ET Euroopa Liidu Teataja C 389/21

Westfälische Drahtindustrie GmbH jt 30. septembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 15. juuli 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-393/10: Westfälische Drahtindustrie GmbH jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-523/15 P)

(2015/C 389/23)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellandid: Westfälische Drahtindustrie GmbH, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. KG, Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co. KG (esindaja: Rechtsanwalt C. Stadler)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus apellante puudutavas osas;

— alternatiivina tühistada vaidlustatud kohtuotsus täies ulatuses ning tühistada apellante puudutavas osas komisjoni 30. juuni 2010. aasta otsuse K(2010) 4387 (lõplik) ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/38.344 – Pingestusteras), muudetud komisjoni 30. septembri 2010. aasta otsusega K(2010) 6676 (lõplik) ja komisjoni 4. aprilli 2011. aasta otsusega K(2011) 2269 (lõplik), artikli 2 punkt 8 ja komisjoni konkurentsi peadirektoraadi peadirektori 14. veebruari 2011. aasta kiri; alternatiivina vähendada apellantidele eespool nimetatud komisjoni otsuse artikli 2 punktiga 8 määratud trahvi;

— alternatiivina saata kohtuasi tagasi Üldkohtule, et ta lahendaks eespool esimeses ja teises punktis toodud nõuded;

— mõista kõik kohtukulud välja kostjalt esimeses kohtuastmes.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus on esitatud Euroopa Liidu Üldkohtu kuuenda koja 15. juuli 2015. aasta otsuse peale.

Westfälische Drahtindustrie GmbH, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. KG ja Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co. KG põhjendavad oma apellatsioonkaebust järgmiste väidetega.

Esiteks, Üldkohus on rikkunud ELTL artiklit 261 ja määruse nr 1/2003 (1) artiklit 31, pädevuse jaotuse ja institutsioonidevahelise tasakaalu süsteemi ning tõhusa õiguskaitse tagamise nõuet, sest ta mõistis valesti oma täieliku läbivaatamispädevuse piire ega kontrollinud vaidlustatud komisjoni otsust sisuliselt, vaid tegi ise trahvi kohta sõltumatu otsuse. Sellega asetas ta end täitevvõimu rolli ja võttis apellantidelt võimaluse vaidlustada faktide ebaõige tuvastamine, sest Üldkohtu otsuste peale saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes.

Teiseks, vaidlustatud kohtuotsusega on rikutud ELTL artiklit 261 ja määruse nr 1/2003 artiklit 31, sest Üldkohus eiras faktilise ja õigusliku olukorra hindamiseks tähtsust omavat kuupäeva ning lähtus oma täieliku läbivaatamispädevuse teostamisel – mida ta ei teinud õigesti, nagu eespool märgitud – oma otsuse tegemise kuupäeval valitsenud õiguslikust ja faktilisest olukorrast, s.o asjaoludest, mis leidsid aset aastatel 2011–2013, seega pärast vaidlustatud komisjoni otsuse vastuvõtmist. Üldkohtu seisukohta ei õigusta kohtupraktika, millele Üldkohus viitas märkega „selle kohta” – liidu kohtu praktikast nähtub pigem, et täiendavat teavet võib võtta arvesse vaid asjaomaste ettevõtjate kasuks ja üksnes siis, kui see oli juba komisjoni otsuse vastuvõtmise ajal kättesaadav.

Kolmandaks, proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid eirates rikkus Üldkohus apellantide põhiõigusi. Üldkohus ei võtnud arvesse trahvide arvutamise suuniste punktis 35 sõnastatud põhimõtet, mille kohaselt peab ettevõtjatel, kellele on määratud trahvi osade kaupa tasumine, olema võimalik see üldjuhul 3–5 aasta jooksul tasuda, ning määras apellantidele liiga suure trahvi, mida need suudaksid tasuda vaid väga pika aja jooksul. Lisaks ei ole Üldkohus õigesti hinnanud olukordade sarnasust, kui ta analüüsis võrdse kohtlemise nõuet, et kohaldada trahvide arvutamise suuniste punktist 35 tuletatud põhimõtteid ja määrata kindlaks asjas tähtsust omav kuupäev.

Neljandaks, Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsusega rikkunud ka apellantide menetluslikku põhiõigust tõhusale õiguskaitsele, sest oma täielikku läbivaatamispädevust teostades võttis ta aluseks komisjoni kasutatud trahviarvutused ja poolte esitatud faktilised asjaolud. Seda ei saa pidada igakülgseks ja põhjalikuks kontrolliks sõltumatu instantsi poolt, mida on vaja tõhusaks õiguskaitseks komisjoni trahviotsuste puhul.

(1) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT L 1, lk 1, ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).