24

Eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas oma 11. novembri 2019. aasta lahendis, mis saabus Euroopa Kohtusse 12. novembril 2019, et ta loobub oma neljandast ja viiendast küsimusest, kinnitades, et jääb esimese kuni kolmanda eelotsuse küsimuse juurde, mis on järgmised: „1. Kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu taoline rahukohtunik on niisugune Euroopa Liidu liikmesriigi „kohus“, kes on vastavalt ELTL artiklile 267 pädev esitama eelotsusetaotlust, isegi kui riiklik õigussüsteem ei taga talle tema töökoha ajutisuse tõttu kutseliste kohtunikega samaväärseid töötingimusi, hoolimata sellest, et ta täidab riiklikus kohtusüsteemis samasuguseid kohtu ülesandeid ja kuulub riigi kohtunikkonna hulka, ja rikub sellega Euroopa kohtuniku sõltumatuse ja erapooletuse tagatisi, mida Euroopa Kohus on käsitlenud 19. septembri 2006. aasta kohtuotsuses Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, punktid 47–53), 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsuses Associação Sindical dos Juizes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 32 ja punktid 41–45) ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuses Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punktid 50–54)? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas rahukohtunikust hageja teenistus kuulub mõiste „tähtajaline töö“ alla, mida on kasutatud direktiivi 2003/88 artikli 1 lõikes 3 ja artiklis 7, koostoimes [raamkokkuleppe] klausliga 2 ning […] harta artikli 31 lõikega 2, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus 1. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110) ja 29. novembri 2017. aasta kohtuotsuses King (C‑214/16, EU:C:2017:914), ning kui see on nii, siis kas võib [raamkokkuleppe] klauslis 4 sätestatud samade töötingimuste kohaldamisel pidada tavalist või kutselist kohtunikku tähtajatuks töötajaks, kes on võrreldav tähtajalisest töötajast „rahukohtunikuga“? 3. Kui vastus esimesele ja teisele küsimusele on jaatav, siis kas harta artikliga 47, koostoimes ELTL artikliga 267, arvestades Euroopa Kohtu kohtupraktikat Itaalia Vabariigi vastutuse kohta [liidu] õiguse ilmselge rikkumise eest kõrgeima astme kohtu poolt 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), 13. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391) ja 24. novembri 2011. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia (C‑379/10, ei avaldata, EU:C:2011:775), on vastuolus seaduse nr 117 õigusemõistmise käigus tekitatud kahju hüvitamine ja kohtunike tsiviilvastutus [legge n.117 – Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati] (GURI nr 88, 15.4.1988) artikli 2 lõiked 3 ja 3 bis, milles käsitletakse kohtunike tsiviilvastutust tahtluse või raske hooletuse eest „seaduse või […] liidu õiguse ilmselge rikkumise korral“ ja seavad selle riigi kohtuniku valiku ette – mis sõltumata valiku tulemusest toob kaasa riigi tsiviil- ja distsiplinaarvastutuse tuvastamise kohtuasjades, kus just seesama avaliku halduse sektor on menetluspool, eelkõige neil juhtudel, mil kohtuasja lahendav kohus on tähtajalise lepinguga rahukohtunik, kellel puudub tõhus õiguslik, majanduslik ja sotsiaalkindlustusõiguslik kaitse – nagu käesolevas kohtuasjas käsitletaval juhul: kas rikkuda oma riigi õigusnorme, jättes need kohaldamata ja kohaldades [liidu] õigust nii, nagu seda tõlgendab Euroopa Kohus, või hoopis rikkuda [liidu] õigust ja kohaldada oma riigi õigusnorme, mis takistavad tõhusa kaitse tunnustamist ning on vastuolus direktiivi 2003/88 artikli 1 lõikega 3 ja artikliga 7, ja üle võetud tähtajalise töö raamkokkuleppe klauslitega 2 ja 4 ning harta artikli 31 lõikega 2?“