ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 615/98 (millega kehtestatakse eksporditoetuste süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses elusveiste heaoluga vedamise ajal) kehtetuse põhjusena ei saa käsitleda asjaolu, et nimetatud määrusega on elusveiste eksporditoetuste maksmine seatud sõltuvusse sellest, et oleks järgitud mõningaid tingimusi, mis on kindlaks määratud teatavas ühenduse õigusaktis, millel on oma eesmärgid, kuna need eesmärgid ei ole mitte ainult õiguspärased, vaid kujutavad endast ka ühenduse õigusega kõikidele liikmesriikidele ja institutsioonidele pandud muutumatuid ja alalisi kohustusi ühise põllumajanduspoliitika kujundamisel ja rakendamisel. Kuigi direktiiv iseenesest ei saa luua üksikisikutele kohustusi, ei saa põhimõtteliselt välistada seda, et direktiivi norme kohaldatakse määruses sõnaselgelt direktiivi normidele viitamise kaudu, järgides sealjuures õiguse üldpõhimõtteid ja eelkõige õiguskindluse põhimõtet.

Määruses nr 615/98 direktiivile 91/628 (mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, muudetud direktiiviga 95/29) tehtud üldise viite eesmärk on määruse nr 805/68 (veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta, muudetud määrusega nr 2634/97) artikli 13 lõike 9 rakendamiseks tagada, et järgitaks nimetatud direktiivi vastavaid norme, mis reguleerivad elusloomade heaolu ja eelkõige loomade kaitset vedamise ajal. Järelikult ei saa nimetatud viidet, mis kehtestab toetuse maksmise tingimused, tõlgendada nii, nagu hõlmaks see direktiivi 91/628 kõiki norme ja eelkõige neid, millel ei ole nimetatud direktiivi peamise eesmärgiga mingisugust seost.

(vt punktid 26–29)
Kui siseriiklikud õigusnormid kuuluvad direktiivi 80/987 töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral, mida on muudetud direktiiviga 2002/74, kohaldamisalasse, siis on siseriiklikul kohtul kohustus viimati nimetatud direktiivi jõustumise kuupäeva ja selle ülevõtmise tähtaja möödumise kuupäeva vahepeal tekkinud maksejõuetuse puhul tagada, et neid siseriiklikke õigusnorme kohaldatakse vastavalt mittediskrimineerimise põhimõttele, nagu see on tunnustatud ühenduse õiguskorras ja mille kohaselt ei või sarnaseid olukordi käsitleda erinevalt, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.

Ebaseaduslikult vallandatud töötajad on sarnases olukorras niivõrd, kuivõrd neil on õigus hüvitisele ennistamata jätmise korral. Sellest tulenevalt on kõnealuse võrdsuse põhimõttega vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis jätavad garantiiasutuse kohustuste hulgast välja kohtulikus lepitusmenetluses tunnustatud ebaseadusliku vallandamise hüvitistele vastavad nõuded, ilma et nimetatud nõuete erinev käsitlemine võrreldes nendega, mis vastavad kohtu- või haldusorgani otsusega tunnustatud ebaseadusliku vallandamise hüvitistele oleks objektiivselt põhjendatud.

(vt punktid 36, 37 ja 39, resolutiivosa punkt 2)
EÜ artikli 228 lõikes 2 ettenähtud menetluse raames peab Euroopa Kohus konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes igas asjas kaaluma, milliseid rahalisi karistusi tuleb antud juhul määrata. Selle osas ei ole komisjoni rahatrahvi ettepanekud Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult vajalikku lähtepunkti. Samuti ei ole komisjoni teatistes sisalduvad juhtnöörid kohtu jaoks siduvad, vaid need aitavad tagada nimetatud institutsiooni tegevuse läbipaistvust, ootuspärasust ja õiguskindlust. Trahvi ja/või põhisumma määramise eesmärk on motiveerida rikkumise toime pannud liikmesriiki rikkumise tuvastanud kohtuotsust täitma majandusliku sunnivahendi kasutamise abil, mis motiveerib teda tuvastatud rikkumist lõpetama. Seega tuleb rahalised karistused määrata lähtuvalt veenmise määrast, mis on vajalik selleks, et kõnealune liikmesriik oma käitumist muudaks.

(vt punktid 31, 34 ja 35)
Kohtuasi C-220/06

Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia

versus

Administración General del Estado

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Nacional)

„Riigihange — Postiteenuste liberaliseerimine — Direktiivid 92/50/EMÜ ja 97/67/EÜ – EÜ artiklid 43, 49 ja 86 — Siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad riigihanke-eeskirju kohaldamata sõlmida riigiasutustel riigile kuuluva äriühinguga, kes on selles liikmesriigis universaalteenuse osutaja, lepinguid nii reserveeritud kui ka reserveerimata postiteenuste osutamiseks”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 20. septembril 2007 I ‐ 12179

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 18. detsember 2007 I ‐ 12201

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühenduse õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigihankelepingute sõlmimise eeskirju kohaldamata anda riigiasutustel vastavalt direktiivile 97/67 „Ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta” reserveeritud postiteenuste osutamise aktsiaseltsile, kelle kapital kuulub täielikult riigile ning kes on selles liikmesriigis universaalteenuse osutaja. Selle direktiivi artikkel 7 lubab liikmesriikidel reserveerida teatavad postiteenused universaalteenuse osutaja(te)le, kui see on vajalik universaalteenuse säilimise tagamiseks. Järelikult kui postiteenused on kooskõlas direktiiviga reserveeritud üheleainsale universaalteenuse osutajale, jäävad need teenused paratamatult väljapoole konkurentsi, kuna ükski teine ettevõtja ei või neid teenuseid pakkuda. Seetõttu ei kohaldu ühenduse riigihanke-eeskirjad, mille peamine eesmärk on kaupade ja teenuste vaba liikumine ning avatud ja aus konkurents kõikides liikmesriikides. (vt punktid 39–41, resolutiivosa punkt 1)

Direktiivi 92/50, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, muudetud direktiiviga 2001/78, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigihankelepingute sõlmimise eeskirju kohaldamata anda riigiasutustel direktiivi 97/67 „Ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta” tähenduses reserveerimata postiteenuste osutamise aktsiaseltsile, kelle kapital kuulub täielikult riigile ning kes on selles liikmesriigis universaalteenuse osutaja, juhul kui need kokkulepped, millele kõnealused õigusnormid on kohaldatavad, ületavad direktiivi 92/50, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (muudetud direktiiviga 2001/78), artikli 7 lõikes 1 ette nähtud künnise ning on direktiivi 92/50 (muudetud direktiiviga 2001/78) artikli 1 punkti a tähenduses kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, mitte ühepoolne haldustoiming, millega nähakse ette ainult teenuseosutaja kohustused ja mis kaldub märgatavalt kõrvale tavalistest teenuseosutaja pakkumistingimustest, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul. (vt punktid 54, 69, resolutiivosa punkt 2)
Pealegi ei vastaks see korrakohasele õigusemõistmisele, kui apellant oleks kohustatud esitama Esimese Astme Kohtule uue hagi otsuse peale, mis käsitleb sama küsimust, mis varasemgi otsus. Seega on repliigi staadiumis esitatud nõue selle uue otsuse tühistamiseks vastuvõetav.

Kinnitava otsuse peale esitatud hagi on vastuvõetamatu vaid juhul, kui kinnitatud otsus on muutunud asjaomase isiku suhtes lõplikuks, kuna selle vastu ei ole määratud tähtaja jooksul hagi esitatud. Vastasel korral on isikul õigus vaidlustada kas kinnitatud otsus või kinnitav otsus või mõlemad otsused.

Seega on ühenduse kohus pädev mõistma institutsioonilt välja rahasumma, mis apellandil on personalieeskirjade või mõne muu õigusakti alusel õigus saada.

Personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 mõttes on „rahalised vaidlused” mitte ainult teenistujate poolt institutsioonide vastu esitatud kahju hüvitamise hagid, vaid ka kõik need hagid, millega kohustatakse institutsiooni maksma teenistujale rahasumma, mis viimase hinnangul tuleb talle personalieeskirjade või muu teenistussuhteid reguleeriva akti alusel välja maksta.

Personalieeskirjade artikli 67 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et samalaadsete toetustena nimetatud sätte mõttes on käsitletavad ainult sellised toetused, mis on võrreldavad ja mida makstakse samal eesmärgil nagu personalieeskirjades sätestatud peretoetusi.

Personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 kohaselt võib ülalpeetava lapse toetust kahekordistada, kui laps kannatab vaimse või füüsilise puude all ja kui ametnik kannab sellest tulenevalt suuri kulutusi. Sellest järeldub, et võrreldavat toetust saab maha arvata vaid ülalpeetava lapse toetuse selle osa võrra, mis kahekordistamise tõttu lisandub toetusele, mida teenistuja peab igal juhul saama.

Luksemburgi eritoetus puudega inimestele on personalieeskirjade alusel makstavast toetusest mitmes aspektis selgelt eristatav.

Luksemburgi toetus, mille andmise aluseks on vaid elukoht Luksemburgi territooriumil ja mis ei sõltu töösuhtest, on mõeldud asjakohaste meetmete abil puudega toimetulekuks, mille mõiste on seaduses täpselt defineeritud. Seda toetust antakse isikutele, kelle füsioloogilised või psüühilised funktsioonid on ravist, koolitusest või taastusravist ning sobivate abivahendite kasutamisest hoolimata vähenenud, mistõttu ta vajab teise isiku pidevat kõrvalabi või järelevalvet. On ilmselge, et see toetus peab aitama hüvitada kulud, mis asjaomase isiku töölevõtmisega või vähemalt osalise ajaga töölevõtmisega kaasnevad, mida aga personalieeskirjade alusel makstava toetuse kahekordistatud osa ei võimalda ja mille summa võib kuluda muu hulgas selliste kulutuste peale nagu hooldamise, taastusravi, abivahendite, erikoolituse või eluaseme kohandamisega seotud kulud.

Sellest tuleneb, et personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 alusel antava ülalpeetava lapse toetuse osal ja Luksemburgi toetusel ei ole sama sisu ega eesmärk ning järelikult ei ole need personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 mõttes samalaadsed.

(vt punktid 89–99)
Direktiivi 92/50 (millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, muudetud direktiiviga 2001/78) artikli 26 lõigetega 1 ja 2 on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis takistavad selliste teenuste riigihankemenetluses, mille maksumus ületab direktiivi 92/50 kohaldamiseks ette nähtud piirmäära, pakkumusi esitada kandidaatidel või pakkujatel – sealhulgas teenuseosutajate ühendustel –, kellel on asjaomase liikmesriigi õiguse alusel õigus kõnealust teenust osutada, üksnes seetõttu, et nende kandidaatide või pakkujate õiguslik vorm ei vasta ühele konkreetsele juriidiliste isikute kategooriale ehk täpsemalt seetõttu, et tegemist ei ole kapitaliühinguga.

(vt punktid 22, 29 ja resolutiivosa)
Otsustav tegur, millest tulenevalt jääb tegevus teenuste osutamise vabadust käsitlevate asutamislepingu sätete kohaldamisalasse, on selle tegevuse majanduslik laad, st et teenus ei tohi olla osutatud tasuta. Samas ei ole selles osas vajalik, et teenuseosutajal oleks kasu saamise eesmärk. Lisaks, asjaolu, et tasustatud õppejõutegevus toimub avalik-õiguslikust juriidilisest isikust ülikooli käsundi alusel, ei vii osutatud teenust EÜ artikli 49 kohaldamisalast välja, sest õpetamistegevus ülikoolis ei kuulu EÜ artikli 45 esimeses lõigus koostoimes EÜ artikliga 50 ette nähtud erandi kohaldamisalasse, kuna see erand piirdub tegevusega, mis iseenesest on otseselt ja eriomaselt seotud avaliku võimu teostamisega.

Teenuste osutamise vabaduse piirang, mis seisneb selles, et siseriiklike õigusnormide kohaselt ei maksustata tulumaksuga tasu, mida vastusooritusena kõrvaltegevuse eest õppejõuna maksab oma riigi territooriumil asuv avalik-õiguslikust juriidilisest isikust ülikool, kuid seda maksuvabastust ei anta, kui seda tasu maksab teises liikmesriigis asuv ülikool, ei ole ülekaaluka üldise huvi tõttu õigustatud.

Sellised õigusnormid, mida kohaldatakse samamoodi oma riigi kodanikele ja välismaalastele, kes tegutsevad liikmesriigi avalik-õiguslike juriidiliste isikute juures, toovad kaasa teistes liikmesriikides asuvatele teenusesaajatele osutatud teenuste vähemsoodsa kohtlemise võrreldes nende teenuste kohtlemisega, mida osutatakse oma territooriumil. Nimetatud teenuste osutamise vabaduse piirangut ei saa õigustada hariduse ja teadusuuringute ning arendustegevuse edendamisega, kuna see rikub õppejõutööga kõrvaltegevusena tegelevate õppejõudude vabadust valida teenuste osutamise asukohta ühenduses, ilma et oleks tuvastatud, et väidetava hariduse edendamise eesmärgi saavutamiseks on vaja põhikohtuasjas kõne all olevat maksusoodustust kohaldada vaid nende maksumaksjate suhtes, kes tegelevad õppejõutööga kõrvaltegevusena oma riigi territooriumil asuvates ülikoolides. Seda piirangut ei saa õigustada ka vajadusega tagada maksusüsteemi ühtsus, sest maksuõiguslikust vaatepunktist ei esine siseriiklike ülikoolide poolt tasutud kuluhüvitiste maksust vabastamise ja selle eelise konkreetse maksuga tasakaalustamise vahel otsest seost.

Asjaolu, et liikmesriigid on pädevad ise korraldama oma haridussüsteemi, ei muuda ühenduse õigusega kooskõlas olevaks nimetatud õigusnorme, mis võimaldavad maksusoodustust maksumaksjatele, kes on tegevad asjaomase liikmesriigi riiklike ülikoolide teenistuses või nende käsundi alusel. Need õigusnormid ei ole meede, mis käsitleb õpetuse sisu või haridussüsteemi korraldamist, vaid tegemist on üldise maksumeetmega, mis annab maksusoodustuse, kui isik tegutseb ühiskonna huvides. Isegi kui need õigusnormid kujutavad endast haridussüsteemi korraldamisega seotud meedet, on need normid siiski asutamislepinguga vastuolus selles osas, milles need mõjutavad õppejõutööd kõrvaltegevusena tegevate õppejõudude valikut koha suhtes, kus nad oma teenuseid osutavad.

(vt punktid 54, 56 ja 57, 61, 69, 71, 73, 83–85, 88 ja 89, resolutiivosa punktid 2 ja 3)
Osalist kadu, mis tekkis torujuhtme lekkimisest toote vedela konsistentsi ja pinnase omaduste tõttu, millele toode sattus ja mis takistas selle kokkukogumist, ei saa käsitada „kauba omadustest põhjustatud kahjuna” direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta, mida on muudetud direktiiviga 94/74, artikli 14 lõike 1 teise lause tähenduses. Juba kõnealuse sätte sõnastusest endast nähtub, et seda kohaldatakse üksnes kauba omadustest põhjustatud kahjule, mis on tekkinud teatavate ammendavalt loetletud toimingute käigus, sh transpordi puhul. Samal ajal kui kauba omadustest põhjustatud kahju mõiste võib hõlmata „tehnilist” kahju, ei saa seda laiendada õnnetusjuhtumitest tulenevale kahjule. Võttes lisaks arvesse, et sellise loomuliku kao puhuks ette nähtud maksuvabastus on eraldiseisev direktiivi 92/12 artikli 14 lõike 1 esimeses lauses nimetatud kahjust, mille põhjuseks on juhuslikud sündmused või vääramatu jõud, ei saa esimest maksuvabastust tõlgendada laiendavalt, nii et see hõlmaks olukordi, milles teise maksuvabastuse saamist võimaldavad tingimused ei ole täidetud.

(vt punktid 42–44, resolutiivosa punkt 2)
Komisjoni pädevus kontrollida koondumist vastavalt määrusele nr 4064/89 (kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumise üle) tuleb konkreetsel kuupäeval terve menetluse ajaks kindlaks määrata. Arvestades, kui oluline on teatamiskohustus ühenduse seadusandja kehtestatud kontrollisüsteemis, peab see kuupäev olema tihedalt seotud teatamisega. Nimelt nii mure õiguskindluse pärast, mis tähendab, et on ootuspäraselt võimalik tuvastada, milline asutus on pädev kindlat koondumist uurima, kui ka määruse nr 4064/89 üldisele mõttele omane kiire menetlemise nõue, mis kohustab komisjoni järgima lõpliku otsuse vastuvõtmisel rangeid tähtaegu, mille järgimata jätmisel loetakse koondumine ühisturuga kokkusobivaks, tähendavad ka seda, et kui komisjon on konkreetse koondumise osas tuvastanud oma pädevuse vastavalt määruse nr 4064/89 artikli 1 lõigetes 2 ja 3 ning artiklis 5 esitatud tingimustele, siis ei saa seda pädevust enam kahtluse alla seada ega pidevalt muuta.

Seega, kuigi on loomulik, et komisjon kaotab oma pädevuse, kui asjaomased ettevõtjad loobuvad kavandatud koondumisest täielikult, on olukord siiski erinev, kui pooled teevad ettepaneku üksnes osaliste muudatuste tegemiseks projekti. Selliste ettepanekute tagajärjel ei saa komisjoni sundida oma pädevust üle vaatama, kuna nii antaks asjaomastele ettevõtjatele võimalus menetluse kulgemist ja seadusandja taotletud kontrolli tõhusust oluliselt häirida, sest see kohustaks komisjoni pidevalt oma pädevust kontrollima, keskendumata juhtumi põhiküsimusele. Seda tõlgendust kinnitab määruse nr 4064/89 artikli 8 lõike 2 teise lõigu sõnastus, millest ilmneb selgelt, et ettevõtjate väljapakutud või võetud kohustused on asjaolud, mida komisjon põhiküsimuse – st koondumise kokkusobivus või kokkusobimatus ühisturuga – kontrollimisel peab arvesse võtma, ning need kohustused ei saa komisjonilt võtta tema pädevust, kui see pädevus tuvastati menetluse esimeses faasis.

(vt punktid 38–43)
Kohtuasi C-368/06

Cedilac SA

versus

Ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal administratif de Lyon)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Mahaarvamisõigus — Viivitamatu mahaarvamise ja neutraalse maksustamise põhimõtted — Käibemaksu ülejäägi ülekandmine järgmisesse perioodi või tagasimaksmine — Ühekuulise viivituse reegel — Üleminekusätted — Maksuvabastuse säilitamine”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 18. septembril 2007 I ‐ 12329

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 18. detsember 2007 I ‐ 12342

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Liikmesriikide õigus säilitada viivitamatu mahaarvamise põhimõttest kõrvalekalduvad sätted

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikkel 17, artikli 18 lõige 4 ja artikli 28 lõike 3 punkt d)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artiklit 17 ja artikli 18 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik meede, mille eesmärk on kaotada nimetatud direktiivi artikli 28 lõike 3 punktiga d lubatud siseriiklik erand, eeldusel, et siseriiklik kohus on kontrollinud, et selle sätte kohaldamine vähendab nimetatud siseriikliku erandi mõju.

Esiteks kujutab kuuenda direktiivi artikli 28 lõike 3 punkt d endast just ühte selle direktiiviga ühises käibemaksusüsteemis ettenähtud eranditest, mis lubab liikmesriikidel edaspidi säilitada enne direktiivi vastuvõtmist siseriiklikes õigusaktides nimetatud direktiivi artikli 18 lõike 2 esimese lõiguga ette nähtud viivitamatu mahaarvamise põhimõttest kõrvalekalduvaid sätteid. Teiseks, kuigi selle artikliga on vastuolus uute erandite lisamine või olemasolevate erandite ulatuse laiendamine pärast kuuenda direktiivi jõustumist, ei takista see erandi ulatuse vähendamist, arvestades artiklis ette nähtud erandi üleminekulist iseloomu.

Lisaks on kuuenda direktiiviga ette nähtud eranditest ühe erandi teistsugune tõlgendamine, mille kohaselt liikmesriik, kuigi ta võib olemasoleva maksuvabastuse säilitada, ei saa seda järk-järgult kaotada, vastuolus selle direktiiviga taotletava eesmärgiga, milleks on direktiivis ette nähtud erandite kaotamine. Samamoodi ohustaks selline tõlgendamine kuuenda direktiivi ühetaolist kohaldamist, kuna liikmesriik võib leida end olukorrast, kus ta on sunnitud säilitama kõik nimetatud direktiivi jõustumise kuupäeval kehtinud maksuvabastused, olgugi et ta pidas ühel ajal võimalikuks, kohaseks ja soovitavaks rakendada kõnesolevas valdkonnas direktiivis ette nähtud korda järk-järgult.

(vt punktid 33, 34, 37 ja 43 ning resolutiivosa)
Kohtuasi C-436/06

Per Grønfeldt ja Tatiana Grønfeldt

versus

Finanzamt Hamburg – Am Tierpark

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Kapitali vaba liikumine — Maksustamine — Tulumaks — Siseriiklikud õigusnormid, mis käsitlevad kapitaliühingute osaluse (aktsiate) müügist saadud kasumi maksustamist”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. detsember 2007 I ‐ 12359

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Maksuõigusnormid – Tulumaks

(EÜ artikkel 56)

EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt teise liikmesriigi kapitaliühingu aktsiate müügist saadud kasum on kindlal aastal viivitamatult maksustatav juhul, kui müüjal oli eelneva viie aasta jooksul kas otseselt või kaudselt vähemalt 1% osalus äriühingu kapitalis, kuigi muus osas võrreldavatel asjaoludel maksustati ettevõtte tulumaksuga täielikult maksustatavate kapitaliühingute, mis on asutatud selles esimeses liikmesriigis, aktsiate müügist saadud kasum sellel kindlal aastal üksnes siis, kui oluline osalus oli vähemalt 10%.

Nimelt pärsib selline investeerimiskoha alusel toimuv erinev kohtlemine aktsionäride tahet investeerida oma kapitali äriühingutesse, mille asukoht on mõnes teises liikmesriigis; sellel on ka piirav mõju teistes liikmesriikides asuvatele äriühingutele, sest see piirab ka viimati nimetatud äriühingutel oma kapitali suurendamist käsitletud liikmesriigis. Sellega seoses ei ole tähtsust asjaolul, et erinev kohtlemine esines üksnes piiratud ajal, sest see asjaolu ei takista seda, et erineval kohtlemisel oleksid olulised tagajärjed ja seega et kapitali vabale liikumisele on loodud tegelik piirang.

Sellist erinevat kohtlemist ei saa õigustada vajadusega tagada täielik maksustamine, mis seostub vajadusega tagada maksusüsteemi ühtsus, kuna aktsionäri jaoks ei ole otsest seost asjaomase maksusoodustuse ja selle soodustuse teatud maksuga kompenseerimise vahel. Lisaks ei näi see erinev kohtlemine olevat õigustatud liikmesriikide manööverdamisruumiga üleminekukorra kehtestamisel, et pikaajaliselt luua ettevõtte tulumaksu käsitleva siseriikliku korra kooskõla ühenduse õigusega ja kaotada võimalik diskrimineerimine. Nimelt piiravad seda manööverdamisruumi alati põhivabadused ning eriti kapitali vaba liikumine. Isegi kui üleminekukorda võib residendist äriühingute aktsiate müügist saadud kasumi maksustamise olukorras mõista õiguspärase sooviga tagada katkestusteta üleminek varasemalt korralt uuele korrale, ei võimalda niisugune olukord iseenesest õigustada sellist erinevat kohtlemist, kahjustades mitteresidendist äriühingute aktsiate müügist saadud kasumi maksustamist.

(vt punktid 14 ja 15, 26 ja 27, 32 ja 33, 35 ning resolutiivosa)
Direktiivi 92/50 (millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord) artikli 1 punkti b esimene lõik sätestab, et „tellijad” on avalik-õiguslikud isikud ja sama sätte teise lõigu kohaselt on „avalik-õiguslik isik” mis tahes isik, mis on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega (esimene taane), mis on juriidiline isik (teine taane) ja mida põhiliselt rahastavad riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused või teised avalik-õiguslikud isikud, või mille juhtimist need isikud kontrollivad, või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, millesse riik, piirkondlik või kohalik omavalitsus või teised avalik-õiguslikud isikud nimetavad üle poole liikmetest (kolmas taane).

Kolmandas taandes esitatud väljendit „põhiliselt rahastab riik” tuleb tõlgendada nii, et sellise rahastamisega on tegemist juhul, kui selliseid avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone, mis on juriidilised isikud ja tegutsevad üldistes huvides ning mis on riigivõimust sõltumatud, isemajandavad ja nende tegevus on korraldatud viisil, mis välistab nende mõjutamise riigivõimu poolt, rahastatakse põhiliselt maksust, mis kehtestatakse ning mida arvutatakse ja kogutakse põhikohtuasjas avalik-õigusliku ringhäälingulepingu kohaselt ringhäälinguvastuvõtjate omanikelt ja mis ei kujuta endast vastutasu asjaomaste organisatsioonide osutatud teenuste eest.

Avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegevuse sellise rahastamisviisi korral ei tulene tingimusest „põhiliselt rahastab riik”, et riigil või teistel avaliku võimu organitel oleks otsene mõju käsitletavate organisatsioonide sellistele riigihangetele, millel ei ole seost avalik-õiguslike teenuste osutamisega. Kuna nende rahastamisviiside puhul sõltub juba avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide olemasolu tegelikult riigist, on nende organisatsioonide riigist sõltumise tingimus täidetud ka ilma asjaomaste organisatsioonide erinevate riigihankealaste otsuste konkreetse mõjutamisvõimaluseta riigivõimu poolt.

(vt punktid 41, 50, 54, 55, 60, resolutiivosa punktid 1 ja 2)