ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Sama määruse artiklis 13 on ette nähtud: „Kui tegutsev lennuettevõtja maksab hüvitist või täidab muid käesoleva määruse kohaseid kohustusi, ei või käesoleva määruse sätteid tõlgendada nii, et see kitsendaks õigust taotleda vastavalt kohaldatavale õigusele hüvitist mis tahes isikult, sealhulgas kolmandatelt isikutelt. Eelkõige ei piira käesolev määrus mingil moel tegutseva lennuettevõtja õigust taotleda hüvitist reisikorraldajalt või muult isikult, kellega tegutsev lennuettevõtja on sõlminud lepingu. Samamoodi ei tohi käesoleva määruse sätteid tõlgendada nii, et see kitsendaks reisikorraldaja või kolmanda isiku (muu kui reisija) õigust taotleda tegutsevalt lennuettevõtjalt vastavalt kohaldatavatele asjakohastele õigusaktidele hüvitist, kui tegutsev lennuettevõtja on sellise reisikorraldaja või kolmanda isikuga sõlminud lepingu.“ [mõiste „tegutsev lennuettevõtja“ asemel on edasises tekstis kasutatud täpsemat vastet „lendu teenindav lennuettevõtja“]
50

Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 92/13 artikli 1 lõige 3 näeb ette, et liikmesriigid tagavad, et nende poolt kehtestatavate menetlusnormide kohaselt oleks vaidlustamine võimaldatud vähemalt kõigile neile isikutele, kellel on või on olnud huvi konkreetse lepingu sõlmimise vastu või kelle huvid on või võivad olla väidetava rikkumise tõttu kahjustatud.
10

Pärast The Shirtmakersi raamatupidamise kontrollimist, mis viidi läbi tekstiiltoodete importimise järgselt, asus Madalmaade maksuhalduri inspektor seisukohale, et tolliväärtus on määratud liiga madalaks. Ta leidis, et tolliseadustiku artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i kohaselt oleks tulnud ostuhinnale lisada The Shirtmakersile Frachti enda poolt esitatud arvetel märgitud summad. Seepärast nõudiski maksuinspektor The Shirtmakersilt võlgnetava täiendava tollimaksu tagantjärele tasumist.
19

Nimetatud kohus otsustas 13. veebruaril 2014 kaebuse rahuldada ja tühistas tõlgenduse, leides, et käibemaksukohustus võib tekkida juhul, kui kinnisasja omandiõiguse üleminek toimub ametiasutuse ettekirjutuse või seaduse alusel, tingimusel, et ülemineku eest makstakse tasu. Võttes arvesse, et Poola õiguse kohaselt ei olnud tegemist kirjeldatud olukorraga, otsustas nimetatud kohus, et omandiõiguse üleminek riigile maksuvõlgnevuste tasaarveldamise eesmärgil riigieelarvesse laekuvate maksude osas, ei ole käibemaksuga maksustatav tehing.
37

Nimelt tuleb esiteks meenutada, et apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne kontrollida eelkõige asjaolu, kas Üldkohus on õiguslikult piisavalt vastanud kõigile hageja esitatud argumentidele, ning teiseks, et väide, mille kohaselt ei ole Üldkohus vastanud esimeses kohtuastmes toodud argumentidele, tähendab sisuliselt viidet, et rikutud on põhjendamiskohustust, mis tuleneb Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 36, mida sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel kohaldatakse Üldkohtu menetluses, ning Üldkohtu kodukorra artiklist 117 (vt selle kohta kohtuotsus 20.5.2010, Gogos vs. komisjon, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, punkt 29, ja kohtumäärus 13.12.2012, Alliance One International vs. komisjon, C‑593/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:804, punkt 27).
5

Määruse nr 44/2001 II peatüki 7. jagu „Kokkulepe kohtualluvuse kohta“ sisaldab muu hulgas artiklit 23, mille lõikes 1 on sätestatud: „Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. […]“
40

Sellest võib järeldada, et kui ühele ettevõtjale osutatud lasti tõstmise teenuse eest esitatakse arve transiidi- või veoettevõtjale, siis tuleb asuda seisukohale – välja arvatud juhul, kui tõendatakse, et see ettevõtja ei tegutsenud enda nimel –, et osutatud on uut teenust, mille tulemus on see, et nende teenuste turustamise ahelas muutub varem osutatud teenuse järjekoht.
31

Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et selline tähis nagu „la Milla de Oro“, mis viitab teatava kauba või teenuse omadusele, mis seisneb selles asjaolus, et selle kauba või teenuse pakkumine konkreetses kohas on ulatuslik ning kaup või teenused ise on selles kohas suure väärtuse ja kõrge kvaliteediga, võivad mitte olla omadused, mille kasutamist kaubamärgis saaks lugeda kehtetuse aluseks direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses.
48

Kohtuotsus, 18.9.2014, Vueling Airlines (C‑487/12, EU:C:2014:2232) ei saa viia teistsuguse järelduseni. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et määruse nr 1008/2008 artikli 22 lõikega 1 on vastuolus niisugune õigusnorm, nagu käsitletakse selles kohtuasjas, mille eesmärk on kõikidel juhtudel kohustada lennuettevõtjaid vedama oma reisijate registreeritud pagasit, ilma et neil oleks võimalik nõuda selle veo eest lisatasu. Seevastu ei ole Euroopa Kohus mingil moel sedastanud, et hinnakujundamise vabadusega on üldiselt vastuolus mis tahes tarbijakaitseeeskirjade kohaldamine. Hoopis vastupidi – Euroopa Kohus on märkinud, et ilma et see mõjutaks eeskätt tarbijakaitsesätete kohaldamist, ei ole liidu õigusega vastuolus, kui liikmesriigid reguleerivad lennuveo lepingu üksikasju eelkõige selleks, et kaitsta tarbijaid ebaausate tavade eest; sellegipoolest ei või niisugune siseriiklik õigusnorm seada kahtluse alla hinnakujundamist puudutavaid sätteid, mis tulenevad määrusest nr 1008/2008 (vt selle kohta kohtuotsus, 18.9.2014, Vueling Airlines, C‑487/12, EU:C:2014:2232, punkt 44).
60

Võttes arvesse tihedat seost tsiviillennunduse ohutuse ning meeskonnaliikmete, reisijate ja ülelennatavate piirkondade elanike kaitse vahel, siis kui liidu seadusandja otsustab kehtestada niisuguse vanusepiiri, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on tal teatava teadusliku ebakindluse korral võimalik eelistada meetmeid, mille puhul ta on kindel, et need tagavad ohutuse kõrge taseme, tingimusel et need põhinevad objektiivsetel andmetel.
12

Administratīvā apgabaltiesa (piirkondlik halduskohus, Läti) rahuldas 29. mai 2014. aasta otsusega eespool nimetatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse osaliselt ja jättis apellatsioonkaebuse osaliselt rahuldamata. Nimetatud kohus leidis, et kuna kaubasaatja või kaubasaaja ja „L.Č“ vahel puudus õigussuhe, siis ei saa viimase osutatud teenuseid samastada ekspediitorteenuste ega peatöövõtjana veoteenuste osutamisega, vaid need kujutavad endast pigem sõidukijuhi teenuste osutamist, mis seisneb rahvusvahelise kaubaveo litsentsi omavale veoettevõtjale, kelleks antud juhul on „Atek“, kuuluva sõiduki pakkumist koos juhiga, ning et kuna „L.Č.“‑l sellist litsentsi ei olnud, ei saanud ka teda käsitada vedajana. Seetõttu on nimetatud kohus seisukohal, et „L.Č.“ osutatavatele teenustele ei võinud kohaldada käibemaksumäära 0%.
6

Nimetatud peatüki 7. jaos „Kokkulepe kohtualluvuse kohta“ sisalduv artikkel 23 on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas: a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, siis see kinnitatakse kirjalikult, või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad. […]“.
86

Seoses Hispaania valitsuse väitega Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et kuna 3. jaanuari 1979. aasta kokkulepe on sõlmitud enne Hispaania Kuningriigi Euroopa Liiduga ühinemist ja põhikohtuasjas kõne all olev maksuvabastus tugineb sellele kokkuleppele, on kõnealune maksuvabastus igal juhul olemasolev abi, tuleb meenutada, et riigiabi kontrollimise süsteemis, mis on kehtestatud ELTL artiklitega 107 ja 108, erineb menetlus vastavalt sellele, kas tegemist on olemasoleva või uue abiga. Kui olemasoleva abi andmine on vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 1 õiguspärane seni, kuni komisjon ei ole seda tunnistanud ühisturuga kokkusobimatuks, siis ELTL artikli 108 lõikes 3 on ette nähtud, et uue abi määramise plaanidest või olemasoleva abi muutmise plaanidest tuleb komisjoni piisavalt aegsasti teavitada ja neid ei tohi rakendada enne, kui menetluses on tehtud lõplik otsus (kohtuotsus, 26.10.2016, DEI ja komisjon vs. Alouminion tis Ellados, C‑590/14 P, EU:C:2016:797, punkt 45).
8

Nimetatud direktiivi artiklis 5 on sätestatud: „1. Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur). 2. Kui artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes (sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte), tingimusel et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla siseriiklike õigusaktide kohaselt määratud pankrotihaldur), võib liikmesriik ette näha, et: a) olenemata artikli 3 lõikest 1 ei lähe mis tahes töölepingust või töösuhtest tulenevad võõrandaja võlad, mis tuleb välja maksta enne üleminekut või enne maksejõuetusmenetluse algatamist, üle omandajale, tingimusel et selline menetlus toob liikmesriikide õigusaktide kohaselt kaasa kaitse, mis on vähemalt võrdne sellisteks olukordadeks ette nähtud kaitsega, mis on sätestatud nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivis 80/987/EMÜ (töötajate kaitset nende tööandja maksejõuetuse puhul käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta) [EÜT 1980, L 283, lk 23; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217], ja/või et b) omandaja, võõrandaja või võõrandaja funktsioone täitev isik või täitvad isikud ühelt poolt ja töötajate usaldusisikud teiselt poolt võivad kehtiva õiguse või tava kohaselt lubatud määral otsustada muuta töövõimaluste kaitseks töötajate töötingimusi, tagades ettevõtja, äriühingu või nende osa tegevuse jätkumise. 3. Liikmesriik võib kohaldada lõike 20 punkti b kõikide üleminekute suhtes, kus võõrandaja on siseriikliku õiguse kohaselt määratletud tõsises majanduslikus kriisiolukorras, kui olukorda on sedastanud pädev asutus ja selle üle on seatud kohtujärelevalve, tingimusel et 17. juulil 1998 sellised sätted siseriiklikes õigusaktides juba kehtisid. […] 4. Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, et ära hoida maksejõuetusmenetluse väärkasutust, mille eesmärk on võtta töötajatelt ära käesoleva direktiiviga ettenähtud õigused.“
30

Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapesti haldus- ja töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik meede, mille kohaselt liikmesriigi õigusnormid, millega on olenevalt olukorrast kas kontsessiooni andmiseks pakkumismenetluse väljakuulutamise või sellise kontsessiooni saamiseks esitatud pakkumuse vastuvõtmise ajal tagatud teoreetiline võimalus, et iga seaduse nõuetele vastav hasartmängukorraldaja – sealhulgas niisugune, kelle asukoht on teises liikmesriigis – võib saada liberaliseerimata kaughasartmängude korraldamise kontsessiooni kas avaliku pakkumismenetluse või pakkumuse esitamise kaudu, mille korral asjaomane liikmesriik ei korralda tegelikult pakkumismenetlust kontsessiooni andmiseks ning samuti ei ole teenuseosutajal praktikas võimalust pakkumus esitada, kuid liikmesriigi ametiasutused teatavad sellegipoolest, et teenuseosutaja on kontsessioonil põhinevat loata teenust osutades õigusnorme rikkunud, ja määravad talle õigusaktides ette nähtud halduskaristuse (ajutine juurdepääsu sulgemine ja trahv korduva rikkumise eest)? 2. Kas ELTL artikliga 56 on vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab siseriiklikus õiguses kõrgema tasandi õigusnormid, mis annavad kaughasartmängude korraldajatele teoreetilise võimaluse osutada kaughasartmänguteenust piiriüleselt, kuid madalama tasandi rakendusnormide puudumise tõttu liikmesriigi õiguses ei saa need hasartmängukorraldajad tegelikult hankida selle teenuse osutamiseks vajalikke halduslube? 3. Kas põhikohtuasja menetleva kohtu tegevus, niivõrd kui ta võib eelmistele küsimustele antud vastuseid arvestades tuvastada, et see liikmesriigi meede on vastuolus ELTL artikliga 56, on liidu õigusega kooskõlas, kui ta loeb ELTL artikliga 56 vastuolus olevaks nii selle, et liikmesriigi ametiasutuste otsustes on tuvastatud õigusnormide rikkumine loata teenuse osutamise tõttu, kui ka selle eest määratud halduskaristuse (ajutine juurdepääsu sulgemine ja trahv)?“
71

Teiselt poolt on Euroopa Kohus juba sedastanud, et maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotusega seonduvat põhjendust ei saa kasutada maksukohustuslase elukohariik selleks, et vältida temal põhimõtteliselt lasuvat kohustust võimaldada sellele maksukohustuslasele tema isiklikest ja perekondlikest asjaoludest tulenevad mahaarvamised, välja arvatud siis, kui see liikmesriik on lepingu alusel vabanenud oma kohustusest võtta täies ulatuses arvesse tema territooriumil elavate ja oma majandustegevust osaliselt teises liikmesriigis teostavate maksukohustuslaste isiklikku ja perekondlikku olukorda või kui see liikmesriik tuvastab, et isegi väljaspool mis tahes lepingute kohaldamisala annab üks või mitu liikmesriiki nende maksustatavalt tulult maksusoodustusi, mis on seotud selliste maksukohustuslaste isikliku ja perekondliku olukorraga, kes ei ela nendes riikides, vaid teenivad seal maksustatavat tulu (vt selle kohta kohtuotsused, 12.12.2002, de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, punktid 99 ja 100; 28.2.2013, Beker ja Beker, C‑168/11, EU:C:2013:117, punkt 56, ja 12.12.2013, Imfeld ja Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, punkt 69).
32

Eelnevalt esitatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2011/98/EL artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused õigusnormid, nagu on põhikohtuasjas kõne all ja mille kohaselt kolmanda riigi kodanik, kellel on ühtne luba selle direktiivi artikli 2 punkti c mõttes, ei või saada niisugust toetust nagu seadusega nr 448/1998 kehtestatud kolmelapselise pere toetus.
68

Nagu käesoleva kohtuotsuse punktist 51 tuleneb, ei tähenda eesmärk ennetada või takistada ebaseaduslikku sisenemist Saksamaa Liitvabariigi territooriumile iseenesest, et BPolG alusel teostatavatel kontrollidel on piiril teostatavate kontrollidega samaväärne toime, mis on määruse nr 562/2006 artikli 21 punktiga a keelatud. Samas, erinevalt BPolG § 23 lõike 1 punktis 3 ette nähtud kontrollidest on selle seaduse § 22 lõikes 1a ette nähtud kontrollide ainus eesmärk ennetada või takistada ebaseaduslikku sisenemist Saksamaa Liitvabariigi territooriumile, mis võib endast kujutada tõendit selle kohta, et neil kontrollidel on piiril teostatavate kontrollidega samaväärne toime, mis on nimetatud artikli 21 punktiga a keelatud.
45

Sellega seoses ei ole asjakohane põhikohtuasja mõlema poole seisukoht, et nad on mõlemad tarbijad ja neile peaks seetõttu kohaldama kohtualluvuse eeskirju, mis on määruse nr 1215/2012 artiklites 17 ja 18 ette nähtud tarbijalepingute puhul. Nimelt on Euroopa Kohus määruse nr 44/2001 artiklite 15 ja 16 suhtes märkinud, et neid norme ei kohaldata kahe tarbija vahelistele suhetele (vt selle kohta kohtuotsus, 5.12.2013, Vapenik, C‑508/12, EU:C:2013:790, punkt 34).
11

Direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt: „1. Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: a) „tarbija“ – füüsiline isik, kes tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud tema kaubandus-, ettevõtlus-, oskus- või kutsetegevusega; b) „kaupleja“ – füüsiline või juriidiline isik, olenemata sellest, kas ta on era- või avalik-õigusliku isiku omandis, kes tegutseb eesmärgil, mis on seotud tema kaubandus-, ettevõtlus-, oskus- või kutsetegevusega, sealhulgas tema nimel või ülesandel tegutsevate isikute kaudu; c) „müügileping“ – leping, mille kohaselt kaupleja annab tarbijale üle või kohustub andma üle kauba omandiõiguse ning tarbija maksab või võtab kohustuse maksta selle hinna, sealhulgas leping, mille esemeks on nii kaubad kui ka teenused; d) „teenuse osutamise leping“ – leping, välja arvatud müügileping, mille kohaselt kaupleja osutab või kohustub osutama tarbijale teenust ning tarbija maksab või kohustub maksma selle hinna; e) „siseriiklik vaidlus“ – müügi- või teenuse osutamise lepingust tekkinud lepinguõiguslik vaidlus, mille puhul tarbija elukoht on kaupade või teenuste tellimise ajal samas liikmesriigis, kus on kaupleja asukoht; f) „piiriülene vaidlus“ – müügi- või teenuse osutamise lepingust tekkinud lepinguõiguslik vaidlus, mille puhul tarbija elukoht on kaupade või teenuste tellimise ajal sellises liikmesriigis, mis ei ole kaupleja asukohaliikmesriik; g) „vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus“ – artiklis 2 osutatud menetlus, mis vastab käesolevas direktiivis sätestatud nõuetele ning mida viib läbi vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus; h) „vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus“ – mis tahes nimetust kandev alaliselt tegutsev üksus, kes lahendab vaidlusi vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlust järgides ning kes on kantud nimekirja kooskõlas artikli 20 lõikega 2; i) „pädev asutus“ – ametiasutus, mille liikmesriik on määranud käesoleva direktiivi rakendamise eesmärgil ning mis on asutatud riiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil. 2. Kaupleja asukoht on: — kaupleja tegevuskoht, kui kauplejaks on füüsiline isik, — registrijärgne asukoht, juhatuse asukoht või peamine tegevuskoht, kui kauplejaks on äriühing või muu juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute ühendus, sealhulgas filiaali, esinduse või muu asutuse asukoht. 3. Vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuse asukoht on: — koht, kus ta teeb vaidluste kohtuvälise lahendamise toiminguid, kui üksust haldab füüsiline isik, — koht, kus juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute ühendus teostab vaidluste kohtuvälise lahendamise toiminguid, või kus on ta registrijärgne asukoht, kui üksust haldab juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute ühendus, — koht, kus on ametiasutuse või muu avalik-õigusliku isiku asukoht, kui üksust haldab ametiasutus või muu avalik-õiguslik isik.“
76

Komisjon leiab samuti, et kolm väga üldist argumenti, mille apellandid esitasid põhjendamaks oma etteheidet, et Üldkohus on fakte irratsionaalselt hinnanud, on põhjendamatud. Esmalt ei saa väide, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 esitatud põhjendus ei ole tõendatud, olla edukas, kuna Üldkohus järeldas põhjendatult, et esiteks oli komisjon läbi viinud üksikasjaliku, autonoomse ja kriitilise hindamise apellantide seisukohtade kohta ja nende nimede lisamise kohta sanktsioonide komitee otsustatud piiravate meetmetega puudutatud isikute loetelusse, ja et teiseks ei olnud komisjon sanktsioonide komitee järeldusi automaatselt üle võtnud. Seejärel on põhjendamatud apellantide argumendid, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–70 esitatud põhjendused on vastuolus 18. juuli 2013. aasta kohtuotsusega komisjon jt vs. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518), 21. märtsi 2014. aasta kohtuotsusega Yusef vs. komisjon (T‑306/10, EU:T:2014:141) ja 14. aprilli 2015. aasta kohtuotsusega Ayadi vs. komisjon (T‑527/09 RENV, ei avaldata, EU:T:2015:205), kuna kaitseõiguse ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumise olemasolu tuleb hinnata iga juhtumi individuaalsete asjaolude alusel. Lõpuks ei ole põhjendatud argument, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–70 on õigusnormi rikutud, sest Ühendkuningriigiga ei võetud kordagi ühendust. Nimelt ei pane see kohtupraktika komisjonile mingit kohustust võtta Ühendkuningriigiga ühendust. Igal juhul konsulteeris komisjon liidu korralduskomiteega, milles on esindatud kõik liikmesriigid.
27

Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) mõlemas kohtuasjas sarnastel põhjustel menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse, mis on mõlemas kohtuasjas identne: „Kas [direktiivis 78/660] ette nähtud bilansi koostamise eeskirjadega, mis näevad ette, et: — raamatupidamise aastaaruanne peab andma õige ja erapooletu ülevaate äriühingu vara, kohustuste, finantsseisundi ning kasumi või kahjumi kohta (direktiivi 78/660 artikli 2 lõige 3); — eraldised kohustusteks ja kuludeks on ette nähtud, et katta kahju või võlgu, mille laad on selgelt määratletud ning mis bilansipäeval on tõenäolised või kindlad, kuid mille summa või tekkimiskuupäev on ebakindel (direktiivi 78/660 artikli 20 lõige 1); — hinnata tuleb ettevaatlikult, eriti: — hõlmata võib üksnes kasumi bilansipäeva seisuga; — arvesse tuleb võtta kõiki prognoositavaid kohustusi ja võimalikku kahju, mis on tekkinud vaadeldava või eelnenud aruandeaasta jooksul, isegi kui sellised kohustused või kahju ilmnevad alles bilansipäeva ja bilansi koostamise päeva vahel [direktiivi 78/660 artikli 31 lõike 1 punkti c alapunktid aa ja bb]; — arvesse tuleb võtta tulu ja kulusid, mis on seotud vaadeldava aruandeaastaga, hoolimata sellise tulu või kulu saamise või maksmise kuupäevast [direktiivi 78/660 artikli 31 lõike 1 punkt d]; — aktiva- ja passivakirjete osi tuleb hinnata eraldi [direktiivi 78/660 artikli 31 lõike 1 punkt e]; on kooskõlas see, et aktsiaoptsiooni emiteerinud äriühing võib, selleks et võtta arvesse riski, mille võttis optsiooni emitent kohustuse võtmisega, nimetatud optsiooni võõrandamise hinna raamatupidamises tuluna kajastada sellel majandusaastal, mille ajal nimetatud optsioon realiseeritakse, või selle optsiooni kehtivusaja lõpus, [mitte aga] majandusaastal, mille ajal optsiooni võõrandamise tehing tehti ja selle eest hind lõplikult saadi, nii et optsiooni emitendi võetud riski hinnatakse raamatupidamises eraldi eraldise kajastamisega?“
77

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 138 lõike 2 punktiga a ning õiguskindluse, proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega on vastuolus see, et sellise uue veovahendi müüja, mille soetaja on vedanud teise liikmesriiki, kus see on saanud ajutise registreerimisnumbri, on hiljem kohustatud tasuma käibemaksu, juhul kui soetaja pani toime maksupettuse või vähemalt kui objektiivsete asjaolude põhjal ei ole tõendatud, et müüja teadis või oleks pidanud teadma, et tehing on seotud soetaja poolt toime pandud pettusega, ja ta ei võtnud kõiki võimalikke mõistlikke meetmeid, et vältida enda osalemist nimetatud pettuses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on anda üldhinnang kõikidele põhikohtuasja faktilistele asjaoludele ja selle põhjal kontrollida, kas tegemist on niisuguse olukorraga.
43

Euroopa Kohus on muu hulgas 11. juuli 2002. aasta otsuse Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) punktis 38 juba leidnud, et kuigi tõhususe põhimõttega ei ole vastuolus see, kui siseriiklikud õigusnormid lühendavad tähtaega, mille vältel võib esitada taotluse selliste summade tagasisaamiseks, mis on sisse nõutud liidu õigust rikkudes, on selle tingimuseks, et mitte üksnes uus kehtestatud tähtaeg ei pea olema mõistlik, vaid et ka uued õigusnormid sisaldaksid üleminekukorda, mis võimaldab anda isikutele pärast nende vastuvõtmist piisava tähtaja esitamaks tagastustaotlusi, mille esitamise õigus oli ka varem kehtinud õigusnormide alusel.