Kohtuasi T‑59/07

Polimeri Europa SpA

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Kartellikokkulepped – Butadieenkautšuki ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšuki turg – EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus – Rikkumise süüks panemine – Üks rikkumine – Tõend kartelli olemasolu kohta – Trahvid – Rikkumise raskus ja kestus – Raskendavad asjaolud

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjonil lasuv kohustus esitada tõend rikkumise ja selle kestuse kohta – Tõendamiskoormise ulatus

(EÜ artikli 81 lõige 1 ja EÜ artikkel 82)

2. Konkurents – Haldusmenetlus – Vastuväiteteatis – Õiguslik vorm – Ettevalmistav laad

(EÜ artikkel 81)

3. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni pädevus – Pädevus liita kaks eraldiseisvat menetlust

(EÜ artikkel 81)

4. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

5. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine

(EÜ artiklid 81 ja 82)

6. Menetlus – Hagiavaldus – Vorminõuded – Ülevaade fakti- ja õigusväidetest – Analoogilised nõuded väite toetuseks esitatud etteheidetele

(Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 21; Üldkohtu kodukord, artikli 44 lõike 1 punkt c)

7. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Komisjoni kohustus esitada rikkumise kohta tõend – Piirid

(EÜ artikli 81 lõige 1)

9. Konkurents – Kartellikokkulepped – Tõend – Ettevõtja vastus komisjoni teabenõudele

(EÜ artiklid 81 ja 82)

10. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ühe rikkumise koostisosadeks olevad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Rikkumise laadi alusel hindamine – Väga rasked rikkumised

(EÜ artikkel 81; komisjoni teatis 98/C 9/03)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohustus tagada, et trahvide summa oleks proportsionaalne asjaomase kaubaturu kogumahuga – Puudumine

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 3)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvi hoiatav mõju

(EÜ artikkel 81; komisjoni teatis 98/C 9/03)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Arvessevõetud käive

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 3)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Raskendavad asjaolud – Korduvus – Mõiste

(EÜ artikkel 81; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 2)

16. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud – Kokkuleppe tegelik elluviimata jätmine – Hindamine

(EÜ artikkel 81; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 3 teine taane)

1. EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tõendamisel peab komisjon osutama enda tuvastatud rikkumise tõenditele ja tegema kindlaks sobivad tõendid, et tõendada õiguslikult piisavalt rikkumise moodustavate asjaolude olemasolu. Seega peab komisjon esitama piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud.

Lisaks on konkurentsivastase eesmärgiga tegevuse ja kokkulepete raames tavapärane, et tegevus toimub varjatult, kohtumised korraldatakse salaja ja sellega seotud dokumente on vähendatud miinimumini. Sellest tuleneb, et isegi kui komisjon avastab ettevõtjatevahelist õigusvastast seost otseselt tõendavad dokumendid, on need tavaliselt üksnes katkendlikud ja korrapäratud, mistõttu on sageli vaja teatud üksikasjad tuletamise teel taastada. Seega tuleb enamikul juhtudest konkurentsivastane tegevus või kokkulepe tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest viidetest, mis üheskoos käsitletuna võivad muu ühtse selgituse puudumisel moodustada tõendi konkurentsieeskirjade rikkumise kohta.

Selles kontekstis ei keela mitte ükski ühenduse õiguse säte või üldpõhimõte komisjonil tugineda teiste süüdistatavate ettevõtjate avaldustele ühe ettevõtja vastu. Vastasel korral oleks komisjonile kuuluv EÜ artiklite 81 ja 82 vastase tegevuse tõendamise kohustus talumatu ja kokkusobimatu asutamislepinguga talle antud järelevalveülesandega seoses asjaomaste sätete nõuetekohase kohaldamisega.

Mis puudutab eelkõige teatise, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, kohaldamise raames tehtud avaldusi, siis ükski õigusnorm ei keela komisjonil kasutada selliseid avaldusi, et tõendada konkurentsiõiguse rikkumise olemasolu. Selliseid avaldusi ei saa pidada selliseks, millel puudub tõenduslik väärtus, kuna avalduse tegija huvide vastast avaldust tuleb üldjuhul pidada eriti usaldusväärseks tõendiks. Kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartellikokkuleppe peamiste osaliste vabatahtlikesse tunnistustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et osalised püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei innusta koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotlemine iseenesest kartellikokkuleppe teiste osaliste kohta moonutatud tõendite esitamist. Igasugune katse komisjoni eksitada võib seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse. Kui isik tunnistab konkurentsieeskirjade rikkumist ja möönab seega sääraste faktiliste asjaolude olemasolu, mis ületavad neid faktilisi asjaolusid, mille olemasolu võidi järeldada otseselt vastavatest dokumentidest, tähendab see a priori, kui puuduvad konkreetsed vastupidist tõendavad asjaolud, et see isik otsustas rääkida tõtt.

(vt punktid 50–52, 58)

2. Vastuväiteteatis on menetluslik ja ettevalmistav dokument, mis kaitseõiguste tõhusa kasutamise tagamiseks piirab komisjoni algatatud haldusmenetluse eset, takistades seega komisjonil võtta menetlust lõpetavas otsuses aluseks muid vastuväiteid. Lisaks ei või vastuväiteteatise esitamist komisjoni poolt mingil juhul lugeda tõendiks asjaomase ettevõtja süü eeldamise kohta. Vastasel juhul võiks selles valdkonnas iga menetluse algatamine kahjustada süütuse presumptsiooni põhimõtet.

Neil asjaoludel ei ole antud asjas teise vastuväiteteatise esitamine iseenesest ebaseaduslik.

Mis puudutab võimalikke muudatusi teises vastuväiteteatises, võrreldes esimese vastuväiteteatisega, siis tuleb meenutada, et see menetluslik akt on oma laadilt esialgne ja seda võib muuta hinnangu käigus, mille komisjon teostab hiljem poolte vastustes sisalduvate märkuste ning teiste tuvastatud faktide põhjal. Tegelikult peab komisjon arvestama tervest haldusmenetlusest tulenevate asjaoludega, et loobuda põhjendamata etteheidetest või et muuta ja täiendada nii faktiliselt kui ka õiguslikult oma argumente nende etteheidete toetuseks, mille juurde ta jääb. Seega, kui komisjon võib oma argumente vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vahel nii faktiliselt kui ka õiguslikult muuta, võib ta seda a fortiori teha ka kahe vastuväiteteatise vahel.

(vt punktid 68–70, 73)

3. Kartellikokkulepete valdkonnas on komisjonil õigus objektiivsetel põhjustel menetlusi lahutada ja ka liita. Seega võib liita kaks menetlust, mis puudutavad kumbki konkreetset toodet, kui need tooted kuuluvad samasse tegevussektorisse, arvestades iseäranis nende kahe toote füüsilisi omadusi ja kasutust, ning kui mõned õigusvastased kohtumised puudutasid samal ajal mõlemat toodet. Lisaks, isegi kui asjaomane rikkumine kataks tegelikult kahte erinevat rikkumist, siis asjaolu, et need rikkumised on tuvastatud mitmes või ühesainsas otsuses, ei oma tähtsust, kui kõnealused rikkumised ei ole aegunud.

EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad tervikplaani nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus. Kui komisjon võib õiguspäraselt järeldada, et ühe rikkumise koostisosadeks on erinevad avaldumised, kuna need kuuluvad tervikliku kava hulka, mille eesmärk on konkurentsitingimusi rikkuda, siis asjaolu, et salajaste tegevuste arv ja intensiivsus erinevad sõltuvalt asjaomasest turust, ei tähenda veel, et rikkumine ei puuduta neid turge, millel tegevused ei olnud nii intensiivsed ja kus neid toimus vähem. Tegelikult on kunstlik jagada vaid ühte eesmärki taotlevat ühte vältavat käitumist mitmeks erinevaks rikkumiseks põhjusel, et salajane tegevus erines sõltuvalt asjaomasest turust.

(vt punktid 100, 272)

4. EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel on kokkuleppe tegeliku mõju arvessevõtmine üleliigne, kui kokkuleppe eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi. Eeskätt konkurentsivastaste lepingute osas, mis avalduvad konkureerivate ettevõtjate vaheliste kohtumiste käigus, on EÜ artikli 81 lõiget 1 rikutud siis, kui nende kohtumiste eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsitingimusi ning kohtumistel soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada. Niisugusel juhul piisab ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise tõendamiseks sellest, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales kohtumistel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti. Kui osalemine sellistel kohtumistel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil kohtumistel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil kohtumistel teisel eesmärgil kui nemad.

Kui ettevõtjatevaheline kooskõlastamine ei tulene pelgast tegevuste paralleelsuse tuvastamisest turul, vaid tõenditest, mis kinnitavad, et kõnealused tegevused olid kooskõlastamise tagajärg, ei sea alternatiivne selgitus rakendatud hindade kohta, mille kohaselt oli väidetav hindade kooskõlastamine tegelikult tootjate reaktsioon toorainete hinnale ja turu kasvule, kahtluse alla komisjoni tuvastust, et esineb kartellikokkulepe.

(vt punktid 103, 108 ja 109)

5. Juhul kui majandustegevust teostav üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada. Siiski, juhul kui kaks üksust moodustavad ühe majandusüksuse, ei takista asjaolu, et rikkumise toimepannud üksus jätkuvalt eksisteerib, iseenesest karistamast üksust, kellele anti üle tema majandustegevus. Eelkõige on selline karistamine lubatav juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid eeskirju.

Seega, kui rikkumise ajal omas kahte äriühingut täielikult, otseselt või kaudselt sama äriühing, ei takista isikliku vastutuse põhimõte kõigepealt esimese äriühingu poolt alustatud ja seejärel teise poolt jätkatud rikkumise eest kogu karistuse määramist viimati nimetatule.

Igal juhul võib sellele ettevõtjale, kes õiguslikult jätkab eksisteerimist, kuid kes majandustegevust enam ei teosta, määratud karistuselt kaduda hoiatav mõju. Lisaks, kui ei oleks ette nähtud ühtegi võimalust määrata karistust muule üksusele kui see, kes rikkumise toime pani, võiksid ettevõtjad hoida kõrvale karistustest ainuüksi asjaolu abil, et nende identiteeti muudetakse restruktureerimise, loovutamise või teiste õiguslike või organisatsiooniliste muudatuste teel.

(vt punktid 123–126, 129)

6. Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c tuleb igas hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Hagi vastuvõetavuse eeldusena peavad põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagi tugineb, vähemalt kokkuvõtlikult, kuid järjekindlalt ja arusaadavalt nähtuma hagiavaldusest endast. Kuigi teatavate punktide osas saab hagiavalduse teksti toetada ja täiendada viidetega hagiavaldusele lisatud dokumentide osadele, ei saa üldine viide teistele dokumentidele, isegi kui need on hagiavaldusele lisatud, asendada selliste sisuliste õiguslike argumentide puudumist, mis eespool mainitud sätete kohaselt peavad olema märgitud hagiavalduses endas.

Pealegi ei ole Üldkohtu ülesanne lisadest otsida ja kindlaks teha need väited ja argumendid, mida võib lugeda hagi aluseks olevateks, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne.

Analoogseid nõudeid tuleb järgida, kui väite põhjenduseks esitatakse etteheide. Seega ei vasta neile nõuetele etteheide, mille peamised osad on esitatud üksnes hagiavalduse lisades.

Ettevõtja ei saa seda ebapiisavust parandada, esitades repliigis teatud faktilisi või õiguslikke andmeid ja viidates hagiavalduse lisadele või esitades repliigis uusi lisasid. Kontrollides hagiavalduse vastavust kodukorra artikli 44 lõike 1 nõuetele, ei oma repliigi sisu põhimõtteliselt tähtsust. Eeskätt ei ole lubatud hagiavalduses sisalduvate väidete täiendamiseks viidata repliigis esitatud väidete ja argumentide vastuvõetavusele eesmärgiga korvata hagi esitamisel toimunud kodukorra artikli 44 lõike 1 nõuete rikkumist, ilma et viimati nimetatud säte kaotaks igasuguse mõtte.

(vt punktid 161 ja 162, 168 ja 169)

7. Kui kokkulepped tulenevad konkureerivate ettevõtjate kohtumistelt, on seega konkurentsieeskirju rikutud, kui neil kohtumistel on konkurentsivastane eesmärk ja seal soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada. Sellises olukorras võib teatud ettevõtjat pidada rikkumise eest vastutavaks, kui ta osales neil kohtumistel nende eesmärki teades, isegi kui ta hiljem ei viinud ellu üht või teist neil kohtumistel kokku lepitud meedet. Ettevõtja kohtumistel osalemise suurem või väiksem regulaarsus ning kokkulepitud meetmete enam-vähem täielik elluviimine omavad tähendust mitte tema vastutuse olemasolu, vaid selle ulatuse osas ja seega karistuse taseme määramisel.

(vt punkt 173)

8. Praktikas tuleb komisjonil sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohalt ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei tegutse komisjoniga aktiivselt koostöös. Seda arvestades oleks konkurentsieeskirjade rikkumises süüdi oleval ettevõtjal liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku kokkuleppe toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui kokkuleppe olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad säärases olukorras kaitsta endid tõhusalt, kui neil on võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb.

(vt punkt 177)

9. Konkurentsieeskirjade rikkumist puudutavas haldusmenetluses on ettevõtjate nimel tehtud avaldustel suur tõenduslik jõud, kuna need toovad kaasa märkimisväärseid juriidilisi ja majanduslikke riske. See tõenduslik jõud on eriti suur siis, kui ettevõtjate avaldused kinnitavad teisi samalaadseid avaldusi.

Lisaks on ettevõtja nimel koostatud vastuste usaldusväärsus suurem kui ettevõtja töötaja antud vastus, sõltumata asjaomase töötaja kogemustest või arvamustest.

(vt punktid 179, 183, 267, 270)

10. Ettevõtjat võib pidada vastutavaks kartellikokkuleppe eest tervikuna, isegi kui on tõendatud, et ta on otseselt osalenud vaid kartellikokkuleppe ühes või mõnes osas, kui ühelt poolt ta teadis või pidi kindlasti teadma, et kokkumäng, milles ta osales mitme aasta jooksul regulaarselt korraldatud kohtumiste kaudu, kuulub tervikplaani, mille eesmärk oli moonutada tavapärast konkurentsi, ja kui teiselt poolt hõlmas asjaomane tervikplaan kõiki osi, mis moodustasid kartellikokkuleppe. Ka see, et erinevatel ettevõtjatel on olnud erinevad ülesanded ühise eesmärgi poole püüdlemisel, ei kõrvalda konkurentsivastast eesmärki ja järelikult rikkumist, tingimusel et iga ettevõtja annab ühise eesmärgi poole püüdlemisel panuse endale sobival tasemel.

(vt punkt 193)

11. Suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta sisalduvast väga raskete rikkumiste kirjeldusest nähtub, et kokkulepped või kooskõlastatud tegevus, mille eesmärk on eelkõige taotlushindade kindlaksmääramine või turuosade jagamine, võivad ainuüksi oma laadi tõttu kaasa tuua kvalifitseerimise „väga raskeks” rikkumiseks, ilma et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku mõju turule. Horisontaalsed hinnakartellid kuuluvad ühenduse konkurentsiõiguse kõige raskemate rikkumiste hulka ning neid kartelle üksinda võib seega liigitada väga rasketeks rikkumisteks.

(vt punkt 225)

12. Komisjonil on konkurentsieeskirjade rikkumise eest iga trahvisumma kindlaksmääramisel kaalutlusõigus. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 kohaselt võetakse trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust. Lisaks tuleneb see summa reast arvulistest hinnangutest, mida komisjon annab vastavalt suunistele määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta. Selle summa kindlaksmääramine sõltub eelkõige erinevatest asjaoludest, mis on seotud kõnealuse ettevõtja käitumisega, nagu raskendavate või kergendavate asjaolude olemasolu.

Sellest õiguslikust raamistikust ei saa järeldada, et komisjon peab tagama, et sel viisil välja arvutatud trahvisumma oleks proportsionaalne asjaomase kaubaturu kogumahuga rikkumise teataval aastal, isegi kui kõnealune rikkumine kestis mitu aastat ja trahvi suurus sõltub ka asjaomase ettevõtja individuaalse käitumisega seotud muudest asjaoludest.

(vt punkt 232)

13. Komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 rikkumise, kujutab endast ühte komisjonile antud vahenditest talle ühenduse õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks; see ülesanne hõlmab kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud põhimõtete kohaldamiseks ning juhendada selles sunnas ettevõtjate käitumist. Sellest tuleneb, et trahvisumma kindlaksmääramiseks rikkumise raskusastme arvesse võtmisel peab komisjon hoolitsema, et tema tegevusel oleks vajalik hoiatav mõju eelkõige selliste rikkumiste puhul, mis eriti takistavad ühenduse eesmärkide saavutamist.

See nõuab, et trahvi suurus kujundataks selliselt, et see võtaks arvesse mõju, mida soovitakse avaldada ettevõtjale, kellele trahv määratakse, et trahv ei muutuks tähtsusetuks või vastupidi ülemäära suureks eelkõige kõnealuse ettevõtja rahalise suutlikkuse seisukohast vastavalt nõuetele, mis tulenevad ühelt poolt vajadusest tagada trahvi tõhusus ja teiselt poolt proportsionaalsuse põhimõtte järgimisest. Suur ettevõtja, kellel on kartelli teiste liikmetega võrreldes märkimisväärseid rahalisi vahendeid, võib oma trahvi maksmiseks vajalikud summad hõlpsamalt hankida, mis trahvi piisava hoiatava mõju seisukohast õigustab proportsionaalselt kõrgema trahvi määramist – iseäranis kordaja kohaldamisega – võrreldes sama rikkumise toimepannud ettevõtjale määratud trahviga, kellel sellised ressursid puuduvad. Eelkõige on trahvisumma arvutamisel asjakohane võtta arvesse kartelli iga osalise kogukäivet.

Hoiatuseesmärgiga, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, soovitakse tagada, et ettevõtjad järgiksid asutamislepinguga kehtestatud konkurentsieeskirju, mis reguleerivad nende tegevust ühenduse või Euroopa Majanduspiirkonna territooriumil. Sellest tuleneb, et hoiatamise tegurit, mis võib trahvi arvutamises sisalduda, hinnatakse mitut asjaolu, mitte aga ainult asjassepuutuva ettevõtja konkreetset olukorda arvestades. Seda põhimõtet kohaldatakse eelkõige siis, kui komisjon määras kindlaks ettevõtjale määratud trahvisummas kajastunud hoiatamise kordaja.

(vt punktid 243–246)

14. Asjaolu, et mitu äriühingut on solidaarselt kohustatud maksma trahvi seetõttu, et nad moodustavad ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, ei tähenda määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud ülempiiri kohaldamisel seda, et igaühe kohustus piirdub 10%‑ga nende viimase majandusaasta käibest. 10‑protsendiline ülempiir antud sätte tähenduses tuleb arvutada kõikide nende ettevõtjate kogukäibe põhjal, kes moodustavad ühe majandusüksuse, mis tegutseb ettevõtjana EÜ artikli 81 tähenduses, sest üksnes kõikide nende äriühingute kogukäive saab olla viiteks asjaomase ettevõtja suurusele ja majanduslikule võimule.

(vt punktid 253, 313)

15. Suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkt 2 toob raskendava asjaoluna välja olukorra, kui sama ettevõtja või samad ettevõtjad panevad uuesti toime sama laadi rikkumise. Korduvuse mõiste, nagu seda mõistetakse teatavates siseriiklikes õiguskordades, tähendab seda, et isik pani toime uusi rikkumisi pärast seda, kui teda on sarnaste rikkumiste eest karistatud. Võimalik korduvus kuulub asjaolude hulka, mida tuleb rikkumise raskusastme analüüsimisel arvesse võtta.

Kui komisjon lähtub korduvusest tuleneva raskendava asjaolu kohaldamisel ettevõtja mõistest EÜ artikli 81 tähenduses, ja leiab, et sama ettevõtja kordas rikkuvat tegevust, isegi kui kõnealustes rikkumistes süüdistatud juriidilised isikud ei ole identsed, peab ta esitama üksikasjalikke ja täpseid tõendeid, mis tema väidet kinnitaksid.

Seega, kui asjaomaste äriühingute struktuuri ja omandi areng on iseäranis keeruline, peab komisjon esitama piisavalt üksikasjalikud ja täpsed andmed nende äriühingute arengu kohta, keda asjaomane ettevõtja omas enne rikkumist, ja esitama kõik vajalikud üksikasjalikud tõendid selleks, et tõdeda, et tema otsuses nimetatud äriühingud ja varasemates otsustes nimetatud äriühingud moodustavad EÜ artikli 81 tähenduses sama ettevõtja.

(vt punktid 293–295, 298 ja 299, 302)

16. Suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 3 teise taande kohaselt võib endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata või tegude tegemata jätmine olla kergendav asjaolu. Samas see, et ettevõtja, kelle puhul on tuvastatud osalemine kooskõlastatud tegevuses tema konkurentidega, ei tegutsenud turul konkurentidega kokkulepitud viisil, ei ole ilmtingimata selline asjaolu, mida tuleks trahvisumma määramisel kergendava asjaoluna arvesse võtta.

Ettevõtja, kes vaatamata konkurentidega sõlmitud kokkuleppele tegutseb turul rohkem või vähem iseseisvalt, võib üritada kartelli oma huvides ära kasutada ning kui ettevõtja ei loe end tema osavõtul toimunud koosoleku tulemustega mitteseotuks, säilib tal põhimõtteliselt täielik vastutus kartellikokkuleppes osalemise eest. Komisjon on seega kohustatud kartellikokkuleppe täitmata jätmise tunnistama kergendavaks asjaoluks vaid siis, kui ettevõtja, kes sellele asjaolule tugineb, on võimeline tõendama, et ta on selgelt ja märgatavalt olnud asjaomase kartellikokkuleppe täitmise vastu nii, et ta häiris selle toimimist, ja et ettevõtja ei jätnud kokkuleppega liitumise muljet ega õhutanud seega teisi ettevõtjaid kartellikokkulepet täitma. Ettevõtjatel oleks liiga kerge minimeerida suure trahvi maksmise riski, kui nad võiksid saada kasu ebaseaduslikust kartellikokkuleppest ja seejärel nõuda trahvi vähendamist selle eest, et nende roll rikkumise täideviimises oli üksnes piiratud, kuigi nende suhtumine on õhutanud teisi ettevõtjaid tegutsema konkurentsi rohkem kahjustaval viisil.

(vt punktid 306 ja 307)

ÜLDKOHTU OTSUS (esimene koda)

13. juuli 2011( )

Konkurents – Kartellikokkulepped – Butadieenkautšuki ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšuki turg – EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus – Rikkumise süüks panemine – Üks rikkumine – Tõend kartelli olemasolu kohta – Trahvid – Rikkumise raskus ja kestus – Raskendavad asjaolud

Kohtuasjas T‑59/07,

Polimeri Europa SpA, asukoht Brindisi (Itaalia), esindajad: advokaadid M. Siragusa ja F. Moretti,

hageja,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: V. Di Bucci, G. Conte ja V. Bottka,

kostja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 29. novembri 2006. aasta otsus K(2006) 5700 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (Juhtum COMP/F/38.638 — Butadieenkautšuk ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšuk) või teise võimalusena tühistada Polimeri Europa SpA‑le määratud trahv või seda vähendada,

ÜLDKOHUS (esimene koda),

koosseisus: kohtunikud F. Dehousse (ettekandja) koja esimehe ülesannetes, I. Wiszniewska-Białecka ja N. Wahl,

kohtusekretär: ametnik K. Pocheć,

arvestades kirjalikus menetluses ja 21. oktoobri 2009. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse taust

1 Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas 29. novembri 2006. aasta otsusega K(2006) 5700 (lõplik) (Juhtum COMP/F/38.638 — Butadieenkautšuk ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšuk, edaspidi „vaidlustatud otsus”), et mitu ettevõtjat on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklit 53, osaledes eelmainitud kaupade turgu puudutavas kartellikokkuleppes.

2 Vaidlustatud otsuse adressaadid on järgmised ettevõtjad:

– Bayer AG, asukoht Leverkusen (Saksamaa);

– The Dow Chemical Company, asukoht Midland, Michigan (Ühendriigid) (edaspidi „Dow Chemical”);

– Dow Deutschland Inc., asukoht Schwalbach (Saksamaa);

– Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (varem Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), asukoht Schwalbach;

– Dow Europe, asukoht Horgen (Šveits);

– Eni SpA, asukoht Rooma (Itaalia);

– Polimeri Europa SpA, asukoht Brindisi (Itaalia) (edaspidi „Polimeri”);

– Shell Petroleum NV, asukoht Haag (Madalmaad);

– Shell Nederland BV, asukoht Haag;

– Shell Nederland Chemie BV, asukoht Rotterdam (Madalmaad);

– Unipetrol a.s., asukoht Praha (Tšehhi Vabariik);

– Kaučuk a.s., asukoht Kralupy nad Vltavou (Tšehhi Vabariik);

– Trade-Stomil sp. z o.o., asukoht Łódź (Poola) (edaspidi „Stomil”).

3 Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft ja Dow Europe on täielikult Dow Chemicali (edaspidi ühiselt „Dow”) otsese või kaudse kontrolli all (vaidlustatud otsuse põhjendused 16–21).

4 Eni tegevuse asjaomaste kaupade osas tagas esialgu EniChem Elastomeri Srl, mida Eni oma tütarettevõtja EniChem SpA (edaspidi „EniChem SpA”) kaudu kaudselt kontrollis. 1. novembril 1997 ühines EniChem Elastomeri EniChem SpA-ga. Eni kontrollis EniChem SpA-st 99,97%. 1. jaanuaril 2002 kandis EniChem SpA oma strateegilise keemiaalase tegevuse (k.a butadieenkautšuki ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšukiga seonduv tegevus) üle oma 100-protsendilisele tütarettevõtjale Polimeri. Eni omab Polimerit otseselt ja täielikult alates 21. oktoobrist 2002. Alates 1. maist 2003 kannab EniChem SpA nime Syndial SpA (vaidlustatud otsuse põhjendused 26–32). Vaidlustatud otsuses kasutab komisjon nime „EniChem”, viidates tervele äriühingule, mida Eni omab (edaspidi „EniChem”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 36).

5 Shell Nederland Chemie on Shell Nederlandi tütarettevõtja, kusjuures Shell Nederlandi ennast kontrollib täielikult Shell Petroleum (edaspidi ühiselt „Shell”) (vaidlustatud otsuse põhjendused 38–40).

6 Kaučuk loodi 1997. aastal pärast Kaučuk Group a.s. ja Chemopetrol Group a.s. ühinemist. 21. juulil 1997 omandas Unipetrol ühinenud ettevõtjate kõik varad, õigused ja kohustused. Unipetrol omab Kaučuki osakapitalis ainuosalust (vaidlustatud otsuse põhjendused 45 ja 46). Tulenevalt vaidlustatud otsusest esindas Tšehhi Vabariigis asutatud Tavorex s.r.o. (edaspidi „Tavorex”) Kaučuki (ja tema eellase Kaučuk Groupi) eksporti aastast 1991 kuni 28. veebruarini 2003. Vaidlustatud otsusest nähtub samuti, et alates 1996. aastast esindas Tavorex Kaučukit Euroopa Sünteeskautšuki assotsiatsiooni kohtumistel (vaidlustatud otsuse põhjendus 49).

7 Vastavalt vaidlustatud otsusele esindas Stomil Poola tootjat Chemical Company Dwory S.A. (edaspidi „Dwory”) tema ekspordialases tegevuses ligikaudu 30 aastat kuni vähemalt aastani 2001. Samuti nähtub vaidlustatud otsusest, et Stomil esindas Dworyt aastatel 1997 kuni 2000 Euroopa Sünteeskautšuki assotsiatsiooni kohtumistel (vaidlustatud otsuse põhjendus 51).

8 Leiti, et rikkumine kestis 20. maist 1996 kuni 28. novembrini 2002 (Bayeri, Eni ja Polimeri osas), 20. maist 1996 kuni 31. maini 1999 (Shell Petroleumi, Shell Nederlandi ja Shell Nederland Chemie osas), 1. juulist 1996 kuni 28. novembrini 2002 (Dow Chemicali osas), 1. juulist 1996 kuni 27. novembrini 2001 (Dow Deutschlandi osas), 16. novembrist 1999 kuni 28. novembrini 2002 (Unipetroli ja Kaučuki osas), 16. novembrist 1999 kuni 22. veebruarini 2000 (Stomili osas), 22. veebruarist 2001 kuni 28. veebruarini 2002 (Dow Deutschland Anlagengesellschafti osas) ja 26. novembrist 2001 kuni 28. novembrini 2002 (Dow Europe’i osas) (vaidlustatud otsuse põhjendused 476–485 ja resolutsiooni artikkel 1).

9 Butadieenkautšuk (edaspidi „BR”) ja emulsioonpolümerisatsiooni teel toodetud stüreen-butadieenkautšuk (edaspidi „ESBR”) on sünteetilised kautšukid, mida peamiselt kasutatakse rehvitootmises. Need kaks toodet on asendatavad omavahel ja samuti ka muude sünteetiliste kautšukite ning loodusliku kautšukiga (vaidlustatud otsuse põhjendused 3–6).

10 Lisaks vaidlustatud otsuses nimetatud tootjatele müüsid EMP turul BR‑i ja ESBR‑i piiratud kogustes ka muud Aasias ja Ida-Euroopas asunud tootjad. Peale selle toodavad märkimisväärse osa BR‑ist suured rehvitootjad ise (vaidlustatud otsuse põhjendus 54).

11 20. detsembril 2002 võttis komisjoni teenistustega ühendust Bayer ja avaldas soovi teha seoses BR‑i ja ESBR‑iga koostööd vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155, edaspidi „koostööteatis”). ESBR‑i osas kirjeldas Bayer kartelli tegevust suuliselt. See suuline avaldus salvestati kassetile (vaidlustatud otsuse põhjendus 67).

12 14. jaanuaril 2003 kirjeldas Bayer suuliselt BR‑i puudutava kartelli tegevust. See suuline avaldus salvestati kassetile. Samuti esitas Bayer Euroopa Sünteeskautšuki assotsiatsiooni BR‑komitee koosolekute protokollid (vaidlustatud otsuse põhjendus 68).

13 5. veebruaril 2003 teavitas komisjon Bayerit oma otsusest kohaldada tema suhtes tingimuslikku kaitset trahvi eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 69).

14 27. märtsil 2003 teostas komisjon nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõike 3 alusel kontrollid Dow Deutschland & Co. ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 70).

15 2003. aasta septembrist kuni 2006. aasta juulini saatis komisjon vaidlustatud otsuses nimetatud ettevõtjatele mitu teabenõuet vastavalt määruse nr 17 artiklile 11 ja nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artiklile 18 (vaidlustatud otsuse põhjendus 71).

16 16. oktoobril 2003 kohtusid Dow Deutschland ja Dow Deutschland & Co. komisjoni teenistustega ning avaldasid soovi teha koostööd vastavalt koostööteatisele. Sellel kohtumisel anti suuline ülevaade kartelli tegevusest seoses BR‑i ja ESBR‑iga. See suuline esitlus salvestati. Samuti esitati kartelli puudutavaid dokumente sisaldav toimik (vaidlustatud otsuse põhjendus 72).

17 4. märtsil 2005 teavitas komisjon Dow Deutschlandi oma kavatsusest vähendada tema trahvisummat 30–50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendus 73).

18 7. juunil 2005 algatas komisjon menetluse ja esitas vaidlustatud otsuse adressaadiks olevatele ettevõtjatele – v.a Unipetrol – ning Dworyle esimese vastuväiteteatise. Esimene vastuväiteteatis oli suunatud ka Tavorexi vastu, kuid teda sellest ei teavitatud, kuna Tavorex oli alates 2004. aasta oktoobrist maksejõuetu. Seega menetlus tema suhtes lõpetati (vaidlustatud otsuse põhjendused 49 ja 74).

19 Asjaomased ettevõtjad esitasid selle esimese vastuväiteteatise peale kirjalikud märkused (vaidlustatud otsuse põhjendus 75). Neil oli samuti võimalik komisjoni ruumides tutvuda CD‑ROM‑ile salvestatud toimikuga ning suuliste avalduste ja nendega seonduvate dokumentidega (vaidlustatud otsuse põhjendus 76).

20 3. novembril 2005 esitas Manufacture française des pneumatiques Michelin (edaspidi „Michelin”) taotluse menetlusse astuda. Ta esitas kirjalikud tähelepanekud 13. jaanuaril 2006 (vaidlustatud otsuse põhjendus 78).

21 6. aprillil 2006 võttis komisjon vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate ettevõtjate suhtes vastu teise vastuväiteteatise. Asjaomased ettevõtjad esitasid selle peale kirjalikud märkused (vaidlustatud otsuse põhjendus 84).

22 12. mail 2006 esitas Michelin kaebuse vastavalt komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb EÜ […] artiklite 81 ja 82 kohaste menetluste teostamist komisjonis (ELT L 123, lk 18; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81), artiklile 5 (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).

23 22. juunil 2006 osalesid vaidlustatud otsuse adressaatideks olevad ettevõtjad, v.a Stomil, ja Michelin komisjonis ärakuulamisel (vaidlustatud otsuse põhjendus 86).

24 Kuna Dwory kartellis osalemise kohta ei olnud piisavalt tõendeid, otsustas komisjon menetluse tema suhtes lõpetada (vaidlustatud otsuse põhjendus 88). Samuti otsustas komisjon menetluse lõpetada Syndiali suhtes (vaidlustatud otsuse põhjendus 89).

25 Lisaks, olgugi et algselt kasutati kahte erinevat juhtumi numbrit (üks BR‑i ja teine ESBR‑i kohta, COMP/E‑1/38.637 ja COMP/E‑1/38.638), kasutas komisjon pärast esimest vastuväiteteatist ühte numbrit (COMP/F/38.638) (vaidlustatud otsuse põhjendused 90 ja 91).

26 Haldusmenetlus lõppes komisjoni vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega 29. novembril 2006.

27 Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artikli 1 kohaselt rikkusid järgmised ettevõtjad EÜ artiklit 81 ja EMP artiklit 53, osaledes märgitud ajavahemikel ühes ja vältavas kokkuleppes, mille raames nad leppisid kokku taotlushinnad, jagasid kliendid nende ebaausat ülevõtmist keelavate lepingute abil ning vahetasid hindu, konkurente ja kliente käsitlevat tundlikku teavet BR‑i ja ESBR‑i sektorites:

a) Bayer: 20. mai 1996–28. november 2002;

b) Dow Chemical: 1. juuli 1996–28. november 2002; Dow Deutschland: 1. juuli 1996–27. november 2001; Dow Deutschland Anlagengesellschaft: 22. veebruar 2001–28. veebruar 2002; Dow Europe: 26. november 2001–28. november 2002;

c) Eni: 20. mai 1996–28. november 2002; Polimeri: 20. mai 1996–28. november 2002;

d) Shell Petroleum: 20. mai 1996–31. mai 1999; Shell Nederland: 20. mai 1996–31. mai 1999; Shell Nederland Chemie: 20. mai 1996–31. mai 1999;

e) Unipetrol: 16. november 1999–28. november 2002; Kaučuk: 16. november 1999–28. november 2002;

f) Stomil: 16. november 1999–22. veebruar 2000.

28 Vaidlustatud otsuses tuvastatud asjaolude ja antud õiguslike hinnangute alusel määras komisjon asjaomastele ettevõtjatele trahvid, mille suurus arvutati suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) ja koostööteatises sätestatud meetodeid kohaldades.

29 Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artiklis 2 on määratud alljärgnevad trahvid:

a) Bayer: 0 eurot;

b) Dow Chemical: 64,575 miljonit eurot, millest:

i) 60,27 miljonit eurot solidaarselt Dow Deutschlandiga;

ii) 47,355 miljonit eurot solidaarselt Dow Deutschland Anlagengesellschafti ja Dow Europe’iga;

c) Eni ja Polimeri solidaarselt: 272,25 miljonit eurot;

d) Shell Petroleum, Shell Nederland ja Shell Nederland Chemie solidaarselt: 160,875 miljonit eurot;

e) Unipetrol ja Kaučuk solidaarselt: 17,55 miljonit eurot;

f) Stomil: 3,8 miljonit eurot.

30 Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artikkel 3 kohustab artiklis 1 loetletud ettevõtjaid viivitamata lõpetama – kui nad seda juba teinud ei ole – samas artiklis nimetatud rikkumised ja hoiduma edaspidi artiklis 1 kirjeldatud mis tahes tegevusest või käitumisest ning mis tahes meetmest, millel on samaväärne eesmärk või toime.

Menetlus ja poolte nõuded

31 Polimeri esitas 20. veebruaril 2007 Üldkohtule käesoleva hagiavalduse.

32 Üldkohtu presidendi 1. aprilli 2009. aasta otsusega määrati koja ühe liikme takistuse tõttu koja liikmeks kohtunik N. Wahl.

33 Üldkohus (esimene koda) otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande alusel avada suulise menetluse.

34 Üldkohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames palus kohus pooltel vastata teatud küsimustele ja esitada teatud dokumente. Pooled täitsid need nõuded tähtaegselt.

35 Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 21. oktoobri 2009. aasta kohtuistungil.

36 Polimeri palub Üldkohtul:

– viia läbi uurimistoiminguid;

– tühistada vaidlustatud otsus terves ulatuses või osaliselt koos tagajärgedega, mida see toob kaasa trahvisumma suhtes;

– teise võimalusena tühistada trahv või vähendada seda;

– igal juhul mõista kohtukulud välja komisjonilt.

37 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja Polimerilt.

Õiguslik käsitlus

38 Polimeri esitab oma nõuete toetuseks sisuliselt 16 väidet, mis puudutavad menetlusnormide rikkumist, vaidlustatud otsuse sisu ja trahvisumma kindlaksmääramist.

I – Vaidlustatud otsuse osalise tühistamise nõue

A – Menetlusnormide rikkumist puudutavad väited

1. Esimene väide, et koostööteatist on kasutatud vääralt

a) Poolte argumendid

39 Polimeri väidab, et vaidlustatud otsus põhineb „90%” Bayeri ja Dow avaldustel. See otsus viitab peamiselt suulistele ütlustele. Lisaks on tõendeid esitatud väga vähe ja neid võib tõlgendada mitmeti.

40 Suuliste ütluste eesmärk on anda komisjonile võimalus algatada uurimine. Antud asjas on aga neid ütlusi kasutatud faktide tuvastamise vahendina, asendades suures osas uurimist ennast, ja surve avaldamise vahendina ettevõtjate suhtes, kes komisjoniga koostööd tegid.

41 Esiteks märgib Polimeri, et Bayeri 20. detsembri 2002. aasta avalduse alusel viidi läbi vaid üks kontrollimine, antud juhul Dow juures. Ühegi teise ettevõtja juures, keda Bayer oma esimeses avalduses nimetas, kontrolle ei teostatud.

42 Teiseks on esitatud tõendid väheütlevad ja mitmeti mõistetavad. Neid dokumente võib tõlgendada kui tõendeid teabe vahetamise kohta või samuti kokkuleppe kohta, kuid samas võivad need ka lihtsalt kajastada kogu sektoris teadaolevaid turuhindu, mis pärinevad muudest allikatest.

43 Polimeri toob eelkõige välja märkmed, mille tegi üks 21. veebruaril 1996 Düsseldorfis toimunud kohtumisel osaleja ja mille ta on hagiavaldusele lisanud. Komisjon kasutas neid dokumente esialgu hinnakokkuleppe tõendamiseks, kuid leidis siis, et mainitud kohtumine ei kuulunud väidetavate kartelli kohtumiste hulka, ja võttis kõnealused dokumendid süüstavate tõendite hulgast tagasi. Ometi on need dokumendid samavõrd detailsed või isegi detailsemad kui teised dokumendid, mida see osaleja koostas ja millele komisjon õigusvastaste kokkulepete olemasolu tõendava väärtuse omistas.

44 Neil asjaoludel pidid ettevõtjad oma avaldustes lisama tõendamatuid üksikasju. Selle poliitika esimest kahjulikku mõju illustreerivad teisel uurimisringil tehtud avaldused. Polimeri rõhutab, et 12. detsembri 2005. aasta kohtumisel Dow töötajatega (N ja F) esitas komisjon ad hoc küsimusi, üritades sundida neid isikuid esitama „vastutulelikke” avaldusi kartelli väidetavate kohtumiste, kuid ka võimalike hinnatõusude kohta, milles väidetavalt kokku lepiti. Komisjon läks isegi nii kaugele, et esitas ise andmeid võimalike hinnatõusude kohta ja kui ta ei saavutanud soovitud tulemust, jättis ta selle vaidlustatud otsuses märkimata. Vaidlustatud otsuse põhjendus 244 kirjeldab ilmekalt asjaolu, et Dow’d „sunniti” tunnistusi andma. Dow 17. novembri 2005. aasta avaldus näitab, et ta muutis oma versiooni toimunust pärast seda, kui ta oli teada saanud Bayeri avaldustest. Seega ei kajasta komisjoni järeldus selles osas Dow avaldusi. Sama moodi kirjeldab Bayeri 6. detsembri 2005. aasta avaldus, mis puudutab 21. veebruaril 1996 Düsseldorfis toimunud kohtumist (vt eespool punkt 43), ilmekalt asjaolu, et see ettevõtja tunnistas end süüdi tegudes, mida ta toime ei olnud pannud.

45 Kolmandaks märgib Polimeri, et ainuke õiguslik viide komisjoni uurimispädevuse raames saadud avalduste õiguslikule seisundile sisaldub määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikes 1. Ometi on selge, et komisjon ei saa ettevõtjate suulisi ütlusi, mida nad on andnud kaitse saamise taotluse raames, kartelli olemasolu kinnitava otsustava tõendina kasutada. See tuleneb asjaolust, et ettevõtjad esitasid need avaldused enda kasuks. Polimeri leiab, et niivõrd, kui komisjon omistab neile avaldustele ülekaaluka tähtsuse (Polimeri rõhutab eelkõige, et 15-st kohtumisest, mida komisjon väidab olevat toimunud konkurentide vahel, on üksnes neli ka kirjalikult tõendatud), väide, et „[Syndiali ja Polimeri] täielik keeldumine tunnistada osalemist (kartellikokkuleppes või konkreetsetes tegudes) ei saa iseenesest üle kaaluda komisjoni valduses olevaid tõendeid” (vaidlustatud otsuse põhjendus 327), kajastab süsteemi, milles süüdistus, mis on ka kohtunik, kasutab karistamatult oma võimu.

46 Kohtupraktika, millele komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 203–205 viitab, ei toeta samuti seda mõtet. Üldkohus on leidnud, et kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatavad ettevõtjad, ei saa pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toimepandud rikkumise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501). Seda seisukohta kinnitas apellatsioonimenetluses ka Euroopa Kohus.

47 Polimeri lisab, et tema argumendid ei puuduta „juhtumi sisu”, nagu komisjon oma kohtudokumentides väidab. Polimeri märgib, et tema etteheited puudutavad kaitseõiguse riivet, mille tekitas tõendamiskoormise ümberpööramine, mis tulenes ainult nende ettevõtjate avalduste kasutamisest, kes taotlesid leebemat kohtlemist. Polimeri märgib, et komisjon vastab tema argumentidele kaheksanda väite raames, tuginedes tõendamiskoormist käsitlevale kohtupraktikale. Samas ei ole viidatud kohtupraktika asjakohane, kuna neis kohtuasjades, millele komisjon viitab, toetasid ettevõtjate süüd dokumentaalsed tõendid. Antud juhul sisaldab vaidlustatud otsus üldist osa, mis ei ole midagi muud kui avalduste rägastik.

48 Komisjon toob esile, et Polimeri etteheited puudutavad rikkumise tõendamist ja seega juhtumi sisu, mitte aga väidetavat menetlusnormide rikkumist. Komisjon viitab seega kostja vastuse osale, mis käsitleb kartellikokkuleppe olemasolu puudutavate tõendite hindamisel tehtud vigu.

b) Üldkohtu hinnang

49 Kõigepealt tuleb tõdeda, et isegi kui esimese väite raames esitatud mõned argumendid puudutavad rikkumise tõendamist ja need ei ole seega vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel väidetavalt aset leidnud menetlusnormide rikkumist käsitlevate väidete raames tulemuslikud, vaidlustab Polimeri üldiselt ka asjaolu, et komisjon kasutas ettevõtjate avaldusi tõenditena. Selles osas väidab Polimeri sisuliselt seda, et ettevõtjate avaldustele on võrreldes teiste dokumentaalsete tõenditega omistatud liiga suur tähtsus ja et need avaldused ei ole usaldusväärsed.

50 Tuleb meeles pidada, et EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tõendamisel peab komisjon osutama enda tuvastatud rikkumise tõenditele ja tegema kindlaks sobivad tõendid, et tõendada õiguslikult piisavalt rikkumise moodustavate asjaolude olemasolu (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 86). Seega peab komisjon esitama piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud (vt Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

51 Lisaks on konkurentsivastase eesmärgiga tegevuse ja kokkulepete raames tavapärane, et tegevus toimub varjatult, kohtumised korraldatakse salaja ja sellega seotud dokumente on vähendatud miinimumini. Sellest tuleneb, et isegi kui komisjon avastab ettevõtjatevahelist õigusvastast seost otseselt tõendavad dokumendid, on need tavaliselt üksnes katkendlikud ja korrapäratud, mistõttu on sageli vaja teatud üksikasjad tuletamise teel taastada. Seega tuleb enamikul juhtudest konkurentsivastane tegevus või kokkulepe tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest viidetest, mis üheskoos käsitletuna võivad muu ühtse selgituse puudumisel moodustada tõendi konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57, ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑403/04 P ja C‑405/04 P: Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑729, punkt 51).

52 Seda silmas pidades tuleb märkida, et mitte ükski ühenduse õiguse säte või üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda teiste süüdistatavate ettevõtjate avaldustele ühe ettevõtja vastu. Vastasel korral oleks komisjonile kuuluv EÜ artiklite 81 ja 82 vastase tegevuse tõendamise kohustus talumatu ja kokkusobimatu EÜ asutamislepinguga talle antud järelevalveülesandega seoses asjaomaste sätete nõuetekohase kohaldamisega (Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, nn PVC II kohtuotsus, EKL 1999, lk II‑931, punkt 512, ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 192).

53 Lisaks on ettevõtjate nimel tehtud avaldustel suur tõenduslik jõud, kuna need toovad kaasa märkimisväärseid juriidilisi ja majanduslikke riske (vt selle kohta eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punktid 205 ja 211, ning eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, punkt 103).

54 Kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatavad ettevõtjad, ei saa pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toimepandud rikkumise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus JFE Engineering vs. komisjon, punkt 219).

55 Samas põhineb vaidlustatud otsus antud juhul mitme ettevõtja, st Bayeri, Dow ja Shelli samasisulistel avaldustel, nii et ühed kinnitavad teisi (vt selle kohta Üldkohtu 26. aprilli 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02: Bolloré jt vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑947, punkt 168). Lisaks on selge, et vaidlustatud otsus põhineb ka dokumentaalsetel tõenditel, eelkõige kohtumistel tehtud käsikirjalistel märkmetel. Asjaolu, et Polimeri vaidlustab nende dokumentide tõendusliku väärtuse, ei mõjuta vaidlustatud otsust seoses menetlusega, mida komisjon järgis.

56 Neid asjaolusid arvestades ei võimalda miski asuda seisukohale, et vaidlustatud otsuses on rikutud menetlusnorme, mis mõjutaks selle otsuse õiguspärasust.

57 Teised Polimeri argumendid ei sea seda järeldust kahtluse alla.

58 Mis puudutab väidetavat asjaolu, et komisjon ei saa tugineda koostööteatise kohaldamise raames tehtud avaldustele, siis tuleb märkida esiteks, et ükski õigusnorm ei keela komisjonil kasutada selliseid avaldusi, et tõendada konkurentsiõiguse rikkumise olemasolu. Teiseks ei saa selliseid avaldusi pidada selliseks, millel puudub tõenduslik väärtus, kuna avalduse tegija huvide vastast avaldust tuleb üldjuhul pidada eriti usaldusväärseks tõendiks (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Bolloré jt vs. komisjon, punkt 166). Kolmandaks, kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartellikokkuleppe peamiste osaliste vabatahtlikesse tunnistustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et osalised püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei vasta Polimeri argument siiski koostööteatises ettenähtud menetlusele omasele loogikale. Koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotlemine iseenesest ei innusta süüks pandud kartellikokkuleppe teiste osaliste kohta moonutatud tõendite esitamist. Igasugune katse komisjoni eksitada võib seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse (Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 70). Eelkõige tuleb tõdeda, et kui isik tunnistab konkurentsieeskirjade rikkumist ja möönab seega sääraste faktiliste asjaolude olemasolu, mis ületavad neid faktilisi asjaolusid, mille olemasolu võidi järeldada otseselt vastavatest dokumentidest, tähendab see a priori, kui puuduvad konkreetsed vastupidist tõendavad asjaolud, et see isik otsustas rääkida tõtt (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 212).

59 Mis puudutab asjaolu, et mõned kõnealused ettevõtjad olid „sunnitud” avaldust tegema, siis viitab Polimeri tegelikult hea halduse põhimõtte rikkumisele. Selles osas tuleb meeles pidada, et ühenduse õiguskorra kohaselt haldusmenetluses antud tagatiste hulgas on ka hea halduse põhimõte, millega on seotud pädeva institutsiooni kohustus hinnata hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi olulisi asjaolusid (vt Üldkohtu 24. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑44/90: La Cinq vs. komisjon, EKL 1992, lk II‑1, punkt 86, ja 18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 129). Hea halduse põhimõtte rikkumine võib aga kaasa tuua asjaomase otsuse tühistamise, kui on tõendatud, et ilma selle rikkumiseta oleks otsusel olnud erinev sisu (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt vs. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 91; vt samuti eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon, punkt 283). Antud juhul Polimeri seda tõendanud ei ole. Igal juhul, isegi kui Üldkohus jätab Polimeri viidatud ettevõtjate avaldused hea halduse põhimõtte väidetava rikkumise tõttu arvesse võtmata, ei mõjuta see teisi vaidlustatud otsuses sisalduvaid tõendeid. Miski ei võimalda seega järeldada, et komisjon oleks seda silmas pidades tuvastanud, et konkurentsieeskirjade rikkumist ei toimunud.

60 Neil põhjustel tuleb Polimeri esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

2. Teine väide, et teine vastuväiteteatis esitati põhjendamatult

a) Poolte argumendid

61 Polimeri rõhutab, et huvitatud isikutele täiendavate vastuväidete esitamine on vajalik vaid juhul, kui kontrolli tulemusel peab komisjon ettevõtjatele süüks panema uusi tegusid või märgatavalt muutma tuvastatud rikkumiste tõendeid.

62 Antud juhul põhjendas komisjon uue vastuväiteteatise esitamist mitme tõendiga, mida ta avastas täiendavate uurimiste käigus, mis leidsid aset pärast huvitatud isikutelt esimese vastuväiteteatise peale märkuste saamist. Samas piirdus komisjon uute avalduste võtmisega samadelt äriühingutelt ja sageli samadelt isikutelt seoses sündmustega, mille kohta oli juba hulgaliselt avaldusi tehtud.

63 Ainus tõeliselt uus asjaolu oli Michelini menetlusse astumise taotlus 3. novembril 2005, mida täpsustati 13. jaanuaril 2006 esitatud märkustega, ja viidatud perioodil hankijatele tasutud hindu puudutavate andmete edastamine. Komisjon Michelini edastatud andmeid aga ei kasutanud.

64 Uut vastuväiteteatist ei õigusta seega ükski uus asjaolu ja kohtupraktikat arvestades ei tundu see olevat õiguspärane. Lisaks tõi see kaasa menetluse olulise hilinemise ja suurendas ettevõtjate pingutusi enda kaitsemisel.

65 Peale selle moonutati vastuväiteteatise funktsiooni, kuna seda kasutati ettevõtjate argumentidele vastamiseks. Lisaks kasutas komisjon Syndiali ja Polimeri vastuseid oma seisukohtade täpsustamise vahendina, kuna kõik asjaolud, mis võinuks seda kõigutada, jäeti teadlikult kõrvale. Polimeri märgib selles osas, et hinnamuutuste täpsest kvantitatiivsest analüüsist kaovad kõik kvantitatiivsed suhtelised viited kogu kaubaturu ja väidetavalt kartelli poolt kontrollitava turu vahel ning sisuline tuvastamine, et looduslik kautšuk ja sünteetiline kautšuk on omavahel asendatavad.

66 Lõpuks toob vaidlustatud otsus võrreldes teise vastuväiteteatisega kaasa väga suure muutuse asjaomase kaubaturu kogulises mõõtmises. Selle turu suuruseks aastal 2001 hinnati teises vastuväiteteatises 820 miljonit eurot ja vaidlustatud otsuses 550 miljonit eurot (põhjendus 66). See 30% erinevus, mida ei ole millegagi põhjendatud, tekitab ettevõtjate olukorrale negatiivseid tagajärgi. See muudab eeldatava kartelli osaliste poolt kaetud turu ja nn tingimusteta turu vahelist suhet. Samuti muudab see ettevõtjate positsiooni turul ja seega igaühe neist eelduslikku suutlikkust mõjutada konkurentsi dünaamikat. Need asjaolud on uued ja Polimeri väidab, et tema kaitseõigusi on rikutud, kuna ta ei saanud selles osas oma argumente esitada.

67 Komisjon palub väide tagasi lükata. Ta leiab sisuliselt, et antud asjas teise vastuväiteteatise saatmine ei ole ebaseaduslik.

b) Üldkohtu hinnang

68 Vastuväiteteatis on menetluslik ja ettevalmistav dokument, mis kaitseõiguste tõhusa kasutamise tagamiseks piirab komisjoni algatatud haldusmenetluse eset, takistades seega komisjonil võtta menetlust lõpetavas otsuses aluseks muid vastuväiteid (vt eelkõige Euroopa Kohtu 18. juuni 1986. aasta määrus liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84: British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon, EKL 1986, lk 1899, punktid 13 ja 14; vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 10. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑413/06 P: Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala, EKL 2008, lk I‑4951, punkt 63).

69 Lisaks ei või vastuväiteteatise esitamist komisjoni poolt mingil juhul lugeda tõendiks asjaomase ettevõtja süü eeldamise kohta. Vastasel juhul võiks selles valdkonnas iga menetluse algatamine kahjustada süütuse presumptsiooni põhimõtet (Euroopa Kohtu 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑167/04 P: JCB Service vs. komisjon, EKL 2006, lk I‑8935, punkt 99).

70 Neil asjaoludel ei ole antud asjas teise vastuväiteteatise esitamine iseenesest ebaseaduslik.

71 Niivõrd, kui Polimeri argumente võib mõista sellisena, mis viitavad tegelikult mõistliku tähtaja põhimõtte rikkumisele, tuleb meenutada, et selline rikkumine, eeldusel et see on tõendatud, võib olla tühistamise põhjus üksnes rikkumisi tuvastava otsuse puhul, kui on tõendatud, et kõnealuse põhimõtte rikkumine on kahjustanud asjaomaste ettevõtjate kaitseõigusi. Peale selle spetsiifilise juhtumi ei ole otsuse tegemise kohustuse täitmata jätmisel mõistliku aja jooksul mingit mõju haldusmenetluse õiguspärasusele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektronisch Gebied vs. komisjon, EKL 2006, lk I‑8725, punktid 42–44; vt samuti Üldkohtu 14. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑62/99: Sodima vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑655, punkt 94, ja 16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektronisch Gebied ja Technische Unie vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑5761, punkt 74).

72 Antud juhul tuleb Polimeri argumente igal juhul pidada üldiseks ja nendega ei saa tõendada kaitseõiguste tegelikku rikkumist, mida tuleb uurida iga juhtumi konkreetsete asjaolude alusel (vt selle kohta eespool punktis 71 viidatud kohtuotsus Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied vs. komisjon, punkt 59, ja eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus Hoechst vs. komisjon, punkt 228).

73 Mis puudutab asjaolu, et teine vastuväiteteatis muutis esimest vastuväiteteatist, siis tuleb meenutada, et see menetluslik akt on oma laadilt esialgne ja seda võib muuta hinnangu käigus, mille komisjon teostab hiljem poolte vastustes sisalduvate märkuste ning teiste tuvastatud faktide põhjal. Tegelikult peab komisjon arvestama tervest haldusmenetlusest tulenevate asjaoludega, et loobuda põhjendamata etteheidetest või et muuta ja täiendada nii faktiliselt kui ka õiguslikult oma argumente nende etteheidete toetuseks, mille juurde ta jääb (vt eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega, kui komisjon võib oma argumente vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vahel nii faktiliselt kui ka õiguslikult muuta, võib ta seda a fortiori teha ka kahe vastuväiteteatise vahel.

74 Lõpuks, mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsus toob teise vastuväiteteatisega kaasa väga suure muutuse asjaomase kaubaturu kogulises mõõtmises, siis Polimeri argumendid seda väidet ei toeta. Polimeri vaidlustab oma teise väitega hoopis seda, et komisjon saatis teise vastuväiteteatise. Polimeri vaidlustab asjaolu, et komisjon ei andnud talle võimalust end haldusmenetluses kaitsta. Seega ei ole Polimeri argumendid selles osas tulemuslikud.

75 Igal juhul tuleb meenutada, et igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse määramise, eriti trahvi või karistusmakse määramise, on kaitseõigus ühenduse õiguse põhiprintsiip, mida tuleb isegi haldusmenetluses järgida (Euroopa Kohtu 13. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 85/76: Hoffmann-Laroche vs. komisjon, EKL 1979, lk 461, punkt 9, ja 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑176/99 P: Arbed vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑10687, punkt 19; eespool punktis 71 viidatud kohtuotsus Nederlandse Federative Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie vs. komisjon, punkt 32). Kõnealune põhimõte nõuab eelkõige, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks peamisi tema vastu kasutatavaid asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nendele antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes toimuvas haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt eespool viidatud kohtuotsus Arbed vs. komisjon, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus Hoechst vs. komisjon, punkt 421).

76 Antud asjas piisab, kui tõdeda, et – nagu komisjon õigesti märgib – BR‑i ja ESBR‑i turu väärtuse vähenemist ei kasutatud vaidlustatud otsuses asjaomaseid ettevõtjaid süüstava tõendina. Seega ei ole Polimeri kaitseõigusi selles osas rikutud. Lisaks, nagu on meenutatud eespool punktis 73, on vastuväiteteatis oma olemuselt esialgne ja seda võib nii faktiliselt kui ka õiguslikult muuta. Seega aga ei takista Polimeril asjaomase turu väärtuse koguselist mõõtmist Üldkohtus vaidlustada käesoleva hagi neljanda ja kümnenda väite raames.

77 Seda arvestades tuleb Polimeri teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

3. Kolmas väide, mis tugineb sisuliselt Polimeri kaitseõiguste rikkumisele

a) Poolte argumendid

78 Polimeri märgib, et komisjon jättis vaidlustatud otsusest välja Syndiali otsese süüdistamise, olgugi et seevastu esitas ta talle nii esimese kui ka teise vastuväiteteatise (vaidlustatud otsuse põhjendus 374).

79 Sellest tuleneb, et kuigi Polimeri ei tegutsenud 20. maist 1996 kuni 1. jaanuarini 2002 asjaomaste kaupade tootmises ja turustamises, kuna ta võttis BR‑i ja ESBR‑i puudutavad tegevused üle alles 1. jaanuaril 2002, paneb komisjon talle vastutuse peaaegu seitsme aasta pikkuse perioodi eest (20. maist 1996 kuni 28. novembrini 2002) (vaidlustatud otsuse põhjendus 373).

80 Neil asjaoludel ei olnud Polimeril võimalust reageerida tema vastutuse uuele õiguslikule käsitlusele. Vahet tuleb teha asjaolul, et vastutus pannakse solidaarselt äriühinguga, kes tegelikult rikkumise toime pani, ja asjaolul, et kogu vastutus väidetava kartellikokkuleppega kaetud perioodi eest pannakse viimati mainitule. Seega mõjutas Syndiali väljajätmine vaidlustatud otsuse adressaatide hulgast oluliselt Polimeri olukorda ja tema kaitsestrateegiat.

81 Komisjon palub väide tagasi lükata. Ta märgib, et vastupidi sellele, mida väidab Polimeri, pani ta temale kahes vastuväiteteatises vastutuse kogu kartellikokkuleppe perioodi eest. Asjaolu, et selle vastutuse võiks solidaarselt panna ka Syndialile, ei mõjuta Polimeri kaitsepositsiooni. Lisaks ei too Polimeri välja, mismoodi oleks Syndiali solidaarne vastutus toonud kaasa menetluse erineva lahenduse.

b) Üldkohtu hinnang

82 Tuleb märkida, et kolmanda väitega viitab Polimeri tegelikult kaitseõiguste rikkumisele, kuna komisjon ei andnud talle võimalust esitada oma märkusi seoses Syndiali väljajätmisega vaidlustatud otsuse adressaatide hulgast.

83 Igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse määramise, eriti trahvi või karistusmakse määramise, on kaitseõigus ühenduse õiguse põhiprintsiip, mida tuleb isegi haldusmenetluses järgida. Kõnealune põhimõte nõuab eelkõige, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks peamisi tema vastu kasutatavaid asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nendele antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes toimuvas haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt eespool punktides 74 ja 75 viidatud kohtupraktika).

84 Kolmas väide põhineb eeldusel, et vastuväiteteatistes pani komisjon vastutuse EniChem SpA‑le (nüüd Syndial) 20. maist 1996 kuni 1. jaanuarini 2002, samas kui vaidlustatud otsuses pani komisjon vastutuse Polimerile, sealhulgas mainitud perioodi eest, mil ta kõnealuste kaupade tootmise ja turustamisega ei tegelenud.

85 Kõigepealt toob vaidlustatud otsus välja, et arvestades EniChemSpA ja Polimeri vahel tegevuste üleminekut 1. jaanuaril 2002 ning asjaolu, et need kaks äriühingut kuuluvad samasse ettevõtjasse, tuleb Polimerit pidada vastutavaks rikkumise eest, mis kestis 20. maist 1996 kuni 28. novembrini 2002. Sellest tuleneb, et teine vastuväiteteatis pani sarnaselt vaidlustatud otsusega (põhjendused 365–373) vastutuse Polimerile kogu rikkumise perioodi eest, sealhulgas seega tegude eest, mille pani toime Eni Chem SpA enne 1. jaanuari 2002.

86 Seejärel täpsustab teine vastuväiteteatis, et kuna EniChem SpA omas 100% kontrollosalust Polimeri kapitalis 1. jaanuarist kuni 20. oktoobrini 2002, tuleb Syndiali pidada solidaarselt vastutavaks Polimeri rikkumise eest sel perioodil. Sellest tuleneb, et teine vastuväiteteatis paneb Syndialile vastutuse üksnes piiratud ajavahemiku eest, mil ta oli Polimeri emaettevõtja 1. jaanuarist kuni 20. oktoobrini 2002, mitte aga kogu rikkumise kestuse eest.

87 Seega on Polimeri eeldus ekslik.

88 Üksikasjalikumate argumentide puudumisel tuleb seega tagasi lükata etteheide, et selles osas rikuti Polimeri kaitseõigusi.

89 Mis puudutab Polimeri poolt kohtuistungil esitatud argumenti, et Syndiali väljajätmine vaidlustatud otsuse adressaatide hulgast võimaldas komisjonil „vältida” trahvi piirsummat, milleks on 10% käibest, ja eeldusel, et see argument on sõltumata selle hilinenult esitamisest vastuvõetav, siis tuleb märkida, et see kuulub 16. väite raames esitatud argumentide hulka. Seega tuleb allpool punktides 313–316 esitatud põhjendustel see argument tagasi lükata.

90 Seda arvestades tuleb Polimeri kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

B – Väited, mis puudutavad vaidlustatud otsuse sisu

1. Neljas väide, et asjaomase turu määratlus on väär

a) Poolte argumendid

91 Polimeri märgib, et vaidlustatud otsuses liitis komisjon BR‑i ja ESBR‑i käsitlevad juhtumid, olgugi et uurimise ajal olid need erinevad. Selle hüpoteetiliselt ühise sektori uurimine piirdus vaid tabeli esitamisega (vaidlustatud otsuse tabel nr 3), ilma ühegi selgitava kommentaarita. Polimeri rõhutab, et koondumismenetlustes on komisjon alati olnud tähelepanelik, et kahte erinevat turgu eristada. Polimeri toonitab, et antud juhul ei ole tingimused selliseks liitmiseks täidetud ei tehnilisest ja ärilisest ega ka konkurentsisüsteemi vaatenurgast.

92 Esiteks märgib Polimeri, et BR konkureerib loodusliku kautšukiga. Seda kasutatakse kerg- ja raskesõidukite rehvides peamiselt rehvi küljeosas. Esitades vastavasisulise analüüsi, väidab Polimeri, et BR‑i turg peaks sisaldama BR‑i turgu ja ühte osa loodusliku kautšuki turust. Seda arvestades ei olnud Polimeri turuosa aastatel 1996–2002 kordagi suurem kui 11,8%. Polimeri rõhutab, et vaidlustatud otsuse tabelis nr 1 ei esitanud komisjon ühtegi viidet turuosadele kogu BR‑i turul ja sellel osal turust, mida asjaomased ettevõtjad ei katnud. Need andmed, mida Polimeri peab vaieldavateks, toodi välja teises vastuväiteteatises. Seega ei esitatud vaidlustatud otsuses ühtegi viidet selle kohta, milline oli kartelli ja iga selles osaleja suutlikkus turgu mõjutada. Polimeri lisab, et komisjoni väljajätmiste eesmärk on välistada tema analüüsi vaidlustavad asjaolud, nagu näiteks turu katmise tase asjaomaste ettevõtjate poolt, mis oli palju väiksem, kui algselt teises vastuväiteteatises märgiti.

93 Teiseks rõhutab Polimeri, et ESBR on üldiselt kasutatav kautšuk, mida rakendatakse mitme kohas, olemata ühelgi neist juhtudest parim. Sektor, kus seda kõige rohkem kasutatakse on rehvi teekattega kokku puutuva välimise kihi tootmine. Seega ei ole olemas sektorit, kus ESBR oleks tehniliselt asendamatu. Esitades vastavad analüüsid, väidab Polimeri, et ESBR‑i turg peaks sisaldama ESBR‑i turgu ja ühte osa loodusliku kautšuki turust. Seda arvestades ei olnud Polimeri turuosa aastatel 1996–2002 kordagi suurem kui 13,8%. Vaidlustatud otsusest võeti välja ESBR‑i puudutavad turuosad ja viited kogu turule ning teiste tootjate müügi koguseline mõõtmine. Polimeri rõhutab, et mis puudutab teiste tootjate müüki, siis ta vaidlustas esialgu teises vastuväiteteatises sisaldunud andmed.

94 Kolmandaks, leides et BR‑i ja ESBR‑i turge ei oleks tohtinud liita, toonitab Polimeri, et komisjon muutis vaidlustatud otsuses kombineeritud turu väärtust radikaalselt. Polimeri märgib, et vaidlustatud otsuses tabelis nr 3 esitatud koguturu väärtus on kaugelt väiksem kui see, mis on esitatud teises vastuväites toodud tabelis, olgugi et asjaomaste ettevõtjate käibed on samad. See erinevus tuleneb BR‑i ja ESBR‑i müügist, mis pandi teiste tootjate arvele. Vaidlustatud otsuse lugemisel tundub, et väidetav kartell kontrollis 90% turust, samas kui teises vastuväiteteatises oli see kõigest 60%. Polimeri lisab, et kui möönda, et asjaomased ettevõtjad tegutsesid loodusliku kautšuki turul, mis on BR‑i ja ESBR‑iga konkureeriv turg, väheneb mõjuala oluliselt alla 50% taseme.

95 Neljandaks märgib Polimeri nõudluse osas, et rehvitootmises ei kasutata eranditult BR‑i ja ESBR‑i, nagu komisjon seda väidab, kuigi neid kasutatakse kõige rohkem (60–70%). Olulised erinevused BR‑i ja ESBR‑i kasutamises peale rehvitootmise toetavad asjaolu, et neid kahte toodet ei saa üheks turuks või sektoriks liita. Rehvide osas neelavad viis suurt tootjat selleks otstarbeks ettenähtud BR‑i ja ESBR‑i kogused. Samas ei hangi ükski neist suurtest klientidest oma kaupa ühe sünteetilise kautšuki tootja käest. Lisaks tunnistab ka komisjon ise, et mitu rehvitootjat toodavad ise sünteetilist kautšukit ja hangivad ka looduslikku kautšukit. Sellest järeldub, et rehvitootjate läbirääkimisvõim on võrreldes kautšukitootjate omaga väga suur ja et rehvitootjate loodud turu läbipaistvuse aste on läbirääkimiste hetkel kõrge. Need asjaolud muudavad kokkuleppe olemasolu tootjate vahel väheusutavaks. Peale selle tugineb suur osa lepingutest (40–60%) „hinnavalemil”, mis sisaldab viidet toorainete hinnale. See võtab konkurentidevahelistelt kvartaalsetelt hinnaläbirääkimistelt igasuguse tegeliku mõtte ja mõju.

96 Polimeri lisab, et komisjon tsiteerib oma kohtudokumentides Euroopa Kohtu 16. veebruari 2006. aasta määrust kohtuasjas C‑111/04 P: Adriatica di Navigazione vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) ebatäielikult. Euroopa Kohus märkis selle määruse punktis 32, et „Üldkohus möönis, et asjaomase turu segane ja mittetäielik määratlus [võis] kaasa tuua vastutuse eksliku jagamise” [mitteametlik tõlge]. Antud juhul võimaldas turu määratlemine komisjonil ebaseaduslikuks kvalifitseerida täiesti neutraalse tegevuse. Konkreetsemalt puudub BR‑i käsitlev juhtum.

97 Komisjon palub väide tagasi lükata. Ta leiab eelkõige, et kõnealuse turu määratluse vaidlustamine ei ole kartelli olemasoluga seoses tulemuslik.

b) Üldkohtu hinnang

98 Komisjon täpsustab vaidlustatud otsuses, et algselt registreeriti kaks juhtumi numbrit. Esimene käsitles Bayeri trahvide eest kaitse saamise taotlust seoses BR‑iga. Teine käsitles samuti Bayeri trahvide eest kaitse saamise taotlust seoses ESBR‑iga. Uurimist teostati siiski ühiselt ja suurem osa menetlusakte (eelkõige kaks vastuväiteteatist) hõlmasid kahte sektorit. Pärast esimest vastuväiteteatist kasutati ühte juhtumi numbrit. Teises vastuväiteteatises ja vaidlustatud otsuses märgib komisjon, et kõnealused tegevused moodustavad ühe ja vältava rikkumise (vaidlustatud otsuse põhjendused 90 ja 91).

99 Polimeri esitab oma argumentidega tegelikult etteheite vaidlustatud otsuse vastu. Esiteks leiab ta, et komisjon ei oleks tohtinud kahte esialgset menetlust BR‑i ja ESBR‑i osas liita. Teiseks ei ole ta nõus komisjoni seisukohaga turu sektoriaalse määratluse kohta.

100 Polimeri esimese etteheite osas tuleb meenutada, et komisjonil on õigus objektiivsetel põhjustel menetlusi lahutada ja ka liita (vt Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑30/05: Prym ja Prym Consumer vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika). Antud juhul ei võimalda miski tõdeda, et kahe esialgse menetluse liitmine ei olnud objektiivselt põhjendatud. Eelkõige ei ole vaieldav, et BR ja ESBR kuuluvad samasse tegevussektorisse, arvestades iseäranis nende kahe toote füüsilisi omadusi ja kasutust. Seejärel tuleneb vaidlustatud otsusest ja asjaomaste ettevõtjate avaldustest, et mõned õigusvastased kohtumised puudutasid samal ajal BR‑i ja ESBR‑i. Neil asjaoludel ei sea Polimeri argumendid komisjoni valikut selles osas kahtluse alla. Lisaks, isegi kui kõnealune rikkumine kataks tegelikult kahte erinevat rikkumist, siis asjaolu, et need rikkumised on tuvastatud mitmes või ühesainsas otsuses, ei oma tähtsust, kui konkreetsel juhul on selge, et kõnealused rikkumised ei ole aegunud (vt selle kohta eespool viidatud Üldkohtu otsus Prym ja Prym Consumer vs. komisjon, punkt 63, ja 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05: BASF ja UCB vs. komisjon, EKL II‑4949, punkt 158). Eelkõige ei luba miski järeldada, et komisjon pani menetluste liitmise tõttu ekslikult vastutuse rikkumise eest Polimerile. Lisaks võib EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod – nagu antud juhul – kuuluvad tervikplaani nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus (eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 258).

101 Mis puudutab Polimeri teist etteheidet, siis piisab kui tõdeda, et kõnealuse turu määratluse vaidlustamine ei ole neljanda väite raames tulemuslik, kuna see ei tõenda iseenesest, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused ei ole täidetud. Seega ei saa Polimeri sellest tuletada, et ta ei osalenud kartellikokkuleppes (vt selle kohta eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Adriatica di Navigazione vs. komisjon, punkt 30; vt samuti selle kohta Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punkt 172). Eelkõige ei võimalda miski järeldada, et komisjon pani kõnealuse turu määratluse tõttu ekslikult vastutuse rikkumise eest Polimerile. Selles osas tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsus paneb selgelt vastutuse nii BR‑i kui ka ESBR‑i puhul Polimerile. Seega asjaolu, et komisjon tuvastas nende kahe toote puhul ühe rikkumise, ei tähenda, et Polimerile pandi süüks rikkumine, mille eest teda ei saa vastutavaks pidada. See aga ei takista Polimeril vaidlustada kõnealuse turu määratlust kümnenda väite raames, mis puudutab rikkumise raskuse hindamist.

102 Neid asjaolusid arvestades tuleb Polimeri neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

2. Viies väide, mis tugineb hindade arengule asjaomasel perioodil

a) Poolte argumendid

103 Polimeri märgib, et komisjon esitas esimeses vastuväiteteatises analüüsi BR‑i ja ESBR‑i turul aset leidnud hinnaarengute kohta. Ometi võttis komisjon teises vastuväiteteatises ja seejärel vaidlustatud otsuses tagasi osa, mis puudutas rikkumise „majanduslikke tõendeid”. See tähendab kaudset möönmist, et väidetaval rikkumisel ei olnud mingit tegelikku mõju. Polimeri rõhutab, et kõnealune loobumine leidis aset pärast haldusmenetluses üksikasjaliku analüüsi esitamist Syndiali poolt, mis on hagiavaldusele lisatud. See analüüs kinnitab, et kohaldatud hinnad ei järginud kontrollimise ja ühtlustamise loogikat ning et väidetav hindade kooskõlastamine, kui see üldse ilmnes, oli tegelikult tootjate reaktsioon toorainete hinnale ja turu kasvule.

104 Selgitus, mille komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 275–280 Syndiali analüüsile vastates andis, ei ole veenev. Polimeri, esitades kõnealusel turul müügihindade arengu üksikasjaliku arvutuse, leiab, et hinnatasemete lahknevus ettevõtjate vahel oli liiga märkimisväärne, et pidada seda „kõrgeks korrelatsiooni tasemeks”. Polimeri märgib näiteks, et EniChem SpA hinnatõus oli 1992. aasta esimese kvartali ja 1995. aasta kolmanda kvartali vahel 30% suurem kui Shelli oma. Mis puudutab komisjoni kriitikat, mille kohaselt omistab analüüs meelevaldselt kõikidele toodetele identse esialgse hinna, siis täpsustab Polimeri, et see analüüs vastupidi kinnitab kõikumiste mõju iga tootja esialgsele hinnale, sõltumata esialgsest absoluutväärtusest. Polimeri möönab siiski, et tootjate puhul, kelle hinnamuutuste täielik seeria ei olnud kättesaadav (st Bayer, Dwory ja Kaučuk), määrati seeria lähtepunkt kindlaks seoses EniChem SpA hindade kumulatiivse kõikumisega võrdse kõikumisega. Siiski ei olnud ühelgi juhul tegemist tootjale tegeliku hinna määramisega ja iga muu valik oleks toonud kaasa sama tulemuse. Lõpuks rõhutab Polimeri, et ta ei ole kunagi väitnud, et butadieeni kulu on ainuke BR‑i ja ESBR‑i lõpphinna otsustav tegur, olgugi et sel on kõige suurem mõju.

105 Polimeri lisab – kusjuures see märkus kehtib ka kuuenda väite puhul –, et väidetava kartellikokkuleppe mõju tõendamata jätmine kujutab endast uurimise puudulikkust ja vähendab muu hulgas kogutud tõendite väärtust. Polimeri rõhutab samuti, et 15. märtsi 2000. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, nn tsemendi kohtuotsus (EKL 2000, lk II‑491, punkt 245) tuvastas Üldkohus, viidates 29. juuni 1995. aasta otsusele kohtuasjas T‑30/91: Solvay vs. komisjon (EKL 1995, lk II‑1775) ja kohtuasjas T‑36/91: ICI vs. komisjon (EKL 1995, lk II‑1847), et neis kohtuotsustes „dokumentaalsete tõendite vähesuse tõttu […] leidis Üldkohus, et komisjon oleks ICI‑le ja Solvayle ette heidetud kooskõlastatud tegevuse õiguslikult piisavalt tuvastamiseks pidanud alates [vastuväiteteatise] staadiumist koostama kõnealuse turu ning sel turul tegutsevate ettevõtjate suuruse ja käitumise kohta üldise ja süvendatud hinnangu”. [mitteametlik tõlge]

106 Komisjon palub väide tagasi lükata. Ta meenutab, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamiseks ei ole vaja arvesse võtta kokkuleppe tegelikku mõju, kui selle eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi. Komisjon lisab – kusjuures see märkus kehtib ka kuuenda väite puhul –, et kartellikokkuleppe olemasolu tuleneb vaieldamatult mitmest täpsest ja omavahel kooskõlas olevast tõendist, mis on igakülgselt välja toodud vaidlustatud otsuses.

b) Üldkohtu hinnang

107 Kõigepealt tuleb märkida, et Polimeri seab oma argumentidega kahtluse alla komisjoni tuvastuse, et asjaomaste ettevõtjate vahel eksisteerib kartellikokkulepe. Polimeri leiab sisuliselt, et kohaldatud hinnad ei lähtunud kooskõlastusest, vaid tulenesid eelkõige toorainete hinnatõusust ja turu kasvust.

108 Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel on kokkuleppe tegeliku mõju arvessevõtmine üleliigne, kui kokkuleppe eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi (eespool punktis 50 viidatud Euroopa Kohtu kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 122 ja 123; 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 491, ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 84). Eeskätt konkurentsivastaste lepingute osas, mis avalduvad – nagu käesolevas asjas – konkureerivate ettevõtjate vaheliste kohtumiste käigus, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et EÜ artikli 81 lõiget 1 on rikutud siis, kui nende kohtumiste eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsitingimusi ning kohtumistel soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada (eespool viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punktid 508 ja 509; eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, punkt 47, ja eespool viidatud kohtuotsus Dalmine vs. komisjon, punkt 84). Niisugusel juhul piisab ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise tõendamiseks sellest, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales kohtumistel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti. Kui osalemine sellistel kohtumistel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil kohtumistel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil kohtumistel teisel eesmärgil kui nemad (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 155; eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 81, ja eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, punkt 47).

109 Antud juhul nähtub vaidlustatud otsusest, et ettevõtjatevaheline kooskõlastamine ei tulene pelgast tegevuste paralleelsuse tuvastamisest turul, vaid tõenditest, mis kinnitavad, et kõnealused tegevused olid kooskõlastamise tagajärg. Neil asjaoludel ei sea Polimeri antud alternatiivne selgitus rakendatud hindade kohta kahtluse alla komisjoni tuvastust, et kõnealuste ettevõtjate vahel esineb kartellikokkulepe (vt selle kohta eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus PVC II, punktid 727 ja 728).

110 Seda arvestades tuleb Polimeri viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

3. Kuues väide, mis tugineb peamiste klientide varustamisele

a) Poolte argumendid

111 Polimeri arvates on raske mõista Michelini sekkumise ulatust ja mõju. See ettevõtja isegi ei üritanud tõendada, et 1995. aastal märgatud hindade paralleelsust järgiti järgnevatel aastatel. Lisaks märgib Polimeri, et Michelin varustas end nelja BR‑i tootja ja kümne ESBR‑i tootja juures. Komisjonile haldusmenetluses esitatud analüüsist nähtub, et EniChem SpA tarned ei saanud olla osa jagamise või „kooskõlastuse” plaanist. See nähtub eelkõige mahtude erinevusest, mida igale rehvitootjale aastatel 1997–2003 määrati.

112 Komisjon palub see väide tagasi lükata. Ta meenutab, et kokkuleppe tegelikku mõju ei ole vaja arvesse võtta, kui selle kokkuleppe eesmärk on piirata konkurentsi.

b) Üldkohtu hinnang

113 Kõigepealt tuleb märkida, et Polimeri seab oma argumentidega kahtluse alla komisjoni tuvastuse, et asjaomaste ettevõtjate vahel esines kartellikokkulepe. Polimeri leiab sisuliselt, et peamiste klientide varustamine ei järginud kooskõlastust, nagu näitavad erinevused müüdud kogustes.

114 Ometi ei sea eespool punktides 107–109 viienda väite raames esitatud põhjendustega samadel põhjendustel Polimeri argumendid kahtluse alla komisjoni tuvastust, et asjaomaste ettevõtjate vahel esines kartellikokkulepe.

115 Seda arvestades tuleb Polimeri kuues väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

4. Seitsmes väide, et rikkumine on Polimerile süüks pandud õigusvastaselt

a) Poolte argumendid

116 Polimeri rõhutab, et juhul kui tema osalemine kartellikokkuleppes leiab tuvastamist, millele ta küll vastu vaidleb, oleks komisjon pidanud eristama Syndiali ja tema enda vastutust vastavalt perioodidele, mil nad BR‑i ja ESBR‑i puudutavaid tegevusi haldasid (st 20. maist 1996 kuni 31. detsembrini 2001 Syndiali puhul ja 1. jaanuarist 2002 kuni 28. novembrini 2002 Polimeri puhul). Ta viitab selles osas kohtupraktikas kinnitatud põhimõttele, mille kohaselt vastutab konkurentsieeskirjade rikkumise eest tavaliselt füüsiline või juriidiline isik, kes juhtis ettevõtjat rikkumise toimepanemise ajal, isegi kui rikkumise tuvastanud otsuse vastuvõtmise kuupäeval oli selle ettevõtte käitamise vastutus üle antud teisele isikule (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P: Cascades vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punktid 77–82, ja otsus kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑9925, punkt 38). Komisjon möönis seda põhimõtet vaidlustatud otsuse põhjenduses 337. Polimeri toob samas esile, et järgmises põhjenduses otsustas komisjon panna talle rikkumise eest kogu vastutuse, kaasa arvatud perioodi eest, mil kõnealuses sektoris tegutses Syndial, ja vabastada Syndial vastutusest täielikult.

117 Komisjon põhjendab oma otsust vaidlustatud otsuse põhjendustes 367–369, tuginedes majandusliku järjepidevuse kriteeriumile ja eespool punktis 51 viidatud kohtuotsusele Aalborg Portland jt vs. komisjon. Selles kohtuasjas tuvastas Euroopa Kohus aga ka struktuuriliste seoste olemasolu loovutaja ja omandaja vahel, st 50% kontroll teise suhtes. Polimeri lisab, et mainitud juhtumis oli omandav äriühing Aalborg üksnes rikkumise jaoks ad hoc loodud ettevõte, mille eesmärk oli võtta üle emaettevõtja tegevused tsemendi valdkonnas. Antud juhul aga eksisteeris Polimeri äriühinguna alates aastast 1995 ja ajal, mil BR‑i ja ESBR‑i tootjad sõlmisid (komisjoni arvates) konkurentsivastaseid kokkuleppeid, tegeles tema täiesti õiguspäraselt polüetüleenidega (mitte elastomeeridega). „Sama majandusüksuse” kriteeriumi kaalutlemata kasutamine eesmärgiga kanda vastutus üle loovutavalt ettevõtjalt omandavale võib ekslikult viia karistuste isiklikkuse põhimõtte rikkumiseni (kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek eespool punktis 51 viidatud kohtuotsusele Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑133). Juhul kui komisjon soovib vastutust üle kanda, peab ta tuginema muudele teguritele. Antud juhul väidab komisjon esiteks, et 1. jaanuaril 2002 anti Polimerile üle Syndiali peamised tegevused ja isikkoosseis, teiseks, et tegevuste üleandmise hetkel Syndiali vastav käive vähenes ning et seega oli tõsine oht, et Syndialil ei ole enam trahvi maksmiseks piisavaid vahendeid, ja kolmandaks, et pärast üleandmist osales Polimeri Euroopa Sünteeskautšuki assotsiatsiooni kohtumistel sama isiku kaudu, kes kuulus EniChem SpA koosseisu. Ometi ei ole esimene ja kolmas argument vastutuse ülekandmise põhjendamisel asjakohased. Polimeri märgib selle osas, et samad asjaolud esinevad ka Dow ja Shelli vahelistes suhetes ning need ei ole toonud kaasa Dow vastutust rikkumise eest, mille Shell pani toime enne tegevuse üleandmist. Mis puudutab aga komisjoni teist argumenti, siis see on õiguslikust vaatenurgast ebaoluline, v.a juhul, kui soovitakse tõendada äriühingu maksejõuetust, mis ei olnud aga nii Syndiali puhul, kes eksisteerib tänaseni. Lisaks on see argument seda vähem usutav, et komisjon pani antud juhul solidaarse vastutuse, vältimaks ohtu, et trahv jääb maksmata. Polimeri lisab, et asjaolu, et EniChem SpA kontrollis Polimerit kümne kuu jooksul pärast tegevuste üleandmist, oli kõigest ajutine lahendus enne, kui kontrolli hakkas teostama valdusettevõte.

118 Polimeri järeldab sellest, et antud juhul kohaldati majandusliku järjepidevuse kriteeriumi, rikkudes karistuse isiklikkuse põhimõtet, minnes vastuollu ühenduse kohtupraktikaga, esitamata piisavaid põhjendusi ja tehes seda diskrimineerivalt.

119 Komisjon palub see väide tagasi lükata. Ta leiab eelkõige, et kartellis süüdistatud loovutava äriühingu (EniChem SpA/Syndial) ja omandava äriühingu (Polimeri) vahel esines majanduslik järjepidevus.

b) Üldkohtu hinnang

120 Nagu on meenutatud eespool punktis 4, tagas Eni tegevuse asjaomaste kaupade osas esialgu EniChem Elastomeri, keda kaudselt kontrollis Eni oma tütarettevõtja EniChem SpA kaudu. 1. novembril 1997 ühines EniChem Elastomeri EniChem SpA-ga. Eni kontrollis EniChem SpA-st 99,97%. 1. jaanuaril 2002 kandis EniChem SpA oma strateegilise keemiaalase tegevuse (k.a kõnealuste kaupadega seonduv tegevus) üle oma 100-protsendilisele tütarettevõtjale Polimeri. Eni omab Polimerit otseselt ja täielikult alates 21. oktoobrist 2002. Alates 1. maist 2003 kannab EniChem SpA nime Syndial SpA (vaidlustatud otsuse põhjendused 26–32).

121 Vaidlustatud otsuses märgib komisjon, et EniChem SpA (nüüd Syndial) ja Polimeri vahel esinevad struktuurilised sidemed, kuna need äriühingud kuuluvad samasse ettevõtjasse. Konkreetsel juhul järeldab ta, et Syndiali toime pandud rikkumise eest tuleb vastutus panna Polimerile, olgugi et Syndial jätkuvalt eksisteerib (vaidlustatud otsuse põhjendused 338, 368 ja 369).

122 Komisjon lisab, et Polimeri vastutust toetab ka asjaolu, et EniChem SpA oli enne ja pärast kõnealuste tegevuste üleminekut ainus Polimeri aktsionär ja et nimetatud üleminek ei toonud kaasa ühtegi tegelikku makset. Seejärel vähenesid EniChem SpA kapital ja käive märkimisväärselt pärast seda üleminekut ja äriühingu tegevus oli piiratud. Lõpuks, see töötaja, kes osales rikkumises EniChemi SpA jaoks, jätkas nimetatud rikkumises osalemist Polimeri jaoks (vaidlustatud otsuse põhjendused 369–373).

123 Selles osas tuleb meenutada, et juhul kui majandustegevust teostav üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada (vt selle kohta eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 145, ja eespool punktis 116 viidatud kohtuotsus Cascades vs. komisjon, punkt 78; vt samuti Euroopa Kohtu 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑280/06: ETI jt, EKL 2007, lk I‑10893, punkt 39).

124 Siiski, juhul kui kaks üksust moodustavad ühe majandusüksuse, ei takista asjaolu, et rikkumise toimepannud üksus jätkuvalt eksisteerib, iseenesest karistamast üksust, kellele anti üle tema majandustegevus (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punktid 355–358, ja Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punkt 132).

125 Eelkõige on selline karistamine lubatav juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid eeskirju (eespool punktis 123 viidatud kohtuotsus ETI jt, punkt 49).

126 Antud asjas on selge, et rikkumise ajal omas EniChem SpA‑d ja Polimerit täielikult, otseselt või kaudselt sama äriühing, st Eni. Seda arvestades ei takista isikliku vastutuse põhimõte kõigepealt EniChem SpA poolt alustatud ja seejärel Polimeri poolt jätkatud rikkumise eest kogu karistuse määramist viimati nimetatule (vt selle kohta eespool punktis 123 viidatud kohtuotsus ETI jt, punkt 51).

127 Teised Polimeri esitatud argumendid ei sea seda järeldust kahtluse alla.

128 Eelkõige, mis puudutab asjaolu, et eespool punktis 122 välja toodud komisjoni väited ei ole asjakohased, siis tuleb märkida, et komisjoni järeldus, mille kohaselt tuleb EniChem SpA (nüüd Syndial) tegude eest vastutus panna Polimerile, põhineb asjaolul, et kõnealune tegevuste üleandmine toimus kahe samasse ettevõtjasse kuuluva äriühingu vahel. Muud komisjoni esitatud väited, mis on välja toodud eespool punktis 122, üksnes toetavad komisjoni järeldust, nagu näitab määrsõna „samuti” kasutamine vaidlustatud otsuse põhjenduses 369. Seega, isegi kui komisjoni väited on asjakohatud, ei sea see tõdemus selles osas kahtluse alla vaidlustatud otsuse seaduslikkust.

129 Igal juhul on asjakohased komisjoni esitatud asjaolud, mis Polimeri faktilisest küljest vaidlustanud ei ole. Need ilmestavad tõsiasja, et sellele ettevõtjale, kes õiguslikult jätkab eksisteerimist, kuid kes majandustegevust enam ei teosta, määratud karistuselt võib kaduda hoiatav mõju ja et juhul, kui ei oleks ette nähtud ühtegi võimalust määrata karistust muule üksusele kui see, kes rikkumise toime pani, võiksid ettevõtjad hoida kõrvale karistustest ainuüksi asjaolu abil, et nende identiteeti muudetakse restruktureerimise, loovutamise või teiste õiguslike või organisatsiooniliste muudatuste teel (vt selle kohta eespool punktis 123 viidatud kohtuotsus ETI jt, punktid 40 ja 41).

130 Lõpuks, niivõrd kui Polimeri viitab oma argumentidega vaidlustatud otsuse põhjenduste puudumisele, piisab kui tõdeda, et komisjon nimetas eespool punktides 120–122 mainitud põhjendustes selgelt hindamisalused, mis võimaldasid tal antud asjas vastutuse Polimerile panna.

131 Seda arvestades tuleb Polimeri seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

5. Kaheksas väide, et kartellikokkuleppe olemasolu on tuvastatud alusetult

a) Poolte argumendid

Esialgsed märkused

132 Polimeri kaheksas väide koosneb vormiliselt kahest osast. Esimese osa raames vaidlustab Polimeri komisjoni kasutatud tõendite allikad. Teise osa raames vaidlustab Polimeri vaidlustatud otsuse osa pealkirjaga „Kartellikokkuleppe üldine tutvustus”.

133 Mis puudutab vaidlustatud otsuse osa pealkirjaga „Kartelli kohtumised”, siis viitab Polimeri kolmele lisale, mille ta on hagiavaldusele kaasa pannud ja mida ta vastupidi komisjonile peab vastuvõetavaks. Komisjoni dokumentides viidatud kohtupraktikast võib järeldada, et lisa võimalikku vastuvõetamatust tuleb hinnata seoses selle väite, mille juurde lisa kuulub, väljenduse ja kohase sõnastusega hagiavalduses. Üldist viidet ühele või mitmele lisale tuleb pidada vastuvõetamatuks, kui õiguslik alus (väide), millega lisas esitatud asjaolud seonduvad, ei ole hagiavalduses kohaselt sõnastatud. Antud juhul meenutas Polimeri esiteks konkreetselt hagiavalduse erinevate lisade sisu ja teiseks nimetas ühte nende hulgast hagiavalduses täpsemalt. Sellele lisandub asjaolu, et lisade enda tekst viitab mitu korda hagiavalduse teatud osadele ja teistele lisadele ning et prantsuskeelne tõlge esitati samaaegselt. Kõnealuste lisade ülesanne oli seega puhtalt hagiavalduses esitatud väite tõendamine.

Kaheksanda väite esimene osa, mis puudutab tõendite allikaid

134 Esiteks, mis puudutab nende ettevõtjate avaldusi, kes taotlesid kaitset trahvide eest või trahvide vähendamist, siis märgib Polimeri, et komisjoni kirjeldatud faktiline raamistik erineb mitmel juhul töötajate avaldustes esitatust. Viidates kõnealustele töötajatele, märgib Polimeri, et lahknevusi esineb mitte ainult erinevate äriühingute vahel, vaid ka sama äriühingu piires. Polimeri lisab, et tema poolt välja toodud vastuolusid esineb hagiavalduses mitmes kohas. Komisjoni vastav etteheide, et Polimeri argumendid ei sisalda viiteid ega tõendeid, on puhtalt vormiline.

135 Teiseks, mis puudutab N‑i (Dow) käsikirjalisi märkmeid, mis leiti kontrollimise käigus, siis need on ainus tõeline dokumentaalne alus, mida komisjon oma süüdistuse toetuseks võib esitada.

136 Polimeri märgib eelkõige, et sel alusel on vaidlustatud otsuse põhjenduses 202 seoses Frankfurdis (Saksamaa) 16. novembril 1999 konkurentide vahel toimunud õigusvastase kohtumisega välja toodud: „Pärast 16. novembri 1999. aasta kohtumist ja õhtusööki kohtusid [P, F, N, V, L, L ja T] Meridieni hotelli baaris Casablanca”. Uurimistoimikust nähtub aga, et mainitud ajal ei olnud P enam Frankfurdis. Polimeri lisab koopia uurimistoimiku dokumentidest. Lisaks esitab Polimeri tõendid, mis kinnitavad, et L (EniChem) oli juba sõitnud Milanosse (Itaalia). Samuti on tal kahtlusi seoses F‑i kohalolekuga, võttes arvesse hotellis 16. novembril 1999 krediitkaardiga maksmist. Polimeri lisab, et üks kostja vastusele lisatud tõenditest (st P hotelliarve) tuleks süüstavate tõendite hulgast välja jätta. Olgugi et see dokument sisaldub uurimistoimikus, ei kasutatud seda tõendina ei vastuväiteteatises ega vaidlustatud otsuses. Seega ei saanud Polimeri selle kohta märkusi esitada. See kehtib samuti asjaolu kohta, et komisjon muutis oma kohtudokumentides mitteametliku kohtumise ajaks 15. novembri 1999. Komisjon ei selgita muu hulgas, kuidas sai mitteametlik kohtumine toimuda 15. novembri 1999. aasta õhtul, kui N‑i käsikirjaliste märkmete esimene osa algab ametliku kohtumisega (mis toimus 16. novembril 1999). Vaidlustatud otsus ei ole seega piisavalt tõendatud ning ka põhjendatud. Komisjoni uus versioon toimunust, mille ta esitas kostja vastuses, tuleks seega vastuvõetamatuks tunnistada. Polimeri rõhutab lisaks vastupidi komisjoni väidetule, et ta on sellel kohtumisel osalemist kogu aeg eitanud.

137 Lõpuks, kahed teised N‑i käsikirjalised märkmed, mida algselt kasutati kartellikokkuleppe tõendina [21. veebruaril 1996 Düsseldorfis ja 30. novembril ning 1. detsembril 1998 Brüsselis (Belgia) toimunud kohtumiste puhul], on kaotanud oma tõendi staatuse. Polimeri järeldab, et viiest N‑i käsikirjalistest märkmetest vähemalt kolm ei ole seotud õigusvastaste kohtumistega. Üldkohus peaks seega ulatuslikult ja tähelepanelikult uurima N‑i käsikirjaliste märkmete sisu ja tõlgendust ning vajadusel viima läbi nende täiendava kontrollimise, eelkõige selleks, et kuidas ja mis vormis need märkmed komisjoni käsutusse jõudsid.

138 Polimeri lisab, et vastupidi komisjoni väidetele tema kohtudokumentides mainis Polimeri mitu korda hagiavalduses asjaolusid, mis tekitasid kahtlusi seoses N‑i käsikirjaliste märkmete tõendusliku väärtusega, ning seda mitte üksnes 16. novembri 1999. aasta kohtumise osas. Peale selle rõhutab ta, et kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui kohtul on kahtlus, pöörata see kahtlus rikkumist tõendava otsuse adressaadi kasuks (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 177).

139 Kolmandaks väidab Polimeri repliigis seoses BR‑i ja ESBR‑iga, et väidetavate kartelli kohtumiste kohta ei ole tõendeid esitatud. Polimeri esitab selles osas kommentaari iga asjaomase kohtumise kohta (perioodil 1996–2002). Ta märgib samuti, et nende faktiliste asjaolude kirjeldus on hagiavalduses juba välja toodud.

Kaheksanda väite teine osa, mis puudutab kartellikokkuleppe üldist tutvustust

140 Kõigepealt märgib Polimeri, et vaidlustatud otsuse osa pealkirjaga „Kartellikokkuleppe üldine tutvustus” on segu avaldustest, milles esineb vähe tõeliselt asjakohaseid aspekte. Polimeri rõhutab, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 112 toodud W (Bayer) kinnitus, et L (EniChem) ja W palusid N‑il (Dow) mitteametlike arutelude kohta rohkem märkmeid mitte teha, ei ole usutav. Eelkõige leiab Polimeri, et L lükkas selle väite ümber ning N seda ei kinnita. Lisaks puudutab W avaldus N‑i käsikirjalisi märkmeid, mis on seotud 21. veebruari 1996. aasta kohtumisega. Seega ei lange kokku väidetav hetk, mil N‑il paluti rohkem märkmeid mitte teha, hetkega, mil ta tegelikult sellest palvest teada sai. Polimeri lisab, et süüdistus, mille alust komisjon soovib kinnitada, tuleneb ainult sellest avaldusest.

141 Sisu osas eristab Polimeri hinnakokkuleppeid, turu jagamise kokkuleppeid, tundliku äriteabe vahetamist, kokkulepete järgimist ja üldist faktilist raamistikku, mida N kirjeldab.

– Hinnakokkulepped

142 BR‑i osas rõhutab Polimeri, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 105 ja 106 välja toodud W (Bayer) avaldused on ebamäärased ja igal juhul mitteusutavad. Ta ei ole selles osas nõus komisjoni viitega, mille ta esitab oma kohtudokumentides, teistele vaidlustatud otsuse põhjendustele ja tugineb nende põhjenduste osas mitmele hagiavalduse või selle lisade punktile. Polimeri märgib samuti, et mõned komisjoni viidatud põhjendused ei puuduta BR‑i.

143 Väide, et D (EniChem) nõudis Bayerilt ähvarduste saatel hindade avaldamist (vaidlustatud otsuse põhjendus 103) ei ole usutav asjaolu, kui pidada silmas, et Bayer oli turu kõige suurem ettevõtja. Pealegi lükkas Bayer omaenda töötaja avaldused ümber. Komisjon ei saa seega seda faktilist asjaolu ümber lükata pelga arvamusega, mida ta kohtudokumentides esitab. Polimeri märgib samuti, et vaidlustatud otsuse selles osas ei ole ühtegi muud konkreetset viidet, mis puudutaks BR‑i käsitlevaid väidetavaid hinnakokkuleppeid. Lisaks ei ole olemas ühtegi kirjalikku dokumenti BR‑i puudutavate väidetavate õigusvastaste arutelude kohta. Lõpuks rõhutab Polimeri, et esimeses vastuväiteteatises toodud hinnamuutuste analüüs näitab selgelt koos kõikide tootjate poolt esitatud teabega, et hinnad ei muutunud sünkroonis, hinnamuutused tulenesid teatud ajalise nihkega toorainete maksumuse kasvust või vähenemisest ja et nende vahel olid erinevate toodete hinnad alati väga erinevad.

144 ESBR‑i osas kinnitab Bayer, et D (EniChem) ja de J (Shell) olid kokkulepetes kõige aktiivsemad pooled (vaidlustatud otsuse põhjendus 111). Ometi on need kaks isikut kogu aeg konkurentsivastastes kokkulepetes osalemist eitanud. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 119 esitatud avaldus, millele komisjon kohtudokumentides tugineb, ei ole asjakohane, kuna selle on teinud V (Shell) isiklikult. See ei sea de J‑i avaldust kahtluse alla. Komisjon tugineb üksnes koostööd tegevate ettevõtjate ja Shelli avaldustele, esitamata muid tõendeid või asjaolusid. Mis puudutab Shelli, siis tema tunnistas esimeses vastuväiteteatises tingimusteta oma osalust hinnakokkulepetes, olgugi et de J lükkas selle väite kategooriliselt tagasi. Polimeri väidab siiski, et Shelli hilisematel ülestunnistustel on tõenduslik väärtus vaid seoses äriühinguga, kes on selle autor, arvestades et need on antud pärast esimest süüdistusakti ja neid ei toeta muud asjakohased dokumendid. Polimeri ei ole selles osas nõus komisjoni kohtudokumentides esitatud viidetega vaidlustatud otsuse teistele põhjendustele. Ta tugineb nende põhjenduste osas mitmele hagiavalduse või selle lisade punktile.

145 Lisaks ei ole vaidlustatud otsuse põhjendustes 110 ja 114 välja toodud Bayeri seisukoht kooskõlas mõnede tema töötajate avaldustega, nagu näiteks O ja Ü omadega. Polimeri viitab selles osas uurimistoimiku teatud dokumentidele. O osas märgib Polimeri, et vastupidi sellele, mida komisjon kohtudokumentide