163

Sellega seoses tuleb rõhutada, et see uurimine tõepoolest viidi läbi, nagu ilmneb ametisse nimetava asutuse 10. septembri 2015. aasta otsusest, millega jäeti apellandi kaebus rahuldamata ja milles märgiti, et „Euroopa välisteenistusega toimunud teabevahetuse järel ei saa kindlalt väita, et Euroopa välisteenistuses on selline reegel ja praktika olemas“ ning et „selle reegli olemasolu ei ole tõendatud“. Apellant ise viitas vaidlusaluse otsuse peale esitatud kaebuses samasugusele selgitusele, mille andsid distsiplinaarnõukogu istungil ametisse nimetava asutuse esindajad. Personalieeskirjade IX lisa artikli 13 lõige 1 aga sätestab, et distsiplinaarnõukogule saadetud ametisse nimetava asutuse aruande kättesaamisel on asjaomasel ametnikul õigus tutvuda kogu oma isikutoimikuga ning teha koopia kõikidest menetlusega seonduvatest dokumentidest. Selle sätte eesmärk on tagada kaitseõiguste austamine pärast juurdluse lõppu. Olgu meenutatud, et kaitseõiguste austamine kõigis menetlustes, mis võivad lõppeda karistuse määramisega, kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet, mis peab olema tagatud ka siis, kui tegemist on haldusmenetlusega (13. veebruari 1979. aasta kohtuotsus Hoffmann‑La Roche vs. komisjon, 85/76, EU:C:1979:36, punkt 9). Lisaks on leitud, et asjaomasel ametnikul peab olema distsiplinaarmenetluses võimalus võtta seisukoht kõikide dokumentide suhtes, mida institutsioon kavatseb tema vastu kasutada, välja arvatud seoses selle menetluse tulemusena vastu võetud otsuse õigusvastasusega, kui vastav dokument ei ole menetluse lõpptulemuse osas määrav (vt selle kohta 3. juuli 2001. aasta kohtuotsus E vs. komisjon, T‑24/98 ja T‑241/99, EU:T:2001:175, punktid 92 ja 93). Personalieeskirjade IX lisa artikli 13 lõige 1 aitab nüüdseks samuti kaasa põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis b sätestatud põhimõtte järgimisele, mille eesmärk on tagada õigus heale haldusele, mille kohaselt on igaühel õigus tutvuda teda puudutava toimikuga. Sellest tuleneb, et juurdlustalituste uurimistoiming peab viimase tulemusest olenemata olema kantud distsiplinaarnõukogule ja puudutatud isikule edastatud toimikusse. Käesolevas asjas tuleb veel märkida järgmist: esiteks kasutas ametisse nimetav asutus distsiplinaarnõukogu istungil selle uurimistoimingu tulemust, märkides, et apellandi viidatud reegli olemasolu ei ole kinnitust leidnud, ilma et ta oleks apellandile asjaomasest tulemusest toimikus varem teada andnud; teiseks kordas distsiplinaarnõukogu sisuliselt seda järeldust oma arvamuse põhjenduses 38; kolmandaks kordas ametisse nimetav asutus seda järeldust uuesti 10. septembri 2015. aasta otsuses, millega apellandi kaebus rahuldamata jäeti. Ei saa välistada, et kui apellandil oleks olnud pärast distsiplinaarnõukogu poole pöördumist võimalik IDOCi tehtud uurimistoimingu sisuga tutvuda, oleks ta võinud – eriti kui oleks ilmnenud, et see on lühike, tehtud mitteametlikult ja halvasti dokumenteeritud – esitada sellega seoses rohkem argumente ning näiteks nõuda veenvamalt kui distsiplinaarnõukogule 23. septembril 2014 saadetud teates selles küsimuses uue uurimise alustamist, eelkõige taotledes distsiplinaarnõukogult personalieeskirjade artikli 17 lõike 1 alusel võistleva uurimismenetluse kohaldamist. […]