Harry Shindleri jt 13. augustil 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kümnes laiendatud koda) 8. juuni 2021. aasta määruse peale kohtuasjas T-198/20: Shindler jt versus nõukogu

(Kohtuasi C-501/21 P)

(2021/C 452/13)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid: Harry Shindler jt (esindaja: advokaat J. Fouchet)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellantide nõuded

— Tühistada 8. juuni 2021. aasta kohtumäärus (T-198/20);

— tühistada tervikuna nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsus (EL) 2020/135 Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu sõlmimise kohta koos Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu ja selle lisadega.

Teise võimalusena:

— tühistada 8. juuni 2021. aasta kohtumäärus (T-198/20);

— tühistada osaliselt nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsus (EL) 2020/135 Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu sõlmimise kohta, koos Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepinguga osas, milles need aktid automaatselt, üldiselt ja ilma igasuguse proportsionaalsuse kontrollita eristavad alates 1. veebruarist 2020 liidu kodanikke ja Ühendkuningriigi kodanikke, ja tühistada seega eelkõige väljaastumislepingu preambula kuues põhjendus ning artiklid 9, 10 ja 127;

— mõista kõik menetluskulud välja Euroopa Liidult, sealhulgas advokaadikulud 5 000 euro ulatuses.

Väited ja peamised argumendid

A. Menetlusnormide rikkumine seoses vaidlustatud kohtumäärusega

Üldkohus rikkus kodukorra artiklit 130, sest ta määras ainult ühe tähtaja, nimelt nõukogule sisuliste kaitseväidete esitamiseks. Üldkohus ei määranud ühtegi tähtaega apellantidele, kes pidid ootama, kuni määratakse „uued tähtajad kohtuasja menetluse jätkamiseks“, enne kui nad said esitada oma seisukoha nii vastuvõetamatuse vastuväite kui ka sisuliste väidete kohta.

Samuti otsustas Üldkohus jätta sisulised kaitseväited apellantidele edastamata, mistõttu oli apellantidel võimatu teada, millal nad pidid esitama oma seisukoha vastuvõetamatuse küsimuses.

Lõpuks jättis Üldkohus vastuvõetamatuse tõttu hagi läbi vaatamata, ilma et ta oleks korraldanud kohtuistungit ning lahendanud kahte taotlust: menetluse peatamise taotlust ja kohtuasja toimiku Euroopa Kohtule saatmise taotlust, millel oli mõju menetluse jätkamisele.

B. Liidu õiguse rikkumine hagi vastuvõetavuse küsimuses

i) Kriteerium, mille kohaselt peavad vaidlustatavad otsused olema halduse üldaktid, mis ei vaja rakendusmeedet

Esiteks asus Üldkohus ekslikult ja selgitusi andmata seisukohale, et väljaastumisleping on rahvusvaheline akt, ehkki see leping kuulub oma eseme ja mõju tõttu endiselt liidu siseõigusesse, sest sellega reguleeritakse Euroopa Liidu ja tema liikmesriigi vahelisi tulevasi suhteid vastavalt siseõigusele, mille liit on kehtestanud (Ühendkuningriigi puhul) rohkem kui 50 aasta jooksul ning mis jääb selle lepingu kohaselt kohaldatavaks.

Peale selle on väljaastumislepingu artikli 4 lõigetes 4 ja 5 piiratud Ühendkuningriigi kohtulikku suveräänsust, et võimaldada väljaastumislepingu ühtset kohtulikku tõlgendamist Euroopa Liidu Kohtus. Selline säte ei ole rahvusvahelisele lepingule omane.

Teiseks, eeldusel et ka Euroopa Kohus peab väljaastumislepingut rahvusvaheliseks aktiks, on Üldkohus jätnud arvesse võtmata ELTL artikli 275, mille kohaselt ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse vaid „ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga seotud sätted ning nende alusel vastuvõetud õigusaktid“. Üldkohus on seega vääralt ühendanud ELTL artikleid 263 ja 275, mille kohaselt on Euroopa Kohtul pädevus kõikide haldusaktide suhtes, mis ei vaja rakendusmeetmeid, välja arvatud ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga seotud sätete alusel vastuvõetud õigusaktid. Euroopa Liidu lepingu artikleid 23 ja 26 silmas pidades ei kuulu väljaastumisleping ei sisu ega menetluse tõttu ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonda.

Kolmandaks, argumendid, millega Üldkohus nõustus, eeldavad sisuliselt, et Euroopa Kohus loobub rahvusvahelise lepingu puhul kontrollimast õigusriigi põhimõtete järgmist. Selline seisukoht ei ole aga ei õiguslikult ega poliitiliselt aktsepteeritav, sest see tähendab, et nõukogu saab kontrollivabalt kahtluse alla seada aluslepingute ja nendes ette nähtud väärtuste kohaldamise.

Neljandaks, nõukogu ja Prantsusmaa on seisukohal, et väljaastumislepinguga on apellantide Euroopa kodakondsus automaatselt tühistatud, mis tähendab, et selle seisukoha järgi ei vaja väljaastumisleping toimimiseks mingeid rakendusmeetmeid, pidades silmas, et vastupidi Üldkohtu hinnangule ei või apellantide hagi taandada üksnes nende valimisõiguse küsimusele.

ii) Isikliku puutumuse kriteerium

Esiteks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta ei võtnud arvesse konkreetset olukorda, milles oli G., kes oli üks Prantsusmaal valitud 800 rahvaesindajast ja kuulus selliste isikute piiratud ringi, kes ei saanud 2020. aasta Prantsusmaa kohalikel valimistel kandideerida.

Teiseks tegi Üldkohus raske analüüsivea, kui ta märkis, et väljaastumislepingu sõlmimise otsus mõjutab apellante „objektiivse tunnuse tõttu, et nad on Ühendkuningriigi kodanikud“, samas kui apellandid on vaidlustanud väljaastumislepingu kui Euroopa Liidu territooriumil elavad Suurbritannia kodanikud mõju tõttu, mida see leping avaldab nende olukorrale.

Kolmandaks lähtus Üldkohus vaid sellest, et apellantidel puudus kohalikel valimistel valimisõigus, ehkki see oli vaid üks tagajärg, mille üle apellandid kaebasid.