KOHTUJURISTI ETTEPANEK

M. POIARES MADURO

esitatud 14. detsembril 2006 ( 1 )

Kohtuasi C-134/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Itaalia Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Teenuste osutamise vabadus — Asutamisõigus — Võlgade kohtuväline sissenõudmine”

1. Käesolevas EÜ artikli 226 alusel esitatud hagiavalduses palutakse tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik kehtestas nõuded võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegelemisele, sh kui sellega tegelevad teistes liikmesriikides asuvad ettevõtjad, on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi.

I. Õiguslik raamistik ja kohtueelne menetlus

2. Avalikku julgeolekut puudutav Itaalia seadus, mis on vastu võetud 18. juuni 1931. aasta kuningliku dekreediga nr 773 (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, edaspidi „GURI”, nr 146 regulaarne lisa, 26.6.1931) ning mida on tõlgendatud ja täiendatud siseministri 2. juuli 1996. aasta korraldusega (edaspidi „Itaalia õigusnormid”), näeb sisuliselt ette seda, et: — võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegelemisel on nõutav questore, kohaliku politseivõimu väljastatud litsents; — litsents kehtib üksnes loal märgitud kontori jaoks; — lubatud tegevus on piiratud provintsiga, kus litsents välja anti; — questore võib seada loa andmise sõltuvusse peale nimetatud seadusega ette nähtud nõuete veel täiendavatest ettekirjutustest, et tagada avalikkuse usaldus; — litsentsi omanik peab panema oma kontoris alaliselt ja nähtaval viisil välja teostatavate tehingute loetelu koos neile kohalduvate hindade tariifidega ning ta ei tohi teha teisi tehinguid peale nimetatud loetelus mainitute; — on vaja kindlaks määrata objektiivsed ja ühtsed parameetrid, et vältida sama provintsi piires liiga suuri erinevusi tariifides; — võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegelevatel agentuuridel puudub õigus osutada finantsteenuseid, mida reguleerib 1. septembri 1993. aasta pangandus- ja krediidialaste seaduste kohta käiv seadusandlik dekreet nr 385/93 (GURI nr 92 regulaarne lisa, 30.9.1993) ja mis on eranditult jäetud nende finantsvahendajate pädevusse, kes on kantud riigivaraministri vastavasse registrisse.

3. Olles arvamusel, et enamik nendest sätetest ei ole kooskõlas EÜ artiklitega 43 ja 49, saatis Euroopa Ühenduste Komisjon Itaalia Vabariigile 21. märtsil 2002 märgukirja. Kuigi Itaalia ametivõimud ei nõustunud sellega, et nad on rikkunud EÜ asutamislepingu eeskirju, vastasid nad, et nad moodustasid töögrupi, kelle ülesandeks on kaaluda vaidlusaluste õigusnormide muutmist, ja saatsid komisjonile kirja, milles teatasid vastava seaduseelnõu ettevalmistamisest. Aga kuna komisjoni ei olnud siiski teavitatud selle seaduseelnõu tekstist ega vastuvõtmise ajakavast, väljastas komisjon 7. juulil 2004 põhjendatud arvamuse. Kuna viimasel ei olnud tulemust, esitas komisjon 22. märtsil 2005 Euroopa Kohtusse käesoleva hagi.

II. Õiguslik hinnang

4. Võlgade kohtuvälist sissenõudmist võib määratleda kui „igasugust toimingut või tegevust, mille eesmärk on õhutada võlgnikku tasuma maksmata võlga, välja arvatud igasugune sissenõudmine täitedokumendi alusel”. ( 2 ) See tegevus on reguleeritud mitmesuguste Itaalia õigusnormidega. Komisjoni sõnul on need õigusnormid mitmes suhtes kokkusobimatud EÜ artiklitega 43 ja 49. Täpsemalt öeldes esitab komisjon nende vastu kaheksa väidet, millest mõned on omavahel nii lähedalt seotud, et analüüsi selguse huvides võib komisjoni argumentatsiooni ümber rühmitada viide punkti.

5. Hagiavalduses kutsus komisjon Euroopa Kohut üles veel kord täpsustama, millises ulatuses võivad liikmesriigid reguleerida majandustegevust, mida ühenduse tasandil veel reguleeritud ei ole.

6. Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on liikmesriigid juhul, „kui kutsetegevuse teostamise tingimusi ei ole ühtlustatud, pädevad selle tegevuse teostamist määratlema, kuid nad peavad siiski oma pädevust selles valdkonnas teostama asutamislepinguga tagatud põhivabadusi järgides”. ( 3 ) Kindlasti ei ole liikumisvabaduste – nagu asutamisvabadus ja teenuste osutamise vabadus – eesmärk liberaliseerida siseriiklikku majandust, takistades kõikide siseriiklikku päritolu majandus- ja kaubandusvabadust mõjutada võivate õigusnormide kohaldamist, sest vastasel korral võtaksid nad liikmesriikidelt ära majandusalase reguleerimispädevuse. Nende abil püütakse edendada siseriiklike turgude avamist, kergendades ettevõtjate tegutsemist riigiülesel tasandil. Seetõttu on nende eesmärk hõlmata kõiki riigiüleseid olukordi ja keelustada mitte ainult igasugune liikmesriikide kehtestatud otsene või kaudne ebavõrdne kohtlemine kodakondsuse alusel, vaid ka kõik siseriiklikud meetmed, mille rakendamine viib riigiüleste olukordade puhtalt siseriiklikest olukordadest ebasoodsama kohtlemiseni. ( 4 ) Teisiti öeldes seisab vastavalt siseriikliku turu loogikale asi liikumisvabaduse teostamise vastase ebavõrdse kohtlemise takistamises. Liikumisvabadused kohustavad liikmesriike arvestama seda, milline tagajärg on siseriikliku majanduse regulatsioonimeetmete kohaldamisel ühenduse kodanikele, kes soovivad oma õigust liikumisvabadusele kasutada.

7. Täpsemalt öeldes võib riigiülese olukorra ebasoodsam kohtlemine, mille liikumisvabaduse põhimõte keelab, võtta eri vorme. See võib muidugi olla põhjustatud oma riigi kodanikke soodustavast diskrimineerimisest. Selle võivad kaasa tuua ka turulepääsule seatud piirangud juhul, kui siseriiklike õigusnormidega kaitstakse siseturul majandustegevuses osalevate ettevõtjate omandatud positsioone ( 5 ) või kui siseriiklikud õigusnormid raskendavad riigiülest tegevust ( 6 ) või liikmesriikidevahelist kaubandust.

8. Komisjoni esitatud väidete asjakohasust tuleb hinnata vastavalt sellele analüüsile.

9. Nagu järgnevast analüüsist selgub, on need väited põhjendatud. See ei tähenda, et liikmesriik ei või reguleerida võlgade kohtuvälise sissenõudmise tegevust. Kahtlemata on isegi soovitatav seda reguleerida. Aga nõuded, mis Itaalia Vabariik sellele tegevusele seadnud on, piiravad liialt asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust.

A. Litsentsinõue ja litsentsi väljastamise lisatingimused

10. Komisjon vaidlustas esiteks Itaalia õigusnormidega võlgade kohtuvälisele sissenõudmisele seatud tingimuse, et eelnevalt tuleb saada kohaliku politseivõimu, questore ametlik luba. See rikub teenuste osutamise vabadust, niivõrd kuivõrd nimetatud nõue kehtib ka teises liikmesriigis asuvatele teenuste osutajatele, ilma et võetaks arvesse seda, kas nad täidavad nende asukohariigi õigusnormides sätestatud ja Itaalia õigusnormides käsitletud kohustust kaitsta avalikku huvi. Asi on nii eriti seetõttu, et Itaalia õigusnormid annavad questorele pädevuse lisaks otseselt ette nähtud nõuetele kehtestada täiendavaid ettekirjutusi, et tagada avalikkuse usaldus.

11. See väide ja argumentatsioon, mille komisjon selle põhjenduseks esitas, tunduvad mulle täiesti põhjendatud.

12. Itaalia ametivõimud väidavad enda kaitseks esiteks vastu seda, et eelneva loa taotlemise süsteemi puhul ei ole tegemist piiriüleste teenuste osutajate otsese ega kaudse ebavõrdse kohtlemisega, sest litsentsinõue kehtib ka Itaalia ja/või Itaalias asutatud ettevõtjate suhtes. Siiski on teada, et algul kaupade vaba liikumise asjus leitud lahenduse kohaselt on teenuste vaba osutamise põhimõtet hakatud järk-järgult tõlgendama nii, et see ei keelusta mitte ainult otseselt või kaudselt diskrimineerivaid piiranguid, vaid ka vahet tegemata kohaldatavaid takistusi. Kohtuasjast Säger ( 7 ) alates kasutusel olnud sõnastuse kohaselt „ei nõua EÜ artikkel 59 (muudetuna EÜ artikkel 49) mitte ainult kogu riikkondsusel põhineva diskrimineerimise keelamist teise liikmesriigi teenuste osutaja suhtes, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul, kui need laienevad nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuste osutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks teenuste osutaja tegevuse, kelle asukoht on teises liikmesriigis, kus ta seaduslikult sarnaseid teenuseid osutab.” Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et eelnev ametlik luba võib teenuste osutamist takistada või vähem ahvatlevaks muuta, ja järelikult kujutab endast piirangut teenuste osutaja vabale liikumisele. ( 8 ) See on takistus piiriülese teenuste osutaja juurdepääsule teda vastuvõtva riigi turule.

13. Teiseks osutavad Itaalia ametivõimud sellistele avaliku korra ja avaliku julgeolekuga seotud põhjustele nagu vajadus võidelda kuritegevusega tegelevate isikute riiki imbumisega, võitlus liigkasuvõtmise vastu ja võlgnike kaitsmine, selleks et õigustada sellise ex ante-kontrolli nagu litsentsi nõudmine kehtestamist. Tegemist on eelkõige püüdega vältida seda, et võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegeleksid eraisikud, kes võivad toime panna raskeid rikkumisi isikute ja võlgnike vara suhtes.

14. Sellised huvid kujutavad endast vaieldamatult ülekaalukat üldist huvi, mis võib põhimõtteliselt õigustada vabale teenuste osutamisele vahet tegemata kohaldatavaid piiranguid.

15. Siiski on vaja, et vaidlusalune piirav meede oleks kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, see tähendab, et see oleks õiguspärase eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega läheks kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks. ( 9 )

16. Ma jagan komisjoni seisukohta, et loa nõudmine ületab püüeldava eesmärgi – mis on avaliku korra huvides võlgade kohtuvälise sissenõudmise üle range kontrolli tagamine – saavutamiseks vajalike meetmete piiri. Tõepoolest nõutakse eelnevat luba samadel tingimustel ja vahet tegemata piiriülestelt teenuste osutajatelt ja Itaalias asuvatelt ettevõtjatelt ning seda nende kodakondsusest hoolimata. Kuigi teises liikmesriigis asuvale ettevõtjale rakenduvad põhimõtteliselt teda vastu võtva sellise riigi seadused ning see riik võib talle kehtestada samad tingimused ja kontrolli, mis rakenduvad tema enda õigussubjektide suhtes, ei saa siiski nõuda sama teenuste osutajalt, kes tegutseb teises liikmesriigis ainult aeg-ajalt ja jääb sõltuvaks tema päritoluriigis kehtivatest eeskirjadest ja kontrollist. Nii kaoks kogu teenuste osutamise vabaduse kasulik mõju, kuna selle puhul kehtiksid kõik asutamise puhul nõutud tingimused. ( 10 ) Sellega asetataks ka piiriülesed teenuste osutajad vastuvõtva riigi territooriumil asuvate teenuste osutajate suhtes ebasoodsamasse olukorda. ( 11 ) Euroopa Kohus on sellest pikka aega järeldanud, et vaba teenuste osutamisega ei ole põhimõtteliselt kooskõlas kehtestada teenuste osutajale üldise huvi kaitsmise eesmärgil piiranguid, niivõrd kui see huvi on juba kaitstud eeskirjadega, mis kehtivad teenuste osutaja suhtes liikmesriigis, kus ta asub. ( 12 ) Vastuvõttev liikmesriik peab niisiis arvestama eeskirju ja nendest kinnipidamise kontrolle, mis kehtivad teenuste osutaja suhtes tema asukohariigis. Sellest järeldub, et liikmesriigi kehtestatud meedet ei saa pidada püüeldava eesmärgini jõudmiseks vajalikuks, kui see kahekordistab kontrolle, taotledes teistes liikmesriikides juba teostatud kontrollidega sama eesmärki. ( 13 ) Teiste sõnadega nõuab proportsionaalsuse põhimõttest lahutamatu vajalikkuse test, et sihtkohaliikmesriik teeks kindlaks, kas sama üldisest huvist tulenevat eesmärki taotlevad nõuded kehtivad ka päritoluliikmesriigis; kui see nii on, siis tuleb tal hinnata, kas need nõuded on selle eesmärgini jõudmiseks samaväärsed; jaatava vastuse puhul on sihtkohaliikmesriigil kohustus tunnistada, et asukohaliikmesriigis on samaväärne nõue juba rahuldatud.

17. Itaalia ametivõimud ei saa käesolevas asjas vastastikuse tunnustamiskohustuse kehtivuse eitamiseks põhjendatult väita, et kohtuvälist võlgade sissenõudmist puudutavad eeskirjad ei ole ühenduse õiguses vastastikuse tunnustamise süsteemi kehtestamisega ühtlustatud. Liigne on korrata, et kui ametialane tegevus ei ole ühtlustatud, on liikmesriikidel põhimõtteliselt pädevus määratleda selle ametialaga tegelemine, aga nad peavad selles valdkonnas oma pädevust kasutades järgima asutamislepinguga tagatud põhivabadusi. ( 14 ) Nii otsustati, et vaatamata tõsiasjale, et advokaadi tegevustele juurdepääsu tingimusi ja sellele ametialale juurdepääsu lubavate diplomite vastastikust tunnustamist ühtlustavaid EMÜ artiklis 57 (muudetuna EÜ artikkel 47) sõnaselgelt ettenähtud direktiive ei olnud veel vastu võetud, kohustab asutamisvabaduse põhimõte liikmesriiki, kellele on esitatud taotlus saada luba tegutseda ametis, mille jaoks siseriiklik õigus nõuab diplomit või ametialast kvalifikatsiooni, võtma arvesse huvitatud isiku diplomeid, tunnistusi ja muid tõendeid, mille ta on omandanud teises liikmesriigis sama ametiga tegutsemiseks, võrreldes nende diplomitega tõendatud võimeid ja nende siseriiklike reeglitega nõutavaid teadmisi ja kvalifikatsiooni; kui diplomite võrdleva uurimise tulemusel leitakse, et välisriigi diplomiga tõendatud teadmised ja kvalifikatsioon vastavad siseriiklike sätetega nõutavatele, peab liikmesriik tunnistama, et diplom täidab siseriiklikes sätetes nõutud tingimused. ( 15 )

18. Nagu komisjon rõhutab, ei vasta vaidlusaluste Itaalia õigusnormidega kehtestatud litsentsinõue nimelt sellele vajalikkuse tingimusele. See nõue on tõesti kehtestatud üldisel kujul kõikidele ettevõtjatele, kes soovivad Itaalias võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegeleda, ning litsentsi väljastamisel kehtivad kõigile samad tingimused, nagu Itaalia Vabariik oma vastuses kinnitas.

19. Seega kehtivad samad nõuded isegi neile teenuste osutajatele, kes on asukohaliikmesriigis tegutsemiseks juba loa saanud tingimustel, mis isegi ei ole Itaalia õigusnormidega identsed, kuid mis siiski tagavad nendega võrdse avaliku korra kaitse taseme. Teised liikmesriigid, nagu Saksamaa Liitvabariik ja Soome Vabariik, nõuavad võlgade kohtuvälise sissenõudmise tegevuse jaoks samuti luba, mille eesmärk on eelnevate karistuste kohta järelepärimise abil teha muu hulgas kindlaks tema ausus. Tõsiasja puhul, et Itaalia ametivõimud nõuavad isegi nimetatud juhtudel litsentsi, on tegemist kahekordse kontrolliga, mille kohtupraktika on hukka mõistnud. Nii otsustas Euroopa Kohus juba 1979. aastal, et personaliotsingufirmadelt litsentsi nõudmine ei ole teenuste vaba osutamise kontekstis objektiivselt võttes vajalik, kui teenuste osutaja asub teises liikmesriigis ja tal on seal litsents, mis on välja antud tingimustel, mis on võrreldavad tingimustega, mida nõuab liikmesriik, kus teenuseid osutatakse. ( 16 )

20. Nagu kostja kohtuistungil kinnitas, ei jää ülalmainitud lahendused selle tõttu kasutamata, et taotluse vorm on lühike ja taotluse esitamisel nõutavaid dokumente praktiliselt ei ole ning taotlus menetletakse 30 päeva jooksul. Kohtupraktika ei ole liikumisvabaduste valdkonnas kinnitanud de minimis-eeskirja. Täidetav taotluse vorm ei ole lihtne avaldus, mis lubab ettevõtjal taotluse esitamisest arvates oma tegevusalal tegutseda. Eelneva loa saamise taotlus on see, millele kaalutlusõiguse alusel antav vastus, mille saamiseks võib kuluda 30 päeva, määrab, kas ettevõtja võib nimetatud tegevusalal tegutseda. Ja isegi piiratud kujul võib teise loa nõue teenuste osutamise vabaduse kasutamist tarbetult aeglustada ja selle maksumust tõsta ( 17 )ning kujutab endast seetõttu ebaproportsionaalset piirangut.

21. Selliste lubade osas, mida ei anta asukohaliikmesriigis välja samavõrd avalikku korda kaitsvatel tingimustel, on Itaalia ametivõimudel kindlasti õigus litsentsinõue säilitada. Litsentsi väljastamisel peavad nad arvestama siiski kohustusi, mida teenuste osutaja on oma asukohaliikmesriigis juba täitma pidanud. ( 18 )

22. Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et kindlustustegevusega tegelemiseks nõutud loa andmisele seatud tingimused „ei või dubleerida asukohariigis juba täidetud samaväärseid seaduslikke tingimusi ja sihtriigi järelevalveasutus peab arvestama kontrolle ja uurimisi, mis on asukohaliikmesriigis juba läbi viidud.” ( 19 ) Kohtuotsusest Cura Anlagen ( 20 ) selgub samuti, et ühe liikmesriigi õigusnormidega ei saa kehtestada teises liikmesriigis asuvast äriühingust liisitud sõiduki registreerimise puhul tehnilise ülevaatuse kohustust, kui sõidukile on tehniline ülevaatus juba tehtud liikmesriigis, kus asub liisingufirma, v.a kui selle kohustuse eesmärk on kindlaks teha, et sõiduk vastab tingimustele, mis on seatud registreeritud sõidukitele liikmesriigis, kus seda kasutatakse, ja mis ei ole hõlmatud liisingufirma asukohaliikmesriigis tehtud ülevaatusega. Samuti leiti, et Belgia Kuningriik ei täitnud teenuste vabast osutamisest tulenevaid kohustusi, sest nõudes kõigilt turvateenuseid osutavatelt ettevõtjatelt, et nad täidaksid eelneva loa või nõusoleku saamiseks samu tingimusi, ei arvestanud Belgia õigusnormid teenuste osutajale juba tema asukohaliikmesriigis kehtivaid kohustusi. ( 21 ) Nii otsustati ka seoses Portugali samateemaliste õigusnormidega. ( 22 ) Ja kui eespool viidatud otsuses kohtuasjas Webb möönis Euroopa Kohus, et tööturul heade suhete säilitamise ja töötajate huvide kaitse eesmärgil võib vastuvõttev liikmesriik nõuda teenuseid osutavatelt tööjõuga varustavatelt ettevõtjatelt loa omandamist isegi juhul, kui nende asukohariik on neile juba litsentsi väljastanud, tegi ta nii, olles rõhutanud seda tüüpi tegevuste puhul rakendatavate hindamiskriteeriumite erinevust liikmesriikide vahel, ja sõnaselge reservatsiooniga, et liikmesriik peab arvestama põhjendusi ja tagatisi, mida teenuste osutaja on asukohaliikmesriigis oma tegevusalal tegutsemiseks juba esitanud.

23. Käesolevas asjas ei näe Itaalia õigusnormid ette, et tuleb arvestada põhjendusi ja tagatisi, mida teenuste osutaja on juba esitanud, et asukohaliikmesriigis oma tegevusalal tegutseda. Litsentsi väljastamisel kehtivad kõikidel juhtudel samad tingimused. Itaalia ametivõimude kinnitusel, et loa andmise üle otsustamisel peab siseriiklik ametiasutus arvestama piiriüleste teenuste osutajate suhtes nende päritoluriigis kehtestatud kohustusi, ei ole selles suhtes mingit tähtsust. Tähtis on, et Itaalia õigusnormid ise ei sisalda erisätet, mis otseselt nõuab, et arvestataks asukohaliikmesriigis ette nähtud samaväärseid nõudeid. Tulenevalt väljakujunenud kohtupraktikast ei saa tühipaljast halduspraktikat, mis võib sõltuda ametiasutuse suvast ning mis ei ole piisavalt avalikustatud, tõepoolest pidada EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks. ( 23 ) Niisiis rikuvad Itaalia õigusnormid ka selles osas proportsionaalsuse põhimõtet.

24. Litsentsi nõudmine osutub seda enam taotletava õiguspärase eesmärgiga ebaproportsionaalseks, et Itaalia õigusnormid annavad questorele võimu kehtestada lubade väljastamisel täiendavaid ettekirjutusi, selleks et tagada avalikkuse usaldus. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on eelnevalt taotletava loa süsteem asutamislepingu eeskirjadega kooskõlas ainult siis, kui see põhineb objektiivsetel ja mittediskrimineerivatel kriteeriumitel, mis on asjaomastele ettevõtjatele eelnevalt teada, nii et välditakse siseriiklike ametiasutuste poolset diskretsiooniõiguse teostamist, mis võtaks üht põhivabadust puudutavatelt ühenduse õigusnormidelt nende kasuliku mõju. ( 24 ) Aga Itaalia õigusnormid ei täpsusta mingil moel täiendavate ettekirjutuste sisu. Sellest ettevõtjatele tekkiv juriidiline ebakindlus täidetavate kriteeriumite osas võib panna neid teenuste osutamisest loobuma. ( 25 )

25. Esitatud põhjendustest lähtudes soovitan Euroopa Kohtul nõustuda väitega, et kohtuväliste võlgade sissenõudmise tegevuse jaoks loa nõudmise puhul on tegemist EÜ artikli 49 rikkumisega.

B. Loa territoriaalne piiritlemine

26. Komisjon on arvamusel, et loa kehtivuse piiramine provintsi territooriumiga, kuhu ulatub selle väljastanud questore võim, v.a juhul, kui ettevõtja volitab sellel alal tegutsemiseks luba omavat esindajat provintsis, kus tal endal litsentsi ei ole, kujutab nii teenuste osutamise vabaduse kui ka asutamisvabaduse õigustamatut rikkumist.

27. Kuna Itaalia jaguneb 103 provintsiks, piiratakse selle loa kohaldamisala geograafilise piiritlemisega vaieldamatult nende kahe põhivabaduse teostamist. Ettevõtja, kes soovib oma tegevust laiendada Itaalia territooriumi märkimisväärses ulatuses, et tegutseda seal aeg-ajalt või alaliselt ja pidevalt, peab esitama nii palju litsentsitaotlusi, kui on provintse piirkonnas, mida ta hõlmata soovib, ja 103 taotlust, kui ta tahab oma tegevusalal tegutseda kogu Itaalia territooriumil.

28. Vastupidi sellele, mida kinnitab Itaalia Valitsus, on ka siinkohal ebaoluline, et sama nõue esitatakse Itaalias asuvatele ettevõtjatele, sest igal juhul on asutamisvabadusele vahet tegemata kohaldatavad piirangud nagu ka teenuste osutamise vabadusele kohaldatavad piirangud keelatud. ( 26 ) Käesolevas asjas ei ole vaja korrata Euroopa Kohtus toimunud arutelu ( 27 ) selle üle, kas keeld rakendada asutamisvabadusele vahet tegemata kohalduvaid piiranguid puudutab ainult tegevusele otseselt juurdepääsu piiravaid siseriiklikke meetmeid või see kehtib ka nende meetmete suhtes, mis raskendavad selle tegemist, sest litsentsi territoriaalse ulatuse piiramine ei puuduta mitte ainult kohtuvälise võlgade sissenõudmise alal tegutsemisele esitatud nõudeid, vaid ka juurdepääsu ennast tegevusele, mida see on määratud reguleerima.

29. Jääb üle otsustada, kas see piirang on kostja nimetatud avaliku julgeoleku õiguspärastel põhjustel kohane ja vajalik, et tagasi tõrjuda organiseeritud kuritegevuse riiki imbumise ohtu. Kostja arvates on see nii, sest provints on kõige asjakohasem territoriaalne üksus, et hinnata lisandunud kohtuvälise võlgade sissenõudmisega tegeleva ettevõtja tegevuse mõju avalikule korrale ja kontrollida olemasolevaid ettevõtjaid.

30. See vastus ei ole minu jaoks veenev.

31. Litsentsi territoriaalse ulatuse piiramine kujutab minu meelest esiteks teenuste osutamise vabaduse õigustamatut piirangut. Nagu ma eelnevalt täheldanud olen, kui litsentsi üldine ja täielik nõudmine rikub teenuste vaba osutamise põhimõtet, siis kehtib sama a fortiori süsteemi puhul, mis kohustab piiriülest teenuste osutajat mitmekordistama loataotlusi vastavalt vastuvõtva liikmesriigi geograafilise piirkonna ulatusele, mida ta hõlmata soovib. Pealegi on Euroopa Kohus juba vaidlustanud arhitekti kohustuse kanda end kutseregistrisse igas provintsis, kus ta kavatseb oma teenuseid osutada, arvates, et selline registreerimise territoriaalse ulatuse piiramine „muudab” teenuste osutamise vabaduse kasutamise – mis on juba iseenesest selle kohustusega piiratud – „veelgi keerulisemaks.” ( 28 )

32. Itaalia territoriaalsete litsentside süsteem kujutab endast ka asutamisvabaduse ebaproportsionaalset piirangut. Selleks et olla ühenduse õigusega lubatud, peab Itaalia turu provintsideks jagav meede olema tõesti ainus kohane abinõu, et tagada kohtuväliste võlgade sissenõudmise agentuuride tõhus kontrollimine. Tunnistan, et ma ei mõista, miks siseriiklikul tasandil väljastatud luba ei ole selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ja piisav. Liigne on meelde tuletada, et enda seatud põhivabaduse piirangut põhjendada püüdvate liikmesriikide kohus on tõestada, et nii püütakse jõuda õiguspärase tulemuseni, mis on selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ja vajalik. ( 29 ) Seos, mille Itaalia ametivõimud tõmbavad kohalikul tasandil võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegelemise ex post-kontrolli vajaduse ja loaga tagatud ex ante-kontrolli vahele, ei tõesta seda mingilgi määral. Isegi kui oletada, et tegevusalal tegutsemist peavad kontrollima pigem provintsi politseivõimud kui siseriiklik politseivõim, ei mõista mina ja kostja ei tõenda veenvalt, kuidas ohustaks selliste kontrollide tõhusust asjaolu, et loa väljastab keskvõim ja see laieneb kogu riigi territooriumile. Paremale järelevalvele, n-ö. paremale jälgede ajamisele toetuv argument ei ole veenev, niivõrd kui politsei siseriiklikku litsentsi omavate ettevõtjate tegevuse kohalike kontrollide koordineerimine üleriigilisel tasandil paistab olevat selle eesmärgini jõudmiseks piisav ja asutamisvabadust palju vähem piirav. See on nii eriti seetõttu, et politseivõim allub Itaalia siseministeeriumile. Vastupidi, on isegi põhjust väita, et kui litsents oleks üleriigiline, keelataks kohaliku kontrolli ajal ebaseadusliku käitumise tuvastamise ja selle tagajärjel litsentsi äravõtmise tulemusel ettevõtjal tegutseda kogu riigi territooriumil, samas kui juhul, mil ettevõtja omab kohaliku ulatusega litsentsi, ei takistaks see tal tegutseda teistes provintsides, mille jaoks ta litsentsi omab.

33. Tõsiasi, et Itaalia Valitsuse arvates on väljaspool provintsi tegutsemise keelamine suhteline, kuna on võimalik kasutada volitatud isikut, kes omab kehtivat litsentsi provintsi jaoks, millele ettevõtja tegevus on orienteeritud, ei vähenda piirangu ebaproportsionaalsust. See võimalus sunnib viimast pöörduma agentuuri poole, kellega ta tegelikult tahab konkureerida, ja viib ainult Itaalia turu provintsideks jagamise tugevdamiseni ja konkurentsiolukorra säilitamiseni.

34. Seetõttu soovitan ma Euroopa Kohtul otsustada, et piirates litsentsi kehtivust selle väljastanud politseivõimu haldusalasse kuuluva provintsiga ja kohustades ettevõtjat volitama tegutsemiseks provintsis, mille jaoks tal puudub litsents, seal selleks luba omavat esindajat, on Itaalia Vabariik rikkunud asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse põhimõtetest tulenevaid kohustusi.

C. Tegutsemise seadmine sõltuvusse sellest, kas ettevõtjal on oma kontor

35. Komisjoni arvates tuleneb vaidlusalustest Itaalia õigusnormidest kohustus pidada kontorit seal, kus võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegeleda tuleb, ning seda igas provintsis, kus ettevõtja litsentsi omab. Taoline nõue rikub nii asutamisvabadust kui ka teenuste osutamise vabadust.

36. Tegelikult kehtestatakse mitme siseriikliku õigusnormiga võlgade sissenõudmise agentuurile kohustus omada kontorit igas provintsis, mille jaoks tal on litsents. Nii osutab avalikku julgeolekut puudutava seaduse artikkel 115, et „luba kehtib üksnes loal märgitud kontori jaoks”. Nimetatud õigusakti artikkel 16 näeb ette, et õiguskaitseametnikel „on õigus igal ajal pääseda kontorisse, mida kasutatakse politsei luba vajavaks tegevuseks”. Artikkel 120 nõuab, et võlgade sissenõudmise agentuuride käitajad „peavad panema agentuuri kontoris alaliselt ja nähtaval viisil välja tehtavate tehingute loetelu”, ja siseministri 1996. aasta korraldus täpsustab, et vajadusel võib „võlgade sissenõudmisega tegeleda ainult litsentsis osutatud kontoris, millest järeldub, et teistel tegevuskohtadel peab igal juhul olema tegevusluba.” Nii möönab kostja, et sellest tuleneb litsentsi omavate ettevõtjate kohustus nimetada oma provintsis koht, kus nad dokumente hoiavad, et politsei saaks kontrolle teostada.

37. Eelnevast tulenev EÜ artikli 43 rikkumine, mille komisjon vaidlustas, ei seisne mitte nõudes omada kontorit, mis on teatud määral teenuste osutamise vabadusest lahutamatu, vaid ettevõtlust Itaalias alustada sooviva ettevõtja kohustuses pidada kontorit igas provintsis, mille jaoks ta on litsentsi omandanud. Niisiis on see kohustus, mis on tihedalt seotud loa kehtivuse piiramisega ühe provintsi territooriumiga: asukoha territoriaalne piirang toob kaasa asukohtade mitmekordistamise. Ma olen juba nimetanud põhjused, mille tõttu taoline litsentsi geograafilise ulatuse piirang rikub asutamisvabadust.

38. EÜ artikli 49 rikkumist käsitleva väiteosas on Euroopa Kohus korduvalt meenutanud, et kindla asukoha või tegevuskoha nõue kujutab endast teenuste osutamise vabaduse eitamist, niivõrd kuivõrd see teeb teistes liikmesriikides asuvate ettevõtjate jaoks sihtliikmesriigis teenuste osutamise võimatuks. ( 30 ) Järelikult võib sellist teenuste osutamise vabaduse piirangut lubada ainult siis, kui sedastatakse, et see on taotletava õiguspärase eesmärgini jõudmiseks vältimatu tingimus. ( 31 )

39. Euroopa Kohtu praktikas on seda olukorda tunnustatud vaid täiesti erandlikult. Peaaegu ainus näide, millele võib osutada, on olukord, kus advokaadid osutavad teenust, esindades oma kliente kohtumenetluses. Selles olukorras ja enne ühenduse õiguse ühtlustamist leiti kohtuasjas Van Binsbergen ( 32 ) tõepoolest, et nõue omada püsivat ametialast asukohta kohtuasja menetleva kohtu tööpiirkonnas on kooskõlas teenuste osutamise vabadust puudutavate sätetega, kui see piirang on objektiivselt vajalik, et tagada eelkõige õigusemõistmise ja kutse-eetikaga seonduvate ametialaste eeskirjade järgimine. Siiski lisas Euroopa Kohus samas kohtuotsuses, ( 33 ) et kui ametialase tegevusega tegelemine on liikmesriigi sees täiesti vaba ja sellele ei ole kehtestatud mingit kvalifikatsiooninõuet või kutsealast distsipliini, kujutab selle riigi territooriumil asukoha nõudmine teenuste osutamise vabadusega vastuolus olevat piirangut, kui õigusemõistmise tõrgeteta toimimiseks piisab vähem piiravatest meetmetest, nagu kohtuteadete jaoks aadressi valimine.

40. Itaalia Valitsus tugines kohtuistungil enda kaitseks just sellele advokaatidest teenuste osutajate ametiaadresside-alasele kohtupraktikale. Selleks et endapoolset analoogia alusel õigusnormide kohaldamist õigustada, väitis ta, et käesolevas asjas ei ole võimalik võrdsustada nõuet omada kontorit nõudega omada püsivat asukohta. Itaalia õigusnorme tuleb mõista pigem nii, et need nõuavad, et määrataks kindlaks koht, kus teenuste vaba osutamise raames tehtava tegevusega seonduvaid dokumente hoitakse, et politseivõim saaks sinna kergesti pääseda vajalikke kontrolle teostama; selleks võib teenuseid osutav ettevõtja piirduda oma juba Itaalia territooriumil asutatud agentuuri aadressi andmisega.

41. Isegi kui oletada, et Itaalia õigusnorme peaks nii tõlgendama, ei saa minna mööda tõsiasjast, et kui ettevõtjal mitte ei lubata, vaid teda kohustatakse süstemaatiliselt kas või vähimal määral oma asukohta territoriaalselt kindlaks määrama, on tegemist teenuste osutamise vabaduse piiranguga. See teeb sellise tegevuse puhtalt siseriiklikust teenuste osutamisest raskemaks, kuivõrd võib oletada, et siseriiklikud teenuste osutajad vähemasti juba omavad kontorit. Itaalia õigusnormide lubatavus sõltub seetõttu nende proportsionaalsusest õiguspärase eesmärgi järgimisel. Itaalia ametivõimud vastuses ei kahtle, sest kontori puudumise tõttu on oht, et dokumendid ei ole saadaval, ja järelikult on tõhus tegevuse ex post-kontroll takistatud.

42. Ma ei ole selle seisukohaga nõus. Advokaatide ametiaadressidega seonduv Euroopa Kohtu praktika tundub minu arvates olevat raskesti ülevõetav, niivõrd kui vastuvõtvas liikmesriigis asuvatele advokaatidele kehtestatud aadressi osutamise nõue on hädavajalik korrakohase õigusemõistmise teatud nõude tõttu, milleks on sellise aadressi nimetamine, kuhu võib kohtuasja menetleva kohtu teated korrakohaselt saata. Mulle tundub, et käesolevas asjas tekkinud vajadust tõhusa ex post-kontrolli tagamise järele võib õigesti arvesse võtta vähem piiravaid meetmeid kasutades. Kohustus esitada perioodiliselt osutatud teenuseid puudutavaid dokumente või nende koopiaid oleks selleks piisav, eriti tänu elektrooniliste sidevahendite arengule. Nõue omada kontorit eesmärgiga sinna välja panna teenused, mida klientidele osutada võib, on samuti ebaproportsionaalne, sest võlgade sissenõudmisega tegelev ettevõte saab klienti teavitada teiste vahendite abil, näiteks Interneti-lehekülje kaudu.

43. Kohtupraktika on samuti sellele suunatud. Nii võib mainida kahte kohtuasja, kus tõesti vaidlustati kontrollikohustuse pärast esitatud püsiva asukoha nõue, aga nende põhjendustest ilmnes, et isegi nõue lihtsalt kontorit omada oli ebaproportsionaalne. Kindlustusteenuste osutamise kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et „seda kontrolli saab teostada, võttes aluseks bilansi koopiad, arved ja äridokumendid, k.a asukohariigist saadetud ning selle liikmesriigi võimude poolt vastavalt eeskirjadele kinnitatud kindlustustingimused ja tegevusprogrammid”. ( 34 ) Prantsusmaal teenuseid osutada soovivatele meditsiinilise analüüsi laboratooriumitele kehtestatud tegevuskoha nõue ületas Euroopa Kohtu arvates samuti vajalikkuse piiri põhjusel, et „kuigi Prantsuse pädevatelt ametivõimudelt ei saa nõuda, et nad teostaksid teistes liikmesriikides kohapeal kontrolle, eelkõige kontrolle eesmärgiga kindlaks teha, kas laboratooriumid peavad kinni töötingimustest, on siiski võimalik nõuda, et teises liikmesriigis asutatud laboratooriumid tõestaksid Prantsuse ametivõimude rahuldamiseks, et nende tegevuskoha liikmesriigi pädevate ametivõimude kehtestatud kontrollid ei ole Prantsusmaal jõusolevatest vähem ranged ja järgivad õigusnorme, mis tagavad vähemalt sama tervisekaitse taseme kui Prantsuse õigusnormid”. ( 35 )

44. Niisiis soovitan ma Euroopa Kohtul otsustada, et nõudes kontori pidamist igas provintsis, mille jaoks on ettevõtjal litsents, on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artikleid 43 ja 49, ja kohustades kontorites välja panema klientidele osutada võidavad teenused, on ta rikkunud EÜ artiklit 49.

D. Tariifide kehtestamise vabaduse piirang

45. Komisjon heidab Itaalia Vabariigile ette ka seda, et ta on piiranud õigustamatult asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, soovitades siseministri 1996. aasta korralduses questoredel objektiivsete ja ühtsete parameetrite kehtestamise kaudu tariife kontrollida, et vältida olukorda, kus tariifid on sama provintsi piires liiga erinevad.

46. Olen komisjoniga nõus, et antud soovitust tuleb pidada tariifide kehtestamise vabaduse piiranguks, vaatamata sellele, et Itaalia ametivõimud seda eitavad ja väidavad, et nimetatud soovitusega tehakse lihtsalt ettepanek, et questored teavitaksid ettevõtjaid tariifide nimekirjadest, mis põhinevad objektiivsetel asjaoludel (kulud, teenuse pakkumuse ja nõudluse vaheline suhe jne). Nimetatud juhtnööri kohustuslikkus ilmneb isegi kostja enda ülestunnistusest, et hinnakonkurentsi liigne areng võib tuua kaasa selle, et avaliku julgeoleku eest vastutav ametivõim peatab või isegi tühistab vastutavate ettevõtjate litsentsid.

47. Nõustun komisjoniga, et see tariifide kehtestamise vabaduse piirang võib asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse teostamist takistada või seda vähem ahvatlevaks teha ja järelikult kujutab endast nende kahe põhivabaduse piirangut. ( 36 ) Isegi kui see ei ole diskrimineeriv, võidakse nii tõepoolest piirata Itaalias ettevõtlust alustada või selles riigis teenuseid osutada soovivate ettevõtjate juurdepääsu Itaalia turule, mis tegeleb võlgade kohtuvälise sissenõudmisega. Nagu Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuses CaixaBank France ( 37 ) kindlaks teinud, on hinnakonkurents tihti parim vahend kliente ligi tõmmata ja seega turule siseneda ning seda eriti ettevõtjate jaoks, kes ei ole kõnealusel turul veel esindatud ja kes on järelikult klientidele tundmatud. Seetõttu kujutavad kõik siseriiklikud piirava mõjuga meetmed endast asutamisõiguse ja teenuste osutamise õiguse teostamise piirangut.

48. Ülalmainitud põhjustel on see ilmselt nii ka siis, kui siseriikliku meetmega püütakse kehtestada miinimumtariife. Näib, et käesolevas asjas questoredele adresseeritud soovituse sisse seada objektiivsed ja ühtsed tariifide kehtestamise parameetrid eesmärk on pigem see, sest Itaalia ametivõimude tunnistuse kohaselt püüti selle soovitusega ära hoida teenuste hindade kontrollimatu konkurentsi teket, mis võiks avalikku korda häirida. Nii võiks see olla isegi siis, kui siseriikliku meetmega püütaks kehtestada maksimumtariife. ( 38 ) Taoline piirang võiks tõesti teenuste osutajat häirida, takistades teenuse osutamise tariifi sisse arvata teatud kulutusi, eelkõige reisikulusid, mida kohapeal ettevõtlusega tegelejad kandma ei pea. See võiks häirida ka ettevõtlust alustada soovivat ettevõtjat, takistades tal sisse arvata asutamiskulusid, mis juba asutatud ettevõtjatel on ammu tasa teenitud.

49. Selleks et põhjendada selle piirangu õiguspärasust, tugines Itaalia Vabariik kohtuistungil Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/35/EÜ ( 39 ) artikli 3 lõike 1 punktile e, mis lubab liikmesriikidel läbipaistvuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid arvestades kindlaks määrata sissenõudmiskulude maksimaalse summa, mida võlausaldajad võivad võlgnikelt hilinenud maksmise puhul nõuda. See tekstiline argument ei ole asjakohane. Isegi kui direktiiv 2000/35 käsitleb võlgade sissenõudmist, puudutab liikmesriikidele antud luba võlgade sissenõudmise maksimaalseid kulusid, mida võlausaldaja võib võlgnikult nõuda. Eesmärk on kaitsta nõrgemat poolt, nimelt võlgnikku, takistades tal samas nii madalast viivisest kui ka läbivaatamise menetluse aeglusest ja keerukusest kasu saada ja maksmisega hilinemist kuritarvitada. Käesolevas asjas on hinnakonkurentsi tekke vältimiseks püütud Itaalia õigusnormidega kehtestada miinimumhind, mida võlgade sissenõudmise agentuurid võivad võlausaldajatest klientidele osutatud teenuste eest küsida.

50. Kostja väidab veel prohvetlikult, et kontrollimatu teenusehindade konkurents võib olla avalikku korda häiriv asjaolu. Kahtlemata tahtis ta sellega öelda, et sel juhul õhutataks võlgade sissenõudmise agentuure oma kulusid võimalikult madala hinna pakkumise nimel maksimaalselt vähendama, püüdes kõiki, ka kõige tõhusamaid vahendeid kasutades nii kiiresti kui võimalik võlgnikele laenatud summad tagasi nõuda.

51. Kuigi selline liialeminek ei ole välistatud, peab ettevõtjate aususe kontroll suutma seda ära hoida ning kriminaalmenetluse ja kriminaalkaristuste kaudu peab olema võimalik neid karistada. Seega ma ei mõista, miks on teenuste tariifide kehtestamise vabaduse piiramine avaliku korra tagamiseks kohane ja vajalik meede. Igal juhul tuleb korrata, et liikmesriigid peavad põhjendama osutamist „analüüsile võetud piirava meetme sobivuse ja proportsionaalsuse kohta”, ning et Itaalia ametivõimud ei ole suutnud seda teha. ( 40 ) Nii vastas Euroopa Kohus Prantsuse valitsusele, kes põhjendas kütuse hinda reguleerivaid õigusakte piiramatu konkurentsi tõttu kahju saavatelt jaemüüjatelt oodatava vägivaldse reaktsiooniga tekitatud ohuga avalikule korrale, et Prantsuse valitsus ei ole tõendanud, et ta ei suuda enda käsutuses olevaid vahendeid kasutades silmitsi seista tagajärgedega, mis on hinnavabaduse süsteemil avalikule korrale ja avalikule julgeolekule. ( 41 )

52. Kostja on viidanud ka ohule, mis ähvardaks töötajate õigust sellele, et ettevõtja maksab nende eest sotsiaalkindlustusmakseid ja et peetakse kinni kollektiivlepingute nõuetest. Aga kuigi töötajate kaitsmine kujutab ülekaalukat üldist huvi, kaitstakse ka antud juhul, nagu komisjon on õigesti vastu väitnud, nende õigusi tööõiguse ja sotsiaalkindlustusõiguse eeskirjadega, mille rikkumise puhul kehtivad kriminaalkaristused.

53. Niisiis tuleb nõustuda väitega, et tariifide kehtestamise vabaduse piiramine rikub EÜ artikleid 43 ja 49.

E. Keeld tegeleda samaaegselt võlgade kohtuvälise sissenõudmisega ning pangandus- ja krediiditegevusega

54. Lõpuks heidab komisjon Itaalia Vabariigile ette seda, et viimane on rikkunud asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, kuna vastavalt siseministeeriumi 1996. aasta korraldusele on võlgade kohtuvälise sissenõudmise tegevuse tegemine kokkusobimatu seadusandliku dekreediga nr 385/93 reguleeritud pangandus- ja krediiditegevusega.

55. Niivõrd kui taoline kokkusobimatus viib olukorrani, kus teiste riikide pangandusega tegelevatel ettevõtjatel, kellel on oma päritoluriigis lubatud vajaduse korral nende kahe tegevusega samaaegselt tegeleda, keelatakse Itaalias võlgade sissenõudmise tegevusega tegeleda, piirab see vaieldamatult nende õigust asutamisvabadusele ja teenuste osutamise vabadusele. ( 42 ) Seda üldist keeldu, mis kohaldub isegi siis, kui ettevõtjad täidavad nende asukohaliikmesriigi kehtestatud finants- ja aususe tingimusi, on raske põhjendada. Pealegi ei ole kostja püüdnudki seda teha.

56. Seevastu vaidlustab kostja jõuliselt tõlgenduse, mille andis komisjon siseministeeriumi 1996. aasta korraldusele. See tekst ei keela mingil moel samaaegselt nimetatud kahel tegevusalal tegutseda, vaid piirdub märkimisega, et luba tegeleda võlgade kohtuvälise sissenõudmisega ei saa lasta tegeleda ka seadusandliku dekreediga nr 385/93 reguleeritud hoiustamis- ja krediiditegevusega, milleks on vaja eriluba.

57. Selles asjas ei ole kerge seisukohta võtta, sest nimetatud korralduse vaidlustatud lõik on raskesti tõlgendatav. Seal on kirjas, et „võlgade sissenõudmise agentuuride kasutamise kokkusobimatuse osas teiste tegevustega […]arvatakse, et nimetatud agentuuridel puudub õigus osutada finantsteenuseid, mida reguleerib 1. septembri 1993. aasta seadusandlik dekreet nr 385/93 ja mis on eranditult jäetud nende finantsvahendajate pädevusse, kes on kantud riigivaraministri ad hoc-registrisse”. Siin kasutatud termin „kokkusobimatus” räägib esmapilgul komisjoni antud tõlgenduse kasuks, sest see näitab, et juriidiliselt on võimatu tegeleda samaaegselt ( 43 ) võlgade sissenõudmise ning pangandus- ja krediiditegevusega. Isegi kui see termin on kohatu, nagu väidab kostja, võib see igal juhul panna teises liikmesriigis tegevuskohta omavad pangandus- ja finantstegevusega tegelevad ettevõtjad uskuma, et neil ei ole võimalik Itaalias võlgade sissenõudmisega tegeleda, ja hoiab neid nii Itaalia politseile sellealase litsentsitaotluse esitamisest eemale. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „nõuavad õiguskindluse ja üksikisikute kaitse põhimõtted sõnastust, mis ei ole mitmetimõistetav ja lubab asjaomastel isikutel oma õigusi ja kohustusi selgelt ja täpselt teada ning kohtutel nende järgimist tagada”. ( 44 ) Täpsemalt öeldes on Euroopa Kohus vastavalt oma praktikale täitmisele kuuluvate nõuete osas õigusliku ebakindluse juba hukka mõistnud kui ettevõtjaid teenuste osutamisest eemale hoida võiva asjaolu. ( 45 )

58. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda ka väitega, et võlgade sissenõudmise tegevuse ja pangandus- ja krediiditegevuse kokkusobimatus rikub EÜ artikleid 43 ja 49.

III. Ettepanek

59. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et: — seades võlgade kohtuvälise sissenõudmisega tegelemise sõltuvusse litsentsi väljastamisest ja — volitades questoret seadma litsentsi väljastamist sõltuvusse lisaks 18. juuni 1931. aasta kuningliku dekreediga nr 773 vastu võetud ning siseministri 2. juuli 1996. aasta korraldusega tõlgendatud ja täiendatud avaliku julgeoleku kohta käivas seaduses ettenähtule täiendavatest ettekirjutustest, et tagada avalikkuse usaldus, on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi. — Piirates litsentsi territoriaalset ulatust, — seades võlgade kohtuvälise sissenõudmise tegevuse sõltuvusse kontori pidamisest igas provintsis, kus ettevõtja litsentsi omab, ja nõudes viimaselt, et ta paneks oma kontoris alaliselt välja osutatavate teenuste loetelu, — piirates tariifide kehtestamise vabadust ja — keelates võlgade kohtuvälise sissenõudmisega ning pangandus- ja krediiditegevusega samaaegse tegelemise, on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi.

( 1 ) Algkeel: portugali.

( 2 ) Vt nt Belgia 20. detsembri 2002. aasta seaduse tarbija võlgade sõbraliku sissenõudmise kohta artikli 2 lõike 1 punkt 1 (Moniteur belge, 29.1.2003, lk 3644).

( 3 ) Nagu Euroopa Kohus seda korduvalt meelde tuletab: vt nt 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-58/98: Corsten (EKL 2000, lk I-7919, punkt 31); 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-294/00: Gräbner (EKL 2002, lk I-6515, punkt 26) ja 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-496/01: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-2351, punkt 55).

( 4 ) Täpsema ülevaate saamiseks sellest, mis sõnastusele vaatamata näib mulle Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika, vt minu ettepanek kohtuasjas C-446/03: Marks & Spencer, milles otsus tehti 13. detsembril 2005 (EKL 2005, lk I-10837, ettepaneku punktid 25–40); minu ettepanek liidetud kohtuasjades C-158/04 ja C-159/04: Alfa Vita Vassilopoulos, milles otsus tehti 14. septembril 2006 (EKL 2006, lk I-8135, ettepaneku punktid 35-51); minu ettepanek kohtuasjas C-94/04: Cipolla, milles otsus tehti 5. detsembril 2006 (EKL 2006, lk I-11421, ettepaneku punktid 55-59) ja minu ettepanek kohtuasjas C-202/04: Macrino ja Capodarte, milles otsus tehti 5. detsembril 2006 (EKL 2006, lk I-11421, ettepaneku punktid 55-59).

( 5 ) Vt eelkõige 5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-442/02: CaixaBank France (EKL 2004, lk I-8961).

( 6 ) Näitena teenuste osutamise vabadusest vt 26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-70/99: komisjon vs. Portugal (EKL 2001, lk I-4845, punktid 25–27).

( 7 ) 25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-76/90: Säger (EKL 1991, lk I-4221, punkt 12). Vt ka 9. augusti 1994. aasta otsus kohtuasjas C-43/93: Vander Elst (EKL 1994, lk I-3803, punkt 14); 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-205/99: Analir jt (EKL 2001, lk I-1271, punkt 21); 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-17/00: De Coster (EKL 2001, lk I-9445, punkt 29); 26. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-514/03: komisjon vs. Hispaania (EKL 2006, lk I-963, punkt 24); 15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-255/04: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2006, lk I-5251, punkt 37); 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-168/04: komisjon vs. Austria (EKL 2006, lk I-9041, punkt 36) ja 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-433/04: komisjon vs. Belgia (EHL 2006, lk I-10653, punkt 28).

( 8 ) Vt eelkõige 4. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 205/84: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1986, lk 3755, punkt 28); eespool viidatud kohtuotsus Säger, punkt 14; eespool viidatud kohtuotsus Vander Elst, punkt 15; eespool viidatud kohtuotsus Analir jt, punkt 22; 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-439/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2002, lk I-305, punkt 26) ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 40. Vt turvateenuste ja eraviisilise turvamise osas ka 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-355/98: komisjon vs. Belgia (EKL 2000, lk I-1221, punkt 35); 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-171/02: komisjon vs. Portugal (EKL 2004, lk I-5645, punkt 60) ja 7. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-189/03: komisjon vs. Madalmaad (EKL 2004, lk I-9289, punkt 17).

( 9 ) Selle nõude meeldetuletuseks vt nt eespool viidatud kohtuotsus Analir jt, punkt 25; 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-390/99: Canal Satélite Digital (EKL 2002, lk I-607, punkt 33); eespool viidatud 11. märtsi 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 39; eespool viidatud 15. juuni 2006. aasta otsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 44, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 37.

( 10 ) Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Säger, punkt 13, ja Vander Elst, punkt 17.

( 11 ) Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Vander Elst, punkt 15.

( 12 ) Vt nt 17. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 279/80: Webb (EKL 1981, lk 3305, punkt 17); 23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-369/96 ja C-376/96: Arblade jt (EKL 1999, lk I-8453, punkt 34) ja eespool viidatud kohtuotsus Canal Satélite Digital, punkt 38.

( 13 ) Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Canal Satélite Digital, punkt 36.

( 14 ) Vt 3. joonealuses märkuses tsiteeritud viited.

( 15 ) Vt 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-340/89: Vlassopoulou (ELT 1991, lk I-2357). Meeldetuletuseks võib teenuste osutamise vabaduse asjus seoses vastastikuse tunnustamise põhimõttega, kui puuduvad ühtsed eeskirjad, samuti osutada kohtujurist Kokott’i 7. juuli 2005. aasta ettepanekule eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Hispaania (ettepaneku punktid 43–45).

( 16 ) Vt 18. jaanuari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 110/78 ja 111/78: Van Wesemael jt (EKL 1979, lk 35, punkt 30).

( 17 ) Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Corsten, punktid 46–48, ja kohtujurist Kokott’i 22. juuni 2004. aasta ettepanek eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad (ettepaneku punkt 38).

( 18 ) Vt eespool viidatud otsus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, punkt 28.

( 19 ) Eespool viidatud otsus kohtuasjas komisjon vs. Saksamaa, punkt 47.

( 20 ) 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-451/99 (EKL 2002, lk I-3193, punktid 57–64).

( 21 ) Eespool viidatud 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Belgia, punktid 35–38.

( 22 ) Eespool viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Portugal, punktid 58–61.

( 23 ) Vt eelkõige 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-358/98: komisjon vs. Itaalia (EKL 2000, lk I-1255, punkt 17). Euroopa Kohus otsustas nii ka Madalmaade õigusnormide suhtes, mis kehtestasid loa turvateenuste osutamisele teenuste vaba osutamise raames (vt eespool viidatud otsus kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad, punktid 16–20).

( 24 ) Vt eespool viidatud otsus kohtuasjas Analir jt, punkt 38, ja kohtuasjas Canal Satélite Digital, punkt 35.

( 25 ) Vt eespool viidatud otsus kohtuasjas Canal Satélite Digital, punkt 41.

( 26 ) Vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-19/92: Kraus (EKL 1993, lk I-1663, punkt 32); 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I-4165, punkt 37); eespool viidatud otsus kohtuasjas CaixaBank France, punkt 11, ja 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-65/05: komisjon vs. Kreeka (EKL 2006, lk I-10341, punkt 48).

( 27 ) Vt eelkõige kohtujurist Tizzano 25. märtsi 2004. aasta ettepanek eespool viidatud kohtuasjas CaixaBank France ja minu ettepanek eespool viidatud kohtuasjas Marks & Spencer (ettepaneku punktid 25–40). Vt ka Mischo, J., „Les restrictions à la liberté d’établissement: la nécessité d’une clarification”, Mélanges en hommage à F. Schockweiler, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden-Baden, 1999, lk 445.

( 28 ) Vt 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-298/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2002, lk I-3129, punkt 64).

( 29 ) Vt selle tõendamiskoormise meeldetuletuseks eespool viidatud kohtuotsus Analir jt, punkt 35; 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-42/02: Lindman (EKL 2003, lk I-13519, punkt 25) ja eespool viidatud 11. märtsi 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 73. Vt kaupade vaba liikumise osas ka 5. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-270/02: komisjon vs. Itaalia (EKL 2004, lk I-1559, punkt 22).

( 30 ) Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, punkt 52; 9. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-222/95: Parodi (EKL 1997, lk I-3899, punkt 31); eespool viidatud 9. märtsi 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 27; eespool viidatud 15. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 30; eespool viidatud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 33, ja 3. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-452/04: Fidium Finanz (EKL 2006, lk I-9521, punkt 46).

( 31 ) Vt eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, punkt 52; Parodi, punkt 31, ja Fidium Finanz, punkt 46.

( 32 ) 3. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 33/74 (EKL 1974, lk 1299, punkt 14). Peale seda nägi nõukogu direktiivi 77/249/EMÜ õigusteenuste osutamise vabaduse tulemuslikuma elluviimise kohta artikli 4 lõige 1 (EÜT L 78, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 52) ette, et „kliendi esindamine kohtumenetluses või suhtlemisel avaliku võimu organitega peab toimuma vastuvõtvas liikmesriigis sealsetele juristidele kehtestatud tingimuste kohaselt, välja arvatud nõue elukoha või kutseorganisatsiooni kuulumise kohta vastuvõtvas liikmesriigis”.

( 33 ) Punktid 15 ja 16. Vt samas tähenduses k.a seoses kliendi kohtumenetluses esindamisega pärast selliste asjade ühtlustamist 10. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-294/89: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1991, lk I-3591).

( 34 ) Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, punkt 55.

( 35 ) Eespool viidatud 11. märtsi 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 74.

( 36 ) Vt sama asja kohta eespool viidatud 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, punkt 48.

( 37 ) Tuletagem meelde, et selles kohtuotsuses sedastas Euroopa Kohus, et Prantsuse õigusnormidega ettenähtud keeld maksta nõudehoiuse kontodelt intressi „takistab tõsiselt äriühingutel tegutseda […], mis mõjutab nende juurdepääsu turule,” sest see jätab välismaised ühingud ilma võimalusest „osutada tõhusamat konkurentsi krediidiasutustele, mis traditsiooniliselt tegutsevad asukohaliikmesriigis” (punktid 12 ja 13). Vt ka minu põhjendusi seoses advokaatide teenuste osutamise vabaduse piiramisega miinimumtasude kehtestamise kaudu (kohtujuristi ettepanek eespool viidatud kohtuasjades Cipolla ning Macrino ja Capodarte (ettepaneku punktid 62–65).

( 38 ) Vt selle kohta kaupade vaba liikumise asjus 5. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas 116/84: Roelstraete (EKL 1985, lk 1705, punkt 21) ja 19. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas C-249/88: komisjon vs. Belgia (EKL 1991, lk I-1275, punkt 7). Vt teenuste vaba osutamise asjus ka minu ettepanek eespool viidatud kohtuasjas Cipolla (ettepaneku punktid 66–70).

( 39 ) 29. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226).

( 40 ) Eespool viidatud kohtuotsus Lindman, punkt 25.

( 41 ) Vt 29. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 231/83: Cullet (EKL 1985, lk 305, punktid 32 ja 33).

( 42 ) Tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et messide korraldaja kohustus ainult selle tegevusalaga tegeleda on vastuolus teenuste osutamise vabadusega (vt eespool viidatud 15. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 32).

( 43 ) Peaaegu sama definitsioon, mille annab sellele Cornu, G. (tema juhtimisel) Vocabulaire juridique, Quadrige, seitsmes väljaanne, PUF, 2005.

( 44 ) Vt eelkõige 28. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-187/98: komisjon vs. Kreeka (EKL 1999, lk I-7713, punkt 54). Vt ka 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-248/04: Koninklijke Coöperatie Cosun (EKL 2006, lk I-10211, punkt 79), mille sõnastus on natuke teistsugune.

( 45 ) Vt eespool viidatud kohtuotsus Canal Satélite Digital, punkt 41.