ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Seoses määruse nr 1907/2006 (mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH)) artikli 58 lõikes 2 kehtestatud esimese tingimusega selleks, et vabastada kasutusalad või kasutuskategooriad autoriseerimise nõudest, s.o ühenduse olemasolevate konkreetsete õigusaktide olemasolu, millega kehtestatakse aine kasutamisele miinimumnõuded seoses inimeste tervise või keskkonna kaitsega, on ühenduse õigusaktid selle sätte tähenduses õigusnormid, mis on vastu võetud liidusisese organi poolt ja mille eesmärk on tekitada siduvaid tagajärgi. Sellest tuleneb, et eeskirjad ja vabatahtlik praktika, mis tulenevad paljude liikmesriikide siseriiklikust õigusest, ei vasta selles sättes ette nähtud esimesele tingimusele. Mis puutub komisjoni teatisse, mis puudutab riskide hindamist ja nende vähendamise strateegiaid, siis seda ei saa lugeda ühenduse õigusaktiks, kuna selle sisu ei ole mingil moel siduv ning kuna sellel puudub igasugune õigustloov sisu.

Lisaks, mis puutub mõistesse „miinimumnõuded“, siis sellest tuleb aru saada nii, et ühest küljest kujutab see endast miinimumstandardit töötajate või teiste puudutatud isikute huvides ja teisest küljest lubab see kehtestada riigi tasandil veel rangemaid meetmeid õigusnormides, mis on veel nõudlikumad kui need, millega liidu tasandil kehtestatakse miinimumnõuded. Nõuda ainult ohtlike ainete piirnorme töökeskkonnas ei tähenda seega maksimaalse kohustuse kohaldamist, vaid see kujutab endast võimalikku miinimumnõuet määruse nr 1907/2006 artikli 58 lõike 2 tähenduses.

Neil asjaoludel, kuna direktiiv 98/24 (töötajate tervise ja ohutuse kaitse kohta keemiliste mõjuritega seotud ohtude eest tööl) ei viita konkreetsele ainele, nagu see teeb nimetatud direktiivi I lisas mainitud ainete puhul, ei saa seda lugeda ei konkreetseks, kuna see on kohaldatav üldiselt kõikidele keemilistele ainetele, ega miinimumnõudeid kehtestavaks, kuna see kehtestab ainult üldise raamistiku kohustuste jaoks, mis on tööandjatel, kes seavad oma töötajad keemiliste ainete kasutamisest tingitud ohtu. Sama moodi, kuna direktiiv 2004/37 (töötajate kaitse kohta tööl kantserogeenide ja mutageenidega kokkupuutest tulenevate ohtude eest) ei viita ühelegi muule ainele kui benseenile, vinüülkloriidile ja lehtpuidutolmudele, ei saa seda lugeda kroomtrioksiidi suhtes ei konkreetseks ega miinimumnõudeid kehtestavaks.

Sama kehtib ka direktiivi 2012/18 (ohtlike ainetega seotud suurõnnetuse ohu ohjeldamise kohta) suhtes, mis ei käsitle ei konkreetsete ohtlike ainete kasutamist kui sellist ettevõtja tavapärase tööstustegevuse käigus ega inimeste kaitset ohtlike ainetega liiga ulatusliku kokkupuute eest töökohal. Sama moodi, mis puutub direktiivi 2010/75 (tööstusheidete kohta), siis kuigi ei ole mingit kahtlust, et see direktiiv võib olla üldiselt kohaldatav kroomtrioksiidi kasutamisest tulenevate tööstusheidete suhtes, ei sisalda see ühtegi konkreetset sätet, mis seda ainet puudutaks.

(vt punktid 31, 33, 34, 40, 44, 45, 47, 59, 62 ja 63)
Seevastu ei ole see kaubamärk kirjeldav järgmiste Nizza klassifikatsiooni klassi 3 kuuluvate kaupade suhtes nagu „pleegitusained ja muud pesuained; seebid” ning klassi 5 kuuluvate kaupade suhtes nagu „toidulisandid (meditsiinilised)”. Ei ole alust arvata, et sõna „hot” tähendab kõnealuste kaupade kõrget temperatuuri. Need kaubad, mis on seotud pesu hooldamise ja inimeste vajaduste ja toitumisega, ei ole oma olemuselt seotud kõrge temperatuuriga. Vastupidi – kõrge temperatuur võib neist mõningaid (näiteks seebid) isegi muuta.

Asjaomast avalikkust kujutava ingliskeelse tarbija seisukohast tähistab sõna „hot”„massaažiõlide, geelide” ja „lubrikantide (farmatseutilised)” tekitatavat toimet. Kõik need kaubad, kas meditsiinilised või mitte, on mõeldud rohkem või vähem korduvate liigutustega kehale kandmiseks, nii et tekib kuumatunne.

Tähise ühenduse kaubamärgina registreerimise võimalikkust tuleb hinnata üksnes asjaomaste ühenduse õigusnormide alusel. Isegi kui oleks soovitav, et Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) võtaks arvesse liikmesriigi asutuste otsuseid kaubamärkide kohta, mis on samasugused kui kaubamärgid, mille kohta ühtlustamisamet ise peab otsuse tegema, ei ole ühtlustamisamet kohustatud niisuguseid otsuseid arvesse võtma, sealhulgas neid, mis on tehtud samasuguste kaubamärkide kohta; kui ühtlustamisamet neid otsuseid aga arvesse võtab, ei ole need talle siduvad.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades sätted (muudetud redaktsioonis) ja määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikkel 109 ei ole niisuguse seisukohaga vastuolus. Nagu ilmneb eelkõige määruse nr 44/2001 põhjendusest 15, on selle määruse eesmärk üksnes tagada, et kahes liikmesriigis ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid, ja see ei kuulu kohaldamisele ühtlustamisametile. Peale selle on määruse nr 207/2009 artikli 109 eesmärk vältida vastuolulisi otsuseid juhul, kui eri liikmesriikide kohtutele on seoses rikkumisega esitatud hagid, millest ühe hagi aluseks on ühenduse kaubamärk ja teise hagi aluseks siseriiklik kaubamärk. See käsitleb ainult mõju kaubamärkidele, mitte neile antava kaitse tingimusi.

Mainitud järeldust ei sea kahtluse alla ka määruse nr 207/2009 artikli 7 lõige 2, milles on sätestatud, et lõikes 1 nimetatud absoluutseid keeldumispõhjuseid kohaldatakse isegi siis, kui need kehtivad ainult teatavas liidu osas. Siseriikliku kaubamärgi registreerimisest keeldumise aluseks on siseriiklikud sätted, mida rakendatakse siseriiklike menetlusnormide alusel siseriiklikus kontekstis, ja see ei ole seega võrdväärne absoluutse keeldumispõhjuse olemasolu tunnistamisega liikmesriigis määruse nr 207/2009 tähenduses.

(vt punktid 60, 62, 63 ja 65)
4.

Ühine välis- ja julgeolekupoliitika — Iraani vastu suunatud piiravad meetmed — Selliste isikute, üksuste või asutuste rahaliste vahendite külmutamine, kes on tuumarelvade levikusse kaasatud või toetavad seda — Kohustus laiendada seda meedet üksustele, kes on sellise üksuse omandis või kontrolli all — Omanduses või kontrolli all olev üksus — Hindamine nõukogu poolt iga üksikjuhtumi puhul eraldi — Liidu asjassepuutuvate sätete kohaldamine — Nõukogu kaalutlusõiguse puudumine (nõukogu otsus 2010/413/ÜVJP, artikli 20 lõike 1 punkt c ja otsus 2013/270/ÜVJP; nõukogu määrus nr 267/2012, artikli 23 lõike 2 punkt d ja määrus nr 522/2013) (vt punktid 64, 66, 92–96, 98, 99, 103 ja 110)
Kartellikokkuleppe puhul ühe ja vältava rikkumise olemasolu ei tähenda tingimata, et ühes või mitmes osateos osalevat ettevõtjat saab pidada vastutavaks kogu rikkumise eest. Lisaks peab komisjon tõendama, et ettevõtja oli teadlik teiste ettevõtjate konkurentsivastasest tegevusest Euroopa tasandil või et ta võis seda mõistlikult eeldada. Ettevõtjat ei saa pidada kogu kartellis osalenuks üksnes sel põhjusel, et kokkuleppel, milles ta osales, ja kogu kartellil on samad eesmärgid. Nimelt ei ole EÜ artikli 101 lõige 1 kohaldatav, kui puudub asjaomaste poolte tahete kokkulangevus.

Seega üksnes juhul, kui ettevõtja selles kokkuleppes osaledes teadis või pidi teadma, et osaledes liitub ta kogu kartelliga, võib asjaomases kokkuleppes osalemine kujutada endast kogu selle kartelliga liitumise väljendust. Teisisõnu peab olema tõendatud, et ettevõtja mõistis, et tema tegevus aitab kaasa kõigi osalejate taotletud ühiste eesmärkide saavutamisele, ja et ta oli teadlik teiste ettevõtjate poolt kavatsetud või ellu viidud rikkumistest nende samade eesmärkide taotlemisel või et ta võis neid mõistlikult ette näha ning oli valmis nendega kaasnevat riski aktsepteerima.

Asjassepuutuv ettevõtja peab seega olema teadlik kogu kartellikokkuleppe üldisest ulatusest ja peamistest tunnusjoontest. Juhul, kui puuduvad kaudsed tõendid, mis kinnitavad, et äriühing oli teadlik ülemaailmsel tasandil sõlmitud kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse olemasolust või sisust, ei piisa üksnes tõsiasjast, et nendel koosolekutel, millel ta osales, ja ülemaailmsel kartellikokkuleppel oli sama eesmärk, ega asjaolust, et tal olid kontaktid nende ettevõtjatega, kelle osalus kartellikokkuleppes on tõendatud, selleks et tõendada, et ta oli kõnealusest ülemaailmsest kartellikokkuleppest teadlik.

(vt punktid 52–54 ja 56)
5.

Institutsioonide aktid — Põhjendamine — Kohustus — Ulatus — Iraani vastu suunatud piiravad meetmed — Selliste isikute, üksuste või asutuste rahaliste vahendite külmutamine, kes on tuumarelvade levikusse kaasatud või toetavad seda — Liidu õigusaktidega kindlaks määratud alternatiivsed kriteeriumid selleks, et kanda üksus nende isikute ja üksuste nimekirja, kelle vastu on piiravad meetmed suunatud — Üksnes ühele neist kriteeriumidest tugineva põhjenduse piisav laad (ELTL artikkel 296; nõukogu otsus 2012/829/ÜVJP; nõukogu määrus nr 1264/2012) (vt punkt 80)
Mis puudutab komisjoni konkurentsialaste otsuste üle liidu kohtu teostatud kontrolli, siis liidu kohtul on täieliku pädevuse teostamisel õigus vaidlustatud akti muuta ka seda tühistamata, et arvestades kõigi faktiliste asjaoludega muuta näiteks trahvi summat.

Suuniste määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 13 kohaselt kasutab komisjon konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi põhisumma kindlaksmääramisel nende kaupade või teenuste väärtust, mille müügi on teostanud ettevõtja ja millega on rikkumine otseselt või kaudselt Euroopa Majanduspiirkonna asjaomasel territooriumil seotud. Suuniste punkti 15 kohaselt kasutab komisjon ettevõtja müügiväärtuse kindlaksmääramisel täpsemaid olemasolevaid andmeid selle ettevõtja kohta.

Suunistega kehtestatakse praktikat väljendavad käitumisnormid, millest komisjon ei või konkreetses asjas kõrvale kalduda, esitamata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi. Nimelt, niisuguseid käitumisreegleid vastu võttes ja nende avaldamisega teada andes, et ta kohaldab neid edaspidi nendes ette nähtud juhtudel, piirab institutsioon ise oma kaalutlusõigust ega saa neist reeglitest kõrvale kalduda, ilma et teda olenevalt olukorrast karistataks selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse.

Kuigi komisjon on enda kehtestatud reeglite kohaldamisel kohustatud järgima õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, ei saa see põhimõte samadel tingimustel olla siduv liidu kohtutele, kui need ei kavatse oma täieliku pädevuse teostamisel kohaldada spetsiifiliselt trahvide jaoks ette nähtud arvutusmeetodit, vaid analüüsivad igal üksikjuhul neile lahendamiseks antud situatsiooni, võttes arvesse kõiki sellega seotud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.

(vt punktid 157, 167 ja 168)
Mis puudutab Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, nagu Iraani valitsust toetavate üksuste rahaliste vahendite külmutamine, siis kui piisavalt täpsed andmed, mis võimaldavad puudutatud üksusel esitada tõhusalt oma seisukoha talle nõukogu poolt süüks pandavate asjaolude kohta, on teatavaks tehtud, ei eelda kaitseõiguste tagamise põhimõte, et nõukogul on kohustus omal algatusel võimaldada tutvuda tema toimikus sisalduvate dokumentidega. Nõukogu on kohustatud tagama juurdepääsu kõigile asjaomast meedet puudutavatele mittekonfidentsiaalsetele haldusdokumentidele üksnes juhul, kui huvitatud pool seda taotleb.

Kui kohaldatavates õigusnormides ei ole määratud täpset kuupäeva, peab nõukogu võimaldama mõistliku aja jooksul asjaomastele dokumentidele juurdepääsu. Kulunud aja mõistlikkuse hindamisel tuleb aga arvestada asjaoluga, et kuna asjaomasel isikul või üksusel ei ole õigust olla ära kuulatud enne tema esialgset kandmist nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, siis on toimikule juurdepääs talle esimene võimalus tutvuda nende dokumentidega, mille alusel nõukogu kõnealuse kande tegi, ning järelikult on see tema kaitsmiseks erilise tähtsusega.

Kui aga jäetakse edastamata või edastatakse hilinenult dokument, millele nõukogu tugines üksuse suhtes piiravate meetmete võtmisel või nende jõussejätmisel, kujutab see endast asjaomaste aktide tühistamiseks alust andvat kaitseõiguste rikkumist üksnes juhul, kui on tõendatud, et asjaomaseid piiravaid meetmeid ei oleks saanud õiguspäraselt võtta või jõusse jätta, kui edastamata jäänud dokument oleks tulnud süüstavate tõendite hulgast eemaldada.

(vt punktid 79, 80 ja 84)
Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses eristusvõime puudub sellisel tähisel, mis seisneb puust valmistatud, mängužetoonide hoidikute liugmehhanismiga varustatud nelinurkne karbis, mille mõlemas otsas hoidikute fikseerimismehhanism, puudub. Taotletav kaubamärk hõlmab liugmehhanismi korraga nelja mänguhoidiku tervikuga ühendamiseks ja mängužetoone; hoidikutoed on nelja, karbi moodustava külgtoe vahel ning konstruktsioon on varustatud kahe kruvitava plaadikesega, mis toimivad fikseerimissüsteemina, täiendava ümbriseta. Kummagi külje sisepinnal on kaks freesitud kanalit, mis võimaldavad libistada kahte paari hoidikuid. Fikseerimiseks mõeldud plaadikesed on ruudukujulised, ümardatud otste ja längus servadega, ning kinnituvad raami külge kruvikinnisega.

Seda kirjeldust arvestades ei erine taotletav kaubamärk oluliselt asjaomases sektoris normiks ja tavaks olevast. On tavaline, et seltskonnamänge ja mänguasju (nt lauamängu „Rummy” lastele mõeldud mänguasi-versioonid) pakendatakse ja müüakse ümbristes, mis on valmistatud erinevat tüüpi materjalist, sealhulgas puust karpides.

Nimelt on üldteada, et asjaomased kaubad on sageli nelinurkses puust karbis. Samuti ei erine viis, kuidas kõnealust kaubamärki lahti võetakse ja kokku pannakse – nimelt hoidikute liugsüsteem, mis võimaldab mängu kokku panna ja mängimiseks valmis seada –, oluliselt sektori normist ja tavadest. Õigupoolest on üldteada, et on olemas sarnaseid liugmehhanisme asjaomaste kaupade kokkupanemiseks ja mängimiseks valmis seadmiseks. Samuti ei võimalda taotletava kaubamärgi erinevad tunnusjooned tervikuna võetuna järeldada, et taotletav kaubamärk erineb oluliselt asjaomase sektori normist ja tavadest. Järelikult puudub taotletaval kaubamärgil eristusvõime, mis võimaldaks asjaomasel avalikkusel identifitseerida asjaomased kaubad konkreetselt ettevõtjalt pärinevana ja seega eristada neid teiste ettevõtjate kaubast.

(vt punktid 44–46)
Nimelt ei saa liidu õiguse sõnaselge sätte puudumisel möönda, et liidu institutsioonidel oleks üldine kohustus teavitada õigussubjekte võimalikest õiguskaitsevahenditest ja tingimustest, millistel nad võivad neid kasutada.

Asjaolu, et selline teatis ei sisalda ühtegi viidet nende isikute ja üksuste, kelle suhtes piiravaid meetmeid kohaldatakse, võimalusele esitada Üldkohtule hagi vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule ning ELTL artikli 263 neljandale ja kuuendale lõigule, ei saa kahtluse alla seada järeldust, et see avaldamine võimaldas huvitatud isikul teada saada nende põhjenduste sisu, miks ta kanti nende isikute ja üksuste loetellu, kellele kohaldatakse Iraani suhtes võetud piiravaid meetmeid.

Mis puudutab Iraani suhtes võetud piiravaid meetmeid, siis ei ole nõukogul õigust oma äranägemisel valida, mil viisil ta oma otsustest huvitatud isikutele teada annab. Ainult juhul, kui asjaomasele isikule on võimatu otse edastada õigusakti, millega tema suhtes on võetud või jäetud kehtima piiravad meetmed, algab sellise õigusakti peale hagi esitamise tähtaeg kulgema teatise avaldamisest Euroopa Liidu Teatajas.

Mis puudutab Iraani suhtes võetud piiravaid meetmeid, siis võib nõukogul olla võimatu otse edastada füüsilisele või juriidilisele isikule või üksusele akti, mis sisaldab teda puudutavaid piiravaid meetmeid, juhul kui selle isiku või üksuse aadress ei ole avalik ega ole nõukogule teada antud, või kui saatmine nõukogule teada olevale aadressile ebaõnnestub, hoolimata nõukogu pingutustest, mis ta on nõutava hoolsusega teinud, et akti edastada.

Analoogselt olukorraga, milles nõukogu oleks olnud siis, kui hageja aadress ei oleks olnud teada, on nõukogul võimatu edastada teadet otse, kui ta saatis väljastusteatega tähtkirja üksusele, et teavitada viimati nimetatut tema kandmisest nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, kuid mis tagastati nõukogule Iraani postiteenistuse märkega „asukoht muutunud”. See järeldus kehtib ka siis, kui üksuse aadress oleks õige.

Nimelt on ühelt poolt selline posti teel kirja saatmine teada neile postiteenistustele, kes tegelevad postisaadetiste jaotamisega Iraanis. Teiselt poolt on see sobiv otse edastamise viis, kuna kohtupraktika kohaselt võimaldab allkirjastatud kättesaamistõendiga väljastusteatega tähtkirjaga teavitamine kindlalt kindlaks määrata päeva, mil hakkab kulgema hagi esitamise tähtaeg.

Seega tõendas nõukogu – kellel on Iraanis ainult piiratud ressursid, et leida kõikide nende isikute ja üksuste, keda piiravate meetmete süsteem puudutab, era‑aadresse –, et ta toimis nõutava hoolsusega, täites oma kohustust teavitada puudutatud üksust tema suhtes võetud piiravatest meetmetest.

Sellest järeldub, et nõukogu võis õiguspäraselt usaldada Iraani postiteenistuse märget, mille kohaselt oli asjaomase üksuse asukoht muutunud, ilma et nõukogul oleks olnud kohustust korrata teavitamist uue posti teel edastamise katsega või muul viisil.

(vt punktid 44 ja 47–51)
2.

Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Bilbaína de Alquitranes, SA, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón, SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers basic aromatics GmbH, Rütgers Belgium NV, Rütgers Poland Sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica, SA, SGL Carbon GmbH (Saksamaa), SGL Carbon GmbH (Austria), SGL Carbon, SGL Carbon, SA, SGL Carbon Polska S.A., ThyssenKrupp Steel Europe AG, Tokai erftcarbon GmbH ja GrafTech Iberica, SL kohtukulud.
Sellise vastulause läbivaatamisel, mille on esitanud registreerimata kaubamärgi või mõne muu kaubanduses kasutatava tähise omanik määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 4 alusel, tuleb küsimust, mil määral annab liikmesriigis kaitstud tähis õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, analüüsida lähtuvalt kohaldatavast siseriiklikust õigusest.

Neil asjaoludel peab Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) omal algatusel ja vahenditega, mis talle tunduvad selleks sobivad, tutvuma kõnealuse siseriikliku õigusega, kui selline teave on vajalik asjassepuutuva registreerimisest keeldumise aluse kohaldamise tingimuste hindamise seisukohalt, mis tähendab, et ta võtab vastulausemenetluse poolte selgelt esitatud faktide kõrval arvesse üldtuntud fakte ehk fakte, mis on kõigile teada või mida võib teada saada üldiselt kättesaadavatest allikatest. Kohustus tutvuda omal algatusel siseriikliku õigusega lasub ühtlustamisametil üksnes siis, kui tal juba on andmeid siseriikliku õiguse kohta kas selle sisu puudutavate väidete või väidetavalt tõendusjõudu omavate esitatud tõendite kujul.

Selleks peab ühtlustamisamet kasutama kõiki kontrollimispädevuse raames temal olevaid vahendeid, et tutvuda kohaldatava siseriikliku õigusega, ning kas hageja esitatud argumentide põhjal, omal algatusel või paludes hagejal oma väiteid tõendada, põhjalikumalt uurima viidatud siseriikliku õiguse normide sisu ja ulatust.

(vt punktid 24, 31 ja 35)
Kohtuasi T‑544/13

Dyson Ltd

versus

Euroopa Komisjon

„Direktiiv 2010/30/EL — Energiamõjuga toodete energia‑ ja muude ressursside tarbimise näitamine märgistuses ja ühtses tootekirjelduses — Delegeeritud määrus (EL) nr 665/2013 — Komisjoni pädevus — Võrdne kohtlemine — Põhjendamiskohustus”

Kokkuvõte – Üldkohtu (neljas koda) 11. novembri 2015. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 38, 39, 47 ja 53)

Määruse nr 665/2013, millega täiendatakse direktiivi 2010/30 seoses tolmuimejate energiamärgistusega, artiklis 7 on ette nähtud, et komisjon vaatab selle määruse tehnika arengu arvessevõtmiseks läbi hiljemalt viis aastat pärast selle jõustumist ja läbivaatamisel hinnatakse eelkõige, kas on mõistlik kasutada mõõtmismeetodeid, mis põhinevad pigem osaliselt täidetud, mitte tühjal tolmukogumisanumal. Seega peavad „tolmukotiga“ tolmuimejate tootjad nimetatud sätte alusel võtma arvesse võimalikke tulevasi arenguid. Seetõttu ei saa väita, et kõnealune määrus ei innusta tolmuimejate tootjaid kasutama energiatõhususe parandamiseks parimaid tehnilisi lahendusi. (vt punktid 62–64)

Komisjon on määruse nr 665/2013, millega täiendatakse direktiivi 2010/30 seoses tolmuimejate energiamärgistusega, vastuvõtmisel kohustatud oma kaalutlusõiguse teostamisel põhjendama energiatõhususe mõõtmismeetodite valikut objektiivsete kriteeriumidega vastavalt direktiivi 2010/30 eesmärkidele, milleks on tarbijatele usaldusväärse ja ühtse teabe esitamine, et neil oleks võimalik valida tõhusamaid tooteid. Võrdse kohtlemise põhimõttega ei ole nimetatud määruses ette nähtud tolmuimejate puhastustõhususe mõõtmisel ühtse meetodi kohaldamine kõigil juhtumitel: nii tolmukotiga ja tolmukotita kui ka „tsüklontolmuimejate” puhul, kuna komisjoni määratud katsetest erinevad katseid, mida pakuvad tolmukotita tolmuimejate tootjad, endid ei ole katsetatud laboratooriumide vahelistes võrdluskatsetustes, mistõttu ei täida need üheaegselt usaldusväärsuse, täpsuse ega korratavuse kriteeriume. Nimelt kujutab selline asjaolu endast objektiivset põhjust, mis õigustab erinevat tehnoloogiat kasutavate, see tähendab „tolmukotiga“ ja „tolmukotita“ tolmuimejate sarnast käsitlemist. (vt punktid 86, 93, 94, 102, 103 ja 108–110)
Juhul kui varasemat tähist kasutavad mitu ettevõtjat, tuleb maineväärtuse omandit hinnata juhtumi asjaoludest lähtuvalt. Järelikult tuleb selleks, et teha kindlaks, kas märgise ühenduse kaubamärgina registreerimise taotlusele vastulause esitaja on maineväärtuse ainuomanik, hinnata märgise tarbijatele ligitõmbavust.

Ka avalik‑õiguslikud asutused võivad olla tähise hõivamise peale esitatava hagiga kaitstud ulatuses, milles nende tegevus võib luua maineväärtust. Nimelt, kui nimetatud asutused kasutavad teatavat eranditult neile kuuluvat tähist, võivad nad tugineda seda tähist kandvate kaupade ja teenuste turustamisega seotud maineväärtusele. Samuti, kui need asutused jagavad mis tahes tähise kasutamist teiste ettevõtjatega, võivad maineväärtusele tugineda need samad asutused ja asjaomased ettevõtjad.

Lisaks tuleneb liikmesriigi kohtupraktikast, et kaupade või teenuste tähistamiseks kasutatav tähis võib tähise hõivamise peale esitatava hagi suhtes kohaldatava õiguse tähenduses olla omandanud turul maine isegi siis, kui seda kasutab palju ettevõtjaid. Sellest järeldub, et nendel ettevõtjatel võib „laia“ vormi kohaselt, mis siseriiklikus kohtupraktikas on sellisele hagile omistatud, olla õigus turul maine omandanud tähisele.

Kuivõrd taotletavast ühenduse kujutismärgist HALAL MALAYSIA varasem tähis tähistab tema sertifitseeritud kaupu või teenuseid, võib see märgisena olla omandanud maineväärtuse, mis Ühendkuningriigi õiguse kohaselt on nõutav tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise korral.

Võttes arvesse kaubamärgi taotlusele vastulause esitaja sertifitseerimissüsteemi toodete šariaadile vastavuse kohta, tema ülesannet kontrollida tema märgise kasutajaks saada soovivate kolmandate isikute välja arendatud tootmisprotsesse ning tema ülesannet jälgida volitatud kasutajate poolt märgise kasutamist, et tagada tema kehtestatud kvaliteedinõuete järgimine, on vastulause esitaja see, keda tuleb käsitada maineväärtuse omanikuna.

Nimelt on kaupade tarbijad ja teenuste kasutajad vastulause esitaja märgise märkamisest alates teadlikud, et need kaubad ja teenused vastavad Malaisias tagatud kontrollisüsteemi kohasele halal‑korrale. Lisaks võib märgis viidata riiklikku päritolu avalikule profiilile, millega tarbijaid sellest teavitatakse, toetades seda, et vastulause esitajal on märgisele ainuõigus, mitte õigus, mida ta jagab teiste ettevõtjatega, isegi mitte nendega, kes on volitatud seda kasutama.

Siiski ei ole tõendatud Ühendkuningriigi õiguse kohaselt nõutava maineväärtuse olemasolu seoses tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumisega ei selle „laias“ ega ka „klassikalises“ vormis.

(vt punktid 36 ja 42–44)