ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas liidu õiguse aluspõhimõtteid ja norme (eriti ELL artikli 4 lõiget 3 ja ühetaolise tõlgendamise nõuet), nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus, eriti kohtuasjas Köbler tehtud kohtuotsuses, tuleb tõlgendada nii, et sellise liikmesriigi kohtu vastutuse, kes on lahendanud asja viimases astmes kohtuotsusega, mis rikub liidu õigust, saab tuvastada ainult liikmesriigi õiguse või liikmesriigi õiguses sätestatud kriteeriumide alusel? Kui vastus on eitav, siis kas liidu õiguse aluspõhimõtteid ja norme, eriti Euroopa Kohtu poolt kohtuasjas Köbler „riigi“ vastutuse tuvastamiseks kehtestatud kolme kriteeriumi, tuleb tõlgendada nii, et seda, kas nõuded selleks, et liikmesriik vastutaks liidu õiguse rikkumise eest selle riigi kohtute poolt, on täidetud, tuleb hinnata riigisisese õiguse alusel?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 22. juunil 2018 – Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo versus Banca d’Italia

(Kohtuasi C-414/18)

(2018/C 311/09)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

Vastustaja: Banca d’Italia

Eelotsuse küsimus

Kas siis, kui tõlgendada määruse nr 2015/63 (1) artikli 5 lõiget 1, eriti punkte a ja f lähtuvalt põhimõtetest, mis on sätestatud samas õigusaktis ning direktiivis 2014/59 (2), määruses nr 2014/806 (3) ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 120, ning lähtudes sellistest Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 21 ette nähtud põhireeglitest nagu võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse reegel ning direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikes 2 sätestatud topeltosamaksete keelust osamaksete arvutamisel, keelab see säte kohaldada grupisiseste kohustuste jaoks ette nähtud õigusnorme ka siis, kui tegemist on „faktiliste gruppidega“ või vähemalt ühe krediidiasutuse või investeerimisühingu ning teiste samasse süsteemi kuuluvate pankade vaheliste vastastikuste suhetega; kas soodsamat kohtlemist, mis on samas artiklis 5 ette nähtud tugilaenudele, – ikka eeltoodud põhimõtetest lähtudes – saab kohaldada analoogia alusel ka nende kohustuste suhtes, mis on „teise astme“ pangal teiste sama süsteemi (Credito Cooperativo) pankade ees, või kas asjaolu, et krediidiasutus, kes konkreetsel juhul tegutseb väikeste pankade vastastikku seotud ja ühtse kogumi keskasutusena, sealhulgas ka suhetes Euroopa Keskpanga ja finantsturuga, on selline teise astme pank, peaks kehtivate õigusnormide kohaselt ikkagi kaasa tooma selle, et riiklik kriisilahendusasutus teeb ühenduse organitele finantsandmeid esitades ning selle krediidiasutuse poolt kriisilahendusfondi tasumisele kuuluvaid osamakseid kindlaks määrates teatavaid parandusi olenevalt krediidiasutuse tegelikest kohustustest ja konkreetsest riskiprofiilist?

(1) Komisjoni 21. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määrus (EL) 2015/63, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/59/EL seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate ex-ante-osamaksetega (ELT 2015, L 11, lk 46).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiv 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT L 173, lk 190).

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määrus (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1).
1.

Kas põhiõiguste harta artiklit 47 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2013/32/EL (1) (nn varjupaigamenetluse direktiiv) artiklit 31, võttes arvesse Euroopa inimõiguste ja põhiõiguste konventsiooni artiklites 6 ja 13 sätestatut, on võimalik tõlgendada selliselt, et liikmesriik on täitnud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile tagamise kohustust ka siis, kui kohtul ei ole lubatud muuta pagulasseisundi andmise menetluses tehtud otsust, vaid ta võib selle ainult kehtetuks tunnistada, saates asja uue menetluse läbiviimiseks haldusasutusele tagasi?
2.

Kas EL toimimise lepingu sätetega, milles on sätestatud riigiabi keelu põhimõte (ELTL artikli 107 lõige 1), on kooskõlas asjaolu, et maksukohustuslased, kes käitavad ühe ainsa äriühingu kaudu mitut kauplust ja tegutsevad jaemüügiga kauplustes, peavad tegelikult maksma erimaksu märkimisväärselt progresseeruva maksumäära ülemises astmes, samas kui kodumaisel kapitali põhinevad maksukohustuslased, kes on nende otsesed konkurendid ja kes tegutsevad frantsiisi korras ühe ainsa ärinime all — kaupluste kaudu, mis tavaliselt kujutavad endast sõltumatuid äriühinguid — kuuluvad tegelikult maksuvabasse astmesse või neile kohaldatakse ühte sellele astmele järgnevatest madalamatest maksumääradest, nii et väliskapitalil põhinevate äriühingute makstava maksu osakaal erimaksust saadavas kogu maksutulus on oluliselt suurem kui kodumaisel kapitalil põhinevate maksukohustuslaste puhul?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Arbeidsrechtbank Antwerpen (Belgia) 19. juunil 2018 – Jamina Hakelbracht, Tine Vandenbon, Instituut voor de Gelijkheid van Vrouwen en Mannen versus WTG Retail BVBA

(Kohtuasi C-404/18)

(2018/C 311/07)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Arbeidsrechtbank Antwerpen

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Jamina Hakelbracht, Tine Vandenbon, Instituut voor de Gelijkheid van Vrouwen en Mannen

Kostja: WTG Retail BVBA

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigust ja eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ (1) meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artiklit 24 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on tunnistajateks olevatele isikutele ette nähtud kaitse ohvristamise eest kohaldatav üksnes isiku suhtes, kes kaebuse menetlemise raames teeb isikule, kellele on kaebus esitatud, allkirjastatud ja dateeritud dokumendis teatavaks kaebuse esemeks olevat olukorda puudutava asjaolu, mida ta on ise näinud või kuulnud, või kes annab tunnistajana ütlusi kohtus?

(1) ELT 2006, L 204, lk 23.
1.

Kas jagunenud äriühingu võlausaldajad, kelle nõude alused tekkisid enne jagunemist ning kes ei esitanud tsiviilseadustiku artiklis 2503 sätestatud vastuväidet (s.t ei kasutanud direktiivi [82/891/EMÜ (1)] artikli 12 ülevõtmiseks ette nähtud kaitsevahendit), võivad esitada tsiviilseadustiku artiklis 2901 nimetatud mittesiduvaks tunnistamise nõude, kui jagunemine on teoks tehtud, et see tunnistataks mittesiduvaks nende suhtes ja nende nõuded rahuldataks seega enne vara omandanud äriühingu(te) võlausaldajate nõudeid ning nende huvid oleksid tähtsamad viimaste aktsionäride ja osanike huvidest?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal administratif (Luksemburg) 22. juunil 2018 – Nicolas Aubriet versus Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche

(Kohtuasi C-410/18)

(2018/C 301/26)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal administratif

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Nicolas Aubriet

Vastustaja: Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche

Eelotsuse küsimus

Kas üliõpilastele, kes ei ela Luksemburgi Suurhertsogiriigis, 24. juuli 2014. aasta muudetud seaduse riigi rahalise abi kohta kõrgkooliõpinguteks artikli 3 punkti 5 alapunktiga b kehtestatud tingimus, mis välistab iga muu seosekriteeriumi arvesse võtmise ning mille kohaselt tuleb olla niisuguse töötaja laps, kes on töötanud või tegelenud kutsetegevusega Luksemburgi Suurhertsogiriigis taotluse esitamise hetkeks vähemalt viis aastat seitsmeaastase võrdlusperioodi vältel, on vajalik, et saavutada Luksemburgi seadusandja eesmärk, milleks on suurendada kõrgharidusdiplomite omandanute osakaalu?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas [ELTL] artikliga 49, artikliga 52 ja artikliga 54 on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis ei luba teise liikmesriigi äriühingul, kes on oma tegevus- või juhtimiskoha üle toonud Tšehhi Vabariiki, taotleda õigust maha arvata selles teises liikmesriigis tekkinud maksukahjumit?
C 301/17

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 15. juunil 2018 – Tedeschi Srl iseenda nimel ja ettevõtjate ajutise ühenduse juhina, Consorzio Stabile Istant Service iseenda nimel ja ettevõtjate ajutise ühenduse volitava ettevõtjana versus C.M. Service Srl, Università degli Studi di Roma La Sapienza

(Kohtuasi C-402/18)

(2018/C 301/24)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: Tedeschi Srl iseenda nimel ja ettevõtjate ajutise ühenduse juhina, Consorzio Stabile Istant Service iseenda nimel ja ettevõtjate ajutise ühenduse volitava ettevõtjana

Vastustaja: Università degli Studi di Roma La Sapienza

Vastustaja ja vastuapellatsioonkaebuse esitaja: C.M. Service Srl

Eelotsuse küsimus

Kas asutamisvabaduse põhimõte ja teenuste osutamise vabaduse põhimõte, mis on ette nähtud Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklites 49 ja 56, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18 (1) artikkel 25 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL (2) artikkel 71, mis ei näe ette piiranguid ei allhangete mahule ega alltöövõtjate suhtes tehtavale hinnaalandusele, ning Euroopa Liidu proportsionaalsuspõhimõte keelavad kohaldada selliseid liikmesriigi riigihankeõigusnorme nagu Itaalia normid, mis on sätestatud 12. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 163 artikli 118 lõigetes 2 ja 4, mille kohaselt ei tohi allhangete maht olla suurem kui 30 protsenti kogu hankelepingu kogumaksumusest ning lepingu sõlminud ettevõtja peab alltöövõtjatele usaldatud ülesannete eest maksma samu ühikuhindu, mis tulenevad hankelepingust, nii et hinnaalandus ei oleks suurem kui 20 protsenti?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiv 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 94, lk 65).
C 301/13

ET

CJi 2. märtsil 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 13. detsembri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-692/16: CJ versus Haiguste Ennetamise ja Tõrje Euroopa Keskus (ECDC)

(Kohtuasi C-170/18 P)

(2018/C 301/17)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: CJ (esindaja: Δικηγόρος V. Kolias)

Teine menetlusosaline: Haiguste Ennetamise ja Tõrje Euroopa Keskus (ECDC)

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tervikuna tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus T-692/16 CJ vs. ECDC (ECLI:EU:T:2017:894);

— sellest tulenevalt, kui tuvastatakse, et apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistada uus lepingu ülesütlemise otsus, mis tehti 2. detsembril 2015, ja mõista apellandile välja töötasu ja rahaline hüvitis, mida ta nõudis Üldkohtus ja lisaks seadusjärgne intress;

— mõista kõik esimese astme ja apellatsiooniastme kohtukulud välja ECDC-lt.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, mille kohaselt Üldkohus tõlgendas apellandi argumenti valesti, moonutas tõendeid ja tegi vea faktiliste asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel, kui ta asus seisukohale, et asjaolud ei olnud töölepingu ülesütlemise tühistatud otsuse tegemise ja töölepingu ülesütlemise uue otsuse tegemise vahelisel ajal oluliselt muutunud viisil, mis takistanuks ECDC-l teha tühistatud ülesütlemisotsuse asemele uut ülesütlevat otsust.

Teine väide, mille kohaselt Üldkohus tõlgendas apellandi väidet vääralt, ei esitanud piisavat põhjendust, tegi vea faktiliste asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel ja tõlgendas vääralt ELTL artiklit 266, kui ta leidis, et uus ülesütlev otsus ei olnud ELL artikli 5 lõike 4 alusel ebaproportsionaalne.

Kolmas väide, et Üldkohus tõlgendas res judicata ulatust liiga laialt.

Neljas väide, et Üldkohus:

— tõlgendas vääralt Avaliku Teenistuse Kohtu otsust liidetud kohtuasjades F-159/12 ja F-161/12 CJ vs. ECDC ning andis sellest lähtuvale res judicata’le liiga laia ulatuse;

— tõlgendas vääralt personalieeskirjade artikli 22a lõiget 3, mis käsitleb teabe andjate kaitset, ja jättis sellele normile soovitud toime andmata.

Viies väide, et Üldkohus tõlgendas vääralt ELi lepinguvälist vastutust käsitlevaid norme, ja teise võimalusena, et Üldkohus kvalifitseeris faktilised asjaolud vääralt, kui ta leidis, et vaidlustatud otsus ei olnud põhistatud viisil, mis tekitab apellandile mittevaralist kahju.
European Citizens’ Initiative One of Us 28. juunil 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine laiendatud koda) 23. aprilli 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-561/14: European Citizens’ Initiative One versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-418/18 P)

(2018/C 341/06)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: European Citizens’ Initiative One of Us (esindajad: barrister P. Diamond, solicitor R. Kiska)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 23. aprilli 2018. aasta otsus kohtuasjas T-561/14;

— tühistada komisjoni 28. mai 2014. aasta teatis COM(2014) 355 final;

— mõista komisjonilt välja apellatsioonimenetluse kulud ja esimese kohtuastme kulud.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, et Üldkohus kohaldas vääralt ELL artiklit 117, koosmõjus ELL artikli 11 lõikega 4, ELTL artikliga 24 ja määrusega nr 211/2011 (1); iga komisjoni valik peab olema kooskõlas kodanikualgatuse eesmärkidega. Üldkohtu otsuses pole arvesse võetud määruse seadusandlikku eesmärki, mistõttu on see pelgalt sõnadejada.

Teine väide, et Üldkohus eksis, kui ta ei tuvastanud, et komisjoni teatises COM(2014) 355 final (2) ei ole esitatud õiguslikke ja poliitilisi järeldusi eraldi, nagu nõuab määrus nr (EL) nr 211/2011.

Kolmas väide, et Üldkohus ei vaadanud komisjoni teatist COM(2014) 355 final läbi nõuetekohase tähelepanelikkusega. Ta vaatas selle läbi piiratud ulatuses, mistõttu on tegemist ilmse hindamisveaga.

Neljas väide, et isegi kui Üldkohtu läbivaatamise ulatus kujutab endast nõuetekohast õiguslikku kontrolli (millega ei saa nõustuda), siis jättis Üldkohus ikkagi märkimata, et komisjoni poolt tema teatises COM(2014) 355 final toodud põhjendused vastavad ilmse hindamisvea kontrolli kriteeriumidele; inter alia kohaldas komisjon vääralt kohtuotsust C-34/10 Oliver Brüstle vs. Greenpeace jt ning jättis arvestamata „kolmekordse tagatise“ süsteemi mõju, mis ei anna eetilist tagatist (ja tegelikult annab liikmesriikidele ajendi alandada oma eetilist tagatist, et saada kasutada teadusuuringutele eraldatavaid vahendeid). Edasi tegi komisjon ilmse hindamisvea, kui ta leidis, et abordi lubamine on rahvusvaheline kohustus, mis tuleneb rahvusvahelise rahvastiku- ja arengukonverentsi 1994. aasta tegevusprogrammist ja ÜRO aastatuhande arengueesmärkidest; veel eksis ta oma ebaloogilises ettepanekus, et aborte soosivate ja praktiseerivate organisatsioonide finantseerimine arenguriikides aitab kaasa emade tervishoiu parandamisele, vastandina rahaliste vahendite järjest ulatuslikumale suunamisele nende riikide tervishoiusüsteemidesse, kus on pidev personali ja varustatuse puudus.

Viies väide, et Üldkohus eksis kodanikualgatuse tegevuse iseloomustamisel, leides, et selle eesmärk on pigem esitada kolm konkreetset seadusandlikku ettepanekut, kui esitada üks, mille eesmärk on loote väärikuse kaitse. Seega ei hinnanud Üldkohus neid küsimusi selles asjas nõuetekohaselt.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määrus (EL) nr 211/2011 kodanikualgatuse kohta (ELT 2011, L 65, lk 1).

(2) Komisjoni teatis Euroopa kodanikualgatuse „Üks meist“ kohta.
1.

Apellant väidab esiteks, et (1) normaalväärtuse arvestamine ei ole erinev metoodika normaalväärtuse kindlaksmääramisest viitega tegelikele omamaistele müügihindadele, kuna nende mõlema eesmärk on kõige paremini kindlaks määrata normaalväärtust, võttes arvesse iga juhtumi eripäraseid asjaolusid, ning aja jooksul muutuvaid kulude/hinna andmeid. Nimelt on algmääruse artikli 2 lõigetes 1—6 sätestatud mitu asjaolu, mis põhjendavad arvestusliku normaalväärtuse kasutamist, mitte aga tegelike omamaiste müügihindade kasutamist, et arvutada dumpingumarginaali igal üksikul juhul. Kui piiratakse EL institutsioonide kaalutlusõigust kasutada osalise vahepealse läbivaatamise käigus arvestuslikku normaalväärtust, kui nad varasemates uurimistes olid kasutanud kehtivaid tegelikke omamaiseid hindu, võetakse neilt institutsioonidelt võimalus kasutada erinevaid alternatiive, mis on sätestatud algmääruse artiklis 2. Arvestades arvestatavat erinevust looduslikult ja sünteetiliselt toodetud viinhappe hindades, siis määruses nr 626/2012 arvestusliku normaalväärtuse kasutamine Argentiina kohta kajastas kõige paremini asjaolu, et Argentiina võrdlustootja valmistas viinhapet loodusliku meetodi teel, mis on sisuliselt kallim kui apellandi poolt kasutatud sünteetiline meetod.
—

Arvestades volitusi, mis on missiooni juhil töötajate üleviimist käsitlevate otsuste vastuvõtmisel, ja päritoluliikmesriigi rolli lähetatud töötajate üleviimise raames, väidab apellant, et rikutud on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 lõiget 2, kuna esimese astme kohus ei täitnud otsust kohtuasjas, mille Euroopa Kohus tagasi saatis.
4.

Üldkohus eksib, kui ta kinnitab, et vastandatud tähised ei ole sarnased, hoolimata sellest, et ta tunnistas, et foneetiliselt on need keskpäraselt sarnased.
Euroopa välisteenistuse 26. juunil 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 13. aprilli 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-119/17: Alba Aguilera versus Euroopa välisteenistus

(Kohtuasi C-427/18 P)

(2018/C 341/07)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa välisteenistus (esindajad: S. Marquardt ja R. Spac, abogado M. Troncoso Ferrer, avocat F.-M. Hislaire, abogada S. Moya Izquierdo)

Teised menetlusosalised: Ruben Alba Aguilera, Simone Barenghi, Massimo Bonannini, Antonio Capone, Stéphanie Carette, Alejo Carrasco Garcia, Francisco Carreras Sequeros, Carl Daspect, Nathalie Devos, Jean-Baptiste Fauvel, Paula Cristina Fernandes, Stephan Fox, Birgitte Hagelund, Chantal Hebberecht, Karin Kaup-Laponin, Terhi Lehtinen, Sandrine Marot, David Mogollon, Clara Molera Gui, Daniele Morbin, Charlotte Onraet, Augusto Piccagli, Gary Quince, Pierre-Luc Vanhaeverbeke, Tamara Vleminckx, Birgit Vleugels, Robert Wade, Luca Zampetti

Apellandi nõuded

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— eelnevast tulenevalt tühistada Üldkohtu 13. aprilli 2018. aasta otsus kohtuasjas T-119/17;

— rahuldada nõuded, mille Euroopa välisteenistus esitas esimeses kohtuastmes;

— mõista käesoleva menetluse kohtukulud välja teistelt menetlusosalistelt.

Väited ja peamised argumendid

Esimese väite kohaselt on Üldkohus ametnike personalieeskirjade X lisa artikli 1 tõlgendusega rikkunud õigusnormi. Üldkohtu arvates on selle sättega pandud kohustus võtta vastu üldised rakendussätted personalieeskirjade artikli 110 kohaselt, mis käib personalieeskirjade X lisa kohta tervikuna, sealhulgas artikli 10 kohta (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 30 ja 31). Seadusandja on aga üksnes X lisa artiklis 3 sõnaselgelt pannud kohustuse võtta vastu üldised rakendussätted. Seevastu teistes sätetes nagu artikli 2 teises lõigus, artikli 5 lõikes 2, artikli 8 esimeses lõigus või artiklites 10 ja 21 on sama seadusandja ette näinud ametisse nimetava asutuse või ametiisiku kehtestatud „tingimused“ või „üksikasjalikud rakenduseeskirjad“.

Teise väite kohaselt on Üldkohus X lisa artikli 10 tõlgendusega rikkunud õigusnormi, leides et nimetatud säte on nii ebaselge ja ebatäpne, et ei võimalda kohaldamist, mis ei oleks meelevaldne, mistõttu on vaja võtta vastu üldised rakendussätted (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 28 ja 29). Hageja on seisukohal, et X lisa artikliga 10 on ette nähtud piisavalt üksikasjalik õiguslik raamistik, millega on ametisse nimetava asutuse või ametiisiku kaalutlusõigus täpselt piiritletud.
—

tühistada Üldkohtu 23. aprilli 2018. aasta otsus kohtuasjas T-675/15: Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd. vs. Euroopa Komisjon;
C 328/29

ET

25. juulil 2018 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Austria Vabariik

(Kohtuasi C-487/18)

(2018/C 328/39)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: M. Noll-Ehlers ja M. Patakia)

Kostja: Austria Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Austria Vabariik ei ole teatanud oma kasutatud tuumkütuse ja radioaktiivsete jäätmete käitlemist käsitlevast riiklikust programmist, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 19. juuli 2011. aasta direktiivi 2011/70/Euratom, millega luuakse ühenduse raamistik kasutatud tuumkütuse ja radioaktiivsete jäätmete vastutustundlikuks ja ohutuks käitlemiseks, artikli 15 lõikest 4 koostoimes artikli 13 lõikega 1;

— mõista kohtukulud välja Austria Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Kostja on praeguseks teatanud komisjonile ainult riikliku programmi projektist. Ta selgitas oma vastustes märgukirjale ja põhjendatud arvamusele, et riikliku programmi peab veel vastu võtma Austria valitsus, mida ei ole seni veel toimunud. Alles pärast nimetatud vastuvõtmist on võimalik riiklikust programmist teada anda. Kostja ei ole lubatut seni aga täitnud. Seega ei ole ta veel riiklikust programmist teatanud ja ei ole täitnud oma kohustust vastavalt direktiivi artikli 15 lõikele 4 koostoimes artikli 13 lõikega 1.
C 328/28

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakkia) 9. juulil 2018 – UB versus Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava

(Kohtuasi C-447/18)

(2018/C 328/37)

Kohtumenetluse keel: slovaki

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Najvyšší súd Slovenskej republiky

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: UB

Vastustaja: Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava

Eelotsuse küsimus

Kas põhikohtuasja asjaoludel saab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 (1) sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artikli 1 punkti w, artiklit 4 ja artiklit 5 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 34 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud õigusega sotsiaalkindlustushüvitistele ja sotsiaalsetele soodustustele tõlgendada nii, et need keelavad kohaldada liikmesriigi õigusnormi, mille kohaselt käsitab Slovakkia sotsiaalkindlustusasutus taotleja kodakondsust olulise tingimusena, mille alusel riiki esindanud sportlane saab õiguse vanaduspensioni lisahüvitisele, isegi kui selle õigusnormi osa on ka üks teine seaduslik nõue, nimelt Slovaki Vabariigi õiguseellaste, sealhulgas Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi koondises osalemine?

(1) ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72.
—

hageja nõue teises Euroopa Liidu liikmesriigis asukohta omava veokitootja vastu põhineb ühelainsal väitel, et on rikutud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 101 lõiget 1 [varem EÜ artikkel 81 lõige 1] seoses sellega, et on toime pandud õigusnormi rikkumine seoses komisjoni poolt Euroopa majanduspiirkonnas hinnastamist ja brutohinna tõuse käsitlevate kooskõlastatud tegevustega, mille adressaadid on lisaks kostjale mitu muud isikut;