KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 10. veebruaril 2011( )

Kohtuasi C‑272/09 P

KME Germany AG, varem KM Europa Metal AG,

KME France SAS, varem Tréfimétaux SA, ja

KME Italy SpA, varem Europa Metalli SpA,

versus

komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Hindade kindlaksmääramise ja turu jagamise kartell – Trahvide määramisel arvestavad tegurid – Üldkohtu pädevuse ulatus – Tõhus kohtulik kontroll

1. Kolm omavahel seotud ettevõtjat osalesid koos teiste ettevõtjatega tööstuslike vasktorude turul hindade kindlaksmääramise ja turgude jagamise kokkulepetes, mis olid vastuolus EÜ artikliga 81 (nüüd ELTL artikkel 101), ja komisjon trahvis neid.

2. Trahvide määramisel arvestas komisjon kohaldatavates omaenda suunistes kehtestatud kriteeriume ning mitmesuguseid raskendavaid ja kergendavaid asjaolusid.

3. Kolm asjaomast ettevõtjat esitasid seejärel hagi Üldkohtusse,( ) taotledes neile määratud trahvide olulist vähendamist ja väites, et nende trahvisummade määramisel on tehtud viis konkreetset viga.

4. Nende hagi jäeti tervikuna rahuldamata( ) ning nüüd on nad esitanud apellatsioonkaebuse Euroopa Kohtusse viiel alusel, millest esimesed neli vastavad nende esimeses astmes esitatud esimesele neljale väitele. Viies apellatsioonkaebuse väide aga käsitleb laiemat küsimust selle kohta, millise ulatusega ja mis laadi kontrolli peaks Üldkohus teostama, kui ta rakendab piiramata pädevust rahaliste trahvide suhtes.

Õiguslik taust

Inimõigused ja põhiõigused

5. Euroopa inimõiguste konventsiooni (edaspidi „konventsioon”) artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud:

„Igaühel on oma tsiviilõiguste ja ‑kohustuste või temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamise korral õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud õigusemõistmise volitustega institutsioonis.”

6. Artikli 6 lõigetes 2 ja 3 on ette nähtud konkreetsed lisatagatised nendele, „keda süüdistatakse kuriteos”, sealhulgas süütuse presumptsioon ning enda kaitseks mitmesuguste vahendite kasutamise võimalused.

7. Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”)( ) artiklis 47 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele” on ette nähtud:

„Igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.

Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. […]”

8. Nimetatud artiklit selgitavas märkuses on muu hulgas osutatud, et teine lõik vastab konventsiooni artikli 6 lõikele 1 järgmise lisatingimusega:

„Liidu õiguses ei piirdu õigus asja õiglasele kohtulikule arutamisele vaidlustega tsiviilõiguste ja ‑kohustuste üle. See on üks tagajärg, mis tuleneb asjaolust, et liit on õigusriigi põhimõttel põhinev ühendus, nagu on märkinud Euroopa Kohus kohtuasjas 294/83: „Les Verts” vs. Euroopa Parlament, milles otsus tehti 23. aprillil 1986 (EKL 1986, lk 1339). Kõigis teistes aspektides, välja arvatud kohaldamisala, kohaldatakse konventsiooniga pakutavaid tagatisi samamoodi ka liidu suhtes.”

9. Harta artikli 49 pealkiri on „Kuritegude ja karistuste seaduslikkuse ja proportsionaalsuse põhimõte”. Karistuste osas on artikli 49 lõikes 3 sätestatud: „Karistuste raskus ei tohi olla kuriteo suhtes ebaproportsionaalne.” Selgitava märkuse kohaselt on sellega väljendatud „karistuse ja kuriteo vahelise proportsionaalsuse üldpõhimõtet, mis on sätestatud liikmesriikide [ühiste] põhiseaduslike tavadega ning Euroopa […] Kohtu […] praktikaga”.

10. Harta artikkel 51 määrab kindlaks harta kohaldamisala. Artikli 51 lõikes 1 oli sätestatud:

„Käesoleva harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õigusaktide kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt.”( )

Asutamislepingu sätted

11. EÜ artikli 81 lõikes 1 (muudetuna ELTL artikli 101 lõige 1) on sätestatud:

„Ühisturuga on kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, iseäranis need kokkulepped, otsused ja tegevus, millega:

a) otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused;

[…]

c) jagatakse turgu või tarneallikaid;

[…]”

12. EÜ artiklis 229 (muudetuna ELTL artikkel 261) on sätestatud:

„Aluslepingute sätete alusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu poolt ühiselt vastuvõetud määrused ning nõukogu määrused võivad Euroopa Liidu Kohtule anda täieliku pädevuse selliste määrustega ettenähtud karistuste määramisel.”

13. Üldiselt annab EÜ artikkel 230 (muudetuna ELTL artikkel 263) Euroopa Kohtule pädevuse kontrollida institutsioonide, sealhulgas komisjoni aktide seaduslikkust, kui hagi „aluseks on pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, käesoleva lepingu või selle rakendusnormi rikkumine või võimu kuritarvitamine”.

14. Vastavalt EÜ artikli 225 lõikele 1 (muudetuna ELTL artikli 256 lõige 1) on Üldkohus niisugustes menetlustes põhimõtteliselt pädev esimese astmena asja arutama ja lahendama ning tema otsuseid võib Euroopa Kohtusse edasi kaevata üksnes õigusküsimustes.

Konkurentsiõiguse rakendamine

15. Asjakohasel ajavahemikul kohaldamisele kuulunud määruse nr 17( ) artiklis 15 oli sätestatud:

„2. Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000–1 000 000 arvestusühikut [( )] või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad [EÜ] artikli [81] lõiget 1 või [ELTL artikli 101 lõiget 1]; või

[…]

Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.

[…]

4. Otsused, mis tehakse vastavalt lõigetele 1 ja 2, ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda.”( )

16. Määruse nr 17 artiklis 17 oli sätestatud:

„Ühenduse kohtul on [EÜ] asutamislepingu artikli [229 ehk ELTL artikli 261] tähenduses täielik pädevus vaadata läbi otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed; ühenduse kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.”( )

17. Samuti olid asjakohasel ajavahemikul kohaldatavad komisjoni 1998. aasta suunised trahvide arvutamise meetodi kohta (edaspidi „suunised”).( ) Nende suuniste põhjendustes oli muu hulgas märgitud:

„Käesolevates suunistes kirjeldatud põhimõtted peaksid tagama komisjoni otsuste läbipaistvuse ja erapooletuse nii ettevõtjate kui ka Euroopa Ühenduste Kohtu silmis, samas säilitades kaalutlusõiguse, mis asjakohaste õigusaktide alusel on komisjonile antud trahvide määramiseks 10% piires kogukäibest. Seda kaalutlusõigust tuleb siiski kasutada ühtse ja mittediskrimineeriva poliitika kohaselt, mis on kooskõlas konkurentsieeskirjade rikkumise eest karistamise eesmärkidega.

Trahvisumma kindlaksmääramise uus meetod põhineb järgmistel eeskirjadel, kusjuures lähtutakse põhisummast, mida suurendatakse raskendavate või vähendatakse kergendavate asjaolude [( )] arvessevõtmiseks.”

18. Suuniste punkti 1 kohaselt määratakse põhisumma rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal, mis on ainsad määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 osutatud kriteeriumid.

19. Raskusastme osas tuli punkti 1 A kohaselt arvesse võtta rikkumise laadi, „tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”, ja asjakohase geograafilise turu suurust. Rikkumised olid jagatud kolme kategooriasse: kerged rikkumised, rasked rikkumised ja väga rasked rikkumised; viimati nimetatute hulka kuulusid ka nn horisontaalsed piiramised, näiteks hinnakartellid ja turujagamiskvoodid, mille puhul „võimalik trahvisumma” oli suurem kui 20 miljonit eurot. Samuti oli võimalik „ rakendada ettevõtjate suhtes erinevat kohtlemist vastavalt toimepandud rikkumise laadile” ja vajalik „arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju”.

20. Kestuse osas tuli punkti 1 B kohaselt eristada lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui aasta), mille puhul raskusastme põhjal määratud trahvisummat ei suurendatud; keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt kestusega üks kuni viis aastat), mille puhul võidi seda trahvisummat suurendada kuni 50%; ja pikaajalisi rikkumisi (üldiselt pikemad kui viis aastat), mille puhul võidi trahvisummat suurendada „kuni 10% aasta kohta”.( ) Raskusastme põhjal määratud trahvisumma ja kestuse põhjal määratud summa liitmisel saadi trahvi põhisumma.

21. Punktis 2 oli ette nähtud, et põhisummat suurendatakse, kui ilmnevad raskendavad asjaolud, näiteks korduv samalaadne rikkumine sama ettevõtja või samade ettevõtjate poolt.

22. Punktis 3 oli ette nähtud, et põhisummat vähendatakse, kui ilmnevad kergendavad asjaolud, näiteks: endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata või tegude tegemata jätmine (teine taane); rikkumise lõpetamine kohe, kui komisjon sekkub (eriti kui ta teostab kontrolli) (kolmas taane); ning ettevõtja tõhus koostöö menetlustes, mis ei kuulu komisjoni 1996. aasta „koostööteatise”( ) kohaldamisalasse (kuues taane).

23. Koostööteatises oli märgitud, millistel tingimustel võib kartellikokkuleppe suhtes teostatava uurimise käigus komisjoniga koostööd tegevaid ettevõtjaid neile määrata võidavast trahvist vabastada või seda vähendada.

24. Koostööteatise A‑jao punktis 4 oli märgitud: „Komisjon on seisukohal, et ühenduse huvides on [sic!] soodsamalt kohelda ettevõtjaid, kes teevad komisjoniga koostööd järgnevalt näidatud asjaoludel. Tarbijate ja kodanike huvi tagada sellise tegevuse tuvastamine ja keelamine on kaalukam kui huvi trahvida neid ettevõtjaid, kes teevad komisjoniga koostööd ja seeläbi võimaldavad või aitavad komisjonil kartelli tuvastada ja keelata.” A‑, B‑ ja C‑jaos on üksikasjalikult kirjeldatud selle tegevuse laade, mis võimaldab konkurentsivastases tegevuses osalenud ettevõtjat siiski leebelt kohelda. Need jaod olid sõnastatud järgmiselt:

„B. TRAHVI MÄÄRAMATA JÄTMINE VÕI TRAHVISUMMA VÄGA MÄRKIMISVÄÄRNE VÄHENDAMINE

Ettevõtja, kes:

a) teavitab komisjoni salajasest kartellist enne, kui komisjon on oma otsuse alusel alustanud kartellis osalevate ettevõtjate uurimist, tingimusel et komisjonil ei ole veel teavitatud kartelli olemasolu tõendamiseks piisavalt teavet;

b) esitab kartelli olemasolu tõendavaid määravaid tõendeid esimesena;

c) on lõpetanud osalemise õigusvastases tegevuses hiljemalt kartellist teatamise hetkeks;

d) esitab komisjonile kogu vajaliku teabe ning samuti kõik tema valduses olevad kartelli puudutavad dokumendid ja tõendid ning jätkab pidevat ja igakülgset koostööd kogu uurimise vältel;

e) ei ole sundinud teisi ettevõtjaid kartellis osalema ega ole õigusvastases tegevuses omanud algatavat või määravat rolli;

trahvisummat, mis oleks määratud nende [sic!] koostöö puudumisel, vähendatakse 75% või jäetakse see üldse määramata.

C. TRAHVISUMMA MÄRKIMISVÄÄRNE VÄHENDAMINE

Trahvisummat vähendatakse 50–75% ettevõtja suhtes, kes, täites B‑jao punktides b–e sätestatud tingimused, teavitab salajasest kartellist pärast seda, kui komisjon on oma otsuse alusel alustanud kartellis osalevate ettevõtjate uurimist, mis aga ei ole andnud piisavat alust, et õigustada menetluse algatamist vastava otsuse tegemiseks.

D. TRAHVISUMMA OLULINE VÄHENDAMINE

1. Kui ettevõtja teeb koostööd, ilma et oleks täidetud kõik B‑ ja C‑jaos nimetatud tingimused, vähendatakse trahvisummat, mis talle oleks ilma koostööta määratud, 10–50% võrra.

2. Selline olukord esineb eelkõige, kui:

– ettevõtja esitab komisjonile enne vastuväiteteatise saatmist informatsiooni, dokumente või teisi tõendeid, mis aitavad toimunud rikkumise olemasolu kinnitada;

– ettevõtja teatab komisjonile pärast vastuväiteteatise saamist, et ta ei vaidle vastu komisjoni süüdistuste aluseks olevate faktide sisulisele õigsusele.”

Trahvide määramine ja arvutamine käesolevas kohtuasjas

25. Pärast mitmesuguseid uurimisi võttis komisjon 16. detsembril 2003 vastu otsuse,( ) milles ta järeldas, et kuus ettevõtjat – Wieland Werke AG (edaspidi „Wieland”), Outokumpu Oyj, Outokumpu Copper Products OY (edaspidi ühiselt „Outokumpu”), KM Europa Metal AG (edaspidi „KME Germany”), Europa Metalli SpA (edaspidi „KME Italy”) ja Tréfimétaux SA (edaspidi „KME France”) – rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 ja – alates 1. jaanuarist 1994 – Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes ajavahemikus 3. maist 1988 kuni 22. märtsini 2001 kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mis seisnesid hindade kindlaksmääramises ja turgude jagamises tööstuslike torude sektoris. KME Germany, KME France ja KME Italy (kes on alates 1995. aastast kuulunud KME kontserni; edaspidi „KME”) olid esimese astme menetluses hagejad ning on käesolevas menetluses apellandid.

26. KME‑le määrati trahvid kogusummas 39,81 miljonit eurot.( ) Menetlus, mida komisjon kasutas kõnealuste summade kindlaksmääramisel, on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 11−22 kokku võetud järgmiselt:

„11 Esiteks leidis komisjon trahvi lähtesumma kindlaksmääramise osas, et rikkumine, mis seisnes peamiselt hindade kindlaksmääramises ja turgude jagamises, oli oma laadilt väga raske rikkumine (vaidlustatud otsuse põhjendus 294).

12 Rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvestas komisjon ka asjaolu, et kartell hõlmas kogu Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) territooriumi (vaidlustatud otsuse põhjendus 316). Lisaks sellele uuris komisjon rikkumise tegelikku mõju ja tuvastas, et kartellikokkulepe „mõjutas kogu turgu” (vaidlustatud otsuse põhjendus 314).

13 Viimati nimetatud tõdemusele jõudmisel tugines komisjon eelkõige järgmistele tõenditele. Esiteks võttis ta arvesse kartellikokkuleppe rakendamist, tuginedes asjaolule, et osapooled vahetasid omavahel teavet müügimahtude ja hinnatasemete kohta (vaidlustatud otsuse põhjendus 300). Teiseks kinnitasid toimikumaterjalid, et hinnad langesid siis, kui salajast kokkulepet rangelt ei järgitud, ja tõusid oluliselt muudel perioodidel (vaidlustatud otsuse põhjendus 310). Kolmandaks viitas komisjon kartelliliikmete ühisele turuosale, mis oli 75–85% (vaidlustatud otsuse põhjendus 310). Neljandaks tuvastas komisjon, et kartellikokkuleppe poolte vastavad turuosad jäid kogu rikkumise perioodil suhteliselt stabiilseks, isegi kui nende kliendid mõnikord muutusid (vaidlustatud otsuse põhjendus 312).

14 Lõpuks võttis komisjon rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvesse veel ka asjaolu, et tööstuslike vasktorude turg kujutas endast olulist sektorit, mille väärtuseks EMP tasandil hinnati kuni 288 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 318).

15 Kõiki neid asjaolusid arvestades järeldas komisjon, et kõnealust rikkumist tuleb pidada väga raskeks (vaidlustatud otsuse põhjendus 320).

16 Teiseks rakendas komisjon asjaomaste ettevõtjate suhtes erinevat kohtlemist, et võtta arvesse iga ettevõtja tegelikku majanduslikku suutlikkust kahjustada oluliselt konkurentsi. Selles osas tuvastas komisjon erinevuse turuosade vahel, mida EMP tööstuslike torude turul omasid ühelt poolt KME kontsern, kes oli [konfidentsiaalne] % suuruse turuosaga EMÜ turul juhtiv ettevõtja, ning teiselt poolt Outokumpu ja Wieland, kelle turuosad oli vastavalt [konfidentsiaalne]% ja 13,4%. Seda erinevust arvestades määrati Outokumpule ja Wielandile määratud trahvi lähtesummaks 33% sellest, mis määrati KME kontsernile ehk 11,55 miljonit eurot Outokumpule ja Wielandile ning 35 miljonit eurot KME kontsernile (vaidlustatud otsuse põhjendused 327 ja 328).

17 Kuna KME kontsern loodi 1995. aastal, jagas komisjon määratud trahvi lähtesumma, st 35 miljonit eurot kaheks osaks[: e]simene osa aastate 1988–1995 kohta (eristades KME Germanyt, KME France’i ja KME Italyt) ning teine osa aastate 1995–2001 kohta (käsitledes neid kolme üksust kontsernina). Nimetatud lähtesumma jagati seejärel järgmiselt: 8,75 miljonit eurot KME Germanyle (1988–1995); 8,75 miljonit eurot solidaarselt KME Italyle ja KME France’ile (1988–1995) ja 17,50 miljonit eurot KME kontsernile, st solidaarselt KME Germanyle, KME France’ile ja KME Italyle (1995–2001) (vaidlustatud otsuse põhjendus 329).

18 Kolmandaks, selleks et arvestada vajadust määrata trahv tasemel, mis tagaks trahvi hoiatava mõju, suurendas komisjon Outokumpule määratud trahvi lähtesummat 50% võrra, mis tegi trahvisummaks 17,33 miljonit eurot, leides, et Outokumpu ülemaailmne käive, mis ületas 5 miljardit eurot, näitas, et tema suurus ja majanduslik võim lubavad nimetatud suurendamist (vaidlustatud otsuse põhjendus 334).

19 Neljandaks kvalifitseeris komisjon rikkumise – mis kestis 3. maist 1988 kuni 22. märtsini 2001 – kestuse „pikaks”. Seega pidas komisjon kohaseks suurendada asjaomastele ettevõtjatele määratud trahvi lähtesummat 10% võrra iga kartellis osaletud aasta eest. Seega suurendas komisjon KME kontsernile aastate 1995–2001 eest määratud trahvi lähtesummat 55% võrra ja ühelt poolt KME Germanyle ning teiselt poolt KME Italyle ja KME France’ile aastate 1988–1995 eest määratud trahvide lähtesummat 70% võrra. Sellest tulenevalt määrati trahvide lähtesummaks kogu KME kontsernile 56,88 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 338, 342 ja 347).( )

20 Viiendaks suurendati Outokumpule määratud trahvi põhisummat raskendavate asjaolude alusel korduvuse tõttu 50% võrra, sest ta oli olnud komisjoni 18. juuli 1990. aasta otsuse 90/417/ESTÜ [ST] artikli 65 kohaldamise menetluses seoses külmvaltsitud roostevabast terasest toodete Euroopa tootjate kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevusega (EÜT L 220, lk 28) adressaadiks (vaidlustatud otsuse põhjendus 354).

21 Kuuendaks möönis komisjon kergendavate asjaolude alusel, et ilma Outokumpu koostööta oleks ta suutnud tõendada rikkuva käitumise olemasolu üksnes nelja aasta kohta, ning seetõttu vähendas ta tema trahvi põhisummat 22,22 miljoni euro võrra selliselt, et põhisumma vastab trahvile, mis talle oleks selle perioodi eest määratud (vaidlustatud otsuse põhjendus 386).

22 Seitsmendaks ja viimaseks vähendas komisjon 1996. aasta koostööteatise D–jao alusel trahvisummasid järgmiselt: 50% võrra Outokumpul, 20% võrra Wielandil ja 30% võrra KME kontsernil (vaidlustatud otsuse põhjendused 402, 408 ja 423).”

Vaidlustatud kohtuotsuse kokkuvõte

27. KME esimeses astmes esitatud hagiavalduse pealkiri oli „Hagi EÜ artiklite 225 ja 230 alusel”. Selles palus KME Üldkohtul:

– trahvi oluliselt vähendada;

– mõista komisjonilt välja KME kohtukulud, samuti kulud seoses pangagarantii esitamisega trahvi maksmise asemel kuni Üldkohtu otsuse tegemiseni; ja

– võtta kõik muud meetmed, mida Üldkohus võiks kohaseks pidada.

28. Nende nõuete toetuseks esitas KME viis õigusväidet, mis kõik käsitlesid trahvi summa kindlaksmääramist: a) kartelli tegeliku mõju mittekohane arvessevõtmine trahvi lähtesumma arvutamisel; b) asjaomase turu suuruse mittekohane hindamine; c) trahvi ekslik suurendamine rikkumise kestuse tõttu; d) kergendavate asjaolude arvesse võtmata jätmine; ja e) 1996. aasta koostööteatise väär kohaldamine. Üldkohus lükkas kõik viis väidet tagasi ja jättis sellest lähtuvalt ka kogu hagi tervikuna rahuldamata.

29. Esimese väite osas (kartelli tegeliku mõju mittekohane arvessevõtmine) tuvastas Üldkohus, et komisjonil on õigus rakendada erinevat kohtlemist turuosade alusel; et kartellikokkulepped, eriti hindade kindlaksmääramise ja klientide jagamise kartellid on sedavõrd tõsist laadi, et väärivad kõige karmimaid trahve, olenemata nende mõjust turule; ning et „lisaks” on komisjon asjaomase kartellikokkuleppe tegelikku mõju asjaomasele turule õiguslikult piisavalt tõendanud.

30. Teine KME väide seisnes selles, et komisjon on vääralt hinnanud vasktorude valmistamise turgu, võttes aluseks käibe, sealhulgas tooraine (nimelt vase) maksumuse, kuigi selle maksumuse määrab ja mõnikord ka kannab ostja; õige olnuks hinnangus lähtuda tootja lisatud väärtusest. Üldkohus ei leidnud ühtegi mõistlikku põhjendust, miks asjaomase turu käive tuleks arvutada teatud tootmiskulusid välja jättes, ning asus seisukohale, et hoolimata sellest, et käive on umbkaudset laadi, on seadusandja, komisjon ja Euroopa Kohus pidanud seda kohaseks kriteeriumiks ettevõtjate suuruse ja majandusliku võimsuse hindamisel.

31. Kolmanda väite osas (trahvi ekslik suurendamine – 10% aasta kohta – rikkumise kestuse tõttu) asus Üldkohus seisukohale, et ajamata segi rikkumise raskust ja kestust, on komisjon kasutanud oma kaalutlusõigust lubatavas ulatuses, jäädes iseendale suunistega kehtestatud reeglite piiridesse, ning et 125% võrra suurendamine ei ole 12 aasta ja 10 kuuse kestuse puhul ebaproportsionaalne.

32. Neljandas väites märkis KME, et komisjon on vastuolus omaenda suunistega jätnud arvesse võtmata teatavad väidetavad kergendavad asjaolud: i) kuigi KME vaidlusaluste kokkulepete kohaldamisest süstemaatiliselt ei hoidunud, kohaldas KME neid piiratult; ii) pärast komisjoni teostatud kontrolle lõpetasid hagejad rikkumise kohe ja vabatahtlikult; iii) tööstuslike torude sektori raske majanduslik olukord; ja iv) KME esitas komisjonile otsustavat teavet või täiendas komisjoni käsutuses olevaid tõendeid. Üldkohus asus vastavalt seisukohale, et: i) KME ei ole käitunud turul konkureerivalt ning kokkuleppe piiratud kohaldamine ei ole piisav kergendav asjaolu; ii) trahvi vähendamine sel alusel, et – eriti – tahtlik rikkumine lõpetati kohe, kui komisjon sekkus, sõltub konkreetse juhtumi asjaolude hindamisest komisjoni poolt tema kaalutlusõiguse raames; iii) komisjonil ei ole kohustust lugeda kergendavaks asjaoluks sektori halba finantsolukorda; ja iv) komisjonil on kergendavate asjaolude arvestamise osas kaalutlusõigus ning ta ei kasutanud seda vääralt, asudes seisukohale, et olulist teavet esitas Outokumpu, mitte KME.

33. Viiendas väites (mille kohaselt trahvi ei vähendatud koostööteatise järgi piisavalt) märkis KME, et: i) kolmandaid isikuid on varasemates kohtuasjades koheldud soodsamalt; ii) KME antud teave oleks pidanud viima trahvi vähendamiseni rohkem kui 30% võrra; ja iii) komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, vähendades Outokumpule määratud trahvi 50% võrra. Üldkohus tuvastas vastavalt, et: i) see, et komisjon on varem teatava käitumise korral trahvi teataval määral vähendanud, ei tähenda veel, et ta peab mingis edaspidises menetluses samalaadse käitumise korral kohaldama sama trahvimäära; ii) etteheite saaks teha ainult ilmse hindamisvea korral, sest komisjonil on ettevõtja koostöö kvaliteedi ja kasulikkuse hindamisel laialdane kaalutlusõigus, eriti kui ta arvestab teiste ettevõtjate antud abi, ning käesoleval juhul ei ole niisugust hindamisviga tehtud; ning iii) diskrimineerimist ei olnud, sest KME ja Outokumpu olukorrad ei olnud samalaadsed.

Apellatsioonkaebuse väited

34. KME on esitanud apellatsioonkaebuse viiel alusel, mis on kokkuvõetavad järgmiselt.

35. Esiteks, otsustades, et komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud vaidlusaluse kartellikokkuleppe mõju asjaomasele turule – mida tuleb KME trahvi põhisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta –, rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust ning põhistas esimese väite tagasilükkamise ebaloogiliselt ja ebapiisavalt. Peale selle, nõustudes komisjoni järeldusega, et KME esitatud ökonomeetrilised tõendid ei näidanud, nagu oleks rikkumisel tervikuna puudunud igasugune mõju turule, moonutas Üldkohus talle esitatud faktilisi asjaolusid ja tõendeid.

36. Teiseks, kiites heaks komisjoni antud hinnangu kartellikokkuleppest mõjutatud turu (tööstuslike torude turg) suuruse kohta, mille määramisel oli arvestatud käivet eraldiseisval koostistoote (vase) turul, ehkki kartelli liikmed ei olnud selle koostistoote turul vertikaalselt integreerunud, rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust ja põhistas KME teise väite tagasilükkamise ebapiisavalt.

37. Kolmandaks rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust ning põhistas häguselt, ebaloogiliselt ja ebapiisavalt oma nõustumise vaidlusaluse otsuse asjakohase osaga, lükates tagasi KME kolmanda väite, et suurendades KME trahvi põhisummat kestuse alusel maksimaalse protsendimäära võrra, on komisjon suuniseid vääralt kohaldanud ning rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet.

38. Neljandaks rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust, lükates tagasi KME neljanda väite neljanda osa ning nõustudes vaidlusaluse otsuse asjakohase osaga, kus komisjon jättis – hoolimata KME koostööst väljaspool koostööteatise kohaldamisala – vähendamata KME trahvi ning rikkus sellega nii suuniseid kui ka õigluse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet.

39. Viiendaks rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust ning põhiõigust täielikule ja tõhusale kohtulikule kontrollile, jättes KME argumendid põhjalikult ja hoolikalt läbi vaatamata ning andis erapoolikult järele komisjoni kaalutlusõigusele.

40. Mulle näib, et nendest apellatsioonkaebuse väidetest tuleks kõigepealt käsitleda viimast, viiendat, sest Euroopa Kohtu seisukoht üldises küsimuses, mis puudutab Euroopa Kohtu kohtuliku kontrolli ulatust, määra ja laadi sedalaadi juhtudel, saab tooniandvaks selles, kuidas käsitleda esimest nelja apellatsioonkaebuse väidet, millest igaühes on tehtud etteheiteid seoses eri asjaoludega, mille suhtes seda kohtulikku kontrolli hakatakse kohaldama.

Apellatsioonkaebuse viies väide: tõhus kohtulik kontroll

Asjakohased lõigud vaidlustatud kohtuotsusest

41. Põhjendamaks oma argumenti, et Üldkohus „andis liialt ja ebamõistlikult järele komisjoni kaalutlusõigusele”, viitab KME järgmistele vaidlustatud kohtuotsuse lõikudele:

„92 […] rikkumise raskus tehakse kindlaks mitme asjaolu põhjal, millega seoses on komisjonil […] kaalutlusõigus […]”

„103 Komisjoni ülesanne on otsustada oma […] kaalutlusruumi piires […], millist suurendamismäära ta kavatseb rikkumise kestuse alusel kohaldada.”

„115 Suuniste vastuvõtmine ei muuda asjakohatuks varasemat kohtupraktikat, mille kohaselt on komisjonil kaalutlusõigus, mis võimaldab tal arvesse võtta või jätta arvesse võtmata teatud asjaolud selliste trahvisummade määramisel, mida ta kavatseb ettevõtjale määrata eelkõige juhtumi asjaolude alusel. Kuna suunistes puudub kohustuslik märge kergendavate asjaolude kohta, mida võidakse arvestada, tuleb asuda seisukohale, et komisjon on säilitanud endal teatud kaalutlusõiguse hindamaks üldiselt seda, millisel määral on võimalik kergendavate asjaolude esinemisel trahvisummasid vähendada.”

„129 […] kergendavate asjaolude kohaldamisel on komisjonil kaalutlusruum […]”

42. Neid lõike tõlgendades tuleks arvestada seda, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 32−37 „kõigepealt” märkis, kuigi need lõigud ei vihja konkreetselt KME‑le:

„32 […] tuleb meenutada esiteks, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 290–387 nähtub, et komisjon määras rikkumise eest trahvid määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel, ja teiseks, et kuigi komisjon ei viita vaidlustatud otsuses otseselt suunistele […], on selge, et ta määras trahvide summa kindlaks suunistes kehtestatud meetodit kohaldades.

33 Kuigi suuniseid ei saa lugeda õigusnormiks, kujutavad need endast käitumisnormi, mis sisaldab viidet järgimisele kuuluvale praktikale ning mida komisjon ei või konkreetsel juhul eirata, esitamata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi (vt Euroopa Kohtu 18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs. komisjon, EKL 2006, lk I‑4429, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).

34 Seega peab Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsusega määratud trahvide seaduslikkuse kontrollimise raames kindlaks tegema, kas komisjon teostas oma kaalutlusõigust vastavalt suunistes sätestatud meetodile, ja kui kohus tuvastab, et komisjon ei ole meetodit järginud, peab kohus kontrollima, kas see kõrvalekaldumine on õigustatud ja õiguslikult piisavalt põhjendatud. Siinkohal tuleb märkida, et Euroopa Kohus on kinnitanud esiteks suuniste enda põhimõtte ja teiseks neis kehtestatud meetodi kehtivust (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 252−255, 266, 267, 312 ja 313).

35 Suuniste vastuvõtmisest tulenev komisjoni kaalutlusõiguse piiramine ei ole tegelikult vastuolus komisjonile sisulise kaalutlusruumi säilitamisega. Suunistes on erinevaid paindlikke elemente, mis võimaldavad komisjonil oma kaalutlusõigust kasutada kooskõlas määruse nr 17 sätetega, nagu Euroopa Kohus neid on tõlgendanud (vt eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 267).

36 Seega, sellistes valdkondades, kus komisjonil on kaalutlusruum, näiteks osas, mis puudutab suurendamismäära kohaldamist kestuse alusel, piirdub nende hinnangute seaduslikkuse kontroll ilmse hindamisvea puudumise kontrollimisega (vt selle kohta Üldkohtu 18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑241/01: Scandinavian Airlines System vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑2917, punktid 64 ja 79).

37 Komisjoni kaalutlusõigus ja selle piirid ei mõjuta ka põhimõtteliselt seda, kuidas ühenduste kohus teostab oma täielikku pädevust (Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 538), mis annab talle õiguse komisjoni määratud trahvi summa tühistada, seda vähendada või suurendada (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑3/06 P: Groupe Danone vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑1331, punktid 60−62; Esimese Astme Kohtu 21. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑368/00: General Motors Nederland ja Opel Nederland vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑4491, punkt 181).”

Poolte märkuste kokkuvõte

KME apellatsioonkaebus

43. KME kaebab, et Üldkohus ei ole tema argumente esimeses astmes põhjalikult ja hoolikalt läbi vaadanud ning on „andnud liialt järele” komisjoni kaalutlusõigusele, nõustudes ebaproportsionaalselt suure trahviga. Sellega on KME arvates rikutud põhiõigust vaidlusaluse otsuse täielikule, tõhusale ja õiglasele kohtulikule kontrollile erapooletus ja sõltumatus õigusemõistmise volitustega institutsioonis.

44. Euroopa konkurentsiõigust kujundavad koosmõjus komisjon kui uurija, süüdistaja ja otsustaja ning kohtuvõim kui välise kontrolli teostaja. Kohtupraktikas aga ei ole selgitatud komisjonile antud kaalutlusõiguse täpset tähendust, ulatust ega põhimõtteid nende kahe institutsiooni vahelist tasakaalu silmas pidades.

45. Seda koosmõju on mõjutanud komisjoni funktsiooni arenemine konkurentsipoliitika rakendamisel alates määruse nr 17 vastuvõtmisest. Aastal 1962 koosnes Euroopa Majandusühendus kuuest liikmesriigist ning Euroopa konkurentsiõiguse osas oli vähe kogemusi ja omaksvõttu. Teatised olid kasulik teabevahend, mis võimaldas komisjonil oma rakenduspõhimõtteid a priori juhtida ja kujundada; tema funktsioon oli peamiselt harida ja tagada õiguskindlus, andes välja ametlikke vabastusotsuseid, vastavuskirju ning kontrollimise ja heakskiitmise otsuseid. Kuigi komisjon juba ühendas endas uurivat, süüdistavat ja otsuseid tegevat võimu, olid uurimised ja süüdistused suhteliselt harvad ja trahvid harilikult väikesed. Selles kontekstis oli mõistlik, loogiline ja õiglane, kui Euroopa Kohus oma otsuses Consten ja Grundig( ) märkis, et kuna komisjoni volituste teostamisega kaasneb keerukate hinnangute andmine majandusküsimustes, tuleb nende hinnangute kohtulikul kontrollil arvestada nende laadi ja piirduda faktiliste asjaolude ja komisjoni poolt neist tuletatud õiguslike tagajärgede uurimisega. Liiati muutsid komisjoni enesepiirangud vähem oluliseks tema trahvimisvolituste selge piiritlemise.

46. Siiski oleks samasugune „kohtulik järeleandmine” komisjoni kaalutlusõigusele meelevaldne, ohtlik ja ebaõiglane praeguse Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rakendamise korra kontekstis, mida iseloomustavad järjest kasvavad trahvid, millel on paratamatu majanduslik ja finantsiline mõju äriühingutele, aktsionäridele, osanikele ja töötajatele ning mis tähendab konkurentsiõiguse rikkumiste de facto „kriminaliseerimist”. Euroopa Liidu konkurentsiõiguse normid on vahetu õigusmõjuga sätted, mille tõlgendamisel ja kohaldamisel ei jää ruumi poliitilistele kaalutlustele: kontrollides, kuidas komisjon on neid konkreetsel juhul kohaldanud, on Euroopa Liidu kohtutel seega ainult väga vähesel määral järeleandmisvõimalusi.

47. Praeguse korra kohaselt, mis kehtestati määrusega nr 1/2003, kohaldavad ELTL artiklit 101 tervikuna mitte üksnes komisjon, vaid ka siseriiklikud konkurentsiasutused ja kohtud. Kunagi ei ole leitud, et üksikjuhtumi suhtes ELTL artiklit 101 kohaldaval siseriiklikul kohtul oleks laialdane kaalutlusõigus, millele kõrgema astme kohus peaks järgmise astme menetluses järele andma.

48. Komisjoni asjatundlikkus keerukate faktiliste ja/või majanduslike küsimuste hindamisel ei saa õigustada talle laia kaalutlusõiguse andmist Euroopa Liidu konkurentsiõiguse kohaldamisel. Üldkohus loodi vastuseks kriitikale, et kohtuliku kontrolli intensiivsus ei küündi enam standarditeni, millele peab vastama õiguskord, mis konkurentsieeskirju rangelt rakendades oli hakanud olulisel määral tungima isikute õigustesse, ning tugevdatud kontroll keerukate juhtumite puhul kuulub Üldkohtu mandaadi juurde. Peale selle on nii Üldkohus kui ka Euroopa Kohus sageli tulemusrikkalt tegelenud keerukate juhtumite intensiivse kohtuliku kontrolliga. Üldkohtu teostatav kontroll ei ole vähem intensiivne, kui vaidlusalused faktilised asjaolud on vähem keerukad, vaid sõltub tema hinnangust selle kohta, milline kontroll on vastava juhtumi asjaolusid arvestades vajalik ja asjakohane.

49. Konkurentsiasjades määratud karistuste osas ei ole Üldkohtu pädevus piiratud. Seda pädevust teostades ei tohiks ta võimaldada komisjonile kaalutlusruumi seoses trahvi asjakohasuse ja proportsionaalsusega ega selle arvutamise meetodiga – a fortiori arvestades selliste trahvide kriminaalõiguslikku laadi ning konventsiooni nõuet, et mis tahes haldusotsus, millega määratakse kriminaalõiguslik karistus, peab alluma tõhusale kohtulikule kontrollile. Sellepärast peab Üldkohus uurima, kuidas komisjon iga juhtumi korral hindas õigusvastase tegevuse raskust ja kestust, ning võib selle hinnangu asendada enda omaga, seejuures trahvi tühistades, vähendades või suurendades. Seda piiramata pädevust täielikult teostades kontrollitakse mitte üksnes trahvi formaalset õiguspärasust, vaid ka asjakohasust, sõltumatult hinnates karistatava käitumise raskust ning kavatsetava sanktsiooni üldist õiglust, arvestades iga juhtumi kõiki asjaolusid.

50. Komisjoni kaalutlusõiguse (kui see on olemas) ulatus sellistes asjades nagu käesolev tuleb piiritleda kitsalt ning vastavalt tuleb piirata ka seda, mil määral võivad kohtud sellise kaalutlusõiguse alusel antud hinnangutele järele anda (kui üldse). Juhtumi tehnilisus ei tohiks põhjustada seda, et Euroopa Kohus jätab täitmata oma kohustuse tagada õigusnormide täitmine.

51. Eraldi küsimus on see, kas Euroopa Liidu kohtusüsteemis ette nähtud kontroll on piisavalt ulatuslik ja intensiivne, et tagada kaitse konventsiooni artikli 6 lõikes 1 nõutud määral. Selleteemaline arutelu on teravnenud seoses mitte ainult sellega, et komisjon ühendab endas uurivat, süüdistavat ja otsuseid tegevat võimu, vaid ka Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumiste jätkuva „kriminaliseerimisega”. Euroopa Inimõiguste Kohus on juba kaua tunnistanud, et haldusõiguse karistusõiguslik rakendamine, sealhulgas trahvide määramine, ei ole kooskõlas konventsiooni artikli 6 lõikega 1. Ehkki sellist rakendamist ei pea nimetatud artikli nõuete täitmiseks täielikult kohtute pädevusse andma, peavad olemas olema piisavalt tugevad menetluslikud tagatised ja kohtute tõhus, täielik pädevus haldusotsuse kontrollimiseks. Nõuded, millele kohtuliku kontrolli süsteem peab konventsiooni artikli 6 lõike 1 täitmiseks vastama, vajavad veel selgitamist, ent ei ole kindel, kas olemasolev Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rakendamise süsteem, sealhulgas kohtulik kontroll, nendele nõuetele vastab.

52. Õigus tõhusatele õiguskaitsevahenditele kohtumenetluses on sätestatud ka harta artiklis 47. Kohtupraktika kinnitab, et isikutel, kellele on komisjoni otsustega määratud trahve konkurentsiasjades, on õigus õiglasele kohtumõistmisele ning kui neil ei ole võimalust kaevata niisugune otsus konventsiooni tähenduses edasi täielikult pädevasse kohtusse, on rikutud nende õigust erapooletule kohtumõistmisele.

Komisjoni vastus

53. Komisjon märgib esiteks, et apellatsioonkaebuse väide on liiga üldine ja ebatäpne Euroopa Kohtus hindamiseks (seega ei vasta Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktile c) ning on seetõttu vastuvõetamatu; ja teiseks, et Üldkohtu otsus põhines tema enda positiivsetel tuvastustel, mistõttu apellatsioonkaebus on alusetu.

54. Täpsuse puudumise kohta esitab KME rea argumente, mis toetavad komisjoni otsuste põhjalikku kontrolli Üldkohtus, kuid nõustub, et haldusõiguse rakendamise süsteem koostoimes täielikult pädeva kohtuliku kontrolliga on kooskõlas konventsiooni artikli 6 lõikega 1. Samuti nõustub KME, et Üldkohus ja Euroopa Kohus põhimõtteliselt saavad teostada piisavat kontrolli ja on seda ka oma praktikas teinud. Seega ei vaidlusta KME komisjoni otsuse kohtuliku kontrolli alusstruktuuri.

55. Seega oleks KME pidanud a) täpsustama, millistes Üldkohtu otsuse osades ei käsitletud tema märkusi nõuetekohaselt, b) osutama standardile, mille kohaselt tuleks hinnata Üldkohtu teostatava kontrolli kvaliteeti ning c) sellele standardile viidates tõendama, et Üldkohus ei käsitlenud KME märkusi nõuetekohaselt. Selle asemel aga on KME tsiteerinud vaidlustatud kohtuotsuse nelja lõiku seoses komisjoni kaalutlusõigusega, selgitamata, kuidas need tõendavad, et Üldkohus ei kontrollinud komisjoni otsust KME märkusi arvestades piisavalt.

56. Tõepoolest on standard, mille kohaselt Üldkohtu teostatud kontrolli tuleks konventsiooni artikli 6 lõikele 1 vastavalt hinnata, ebaselge, isegi kui nõustuda KME väitega, et Euroopa Liidu konkurentsiõiguses määratavad trahvid on selles mõttes „kriminaalõiguslikud”. KME väldib igasugust arutelu selle üle, mis võiks sellest tulenevalt olla asjakohane kontrollistandard.

57. Euroopa Inimõiguste Kohus on selgitanud, et konventsiooni artikli 6 lõike 1 nõuded on erinevad isegi „kriminaalsüüdistuste” kui üldkategooria raames. Kuna Euroopa Liidu õiguses on konkurentsiõiguslikke trahve selgelt iseloomustatud kui selliseid, mis ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda, jäävad need väljapoole kriminaalõiguse „tegelikku keset”, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda kirjeldanud, ning kriminaalmenetluste suhtes kehtivaid tagatisi ei tule tingimata kohaldada täie rangusega.

58. Igal juhul on selge, et Üldkohtul on „täielik pädevus”, mis vastab konventsiooni artikli 6 lõikele 1 (seda ei tohiks segi ajada Euroopa Liidu õiguses kasutatud mõistega „piiramata pädevus rahaliste karistuste kontrollimisel”). Euroopa Inimõiguste Kohus on lugenud ebapiisavaks sellise haldusaktide puhul kasutatava õiguskaitsevahendi, mis piirdub ainult õigusnormide rikkumise kontrolliga ja seega ei võimalda kohtul parandada faktivigu. Siiski – kuigi kohtus võib olla vaja kontrollida ka proportsionaalsust – ei ole teatavate aspektide piiratud kontroll ise kooskõlas „täieliku pädevuse” mõistega konventsiooni artikli 6 lõike 1 tähenduses.

59. Seoses oma teise väitega – et Üldkohtu otsus põhines Üldkohtu enda kinnitavatel tuvastustel – märgib komisjon, et Üldkohus viitas küll komisjoni kaalutlusõigusele, kuid kontrollis kõnealuse trahvi arvutamist põhjalikult ja tõhusalt ning jõudis ise järeldusele, et KME teine, kolmas ja neljas väide ei ole põhjendatud.( ) Nendes küsimustes kaalus Üldkohus KME argumentide põhjendatust ja lükkas need tagasi põhjendamatuse alusel, nõustudes komisjoniga, mitte „andes järele tema kaalutlusõigusele”. Millist kontrollistandardit konventsiooni artikli 6 lõige 1 ka ette ei näe, pidas Üldkohus sellest kinni.

Hinnang

60. KME väidab sisuliselt seda, et nõustudes, et komisjoni hinnangud trahvide määramisel jäid tema kaalutlusõiguse piiridesse, ning jättes seetõttu andmata oma hinnangu nendes küsimustes, ei kontrollinud Üldkohus vaidlusalust otsust nii, nagu nõuavad konventsioon ja harta.

61. Sellepärast on oluline kindlaks teha, millist kontrolli nimetatud kokkulepped nõuavad, ning selleks leidub kõige asjakohasemaid juhiseid Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas.

62. KME väidab, et sellised konkurentsiõiguse rakendamise menetlused nagu vaidlusalune menetlus, milles tuvastatakse, et ettevõtja on tegutsenud keelatud viisil, ning määratakse selle tegevuse eest trahv, on konventsiooni tähenduses selgelt kriminaalõiguslikku laadi. Komisjon märgib, et vaidlusalust laadi otsused on selgesõnaliselt kuulutatud sellisteks, mis ei kuulu „kriminaalõiguse valdkonda”, kuid nõustub, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt ei ole see otsustav kriteerium; kui pidada neid kohtupraktikas kriminaalõiguslikeks, jääksid need igal juhul väljapoole kriminaalõiguse „tegelikku keset”, nagu nimetatud kohus seda on kirjeldanud. Küsimus on oluline, sest Euroopa Inimõiguste Kohus on nõudnud kriminaalmenetluste osas rangemaid menetluslikke tagatisi ja kõrgemaid kontrollistandardeid kui tsiviilmenetluste osas ning kriminaalõiguse valdkonnas „tegeliku keskmega” hõlmatud menetluste osas rohkem kui muude menetluste osas.

63. Otsustades, kas rikkumise suhtes algatatud menetlust tuleb pidada „kriminaalõiguslikuks” või mitte, on Euroopa Inimõiguste Kohus arvestanud kolme „Engeli kriteeriumi”, mille nimetus tuleneb kohtuotsusest, kus need esmakordselt sõnastati.( ) Esiteks on asjaomases õigussüsteemis olemas formaalne liigitus, kuid seda on selgelt peetud „mitte enamaks kui lähtepunktiks”. Engeli kohtuasjas, nagu ka järgnenud kohtuasjades, omistas Euroopa Inimõiguste Kohus oluliselt suuremat tähtsust – kuni siseriikliku liigituse arvestamata jätmiseni – oma teisele ja kolmandale kriteeriumile, milleks on rikkumise laad ning see, kui raske on karistus, mille asjaomane isik riskib saada. Selles suhtes on Euroopa Inimõiguste Kohus pidanud asjakohaseks seda, kas karistus määratakse üldise normi alusel, mis on suunatud kõikidele kodanikele, mitte mingile eristaatusega rühmale, ja seda, kas see karistus on sisuliselt mõeldud korduvate rikkumiste ärahoidmiseks või rahaliseks hüvitiseks tekitatud kahju eest.( )

64. Neid kriteeriume arvestades ei ole mul raske jõuda järelduseni, et menetlus, milles määratakse trahv EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud hindade kindlaksmääramise ja turu jagamise keelu rikkumise eest, kuulub konventsiooni artikli 6 „kriminaalõiguslikku ossa”, mida Euroopa Inimõiguste Kohus on järjest täpsemalt määratlenud.( ) Nimetatud keeld ja trahvi määramise võimalus on sätestatud üldkohaldatavates esmase ja teisese õiguse aktides; kõnealune õigusrikkumine tähendab käitumist, mida üldiselt peetakse ebaausaks ja mis on üldsusele kahjulik – seesama joon iseloomustab kuritegusid üldiselt ja sellega kaasneb selge häbimärgistamine;( ) trahv, mis moodustab kuni( ) 10% aastakäibest, on kahtlemata karm ning võib ettevõtja majandustegevusele koguni lõpu teha; ning selle selge eesmärk on karistamine ja hoiatamine,( ) kuid mitte üheski osas kahju hüvitamine.

65. Tõepoolest, nagu komisjon on osutanud, asus Euroopa Inimõiguste Kohus Neste kohtuasjas( ) seisukohale, et Venemaa konkurentsiõiguse rakendamise teatavad aspektid ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda. Siiski tundub mulle, et tegurid, mida nimetatud kohus tookord arvesse võttis, olid vägagi erinevad nendest, mis iseloomustavad siin käsitletavat olukorda. Seal rõhutati, et asjakohased monopolivastased reeglid on kohaldatavad ainult niisugustele suhetele, mis mõjutavad konkurentsi kaubaturul, ja on seega kohaldatavad piiratult; et nende eesmärk on kaitsta ja taastada konkurentsi; ning et kehtestatavad meetmed ei ole „sanktsioonid kui sellised”, vaid keelamisvahendid koos õigusvastase kasumi konfiskeerimisega, mille eesmärk on tekitatud kahju rahaliselt hüvitada, mitte aga karistada korduvate õigusrikkumiste ärahoidmiseks.

66. Tuleb möönda, et Euroopa Inimõiguste Kohus toonitas nimetatud otsuses sedagi, et teatavat laadi monopoolset käitumist võib lubada, kui see tõendatult teenib üldist hüve (see võimalus on isegi keelatud hindade kindlaksmääramise ja turujagamise kokkulepete puhul vähemalt teoreetiliselt olemas EÜ artikli 81 lõike 3 alusel), kuid tõeliselt kriminaalset käitumist ei saa harilikult sedalaadi kasulikkusega põhjendada; ning et turukonkurentsi vabadus on suhteline, situatsiooniline väärtus, mille riivamine ei pruugi olla igal juhul iseenesest väär. Nendest kaalutlustest esimese kohta märgiksin siiski – kogu lugupidamisega Euroopa Inimõiguste Kohtu vastu –, et ei ole raske leida vaieldamatult kriminaalset käitumist, mida saab sobivatel asjaoludel siiski õigustada. Tulirelva valdamine võib üldiselt olla kuritegu, kuid teatavates olukordades võib see olla üldsuse kaitseks lubatud; teatavate ainete müük võib üldiselt olla kuritegu, kuid teatud meditsiinilisteks otstarveteks lubatud; ja nii edasi. Teise kaalutluse osa kohta aga tooksin välja selle, et hindade kindlaksmääramine ja turgude jagamine tekitab tarbija – seega üldsuse – jaoks tagasilööke, mis ulatuvad palju kaugemale ettevõtjaskonda mõjutavast „konkurentsivabaduse riivamisest”.

67. Kui käesolevas kohtuasjas käsitletav trahvimismenetlus seega kuulub konventsiooni (ja harta) tähenduses kriminaalõiguse valdkonda, nõustun siiski, et see ei kuulu – kui kasutada kohtuotsuse Jussila( ) sõnastust –„kriminaalõiguse „tegelikku keskmesse”, mistõttu kriminaalõigusliku osaga pakutavad tagatised ei pea olema tingimata kohaldatavad täies ranguses”. Ennekõike tuleneb sellest, et konventsiooni artikli 6 lõikega 1 võib olla kooskõlas, kui esimeses astmes määratakse kriminaalõiguslikke karistusi mitte „sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud õigusemõistmise volitustega institutsioonis”, vaid haldusasutuses või kohtuvälises organis, mis ise ei vasta nimetatud sätte nõuetele, tingimusel et selle asutuse või organi otsus allub edaspidi kohtulikule kontrollile, mida teostab täielikult pädev kohus, kes nendele nõuetele vastab.( ) Teisisõnu peab olema selge, et võimalike edasikaebamise vormide kaudu saab heastada esimese astme menetluse mis tahes puudusi.( )

68. Hea hulk kriitikat on olnud sihitud komisjoni kolmetisele funktsioonile uurijana, süüdistajana ja otsuste tegijana konkurentsiõiguse rakendamise menetlustes ning KME on oma apellatsioonkaebuses osale sellest kriitikast ka viidanud.( ) Kuigi seisukohal, et komisjon ei ole selles mõttes „sõltumatu ja erapooletu, seaduse alusel moodustatud õigusemõistmise volitustega institutsioon”, võib olla veenev alus, näib mulle siiski, et niisugused kaalutlused on käesolevas apellatsioonkaebuses kõrvalised. KME argument ei põhine tegelikult komisjoni menetluse ebakohasusel, vaid sellel, mida ta peab Üldkohtu ebakohaseks tegevuseks selle menetluse lahendi kontrollimisel. See, et komisjon on haldusorgan ja ei pruugi suuta eraldada menetluses oma kolme eri funktsiooni,( ) on käesoleva apellatsioonkaebuse eeldus. Küsimus on selles, kas Üldkohus teostas „täielikku pädevust” Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähenduses.( )

69. Nimetatud kohus on kirjeldanud „täielikku pädevust” selles tähenduses kui niisugust, mis hõlmab „volitusi tühistada alamalseisva organi otsus igas aspektis, fakti- ja õigusküsimustes”. Kontrolli teostama volitatud kohtulik organ „peab eeskätt olema pädev uurima kõiki fakti- ja õigusküsimusi, mis puudutavad tema menetluses olevat vaidlust”.( ) Samuti on seesama kohus otsustanud, et tuvastamaks, kas teise astme kohtulikul organil on „täielik pädevus” või kas ta „saab kontrollida piisavalt”, et heastada esimese astme sõltumatuse puudus, on vaja arvestada selliseid tegureid nagu „vaidlustatud otsuse ese; see, kuidas sellele otsusele jõuti; ning vaidluse sisu, sealhulgas soovitud ja tegelikud apellatsioonkaebuse alused”.( )

70. Minu meelest ei saa olla erilist kahtlust, et EÜ artikliga 229 ning määruse nr 17 artikliga 17 Üldkohtule antud „täielik pädevus” vastab nendele nõuetele selles osas, mis puudutab määratud trahvi summa kohta esitatud apellatsioonkaebusi, isegi kui tegu on, nagu komisjon märgib, teistsuguse mõistega kui Euroopa Inimõiguste kohtu „täielik pädevus”, mille puhul tuleb eeldada, et see hõlmab ka apellatsioonkaebusi näiteks rikkumise tuvastamise peale (mida Üldkohus saab arvestada ja arvestab – ehkki piiratud määral –, kui see on tema menetluses oleva kohtuasja aluseks). Käesoleval juhul on tegu siiski üksnes trahvi summa kohta esitatud apellatsioonkaebusega ja ma ei kavatse oma analüüsi sellest edasi laiendada. Selles kontekstis peab täielik pädevus trahvi summat tühistada, vähendada või suurendada, ilma et selle tegemise alus oleks liigiliselt (faktilistele või õiguslikele küsimustele) piiratud, igal juhul vähemalt teoreetiliselt andma konventsiooni artikliga 6 nõutud tagatise.

71. Siiski võib tekkida küsimus, kas Üldkohus on seda pädevust ühes või teises kohtuasjas tegelikult piisavalt teostanud, ning käesolevas kohtuasjas on KME tõstatanud just niisuguse küsimuse.

72. Tegu on õigustatud küsimusega, kuid selle küsimuse käsitlemise suhtes kehtib minu arvates nii üldisi kui ka konkreetseid reservatsioone, ning selle küsimuse tõstatamise mooduse hindamisel tuleb teatavat osa komisjoni etteheidetest arvestada.

73. Esiteks olen seisukohal, et olulisim on see, kuidas Üldkohus tegelikult kontrolli teostas; vähem oluline on see, kuidas ta seda kontrolli kirjeldas. Nii ei saa viidetest komisjoni kaalutlusõiguse, valikuvõimaluste või mänguruumi ulatusele tingimata järeldada, nagu oleks Üldkohus jätnud täitmata oma kohustuse hinnata vastuseks KME argumentidele seda, kuidas kõnealune trahv määrati. Teisipidi aga ei saa sõnadest „oma täieliku pädevuse raames” järeldada, et Üldkohus tõepoolest teostas oma hindamispädevust piisavalt. Kumbagi tuleb hinnata tegeliku sisu põhjal.

74. Sellest tuleneb, et Üldkohtu pädevuse ulatusest olenemata on tema menetlused võistlevat laadi. Konventsiooni artikkel 6 ega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika ei nõua, et „sõltumatu ja erapooletu […] õigusemõistmise volitustega institutsioon” uuriks omaenda algatusel küsimusi, mida ei ole tema ees tõstatatud. Muidugi nõuab Üldkohtu enda praktika teatavate avalikku korda puudutavate (sisuliselt menetluslike tagatistega seotud) küsimuste tõstatamist niisugusel viisil, kuid teistes aspektides tuleb Üldkohtu täieliku pädevuse teostamist hinnata vastavalt nende argumentide sisule, milles tal paluti õigust mõista.

75. Siiski märgiksin, et Üldkohus palus komisjonil esitada mitmeid dokumente tema haldustoimikust, mispeale komisjon esitas üle 500 lehekülje materjali. See vähemalt viitab, et kontroll oli konventsiooni ja harta nõuete rahuldamiseks piisavalt põhjalik. Siiski tuleb kohtuotsuse enda põhjal hinnata, kas see kontroll oli nõutavat laadi. Teisisõnu, kas selles piirduti veendumisega, et komisjon ei ole oma kaalutlusõiguse piiridest väljunud, või kaaluti (KME taotlusel) ka nendes piirides antud hinnangut?

76. Käsitlen alljärgnevalt komisjoni kahte konkreetset etteheidet KME esitatud argumentidele.

77. Komisjon tõstis ainult kohtuistungil üles formaalse küsimuse, et KME hagiavaldus esimeses astmes oli selgelt tähistatud kui EÜ artikli 230, mitte artikli 229 alusel esitatu. Sellest tulenevalt tundus, et KME isegi ei palu Üldkohtul teostada tema täielikku pädevust, ja seega ei saa ta ka ette heita, et Üldkohus väidetavalt ei ole seda teinud.

78. See ei tundu mulle sellisena kuigi tõsine argument. Viide EÜ artiklile 230 oli kõigest hagiavalduse pealkirjas. Pelgalt sellegi põhjal, et KME taotles talle määratud trahvi vähendamist, on selge, et ta pidas silmas Üldkohtu täieliku pädevuse teostamist karistuse osas, mitte üksnes õiguspärasuse kontrolli. Niisugune kontroll oleks saanud hagejale soodsal juhul viia kõigest trahvi tühistamiseni ja jätnud komisjonile võimaluse määrata uus trahv kooskõlas kohtuotsuse põhjendustega. Hagiavalduses on aga läbivalt taotletud trahvi vähendamist, mille üle Üldkohus sai otsustada ainult EÜ artikli 229 ja määruse nr 17 artikli 17 alusel.

79. Teisest küljest tuleb meeles pidada, et KME ei taotlenud nimetatud kohtult trahvi uuesti kindlaksmääramist, vaid ainult selle summa korrigeerimist vastavalt väidetavatele puudustele vaidlusaluses otsuses.

80. Komisjoni teine etteheide näib tõsisem. Selles on sisuliselt osutatud, et olenemata sellest, kui hästi KME on üldiselt põhjendanud küsimust seoses Üldkohtu täieliku pädevuse hoolsa teostamisega sellistes kohtuasjades nagu kõnealune, ei ole KME viidanud konkreetsele kontrolli standardile, mida oleks tulnud järgida, ega vaidlustatud kohtuotsuse lõikudele, milles seda standardit ei järgitud.

81. Selles osas nõustun komisjoniga. KME apellatsioonkaebuse viiendas väites on pigem üldiselt kritiseeritud Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rakendamise süsteemi ja Üldkohtu funktsiooni selles süsteemis, kui konkreetselt osutatud Üldkohtu tegematajätmistele vaidlustatud kohtuotsuses. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt aga tuleb apellatsioonkaebuses täpselt viidata vaidlustatava kohtuotsuse asjakohastele osadele ja esitada konkreetsed õiguslikud argumendid.( )

82. Tavaliselt tähendaks selline puudus apellatsioonkaebuse väites lihtsalt selle väite tagasilükkamist vastuvõetamatuse tõttu. Mulle tundub siiski, et selline lähenemisviis ei pruugi olla käesolevas asjas täiesti kohane. Tõepoolest ei anna KME apellatsioonkaebuse viies väide iseseisvalt käsitletuna Euroopa Kohtule piisavalt täpset osutust otsustamiseks, kas ja mil määral Üldkohus ei ole teostanud piisavalt kontrolli. Sellegipoolest on tegu argumendiga, mis võiks olla veel üks mõõdupuu, mille järgi hinnata apellatsioonkaebuse ülejäänud väiteid – nagu komisjon juba on seda oma vastuses käsitlenud, vaadeldes seda seoses apellatsioonkaebuse teise, kolmanda ja neljanda väitega.

83. Sellepärast teen ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse viies väide eraldiseisva väitena tagasi, kuid arvestada selles esitatud argumente esimese nelja väite läbivaatamisel. Seda tehes piirdun siiski – nagu eespool osutasin – sellega, kuidas Üldkohus on tegelikult uurinud talle esitatud õigusväiteid, kusjuures tema poolt selle uurimise kirjeldamisel kasutatud sõnastus on selles kõigest üks näitaja.

Apellatsioonkaebuse esimene väide: tegelik mõju turule

Asjakohased lõigud vaidlustatud kohtuotsusest

84. Hinnates KME esimest õigusväidet (kartellikokkuleppe tegelik mõju turule on jäetud nõuetekohaselt arvesse võtmata), võttis Üldkohus kõigepealt tõenditena vastu kolm KME esitatud ökonomeetrilist uurimust ning seejärel tuvastas:

„60 […] hagejad vaidlustavad nii rikkumise raskuse hindamise komisjoni poolt (vt eespool punktid 12 ja 13) kui ka erineva kohtlemise, mida komisjon rakendas asjaomaste ettevõtjate turuosade alusel (vt eespool punkt 16).

61 Kõigepealt, mis puudutab asjaomaste ettevõtjate erinevat kohtlemist, siis viitab komisjoni sellekohane põhjendus vaidlustatud otsuses eelkõige vajadusele võtta arvesse „iga ettevõtja kaalu ja seega tema õigusvastase tegevuse tegelikku mõju konkurentsile” (vaidlustatud otsuse põhjendus 322). Siiski tuleb rõhutada, et isegi kui puuduvad tõendid rikkumise tegeliku mõju kohta turul, on komisjonil õigus rakendada erinevat kohtlemist turuosade alusel asjaomasel turul, nagu on välja toodud vaidlustatud otsuse põhjendustes 326–329.

62 Kohtupraktikast tuleneb, et iga asjaomase ettevõtja turuosa konkurentsi piirava tegevusega seotud turul kujutab endast objektiivset asjaolu, mis õiglaselt näitab nendest igaühe vastutust seoses selle tegevuse võimaliku kahjulikkusega normaalsetele konkurentsitingimustele (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, punkt 197).

63 Mis puudutab rikkumise raskuse hindamist, tuleb samuti märkida, et isegi kui komisjon ei ole tõendanud, et kartellikokkuleppel oli turul tegelik mõju, ei mõjuta see rikkumise kvalifitseerimist „väga raskeks” ega seega ka trahvisummat.

64 Selles osas tuleb tõdeda, et konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratavate karistuste ühenduse süsteemist, nagu see on määrusega nr 17 kehtestatud ja kohtupraktikas tõlgendatud, tuleneb, et kartellikokkulepped väärivad oma laadi tõttu kõige raskemaid trahve. Kartellikokkulepete võimalik tegelik mõju turule, eelkõige küsimus, mil määral tõi konkurentsi piiramine kaasa kõrgema turuhinna kui see, mis oleks olnud ilma kartellita, ei ole trahvide taseme kindlaksmääramisel otsustav kriteerium (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique diffusion française jt vs. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punktid 120 ja 129; 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord vs. komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33; 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑9925, punktid 68–77, ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punktid 129 ja 130; eespool punktis 62 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt vs. komisjon, punkt 225; vt samuti kohtujurist Mischo ettepanek Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsusele kohtuasjas C‑283/98 P: Mo och Domsjö vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑9855, I‑9858, punktid 95–101).

65 Tuleb lisada, et suunistest nähtub, et kokkuleppeid või kooskõlastatud tegevust, mille eesmärk on – nagu käesolevas asjas – esiteks hindade kehtestamine ja teiseks klientuuri jagamine, võib ainuüksi nende laadi tõttu kvalifitseerida „väga raskeks”, ilma et oleks vaja, et sellist tegevust iseloomustaks konkreetne mõju või geograafiline ulatus. Seda järeldust kinnitab asjaolu, et kuigi „raskete” rikkumiste kirjelduses on otseselt mainitud mõju turule ja tagajärgi suurele osale ühisturust, ei mainita „väga raskete” rikkumiste kirjelduses seevastu ei tegelikku mõju ega teatava geograafilise ala mõjutamist (Esimese Astme Kohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 150).

66 Lisaks märgib Esimese Astme Kohus, et komisjon on asjaomase kartellikokkuleppe tegelikku mõju õiguslikult piisavalt tõendanud.

67 Seda silmas pidades tuleb rõhutada, et kohtupraktikas on tagasi lükatud hagejate eeldus, mille kohaselt komisjon – olukorras, kus ta trahvisumma kindlaksmääramisel tugineb kartellikokkuleppe tegelikule mõjule – on kohustatud teaduslikult tõestama, et on olemas tajutav majanduslik mõju turul ja põhjuslik seos selle mõju ja rikkumise vahel.

68 Esimese Astme Kohus on mitmel korral leidnud, et kartellikokkuleppe tegelik mõju turule tuleb lugeda piisavalt tõendatuks, kui komisjon suudab esitada konkreetseid ja usaldusväärseid kaudseid tõendeid, mis viitavad mõistliku tõenäosusega sellele, et kartellikokkuleppel oli mõju turule (vt eelkõige eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Scandinavian Airlines System vs. komisjon, punkt 122; Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑59/02: Archer Daniels Midland vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3627, punktid 159–161; otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punktid 153–155; otsus kohtuasjas T‑329/01: Archer Daniels Midland vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3255, punktid 176–178; otsus kohtuasjas T‑322/01: Roquette Frères vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3137, punktid 73–75).

69 Selles osas tuleb märkida, et hagejad ei ole vaidlustanud eespool punktis 13 välja toodud nende faktide sisu, millele komisjon tugines, et järeldada kartellikokkuleppe tegeliku mõju olemasolu turule, st asjaolu, et hinnad langesid ajal, mil salajast kokkulepet eriti rangelt ei järgitud, ja tõusid oluliselt muudel perioodidel, müügimahtusid ja hinnatasemeid puudutavate andmete vahetamise süsteemi kehtestamine, kartellikokkuleppe poolte ühine suur turuosa ja asjaolu, et kartellikokkuleppes osalejate vastavad turuosad jäid suhteliselt stabiilseks kogu rikkumise vältel. Hagejad väitsid üksnes seda, et nimetatud asjaolud ei tõenda, et kõnealusel rikkumisel oli tegelik mõju turule.

70 Kohtupraktikast tuleneb, et komisjon võib eelnevas punktis viidatud tõendite alusel õiguspäraselt järeldada, et rikkumisel oli tegelik mõju turule (vt selle kohta eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer vs. komisjon, punkt 159; eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Roquette Frères vs. komisjon, punkt 78; eespool punktis 68 viidatud 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑59/02: Archer Daniels Midland, punkt 165; eespool punktis 68 viidatud otsus kohtuasjas T‑329/01: Archer Daniels Midland, punkt 181; Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punktid 285–287).

71 Mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt sisaldab toimik näiteid salajaste kokkulepete mittejärgimise kohta, siis tuleb märkida, et sellest, et kartelli liikmed alati kokkuleppeid ei järginud, ei piisa turule tekkiva mõju välistamiseks (vt selle kohta eespool punktis 65 viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Groupe Danone vs. komisjon, punkt 148).

72 Hageja argumentidega tema enda käitumise kohta ei saa samuti nõustuda. Nimelt, hinnates kartellikokkuleppe mõju turule, on asjakohatu ettevõtja enda väidetav tegelik käitumine, arvesse tuleb võtta ainult rikkumisest tervikuna tulenevat mõju (Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punkt 167). Sama moodi ei saa komisjonile ette heita, et ta tuvastas vaidlustatud otsuse põhjenduses 303, et esialgne aruanne ei võimalda ümber lükata tema järeldusi rikkumise tegeliku mõju kohta turule. Nimelt käsitleb selles aruandes sisalduv ökonomeetriline analüüs üksnes hagejaid puudutavaid arvandmeid.

73 Seega, arvestades eespool esitatud kaalutlusi, tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

74 Lisaks leiab Esimese Astme Kohus oma täieliku pädevuse raames ja eespool esitatud kaalutlusi silmas pidades, et puudub alus seada kahtluse alla komisjoni hinnangut raskuse alusel kindlaks määratud trahvi lähtesumma kohta.”

Poolte märkuste kokkuvõte

KME apellatsioonkaebus

85. KME vaidlustab Üldkohtu järelduse, et komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud kartellikokkuleppe mõju turule ja sai seda mõju arvestada trahvi lähtesumma arvutamisel. Suuniste kohaselt pidi komisjon arvesse võtma kolme tegurit, nende hulgas „tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”. Seega sai komisjon niisugust tegelikku mõju arvestada üksnes juhul, kui – ja niivõrd, kui – ta sai seda mõju tuvastada ja kvantifitseerida. Komisjonil ei oleks tohtinud lubada tugineda – kohtuotsusega Roquette Frères( ) ette nähtud „mõistliku tõenäosuse” sildi all – eeldustele, mis võimaldasid tal arvestada mõju turule ka siis, kui ta ei oleks saanud suuniste kohaselt tuvastada sellise mõju esinemist või ulatust. Luba tugineda seesugustele eeldustele nullib igasuguse võimaluse eristada rikkumisi turule tekitatava mõju põhjal. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68−70 sisalduvad viited kohtupraktikale on selgelt ekslikud.

86. Liiati kui üks kartelliosaline esitab ökonomeetrilisi tõendeid selle kohta, et kartellil tervikuna ei olnud mingisugust mõju turuhindadele, ning teised osalised esitavad samasuguseid väiteid, ei tohiks komisjonil olla õigust jätta need tõendid arvestamata ning tuvastada, et rikkumisel oli seesugune mõju – ning võtta seda tegurit arvesse trahvi lähtesumma määramisel vastavalt suunistele –, ainult kaudsete tõendite põhjal, nagu seda olid need, mida on käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69. Niisuguse stsenaariumi puhul peaks komisjon esitama otsesed tõendid selle kohta, et kartellikokkulepe mõjutas turgu.

87. KME esitatud ökonomeetrilised tõendid põhinesid ülevaatlikel andmetel, mis olid saadud kogu tema kättesaadavast teabest arvete ja klientide kohta rohkem kui aastakümne jooksul, ning nendest nähtus, et i) kartellikokkuleppel ei olnud mingit statistiliselt märkimisväärset mõju KME hinnakujundusele, ja ii) see analüüs pidas paika ka kartelli kui terviku suhtes. Mõju puudumist kinnitasid toimikus sisalduvad tõendid kokkulepete mittejärgimise kohta eri osaliste vahel. Seda, et lõppkasutajatele mingit kahju ei tekitatud, kinnitas lõpuks seegi, et kõnealused torud moodustasid ainult ligikaudu 2% nende toodete jaehinnast, milles neid kasutati.

88. Õiguslikust aspektist oleks komisjon pidanud esitama vastutõendeid, mis pidanuks põhinema objektiivsetel majandusteguritel seoses asjakohase turu- ja majanduskontekstiga ning kinnitama turule eeldatavalt avaldatud mõju esinemist ja ulatust; komisjonil ei olnud õigust tuvastada kartellikokkuleppe mõju turule pelgalt nende kaudsete tõendite põhjal, millele vaidlusaluses otsuses tugineti.

89. Vaidlustatud kohtuotsuse muudab vigaseks ka ebaloogiline ja ebapiisav põhistus. Hinnates seda, kas KME väide, et tema esitatud ökonomeetrilised tõendid näitavad, et mõju turule puudus, on põhjendatud, Üldkohus: i) viitas üksnes esialgsele aruandele, mille kohaselt kartell tervikuna ei avaldanud mõju KME hindadele, ja seega ii) jättis arvesse võtmata kaks hilisemat aruannet, milles järeldati, et kartell tervikuna ei avaldanud turule mõju; ning iii) lükkas KME väite lõpuks tagasi selle alusel, et kõnealused ökonomeetrilised tõendid ei näidanud, et kartell tervikuna ei avaldanud turule mõju. Teisisõnu lükkas Üldkohus, olles vastu võtnud tõendid, mille kohaselt mõju turule puudus, KME väite tagasi alusel, et KME mingeid selliseid tõendeid ei esitanud – seega selgelt moonutades talle esitatud faktilisi asjaolusid ja tõendeid.

90. Seega, jättes märkimata õigusnormide rikkumised, mis komisjon oli toime pannud, rikkus Üldkohus Euroopa Liidu õigust. Sellest lähtudes palub KME, et Euroopa Kohus määraks uuesti kindlaks trahvi lähtesumma, jättes arvutusest välja mõju turule.

Komisjoni vastus

91. Komisjon väidab esiteks, et see apellatsioonkaebuse alus on suunatud väheoluliste täiendavate põhjenduste vastu ja ei ole seetõttu tulemuslik.

92. Seda, et komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud kartellikokkuleppe tegeliku mõju turule, tuvastati kõigest lisaks. Kohtupraktikas on kujunenud, et kohtuotsust ei saa tühistada üksnes selliste tuvastuste vastu suunatud etteheidete põhjal. Üldkohus otsustas, et kumbki vaidlusaluse otsuse osa, mille puhul tegelik mõju turule oli KME väitel oluline, oli põhjendatud, olenemata sellest, kas niisugust mõju sai tuvastada või mitte. Kartellis osalenud ettevõtjate erineva kohtlemise suhtes otsustas Üldkohus, et isegi kui puuduvad tõendid rikkumise tegeliku mõju kohta turul, on komisjonil õigus rakendada erinevat kohtlemist turuosade alusel asjaomasel turul; ning rikkumise raskuse suhtes märkis ta, et isegi kui komisjon ei ole tõendanud, et kartellikokkuleppel oli turul tegelik mõju, ei mõjuta see rikkumise kvalifitseerimist „väga raskeks” ega seega ka trahvisummat. KME isegi ei maini kumbagi neist põhimõttelistest olulistest tuvastustest, mis seega jäävad apellatsioonkaebuse käsitlusalast välja. KME etteheited selle kohta, mida tuvastati lisaks, ei saa viia vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseni.

93. Teiseks märgib komisjon, et see apellatsioonkaebuse alus on vastuvõetamatu, sest selles vaidlustatakse faktiliste asjaolude tuvastamine.

94. KME pelgalt väidab, et Üldkohus: i) tuvastas ekslikult, et komisjonil oli õigus järeldada tõenditest, mis on loetletud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, et mõju turule oli olemas; ii) oleks pidanud omistama punktis 71 suuremat kaalu tõenditele, mis KME meelest viitavad mõju puudumisele ja kokkulepete mittejärgimisele kartelliosaliste vahel; iii) oleks pidanud omistama punktis 72 suuremat kaalu ökonomeetrilistele uurimustele, mis KME meelest viitavad statistiliselt märkimisväärse mõju puudumisele; ja iv) oleks pidanud nõudma „otseseid tõendeid” mõju esinemise ja ulatuse kohta.

95. Euroopa Kohus aga ei ole pädev tuvastama faktilisi asjaolusid ega põhimõtteliselt ka uurima tõendeid, mis Üldkohus on vastu võtnud. Üksnes Üldkohus saab hinnata nende tõendite väärtust, tingimusel et need tõendid on nõuetekohaselt saadud ning asjakohaseid reegleid ja põhimõtteid on järgitud. Kui tõendite selget tähendust ei ole moonutatud, ei kuulu see hinnang Euroopa Kohtus kontrollimisele.

96. Tõendeid tegeliku mõju kohta, millele vaidlusaluses otsuses on tuginetud, ja nende põhjal tehtud järeldusi arutati Üldkohtu menetluses üksikasjalikult ning Üldkohus võttis need tõendid kokku vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, asudes punktis 70 seisukohale, et komisjon võib õiguspäraselt järeldada, et rikkumisel oli tegelik mõju turule, ning lükates seejärel punktides 71 ja 72 tagasi KME argumendid selle kohta, et muud tegurid räägivad niisuguse järelduse vastu.

97. Lisaks sellele, et KME argumendid põhinesid üksnes tema enese käitumisel, olid tema esitatud ökonomeetrilised uurimused fundamentaalses vasturääkivuses mitme asjaoluga, mida Üldkohtu menetluses täiel määral arutati. Üldkohtul ei olnud vaja nendes küsimustes otsust teha, sest ta lükkas KME argumendid tagasi igal juhul, kuid komisjon võtab need kokku järgmiselt.

98. Nendes uurimustes püüti teha kartellikokkuleppe mõju kohta järeldusi nii, et võrreldi kartellihindu hindadega „konkureerimise” perioodidel ja/või riikides, „kus konkureeriti”. Sellega aga hõlmati mitmeid aspekte, mille puhul olid olemas otsesed tõendid kartellitegevuse kohta. Üks hinnakokkulepe puudutas konkreetseid hinnatõstmisi nimeliselt märgitud riikides ning 8% „nendes, mida ei ole mainitud”, mis viitab sellele, et kogu KME müügitegevus oli kartelliline ja võrdluseks ei olnudki võtta „riike, kus konkureeriti”.

99. Igal juhul näitas statistiliste arvutuste uurimine, et väidetavad tulemused vastasid samuti kartellikokkuleppele, mille puhul hindu oli tõstetud. KME mudelis ei õnnestunud välistada 10,5% suurust keskmist hinnatõusu aastas ning sellest nähtus, et KME Germany hinnad kasvasid kogu kartelli piires keskmiselt 29,9% aastas. Muudeski aspektides ilmnesid nendest uurimustest ebaharilikud tulemused, mida KME ei suutnud selgitada.

100. Seega uuris Üldkohus nõuetekohaselt tõendeid, mille põhjal oli vaidlusaluses otsuses tuvastatud tegelik mõju, ja kõiki KME argumente, mis olid esitatud selle järelduse vastu. Konkreetsete, usaldusväärsete ja piisavate tõendite põhjal, mis näitasid oluliselt rohkemat kui ainult hinnakokkulepete täitmist, järeldas Üldkohus, et tegelik mõju on tuvastatud.

101. Kolmandaks märgib komisjon, et Üldkohtu järeldused olid piisavalt põhistatud.

102. KME argument – et Üldkohus põhjendas ebaloogiliselt ja ebapiisavalt oma järeldust, et KME ökonomeetrilised tõendid ei näita, nagu oleks rikkumisel tervikuna puudunud igasugune mõju turule, viidates esialgsele aruandele, mis oli seotud üksnes KME hindadega, kuid mitte mainides kahte ülejäänud aruannet, mis puudutasid kartelli kui tervikut – põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 72 vääriti mõistmisel.

103. Üldkohtu menetluses väitis KME, et tema enda hindade uurimine on tõendanud, et kartellikokkulepe ei avaldanud tegelikult mõju turule. Siiski olid nii esialgne uurimus (mida komisjon vaidlusaluses otsuses arvestas) kui ka kaks ülejäänud uurimust (mis esitati Üldkohtule) seotud ainult KME müügitegevusega. Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 KME argumendi tagasi, olles ise sõltumatult uurinud faktilisi asjaolusid ja tõendeid ning märkides, et üheainsa ettevõtja käitumise põhjal ei ole asjakohane hinnata kartelli kui terviku mõju. Selles loogikas ei ole vastuolu.

104. Kartelli kui terviku mõju hindamise tähtsus on käesolevas asjas selge. Esimeses astmes rõhutas komisjon, et kõnealune kartellikokkulepe hõlmas klientide jagamist ja süsteemi, mille kohaselt pidid osalised enne kliendivisiite igas riigis võtma ühendust turuliidriga, et küsida, millist kogust saab millise hinnaga müüa. Seega ei saa andmetega KME hindade kohta põhjendada järeldusi teiste kartelliliikmete hindade kohta: näiteks juhul, kui KME selle kliendijagamise kokkuleppe tõttu ei püüdnudki müüa tooteid klientidele. KME osutas sellele, et ta ei järginud neid kokkuleppeid, ent selleks, et ökonomeetrilised uurimused oleksid selles suhtes informatiivsed, oleks ta pidanud tõendama seda mittejärgimist iga kliendi suhtes, kes oli eraldatud mingile teisele kartelliosalisele. KME isegi ei üritanud seda ei komisjoni menetluses ega Üldkohtu menetluses teha.

105. Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 72 viimane lause viitab ainult esialgsele aruandele seetõttu, et vaidlusaluses otsuses jäeti ekslikult arvesse võtmata selle aruande olulisus. Vaidlusaluse otsuse tegemise ajal ei olnud ülejäänud aruandeid olemas ning neid ei oleks saanud arvesse võtta. On selge, et järelduse tegemisel KME argumentide kohta, mis põhinesid tema hindade analüüsil, vaatas Üldkohus läbi kõik kolm ökonomeetrilist uurimust. Need argumendid lükati tagasi kõikide kolme uurimuse osas samal põhjusel: need käsitlesid üksnes KME enda hindu.

Hinnang

106. Esimene küsimus seisneb selles, kas Üldkohtu nõustumist komisjoni hinnanguga, et rikkumine oli „väga raske”, ning komisjoni poolt seejärel määratud trahvi lähtesummat saab põhjendada üksnes rikkumise laadiga (hindade kindlaksmääramise ja turu jagamise kartell), arvestamata seda, kas tegelik mõju turule oli tõendatud.

107. Vaidlusaluses otsuses lähtus komisjon trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel oma järeldustest, et a) rikkumine oli „väga raske”, arvestades i) selle laadi, ii) selle mõju turule ja iii) selle turu geograafilist suurust, ning b) KME turuosa oli ligikaudu kolm korda suurem kui Outokumpu või Wielandi oma. Komisjon määras trahvi lähtesumma koguväärtuseks 58,1 miljonit eurot: 35 miljonit eurot KME‑le ja 11,55 miljonit igale ülejäänud osalisele.

108. KME väitis esimeses astmes, et nii rikkumise raskusastme määramisel kui ka trahvi lähtesumma jagamisel kartelliosaliste vahel jättis komisjon arvesse võtmata tegeliku mõju turule; komisjon kasutas lihtsalt põhjendust, et mõju avaldumine turule on tuvastatud, kuid seda ei saa arvuliselt määrata, ning et trahvi lähtesumma saab õiguspäraselt kindlaks määrata turuosa põhjal. KME väitis sisuliselt seda, et komisjon oli õigusnormidest tulenevalt kohustatud arvestama tegelikku mõju turule, kui seda sai mõõta, ja et käesoleval juhul sai seda mõõta ning et KME esitatud ökonomeetrilisest uurimusest nähtuvalt ei olnud see mõju statistiliselt märkimisväärne; sellepärast oleks trahvi lähtesumma koguväärtus pidanud olema asjakohase skaala väiksemate väärtuste osas (mis „väga raskete” rikkumiste suhtes algab 20 miljonist eurost).

109. Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 seisukohale, et „isegi kui komisjon ei ole tõendanud, et kartellikokkuleppel oli turul tegelik mõju, ei mõjuta see rikkumise kvalifitseerimist „väga raskeks” ega seega ka trahvisummat”, ning täiendas oma põhjenduskäiku vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64 ja 65 samas suunas.

110. Euroopa Kohtu menetluses on KME argumendid suunatud peamiselt sellele järgnenud järelduste vastu, mis sisalduvad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66−72 ja milles Üldkohus tuvastas „[l]isaks”, et komisjon on kartellikokkuleppe tegeliku mõju turule õiguslikult piisavalt tõendanud.

111. Sellest lähtudes märgib komisjon, et see apellatsioonkaebuse väide ei ole tulemuslik, sest KME ei ole vaidlustanud punktis 63 sisalduvat peamist järeldust; isegi kui tema argumendid tegeliku mõju kohta turule heaks kiidetakse, jääks kehtima järeldus kartellikokkuleppe kui „väga raske” rikkumise kohta ning kohtuotsust ei saaks esimese õigusväite tagasilükkamise osas tühistada.

112. Ma ei näe selles arutluskäigus vigu, kuid minu arvates ei tule tingimata nõustuda eeldusega, et KME ei ole vaidlustanud punktis 63 sisalduvat peamist järeldust.

113. Kindlasti peab paika, et KME ei ole vaidlustanud järeldust, mille kohaselt komisjonil oli õigus pidada kõnealust rikkumist „väga raskeks” ainuüksi selle rikkumise laadi põhjal. Tõepoolest osutab KME (olgugi joonealuses märkuses), et ta ei vaidlustanud seda küsimust esimeses astmes; selle asemel väitis ta, et arvestades kartelli tegelikult piiratud mõju turule, oleks trahvi lähtesumma koguväärtus pidanud olema asjakohase skaala väiksemate väärtuste osas, mis suuniste kohaselt oleks 20 miljonit, mitte 58,1 miljonit eurot. Selles kontekstis näib mulle, et KME apellatsioonkaebuse esimest väidet tuleb pidada niisuguseks, millega seatakse igal juhul (ehkki mööndavasti mitte nii selgelt, kui oleks olnud soovitav) küsimärgi alla Üldkohtu järeldus, et kuna tegelik mõju turule ei olnud rikkumise „väga raskeks” liigitamisel oluline, ei olnud see oluline ka trahvi lähtesumma määramisel.

114. Olen siiski nõus, et kui vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63−65 esitatud järeldused heaks kiita, ei oleks järgmistes punktides 66−72 esitatud järelduste vaidlustamisest, isegi kui see oleks edukas, mingit kasu. Punkti 66 sissejuhatavast sõnastusest( ) selgub, et järgnev lisandub sellele, mida Üldkohus on juba pidanud piisavaks põhjenduseks. Liiati on loogiline, et kui „kartellikokkulepped väärivad oma laadi tõttu kõige raskemaid trahve”, olenemata nende tegelikust mõjust turuhindadele, ning kui komisjon tugines trahvi lähtesummat kindlaks määrates selle mõju esinemise faktile, mitte täpsele määrale, ei saa seda summat vaidlustada nii, et püütakse tõendada, et see mõju oli piiratud.

115. Komisjoni väitel on see apellatsioonkaebuse väide vastuvõetamatu, sest selles vaidlustatakse vaid Üldkohtu faktituvastusi.

116. Selles ei ole ma täiesti veendunud. Mitmed KME argumentide aspektid puudutavad tõesti faktilistele asjaoludele antud hinnanguid – eriti need, millele on osutatud apellatsioonkaebuse punktides 18−20 ja 22 ning käesoleva ettepaneku punktides 87 ja 89 –, ent teiste näol on tegu õiguslike argumentidega, mis on sihitud väidetavatele puudustele vaidlustatud kohtuotsuses (ehkki jällegi oleks nende sõnastus võinud olla asjakohasem). Sisuliselt väidab KME, et kui saadaval olevate tõendite põhjal tehtud järelduste osas tekkis lahkarvamuse oht, ei oleks Üldkohus lihtsalt pidanud lubama komisjonil kasutada eelduste põhjendamiseks „tõendeid, mis viitavad mõistliku tõenäosusega sellele, et kartellikokkuleppel oli mõju turule”, vaid oleks vähemalt pidanud paluma komisjonil rahuldavalt ümber lükata KME esitatud vastutõendid. Nagu olen eespool punktis 113 selgitanud, tuleb seda argumenti käsitada seoses sellega, et vaidlustatakse mitte Üldkohtu järeldus, et tegelik mõju turule ei olnud rikkumise „väga raskeks” liigitamisel oluline, vaid tema järeldus, et see ei olnud oluline ka trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel.

117. Sellepärast ei lükkaks ma apellatsioonkaebuse esimest väidet tagasi kui ainult faktituvastuste vaidlustamise tõttu tulemusetut või vastuvõetamatut.

118. Teisest küljest, niivõrd kui seal on tõstatatud õigusküsimusi, ei tee ma ettepanekut selle väitega nõustuda. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 sisalduv Üldkohtu märkus, et kartellikokkuleppe võimalik tegelik mõju turule ei ole trahvide taseme kindlaksmääramisel otsustav kriteerium, leiab rohkesti tuge kohtupraktikast, millele seal on viidatud.( ) Selline mõju on kõigest üks mitmetest arvestamisele kuuluvatest teguritest – mis ei piirdu ainult kolme suunistes loetletuga. Niivõrd, kui komisjon vaidlusaluses otsuses tuvastas mõningase mõju esinemise (seda KME ei eita), sai ta kasutada seda järeldust kui ühte tegurit, mille põhjal arvutada trahvi lähtesumma. Ja kuivõrd komisjon seda tehes ei eeldanud, et see mõju oli teatava konkreetse ulatusega – vaid lähtus hoopis selgelt sellest, et seda mõju ei saa täpselt arvuliselt määrata( ) –, ei saa talle ette heita, et ta selle mõju taset täpselt kindlaks ei teinud, ega heita Üldkohtule ette komisjoni käsitlusviisiga nõustumist.

119. Lisaksin, et kui ettevõtjad otsustavad esitada oma argumentide toetuseks ökonomeetrilisi uurimusi, peab komisjon neid tõendeid oma üldhinnangu andmisel muidugi nõuetekohaselt arvesse võtma. Kui ta aga ei võta niisuguseid tõendeid arvesse nende täies mahus, ei ole ta kohustatud vastupidise tõendamiseks esitama vastupidist ökonomeetrilist uurimust.

120. Kaaluda jääb see, nagu ka eespool punktis 83 märkisin, kas Üldkohus võis selle õigusväite kontrollimisel mitte kinni pidada konventsiooni ja hartaga nõutud standardist.

121. Selles suhtes märgin, et KME ei ole ühelegi sellisele puudusele osutanud. Ükski tema apellatsioonkaebuse viienda väitega seoses viidatud lõikudest ei pärine Üldkohtu otsuse asjassepuutuvast osast. Samuti ei ole selles kohtuotsuse osas kasutatud sõnastust, millele KME eeskätt vastu vaidleb: nimelt ei ole seal viiteid komisjoni kaalutlusõigusele.

122. Lisaks näib mulle, et Üldkohus käsitles esimest õigusväidet kooskõlas sellega, kuidas KME selle väite esitas.

123. KME argument põhines sisuliselt väitel, et komisjon oli omaenda suuniste kohaselt kohustatud kas mõõtma kartellikokkuleppe tegelikku mõju turule ja tuginema sellele mõõtmistulemusele või üldse mitte tuginema turule avaldatud mõjule. Üldkohus käsitles seda argumenti ja samuti uuris – olgugi et ta pidas seda uurimist üleliigseks – nii komisjoni jaoks saadaval olnud tõendeid kui ka KME esitatud hilisemaid ökonomeetrilisi aruandeid ning jõudis järeldusele, et viiteid turule avaldatud mõjule ega sellest mõjust lähtumist trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel ei saa komisjonile ette heita. Seega, isegi kui oleks saanud tõstatada muid küsimusi – näiteks seoses võimaliku vajadusega selgitada, miks trahvi lähtesumma koguväärtus oli 58,1 miljonit, mitte 20 miljonit või 100 miljonit eurot –, selliseid küsimusi ei tõstatatud, ning Üldkohus käsitles talle esitatud küsimusi viisil, mis kuidagi ei viita sellele, nagu ei oleks ta teostanud oma täielikku pädevust nii, nagu konventsioon nõuab.

Apellatsioonkaebuse teine väide: turu suurus

Asjakohased lõigud vaidlustatud kohtuotsusest

124. Vaidlusaluses otsuses asjaomase turu suurust arvutades arvestas komisjon torude valmistamisel kasutatava vase maksumust. KME väitis esimeses astmes, et sellist arvutusviisi kasutades eiratakse turu tegelikkust. Tegelikult määravad kasutatava vase hinna torude ostjad ise ning see hind, mis moodustab ligikaudu kaks kolmandikku torude lõplikust hinnast, lihtsalt kandub neile edasi. Turu tegelik majanduslik kaal piirdus töötlemisel lisanduva väärtusega, mis moodustab ligikaudu ühe kolmandiku 288 miljonist eurost, millest oli vaidlusaluses otsuses lähtutud.

125. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86−89 märkis Üldkohus, et komisjon võis, olemata selleks siiski kohustatud, võtta trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel rikkumise raskusastme osas arvesse kahjustatud turu suurust; ja et käesoleva juhtumi puhul on ta seda teinud, kuigi see oli vaid üks arvesse võetud teguritest; ning et sellepärast on vaja kaaluda, kas komisjon eksis, kui ta võttis selles suhtes arvesse vase hinda. Üldkohtu järeldus on esitatud punktides 91−94:

„91 […] ühestki mõistlikust põhjendusest ei tulene, et asjaomase turu käive tuleks arvutada teatud tootmiskulusid välja jättes. Nagu komisjon on õigesti märkinud, esinevad kõikides tööstussektorites lõpptootega lahutamatult seotud kulud, mida tootja ei saa kontrolli all hoida, kuid mis moodustavad siiski olulise osa kogu tema tegevusest ja mida seega ei saa trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel tema käibest välja jätta (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punktid 5030 ja 5031). Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et vase hind moodustab tööstuslike torude lõpphinnast olulise osa või et vase hinna kõikumise oht on suurem kui muude toorainete puhul.

92 […] mis puudutab hagejate erinevaid etteheiteid, millega soovitakse kinnitada, et asjaomase turu käibe kriteeriumi asemel oleks trahvide hoiatava mõju eesmärki ja võrdse kohtlemise põhimõtet silmas pidades sobivam määrata nende trahvisumma kindlaks kahjustatud sektori rentaabluse või sellega seonduva lisaväärtuse alusel, siis tuleb tõdeda, et need ei ole asjassepuutuvad. Selles osas tuleb kõigepealt märkida, et rikkumise raskus tehakse kindlaks mitme asjaolu põhjal, millega seoses on komisjonil lai kaalutlusõigus (Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05: BASF vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 65), kuna kohustuslikult arvesse võetavate tingimuste kohta ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu (eespool punktis 64 viidatud kohtuotsus Dalmine vs. komisjon, punkt 129), ning seega peab komisjon, mitte ühenduste kohus oma kaalutlusruumi raames ja kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttest ning määrusest nr 17 tulenevate piirangutega otsustama, milliseid tegureid ja arvandmeid arvestada, et rakendada poliitikat, mis tagab EÜ artiklis 81 sätestatud keeldudest kinnipidamise.

93 Järgmiseks on vaieldamatu, et ettevõtja või turu käive on rikkumise raskuse hindamise tegurina tingimata ebamäärane ja mittetäielik. See ei erista ei kõrge lisaväärtuse ja madala lisaväärtusega turge ega kasumlikke ja vähem kasumlikke ettevõtjaid. Siiski, vaatamata selle umbkaudsele laadile, käsitlevad ühenduse seadusandja, komisjon ja Euroopa Kohus praegu käivet konkurentsiõiguses kohase kriteeriumina, et hinnata asjaomaste ettevõtjate suurust ja majanduslikku võimsust (vt eelkõige eespool punktis 64 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt vs. komisjon, punkt 121; määruse nr 17 artikli 15 lõige 2; nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (ELT L 24, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 40) põhjendus 10 ning artiklid 14 ja 15).

94 Kõike eelnevat arvestades tuleb järeldada, et komisjon käitus õigesti, kui võttis asjaomase turu suuruse määratlemisel arvesse vase hinda.”

Poolte märkuste kokkuvõte

KME apellatsioonkaebus

126. KME on seisukohal, et tema aruannet asjaomase turu omaduste kohta, mida ei ole vaidlustatud kohtuotsuses küsimärgi alla seatud, tuleb apellatsioonimenetluses käsitleda kui tuvastatud faktilisi asjaolusid. Ta märgib siiski, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja esitas ebapiisava põhistuse, kuna ta ei kinnitanud, et komisjonil on turuväärtust arvutades õigus tõlgendada „käivet” kui netokäivet.

127. Esiteks nähtub kohtupraktikast ja komisjoni menetluspraktikast, et trahvi lähtesummat arvutades peab komisjon arvesse võtma asjaomase turu või ettevõtja erijooni. Kohtud on otsustanud, et komisjon võib kalduda kõrvale oma üldisest toimimistavast, milleks on viimatise täisrikkumisaasta käive, kui see aasta ei ole ettevõtja tegelikku suurust ja majanduslikku võimsust ning rikkumise ulatust arvestades tüüpiline. Maksimaalse trahvisumma arvutamise kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et igal konkreetsel juhul ja arvestades nii konteksti kui ka trahvimissüsteemi eesmärke, peab komisjon hindama kavatsetavat mõju asjaomasele ettevõtjale, arvestades eelkõige niisugust käivet, mis kajastab ettevõtja tegelikku majandusolukorda rikkumise kestel. Oma hiljutises menetluspraktikas on komisjon tihti kasutanud suunistes ette nähtud võimalust kalduda kõrvale reeglist, mille järgi tuleb lähtuda rikkumises osalemise kestuse viimase täisaasta käibest, kui niisugust kõrvalekaldumist õigustavad juhtumi konkreetsed faktilised asjaolud või muud, välised asjaolud. Ja Üldkohus on otsustanud, et komisjon võib oma hinnangus aluseks võtta tegeliku majandusliku võime põhjustada olulist kahju käibe ja turuosaga seotud andmetele, välja arvatud siis, kui konkreetsed asjaolud, näiteks turu omadused, arvestavalt vähendavad selliste andmete olulisust ja eeldavad muude tegurite arvessevõtmist.

128. Teiseks muudab see, et vase hind sõltub üksnes kliendi otsusest osta teataval päeval, vasktorude tööstuse ainulaadseks ja teiste tööstusharudega võrreldamatuks, nagu ka vaske ei saa võrrelda muude sisendtoodetega – näiteks energia, vee ja seadmetega –, mille hinnad määratakse lepinguliselt kindlaks tootja ja asjaomase tarnija vahel. Ometi järeldas Üldkohus ekslikult, et kartellist mõjutatud turu suuruse täpsemal arvutamisel ei ole põhjust vase hinda arvestamata jätta. Sellega rikkus Üldkohus ka diskrimineerimiskeelu põhimõtet – mille kohaselt erisuguseid olukordi tuleb käsitleda erinevalt – ja proportsionaalsuse põhimõtet. Viimati nimetatu osas märgib KME, et talle määratud trahvi summa on ligikaudu sama mis 2% tema ülemaailmsest kogukäibest 2002. aastal; 40% tema käibest Euroopa majanduspiirkonna tööstuslike torude turul vastavalt toodete koguhinnale, millesse on arvestatud vase maksumus; 80% tema tootmiskäibest sellel turul; 42% tema kontserni 2003. aasta brutotegevuskasumist; ja 16% tema kontserni netovarast juunis 2003.

129. Kolmandaks, kui komisjon oleks trahvinud KME‑d samal turul ellu viidud kartellikokkuleppe eest, mis lakkas 2007. aastal, ja oleks lähtunud turuväärtuse arvutamisel sama aasta kogukäibest, oleks trahvi lähtesumma olnud palju suurem lihtsalt seetõttu, et vase hinnad tõusid ajavahemikus 2003−2007 tohutult.

130. Neljandaks tugines Üldkohus ekslikult oma otsusele kohtuasjas Cimenteries CBR,( ) kuna nimetatud kohtuasjas olid asjakohased sisendkulud, nagu transpordikulud ja kottide tarnimise kulud, kartelli liikmete kontrolli all, käesoleval juhul aga ei olnud vase hind torutootjate kontrolli all. Veel eksis Üldkohus sellega, et tugines kohtupraktikale, mis annab komisjonile kaalutlusõiguse valida rikkumise raskusastme määramiseks kasutatavad tegurid, sealhulgas harilikult käibe, sest koguhinna põhjal arvutatud käive ei ole tööstuslike torude turul tähendusrikas rikkumise raskusastme näitaja. Komisjoni kaalutlusõigus valida neid tegureid ei saa laieneda õigusele tugineda aspektidele, millel ei ole majanduskonteksti erijooni arvestades mingit seost rikkumise raskusastmega. Vaidlustatud kohtuotsuses jättis Üldkohus kontrollimata, kas komisjoni kasutatud kriteeriumid olid asjassepuutuvad ja piisavad.

Komisjoni vastus

131. Komisjon märgib, et KME väited selle kohta, kuidas vase hindu määratakse ja tööstuslikke torusid müüakse, ei ole apellatsioonimenetluse seisukohast tuvastatud faktilised asjaolud. Üldkohus ei pidanud nende üksikasjade kohta otsust tegema. Tema järeldused ei toeta seda, kuidas KME iseloomustab kartelli liikmeid kui metalliga varustajaid, ning komisjon märkis esimeses astmes konkreetselt, et vaidlustatud kohtuotsuses lõpuks esitatud põhjendustel olid asjakohatud KME väited, et ta tegutses tihti oma klientide varustajana. Komisjon on selgitanud, et mil iganes klient tegelikult ostis vaske ja palus KME‑l sellest toode valmistada, ei arvatud metalli hinda KME käibesse. Igal juhul ei ole Üldkohtu järeldustega tööstuslike torude turu suuruse kohta kooskõlas väide, nagu oleksid tööstuslike torude tootjad ühel ja samal ajal tegutsenud vaseturul omavahel konkureerides ja vasktoodete valmistamise turul kartelliliselt; on ainult üks turg: tööstuslike torude turg.

132. Üldkohus lükkas tagasi KME väite, et tööstuslike torude turg on ainulaadne seetõttu, et sisendhindade üle puudub kontroll, ilma et ta oleks pidanud midagi tuvastama seoses KME üksikasjalike selleteemaliste väidetega. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91 märkis Üldkohus, et ühestki mõistlikust põhjendusest ei tulene, nagu tuleks turu käivet arvutada teatavaid tootmiskulusid välja jättes, ning tuvastas faktilise asjaolu, et kõikides tööstussektorites esineb lõpptootega lahutamatult seotud kulusid, mida tootja ei saa kontrolli all hoida, kuid mis moodustavad siiski olulise osa kogu tema tegevusest ja mida seega ei saa trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel tema käibest välja jätta. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et vase hind moodustab tööstuslike torude lõpphinnast olulise osa või et vase hinna kõikumise oht on suurem kui muude toorainete puhul.

133. Apellatsioonkaebuse selles väites pelgalt palutakse Euroopa Kohtul teistmoodi hinnata seda, kas tööstuslike torude tööstus on ainulaadne. KME kordab oma esimeses astmes esitatud väiteid, mis käsitlevad klientide lepingulisi õigusi seoses vase hinnaga, vase hinna osa toru koguhinnas ning vase hindade kõikuvust. Niisugune argument on vastuvõetamatu ja liiati ei erista tegelikult miski tööstuslike torude tootjaid teistest tootjatest, kes ostavad toorainet, teenuseid või seadmeid. Sisendtoodete hindu ei saa kontrolli all hoida üksi ettevõtja, kes ei ole turgu valitsevas seisundis. Mis tahes lepingud on tootja enda valiku tulemus, kusjuures käesoleval juhul kandub vase hinna kõikumise oht edasi kliendile.

134. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 tõdes Üldkohus, et ettevõtja käive turul on rikkumise raskusastme hindamise tegurina igal juhul ebamäärane ja mittetäielik. Ta nõustus, et käive ei erista suure ja väikese lisandväärtusega sektoreid ega suurema ja väiksema rentaablusega ettevõtjaid. Siiski andis Üldkohus hinnangu, et käive on konkurentsiõiguse kontekstis kohane kriteerium asjaomaste ettevõtjate suuruse ja majandusliku võimsuse hindamiseks. KME argumentides seevastu kutsutakse Euroopa Kohut mitte nõustuma Üldkohtu sellekohase hinnanguga. See, pärast kirjalikes väidetes ja kohtuistungil peetud ulatuslikku arutelu antud hinnang oli tasakaalustatud ning selles eelistati käibe objektiivsust võimalusele, et tekivad lõputud vastuolud, subjektiivsus ja ennustamatus, milleni oleks viinud KME ettepanek arvata maha sellised kulud, mis ei ole kartelli liikmete kontrolli all.

135. Üldkohtu hinnang oli õige. Ennekõike peaks Euroopa Kohus seisma vastu KME palvele hinnata trahvisumma ümber kas 2002. või 2003. aasta arvuliste näitajate põhjal. Niisugustele argumentidele on kohta ainult Üldkohtu menetluses.

136. Üldkohtu teostatud kontrolli piisavuse küsimuses märgib komisjon, et KME viitab (seoses apellatsioonkaebuse viienda väitega, kuid osutades enda teise väite käsitlemisele esimese astme menetluses) vaidlustatud kohtuotsuse punktile 92, milles Üldkohus viitas komisjoni kaalutlusõigusele. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91 märkis Üldkohus aga kinnitavalt, et „ühestki mõistlikust põhjendusest ei tulene, et asjaomase turu käive tuleks arvutada teatud tootmiskulusid välja jättes”; et „kõikides tööstussektorites [esinevad] lõpptootega lahutamatult seotud kulud, mida tootja ei saa kontrolli all hoida, kuid mis moodustavad siiski olulise osa kogu tema tegevusest ja mida seega ei saa trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel tema käibest välja jätta”; ning et „[s]eda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et vase hind moodustab tööstuslike torude lõpphinnast olulise osa või et vase hinna kõikumise oht on suurem kui muude toorainete puhul”. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93 järeldas Üldkohus kinnitavalt, et „vaatamata selle umbkaudsele laadile, käsitlevad ühenduse seadusandja, komisjon ja Euroopa Kohus praegu käivet konkurentsiõiguses kohase kriteeriumina, et hinnata asjaomaste ettevõtjate suurust ja majanduslikku võimsust”. Lõpuks, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 märkis Üldkohus: „Kõike eelnevat arvestades tuleb järeldada, et komisjon käitus õigesti […]”

Hinnang

137. Kõik seisab siin küsimuse taga, kas komisjon, kui ta kasutab rikkumise raskusastme hindamisel ühe kriteeriumina turu suurust (st müügikäivet, mitte geograafilist ulatust), peaks lähtuma igal korral täishindadest või võib ta lähtuda üksnes hinna sellest osast, mida rikkujad said mõjutada.

138. KME väidab mitte seda, et turu suurust ei tohiks üldse kunagi arvesse võtta või et täishindadest lähtumine oleks alati vale, vaid seda, et vasktorude turul on erijooni, mille tõttu oleks väär seda teha käesoleva juhtumi puhul. Sellest lähtudes on ta seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja põhjendas ebapiisavalt oma järeldust, et brutokäive on kohane turu suuruse mõõdupuu.

139. Minu arvates on komisjonil õigus, et KME suures osas palub Euroopa Kohtul tuvastada faktilisi asjaolusid seoses turu omadustega, mida Euroopa Kohus ei ole pädev apellatsioonimenetluses tegema. Üldkohus tuvastas faktiliste asjaoludena ainult selle, et „vase hind moodustab tööstuslike torude lõpphinnast olulise osa”, ja selle, et „vase hinna kõikumise oht on suurem kui muude toorainete puhul”. KME ei ole väitnud, et seda tuvastades moonutas Üldkohus tõendite selget tähendust. Nii tuleb seda, kas Üldkohus rikkus õigusnormi või esitas ebapiisava põhjenduse, hinnata nendest faktilistest asjaoludest lähtudes.

140. Sisuliselt tugines Üldkohus oma õiguslikus järelduses neljale tuvastatud asjaolule: igasuguse turu suurus müügikäibes mõõdetuna hõlmab teatavaid kulusid, mida tootjad ei saa oma kontrolli all hoida; vasktorude turu tunnusjooned ei ole selles suhtes erandiks; komisjonil on mõningane vabadus valida neid tegureid, mida ta arvesse võtab; ning brutokäive on tunnustatud, olgugi et mitte täiuslik vahend ettevõtjate suuruse ja majandusliku võimsuse hindamiseks.

141. Ma ei näe selles põhjenduskäigus puudusi. Tõepoolest puudutas Üldkohtu viidatud kohtuasi Cimenteries CBR lisakulusid, mis olid kahtlemata tagasihoidlikumad kui vase hind käesoleval juhul, kuid seesugune määraline erinevus ei välista kujunenud kohtupraktika edasiarendamist suuremate kulude hõlmamise suunas. Liiati näib möödapääsmatu, et käibe see osa, mille moodustab tooraine, varieerub sektoriti märkimisväärselt. Kui brutokäibe arvessevõtmine oleks mõnel juhul lubatav, teistel juhtudel aga mitte, oleks vaja kehtestada teatav künnis, tõenäoliselt neto- ja brutokäibe vahekorra kujul, mis tingiks erineva kohtlemise. Seda künnist oleks aga väga keeruline kohaldada ning see põhjustaks lõputuid ja lahendamatuid vaidlusi, sealhulgas väiteid ebavõrdse kohtlemise kohta. Peale selle tuleb meeles pidada, et vaidlusalusest otsusest ei ilmne mingit otsest matemaatilist seost turu suuruse ja trahvide lähtesumma koguväärtuse vahel, ning ka Üldkohus ise leidis, et turu suurus oli ainult üks komisjoni arvestatud teguritest. Neil asjaoludel ei tundu põhjendamatu nõustuda sellega, et komisjon võib tugineda teatavale „ligikaudsele” – kuid see-eest hõlpsasti kasutatavale – mõõdupuule, et hinnata turu suurust kui ühte kriteeriumi sellest kogumist, mida kasutatakse rikkumise raskusastme kindlaksmääramiseks. Igal juhul ei ole KME esitanud piisavat põhjendust järeldamaks, et Üldkohus rikkus õigusnormi oma seisukohas, et komisjon sai nii talitada.

142. Asun nüüd käsitlema küsimust, kas Üldkohus uuris esimeses astmes esitatud teist väidet piisavalt, arvestades Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat.

143. Esiteks märkis Üldkohus oma põhjenduskäigus tõepoolest, et „rikkumise raskus tehakse kindlaks mitme asjaolu põhjal, millega seoses on komisjonil lai kaalutlusõigus” ning et „seega peab komisjon, mitte ühenduste kohus oma kaalutlusruumi raames […] otsustama, milliseid tegureid ja arvandmeid arvestada”. KME on seoses apellatsioonkaebuse viienda väitega tuginenud vähemalt esimesele nendest katketest, väites, et Üldkohus „andis liialt järele” komisjoni kaalutlusõigusele.

144. Apellatsioonkaebuse teisest väitest, kus KME kinnitab, et „komisjoni kaalutlusõigus valida tegureid, mida arvestades määratakse kindlaks kartellikokkuleppe kui rikkumise raskusaste, ei saa laieneda õigusele tugineda elementidele, millel ei ole majanduskonteksti erijooni arvestades mingit seost rikkumise raskusastmega”, on aga selge, et KME tegelikult aktsepteerib kõnealuse kaalutlusõiguse olemasolu ning ta ei ole Üldkohtuga pelgalt nõus selle ulatuse osas. Mulle näib, et see ei saa olla piisav alus väitele, et Üldkohus ei teostanud vaidlusaluse otsuse kontrollimisel täielikku pädevust.

145. Samuti peab paika see, et asjakohased Üldkohtu tuvastused vaidlustatud kohtuot