ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Selleks et kõikide kaupade ja teenuste kohta oleks võimalik esitada üks põhjendus, piisab sellest, kui kaupadel ja teenustel on ühine tunnus, kui tähisel puudub selle tunnuse tõttu eristusvõime. Käesoleval juhul on ühiseks tunnuseks see, et eranditult iga asjassepuutuv kaup ja teenus võib olla rohkem või vähem kvaliteetne, mistõttu viidet kõrgemale kvaliteedile tajutakse neist igaühe puhul kui pelgalt müügiargumenti.
5.

a) Juhul kui Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 13 lõige 2 on eespool esitatud küsimustele antavaid vastuseid arvestades käesoleval juhul kohaldatav, siis kas viidatud sättel on vahetu õigusmõju? b) Juhul kui vastus viienda küsimuse a osale on jaatav, siis kas sissenõutavate kulude arvutamisel võib sellisel juhul vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 13 lõikele 2 aluseks võtta kõigi taotluste läbivaatamise menetluste hinnangulised kulud, kõigi käesoleva taotlusega võrreldavate taotluste läbivaatamise kulud või üksikute taotluste läbivaatamise kulud? c) Juhul kui vastus viienda küsimuse a osale on jaatav, siis milliste kriteeriumide kohaselt tuleb kaudsed ja püsikulud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 13 lõikele 2 arvata konkreetsete loa väljastamise taotluste kulude hulka?
2)

Kas tuleb lähtuda sellest, et õigus saada puhkusehüvitist tekib ainult siis, kui töötaja, kellel ei olnud töövõimetuse tõttu võimalik oma puhkuseõigust vahetult enne töösuhte lõppu ära kasutada, a) on teatanud tööandjale tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva) oma (nt haigusest tingitud) töövõimetusest ja b) on tõendanud oma (nt haigusest tingitud) töövõimetust (nt arstitõendi esitamisega) tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva)? Eitava vastuse korral küsitakse, kas liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et õigus saada puhkusehüvitist tekib ainult siis, kui töötaja, kellel ei olnud töövõimetuse tõttu võimalik oma puhkuseõigust vahetult enne töösuhte lõppu ära kasutada, a) on teatanud tööandjale tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva) oma (nt haigusest tingitud) töövõimetusest ja b) on tõendanud oma (nt haigusest tingitud) töövõimetust (nt arstitõendi esitamisega) tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva), on kooskõlas direktiivi 2003/88 artikliga 7.
ET Euroopa Liidu Teataja C 346/11

Iranian Offshore Engineering & Construction Company (IOEC) 28. augustil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 25. juuni 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-95/14: Iranian Offshore Engineering & Construction versus nõukogu

(Kohtuasi C-459/15 P)

(2015/C 346/13)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Iranian Offshore Engineering & Construction (IOEC) (esindajad: advokaadid J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea ja J. Iriarte Ángel)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu (seitsmes koda) 25. juuni 2015. aasta otsus kohtuasjas T-95/14.

— Lahendada kohtuvaidlus lõplikult, rahuldades apellandi nõuded esimeses kohtuastmes, st tühistada 15. novembri 2013. aasta otsuse 2013/661/ÜVJP (1) artikkel 1 ja 15. novembri 2013. aasta rakendusmääruse (EÜ) nr 1154/2013 (2) artikkel 1 osas, milles need viitavad IOEC-le või võivad teda kahjustada, ja eemaldada tema nimi kõnealuste õigusaktide lisadest.

— Mõista mõlema astme kohtukulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet:

Õigusnormi rikkumine seoses sellega, et kohtuotsuses on vääralt leitud, et nõukogu täitis põhjendamiskohustust ega rikkunud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

Õigusnormi rikkumine seoses sellega, et apellandi vastu suunatud meetmed põhinevad tõenditel, olgugi et tegelikult puudub neil igasugune faktiline alus ja et kohtuotsus põhineb eeldustel. Sellest tulenevalt on samuti võimu kuritarvitatud ja rikutud kohaldatavaid õigusnorme ning võrdse kohtlemise põhimõtet.

Õigusnormi rikkumine seoses sellega, et kohtuotsuses on vääralt leitud, et IOEC omandiõigust ei rikutud ja et on järgitud proportsionaalsuse põhimõtet.

(1) Nõukogu 15. novembri 2013. aasta otsus 2013/661/ÜVJP, millega muudetakse nõukogu otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 306, lk 18).

(2) Nõukogu 15. novembri 2013. aasta rakendusmäärus (EL) nr 1154/2013, millega rakendatakse määrust (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 306, lk 3).
ET Euroopa Liidu Teataja C 337/8

Stichting Woonlinie jt 29. juulil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 12. mai 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-202/10 RENV, Stichting Woonlinie jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-414/15 P)

(2015/C 337/10)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Pooled

Apellandid: Stichting Woonlinie, Stichting Allee Wonen, Woningstichting Volksbelang, Stichting WoonInvest, Stichting Woonstede (esindajad: advocaat P. Glazener ja professor L. Hancher)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Belgia Kuningriik, Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (IVBN)

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad

— vastavalt esitatud väidetele tühistada täielikult või osaliselt Üldkohtu (seitsmes koda) 12. mai 2015. aasta otsus kohtuasjas T-202/10 RENV;

— saata asi tagasi Üldkohtusse uue otsuse tegemiseks kooskõlas Euroopa Kohtu õigusliku käsitlusega;

— mõista komisjonilt välja käesoleva kohtumenetluse ning Üldkohtu menetluses tekkinud kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Esimese väitega heidetakse ette, et Üldkohus on rikkunud Euroopa Liidu õigust, hinnanud olulisi asjaolusid valesti ning ei ole otsust piisavalt põhjendanud, kui ta leidis, et artikli 17 kohaselt on hagi tegelikult suunatud kirja vastu ja kohtulik kontroll ei saa sellele laieneda. Oma otsuses jätab Üldkohus tähelepanuta selle, et ELTL artikli 108 lõike 1 kohaselt peab otsuse õiguslike tagajärgede põhjendatus tulenema asjaolust, et varasem olukord oli aluslepinguga vastuolus. Üldkohus tõlgendab TF1 otsust vääralt, sest ta järeldab sellest, et vaidlustatud otsuse temapoolne kontrollimine peab piirduma küsimusega, kas komisjon on õigesti hinnanud kehtivat abikava, mida on muudetud vastavalt Madalmaade võetud kohustustele.

Teise väitega heidetakse ette, et Üldkohus on rikkunud Euroopa Liidu õigust, hinnanud olulisi asjaolusid valesti ning ei ole otsust piisavalt põhjendanud, kui ta leidis, et ta ei saa kontrollida komisjoni poolt ette pandud asjakohaseid meetmeid, sest need on pelgalt ettepanekud ning omandavad siduva jõu alles nende vastuvõtmisega Madalmaade ametiasutuste poolt.
ET Euroopa Liidu Teataja C 371/17

Euroopa Komisjoni 21. septembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 15. juuli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-314/13: Portugal versus komisjon

(Kohtuasi C-495/15 P)

(2015/C 371/20)

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Recchia ja P. Guerra e Andrade)

Teine menetlusosaline: Portugali Vabariik

Apellandi nõuded

Apellant palub Üldkohtul:

— tühistada Üldkohtu 15. juuli 2015. aasta otsus kohtuasjas T-314/13;

— suunata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsuse tegemiseks;

— mõista kohtukulud välja Portugali riigilt.

Väited ja peamised argumendid

Väited: Peamiselt väidab komisjon, et Üldkohus leidis vääralt, et komisjon peab Ühtekuuluvusfondist antud rahalist abi korrigeeriva otsuse tegema alusõigusnormis sätestatud tähtajal alates liikmesriigi ärakuulamise kuupäevast.

Teise võimalusena väidab komisjon, et Üldkohus leidis vääralt, et komisjonile finantskorrektsiooni otsuse tegemiseks ette nähtud tähtaeg on kohustuslik, mille järgimata jätmine kujutab endast olulist rikkumist, mis muudab väljaspool tähtaega tehtud otsuse kehtetuks.

Peamised argumendid: Peamiselt leiab komisjon, et käesoleval juhul ei kuulunud kohaldamisele mitte määruse nr 1083/2006 (1) artikkel 100, vaid määruse nr 1164/94 (2) II lisa artikli H lõige 2. Komisjoni hinnangul tõlgendas Üldkohus määruse nr 1083/2006 artiklit 108 valesti. Artiklit 108 kohaldatakse üksnes uute eeskirjade kohaselt heaks kiidetud kaasfinantseeritud projektide suhtes (ajavahemikul 2007–2013). Käesoleval juhul oli vastavalt määruse nr 1083/2006 artiklile 105 kohaldamisele kuuluv säte määruse nr 1164/94 II lisa artikli H lõige 2. Komisjoni sõnul ei näinud määrus nr 1164/94 ette mingit tähtaega, mille jooksul komisjon pidi finantskorrektsiooni otsuse tegema.

Teise võimalusena leiab komisjon, et liidu seadusandja ei ole sätestanud mingit tähtaega, mille jooksul komisjon peab finantskorrektsiooni otsuse tegema. Finantskorrektsiooni otsuse peamine eesmärk on seotud liidu finantshuvide kaitsega. Teiseks ei ole õigusnormides ette nähtud mingit sanktsiooni ega tagajärge tähtaja rikkumise puhul. Tähtaeg finantskorrektsiooni otsuse tegemiseks on soovituslik.

(1) Nõukogu 11. juuli 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1260/1999 (ELT L 210, lk 25).

(2) Nõukogu 16. mai 1994. aasta määrus (EÜ) nr 1164/94, millega asutatakse ühtekuuluvusfond (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 9).
ET Euroopa Liidu Teataja C 371/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší soud České republiky (Tšehhi Vabariik) 3. augustil 2015 – New Wave CZ a.s. versus Alltoys spol. s r. o.

(Kohtuasi C-427/15)

(2015/C 371/17)

Kohtumenetluse keel: tšehhi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Nejvyšší soud České republiky

Põhikohtuasja pooled

Hageja: New Wave CZ a.s.

Kostja: Alltoys spol. s r. o.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (1) artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui hageja nõuab pärast niisuguse menetluse lõplikku lõpetamist, milles tuvastati intellektuaalomandi õiguste rikkumine, iseseisvas menetluses teavet intellektuaalomandi õiguste rikkumise päritolu ja kaupade või teenuste levitamisvõrgustiku kohta (näiteks kahju täpseks kindlaksmääramiseks ja selle eest seejärel hüvitise nõudmiseks), on tegemist intellektuaalomandi õiguste rikkumise menetlemisega?

(1) ELT 2004 L 157, lk 45.
3.

Kui vastus esimese küsimuse alaküsimusele a või alaküsimusele b on eitav: Kas komisjoni selgitavaid märkusi KN-i (3) alamrubriigi 8525 8030 ning alamrubriikide 8525 8091 ja 8525 8099 kohta (Euroopa Liidu kombineeritud nomenklatuuri selgitavad märkused, ELT 2015, C 76, lk 1) tuleb tõlgendada nii, et „ühekorraga vähemalt 30 minuti videopildi” salvestamisega on tegemist ka siis, kui videoklipp salvestatakse vähemalt 30 minuti pikkustesse eraldi failidesse, juhul kui vaataja ei märka salvestise taasesitamisel nende failide vahetumist?
1.

Kuna Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ (1) (teenuste kohta siseturul) artikli 2 lõike 2 punktis d on sätestatud, et seda direktiivi ei kohaldata transpordi valdkonna teenuste suhtes, küsitakse, kas kostja kasumi saamisele orienteeritud vahendustegevust mootorsõiduki omaniku ja isiku vahel, kellel on vaja jõuda linnas ühest punktist teise, mille käigus kasutatakse infotehnoloogilisi vahendeid, milleks on veebikeskkond ja tarkvara rakendus „nutitelefonid ja tehnoloogiaplatvorm”, mis kostja sõnul võimaldavad tal ühendust pidada, tuleb lugeda transporditegevuseks või tuleb seda käsitleda elektrooniliseks vahendustegevuseks või infoühiskonna teenuseks selles tähenduses, nagu on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ (2), millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, artikli 1 lõikes 2?
1.

Kas nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta (1) tuleb tõlgendada nii, et selle direktiiviga on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei saa Belgias vallasvaratulult kinnipeetava maksu sissenõudmisest loobuda dividendide puhul, mida Belgia tütarettevõtja maksab Madalmaades asuvale emaettevõtjale, kes täidab miinimumosaluse ja selle osaluse omamise nõuet seeläbi, et ta on fiskaalne ühisinvesteerimisettevõtja, kes peab oma kasumi täies ulatuses osanikele jaotama ja saab sellest tulenevalt kohaldada juriidilise isiku tulumaksu nullmäära?
ET Euroopa Liidu Teataja C 363/25

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam (Madalmaad) 2. septembril 2015 – Openbaar Ministerie versus A

(Kohtuasi C-463/15)

(2015/C 363/31)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank Amsterdam

Põhikohtuasja pooled

Taotleja: Openbaar Ministerie

Isik, kelle üleandmist taotletakse: A

Eelotsuse küsimus

Kas raamotsuse 2002/584/JSK (1) artikli 2 lõikega 4 ja artikli 4 punktiga 1 on vahistamismäärust täitval liikmesriigil lubatud võtta need sätted oma siseriiklikusse õigusesse üle nii, et see riik saaks kehtestada mitte ainult nõude, et tegu peab kujutama endast süütegu selle riigi oma õiguses, vaid samuti, et tegu oleks karistatav vabadusekaotusega, mille ülemmäär on vähemalt kaksteist kuud?

(1) Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34).
2.

Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus kinnistusraamatut pidava riigi (Austria) õigusnorm, mis näeb ette, et kinnisasjaga seotud õiguste loomiseks või üleandmiseks nõutavatele ametlikele dokumentidele antud allkirja õigsuse kinnitamise õigus reserveeritakse avalik-õiguslikku teenust osutavatele notaritele ja nimelt nii, et selle tagajärjel ei tunnustata Tšehhi Vabariigis tegutseva advokaadi poolt selles riigis antud kinnitust allkirja õigsuse kohta kinnistusraamatut pidavas riigis, kuigi see kinnitus on Tšehhi Vabariigi õiguse alusel samaväärne ametliku tõendamisega, eelkõige seoses sellega, et a. küsimus, kas kinnistusraamatut pidavas riigis tuleb tunnustada Tšehhi Vabariigis tegutseva advokaadi poolt selles riigis antud kinnitust kinnistamisavaldusele antud allkirja õigsuse kohta, puudutab sisuliselt sellise advokaaditeenuse osutamist, mida kinnistusraamatut pidavas riigis tegutseval advokaadil ei ole võimalik osutada, ja kõnesoleva kinnituse tunnustamisest keeldumine ei kuulu seetõttu teenuste osutamise vabaduse piirangute keelu alla, või b. on kirjeldatud reservatsioon õigustatud seoses eesmärgiga tagada dokumentide (tehinguid kajastavad dokumendid õiguspärasus ja õiguskindlus ning seega põhjendatud ülekaaluka üldise huviga, olles lisaks vajalik selleks, et saavutada see eesmärk kinnistusraamatut pidavas riigis?
1.

Kas 30. juuni 2003. aasta seadusandliku dekreediga nr 196 rakendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ (1) artikli 6 [lõike 1] punktis e sätestatud põhimõte, et isikuandmeid säilitatakse andmesubjekte tuvastada võimaldaval kujul ainult seni, kuni see on vajalik seoses andmete kogumise või hilisema töötlemise eesmärkidega, on ülimuslik ning järelikult on äriregistriga rakendatav avalikustamissüsteem, mis on ette nähtud nõukogu 9. märtsi 1968. aasta esimeses direktiivis 68/151/EMÜ (2) ning liikmesriigi õiguses tsiviilseadustiku artiklis 2188 ja 29. detsembri 1993. aasta seaduse nr 580 artiklis 8, selle põhimõtte kohaselt keelatud osas, kus see süsteem nõuab, et igaühel oleks võimalik ilma ajapiiranguteta saada füüsiliste isikute andmeid, mis on sinna registrisse kantud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 354/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Belgia) 17. juulil 2015 – Hilde Orleans jt versus Vlaams Gewest, kolmas isik: Gemeentelijk Havenbedrijf Antwerpen

(Kohtuasi C-387/15)

(2015/C 354/20)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Hilde Orleans, Rudi Van Buel, Marina Apers

Vastustaja: Vlaams Gewest

Kolmas isik: Gemeentelijk Havenbedrijf Antwerpen

Eelotsuse küsimus

Detailplaneering sisaldab planeerimiseeskirju, milles on imperatiivselt sätestatud, et selliste alade arendamine (konkreetselt meresadama ja vee-alaga seotud ettevõtete, logistikaparkide, veetranspordi taristu ning liiklus- ja transporditaristu tarvis), kus asuvad loodusväärtused (loodusliku elupaigatüübi ala või sellise liigi elupaik, mille kaitseks asjaomane erikaitseala on määratud), mis aitavad saavutada asjaomaste erikaitsealade kaitse-eesmärke, on võimalik alles pärast elupaigatüübi alalise paiknemisala rajamist looduslikel tuumikaladel (määratud Natura 2000 alal) ja pärast Flandria valitsuse otsust, mis võetakse vastu pärast seda, kui looduskaitse valdkonnas pädev Flandria asutus on esitanud eelneva arvamuse – mis peab olema osa taotlusest saada linnaplaneerimisluba mainitud sätete kohaldamiseks – et looduslike tuumikalade alaline rajamine on õnnestunud.

Kas planeerimiseeskirju koos neis sätestatud eeldustega loodusliku tuumikala positiivseks arenguks saab võimaliku olulise mõju kindlakstegemisel ja/või hinnangu andmisel kava või projekti tagajärgedele loodusdirektiivi (1) artikli 6 lõike 3 tähenduses arvestada, või saab neid planeerimiseeskirju käsitada ainult „asendusmeetmetena” loodusdirektiivi artikli 6 lõike 4 tähenduses, juhul kui selle sätte tingimused on täidetud?

(1) Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7, ELT eriväljaanne 15/02, lk 202).
1.

Kas direktiivi 2007/64/EÜ (1) makseteenuste kohta siseturul artikli 41 lõiget 1 koostoimes artikli 36 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et (elektroonilises vormis) teave, mille pank edastab elektrooniliste pangateenuste (e-banking) raames kliendi e-postkasti, mistõttu on kliendil võimalik sellele teabele pärast elektrooniliste pangateenuste veebisaidile sisselogimist vastaval lingil klikates ligi pääseda, on kliendile esitatud püsival andmekandjal?
4.

Juhul kui vastus kolmele eelmisele küsimusele (või mõnele neist) on jaatav ja tõlgendatakse nii, et otsus tööleping üles öelda töötajaga, kellest oldi seni tööalaselt heal arvamusel, üksnes seetõttu, et ta on tööõnnetuse tõttu ajutiselt – teadmata ajaks – töövõimetu, kui ta sai sel ajal arstiabi ja sotsiaalkindlustusetoetusi, kuulub Euroopa Liidu põhiõiguste harta mõnede või mõne artikli kohaldamis- ja/või kaitsealasse, kas siis siseriiklik kohus võib neid kohaldada isikutevahelise vaidluse lahendamiseks, kuna ta leiab, et – olenevalt sellest, kas tegemist on „õiguse” või „põhimõttega” – neil on horisontaalne õigusmõju, või „kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte” kohaselt? Juhul kui vastus neljale eelmisele küsimusele on eitav, esitatakse viies küsimus:
ET Euroopa Liidu Teataja C 354/27

PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) 3. septembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 25. juuni 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-26/12: PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-468/15 P)

(2015/C 354/29)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) (esindaja: avocat D. Luff)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon, Sasol Olefins & Surfactants GmbH, Sasol Germany GmbH

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 25. juuni 2015. aasta otsus kohtuasjas T-26/12: PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) versus Euroopa Liidu Nõukogu;

— teha asjas lõplik otsus, millega rahuldatakse PT Musim Masi poolt Üldkohtus esitatud nõuded, ning seetõttu tühistada dumpinguvastane tollimaks, mis apellandile määrati vastavalt nõukogu 8. novembri 2011. aasta rakendusmäärusele (EL) nr 1138/2011 (1), millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Indiast, Indoneesiast ja Malaisiast pärinevate rasvalkoholide ja nende segude impordi suhtes ning nõutakse lõplikult sisse sellise impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks, ja nõukogu 11. detsembri 2012. aasta rakendusmäärusele (EL) nr 1241/2012 (2), millega muudetakse rakendusmäärust (EL) nr 1138/2011,

— jätta nõukogu ja menetlusse astujate kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja apellandi kohtukulud käesolevas menetluses ja Üldkohtu menetluses.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et vaidlustatud kohtuotsus tuleks tühistada neljal apellatsioonkaebuses esitatud põhjusel, mis on kokku võetud allpool.

Esiteks rikkus Üldkohus nõukogu 30. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1225/2009 (edaspidi „algmäärus”) artikli 2 lõike 10 punkti i, kohaldades ebaõigesti mõistet „üks majandusüksus” ja tehes järelduse, et apellant ja ICOFS ei moodusta ühte ja sama majandusüksust.

Teiseks rikkus Üldkohus algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i, leides vääralt, et nõukogu on piisavalt tõendanud, et ülesanded, mida täitis ICOFS, olid sarnased komisjonitasu alusel tegutseva edasimüüja omadega. Üldkohtu arutluskäik, mis lähtus esitatud tõenditest, oli ebapiisav ja diskrimineeriv.

Kolmandaks rikkus Üldkohus algmääruse artikli 2 lõike 10 esimest lõiku, leides vääralt, et nõukogu ei mõjutanud õigusvastaselt ekspordihinna ja normaalväärtuse tasakaalu.

Neljandaks rikkus Üldkohus hea halduse põhimõtet, nõustudes ekslikult sellega, et nõukogu kasutas ainult nõukogu kogutud tõendeid ja jättis apellandi poolt kogu dumpinguvastase uurimise käigus esitatud asjakohased tõendid ja teabe tähelepanuta.

(1) ELT L 293, lk 1.

(2) ELT L 352, lk 1.