ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta, mida on muudetud direktiiviga 2009/140, (raamdirektiiv), tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ühendatakse riigi reguleeriv asutus raamdirektiivi tähenduses muude riigi reguleerivate asutustega, nagu näiteks konkurentsi, posti- ja energiasektori eest vastutavad asutused, selleks et luua mitut sektorit hõlmav riigi reguleeriv organ, millel on eelkõige muudetud direktiivi tähenduses riigi reguleerivatele asutustele ette nähtud ülesanded, tingimusel et oma ülesannete täitmisel vastab see organ kõnealuses direktiivis ette nähtud pädevuse, sõltumatuse, erapooletuse ja läbipaistvuse nõuetele, ja et tema tehtud otsuseid saab edasi kaevata asjaomastest pooltest sõltumatule organile; selle peab kindlaks tegema liikmesriigi kohus.

Liikmesriigid on neil tingimustel raamdirektiivi artikli 2 punktis g silmas peetud riigi reguleerivate asutuste korraldamisel ja struktureerimisel institutsionaalselt sõltumatud, kuid seda sõltumatust võib siiski teostada üksnes direktiivis määratletud eesmärkidest ja kohustustest kinni pidades. Niisiis saab liikmesriik niisuguse institutsionaalse reformi raames, nagu on kõne all põhikohtuasjas, anda mitut sektorit hõlmavale riigi reguleerivale organile ülesanded, mida raamdirektiivi ja eridirektiivide kohaselt peab täitma riigi reguleeriv asutus, üksnes juhul, kui see organ vastab neid ülesandeid täites niisugustele ülesehitust ja toimimist puudutavatele nõuetele, mis nimetatud direktiividega on nende asutuste puhul ette nähtud.

(vt punktid 30, 31 ja 38 ning resolutsiooni punkt 1)
Siseriiklikke õigusnorme, mis ei anna soodustusi äriühingu aktsionäridele ega äriühingule endale, vaid millega üksnes püütakse vältida ettevõtja eelarve koormamist kohustusega, mida tavalises olukorras ei oleks tekkinud, ei saa pidada eeliseks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna need õigusnormid piirduvad raamistiku loomisega erandlikule valikuõigusele, kavatsemata vähendada kohustust, mida kõnealune äriühing ise oleks tavaliselt pidanud kandma.

Seda reeglit saab aga kohaldada vaid siis, kui kõne all on nn kaheti kõrvalekalduv kord, see tähendab kord, mis – selleks, et vältida ettevõtja eelarve koormamist kohustusega, mida tavaolukorras ei oleks esinenud – näeb ette erandi neutraliseerimaks varasemat üldnormist kõrvalekaldumist.

(vt punktid 25 ja 27)
Määruse nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000) artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav liikmesriigi pädeva asutuse poolt avaliku õiguse alusel esitatud lastekaitset käsitleva taotluse korral, kui pädevuse võtmine mõne teise liikmesriigi kohtu poolt tingib järgnevalt, et selle teise liikmesriigi asutus algatab oma siseriikliku õiguse alusel ja võimalik, et teistsuguste faktilise asjaolude põhjal esimeses liikmesriigis algatatud menetlusest eraldiseisva menetluse.

Määruse nr 2201/2003 artikkel 15 kuulub määruse II peatüki 2. jakku, mis sätestab kohtualluvuse vanemliku vastutuse asjades. Arvestades nimetatud 2. jao ülesehitust ning artikli 15 kohta selles, tuleb leida, et selle artikli esemeline kohaldamisala on sama, mis kogu selle jao kohtualluvuse normidel, muu hulgas määruse artiklil 8. Määruse nr 2201/2003 artikli 1 lõigete 1 ja 2 sõnastusest nähtub, et asjaomaseid kohtualluvuse norme kohaldatakse „tsiviilasjade suhtes“, mis käsitlevad vanemliku vastutuse tekkimist, teostamist, piiramist ja äravõtmist, nagu viimane on määruse artikli 2 punktis 7 määratletud. Samas tuleb määruses nr 2201/2003 vanemliku vastutuse valdkonnas ette nähtud kohtualluvuse norme tõlgendada määruse põhjendust 5 silmas pidades, mistõttu need normid on kohaldatavad vanemlikku vastutust käsitletavatele asjadele, mille ese on lapse kaitseks võetavad meetmed, kaasa arvatud juhul, kui neid käsitatakse liikmesriigi siseriikliku õiguse kohaselt avaliku õiguse valdkonda kuuluvana.

Kuna siseriiklikku menetlusnormi, mille kohaselt muu liikmesriigi kohtu pädevuse võtmise korral on järgnevalt vaja, et nimetatud liikmesriigi asutus algataks siseriikliku õiguse alusel menetluse, mis on esimeses liikmesriigis algatatud menetlusest eraldiseisev, on võimalik rakendada alles pärast seda kui üldjuhul pädev kohus on palunud kohtuasja üleviimist teise liikmesriigi kohtule määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 alusel ja selle teise liikmesriigi kohus on pädevuse võtnud vastavalt sama artikli lõikele 5, siis ei saa selline menetlusnorm nimetatud lahendite tegemist takistada.

(vt punktid 29–32, 36 ja 38 ning resolutsiooni punkt 1)
Soodsama karistusõiguse tagasiulatuva kohaldamise põhimõte, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikes 1, on sellisena liidu esmase õiguse osa. Isegi enne seda, kui jõustus Lissaboni leping, millega hartale anti aluslepingutega samaväärne õigusjõud, on kohus selgitanud, et see põhimõte tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest ja järelikult tuleb seda pidada kuuluvaks liidu õiguse üldpõhimõtete hulka, mida liikmesriigi kohtul tuleb siseriikliku õiguse kohaldamisel järgida.

Soodsama karistusõiguse kohaldamine eeldab tingimata ühe seaduse ajalist järgnemist teisele ja põhineb järeldusel, et seadusandja on muutnud oma seisukohta kas teo karistusõigusliku kvalifitseerimise või rikkumise eest määratava karistuse osas.

ELL artiklit 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et riigi ühinemine Euroopa Liiduga ei takista teisel liikmesriigil kriminaalkaristuse määramist isikutele, kes enne ühinemist on esimese riigi kodanike huvides toime pannud ebaseadusliku piiriületamise hõlbustamise süüteo.

Nimelt liikmesriigi karistusõiguse normid, mis näevad ebaseadusliku piiriületuse hõlbustamise eest karistuseks ette vangistuse kooskõlas direktiivi 2002/90, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele, artikliga 3 ja raamotsuse 2002/946, millega tugevdatakse karistusõiguslikku raamistikku, et tõkestada ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele kaasaaitamist, artikliga 1, mis näevad ette, et sellise õigusrikkumise eest tuleb määrata tõhus, proportsionaalne ja hoiatav karistus, osutavad mitte kolmandate riikide kodanikele, kes sisenevad ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile ja elavad seal ilma elamisloata, vaid isikutele, kes hõlbustavad nende kodanike riigi territooriumile sisenemist ja seal elamist. Ainuüksi asjaolu, et need kodanikud on pärast ebaseaduslikku piiriületust saanud liidu kodanikeks tänu oma päritoluriigi ühinemisele Euroopa Liiduga, ei saa mõjutada kriminaalmenetlust, mida on alustatud isikute suhtes, kes hõlbustavad ebaseaduslikku piiriületust.

Liidu kodakondsuse selline omandamine on faktiline olukord. mis ei saa muuta ebaseadusliku piiriületamise hõlbustamise süüteokoosseisu tunnuseid.

Viidatud direktiivis ega mitte üheski muus liidu õigusaktis ei ole ühtki sätet, mis võimaldaks asuda seisukohale, et liidu kodakondsuse saamisega peab ära langema rikkumine, mille on toime pannud süüdistatavad, kes tegelesid tööjõuga kaubitsemisega. Vastupidi otsustada tähendaks selle kaubitsemise edendamist niipea, kui riik alustab liiduga ühinemise protsessi, sest kaubitsejatele oleks tagatud kindlustunne, et nad saavad seejärel puutumatuse. Saavutatav eesmärk oleks sel juhul liidu seadusandja taotletud eesmärgile vastupidine.

(vt punktid 32–34, 36, 42 ja resolutsioon)
Tagastamistaotlus, mis on esitatud algse hagi uue hindamise raames, kuna selle hagi kohta tehtud jõustunud lahend tühistati, kvalifitseerida „kohtumenetluseks“ määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 66 lõike 1 tähenduses. Nimelt, kuigi kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte rakendamise korra osas võivad liikmesriikide siseriiklikus õiguses kasutatavad lahendused olla erinevad, on see, et vastavalt asjassepuutuvatele siseriiklikele menetlusnormidele on selline lahend jõustunud, piisav, et asuda seisukohale, et hilisem hagi, milles tuginetakse kohtus teise poole vastu alusetust rikastumisest põhinevale õigusele, kuulub mõiste „kohtumenetlus“ alla selle sätte tähenduses.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et selle sättega määratud vastuhagi lahendav kohus on pädev lahendama nõuet maksta alusetu rikastumise alusel tagasi summa, mis vastab kohtuvälise kokkuleppe raames kokku lepitud summale, kui see nõue on esitatud samade poolte vahelises uues kohtumenetluses, mis on algatatud pärast lahendi tühistamist, mis tehti nendevahelise esialgse menetluse tulemusel ja mille täitmiseks kohtuväline kokkulepe sõlmiti.

Nimelt peab vastuhagi olema võimalik eraldada hageja taotlusest ja see peab puudutama eraldi väljamõistmist. Seega olukorras, kus liisinguvõtja on esitanud liisinguandja suhtes vastuhagi pärast seda, kui tühistati kohtuotsus, millega liisinguvõtjalt nõuti koos lepingujärgse intressiga välja teatav summa, mis vastab liisingulepingu alusel tähtaegselt maksmata igakuistele maksetele, kujutab kohtuvälise kokkuleppe alusel makstu tagastamise nõue endast liisinguvõtja eraldiseisvat nõuet, mille eesmärk on mõista liisinguandjalt eraldi välja talle alusetult makstu.

Teiseks nõuab määruse nr 44/2001 artikli 6 punkt 3, et vastuhagi aluseks on sama leping või samad asjaolud, mis põhihagi puhul; seda väljendit tuleb tõlgendada autonoomselt, võttes arvesse määruse eesmärke. Hea õigusmõistmise huvides on see, et vastuhagi valikuline kohtualluvus võimaldab pooltel sama menetluse käigus ja samas kohtus lahendada kõik oma vastastikused nõuded, millel on ühine alus. Alusetu rikastumise alusel esitatud vastuhagi tagastamise nõude aluseks tuleb lugeda liisingulepingut, mis oli liisinguandja esialgse nõude alus, kuna ilma selle lepinguta ei oleks väidetavat rikastumist vahepeal tühistatud kohtuotsuse alusel makstud summa ulatuses toimunud.

(vt punktid 32–40 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis toovad kaasa selle, et liidu institutsiooni või organi juurde lähetatud ametnik, kes valib oma lähetuse ajaks liikmesriigi pensioniskeemis kindlustatuks jäämise, kaotab täielikult või osaliselt viimati nimetatud pensioniskeemi kindlustusest tulenevad soodustused, kui tal täitub liidu teenistuses kümme aastat, mis annab talle õiguse saada pensioni liidu pensioniskeemi alusel.

Juhul kui liidu institutsiooni või organi juurde lähetatud ametnik jääb selle lähetuse ajaks oma pensioniskeemis kindlustatuks, seavad need õigusnormid selle skeemi pensioni sõltuvusse ülempiiri reeglist ja tasandusreeglist. Nende reeglite kohaselt võib pensionisummat, mida ametnik saab liikmesriigi pensioniskeemi alusel, täiendada liidu pensioniskeemis omandatud pensioniga üksnes liikmesriigi selle pensioni ulatuses, mida ta oleks saanud siis, kui ta ei oleks lähetuses viibinud, ning liikmesriigi pensioni vähendatakse liidu pensioniskeemi alusel makstava pensioni võrra nii, et kahe pensioni kogusumma ei ületa selliselt kindlaks määratud ülempiiri.

Neil asjaoludel teeb ametnik, kes jääb liikmesriigi pensioniskeemis kindlustatuks, kasutuid sissemakseid. Ülempiiri reegel ja tasandusreegel võivad seega takistada sellise ametniku poolt ELTL artikliga 45 tagatud vabaduse teostamist või muuta selle talle vähem atraktiivseks.

Liikmesriigi pensioniskeemis kindlustatuse säilitamise vabatahtlikkus ei muuda midagi selles osas, et ülempiiri reegel ja tasandusreegel, mida sellise õiguse kasutamisel kohaldatakse, toovad kaasa selle, et sellele õigusele tuginev ametnik tegi kasutuid sissemakseid, kui tal täitub kümme aastat liidu teenistuses, mis annab talle õiguse pensionile liidu pensioniskeemi alusel. Kui liikmesriigi pensioniskeem võimaldab lähetatud ametnikel jääda kindlustatuks, peab see võimalus olema siiski antud nii, et sel ei ole sellist tagajärge, kuna vastasel korral on tegemist takistusega töötajale vabale liikumisele.

Need õigusnormid on just ebasoodsamad lähetatud ametniku suhtes, kes on samal ajal kindlustatud nii liidu pensioniskeemis kui ka liikmesriigi pensioniskeemis, võrreldes selle ametnikuga, kes jäi päritoluliikmesriiki ja on kindlustatud ainult viimati nimetatud skeemis, kuna üksnes esimesena nimetatud ametnik, kes on küll teinud sissemakseid mõlemasse skeemi, kaotab täielikult või osaliselt liikmesriigi pensioniskeemi alusel kindlustatusest tulenevad soodustused, kui ta omandab pensioniõigused liidu pensioniskeemi alusel.

(vt punktid 29, 30, 32, 34, 38 ja resolutsioon)
—

liikmesriigid võivad esiteks otsustada, kas nad annavad töötajatele lisaks õigusele vähemalt neljanädalasele tasustatavale põhipuhkusele, mis on ette nähtud direktiivi 2003/88 artiklis 7, ka õiguse täiendavale tasustatavale põhipuhkusele. Sellisel juhul võivad liikmesriigid ette näha selle täiendava ajavahemiku eest õiguse rahalisele hüvitisele juhul, kui töötaja ei saanud seda täiendavat õigust haiguse tõttu enne oma töölepingu lõppemist kasutada. Teiseks peavad liikmesriigid kehtestama selle hüvitise andmise tingimused. Nimelt kuigi direktiivi 2003/88 eesmärk on sätestada tööaja korralduse minimaalsed ohutus‑ ja tervishoiunõuded, mida liikmesriigid kohustatud järgima, on neil selle direktiivi artikli 15 kohaselt õigus kehtestada töötajate jaoks soodsamaid õigusnorme.
Seejuures ei ole tähtsust asjaolul, kas müügikohtade kasutusse andmine puudutab internetipõhiseid kauplemiskohti või niisugust füüsilist kauplemiskohta nagu turuhallid. Direktiivist 2004/48 ei ilmne nimelt, et selle kohaldamisala oleks piiratud e-kaubandusega. Lisaks nõrgestaks selle direktiivi põhjenduses 10 nimetatud eesmärki tagada siseturul kõrge, võrdväärne ning ühetaoline intellektuaalomandi kaitse tase oluliselt see, kui ettevõtjale, kes annab kolmandale isikule juurdepääsu niisugusele füüsilisele turukohale, ei saaks teha nimetatud direktiivi artikli 11 kolmandas lauses nimetatud ettekirjutusi.

Nii mainitud säte kui ka selles viidatud direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 8 lõige 3 kohustavad liikmesriike tagama, et vahendajat, kelle teenuseid kasutab kolmas isik intellektuaalomandi õiguste rikkumisel, saaks sõltumata vahendaja võimalikust vastutusest seoses vaidlusaluste faktiliste asjaoludega kohustada võtma lisaks rikkumise lõpetamisele suunatud meetmetele ka meetmeid, mille eesmärk on hoida ära seda laadi uusi rikkumisi.

Direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 11 kolmandat lauset tuleb tõlgendada nii, et selles sättes nimetatud vahendaja, „kelle teenuseid kasutas kolmas osapool intellektuaalomandi õiguste rikkumisel”, mõistega on hõlmatud ka turuhallide rentnik, kes annab nendes hallides asuvaid erinevaid müügikohti allkasutusse kauplejatele, kellest mõni kasutab oma müügikohta kaubamärki kandvate võltsitud kaupade müümiseks.

Direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 11 kolmandat lauset tuleb tõlgendada nii, et tingimused, mille kohaselt saab teha selles sättes nimetatud ettekirjutuse vahendajale, kes osutab turuhallide müügikohtade üürileandmise teenust, on identsed tingimustega, mis Euroopa Kohus sõnastas 12. juuli 2011. aasta kohtuotsuses L’Oréal jt, C‑324/09 seoses internetipõhiste kauplemiskohtade haldajatele teha võidavate ettekirjutustega.

Selle tõlgenduse puhul pidas Euroopa Kohus silmas nimetatud direktiivi artiklis 3 ette nähtud üldisi sätteid, võtmata arvesse asjasse puutunud kauplemiskoha laadiga seotud kaalutlusi. Kõnealusest artiklist 3 ei tulene ka, et selle kohaldamisala oleks piiratud olukordadega, mis on iseloomulikud internetipõhistele kauplemiskohtadele. Samas nähtub kõnealuse artikli 3 sõnastusest, et see on kohaldatav kõigile nimetatud direktiivis ette nähtud meetmetele, sealhulgas selle direktiivi artikli 11 kolmandas lauses ettenähtuile.

(vt punktid 36 ja 37 ning resolutsiooni punkt 2)
Kauplemisvõte, mis seisneb eelnevalt installeeritud tarkvaraga arvuti müügis nii, et tarbijal on võimatu saada sama arvutimudelit ilma eelnevalt installeeritud tarkvarata, ei kujuta iseenesest ebaausat kaubandustava direktiivi 2005/29, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse direktiive 84/450, 97/7, 98/27 ja 2002/65 ning määrust nr 2006/2004, artikli 5 lõike 2 tähenduses, välja arvatud juhul, kui niisugune kauplemisvõte on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega ja kui see moonutab oluliselt või võib oluliselt moonutada keskmise tarbija majanduskäitumist seoses selle tootega; seda peab hindama liikmesriigi kohus, võttes arvesse põhikohtuasja konkreetseid asjaolusid.

Hinnates ametialase hoolikuse nõuete järgimist kogumis peab liikmesriigi kohus võtma eelkõige arvesse niisuguseid asjaolusid nagu tarbijale antud õige teave, seotud pakkumise vastavus suure osa tarbijate ootustele ja tarbija võimalus nõustuda kõigi selle pakkumise osistega või tühistada müügitehing. Need asjaolud võivad olla vastavuses ausate kaubandustavadega või hea usu üldpõhimõttega avalikkusele mõeldud arvuti riistvara tootmise valdkonnas, mida järgides tõendab kaupleja, et ta arvestab tarbijaga.

Lisaks peab liikmesriigi kohus tegema kindlaks, kas eelnevalt installeeritud tarkvaraga arvuti müük nii, et tarbijal on võimatu saada sama arvutimudelit ilma eelnevalt installeeritud tarkvarata, kahjustas oluliselt tarbija võimet teha kõnealust tehinguotsust, juhul kui teda oli enne arvuti ostmist piisavalt teavitatud sellest, et müügi esemeks olevat arvuti mudelit ei müüda ilma eelnevalt installeeritud tarkvarata, ja kellel oli seetõttu põhimõtteliselt võimalik vabalt valida muud marki muu arvutimudel, mida müüakse ilma tarkvarata või teistsuguse tarkvaraga.

(vt punktid 37, 41, 42 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ, artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis sätestatud „taotluste“ all tuleb mõista ka muus kui selles liikmesriigis asuva ja abonentidele telefoninumbreid eraldava ettevõtja taotlust avaldada teave üldkasutatava numbriinfoteenuse ja üldkasutatavate kataloogide jaoks, mida pakutakse selles liikmesriigis ja/või muudes liikmesriikides

Direktiivi 2002/22, muudetud direktiiviga 2009/136, artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui abonentidele telefoninumbreid eraldav ettevõtja, kellel on siseriiklike õigusnormide alusel kohustus küsida oma abonentidelt nende nõusolekut kasutada neid puudutavaid andmeid numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste pakkumiseks, esitab selle taotluse nii, et kõnealused abonendid annaksid oma andmete kasutamiseks eraldi nõusoleku iga liikmesriigi kohta, milles ettevõtjad, kes selles sättes käsitletud andmeid võivad paluda, oma teenuseid pakuvad.

(vt punktid 41 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et määrata kindlaks, kas „üldsusele edastamisega“ selle sätte tähenduses on tegemist siis, kui veebisaidile pannakse üles hüperlink, mis viib teisele veebisaidile, millel on autoriõigusega kaitstud teosed vabalt üldsusele kättesaadavad ilma autoriõiguse omaja loata, tuleb tuvastada, kas neid veebilinke pakkus ilma kasusaamise eesmärgita isik, kes ei teadnud või ei võinud mõistlikult teada, et nende teoste teisel veebisaidil avaldamine on ebaseaduslik, või kas need hüperlingid on vastupidi üles pandud kasusaamise eesmärgil olukorras, kui sellist teadmist tuleb eeldada.

Mõiste „üldsusele edastamine“ eeldab seejuures juhtumipõhist hindamist. Et seda mõiste hinnata, tuleb juhul, kui teisel veebisaidil vabalt ligipääsetav teosele paneb hüperlingi üles isik, kel ei ole kasusaamise eesmärki, arvesse võtta asjaolu, et see isik ei tea ja ei saa mõistlikult teada, et see teos on avaldatud veebisaidil autoriõiguse omaja loata. Selline isik ei ole üldjuhul täielikult teadlik oma tegevuse tagajärgedest, mis kaasnevad klientidele Internetis ebaseaduslikult avaldatud teosele ligipääsu võimaldamisega. Kui aga on kindlaks tehtud, et selline isik teadis või pidi teadma, et hüperlink, mille ta üles pani, annab ligipääsu Internetis ebaseaduslikult avaldatud teosele, siis on selle lingi loomine „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Sama kehtib ka juhul, kui hüperlink võimaldab kasutajail mööda hiilida kaitstud teost sisaldaval veebisaidil võetud piiravatest meetmetest, mille eesmärk on piirata üldsuse juurdepääsu nii, et see on ainult registreerunud kasutajatel.

Pealegi, kui hüperlinke pannakse üles kasusaamise eesmärgil, võib eeldada, et linkide ülespanija on kontrollinud, et asjakohane teos ei ole avaldatud ebaseaduslikult veebisaidil, millele need hüperlingid viivad, millest võib omakorda eeldada, et ülespanek on toimunud täies teadmises kõnealuse teose kaitstusest ja autoriõiguse omaja loa puudumisest teost veebis avaldada. Sellistel asjaoludel ja kui seda ümberlükatavat eeldust ümber ei lükata, on ebaseadustikult avaldatud teosele viiva hüperlingi ülespanek „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 33, 47–51, 55 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑412/15

TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

versus

Finanzamt Kassel II – Hofgeismar

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hessisches Finanzgericht)

„Eelotsusetaotlus — Maksustamine — Käibemaks — Direktiiv 2006/112/EÜ — Maksuvabastused teatavate tegevuste puhul avalikes huvides — Artikli 132 lõike 1 punkt d — Inimorganite, inimvere ja rinnapiima tarne — Ulatus — Töödeldud vereplasma, mida kasutatakse tööstuslikul eesmärgil”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 5. oktoobri 2016. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused –Maksuvabastused teatavate tegevuste puhul avalikes huvides – Inimorganite, inimvere ja rinnapiima tarne – Inimvere mõiste – Töödeldud vereplasma, mida kasutatakse tööstuslikul eesmärgil – Välistamine

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 132 lõike 1 punkt d)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et inimvere tarne, mille liikmesriigid on kohustatud antud sätte alusel maksust vabastama, ei hõlma inimverest saadud plasma tarnet, kui plasma on mõeldud kasutamiseks mitte vahetult ravi otstarbel, vaid üksnes ravimite valmistamiseks.

Direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punkt d puudutab üksnes tervishoiuga otseselt seotud tegevust või tegevust, mille eesmärk on ravi. Sellest tulenevalt ei saa nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastuse kohaldamisalasse kuuluda nn „tööstuslik“ plasma, ehk plasma, mille tarne ei aita otseselt kaasa tegevustele avalikes huvides, kuna see on mõeldud kasutamiseks tööstustootmises eelkõige ravimite valmistamise eesmärgil. Järelikult kuulub direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis d sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse üksnes vahetult ravi otstarbel kasutatav plasma.

(vt punktid 31, 35, 36, 40 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, mida on muudetud direktiiviga 2011/62/EL, artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellist inimtervishoius kasutatavat ravimit, mis ei vaja siseriiklike eeskirjade kohaselt müügiluba, kuna seda valmistatakse arsti või hambaarsti poolt tõendatavalt sageli välja antud retseptide alusel apteegi tavapärase tegevuse raames koguses kuni 100 tarnevalmis pakendit päevas ning seda kavatsetakse tarnida apteegi olemasoleva tegevusloa raames, ei saa pidada tööstuslikult toodetuks või tööstuslikke protsesse hõlmavaid meetodeid kasutades valmistatuks selle sätte tähenduses ning järelikult ei kuulu see ravim nimetatud direktiivi kohaldamisalasse, arvestades faktilisi tuvastusi, mida peab tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 41 ja resolutsioon)