ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

28. juuni 1968. aasta Wet op de omzetbelastingu (käibemaksuseaduse) (Staatsblad 1968, nr 329) artikkel 11 sätestab: „1. Halduse üldaktiga kehtestatud tingimustel vabastatakse maksust: a) kinnisasja ja sellega seotud õiguste võõrandamine, välja arvatud: 1) ehitise, ehitise osade või ehitise aluse maa võõrandamine enne esmast kasutuselevõttu või kõige enam kaks aastat pärast esmast kasutuselevõttu, ja ehitusmaa võõrandamine; 2) kinnisasja võõrandamine, välja arvatud punktis 1 viidatud tehingud, isikule, kes kasutab kinnisasja sellisel eesmärgil, millega kaasneb artikli 15 alusel täielik või peaaegu täielik maksu mahaarvamise õigus, tingimusel et ettevõtja, kes kinnisasja võõrandab ja ettevõtja, kellele see võõrandatakse, on teinud maksuhaldurile sellekohase ühise taotluse, ning eeldusel, et nad järgivad asjaomase ministri määrusega kehtestatud tingimusi; [...] 3. Lõike 1 punkti a alapunktis 1 kasutatakse järgmisi mõisteid: a) ehitis on mis tahes maaga püsivalt ühendatud rajatis; b) esmane kasutuselevõtt on ehitise kasutuselevõtt pärast selle ümberehitamist või remonti, kui nimetatud remondi või ümberehituse tulemusel on kinnisasja oluliselt parendatud; c) ehitise alune maa on ehitise juurde kuuluv või seda teenindav maatükk. 4. Lõike 1 punkti a alapunkti 1 tähenduses on „ehitusmaa” iga hoonestamata maatükk: a) millel teostatakse või teostati ehitustöid; b) mida parendatakse või on parendatud ainult maa kasutamise otstarbel; c) mida arendatakse või on arendatud; või d) mille kohta on väljastatud ehitusluba; eesmärgiga püstitada sellele ehitis.”
47

Eelotsusetaotlusest selgub aga, et niisugune „haldusõigusrikkumine”, mille eest võetakse vastutusele seadusandliku dekreedi nr 231/2001 alusel, on eraldiseisev süütegu, millel ei ole otsest seost kahjuga, mille on põhjustanud kriminaalkuritegu, mille toimepanija on füüsiline isik, kellele on esitatud hüvitise nõue. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kvalifitseeritakse juriidilise isiku vastutus niisuguse korra kohaselt, nagu on ette nähtud seadusandlikus dekreedis, „haldusvastutuseks” ja „kaudseks” ning „täiendavaks” vastutuseks, mis on erinev selle füüsilise isiku vastutusest, kes on toime pannud kuriteo, millest kahju otseselt tuleneb, ning kellelt võib kriminaalmenetluses nõuda kahju hüvitamist, nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 40.
3

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ telekommunikatsiooniteenuste valdkonna üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta (EÜT L 117, lk 15) artikkel 11 sätestas: „1. Liikmesriigid tagavad, et ettevõtjate suhtes loamenetluse osana kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, haldamisel, kontrollimisel ja rakendamisel. Üksiklitsentsile kohaldatavad tasud on vajaliku töö hulgaga proportsionaalsed ja teave selliste tasude kohta avaldatakse asjakohaselt ja piisavalt üksikasjalikult, nii et see on hõlpsasti kättesaadav. 2. Nappide vahendite kasutamise korral võivad liikmesriigid hoolimata lõikest 1 lubada riigi reguleerivatel asutustel kehtestada haldustasu, et tagada kõnealuste vahendite optimaalne kasutamine. Selline haldustasu ei tohi olla diskrimineeriv ja peab arvestama eriti vajadusega edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut.”
21

Gerechtshof te Amsterdam leidis, et kõnealuse toote kasutamine rakkude „kasvupinnasena” oli sellele tootele ainuomane ja et erinev kasutamine, isegi kui see oleks võimalik, ei olnud igal juhul sellist laadi ja sellise ulatusega, et see mõjutaks toote klassifitseerimist KN-is. See kohus leidis, et ehkki tootel endal puudus ravi- või profülaktiline mõju, oli see keskse tähendusega antikehade valmistamisel, millel oli ravialane mõju, ja et seega oli see valmistatud ravieesmärgil, vastavalt KN-i grupi 30 märkuse 1 punktile g. Kõnealune kohus leidis seega, et see toode tuleb klassifitseerida KN-i alamrubriiki 3002 90.
31

Kuna liikmesriigid on vabad määrama kindlaks oma hasartmängualase poliitika eesmärgid ja täpselt määratlema soovitud kaitse taseme (vt eespool viidatud kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika), siis tuleb märkida, et sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik, kui need nõuavad reklaamiloa andmiseks üksnes tõendamist, et teises liikmesriigis tagavad kohaldatavad õigusnormid hasartmänguga seotud ohtude vastu sisuliselt samaväärse kaitse taseme, nagu see liikmesriik ise tagab.
Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas, mida on muudetud komisjoni 27. oktoobri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1719/2005, sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et niisugused imikute magamiskotid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, tuleb klassifitseerida alamrubriiki 6209 20 00 kui „väikelaste [puuvillased] rõivad ja rõivamanused”, kui need on mõõtmete poolest sobivad lastele, kes ei ole pikemad kui 86 cm. Vastasel juhul tuleb need tooted klassifitseerida alamrubriiki 6211 42 90 kui „muud naiste- ja tüdrukuterõivad, puuvillased”.
9

Rooma I määruse põhjendus 24 on sõnastatud järgmiselt: „Tarbijalepingu puhul [on ü]htsuse tagamiseks [Brüsseli I määrusega] ühelt poolt vajalik, et tarbijakaitse eeskirja kohaldamise eeltingimusena osutataks „suunatud tegevuse” mõistele, ning teiselt poolt, et seda mõistet tõlgendataks [Brüsseli I määruses] ja käesolevas määruses ühtemoodi, pidades silmas, et nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonis [Brüsseli I määruse] artikli 15 kohta on täpsustatud, et selleks, et artikli 15 lõike 1 punkti c kohaldataks, „ei piisa sellest, et ettevõte suunab oma tegevuse ühte liikmesriiki või mitme liikmesriigi hulgas ka nimetatud liikmesriiki, kus on tarbija elukoht, vaid leping peab olema sõlmitud selle tegevuse raames”. Samuti tuletatakse deklaratsioonis meelde, et „veebilehest ei piisa artikli 15 kohaldamiseks. See peab sisaldama ka teavet, milles kutsutakse üles sõlmima sidevahendi abil lepingut ning leping peab ka tegelikkuses mis tahes viisil olema sidevahendi abil sõlmitud. Sellisel puhul ei ole veebilehel kasutatud keel või vääring olulised”.”
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et: — liikmesriigid ei ole kohustatud rahuldama kõiki riiki sisenemise või seal elamise taotlusi, mille on esitanud liidu kodaniku pereliikmed, kes ei kuulu selle direktiivi artikli 2 punktis 2 esitatud määratluse alla, isegi kui nad tõendavad vastavalt direktiivi artikli 10 lõikele 2, et nad on nimetatud kodaniku ülalpeetavad; — liikmesriigid peavad siiski jälgima, et nende õigusnormid sisaldavad kriteeriume, mis võimaldavad nimetatud isikutel saada oma sisenemis- või elamistaotluse kohta otsuse, milles on nende isiklikku olukorda põhjalikult uuritud ja mida keeldumise korral on põhjendatud; — liikmesriikidel on nimetatud kriteeriumide valikul ulatuslik kaalutlusõigus, kuid need peavad olema kooskõlas sõna „hõlbustama” ning artikli 3 lõikes 2 sõltuvuse kohta kasutatud sõnade tavatähendusega ning need ei tohi võtta nimetatud sättelt selle kasulikku mõju, ja igal taotlejal on õigus paluda kohtul kontrollida, kas siseriiklik õigusnorm ja selle kohaldamine vastavad nendele tingimustele.
21

Neil asjaoludel tuleb juhtida tähelepanu sellele, et on olemas komisjoni teenistuste ja liikmesriikide pädevate asutuste ühiselt koostatud „Guidance Document on the demarcation between the Cosmetic Products Directive 76/768 and the Medicinal Products Directive 2001/83 as agreed between the Commission Services and the competent authorities of Member States” (kosmeetikatoodete direktiivi 76/768 ja ravimite direktiivi 2001/83 piiritlemise juhenddokument; edaspidi „kosmeetikatoodete direktiivi ja ravimite direktiivi piiritlemise juhenddokument”), milles mõiste „farmakoloogiline toime” on määratletud identselt meditsiiniseadmeid käsitlevas juhenddokumendis esineva mõistega „farmakoloogilisel teel”.
40

Kõiki eespool nimetatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et: — määruse nr 1612/68 artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega antakse võõrtöötaja või endise võõrtöötaja vastuvõtvas liikmesriigis õppivat last tegelikult hooldavale isikule selle riigi territooriumil elamise õigus, samas kui seda artiklit ei saa tõlgendada nii, et sellega antakse nimetatud õigus füüsilisest isikust ettevõtja last tegelikult hooldavale isikule; — direktiivi 2004/38 artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liidu ja sellega hiljuti ühinenud liikmesriigi kodanik võib selle sätte alusel tugineda alalise elamisõiguse olemasolule, kui ta on elanud vastuvõtvas liikmesriigis pidevalt enam kui viis järjestikust aastat, mille sekka tuleb arvestada asjaomase perioodi see osa, mil isik elas asjaomases liikmesriigis enne nendest riikidest esimese ühinemist liiduga, kui elamine vastas direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimustele.
5

Selle seadustiku artiklid 98 ja 99 on sõnastatud järgmiselt: „Artikkel 98 1. Tolliladustamisprotseduur võimaldab tollilaos hoida: a) ühendusevälist kaupa, ilma et sellelt tuleks tasuda imporditollimaksu või sellele kohaldataks kaubanduspoliitilisi meetmeid; [...] Artikkel 99 Tolliladu võib olla kas era- või avalik tolliladu. — Avalik tolliladu on tolliladu, mida igal isikul on võimalik kauba ladustamiseks kasutada; — eratolliladu on tolliladu, mida võib kauba ladustamiseks kasutada ainult laopidaja. – Laopidaja on isik, kellel on luba tolliladu pidada. Ladustaja on isik, kellel on seoses kauba tolliladustamisprotseduurile suunamise deklaratsiooniga tekkinud kohustused, või isik, kellele sellise isiku õigused ja kohustused on üle läinud.”
3.

Direktiivi 2006/112 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et maksukohustuslane ei kontrollinud, kas ehitusobjektil tegutsevate töötajate ja arve väljastaja vahel esineb õigussuhe ning kas arve väljastaja on need töötajad registreerinud, ei kujuta endast objektiivset asjaolu, mis võimaldab järeldada, et arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et ta osaleb tehingus, mis on seotud käibemaksupettusega, kui arve saajal ei ole teavet, mis annab alust kahtlustada, et arve väljastanud isik on toime pannud rikkumise või pettuse. Seega ei saa mahaarvamisõiguse andmisest nimetatud asjaolu tõttu keelduda, kui on täidetud nimetatud direktiivis selle õiguse kasutamiseks kehtestatud sisulised ja vormilised tingimused.
70

Repliigis leiab komisjon, et Belgia Kuningriik on möönnud nii oma 26. jaanuari 2010. aasta kirjas kui ka laiendades oma kaitset nii, et see tugineb ka ELTL artiklile 36, et vastavustunnistuse esitamise nõue võib teatavate tarbijate jaoks tuua kaasa ebamugavusi ning kujutab endast ELTL artikli 34 vastast vaba liikumise piirangut. Komisjon leiab siiski, et vastupidi sellele, mida väidab kostjaks olev liikmesriik, tuletades direktiivi 1999/37 artiklist 1 erandi tegemise võimaluse ja seega mittetäieliku ühtlustamise, peab seda meedet hindama üksnes nimetatud direktiivi artikli 4 alusel, mille eesmärk on täielik ühtlustamine. Komisjon, kes ei nõustu erandi tegemisega ka keskkonnakaitse nimel, leiab, et Belgia ametiasutuste sellekohased argumendid on tulemusetud.
39

Kõigi esitatud kaalutluste põhjal tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse artiklit 2 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et imporditollimaksuvabalt võib kolmandast riigist liidu tolliterritooriumile importida eramootorsõiduki siis, kui importija on tegelikult asunud alaliselt elama liidu territooriumile, millise tingimuse täitmist peab kontrollima liikmesriigi kohus. Mootorsõidukit, mida tasuta kasutab selle importija pereliige, ehk isik, kes elab importijaga koos või on peamiselt tema ülalpidamisel – millise tingimuse täitmist peab kontrollima liikmesriigi kohus –, käsitatakse importija majapidamisvajaduste rahuldamiseks ettenähtuna ja sellise kasutamise tõttu ei minetata õigust asjaomasele maksuvabastusele.
17

Selle määruse artikli 6 lõike 3 teine lõik näeb ette, et asjaomased ettevõtjad peavad omal kulul turult kõrvaldama nende puhul uute liikmesriikide ametiasutuste poolt kindlakstehtud ülemäärasele kogusele vastava suhkru- või isoglükoosikoguse või maksma maksu, kui nende koguste turult kõrvaldamise tõendit ei ole võimalik esitada. Seda sätet silmas pidades tuleb määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 3 kolmandas lõigus kasutatud mõistet „asjaomane toode” mõista nii, et see viitab suhkrule ja isoglükoosile, mis on need kaks toodet, mida artikli 6 lõike 3 eelmises lõigus on nimetatud.
49

Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esitatud küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikeid 2 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et sellisel valdusühingul, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kes põhitegevusalale, milleks on selliste äriühingute aktsiate haldamine, kus talle kuuluvad kõik või osad aktsiatest, lisanduva kõrvaltegevusena ostab kaupu ja teenuseid, mille ta müüb edasi neile äriühingutele, on õigus arvata maha tasutud sisendkäibemaks, tingimusel et ostetud teenustel on otsene ja vahetu seos majandustehingutega, mille puhul võib käibemaksu maha arvata. Kui nimetatud valdusühingud kasutavad neid kaupu ja teenuseid nii seoses majandustehingutega, mille puhul võib käibemaksu maha arvata, kui ka seoses majandustehingutega, mille puhul käibemaksu maha arvata ei või, võib maha arvata üksnes käibemaksu selle osa, mis tekib esimesena nimetatud tehingutest ja siseriiklikul maksuhalduril on lubatud näha ette üks kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 5 loetletud mahaarvamisõiguse kindlaksmääramise kordadest. Kui neid kaupu ja teenuseid kasutatakse korraga nii majandustegevuse kui ka mittemajandusliku tegevuse teostamiseks, ei kuulu kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 5 kohaldamisele ja mahaarvamise ja sisendkäibemaksu jaotamise korra määratlevad liikmesriigid, kes peavad selle pädevuse teostamisel võtma arvesse kuuenda direktiivi eesmärki ja ülesehitust ning nägema selleks ette niisuguse arvutusmeetodi, mis peegeldab objektiivselt kummagi tegevuse peale eelnevalt tehtud tegelike kulutuste osa.
8

A-le kuulub 4093 aktsiat Soome õiguse alusel asutatud äriühingu C Oy (edaspidi „C”) 20743 aktsiast, mis vastab ligikaudu 19,7-protsendilisele osalusele. C teine omanik, kellele kuulub ligikaudu 80,3% selle äriühingu kapitalist, on Norra äriühing B AS (edaspidi „B”). Põhikohtuasja menetluse esemeks olev tehing nägi ette viia läbi aktsiate vahetamine äriühingute maksustamise seaduse § 52f tähenduses, nii et ühelt poolt A andis üle talle kuuluvad C aktsiad B-le, ja teiselt poolt sai vastusooritusena B poolt just väljalastud aktsiad umbes 6% ulatuses B kapitalist. Selle tehingu tagajärjel on B omandis seega 100% äriühingu C kapitalist.
26

Selle sissejuhatava täpsustuse järel olgu märgitud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on direktiivi 98/34 eesmärk kaitsta preventiivse kontrolli abil kaupade vaba liikumist, mis on üks liidu aluspõhimõte, ning nimetatud kontroll on vajalik niivõrd, kuivõrd kõnealuse direktiivi rakendusalaga hõlmatud tehnilised eeskirjad võivad olla takistuseks liikmesriikidevahelises kaubavahetuses, samas kui sellised takistused on lubatud ainult siis, kui need on vajalikud selleks, et täita üldise huvi eesmärkidest tulenevaid ülekaalukaid nõudmisi (vt 30. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas C-194/94: CIA Security International, EKL 1996, lk I-2201, punktid 40 ja 48; 8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-303/04: Lidl Italia, EKL 2005, lk I-7865, punkt 22, ning 9. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas C-361/10: Intercommunale Intermosane ja Fédération de l’industrie et du gaz, EKL 2011, lk I-5079, punkt 10).
15

Bundesfinanzhof, kellele M. Scheunemann esitas Finanzgericht Bremeni otsuse peale kassatsioonkaebuse, leiab, et ELT lepingu asutamisvabadust reguleerivad sätted ei ole kõnealusele olukorrale kohaldatavad. Sellega seoses märgib nimetatud kohus, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt kuulub mis tahes pärandi maksuõiguslik käsitamine kapitali vaba liikumist käsitlevate aluslepingu sätete alla. Seega on Bundesfinanzhofil tekkinud kahtlus, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid on vastuolus kapitali vaba liikumist käsitlevate aluslepingu sätetega.
51

Saksamaa valitsus, viidates 22. oktoobri 2009. aasta otsusele kohtuasjas C-242/08: Swiss Re Germany Holding, EKL 2009, lk I-10099), eriti selle otsuse punktidele 31 ja 32, väidab vastupidist. Tema sõnul on Euroopa Kohus nimetatud otsuses leidnud, et ühise käibemaksusüsteemi nõuetekohaseks toimimiseks ja ühetaoliseks tõlgendamiseks on vaja, et kuuenda direktiivi 77/388 sätetes, mis vastavad direktiivi 2006/112 artikli 56 lõike 1 punktile e ja artikli 135 lõike 1 punktile a, sisalduvaid mõisteid„kindlustustehing” ja „edasikindlustus” ei määratletaks erinevalt sõltuvalt sellest, kas need sisalduvad ühes või teises nimetatud sätetest. Seda põhjendust tuleks tema arvates kohaldada analoogia alusel „finantstehingutele”.
48

Eelnevast lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis annavad kohalikele ametiasutustele ulatusliku kaalutlusõiguse, mis lubab neil „riigi ja asjaomase haldusüksuse elanike huvide olulist kahjustamise” põhjendusel keelduda loa andmisest avada kasiino, mängu- või bingosaal tingimusel, et nende eesmärk on tegelikult vähendada hasartmängu võimalusi ja piirata selle valdkonna tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt või tagada avalik kord ning tingimusel, et pädevad ametiasutused teostavad oma kaalutlusõigust läbipaistvalt, nii et see võimaldab kontrollida loamenetluse erapooletust, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
46

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 313 lõiget 1 ja artiklit 314 koostoimes selle direktiivi artiklitega 136 ja 315 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslikul edasimüüjal ei ole õigust kohaldada kasuminormi maksustamise korda, kui ta tarnib sõidukeid, mis on selle direktiivi artikli 311 lõike 1 punkti 1 tähenduses kasutatud kaup, mille ta on eelnevalt käibemaksuvabalt omandanud teiselt maksukohustuslaselt, kellel on nende sõidukite ostmisel osaline sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus.
65

Seetõttu tuleb esitatud küsimusele vastata, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et Türgi päritolu töötaja pereliige, kes on mõne muu kolmanda riigi kui Türgi kodanik, võib vastuvõtvas liikmesriigis sellest sättest tulenevatele õigustele tugineda, kui kõik muud nimetatud sättes ette nähtud tingimused on täidetud.
66

Neil tingimustel tuleb esimest ja teist küsimust mõista nii, et nendega tahetakse sisuliselt teada, kas sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas käsitletavad tuleb liidu õigust tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi normistik, mille kohaselt saab põhikohtuasjas käsitletava taolise haldusmenetluse –, mille tulemusena kehtestati riigi territooriumilt lahkumise keeld, mida ei ole kohtulikult vaidlustatud ja mis on jõustunud – juhul, kui see keeld on ilmselgelt vastuolus liidu õigusega, uuendada vaid niisugustel tingimustel, nagu on ammendavalt sätestatud APK artiklis 99, ja seda hoolimata sellest, et see keeld avaldab adressaadi suhtes jätkuvalt õiguslikke tagajärgi.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 2 punkti j koostoimes määruse nr 261/2004 artikli 3 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „lennureisist mahajätmine” hõlmab olukorda, kus üheainsa veolepingu raames, mis katab mitut broneeringut vahetult järgnevatele lendudele, millele reisija on ennast samal ajal registreerinud, jätab lennuettevõtja teatavad reisijad lennureisist maha seetõttu, et nende broneeritud lennu esimene osa hilines lennuettevõtjast tulenevatel põhjustel ning viimane eeldas ekslikult, et reisijad ei jõua õigeaegselt teisele lennule.
13

Neil asjaoludel otsustas Nejvyšší správní soud menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 320/2006] artikli 4a lõike 1 õige tõlgenduse kohaselt tähendab kohustus lõpetada teatava koguse kvoodikohase suhkrupeedi […] tarnimine ettevõtjale, kellega ta on eelmisel turustusaastal sõlminud tarnelepingu, kasvataja ühepoolset avaldust, et ta ei tarni turustusaastal 2008/2009 suhkrupeeti, või tähendab see kohustus seda, et kasvataja peab kirjalikult lõpetama suhkruettevõtjaga suhkrupeedi tarnimiseks kõnealusel turustusaastal sõlmitud lepingu? 2. Kas selle, et lepingupool teeb toimingu, mis on ette nähtud vahetult kohaldatava liidu õigusnormiga, tagajärjeks võib olla võimatus kohustada seda lepingupoolt täitma kehtivast eraõiguslikust lepingust tulenevat kohustust, tingimusel, et sellest asjaolust tulenevalt antakse teisele lepingupoolele vahendeid avaliku sektori eelarvest?”
58

Sellega seoses tuleb märkida – nagu mainis kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 ja nagu ilmneb Euroopa Kohtule esitatud andmetest –, et kuigi ühistranspordi sõidusoodustust ei anta enam siis, kui üliõpilasel on endal teatud määra ületav sissetulek, ei eelda selle soodustuse saamine siiski põhimõtteliselt ebapiisavat sissetulekut. Samuti juhul, kui Austria Vabariigi eesmärk on vältida seda, et teisest liikmesriigist pärit üliõpilane saaks kahekordset finantsabi, tuleb märkida, et Austria valitsuse esitatud teabest ei ilmne, et soodustuse tegemisel üliõpilastele, kelle vanemad saavad Austria peretoetusi, võtavad selle liikmesriigi pädevad asutused arvesse hüvitisi, mida need üliõpilased võivad mõnes muus liikmesriigis saada.