjaolu, mis põhjendaks määruse artiklis 15 sätestatud humanitaarklausli kohaldamist. See võimalus ei sõltu asjaolust, et nende kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik ei ole vastanud palvele võtta see varjupaigataotleja tagasi.

(vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 1)