Lõpuks, kuna EL toimimise lepingu ning eelkõige ELTL artikli 263 esimese lõigu ja ELTL artikliga 277 kehtestatud institutsiooniline raamistik võimaldab sõnaselgelt liidu organitel ja asutustel võtta vastu üldkohaldatavaid akte, ei saa niisugusele organile nagu Väärtpaberiturujärelevalve pädevuse delegeerimise suhtes kehtida muud tingimused kui need, mida on mainitud eespool.

Neid kriteeriume arvestades on EL toimimise lepinguga kooskõlas Euroopa Väärtpaberiturujärelevalvele volituste delegeerimine määruse nr 236/2012 (lühikeseks müügi ja krediidiriski vahetustehingute teatavate aspektide kohta) artikli 28 alusel, kuna need volitused on täpselt piiritletud ja selle suhtes saab lähtuvalt delegeeriva asutuse seatud eesmärkidest kohtulikku kontrolli teostada. Nimelt kõigepealt ei ole artikliga 28 Väärtpaberiturujärelevalvele antud mingit iseseisvat pädevust, mis läheks kaugemale õiguslikust raamistikust, mis on kehtestatud määrusega nr 1095/2010, millega asutati kõnealune asutus. Seejärel kehtivad artiklis 28 nimetatud volituste teostamisele mitmesugused kriteeriumid ja tingimused, mis piiritlevad Väärtpaberiturujärelevalve tegutsemisruumi, ning see asutus peab enne igasuguse otsuse tegemist analüüsima suurt hulka selle sätte lõigetes 2 ja 3 nimetatud tegureid, kuivõrd need tingimused on kumulatiivsed. Peale selle piirduvad need kahte liiki meetmed, mida Väärtpaberiturujärelevalve võib määruse nr 236/2012 artikli 28 lõike 1 alusel võtta, rangelt nendega, mis on sätestatud määruse nr 1095/2010 artikli 9 lõikes 5. Lisaks on Väärtpaberiturujärelevalve kaalutlusruum vastavalt määruse nr 236/2012 artikli 28 lõigetele 4 ja 5 piiratud nii kohustusega konsulteerida Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukoguga ja vajaduse korral ka muude asjakohaste asutustega ning kohustusega teatada pädevatele siseriiklikele asutustele kavandatavast meetmest, kui ka asjaoluga, et lubatavad meetmed, mis määratletuna järelevalve valdkonnas kehtiva parima praktika alusel ja lähtuvalt piisavatest tõenditest võetakse reaktsioonina ohule, mis nõuab sekkumist liidu tasandil, on ajutised.

Pädevuse delegeerimise tagajärjed on väga erinevad olenevalt sellest, kas see puudutab ühelt poolt täidesaatvat pädevust, mis on selgelt piiritletud ja mille teostamist saab seetõttu delegeeriva asutuse kehtestatud objektiivsete kriteeriumide alusel põhjalikult kontrollida, või teiselt poolt kaalutluspädevust, millega kaasneb suur hindamisvabadus, mille teostamine võib endast kujutada tegeliku majanduspoliitika rakendamist. Esimest liiki delegeerimine ei saa tuntavalt muuta tagajärgi, mille toob kaasa delegeeritava pädevuse teostamine, samas kui teist liiki delegeerimise korral asendatakse delegeeriva asutuse valikud volituse saanud asutuse omadega, mistõttu toimub tegelik vastutuse üleminek.

Kuigi vastab tõele, et aluslepingud ei sisalda ühtegi sätet, milles oleks ette nähtud pädevuse andmine liidu organile või asutusele, eeldavad paljud EL toimimise lepingu sätted siiski, et niisugune võimalus on olemas. Nimelt, ELTL artikli 263 kohaselt kuuluvad liidu üksuste hulka, mille suhtes Euroopa Kohus teostab kohtulikku kontrolli, liidu organid ja asutused. Nende suhtes on vastavalt ELTL artiklile 265 kohaldatavad ka tegevusetushagi reguleerivad õigusnormid. Tulenevalt ELTL artiklist 267 võivad liikmesriikide kohtud taotleda Euroopa Kohtult eelotsust nende üksuste õigusaktide kehtivuse ja tõlgendamise kohta. Nende aktide kohta võib ELTL artikli 277 alusel esitada ka õigusvastasuse väite. Need kohtuliku kontrolli mehhanismid on kohaldatavad liidu seadusandja asutatud organitele ja asutustele, kellele on antud pädevus võtta konkreetsetes valdkondades vastu füüsiliste või juriidiliste isikute jaoks õiguslikult siduvaid akte – näiteks Euroopa Kemikaaliamet, Euroopa Ravimiamet, Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Ühenduse Sordiamet ja Euroopa Lennundusohutusamet.

Selles suhtes on Euroopa Väärtpaberiturujärelevalvel määruse nr 236/2012 (lühikeseks müügi ja krediidiriski vahetustehingute teatavate aspektide kohta) artikli 28 kohaselt teatud otsustamisvolitused valdkonnas, mis nõuab eriliste professionaalsete ja tehniliste teadmiste kasutamist.

Kuigi selline volituste andmine ei vasta ühelegi ELTL artiklitega 290 ja 291 reguleeritavale olukorrale, kuulub määruse nr 236/2012 artikkel 28 konkreetsesse õiguslikku raamistikku, mis hõlmab lisaks sellele määrusele ka määrust nr 1092/2010 finantssüsteemi makrotasandi usaldatavusjärelevalve kohta Euroopa Liidus ja Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu asutamise kohta ning määrust nr 1095/2010, millega asutatakse Euroopa Järelevalveasutus. Need määrused moodustavad selliste reguleerimisinstrumentide terviku, mis liidu seadusandja on vastu võtnud selleks, et liit saaks rahvusvaheliste finantsturgude integreeritust ja finantskriiside levimise ohtu arvestades tegutseda rahvusvahelise finantsstabiilsuse tagamiseks.

Seetõttu tuleb määruse nr 236/2012 artiklit 28 mõista osana õigusnormide kogumist, mille eesmärk on anda pädevatele siseriiklikele asutustele ja Väärtpaberiturujärelevalvele sekkumispädevus reageerimaks ebasoodsatele suundumustele, mis ohustavad finantsstabiilsust liidus ja usaldust turgudel. Selleks peab kõnealustel asutustel olema võimalik kehtestada ajutisi piiranguid teatud väärtpaberite lühikeseks müügile, krediidiriski vahetustehingute sõlmimisele või muudele tehingutele, selleks et takistada finantsinstrumentide hinna korrapäratut langust. Nendel asutustel on kõrgetasemelised professionaalsed teadmised ja nad teevad tihedalt koostööd liidus finantsstabiilsuse tagamise eesmärgi nimel.

Seega ei saa määruse nr 236/2012 artiklit 28 pidada õigusnormiks, mis läheb vastuollu ELTL artiklites 290 ja 291 ette nähtud delegeerimise korraga.

(vt punktid 79–86)