KOHTUJURISTI ETTEPANEK

GERARD HOGAN

esitatud 19. märtsil 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑517/17

Milkiyas Addis

versus

Bundesrepublik Deutschland

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus))

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/32/EL – Ühised rahvusvahelise kaitse andmise ja selle andmisest keeldumise menetlused – Artikkel 33 – Vastuvõetamatud taotlused – Artikli 33 lõike 2 punkt a – Varjupaigataotluse läbi vaatamata jätmine pärast rahvusvahelise kaitse andmist teises liikmesriigis – Artiklid 14 ja 34 – Isikliku vestluse läbi viimata jätmine – Tagajärjed – Edasikaebemenetlused – Artikkel 46 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Täielik ja ex nunc läbivaatamine – Kas kohtul on võimalik heastada seda, et menetlev ametiasutus isiklikku vestlust läbi ei viinud

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus selle praegusel kujul puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta ( 2 ) artikli 14 lõiget 1 ning selle eelset sätet, nimelt nõukogu 1. detsembri 2005. aasta direktiivi 2005/85/EÜ liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta artikli 12 lõiget 1. Direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 1 on sätestatud, et rahvusvahelise kaitse või pagulasseisundi taotlejale tuleb anda võimalus isiklikuks vestluseks, enne kui menetlev ametiasutus otsuse teeb. ( 3 )

2. Eelotsusetaotlus on esitatud Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) menetluses, mille pooled on Milkiyas Addis ja Bundesrepublik Deutschland (Saksamaa Liitvabariik) ning mis puudutab muu hulgas Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Saksamaa migratsiooni‑ ja pagulasamet; edaspidi „migratsiooniamet“) otsust, millega jäeti veebruaris 2013 läbi vaatamata M. Addisi pagulasseisundi taotlus.

3. Migratsiooniamet jättis M. Addisi pagulasseisundi taotluse Saksamaal läbi vaatamata põhjendusel, et talle on juba antud pagulasseisund Itaalias. Siiski möönavad pooled, et seda otsust vastu võttes rikuti M. Addisi riigisisestest ja Euroopa Liidu õigusnormidest tulenevat õigust isiklikule vestlusele, mille viib läbi menetlev ametiasutus – käesoleval juhul migratsiooniamet –, seoses tema taotluse vastuvõetavuse küsimusega. Nagu edasi näeme, puudutab käesolevast eelotsusetaotlusest tekkiv peamine küsimus tagajärgi, mis tulenevad sellest, kui jäetakse täitmata menetluste direktiivi sõnaselge kohustuslik säte.

4. Sellega seoses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas menetluste direktiivis sätestatud erandid isikliku vestluse läbiviimise nõude kohta on ammendavad ja eeskätt, kas isikliku vestluse läbi viimata jätmise tõttu tuleb tühistada otsus, millega jäeti M. Addisi pagulasseisundi taotlus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Samuti palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas seda, et migratsiooniamet jättis isikliku vestluse läbi viimata, saab – ja kui saab, siis millistel tingimustel – heastada kohtumenetluses, milles M. Addis on vaidlustanud enda pagulasseisundi taotluse läbi vaatamata jätmise otsuse õiguspärasuse.

5. Samuti on Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) küsinud, kas migratsiooniameti otsus vastuvõetamatuse kohta tuleb tühistada, kui pagulasseisundi taotlejal on olnud järgnenud kohtumenetluses võimalus esitada väiteid või argumente, mis võiksid rääkida vastuvõetamatuks tunnistamise vastu, ja isegi kui kõik need väited või argumendid arvesse võtta, ei viiks need teistsuguse otsuse tegemiseni.

6. Enne kohaldatavate õigusnormide ja käesoleva juhtumi faktiliste asjaolude tutvustamist viitan käesoleva kohtuasja mõneti keerulisele senisele menetluskäigule Euroopa Kohtus. Põhjus on selles, et Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) küsimused käesolevas asjas kattusid mõningal määral – ehkki mitte täiesti – küsimustega, mis esitati kohtuasjas Ibrahim jt, kus tehti kohtuotsus 19. märtsil 2019 ( 4 ).

II. Menetlus Euroopa Kohtus

7. Käesolevas kohtuasjas C‑517/17 esitatud eelotsusetaotlus, mis sisaldas esialgu kolme küsimust, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 28. augustil 2017. Kohtuasjad C‑517/17 (käesolev kohtuasi), C‑540/17 ja C‑541/17 liideti Euroopa Kohtu presidendi 29. septembri 2017. aasta määrusega. 4. aprillil 2018 otsustati menetlus liidetud kohtuasjades C‑517/17, C‑540/17 ja C‑541/17 peatada kuni otsuse tegemiseni liidetud kohtuasjades C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17.

8. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tehti 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Ibrahim jt ( 5 ) teatavaks 26. märtsil 2019. Eelotsusetaotluse esitanud kohus võttis 26. aprillil 2019 küsimused kohtuasjades C‑517/17, C‑540/17 ja C‑541/17 osaliselt tagasi.

9. Kohtuasjas C‑517/17 võttis eelotsusetaotluse esitanud kohus tagasi kaks esialgu Euroopa Kohtule esitatud küsimust. Need küsimused puudutasid seda, mil määral on liikmesriigil keelatud jätta rahvusvahelise kaitse taotlus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et teine liikmesriik on juba andnud taotlejale pagulasseisundi, kui elutingimused selles teises liikmesriigis ei vasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, ( 6 ) artiklile 20 jj, kuid ei ole siiski niisugused, mis rikuvad Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 4.

10. Eelotsusetaotluse esitanud kohus asus seisukohale, et algsed kaks küsimust on saanud vastuse 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsusega Ibrahim jt ( 7 ).

11. Ent kirjas, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 2. mail 2019, väljendas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) seisukohta, et kohtuasjas C‑517/17 esitatud kolmandat küsimust nimetatud kohtuotsus ei käsitle.

12. Euroopa Kohtu presidendi 16. mai 2019. aasta määrusega eraldati kohtuasi C‑517/17 liidetud kohtuasjadest C‑540/17 ja C‑541/17 ning vabastati kõik need kohtuasjad peatatud seisundist. Liidetud kohtuasjad C‑540/17 ja C‑541/17 lõpetati 13. novembri 2019. aasta kohtumäärusega Hamed ja Omar ( 8 ).

13. Käesolevas kohtuasjas C‑517/17 paluti eelotsusetaotluse esitanud kohtult Euroopa Kohtu 1. oktoobri 2019. aasta määruse alusel 4. oktoobril 2019 selgitust. Vastuse sellele palvele sai Euroopa Kohus 6. novembril 2019. ( 9 )

14. Enne kui kohtuasjas C‑517/17 menetlus peatati, esitasid Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) kolmanda eelotsuse küsimuse kohta oma seisukohad Saksamaa, Prantsuse, Ungari ja Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon. Saksamaa, Ungari ja Madalmade valitsus ning komisjon on seisukohal, et direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikega 1 on vastuolus niisuguse riigisisese õigusnormi kohaldamine, mille kohaselt ei kaasne taotlejaga isikliku vestluse läbi viimata jätmisega juhul, kui menetlev ametiasutus varjupaigataotluse direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti a kohaselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätab, selle otsuse tühistamine selle läbi vaatamata jätmise tõttu, kui taotlejal on kohtumenetluses võimalus kirjeldada kõiki asjaolusid, mis räägivad vastuvõetamatuks tunnistamise vastu, ja isegi kui kõik need väited või argumendid arvesse võtta, ei viiks need teistsuguse otsuse tegemiseni.

15. Prantsuse valitsus seevastu on sisuliselt seisukohal, et direktiivi 2013/32 artikkel 14 koostoimes kaitseõiguste hulka lahutamatult kuuluva üldpõhimõttega, mille kohaselt on isikul õigus olla ära kuulatud, ei luba riigisisest õigusnormi, mille kohaselt ei kaasne sellega, kui menetleva ametiasutuse algastme menetluses rikutakse õigust olla ära kuulatud, enne kui tehakse selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punkti a kohaselt otsus vastuvõetamatuse kohta, selle otsuse tühistamist, kui taotlejal on võimalus esitada oma seisukohad kohtumenetluses.

16. Euroopa Kohtu istung peeti 15. jaanuaril 2020, kohal olid M. Addis, migratsiooniamet, Saksamaa valitsus ja komisjon.

III. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Direktiiv 2013/32

17. Direktiivi 2013/32 põhjendustes 18 ja 22 on märgitud: „(18) Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides. […] (22) Samuti on nii liikmesriikide kui ka taotlejate huvides tagada rahvusvahelise kaitse vajaduste õigel viisil tunnustamine juba esimeses astmes.“

18. Direktiivi 2013/32 artiklis 1 on sätestatud, et direktiivi eesmärk on kehtestada direktiivi 2011/95 (edaspidi „kvalifitseerumisdirektiiv“) kohase rahvusvahelise kaitse andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded.

19. Direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis b on mõiste „rahvusvahelise kaitse taotlus“ määratletud kui kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta selgesõnaliselt väljapoole kvalifitseerumisdirektiivi reguleerimisala jäävat muud liiki kaitset, mida saab eraldi taotleda.

20. Direktiivi 2013/32 artiklis 14 „Isiklik vestlus“ on sätestatud: „1. Enne, kui menetlev ametiasutus võtab vastu otsuse, antakse taotlejale võimalus tema rahvusvahelise kaitse taotlusega seonduvaks isiklikuks vestluseks, mille viib läbi isik, kellel on siseriikliku õiguse alusel selleks vajalik pädevus. Isikliku vestluse rahvusvahelise kaitse taotluse sisu üle viivad läbi menetleva ametiasutuse töötajad. […] Kui rahvusvahelist kaitset taotlevate kolmanda riigi kodanike või kodakondsuseta isikute suur hulk teeb taotluse sisu üle õigeaegselt vestluse pidamise menetleva ametiasutuse jaoks praktikas võimatuks, võivad liikmesriigid ette näha, et vestluste läbiviimisse võib ajutiselt kaasata mõne teise ametiasutuse töötajaid. Sellistel juhtudel saavad kõnealuse teise ametiasutuse töötajad eelnevalt asjakohase koolituse, mis hõlmab [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta määruse (EL) nr 439/2010, millega luuakse Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet (ELT 2010, L 132, lk 11)] artikli 6 lõike 4 punktides a kuni e loetletud valdkondi. Käesoleva direktiivi kohaselt taotlejaga isiklikku vestlust läbiviivad isikud on samuti saanud üldteadmisi probleemidest, mis võivad kahjustada taotleja suutlikkust vestlusel osaleda, näiteks võimaliku varasema piinamise märkide kohta. […] 2. Isikliku vestluse taotluse sisu üle võib ära jätta, kui: a) menetlev ametiasutus saab võtta vastu positiivse otsuse pagulasseisundi kohta olemasolevate tõendite alusel või b) pädev ametiasutus on seisukohal, et taotleja ei ole temast mitteolenevatel püsivatel asjaoludel vestluseks võimeline või suuteline. Kahtluse korral konsulteerib menetlev ametiasutus meditsiinitöötajaga, et teha kindlaks, kas taotleja seisund, mille tõttu ta ei ole vestluseks võimeline või suuteline, on ajutine või püsiv. Juhul kui isiklikku vestlust ei viida läbi, sest kohaldatav on punkt b, või vajaduse korral juhul, kui vestlust ülalpeetavaga ei viida läbi, tuleb teha asjakohaseid jõupingutusi võimaldamaks taotlejal või ülalpeetaval esitada lisateavet. 3. Käesoleva artikli kohase isikliku vestluse korraldamata jätmine ei takista menetleval ametiasutusel võtmast vastu otsust rahvusvahelise kaitse taotluse kohta. 4. Lõike 2 punkti b kohase isikliku vestluse korraldamata jätmine ei mõjuta menetleva ametiasutuse otsust ebasoodsas suunas. […]“.

21. Direktiivi 2013/32 artiklis 15 „Taotlejaga peetavale isiklikule vestlusele esitatavad nõuded“ on sätestatud: „[…] 2. Isiklik vestlus peab toimuma tingimustes, mis tagavad vajaliku konfidentsiaalsuse. 3. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada isikliku vestluse toimumine tingimustes, kus taotlejatel on võimalus põhjalikult põhjendada oma taotlust. Selleks liikmesriigid: […] b) näevad ette, et võimaluse ja taotleja taotluse korral viib vestluse temaga läbi temaga samasooline isik, välja arvatud juhul, kui menetleval ametiasutusel on alust arvata, et sellise taotluse aluseks on põhjused, mis ei ole seotud taotleja raskustega oma taotlust põhjalikult põhjendada; […]“.

22. Direktiivi 2013/32 artiklis 25 „Tagatised saatjata alaealisele“ on ette nähtud: „1. Kõikide käesolevas direktiivis sätestatud menetluste suhtes ja ilma et see piiraks artiklite 14 kuni 17 kohaldamist, liikmesriigid: […] b) tagavad, et esindajale antakse võimalus teavitada saatjata alaealist isikliku vestluse tähendusest ja võimalikest tagajärgedest ning vajaduse korral sellest, kuidas isiklikuks vestluseks valmistuda. Liikmesriigid tagavad, et esindaja ja/või siseriiklike õigusaktide alusel tunnustatud õigusnõustaja või muu nõustaja viibib vestluse juures ning tal on võimalus esitada küsimusi või teha märkusi vestlust läbiviiva isiku kehtestatud piirides. […] 3. Liikmesriigid tagavad, et: a) juhul, kui saatjata alaealisega tuleb tema rahvusvahelise kaitse taotluse suhtes korraldada artiklites 14 kuni 17 ja 34 osutatud isiklik vestlus, viib selle läbi isik, kellel on vajalikud teadmised alaealiste erivajadustest; […]“.

23. Direktiivi 2013/32 artiklis 33 „Vastuvõetamatud taotlused“ on ette nähtud: „1. Lisaks juhtudele, kus taotlust ei vaadata läbi vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusele (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31)], ei ole liikmesriigid kohustatud hindama, kas taotleja vastab rahvusvahelise kaitse saamise nõuetele vastavalt kvalifitseerimisdirektiivile, kui taotlust peetakse vastavalt käesolevale artiklile vastuvõetamatuks. 2. Liikmesriigid võivad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks ainult juhul, kui: a) mõni teine liikmesriik on andnud rahvusvahelise kaitse; […]“.

24. Direktiivi 2013/32 artiklis 34 „Erieeskirjad taotluse vastuvõetavust käsitleva vestluse kohta“ on sätestatud: „1. Enne seda, kui menetlev ametiasutus võtab vastu otsuse rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse kohta, võimaldavad liikmesriigid taotlejal esitada seoses taotlusega ja arvestades tema konkreetset olukorda oma seisukoha artiklis 33 osutatud põhjenduste kohta. Sel eesmärgil viivad liikmesriigid taotlejaga läbi taotluse vastuvõetavust käsitleva isikliku vestluse. Liikmesriigid võivad kooskõlas artikliga 42 teha erandi ainult korduvate taotluste suhtes. Käesolev lõige ei piira käesoleva direktiivi artikli 4 lõike 2 punkti a ning määruse (EL) nr 604/2013 artikli 5 kohaldamist. […]“.

25. Direktiivi 2013/32 artikli 51 lõikes 1 on ette nähtud: „Liikmesriigid jõustavad artiklite 1 kuni 30, artikli 31 lõigete 1, 2 ja 6 kuni 9, artiklite 32 kuni 46, artiklite 49 ja 50 ning I lisa järgimiseks vajalikud õigus‑ ja haldusnormid hiljemalt 20. juuliks 2015. Liikmesriigid edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.“

26. Direktiivi 2013/32 artikli 52 esimese lõigu kohaselt: „Liikmesriigid kohaldavad artikli 51 lõikes 1 osutatud õigus‑ ja haldusnorme rahvusvahelise kaitse taotluste suhtes ning rahvusvahelise kaitse äravõtmise menetluste suhtes, mis esitatakse või mis algatatakse pärast 20. juulit 2015. aasta või varasemal kuupäeval. Taotlused, mis esitati enne 20. juulit 2015. aasta[l], ja pagulasseisundi äravõtmise menetlused, mis algatati enne seda kuupäeva, on reguleeritud direktiivi 2005/85/EÜ kohaste õigus‑ ja haldusnormidega.“

27. Direktiivi 2013/32 artikli 53 esimeses lõigus on sätestatud, et direktiiv 2005/85 tunnistatakse liikmesriikide suhtes, kelle jaoks see direktiiv on siduv, kehtetuks alates 21. juulist 2015, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi seoses direktiivi 2005/85 riigisisesesse õigusesse ülevõtmise tähtajaga, mis on sätestatud direktiivi 2013/32 II lisa B osas.

28. Direktiivi 2013/32 artiklis 54 on sätestatud, et see direktiiv jõustub 20. päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas, s.o 29. juunil 2013.

B. Liikmesriigi õigus

29. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul reguleerib põhikohtuasjas vaidluse all olevaid faktilisi asjaolusid varjupaigaseadus (Asylgesetz, edaspidi „varjupaigaseadus“) 2. septembril 2008 avaldatud redaktsioonis, ( 10 ) mida on muudetud karistusseadustiku 50. muutmise 4. novembri 2016. aasta seadusega, mis käsitleb seksuaalse enesemääramise kaitse parendamist (Fünfzigste Gesetz zur Änderung des Strafgesetzbuches – Verbesserung des Schutzes der sexuellen Selbstbestimmung, edaspidi „StrÄndG 50“). ( 11 )

30. Varjupaigaseaduse §‑s 24 on sätestatud: „(1) Migratsiooniamet selgitab välja juhtumi faktilised asjaolud ja kogub vajalikud tõendid […]. Ta vestleb välismaalasega isiklikult. Vestluse võib ära jätta, kui migratsiooniamet kavatseb tunnustada välismaalase õigust varjupaigale või kui välismaalane väidab, et ta on saabunud liitvabariigi territooriumile turvalisest kolmandast riigist […]. […]“.

31. Varjupaigaseaduse §‑s 29, mida on muudetud 31. juuli 2016. aasta integratsiooniseaduse (Integrationsgesetz) ( 12 ) §‑ga 6, mis jõustus 6. augustil 2016, (edaspidi „integratsiooniseadus“) on sätestatud: „(1) Varjupaigataotlus on vastuvõetamatu, kui: […] 2. Teine liidu liikmesriik on juba andnud välismaalasele rahvusvahelise kaitse […], […]“.

32. Varjupaigaseaduse §‑s 36 „Menetlus niisuguste varjupaigataotluste korral, mis on § 29 lõike 1 punktide 2 ja 4 kohaselt vastuvõetamatud või on ilmselgelt alusetud“, on sätestatud: „(1) Kui varjupaigataotlus on § 29 lõike 1 punktide 2 ja 4 kohaselt vastuvõetamatu või ilmselgelt alusetu, antakse välismaalasele üks nädal aega riigist lahkumiseks. (2) Migratsiooniamet saadab asjaomastele isikutele nende varjupaigatoimiku koopia koos otsusega. Haldustoimik saadetakse viivitamata pädevale halduskohtule koos kinnitusega kättetoimetamise kohta. (3) Kaebused väljasaatmishoiatuste peale esitatakse halduskohtumenetluse seadustiku § 80 lõike 5 kohaselt ühe nädala jooksul alates hoiatuse teatavakstegemisest; kaebusele tuleb lisada migratsiooniameti otsus. Välismaalast teavitatakse sellest. Halduskohtumenetluse seadustiku § 58 kohaldatakse vastavalt. Otsus tehakse kirjalikus menetluses; samal ajal selles asjas suulise kohtuistungi pidamine kaebuse menetlemiseks ei ole lubatud. Otsus tuleb teha ühe nädala jooksul alates eespool nimetatud lõikes 1 ette nähtud tähtaja möödumisest. Halduskohtu kolleegium võib pikendada eespool nimetatud lõikes 5 ette nähtud tähtaega korraga ühe nädala võrra. Selle tähtaja teistkordne ja edaspidine pikendamine on lubatud vaid kaalukatel põhjustel, eeskätt kui kohus ei saa tavatult suure töökoormuse tõttu varem otsust teha. Kui kaebus on esitatud ettenähtud tähtajal, ei ole väljasaatmine enne kohtu otsust lubatud. Otsus on tehtud, kui kohtunik või kohtunikud on otsuse resolutsioonile alla kirjutanud ning sellega on võimalik kohtu kantseleis tutvuda. Esialgse õiguskaitse taotlused migratsiooniameti otsuste peale, millega on seatud sisenemiskeelu või riigis viibimise keelu tähtajad vastavalt riigis viibimise seaduse (Aufenthaltsgesetz) § 11 lõikele 2 ning tähtajad vastavalt sama paragrahvi 11 lõikele 7, tuleb samuti esitada ühe nädala jooksul alates teatavakstegemisest. See ei mõjuta väljasaatmishoiatuse täitmisele pööratavust. (4) Väljasaatmise peatamise korralduse võib teha vaid juhul, kui edasikaevatud haldusakti õiguspärasuse suhtes on kaalukaid kahtlusi. Asjaolusid ja tõendeid, mida asjaomased isikud ei ole esitanud, arvesse ei võeta, kui need ei ole ilmselged või kohtule teada. Esitatud faktilised asjaolud ja tõendid, mida haldusmenetluses § 25 lõike 3 kohaselt ei kaalutud, ning § 25 lõike 2 tähenduses faktilised asjaolud ja tõendid, mida välismaalane haldusmenetluses ei esitanud, võib kohus jätta arvesse võtmata, kui otsuse tegemine vastasel juhul viivituks.“

33. Varjupaigaseaduse § 77 lõikes 1 on sätestatud: „Käesoleva seaduse kohta tekkivates vaidlustes juhindub kohus oma otsuses faktilisest ja õiguslikust olukorrast viimase suulise menetluse ajal; kui otsus on tehtud ilma suulise menetluseta, põhineb see otsuse tegemise aegsel olukorral […]“.

34. 25. mai 1976. aasta haldusmenetluse seaduse (Verwaltungsverfahrensgesetz; edaspidi „haldusmenetluse seadus“) redaktsioonis, mis on viimati välja kuulutatud 23. jaanuaril 2003, ( 13 ) vastavalt muudatustele, mis tehti haldusmenetluse normide neljanda muutmise 11. detsembri 2008. aasta seaduse ( 14 ) (Viertes Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften; edaspidi „4. VwVfÄndG“) artikliga 1, on §‑s 46 sätestatud: „Mittekehtetu […] haldusakti tühistamise taotlust ei saa esitada vaid põhjendusel, et seda haldusakti andes on rikutud menetlust, vormi või kohalikku pädevust reguleerivaid eeskirju, kui on ilmne, et see rikkumine ei ole asja kohta tehtud otsust mõjutanud.“

35. Halduskohtumenetluse seadustiku (Verwaltungsgerichtsordnung; edaspidi „halduskohtumenetluse seadustik“) § 80 redaktsioonis, mis on viimati välja kuulutatud 19. märtsil 1991 ( 15 ) ja mida on viimati muudetud 22. detsembri 2010. aasta seaduse Gesetz zur Umsetzung der Dienstleistungsrichtlinie in der Justiz und zur Änderung weiterer Vorschriften (seadus teenuste direktiivi ülevõtmise ja õigusnormide muutmise kohta) ( 16 ) artikliga 9, on sätestatud: „(1) Nii vaide kui kaebuse esitamine omavad peatavat toimet. See kehtib ka õigustloovate ja tuvastavate haldusaktide, samuti mitut isikut mõjutavate haldusaktide suhtes (§ 80a). […] (5) Taotluse korral võib põhikohtuasja lahendav kohus täielikult või osaliselt ette näha peatava toime juhtudel, mis kuuluvad lõike 2 punktide 1–3 kohaldamisalasse, ning täielikult või osaliselt taastada lõike 2 punkti 4 kohaldamisalasse kuuluvatel juhtudel. Taotlus on vastuvõetav juba enne tühistamiskaebuse esitamist. Kui haldusakt on otsuse tegemise ajaks juba täidetud, võib kohus selle täitmise tühistada. Peatava toime taastamise eeltingimuseks võib seada tagatise andmise või muu tingimuse. Samuti võib seda ajaliselt piirata. […]“.

36. VwGo §‑s 86 on sätestatud: „(1) Kohus uurib faktilisi asjaolusid omal algatusel; seda tehes peetakse nõu asjaomaste isikutega. Puudutatud isikute argumendid ega tõendite kogumise ettepanekud ei ole talle siduvad. […]“.

IV. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsusetaotlus

37. M. Addis on enda sõnul Eritrea kodanik. ( 17 ) Aastal 2009 aga esitas ta Itaalia ametiasutustele varjupaigataotluse teistsuguse identiteedi ja sünnikuupäevaga ning registreeriti Etioopia kodanikuna. Taotlus rahuldati: talle anti isikut tõendav dokument ja luba viibida riigis kuni veebruarini 2015. Kaebaja viibis Itaalias kuni septembrini 2011, mil ta siirdus Saksamaale ja taotles seal pagulasseisundit.

38. Kuigi ta oli varem eitanud üheski teises Euroopa riigis viibimist, tulid sõrmejälgede analüüsi tulemusel välja andmed algul Itaalias esitatud taotluse kohta. Seda teavet arvesse võttes jättis migratsiooniamet 18. veebruaril 2013 M. Addisi varjupaigataotluse läbi vaatamata põhjendusel, et ta on saabunud Saksamaa Liitvabariiki turvalisest kolmandast riigist, ja tegi korralduse tema väljasaatmiseks Itaaliasse.

39. Enne selle otsuse tegemist aga ei viidud läbi isiklikku vestlust M. Addisiga, muu hulgas rikkudes kohaldatavat riigisisest varjupaigaõigust. Selle kohta märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ei kuulatud ära M. Addisi ütlusi „tema tagakiusamise põhjuste kohta ega tema Itaalias elamise kohta ega tema seal tunnustatud pagulasseisundi kohta“.

40. Verwaltungsgericht Minden (Mindeni halduskohus, Saksamaa) jättis 15. aprillil 2013 M. Addisi kaebuse selle otsuse peale rahuldamata. M. Addisi esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Oberverwaltungsgericht Münsterile (Nordrhein-Westfaleni liidumaa kõrgeim halduskohus Münsteris, Saksamaa). Viimati nimetatud kohus tühistas 19. mail 2016 väljasaatmiskorralduse põhjendusel, et ei ole selge, kas Itaalia võtab M. Addisi vastu. Nimetatud kohus asus siiski seisukohale, et kaebus M. Addisi pagulasseisundi taotluse läbi vaatamata jätmise otsuse peale tuleb jätta rahuldamata.

41. M. Addis esitas Oberverwaltungsgericht Münsteri (Nordrhein-Westfaleni liidumaa kõrgeim halduskohus Münsteris) kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus). Muu hulgas väitis ta viimati nimetatud kohtu menetluses, et migratsiooniametil ei olnud õigust enne 18. veebruaril 2013 otsuse tegemist isiklikku vestlust ära jätta.

42. Saksamaa Liitvabariik väitis Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) menetluses, et M. Addisi pagulasseisundi taotlus on varjupaigaseaduse § 29 lõike 1 punkti 2 kohaselt igal juhul vastuvõetamatu, sest talle on juba antud pagulasseisund Itaalias. Ta asus seisukohale, et isikliku vestluse ärajäämine ei tohi takistada menetlevat ametiasutust varjupaigataotluse kohta otsust tegemast.

43. Eelotsusetaotluse esitanud kohus – Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) – peab vajalikuks teha kindlaks isikliku vestluse läbiviimise kohustuse rikkumise tagajärjed pagulasseisundi taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsuse õiguspärasuse suhtes. Selles suhtes on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et on vaja seda küsimust selgitada, eriti kui kaebajal on võimalus viidata edasikaebemenetluses kõikidele õiguslikele ja faktilisele asjaoludele, mis räägivad vaidlusaluse otsuse vastu, ja sellest hoolimata ei tingiks need asjaolud selle otsuse tühistamist.

44. Kuna migratsiooniamet ei täitnud kohustust viia läbi isiklik vestlus vastavalt direktiivi 2005/85 artikli 12 lõikele 1 ja direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikele 1 ja artiklile 34, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt tõlgendada direktiivi 2005/85 artikli 12 lõigetes 2 ja 3 ning direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 2 sätestatud erandite ulatust ja selgitada, kas need erandid on ammendavad või kas liidu õigus lubab liikmesriikide menetlusautonoomiat arvestades muidki erandeid, mis on liikmesriigi õiguses sõnaselgelt ette nähtud.

45. Selles aspektis on eelotsusetaotluse esitanud kohus märkinud, et riigisiseses õiguses on isikliku vestluse läbi viimata jätmine haldusmenetluse seaduse § 46 kohaselt väike rikkumine, kui on ilmne, et selle tegemata jätmine ei mõjutanud tehtud otsuse sisu. Samuti on seal märgitud, et varjupaigaseaduse § 29 lõike 1 punkti 2 alusel tehtud otsus vastuvõetamatuse kohta on niisugune, mille suhtes kaalutlusruumi ei ole. Sellistel juhtudel ei ole isikliku vestluse läbi viimata jätmisel tagajärgi, kuna migratsiooniamet ja omakorda halduskohtud on kohustatud kõiki kõnealuse sätte kohaldamisega seotud tingimusi uurima. Siiski viitas eelotsusetaotluse esitanud kohus Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi konstitutsioonikohus) ühe koja praktikale, ( 18 ) mille kohaselt võib haldusmenetluse seaduse § 46 kohaldamisala piirata see, et direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 2 ja artikli 34 lõikes 1 on ette nähtud erandid seoses õigusega isiklikule vestlusele, ning seega on tegu menetluse erinormiga, mis on selles küsimuses ammendav.

46. Seoses M. Addisi olukorraga märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et migratsiooniamet ja omakorda halduskohtud on kohustatud uurima, kas Itaalias pagulasseisundi saanud isiku elamistingimused vastavad muu hulgas harta artiklile 4.

47. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldas üksikasjalikult, kuidas alama astme kohtud jätsid rahuldamata M. Addisi taotluse tühistada migratsiooniameti 18. veebruari 2013. aasta otsus pärast seda, kui nad olid uurinud seda küsimust omal algatusel ning nii M. Addisi kui ka migratsiooniameti ( 19 ) seisukohti tema elutingimuste kohta Itaalias.

48. Nendel asjaoludel peatas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) menetluse ja taotles Euroopa Kohtult eelotsust kolmes küsimuses.

49. Kolmas küsimus – ainus, mida Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) ei ole 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsusest Ibrahim jt ( 20 ) lähtudes tagasi võtnud – on sõnastatud järgmiselt: „Kas [direktiivi 2013/32] artikli 14 lõike 1 esimese lausega või eelkäijaks olnud [direktiivi 2005/85] artikli 12 lõike 1 esimese lausega on vastuolus sellise riigisisese sätte kohaldamine, mille kohaselt ei vii taotlejaga isikliku vestluse ärajätmine olukorras, kus varjupaigaasutus on [direktiivi 2013/32] artikli 33 lõike 2 punktis a või eelkäijaks olnud [direktiivi 2005/85] artikli 25 lõike 2 punktis a sätestatud pädevust kasutades varjupaigataotluse vastuvõetamatuks tunnistanud, selle otsuse tühistamiseni vestluse ärajätmise tõttu, kui taotlejal on apellatsioonimenetluses võimalus esitada kõik asjaolud, mis räägivad vastuvõetamatuks tunnistamise otsuse vastu, ja ka neid arvestades ei saa asjas teistsugust otsust teha?“

50. Saame nüüd asuda seda küsimust analüüsima.

V. Kohaldatavus ratione temporis

51. Tuletan meelde, et M. Addis taotles septembris 2011 Saksamaal pagulasseisundit ja migratsiooniamet jättis selle taotluse veebruaris 2013 oma otsusega läbi vaatamata. Nüüd on selle otsuse õiguspärasus eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses vaidluse all.

52. Eelotsusetaotluses viitas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) nii direktiivile 2005/85 kui ka direktiivile 2013/32.

53. Enda menetluses asjakohaste riigisiseste sätete ratione temporis kohaldamise kohta märkis Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), et oma väljakujunenud praktika kohaselt peab ta teatavatel tingimustel arvesse võtma vaidlustatud kohtuotsuse tegemisele järgnenud õiguse arengut. Käesoleva varjupaigamenetluse kontekstis kinnitas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), et varjupaigaseaduse § 77 lõike 1 esimese lause kohaselt peab ta tuginema faktilisele ja õiguslikule olukorrale, mis eksisteeris viimase kohtuistungi ajal mais 2016.

54. Sellega seoses märkis Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), et tema menetluses on kohaldatav varjupaigaseaduse § 29 „Vastuvõetamatud taotlused“ integratsiooniseaduse (Integrationsgesetz) §‑ga 6 muudetud redaktsioonis, mis jõustus 6. augustil 2016. ( 21 ) Samuti näib, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad faktilised asjaolud kuuluvad varjupaigaseaduse 2. septembril 2008 avaldatud ja 4. novembril 2016 muudetud redaktsiooni kohaldamisalasse. ( 22 )

55. Direktiivi 2013/32 artikli 51 lõike 1 kohaselt pidid liikmesriigid jõustama artiklite 1–30, artikli 31 lõigete 1, 2 ja 6–9, artiklite 32–46, artiklite 49 ja 50 ning I lisa järgimiseks vajalikud õigus‑ ja haldusnormid hiljemalt 20. juuliks 2015. Direktiivi 2013/32 artikli 52 esimese lõigu kohaselt aga tuleb liikmesriikidel kohaldada artikli 51 lõikes 1 osutatud õigus‑ ja haldusnorme rahvusvahelise kaitse taotluste suhtes, mis esitatakse „pärast 20. juulit 2015. aasta[l] või varasemal kuupäeval“. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt soovis liidu seadusandja, kui ta lisas artikli 52 esimesesse lausesse sõnad „või varasemal kuupäeval“, võimaldada liikmesriikidel kohaldada kohe oma direktiivi rakendavaid sätteid enne 20. juulit 2015 esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste suhtes. ( 23 )

56. Kuna M. Addis esitas pagulasseisundi taotluse Saksamaal septembris 2011, eelnes tema rahvusvahelise kaitse taotluse esitamine direktiivi 2013/32 jõustumisele 19. juulil 2013 ja ka selle direktiivi riigisisesesse õigusesse ülevõtmise lõpptähtpäevale, milleks oli 20. juuli 2015.

57. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tuvasta teisiti, näivad põhikohtuasjas käsitletavale juhtumile olevat varjupaigaseaduse § 77 lõike 1 esimese lause kohaselt kohaldatavad liikmesriigi õigusnormid, millega on üle võetud direktiivi 2013/32 sätted või mis tagavad ( 24 ) nende ülevõtmise. ( 25 )

58. Sellega seoses ei tohi unustada, et 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuse Ibrahim jt ( 26 ) punktis 74 leidis Euroopa Kohus muu hulgas, et direktiivi 2013/32 artikli 52 esimest lõiku, mis sisaldab seda direktiivi üle võtvate seaduste kohaldamist käsitlevaid üleminekusätteid, tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil näha ette, et riigisisese õiguse sätet, millega see direktiiv üle võetakse, kohaldatakse vahetult nende varjupaigataotluste suhtes, mille kohta pole lõplikku otsust veel tehtud ning mis on esitatud enne 20. juulit 2015 ja enne selle riigisisese õiguse sätte jõustumist. ( 27 ) Kuigi Euroopa Kohtul ei palutud selgitada, mida täpselt tähendab selles kontekstis viide „lõplikule otsusele“, tõlgendaksin seda terminit kui viidet lõplikule otsusele, mille on teinud haldusasutused (käesoleval juhul migratsiooniamet) rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, eristatuna võimalikust edaspidisest kohtumenetlusest, kus on vaidlustatud kaitse andmise või andmata jätmise otsus.

59. Mis puudutab käesolevat juhtumit, siis võib täheldada, et lõpliku otsuse M. Addisi varjupaigataotluse suhtes tegi migratsiooniamet juba veebruaris 2013. See oli mitu kuud enne, kui direktiiv 2013/32 juunis 2013 Euroopa Liidu Teatajas avaldati ja järgnenud kuul jõustus. ( 28 ) Nendel asjaoludel olen seisukohal, et direktiivi 2013/32 ennakult kohaldamine, nagu nimetatud direktiivi artikkel 52 seda lubas (ja nagu seda tõlgendas Euroopa Kohus oma 19. märtsi 2019. aasta otsuses Ibrahim jt), ( 29 ) lihtsalt ei ole käesolevas asjas asjakohane. Ehkki see kohtuotsus võimaldas nimetatud direktiivi ennakult kohaldada otsustele, mis ei olnud lõplikud, ka enne ülevõtmise lõpptähtpäeva, s.o 20. juulit 2015, ( 30 ) kui asjakohased liikmesriigi õigusnormid seda lubasid, ei ole see põhimõte kohaldatav juhul, kui lõplik haldusotsus tehti üldse enne selle direktiivi avaldamist. Seepärast asun seisukohale, et käesolevale juhtumile on ratione temporis kohaldatav menetluste direktiivi varasem versioon, nimelt direktiiv 2005/85.

60. Täheldan siiski, et kohtuistungil asusid kõik menetlusosalised, nende seas M. Addis kõnealuste direktiivide ratione temporis kohaldamise suhtes teistsugusele seisukohale ja väitsid, et tegelikult kuulub käesolev juhtum hilisema, s.o direktiivi 2013/32 kohaldamisalasse. Loobumata oma seisukohast, et see direktiiv ei ole kohaldatav, lähtun menetlusosaliste üksmeelset arvamust ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu arusaama arvesse võttes käesoleva ettepaneku ülejäänud osas siiski sellest, et käesolev juhtum kuulub tegelikult direktiivi 2013/32 kohaldamisalasse. Niisiis lähtun eeldusest, et põhikohtuasja kontekstis on kohaldatavad direktiivi 2013/32 artiklid 1–30, artikli 31 lõiked 1, 2 ja 6–9, artiklid 32–46, artiklid 49–50 ja I lisa.

VI. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

61. Õigus isiklikule vestlusele on olemas mitte üksnes juhul, kui menetlev ametiasutus kavatseb teha rahvusvahelise kaitse taotluse kohta sisulise otsuse, vaid ka siis, kui ta kavatseb, nagu M. Addisi puhul, teha direktiivi 2013/32 artikli 33 alusel otsuse sellise taotluse vastuvõetavuse kohta. Selles suhtes kohustavad nii direktiivi 2013/32 artikkel 14 kui ka artikkel 34 ( 31 )menetlevat ametiasutust ( 32 ) konkreetselt läbi viima isikliku vestluse rahvusvahelise kaitse taotlejaga enne taotluse sisulise põhjendatuse või vastuvõetavuse kohta otsuse tegemist.

62. Mõiste „menetlev ametiasutus“ määratlusest direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis f selgub, et selle vestluse peab läbi viima liikmesriigi kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan, mille see liikmesriik on sama direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt määranud. ( 33 ) Direktiivis 2013/32 endas ei ole ette nähtud isikliku vestluse läbiviimist kohtu poolt. Võib täheldada, et 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Alheto ( 34 ) punktis 103 eristas Euroopa Kohus selgelt direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis f määratletud „menetlevat ametiasutust“ ja selle direktiivi artiklis 46 viidatud „kohut“. Seega reguleerivad menetleva ametiasutuse menetlust selle direktiivi III peatüki „Esimese astme menetlus“ sätted, menetlus kohtus aga peab vastama V peatükis „Apellatsioonimenetlused“ sätestatud normidele, mis on ette nähtud artiklis 46.

63. Pooled ei vaidle selle üle, et nii rikuti M. Addisi õigust isiklikule vestlusele, mille peab läbi viima menetlev ametiasutus vastavalt direktiivile 2013/32. ( 35 )

64. Eelotsusetaotlusest ilmneb siiski, et kuigi migratsiooniamet ei vestelnud M. Addisiga isiklikult muu hulgas oludest, millesse ta Itaalias sinna tagasisaatmise korral satuks, on eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski seisukohal, et see viga heastati või korvati täielikult riigisisese kohtu menetluses, mis viidi läbi kooskõlas direktiivi 2013/32 V peatükiga.

65. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kirjeldas M. Addis selles tühistamismenetluses, milles ta vaidlustas vastuvõetavuse kohta tehtud otsuse, oma kaebuses üksikasjalikult raskusi, millesse ta Itaalias satuks. Halduskohus Mindel (Mindeni halduskohus) otsustas, et tema kohta tehtud väljasaatmiskorraldust ei saa täita. Halduskohtumenetluse seadustiku § 86 lõikega 1 antud pädevuse alusel otsustas see kohus omal algatusel uurida, millised õigused on pagulaseks tunnistatud isikul Itaalias seoses elamise, liikumise, tööle saamise ja tervishoiuga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et halduskohus lähtus M. Addisi kaebuse rahuldamata jätmisel omaenda hinnangust faktiliste asjaolude ja tõendite kohta. Olles M. Addisi seisukohad ja tema olukorra üldised asjaolud läbi vaadanud, järeldas see kohus, et noore vallalise inimesena võiks ta järk-järgult Itaalias kanda kinnitada ja vähemalt esialgu oleks tal võimalik toetuda ka heategevate organisatsioonide abile. Kohus osutas, et paljud pagulased – eeskätt noored mehed – leiavad sageli hooajalist tööd põllumajanduses.

66. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul uuris halduskohus omal algatusel ka seda, kas juhul, kui M. Addis saadetakse riigist välja Itaalia piirile, võidakse teda kohelda Euroopa inimõiguste konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 3 vastaselt. Olles tutvunud asjakohase päritoluriiki käsitleva teabega, mida andsid Saksamaa välisministeerium ja Swiss Refugee Council (Šveitsi pagulasnõukogu), samuti Associazione per gli Studi Giuridici sull’Immigrazione (immigratsioonialase õiguse uuringute ühing), järeldas see kohus, et kuigi pagulaste võimalused saada avalik-õiguslikku ja eraõiguslikku abi on väiksemad kui Itaalia kodanikel, ei ole nende piiratud võimaluste tase muidu siiski nii madal, et tegu oleks EIÕK artikli 3 rikkumisega, mis jätaks ta näiteks täielikku puudusesse.

67. Käesolevale eelotsusetaotlusele vastates peab Euroopa Kohus analüüsima, kas erandid direktiivi 2013/32 artiklites 14 ja 34 ette nähtud õigusest isiklikule vestlusele on oma laadilt ammendavad, ja kui on, siis millised tagajärjed on tegelikult sellel, kui menetlev ametiasutus M. Addisi menetlusõigusi rikub. Muu hulgas palutakse Euroopa Kohtul selgitada, kas selle vestluse läbi viimata jätmise tagajärjel tuleb tühistada otsus, millega jäeti M. Addisi pagulasseisundi taotlus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, või saab selle menetleva ametiasutuse vea heastada kohtumenetluses vastavalt direktiivi 2013/32 V peatükile, ja kui saab, siis millistel tingimustel.

B. Kas erandid direktiivi 2013/32 artiklites 14 ja 34 ette nähtud õigusest isiklikule vestlusele on oma laadilt ammendavad?

68. Direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 2 on kirjeldatud asjaolusid, mille korral liikmesriigi menetlev metiasutus võib isikliku vestluse ära jätta. Samuti on direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 3 sätestatud, et „[k]äesoleva artikli kohase isikliku vestluse korraldamata jätmine ei takista menetleval ametiasutusel võtmast vastu otsust rahvusvahelise kaitse taotluse kohta“. ( 36 ) Direktiivi 2013/32 artikli 14 lõike 3 tekstist ja seal kasutatud sõnastusest „[k]äesoleva artikli kohase isikliku vestluse korraldamata jätmine“ järeldub, et menetlev ametiasutus ei või teha rahvusvahelise kaitse taotluse kohta sisulist otsust, kui isiklikku vestlust ei ole läbi viidud, välja arvatud juhul, kui on kohaldatav ka üks kahest artiklis 14 sätestatud konkreetsest erandist. Ei ole väidetud, et käesolev juhtum kuulub kummagi erandi kohaldamisalasse.

69. Selle sätte sõnastuse põhjal on selge, et direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikes 2 ette nähtud erandid on oma laadilt ammendavad. Järelikult ei tohi liikmesriigid võtta riigisiseses õiguses vastu nendele lisanduvaid erandeid.

70. Mis puudutab otsust rahvusvahelise kaitse vastuvõetavuse kohta, on direktiivi 2013/32 artikli 34 lõikes 1 sisuliselt ette nähtud, et liikmesriigi menetlev ametiasutus ( 37 ) viib läbi isikliku vestluse rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse küsimuses enne selle kohta otsuse tegemist. Samuti on seal sätestatud, et liikmesriigid võivad kehtestada erandeid sellest õigusest kooskõlas selle direktiivi artikliga 42 ainult korduvate taotluste suhtes. Seega on direktiivi 2013/32 artikli 34 lõike 1 sõnastuse enda põhjal selge, et korduvaid taotlusi puudutav erand on oma laadilt ammendav.

71. Minu arvates ei ole liikmesriikidel volitust kehtestada seoses õigusega isiklikule vestlusele uusi erandeid peale nende, mille liidu seadusandja on direktiivi 2013/32 artiklites 14 ja 34 konkreetselt ette näinud.

72. Nii nähtub direktiivi 2013/32 artikli 14 lõikest 3 sõnaselgelt, et menetlev asutus ei tohi teha rahvusvahelise kaitse taotluse kohta sisulist otsust ilma isiklikku vestlust läbi viimata, välja arvatud juhul, kui on kohaldatav üks sama direktiivi artikli 14 lõikes 2 loetletud eranditest. Sama kehtib minu arvates direktiivi 2013/32 artikli 33 kohaselt rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse kohta tehtava otsuse suhtes, kui isiklikku vestlust ei ole selle direktiivi artikli 34 kohaselt läbi viidud.

73. Nagu olen juba märkinud, nähtub Euroopa Kohtu toimikust, et M. Addisi juhtumile ei ole kohaldatav ükski erand direktiivis 2013/32 ette nähtud õigusest isiklikule vestlusele. Õiglane on lisada, et ka ükski menetlusosaline ei ole teisiti väitnud.

C. Isikliku vestluse läbiviimise kohustuse rikkumise tagajärjed – kas selle rikkumise saab kohtumenetluses heastada?

74. See küsimus on pooltevahelise vaidluse keskmes. Tuleb toonitada, et – nagu nähtub direktiivi 2013/32 põhjendustest 11 ja 12 ning artiklist 1 – rahvusvahelise kaitse andmise raamistik põhineb ühtse menetluse põhimõttel ja ühistel miinimumnõuetel. ( 38 ) Kuigi direktiiv 2013/32 ise ei käsitle tagajärgi, mis võivad kaasneda sellega, kui menetlev ametiasutus jätab isikliku vestluse rahvusvahelise kaitse taotlejaga seaduses nõutud viisil läbi viimata, näib direktiivi seadusandlikule skeemile sellegipoolest olemuslikult omane, et sõnaselge nõue viia läbi isiklik vestlus on kogu varjupaigamenetluse lahutamatu ja eluliselt tähtis osa. ( 39 )

75. Nendel asjaoludel küsitakse Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas juhul, kui menetlev ametiasutus jätab isikliku vestluse läbi viimata, saab kohus, kes hiljem nii faktilised kui ka õiguslikud asjaolud vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikele 3 täielikult ja ex nunc läbi vaatab, põhimõtteliselt selle rikkumise ise heastada, viies isikliku vestluse läbi ning seejärel kinnitades menetleva ametiasutuse otsuse. Või peab ta ikkagi tühistama menetleva ametiasutuse otsuse ja saatma juhtumi tagasi sellele asutusele, et see viiks läbi isikliku vestluse ja teeks – võimalik, et uue – otsuse?

76. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus on uudne ja teatavatest sarnasustest hoolimata ei ole seda varem lahendatud 26. juuli 2017. aasta kohtuotsusega Sacko ( 40 ), 25. juuli 2018. aasta kohtuotsusega Alheto ( 41 ) või 29. juuli 2019. aasta kohtuotsusega Torubarov ( 42 ), mis, tõsi küll, puudutavad sellega seotud teemasid. Need kohtuotsused on sellegipoolest informatiivsed seoses direktiivi 2013/32 III peatüki „Esimese astme menetlus“ ja V peatüki „Apellatsioonimenetlused“ vahelise seosega. Sellepärast käsitlen seda kohtupraktikat põgusalt käesoleva asja kontekstis.

1. Euroopa Kohtu varasem praktika – direktiiv 2013/32

a) 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591)

77. 26. juuli 2017. aasta kohtuotsuse Sacko ( 43 ) punktides 33–35 võttis Euroopa Kohus kokku oma väljakujunenud praktika seoses esimese astme menetlustega, mida käsitleb direktiivi 2013/32 III peatükk. Ta tuletas meelde, et liikmesriikide ametiasutustel on liidu õiguse kohaldamisalasse jäävaid meetmeid võttes põhimõtteliselt kohustus austada selliste otsuste adressaatide kaitseõigusi, mis mõjutavad oluliselt nende huve. Täpsemalt on Euroopa Kohus märkinud, et kuivõrd õigus olla ära kuulatud igas menetluses on liidu õiguse üldpõhimõtteks oleva kaitseõiguste järgimise lahutamatu osa, siis tagab see igale isikule õiguse esitada haldusmenetluses tulemuslikult ja tegelikult oma seisukoht enne iga sellise otsuse tegemist, mis mõjutab ebasoodsalt nende huve. Seoses sellega on reegel, mille kohaselt ebasoodsa otsuse adressaadile tuleb enne selle otsuse tegemist anda võimalus oma märkuste esitamiseks, kantud eesmärgist, et nimetatud isik saaks parandada mõne vea või teha teatavaks niisuguseid tema isikliku olukorraga seotud asjaolusid, et mõjutada seda, kas otsus tehakse või mitte või kas otsuse sisu on nii‑ või teistsugune.

78. 26. juuli 2017. aasta kohtuotsuse Sacko ( 44 ) punktis 49 märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2013/32, eelkõige selle artikleid 12, 14, 31 ja 46 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus sellise otsuse peale, millega lükati tagasi ilmselgelt põhjendamata rahvusvahelise kaitse taotlus, jätab nimetatud kaebuse rahuldamata, ilma et ta kuulaks taotleja ära, kui faktilised asjaolud ei jäta mingit kahtlust selles, et see rahuldamata jätmise otsus on põhjendatud. Selle järelduse suhtes kehtisid siiski järgmised tingimused: esiteks peab olema taotlejale sama direktiivi artikli 14 alusel antud esimese astme menetluses võimalus tema rahvusvahelise kaitse taotlusega seotud isiklikuks vestluseks ja juhul kui see vestlus toimus, peab selle salvestis või üleskirjutus olema kantud toimikusse vastavalt nimetatud direktiivi artikli 17 lõikele 2 ning teiseks võib kohus, kellele kaebus on esitatud, määrata, et selline ärakuulamine tuleb korraldada, kui ta peab seda vajalikuks nii faktide kui õiguslike küsimuste täieliku ja ex nunc hindamise läbiviimiseks, mis on ette nähtud sama direktiivi artikli 46 lõikes 3.

79. Niisiis oli menetlev ametiasutus juhtumis, mis lahendati 26. juuli 2017. aasta kohtuotsusega Sacko, isikliku vestluse õigupoolest läbi viinud ( 45 ) ning kaalul oli see, kas ja mil määral sai liikmesriigi kohus, kes lahendas kaebust otsuse peale, millega oli jäetud rahuldamata ilmselgelt põhjendamatu rahvusvahelise kaitse taotlus, tugineda selle vestluse üleskirjutusele.

80. Minu arvates toonitab 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko selgelt seda, kui oluline on isiklik vestlus, mille viib direktiivi 2013/32 kontekstis läbi menetlev ametiasutus. Samuti rõhutas Euroopa Kohus, et see „kohustus on suunatud ainult ametiasutusele, mis vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ja millel on pädevus teha nende taotluste kohta esimese astme otsus, ega ole seega kohaldatav kaebemenetlustele“. ( 46 )

81. Faktilised asjaolud, mida käsitleb 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko ( 47 ) puutuvad asjasse ka käesolevas kontekstis. Nimetatud kohtuasjas vestles kaebajaga esimeses astmes rahvusvahelise kaitse andmise piirkondliku komisjoni liige. Komisjoni liige järeldas, et ta on majandusmigrant, kellel ei ole selle alusel varjupaigaõigust. Seejärel vaidlustati see järeldus Itaalia kohtutes, kes taotlesid Euroopa Kohtult eelotsust selle kohta, kas nad on artikli 46 lõikega 2 liikmesriigi kohtute kohustusena ette nähtud „nii faktide kui õiguslike küsimuste täieliku ja ex nunc hindamise läbiviimiseks“ kohustatud kaebajaga isiklikult vestlema. ( 48 )

82. Nagu äsja viitasin, vastas Euroopa Kohus sellele küsimusele (teatavatel tingimustel) eitavalt, kohtujurist Sanchez Bordona aga märkis: „kuna direktiiv 2013/32 kohustab vestlema rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemise halduslikus etapis, leian, et seda on kohtumenetluses korrata vaja ainult siis, kui (esimene) vestlus ei ole lõppkokkuvõttes piisavalt näitlik kohtu jaoks, kes vaatab läbi kaebust ja kellel on kahtlusi, kuidas kaebus lahendada.“ ( 49 )

83. Tegelikult aga on asi selles, et 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko ( 50 ) ei käsitlenud otseselt käesolevas asjas kõne all olevat olukorda, kus M. Addisi taotlust menetlev ametiasutus, kes vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise eest, vestlust esimeses astmes läbi ei viinud.

b) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584)

84. Euroopa Kohus leidis 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuses Alheto ( 51 ), et kooskõlas harta artikliga 47 tähendab direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikes 3 ette nähtud täieliku ja ex nunc ( 52 ) läbivaatamise nõue ka seda, et kaebust menetlev kohus peab taotleja ära kuulama, välja arvatud juhul, kui ta leiab, et ta saab läbivaatamisel piirduda toimikumaterjalidega, sealhulgas menetlevas ametiasutuses läbi viidud isikliku vestluse aruande või üleskirjutusega. ( 53 ) Ent kui pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist on ilmnenud uusi asjaolusid, on kohus harta artiklist 47 tulenevalt kohustatud andma taotlejale võimaluse oma seisukoha esitamiseks, kui need asjaolud võivad tema olukorda negatiivselt mõjutada. ( 54 )

85. Kui menetlev ametiasutus ei ole vastuvõetamatuse alust läbi vaadanud ega ole seetõttu korraldanud direktiivi 2013/32 artiklis 34 ette nähtud isiklikku vestlust, tuleb kohtul, kui ta leiab, et ametiasutus oleks pidanud selle aluse läbi vaatama või see tuleb läbi vaadata uute asjaolude ilmnemise tõttu, taotleja ära kuulata. ( 55 ) Nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuses Alheto, „kui kaebust menetlev kohus otsustab läbi vaadata vastuvõetamatuse aluse, mida menetlev ametiasutus läbi ei vaadanud, tuleb tal taotleja ära kuulata, et anda taotlejale võimalus esitada isiklikult ja keeles, mida ta valdab, oma seisukoht selle kohta, kas vastuvõetamatuse alus on taotleja konkreetses olukorras kohaldatav“. ( 56 )

86. Niisiis selgub faktilistest asjaoludest kohtuasjas, milles Euroopa Kohus tegi 25. juulil 2018 kohtuotsuse Alheto ( 57 ), et menetlev ametiasutus ei teinud tookord otsust vastuvõetamatuse kohta. Seega ei olnud ta kohustatud viima läbi isiklikku vestlust vastavalt direktiivi 2013/32 artiklile 34. Kuna vastuvõetamatuse küsimuse tõstatas esimest korda kohus seoses nii faktiliste kui õiguslike asjaolude täieliku ja ex nunc hindamisega vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikele 3, otsustas Euroopa Kohus, et selle kohtu kohustus on viia ise läbi isiklik vestlus kaebajaga, et kaitsta harta artikliga 47 tagatud õigusi. ( 58 ) Järelikult, kui kohus tõstatab edasikaebemenetluses omal algatusel vastuvõetavuse küsimuse, mida menetlev ametiasutus varem läbi ei vaadanud, peab see kohus ise läbi viima isikliku vestluse.

87. Peale selle märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Alheto, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 3 käsitleb vaid kaebuse „läbivaatamist“, mitte aga selle kaebusega vaidlustatud otsuse võimaliku tühistamise tagajärgi. ( 59 ) Euroopa Kohus märkis sisuliselt, et esimese astme kohtul, kes otsuse tühistab, ei ole kohustust teha ise otsus rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, ( 60 ) sest liidu seadusandja ei soovinud kehtestada ühist nõuet, et selle direktiivi artikli 2 punktis f nimetatud kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan peaks kaotama oma pädevuse pärast seda, kui tühistatakse tema tehtud esmane otsus rahvusvahelise kaitse taotluse kohta. Järelikult on liikmesriikidel õigus sätestada, et pärast otsuse tühistamist tuleb asi saata sellele asutusele või organile tagasi uue otsuse tegemiseks. See asutus või organ peab aga kiiresti tegema uue otsuse, mis peab olema kooskõlas tühistamisotsuses sisalduva hinnanguga. ( 61 )

88. Niisiis nähtub sellest kohtupraktikast, et esimese astme kohus peab teatavatel asjaoludel viima läbi isikliku vestluse, kui ta tõstatab omal algatusel küsimusi, mida menetlev ametiasutus varem läbi ei vaadanud. Samuti võib esimese astme kohus, kes tühistab rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsuse põhjendusel, et menetlev ametiasutus rikkus taotleja õigust isiklikule vestlusele, saata asja tagasi direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis f nimetatud kohtulaadsele ametiasutusele või haldusorganile – käesoleval juhul migratsiooniametile – uue otsuse tegemiseks.

89. Siiski võib täheldada, et kohtuasi, milles tehti 25. juulil 2018 kohtuotsus Alheto ( 62 ), erines käesolevast kohtuasjast vähemalt kahes olulises aspektis. Esiteks tõstatas menetlev ametiasutus käesoleval juhul vastuvõetamatuse küsimuse juba esimeses astmes, kuid ei viinud läbi isiklikku vestlust. Teiseks on Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) kinnitanud, et ka siis, kui on välja pakutud, et isikliku vestluse viib läbi kaebust lahendav kohus, ei ole võimalik tagada niisugust isiklikku vestlust, mis on ette nähtud direktiivi 2013/32 artiklis 15.

2. Tagajärjed, mis määratakse kindlaks liikmesriigi õiguses – võrdväärsuse ja tõhususe põhimõte

90. Selles kohtupraktikas ei ole seni käsitletud küsimust, kas kohus, kes lahendab taotlust tühistada rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsus põhjendusel, et menetlev ametiasutus rikkus taotleja õigust isiklikule vestlusele, on kohustatud selle otsuse tühistama ja saatma asja tagasi sellele ametiasutusele uue otsuse tegemiseks. Teise võimalusena tekib küsimus, kas see kohus saab ise viia läbi isikliku vestluse ja olles ära kuulanud kõik kaebaja argumendid, mis räägivad vastuvõetamatuks tunnistamise vastu, menetleva ametiasutuse otsuse kinnitada.

91. Olen seisukohal, et analoogiast Euroopa Kohtu praktikaga, mis käsitleb õigust olla ära kuulatud, ( 63 ) tuleneb, et kui – nagu põhikohtuasjas – tagajärgi, mis kaasnevad sellega, kui rikutakse õigust isiklikule vestlusele, ei ole direktiiviga 2013/32 ega ühegi muu liidu õiguse sättega ette nähtud, määratakse need tagajärjed üldjuhul kindlaks liikmesriigi õiguses. Selle suhtes aga kehtib tingimus, et sellekohased vastuvõetud normid peavad olema needsamad, mis kehtivad liikmesriigi õiguses samalaadses olukorras olevate isikute suhtes (võrdväärsuse põhimõte), ega tohi muuta liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). ( 64 )

92. Selles kontekstis on samuti vaja meeles pidada, et direktiivi 2013/32 eesmärk on tagada rahvusvahelise kaitse taotluse kohta „võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist“. ( 65 )

93. Samuti ei tohi unustada, et 9. veebruari 2017. aasta kohtuotsuses M ( 66 ) märkis Euroopa Kohus, et isikliku vestluse eesmärk on tagada, et menetleval ametiasutusel on objektiivselt võimalik kõiki faktilisi asjaolusid teades kindlaks teha, kas rahuldada rahvusvahelise kaitse taotlus või mitte. Kui taotleja on teatavates aspektides haavatav, on isiklik vestlus seda olulisem.

94. 10. septembri 2013. aasta kohtuotsuse G. ja R. ( 67 ) punktis 38 leidis Euroopa Kohus, et liidu õiguse kohaselt toob kaitseõiguste, eelkõige õiguse olla ära kuulatud rikkumine tühistamise kaasa vaid juhul, kui ilma selle rikkumiseta oleks menetlus lõppenud teisiti. Järelikult ei too igasugune haldusmenetluses kaitseõiguste kasutamisega seotud rikkumine kaasa vaidlustatud asjakohase otsuse tühistamist.

95. Euroopa Kohtu toimikust nähtub, et asjakohased kohaldatavad liikmesriigi õiguse sätted on muu hulgas haldusmenetluse seaduse § 46 ja varjupaigaseaduse § 29 lõike 1 punkt 2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on isikliku vestluse läbi viimata jätmine haldusmenetluse § 46 kohaselt väike rikkumine, kui on ilmne, et see rikkumine ei mõjutanud tehtud otsuse sisu. Samuti on eelotsusetaotluse esitanud kohus märkinud, et varjupaigaseaduse § 29 lõike 1 punkti 2 alusel tehtud otsus vastuvõetamatuse kohta on niisugune, mille suhtes kaalutlusruumi ei ole. Sellistel juhtudel ei ole isikliku vestluse läbi viimata jätmisel tagajärgi, kuna migratsiooniamet ja omakorda halduskohtud on kohustatud kõiki kõnealuse sätte kohaldamisega seotud tingimusi kontrollima.

96. Kuna Euroopa Kohtu toimikus ei ole tõendeid selle kohta, et riigisiseste kohtute kohtumenetluses ei järgita võrdväärsuse põhimõtet, tuleb seda menetlust analüüsida tõhususe põhimõtet arvesse võttes.

97. Sisuline küsimus, mis tuleb nüüd esitada, seisneb selles, kas edasikaebust lahendaval liikmesriigi kohtul on võimalik täpselt samal viisil läbi viia isiklik vestlus, tagades, et järgitakse kõiki direktiivis 2013/32 ette nähtud asjakohased kohustuslikke nõudeid ja tagatisi.

98. Selles aspektis on vaja kaaluda esiteks seda, kas isiklik vestlus, mille viib läbi kohus, on liikmesriigi õiguses tegelikult tagatud kõikidel juhtudel, kui menetlev ametiasutus on jätnud sellise vestluse läbi viimata, ja teiseks, kui isiklik vestlus on tagatud, seda, kas see vastab direktiivis 2013/32 ette nähtud asjakohastele kohustuslikele nõuetele selle kohta, kuidas see vestlus tuleb läbi viia.

a) Kas isiklik vestlus on liikmesriigi õiguses tagatud?

99. Direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 1 tagab rahvusvahelise kaitse taotlejatele õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses nende esitatud taotluste suhtes tehtud otsustega. Selle kohta on direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 1 punkti a alapunktis ii ja lõikes 3 sisuliselt sätestatud, et liikmesriigid peavad tagama, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus, kui tema rahvusvahelise kaitse taotlust peetakse vastuvõetamatuks. ( 68 ) Kohus peab nii faktilised kui ka õiguslikud asjaolud täielikult ja ex nunc läbi vaatama.

100. Tuleb siiski tähele panna, et üks tagajärg isiku jaoks, kelle taotlus jäetakse direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti a alusel vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, ( 69 ) on niisugune, et erinevalt tavapärase rahuldamata jätmise suhtes ettenähtust ei pruugita lubada sellel isikul jääda kuni tema edasikaebuse lahendamiseni selle riigi territooriumile, kus taotlus on esitatud. See selgub direktiivi 2013/32 artikli 46 lõigetest 5 ja 6. ( 70 )

101. Siiski märkis Euroopa Kohus 5. juuli 2018. aasta kohtumääruse C jt ( 71 ) punktis 53, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 6 viimase lause nõuete kohaselt peab asjaomasel isikul olema õigus pöörduda kohtusse, kes otsustab, kas ta võib jääda selle liikmesriigi territooriumile, kuni tema kaebuse suhtes tehakse kohtuotsus. Sama direktiivi artikli 46 lõikes 8 on sätestatud, et kuni lõpeb kohtumenetlus, mille käigus otsustatakse, kas taotleja võib jääda liikmesriigi territooriumile või mitte, peavad asjaomased liikmesriigid lubama sellel isikul jääda oma territooriumile.

102. Selles suhtes näib, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tuvasta teisiti, ei oma kaebuse esitamine migratsiooniameti otsuse peale, millega jäeti varjupaigaseaduse § 29 kohaselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata kolmanda riigi kodaniku rahvusvahelise kaitse taotlus, peatavat toimet. ( 72 ) Samuti märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu küsimuse peale saadetud vastuses, ( 73 ) mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 6. novembril 2019, et kui migratsiooniameti väljasaatmiskorralduse peale ei esitata halduskohtumenetluse seadustiku § 80 lõike 5 alusel esialgse õiguskaitse taotlust, võidakse väljasaatmiskorraldus täita enne, kui see muutub õiguslikult siduvaks. ( 74 ) Sama kehtib juhul, kui halduskohtumenetluse seadustiku § 80 lõike 5 kohaselt esitatakse õigel ajal taotlus, kuid seda ei rahuldata. Peale selle märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et varjupaigaseaduse § 36 lõike 3 neljanda lause kohaselt on menetlus juhul, kui varjupaigataotlus on varjupaigaseaduse § 29 alusel vastuvõetamatu seetõttu, et taotlejale on antud rahvusvaheline kaitse teises liikmesriigis, harilikult kirjalik ja vähemalt üldjuhul suulist menetlust ei toimugi või ei ole taotlejal tegelikult võimalust olla isiklikus vestluses ära kuulatud.

103. Seetõttu näib eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastuse põhjal, et kui menetlev ametiasutus – käesoleval juhul migratsiooniamet – isiklikku vestlust läbi ei vii ja jätab taotluse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, ei ole isiklik vestlus edasikaebust lahendava kohtu menetluses tagatud. Sellest peab järelduma, et juba ainuüksi sel põhjusel ei austata tõhususe põhimõtet, kuna taotleja õigused ei ole igas menetlusstaadiumis, olgu haldus‑ või kohtumenetluses tagatud. Teistsugusele järeldusele jõudmine tähendaks sisuliselt seda, et taotlejale direktiiviga 2013/32 selgelt ette nähtud õigus isiklikule vestlusele otsekui tunnistatakse kohtulikult kehtetuks, ja see nulliks õiguskaitsevahendi, mida Euroopa Liidu seadusandja pidas põhjapanevalt tähtsaks.

104. Kui menetlev ametiasutus taotluse vastuvõetamatuse tõttu isiklikku vestlust läbi ei viinud ja edasikaebust lahendav kohus selle läbi viib, on vaja analüüsida, kas selle vestluse läbiviimisel järgitakse tõhususe põhimõtet.

105. Enne sellele küsimusele vastamist võib olla otstarbekas kõigepealt peatuda direktiivis 2013/32 ette nähtud eeskirjadel, mis käsitlevad isikliku vestluse läbiviimist haldusasutuse või kohtulaadse asutuse poolt.

b) Direktiivis 2013/32 sätestatud eeskirjad isikliku vestluse läbiviimise kohta

106. Tuleb tähele panna, et Euroopa seadusandja ei näinud direktiivi 2013/32 artiklites 14 ja 34 ette lihtsalt seda, et menetlev ametiasutus peab läbi viima isikliku vestluse rahvusvahelise kaitse taotlejaga, ega jätnud sellega seotud tingimusi tervikuna liikmesriikide otsustada. Vastupidi: Euroopa seadusandja nägi ette konkreetsed, üksikasjalikud ja kohustuslikud eeskirjad nende vestluste läbiviimise kohta. Seda tõendab asjaolu, et direktiivi 2013/32 artiklis 15 on korduvalt kasutatud niisuguseid sõnastusi nagu „isiklik vestlus toimub […]“ või „peab toimuma […]“ ja „liikmesriigid võtavad […]“, „tagavad […]“ või „näevad ette […]“. ( 75 )

107. Nii on eeskätt direktiivi 2013/32 artiklis 15 ette nähtud palju nõudeid ja tagatisi seoses isikliku vestluse läbiviimisega. Tõstaksin iseäranis esile direktiivi 2013/32 artikli 15 lõikes 2 sätestatud nõuet, et isiklik vestlus peab toimuma tingimustes, mis tagavad vajaliku konfidentsiaalsuse. ( 76 ) Direktiivi 2013/32 artikli 15 lõikes 4 aga on sätestatud, et liikmesriigid võivad ette näha eeskirju, mis käsitlevad kolmandate isikute viibimist isikliku vestluse juures.

108. Direktiivi 2013/32 artikli 15 lõike 3 punkt a kohustab liikmesriike tagama, et vestlust läbi viiv isik on pädev võtma arvesse taotlusega seotud isiklikke ja üldisi asjaolusid, kaasa arvatud taotleja kultuurilist tausta, sugu, seksuaalset sättumust, soolist identiteeti ja haavatavust. ( 77 )

c) Hinnang

109. Nendel asjaoludel võib õigupoolest kahelda, kas kohus on pädev kõikidel juhtudel, kui on rikutud artikleid 14 ja 34, asuma menetleva ametiasutuse asemele ja isikliku vestluse direktiivi 2013/32 artikli 15 kohaselt läbi viima. ( 78 ) Lõpuks soovis Euroopa seadusandja ju selgelt, et üksikasjaliku isikliku vestluse viiksid läbi eriväljaõppega haldustöötajad esimeses astmes, konfidentsiaalses keskkonnas, mitte kohtunikud (kellel ei pruugi seesugust väljaõpet olla) avalikul kohtuistungil küsitlemise vormis. Harta artiklis 47 ette nähtud tõhususe põhimõte eeldab, et neid kohustuslikke nõudeid kergekäeliselt ei eirata, kuna Euroopa seadusandja nägi selgelt ette, et selle konkreetse seadusandliku sätte järgimine on võimaliku edaspidise äraütleva varjupaigaotsuse õiguspärasuse eeltingimus.

110. Selle kohta on direktiivi 2013/32 artikli 4 lõigetes 3 ja 4 sätestatud, et liikmesriigid peavad tagama, et menetleva ametiasutuse töötajad on saanud nõuetekohase väljaõppe. ( 79 ) Direktiivi 2013/32 artikli 4 lõigete 3 ja 4 lugemine koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta määruse nr 439/2010 artikli 6 lõike 4 punktiga c kinnitab, et menetleva ametiasutuse töötajad peavad olema saanud väljaõppe küsitlustehnikate valdkonnas. ( 80 )

111. Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine pädeva haldusorgani või kohtulaadse ametiasutuse poolt, kellel on selleks spetsiifilised vahendid ja valdkonna spetsialistidest töötajad, on direktiiviga 2013/32 ette nähtud ühiste menetluste oluline etapp. ( 81 )

112. Olgugi et kohus peab vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikele 3 täielikult ja ex nunc hindama nii faktilisi kui ka õiguslikke asjaolusid ja võib minu hinnangul heastada teatavaid vigu, mida menetlev ametiasutus on enda menetluses teinud, ( 82 ) võib kahelda, kas kohtunikud, kellel võidakse hiljem paluda viia – õigupoolest menetleva ametiasutuse asemel – läbi isiklik vestlus vastavalt direktiivile 2013/32, on saanud väljaõppe või omandanud oskusi küsitlustehnikate valdkonnas menetleva ametiasutuste töötajatega samaväärselt. ( 83 ) Seda aga peab lõpuks tuvastama eelotsusetaotluse esitanud kohus.

113. Direktiivi 2013/32 artikli 15 lõike 3 punktis b on sätestatud, et liikmesriigid näevad ette, et võimaluse ja taotleja taotluse korral viib vestluse temaga läbi temaga samasooline isik, välja arvatud juhul, kui menetleval ametiasutusel on alust arvata, et sellise taotluse aluseks on põhjused, mis ei ole seotud taotleja raskustega oma taotlust põhjalikult põhjendada. Siiski on põhjust kahelda, kas direktiivi 2013/32 artikli 15 lõike 3 punkti b nõudeid saab teatavates liikmesriikides täita, sest kohtunikele kohtuasjade määramise kohta võivad kehtida väga ranged eeskirjad ja enese taandamine soolisel põhjendusel ei pruugi olla võimalik.

114. Võib täheldada, et ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ise väljendas muret, kas kõiki direktiivi 2013/32 artiklis 15 ette nähtud nõudeid ja tagatisi seoses isikliku vestluse läbiviimisega on võimalik Saksamaal kohtumenetluse käigus järgida.

115. Arvan, et kui kõiki direktiivi 2013/32 artiklis 15 ( 84 ) isikliku vestluse suhtes ette nähtud nõudeid ja tagatisi edasikaebemenetlustes direktiivi 2013/32 V peatüki kohaselt ei järgita, ei austata tõhususe põhimõtet. Seda ei saa hinnata abstraktselt, vaid konkreetset juhtumit arvestades, kuna teatavad direktiivi 2013/32 artiklis 15 ette nähtud nõuded ja tagatised lihtsalt ei pruugi ühel või teisel juhul asjakohased olla. Siiski ei tohi unustada, et taotleja juhtum tuleb läbi vaadata piisavalt ja täielikult ning selle tegemata jätmist tuleb vähemalt üldjuhul pidada rahvusvahelise kaitse taotluse suhtes langetatud äraütleva otsuse kehtivust nullivaks. ( 85 )

116. Põhikohtuasjas arutusel oleva juhtumi suhtes peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, kas M. Addisiga isikliku vestluse läbiviimisel Verwaltungsgericht Minden (Mindeni halduskohus) järgiti direktiivi 2013/32 artikli 15 asjakohaseid sätteid. Täheldan selles aspektis, et menetlev ametiasutus tunnistas tema taotluse vastuvõetamatuks. Sellele vastavalt võib isiklik vestlus, mis tuleb läbi viia, olla väiksema ulatusega ning teatavad direktiivi 2013/32 artiklis 15 ette nähtud nõuded ja tagatised ei pruukinud olla asjakohased.

117. M. Addisi taotluses aga on kesksel kohal tema väide, et tegelikult seisaks ta vastamisi puudusega ja viletsa elustandardiga ning satuks seetõttu – kui kasutada Euroopa Kohtu sõnastust 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Ibrahim jt ( 86 ) – „nii äärmuslikku materiaalsesse puudusse, et tal ei oleks võimalik rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi“, mistõttu tema Itaaliasse väljasaatmise või muul viisil sinna toimetamisega rikutaks talle harta artiklist 4 tulenevaid õigusi. Kuigi riiki käsitlevate aruannete ja valitsusväliste organisatsioonide raportitest on selle küsimuse hindamisel kahtlemata suuresti abi, ei asenda need isiklikku vestlust, mille käigus lastakse taotlejal kirjeldada tema enda isiklikke kogemusi ja asjaolusid. ( 87 ) Igal juhul on Euroopa seadusandja seda nii ette näinud.

118. Lõppude lõpuks räägib selle poolt ka inimlik kogemus: kui tihti oleme avastanud, et isiklik arutelu või kahekõne teise inimesega on pannud meid meelt muutma? Kõikide ametite seast peaksime just meie, kohtunikud ja advokaadid, sellest teadlikud olema: kui tihti oleme leidnud, nagu on surematute sõnadega väljendanud Inglise kohtunik R. E. Megarry: „Õiguse tee on täis näiteid alustatud ja lõpetatud kohtuasjadest, mis millegipärast seda ikkagi ei olnud; ümberlükkamatutest süüdistustest, mis täielikult ümber lükati; seletamatust käitumisest, mis leidis täieliku seletuse; kindlatest ja muudetamatutest otsustest, mida arutelu tulemusel muudeti.“ ( 88 )?

119. Tõsi küll, nagu Euroopa Kohus 10. septembri 2013. aasta kohtuotsuses G. ja R. ( 89 )kinnitas, ei pea iga kaitseõiguste rikkumine viima vaidlusaluse haldusotsuse tühistamiseni ning üldiselt on selleks vaja tõendada, et kui seda rikkumist ei oleks olnud, võinuks haldusmenetluse tulemus olla teistsugune. Kui aga rikkumine riivab, nagu käesoleval juhul, liidu õiguses ette nähtud peamisi menetluslikke tagatisi, on eriliste ja ebatavaliste asjaolude puududes peaaegu alati raske väita, et haldusotsused ei oleks olnud või ei oleks saanud olla teistsugused. Seda aga hindab ja kontrollib käesoleva juhtumi asjaolusid arvesse võttes eelotsusetaotluse esitanud kohus

120. Seepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama, kas direktiivi 2013/32 artikli 46 kohaselt edasikaebust menetleval riigisisesel kohtul on kooskõlas riigisiseste menetlusnormidega võimalik täiesti samadel tingimustel läbi viia isiklik vestlus vastavalt selle direktiivi artiklile 14 või artiklile 34, tagades, et järgitakse kõiki asjakohaseid kohustuslikke nõudeid ja tagatisi, mis Euroopa seadusandja on selle direktiivi artiklis 15 ette näinud. Kui niisugust isiklikku vestlust ei saa piisavalt samadel tingimustel korraldada, tuleb otsus, millega jäeti rahvusvahelise kaitse taotlus läbi vaatamata, seetõttu tühistada ja saata asi menetlevale ametiasutusele tagasi uue otsuse tegemiseks.

VII. Ettepanek

121. Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) peab hindama, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 46 kohaselt edasikaebust menetleval riigisisesel kohtul on kooskõlas riigisiseste menetlusnormidega võimalik täiesti samadel tingimustel läbi viia isiklik vestlus vastavalt selle direktiivi artiklile 14 või artiklile 34, tagades, et järgitakse kõiki asjakohaseid kohustuslikke nõudeid ja tagatisi, mis Euroopa seadusandja on selle direktiivi artiklis 15 ette näinud. Kui niisugust isiklikku vestlust ei saa piisavalt samadel tingimustel korraldada, tuleb otsus, millega jäeti rahvusvahelise kaitse taotlus läbi vaatamata, seetõttu tühistada ja saata asi menetlevale ametiasutusele tagasi uue otsuse tegemiseks.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) ELT 2013, L 180, lk 60.

( 3 ) ELT 2005, L 326, lk 13. Kohati viitan sellele direktiivile mugavuse huvides kui „menetluste direktiivile“.

( 4 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 5 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 6 ) ELT 2011, L 337, lk 9.

( 7 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219. Täheldan seoses sellega, et Euroopa Kohus märkis muu hulgas selle kohtuotsuse punktis 101, et „[direktiivi 2013/32] artikli 33 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kasutab selle sättega antud võimalust lükata pagulasseisundi taotlus vastuvõetamatuse tõttu tagasi põhjendusega, et teine liikmesriik on taotlejale juba andnud täiendava kaitse, kui neid elutingimusi arvestades, mis kõnealusel taotlejal selles teises liikmesriigis täiendava kaitse saajana eeldatavasti on, ei ähvarda teda tõsine oht, et talle saab osaks harta artikli 4 tähenduses ebainimlik või alandav kohtlemine. Asjaolu, et sellise täiendava kaitse saajad ei saa kõnealuses liikmesriigis toimetulekut tagavaid toetusi või antakse neid teiste liikmesriikidega võrreldes tunduvalt väiksemas mahus, kuid selles osas ei kohelda neid kõnealuse liikmesriigi enda kodanikest erinevalt, saab viia ainult siis järelduseni, et kõnealust taotlejat ähvardaks seal selline oht, kui selle asjaolu tagajärjel satuks taotleja tema erilise haavatavuse tõttu ning olenemata oma tahtest ja isiklikest valikutest äärmuslikku materiaalsesse puudusse.“

( 8 ) C‑540/17 ja C‑541/17, ei avaldata, EU:C:2019:964.

( 9 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 102.

( 10 ) BGB1. 2008 I, lk 1798.

( 11 ) BGB1. 2016 I, lk 2460.

( 12 ) BGB1. 2016, I, lk 1939.

( 13 ) BGB1. 2003 I, lk 102.

( 14 ) BGB1. 2008 I, lk 2418.

( 15 ) BGB1. 1991 I, lk 686.

( 16 ) BGB1. 2010 I, lk 2248.

( 17 ) Tema esitatud teabe kohaselt.

( 18 ) Vt Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi konstitutsioonikohus) 17. jaanuari 2017. aasta otsus kohtuasjas 2 BvR 2013/16, DE:BVerfG:2017:rk20170117.2bvr201316, punkt 20.

( 19 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutas, et 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Saksamaa (C‑137/14, EU:C:2015:683, punktid 60–62) kohaselt lasus tõendamiskoormis migratsiooniametil.

( 20 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 21 ) Vt analoogia alusel 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Ibrahim jt (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219, punkt 67).

( 22 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 29.

( 23 ) 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punktid 39 ja 40 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 77–81).

( 25 ) Täheldan, et kohtutoimikus puuduvad tõendid selle kohta, nagu oleks Saksamaa Liitvabariik jätnud direktiivi 2013/32 üle võtmata, eriti isikliku vestluse nõudega seotud sätete osas. Samuti on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et põhikohtuasjas on kohaldatav 2016. aastal, seega pärast 20. juulit 2015 muudetud õigusakt.

( 26 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219. Vt samuti 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 73) ja 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punkt 40).

( 27 ) 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuse Ibrahim jt (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219) punktides 70–74 märkis Euroopa Kohus muu hulgas siiski, et direktiivi 2013/32 artikli 52 esimese lõiguga on vastuolus selline vahetu kohaldamine olukorras, kus nii varjupaigataotlus kui ka tagasivõtmispalve on esitatud vastavalt nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrusele (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003, L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109), enne direktiivi 2013/32 jõustumist. Euroopa Kohtu toimikus ei ole tõendeid selle kohta, et M. Addisi suhtes niisugune tagasivõtmispalve esitati. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis eelotsusetaotluse punktis 3, et sellist palvet ei saanud Dublini eeskirjade kohaselt esitada. Selle kohta lisas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), et M. Addis võidakse saata Itaaliasse vastavalt tagasivõtulepingule. Eelotsusetaotluse punktis 5 aga märkis Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), et korraldus M. Addisi väljasaatmiseks Itaaliasse oli õigusvastane, sest ei olnud teada, kas Itaalia soovib ta pärast seda, kui talle välja antud reisidokument 5. veebruaril 2015 aegus, jätkuvalt vastu võtta.

( 28 ) Vt direktiivi 2013/32 artikkel 54.

( 29 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219. Vt samuti 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 73 jj) ning 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punkt 40 jj).

( 30 ) Vt direktiivi 2013/32 artikli 51 lõige 1.

( 31 ) Kuna põhikohtuasjas vaidluse all olev juhtum puudutab pagulasseisundi taotlust, on kohaldatav direktiivi 2013/32 artikkel 34, mitte artikkel 14. Täielikkuse huvides viitan siiski üldiselt mõlemale sättele, kui ei ole vaja esile tõsta teatavaid asjasse puutuvaid erinevusi.

( 32 ) Erand sellest põhimõttest on sätestatud direktiivi 2013/32 artikli 14 lõike 1 teises lõigus ja artikli 34 lõikes 2. Sama direktiivi artikli 14 lõike 1 teises lõigus on sätestatud: „Kui rahvusvahelist kaitset taotlevate kolmanda riigi kodanike või kodakondsuseta isikute suur hulk teeb taotluse sisu üle õigel ajal vestluse pidamise menetleva ametiasutuse jaoks praktikas võimatuks, võivad liikmesriigid ette näha, et vestluste läbiviimisse võib ajutiselt kaasata mõne teise ametiasutuse töötajaid. Sellistel juhtudel saavad kõnealuse teise ametiasutuse töötajad enne asjakohase koolituse, mis hõlmab määruse (EL) nr 439/2010 artikli 6 lõike 4 punktides a kuni e loetletud valdkondi. Käesoleva direktiivi kohaselt taotlejaga isiklikku vestlust läbiviivad isikud on samuti saanud üldteadmisi probleemidest, mis võivad kahjustada taotleja suutlikkust vestlusel osaleda, näiteks võimaliku varasema piinamise märkide kohta.“ Direktiivi 2013/32 artikli 34 lõikes 2 on ette nähtud: „Liikmesriigid võivad sätestada, et rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavust käsitleva isikliku vestluse viivad läbi muude asutuste kui menetleva ametiasutuse töötajad. Sellistel juhtudel tagavad liikmesriigid, et need töötajad saavad enne vajaliku põhikoolituse eelkõige rahvusvaheliste inimõiguste, liidu varjupaigaalase õigustiku ja küsitlustehnikate osas.“ Kohtujuristi kursiiv.

( 33 ) Erandit sellest normist vt direktiivi 2013/32 artikli 4 lõikes 2.

( 34 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 35 ) Vt direktiivi 2013/32 artikli 34 lõige 1.

( 36 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 37 ) Kui direktiivi 2013/32 artikli 34 lõikest 2 ei tulene teisiti.

( 38 ) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus A (C‑404/17, EU:C:2018:588, punkt 30).

( 39 ) Vt selle kohta ka 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 145–149), millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 87.

( 40 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 41 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 42 ) C‑556/17, EU:C:2019:626.

( 43 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 44 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 45 ) 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591). Selle punktis 18 on sedastatud: „Prefettura di Milano (Milano prefektuur, Itaalia) juurde kuuluv piirkondlik komisjon kuulas M. Sacko tema olukorra ja selle taotluse põhjenduste kohta ära 10. märtsil 2016“.

( 46 ) 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 26).

( 47 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 48 ) 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 50).

( 49 ) Kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:288, punkt 65).

( 50 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 51 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 52 ) 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuse Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626) punktis 52 kordas Euroopa Kohus, et väljend „ex nunc“ viitab kohtu kohustusele võtta hindamisel vajaduse korral arvesse uusi asjaolusid, mis on ilmnenud pärast edasikaevatud otsuse vastuvõtmist. Mis puudutab omadussõna „täielik“, siis see kinnitab, et kohus peab analüüsima nii asjaolusid, mida menetlev ametiasutus võttis või oleks võinud arvesse võtta, kui ka asjaolusid, mis ilmnesid pärast seda, kui kõnealune ametiasutus oli otsuse vastu võtnud. Tagamaks, et taotlusi menetletakse võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks piisavat ja täielikku läbivaatamist, peab kohus saama läbi vaadata kõik sellised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis võimaldavad tal anda juhtumi kohta ajakohase hinnangu, nii et oleks võimalik lahendada rahvusvahelise kaitse taotlus ammendavalt, ilma et asja oleks vaja saata tagasi menetlevale asutusele. Vt sama kohtuotsuse punkt 53. Kohtu kohustus teha täielik ja ex nunc läbivaatamine ei tähenda tingimata rahvusvahelise kaitse vajaduse sisulist läbivaatamist, vaid võib seisneda ka rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse hindamises, kui liikmesriigi õigus seda direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 kohaselt lubab. Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 115).

( 53 ) Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 114). Sama kohtuotsuse punktis 126 märkis Euroopa Kohus, et juhul, kui vastuvõetamatuse aluse, mida vaatab läbi kaebust menetlev kohus, on enne selle kaebusega vaidlustatud otsuse tegemist läbi vaadanud ka menetlev ametiasutus, võib kohus tugineda ametiasutuse korraldatud isikliku vestluse aruandele, kuulamata ära taotlejat, kui ta seda vajalikuks ei pea. Vt samuti 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 48).

( 54 ) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 114).

( 55 ) Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 127). Samuti märkis Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 128, et nagu direktiivi 2013/32 artikli 12 lõike 1 punktis b on menetleva ametiasutuse korraldatavate isiklike vestluste kohta sätestatud, peab taotlejal ka kohtus ärakuulamisel olema vajaduse korral võimalus kasutada oma argumentide esitamiseks tõlgi teenuseid. Vt samuti direktiivi 2013/32 artikli 15 lõike 3 punkt c.

( 56 ) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 130). Kohtujuristi kursiiv.

( 57 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 58 ) Vt 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 130).

( 59 ) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus (C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 145-149). Vt samuti 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punkt 54).

( 60 ) Euroopa Kohus kinnitas 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuse Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626) punktis 69, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 3 ei kohusta liikmesriike andma selle sätte kohaselt esitatud kaebuste läbivaatamiseks pädevatele kohtutele pädevust asendada menetleva ametiasutuse otsus omaenda otsusega. Siiski on liikmesriigid kohustatud tagama, et igal juhul järgitakse harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.

( 61 ) Sellega seoses märkis Euroopa Kohus 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuse Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626) punktis 58, et direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 3 jääks ilma kogu oma soovitavast toimest, kui pärast sellise kohtuotsuse kuulutamist, mille raames esimese astme kohus vaatas selle sätte kohaselt täielikult ja ex nunc läbi taotleja rahvusvahelise kaitse vajadused, võib direktiivi 2013/32 artikli 2 punktis f nimetatud kohtulaadne ametiasutus või haldusorgan teha otsuse, mis läheb vastuollu kohtu sedastatuga.

( 62 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 63 ) 5. novembri 2014. aasta kohtuotsuses Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 45) märkis Euroopa Kohus, et niisugune õigus on liidu õiguse üldpõhimõtte – kaitseõiguste tagamise – lahutamatu osa.

( 64 ) 10. septembri 2013. aasta kohtuotsus G. ja R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 35); 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 51); 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 41).

( 65 ) Direktiivi 2013/32 põhjendus 18, kohtujuristi kursiiv. Vt ka 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 109).

( 66 ) C‑560/14, EU:C:2017:101, punkt 49 jj.

( 67 ) C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533.

( 68 ) 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punktid 115 ja 120).

( 69 ) Kuna teine liikmesriik on andnud rahvusvahelise kaitse.

( 70 ) Vt analoogia alusel 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus A (C‑404/17, EU:C:2018:588, punkt 27). Vt samuti 5. juuli 2018. aasta kohtumäärus C jt (C‑269/18 PPU, EU:C:2018:544, punkt 55).

( 71 ) C‑269/18 PPU, EU:C:2018:544.

( 72 ) Vt varjupaigaseaduse § 75 lõige 1.

( 73 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.

( 74 ) M. Addisi esindaja toonitas 15. jaanuaril 2020 kohtuistungil, et sellistel juhtudel tuleb taotlus esitada nädala jooksul.

( 75 ) Direktiivi 2013/32 artiklis 15 isikliku vestluse läbiviimise kohta sätestatud üksikasjalikud tingimused on kohaldatavad kõikide rahvusvahelise kaitse taotluste suhtes. Direktiivis 2013/32 ei ole eristatud nende tingimuste kohaldamist olenevalt sellest, kas isiklik vestlus korraldatakse vastavalt selle direktiivi artiklile 14 või artiklile 34.

( 76 ) Selle saaks ehk tagada nii, et kohus viib isikliku vestluse läbi kinnisel istungil.

( 77 ) Tuleb tähele panna, et direktiivi 2013/32 põhjenduses 29 on märgitud: „Teatud taotlejad võivad vajada spetsiaalseid menetlustagatisi muu hulgas oma vanuse, soo, seksuaalse sättumuse, soolise identiteedi, puude, raske haiguse, vaimuhaiguse või kogetud piinamise, vägistamise või muu jõhkra psühholoogilise, füüsilise või seksuaalse vägivalla tõttu. Liikmesriigid peaksid enne esimese astme otsuse tegemist püüdma teha kindlaks spetsiaalseid menetlustagatisi vajavad taotlejad.“ Kohtujuristi kursiiv. Samuti on direktiivi 2013/32 põhjenduses 32 muu hulgas märgitud: „Selleks et tagada nais‑ ja meessoost taotlejate võrdõiguslikkus, peaks taotluse läbivaatamise menetlus olema sootundlik. Eelkõige tuleks isiklik vestlus korraldada viisil, mis võimaldaks nii nais- kui ka meessoost taotlejal rääkida oma varasematest soolise tagakiusamise kogemustest.“

( 78 ) Eriti on see nii juhul, kui kohus peab läbi vaatama rahvusvahelise kaitse taotluse sisu.

( 79 ) Vt samuti direktiivi 2013/32 põhjendus 16, kus on märgitud: „On oluline, et kõigi rahvusvahelise kaitse taotluste kohta tehakse otsused asjaolude põhjal ja seda teevad esmatasandil ametiasutused, mille töötajatel on vastavad teadmised või mille töötajad on saanud rahvusvahelise kaitse alast koolitust.“

( 80 ) Direktiivi 2013/32 artikli 4 lõikes 3 on konkreetselt viidatud määruse nr 439/2010 artikli 6 lõike 4 punktidele a–e.

( 81 ) 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 82 ) Selleks, et menetlus tarbetult pikale ei veniks ja et mitte riivata direktiivi 2013/32 konkreetset eesmärki tagada, et taotlusi menetletakse võimalikult kiiresti.

( 83 ) Minu arvates on 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584) põhjal selge, et kohus võib teatavatel asjaoludel isikliku vestluse läbi viia, kui järgitakse teatavaid direktiivis 2013/32 ette nähtud tagatisi, nagu õigus tõlgile.

( 84 ) Võttes samuti arvesse selle direktiivi artikli 4 lõigete 3 ja 4 sätteid.

( 85 ) Vt direktiivi 2013/32 põhjendus 18, ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punkt 109).

( 86 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219, punkt 90.

( 87 ) Kohtuistungil 15. jaanuaril 2020 märkis M. Addisi advokaat, et ta kannatab psühhiaatrilise seisundi all, mis muudab ta iseäranis haavatavaks, kui ta peaks Itaaliasse saadetama, sest muu hulgas ei oska ta itaalia keelt. On selge, et Euroopa Kohus ei ole pädev hindama seesuguse väite tõesust ega ka sellele omistada tulevat kaalu. Soovin siiski rõhutada, et eriti just niisugustele asjaoludele viitamise võimalus peab rahvusvahelise kaitse taotlejal direktiivi 2013/32 artiklite 14 ja 34 kohaselt läbi viidava isikliku vestluse käigus olema. Samuti peab sellist väidet hindama menetleva ametiasutuse väljaõppinud ja kogenud personal. Õige koht selliste küsimuste arutamiseks ei ole kindlasti Euroopa Kohtus ega minu arvates ka liikmesriigi kohtute edasikaebemenetlustes vastavalt direktiivi 2013/32 artiklile 46. 16. veebruari 2017. aasta otsusest C. K. jt (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punkt 68) selguvalt võib see, et rahvusvahelise kaitse taotleja on füüsiliselt või vaimselt haige, olla asjakohane seoses tema üleandmisega teise liikmesriiki vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusele nr 604/2013. Sama kohtuotsuse samas punktis märkis Euroopa Kohus samuti, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast EIÕK artikli 3 kohta, mida tuleb arvesse võtta harta artikli 4 tõlgendamisel, nähtub, et kannatus, mida põhjustab loomulikult tekkinud haigus, olgu see füüsiline või vaimne, võib kuuluda EIÕK artikli 3 kohaldamisalasse, kui seda süvendab või võib süvendada kohtlemine, mis on tingitud kinnipidamistingimustest, väljasaatmisest või muudest meetmetest, mille eest võib vastutavaks pidada ametiasutusi, ja seda tingimusel, et seotud kannatused ületavad teatud selles artiklis nõutud raskusastet.

( 88 ) Otsus kohtuasjas John vs. Rees [1970] Ch. 345, 402.

( 89 ) C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533.