ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1393/2007 kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1348/2000, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et loetakse kättetoimetatuks kohtutoimikusse lisatud kohtudokumendid, mis on adresseeritud teises liikmesriigis peamist või alalist elu- või asukohta omavale isikule, kui kõnealune isik ei ole määranud dokumente vastu võtma volitatud isikut, kelle elu- või asukoht on liikmesriigis, kus kohtumenetlus toimub.

Kuna määrus nr 1393/2007 loetleb kohtudokumentide edastamise viisid ammendavalt, siis selles ei ole kohta Poolas kehtivale fiktiivsele kättetoimetamise menetlusele, mis on määrusega seega vastuolus.

Lisaks kaotab sellise fiktiivse kättetoimetamise või teatavakstegemise korraga igasuguse kasuliku mõju õigus, mis on kohtudokumendi adressaadil, kelle peamine või alaline elu- või asukoht ei ole liikmesriigis, kus menetlus toimub, ning mis seisneb kohtudokumendi tegelikult ja tulemuslikult kättesaamises, ning seda eelkõige põhjusel, et adressaat ei ole kohtudokumendist teadlik piisavalt aegsasti, et anda talle kaitsevõimalus, ning talle ei ole tagatud selle kohtudokumendi tõlge.

Nimelt ei saavutata määruse nr 1393/2007 eesmärki, milleks on liikmesriikide vahel kohtudokumentide edastamise parandamine ja kiirendamine, kui liikmesriigi õigusnormid nõrgendavad ükskõik millisel viisil nende dokumentide adressaatide selliseid kaitseõigusi, mis tulenevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teises lõigus ja Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikes 1 sätestatud õigusest õiglasele kohtumenetlusele.

(vt punktid 32, 34–36, 41, 42 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 63 ja 65 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus hoonestusõigus seatakse äriühingu kasuks hoone ehitamiseks tasuna hoones asuvate kinnisasjade ehitamise eest, kui see äriühing kohustub hoonestusõiguse seadnud isikutele andma võtmed kätte, ei ole nimetatud sätetega vastuolus see, kui nendelt teenustelt tasumisele kuuluv käibemaks muutub sissenõutavaks alates hoonestusõiguse seadmise hetkest, st enne kui teenuse osutamine on lõpetatud, kuna selle õiguse seadmise hetkel on juba teada kõik selle tulevikus osutatava teenuse asjassepuutuvad üksikasjad ja et seega on need teenused eeskätt täpselt määratletud ning seda õigust on võimalik väljendada rahas – viimati nimetatud asjaolu tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Asjaolu, et hoonestusõigus võib lõppeda siseriiklikus õigusnormis nähtud aegumistähtaja alusel, seda tõlgendust ei mõjuta. Kuna selle tingimuse näol on tegemist pelgalt äramuutva tingimusega käibemaksudirektiivi artikli 90 lõike 1 tähenduses, ei sea asjaolu, et niisugust tingimust võib tulevikus kasutada, kahtluse alla asjaolu, et tehing toimus hoonestusõiguse seadmise hetkel, kui sel hetkel olid juba teada kõik selle tulevikus osutatava teenuse asjassepuutuvad üksikasjad ja et seega on need teenused eelkõige täpselt määratletud.

Lisaks tuleb selle kindlakstegemiseks, kas tulevikus osutatavalt teenuselt tasumisele kuuluva käibemaksu sissenõutavaks muutumise tingimused on täidetud, teada saada, kas tulevikus osutatava teenuse tasuks on maksustatav kaubatarne. Nimelt piisab selleks, et tulevikus osutatavalt teenuselt tasumisele kuuluv käibemaks muutuks sissenõutavaks niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kui kõik tulevikus osutatava teenuse asjassepuutuvad üksikasjad on juba teada ja et selle eest makstavat tasu on võimalik väljendada rahas.

(vt punktid 38–40, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Kohus võib omal algatusel kontrollida, kas ELTL artiklis 258 sätestatud tingimused liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamiseks on täidetud.

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus toetub, peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus otsustab ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata.

Mis puudutab liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, siis kui hagiavalduses puudub viide ühele olulisele tegurile, milleks vajaduse korral on see ajavahemik, mil liikmesriik komisjoni väidete kohaselt liidu õigust rikkus, ei vasta hagiavalduse sisu ühtsuse, selguse ja täpsuse nõuetele. Niisugusel juhul võib komisjon piirduda väitega, et tegemist on praeguse rikkumisega ja et Euroopa Kohtu otsus peab käsitlema üksnes olevikku, mitte minevikku, ilma seejuures täpsustamata, millist perioodi ta silmas peab.

(vt punktid 49–54)
Ettevõtja ja hankija kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepinguid, mille objektiks on direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta II A lisas viidatud teenuste osutamine, tuleb käsitada riigihankelepingutena, isegi kui nimetatud ettevõtja on ise hankija. Lisaks ei ole mõju sellel, et asjaomase asutuse peamine eesmärk ei ole tulu teenimine, et ta ei ole oma organisatsioonilise struktuuri poolest ettevõte, ning ta ei tegutse turul järjepidevalt. Pealegi ei saa lepingut riigihankelepingu mõiste alt välja jätta üksnes seetõttu, et tasu piirdub teenuse osutamise käigus tekkinud kulude hüvitamisega. Lisaks, nõustamistegevused haiglate maavärinatundlikkuse uurimiseks ja hindamiseks, olenemata asjaolust, et need võivad kuuluda teadusuuringute hulka, jäävad nende tegevuste tegelikust olemusest lähtuvalt kas uurimus– ja arendusteenuste alla, millele on viidatud direktiivi 2004/18 II A lisa kategoorias nr 8, või inseneriteenuste ja teadus ja tehnilise konsultatsiooni teenuste alla, millele on viidatud selle lisa kategoorias nr 12.

(vt punktid 25, 26, 28 ja 29)
Konkurentsiõiguse kontekstis on majandustegevus mis tahes tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises teataval turul. Piirkondlikku lennujaama käitav ettevõtja teostab majandustegevust, kuna ta pakub lennujaamateenuseid tasu eest, mis tuleneb eeskätt lennujaamamaksudest piirkondlike lennujaamateenuste turul. Uue stardi- ja maandumisraja ehitamist ei saa lahutada lennujaama infrastruktuuride käitamisest, kuna see on majandustegevus, mis kuulub liidu õiguse riigiabi reguleerivate eeskirjade kohaldamisalasse.

Asjaolu, et eraõiguslikud ettevõtjad tegevust ei taga või asjaolu, et tegevus ei ole kasumlik, ei ole selle majandustegevuseks kvalifitseerimise raames asjakohased kriteeriumid. Esiteks hõlmab mõiste „ettevõtja” majandustegevust teostavat mis tahes üksust, sõltumata üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist, ning teiseks on majandustegevus mis tahes tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises teataval turul. Siit tulenevalt see, kas tegevus on või ei ole majandustegevus, ei sõltu sellest, kas seda teostaval üksusel on eraõigusliku või avalik-õigusliku isiku staatus, ega ka mitte tegevuse kasumlikkusest.

(vt punktid 40, 43, 44 ja 50)
Direktiivi 2004/83 (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta) artikli 12 lõike 1 punkti a esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud pagulasseisundi andmise välistamise aluse alla kuuluvad mitte ainult need isikud, keda abistab ÜRO organ või agentuur, vaid ka need isikud, kes on tõepoolest seda abi kasutanud veidi aega enne varjupaigataotluse esitamist liikmesriigis, seda küll tingimusel, et see abi ei ole lakanud sama lõike 1 punkti a teise lause tähenduses.

Viimati nimetatud sätte kohaselt hõlmab muu ÜRO organi või agentuuri kui ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti kaitse või abi „mingil põhjusel” lakkamine, mille alusel on asjaomastel isikutel ipso facto õigus direktiivist 2004/83 tulenevatele hüvitistele, eeskätt sellise isiku olukorda, kes pärast seda, kui ta on kõnealust kaitset või abi tõepoolest kasutanud, lakkab seda kasutamast põhjusel, mis ei allu tema kontrollile ning on tema tahtest sõltumatu. Nimelt tuleneb direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause alguses kasutatud sõnadest „[k]ui kõnealune kaitse või abi on […] lakanud”, et lakanud peab olema eelkõige ÜRO organi või agentuuri pakutav tegelik abi ja mitte see organism ise, et pagulasseisundi andmise välistamise alus ei oleks enam kohaldatav. Ainuüksi ÜRO organi või agentuuri tegevuspiirkonnast eemalviibimist või vabatahtlikku otsust sealt lahkuda ei saa loomulikult käsitada abi lakkamisena. Seevastu, kui kõnealust otsust põhjendavad asjaomase isiku tahtest sõltumatud sunnitegurid, võib selline olukord tingida tuvastuse, et abi, mida sellele isikule anti, lakkas direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 1 punkti a teise lause tähenduses.

Sellise isiku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad taotlust individuaalsetel alustel läbi vaadates kontrollima, kas see isik oli sunnitud lahkuma nimetatud tegevuspiirkonnast; sellise olukorraga on tegu, kui tema isiklik seisund oli äärmiselt ebaturvaline ning asjaomasel organil või agentuuril ei olnud võimalik tagada talle selles piirkonnas elutingimusi, mis vastavad sellele organile või agentuurile seatud ülesandele.

(vt punktid 52, 57, 59, 61, 63–65, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ühenduse kaubamärgi omaniku ainuõigus takistada kõikidel kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus tema kaubamärgiga identseid või sarnaseid tähiseid hõlmab kolmandat isikut, kellele kuulub hilisem ühenduse kaubamärk, ilma et viimati nimetatud kaubamärk peaks enne olema kehtetuks tunnistatud.

Määrus artikli 9 lõike 1 sõnastusest ja määruse üldisest ülesehitusest nähtub, et ühenduse kaubamärgi omanikul peab olema võimalik keelata hilisema ühenduse kaubamärgi omanikul seda kaubamärki kasutada. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et hilisema ühenduse kaubamärgi omanikul on määruse artikli 9 lõike 1 kohaselt samuti ainuõigus. Selles suhtes tuleb määruse sätete tõlgendamisel lähtuda prioriteetsuse põhimõttest, mille kohaselt varasem ühenduse kaubamärk on hilisemate ühenduse kaubamärkide suhtes prioriteetne. Eelkõige määruse artikli 8 lõikest 1 ja artikli 53 lõikest 1 tuleneb nimelt, et kahe kaubamärgi vastandumise korral eeldatakse, et esimesena registreeritud kaubamärk vastas ühenduse õiguskaitse saamiseks vajalikele tingimustele enne teisena registreeritud kaubamärki.

Vastab tõele, et ühenduse kaubamärkide registreerimise menetlus, mis on kehtestatud määruse artiklites 36–45, hõlmab sisulist analüüsi, mille eesmärk on enne registreerimist kindlaks teha, kas ühenduse kaubamärk vastab õiguskaitse saamise tingimustele. See asjaolu ei ole siiski määrav.

Esiteks ei saa vaatamata ühenduse kaubamärkide registreerimise menetlusega antud tagatistele täielikult välistada, et ühenduse kaubamärgina registreeritakse tähis, mis võib kahjustada varasemat ühenduse kaubamärki. Nii võib juhtuda eelkõige siis, kui varasema ühenduse kaubamärgi omanik ei ole määruse artikli 41 alusel vastulauset esitanud või kui Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) ei vaadanud vastulauset sisuliselt läbi, kuna ei olnud järgitud artikli 41 lõikes 3 kehtestatud menetlusnõudeid.

Teiseks ei muuda varasema ühenduse kaubamärgi omaniku võimalus esitada kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumise hagi hilisema ühenduse kaubamärgi omaniku vastu mõttetuks ühtlustamisametile kehtetuks tunnistamise taotluse esitamist ega ka eelneva kontrolli mehhanisme, mis on kasutatavad ühenduse kaubamärkide registreerimise menetluses.

Lõpuks on määruse artikli 9 lõikes 1 ette nähtud ainuõiguse eesmärk anda kaubamärgi omanikule võimalus kaitsta oma erihuve kaubamärgi omanikuna, see tähendab tagada, et kaubamärk saaks täita oma ülesandeid. See, kui varasema ühenduse kaubamärgi omanik peaks kolmanda isiku poolt tema kaubamärgi ülesandeid kahjustava tähise kasutamise takistamiseks ootama kolmandale isikule kuuluva hilisema ühenduse kaubamärgi kehtetuks tunnistamist, nõrgestaks aga määruse artikli 9 lõikega 1 talle tagatud õiguskaitset oluliselt.

(vt punktid 37–40, 42, 44–46, 48, 50–52 ja resolutsioon)
Direktiivi 2002/83 elukindlustuse kohta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik maksustab kaudse maksuga elukindlustusmaksed, mida tasub füüsilisest isikust kindlustusvõtja, kelle alaline elukoht on selles liikmesriigis, juhul kui asjaomane kindlustusleping sõlmiti teises liikmesriigis, kus oli selle kindlustusvõtja alaline elukoht kindlustuslepingu sõlmimise ajal.

Direktiivi 2002/83 artikli 50 lõikes 1 oleva mõiste „kohustuse liikmesriik”„dünaamiline” tõlgendus võimaldab nimelt paremini saavutada topeltmaksustamise ja konkurentsimoonutuste vältimise eesmärki, olles samas kooskõlas selle direktiivi üldise eesmärgiga välja kujundada otsekindlustuse vormis elukindlustuse valdkonnas siseturg eelkõige teenuste osutamise vabadust silmas pidades.

Kõigepealt on kõnealuse artikli 50 lõike 1, mis näeb ette, et iga kindlustuslepingu suhtes kohaldatakse ainult kohustuse liikmesriigi elukindlustusmaksete kaudseid makse ja maksutaolisi lõivusid, eesmärk kindlustusmaksete maksustamise pädevuse andmine ainult ühele liikmesriigile, et välistada nii kindlustusmaksete topeltmaksustamine. Miski ei viita sellele, et antud pädevus peab jääma kogu kindlustuslepingu kehtivuse ajal samaks. Kindlustusmaksetelt tasutava kaudse maksu korral on maksustatav teokoosseis mitte kindlustuslepingu sõlmimine, vaid hoopis kindlustusmaksete tasumine. Sellest järeldub, et liikmesriik, kellel on kindlustusmaksete maksustamise pädevus, peab olema liikmesriik, kelle territooriumiga on kindlustusvõtja kindlustusmaksete tasumise päeval seotud alalise elukoha kaudu.

Järgmiseks, sidudes kindlustusmaksete maksustamise pädevuse kindlustusvõtja alalise elukohaga, on direktiivi 2002/83 eesmärk tagada, et kindlustusvõtjale pakutavate elukindlustuslepingute puhul toimuks maksustamine sama maksusüsteemi alusel, sõltumata kindlustusandja asukohaliikmesriigist, ja järelikult see, et elukindlustusteenuse osutaja valikut ei mõjutaks selle elukindlustuse kindlustusmaksete maksustamisega seotud kaalutlused. Seega ei oleks kindlustusseltsid soodsamas või ebasoodsamas olukorras tulenevalt nende päritoluliikmesriigi enam või vähem soodsamast maksusüsteemist ja nad saaksid konkureerida võrdsel alusel kindlustusseltsidega, kes asuvad kindlustusvõtja alalise elukoha liikmesriigis. Ainult direktiivi 2002/83 artikli 50 lõike 1 „dünaamiline” tõlgendus võimaldab tagada sellise võrdsuse ning vältida konkurentsimoonutusi, kindlustades sama maksusüsteemi kohaldumise nii kehtivale lepingule kui ka võimalikule uuele lepingule.

Lõpuks on selline tõlgendus kooskõlas direktiivi 2002/83 üldise eesmärgiga, milleks on vajadus kujundada otsekindlustuse vormis elukindlustuse valdkonnas välja siseturg nii liikmesriikides asutamisõigust kui ka teenuste osutamise vabadust silmas pidades, et hõlbustada kindlustusandjatel, kelle registrijärgne asukoht on liidus, katta oma kohustusi liidu piires ja võimaldada kindlustusvõtjatel pöörduda peale oma riigis asuvate kindlustusandjate ka nende kindlustusandjate poole, kelle registrijärgne asukoht on liidus ja kes asuvad teistes liikmesriikides.

(vt punktid 48, 49, 52, 53, 58, 59, 62, 68, 69 ja resolutsioon)
Siiski piirduvad need sätted kollisiooninormi sätestamisega, mille eesmärk seisneb üksnes selles, et määrata nende orbude puhul, kelle surnud lapsevanem oli töötaja, kindlaks kohaldatav õigus ning selles osutatud hüvitiste maksmise eest vastutav asutus. Seevastu ei ole nimetatud sätete kui selliste eesmärk määrata kindlaks õiguse saada orvuhüvitist olemasolu sisulisi tingimusi. Juhul kui liidu tasandil ei ole ühtlustamist toimunud, jääb igale liikmesriigile pädevus määrata liidu õigust järgides oma õigusaktidega kindlaks sotsiaalkindlustusskeemi kuuluvate hüvitiste maksmise tingimused. Sellest tuleneb, et surnud töötaja määratlus moodustab nimetatud määruse artikli 78 lõike 2 ja artikli 79 lõike 1 esimese lõigu puhul ühe seotuse kriteeriumi, millest lähtuvalt määratakse kindlaks esiteks nende sätete kohaldatavus ning teiseks, koosmõjus orvu elukohaga, siseriiklikud kohaldatavad õigusaktid.

Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1399/1999), artiklit 72, artikli 78 lõike 2 punkti b ja artikli 79 lõike 1 teise lõigu punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi siseriiklike õigusnormidega on sätestatud, et õigus saada orvuhüvitist võib tuleneda nii surnud lapsevanemast kui üleelanud lapsevanemast – eeldusel, et nad on käsitatavad töötajana –, siis nõuavad need sätted, et üleelanud lapsevanema teises liikmesriigis täitunud kindlustus- ja töötamisperioodid tuleb esimeses nendest liikmesriikidest hüvitise saamise õiguse omandamiseks vajalike perioodide liitmisel arvesse võtta. Sellega seoses ei oma tähtsust, et üleelanud lapsevanem ei saa tugineda ühelegi selles liikmesriigis täitunud kindlustus- ja töötamisperioodile kontrollperioodi jooksul, mis on nende siseriiklike õigusnormidega selle õiguse omandamiseks ette nähtud.

ELTL artiklite 45–48, samuti nagu nende artiklite rakendamiseks vastu võetud määruse nr 1408/71 eesmärk on eelkõige vältida seda, et töötajat, kes on – kasutades õigust vabalt liikuda – töötanud enam kui ühes liikmesriigis, koheldaks ilma objektiivse põhjenduseta ebasoodsamalt kui töötajat, kes on töötanud ainult ühes liikmesriigis. Kui liikmesriik ei võta orvuhüvitise omandamise õiguse olemasolu kindlaksmääramisel arvesse selle liikmesriigi kodanikust töötajal – kes ühtlasi on ka surnud töötaja lapse üleelanud lapsevanem – teises liikmesriigis täitunud kindlustus- ja töötamisperioodide, asetab see selle töötaja ebasoodsamasse olukorda üksnes tulenevalt asjaolust, et ta kasutas talle ELTL artikliga 45 tagatud õigust vabalt liikuda ning sellest tulenevalt võib see takistada tal pärast oma abikaasa surma enda päritolu liikmesriiki naasta, kasutades õigust vabalt liikuda sama sätte alusel või ELTL artikli 21 alusel.

(vt punktid 54, 55, 62 ja resolutsioon)
Raamotsust 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, muudetud raamotsusega 2009/299, tuleb tõlgendada nii, et õigusasutused ei saa keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest põhjusel, et tagaotsitavat ei ole enne vahistamismääruse väljaandmist vahistamismääruse teinud liikmesriigis ära kuulatud.

Nimelt asjaolu, et kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks tehtud Euroopa vahistamismäärus anti välja ilma, et vahistamismääruse teinud õigusasutused oleksid tagaotsitava ära kuulanud, ei ole vahistamismääruse täitmata jätmise aluste seas, nagu need on ette nähtud raamotsuse 2002/584 sätetes.

Lisaks ei ole Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklite 47 ja 48 järgimiseks nõutav, et liikmesriigi õigusasutusel oleks võimalus sel põhjusel keelduda kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisest. Esiteks, vahistamismääruse teinud õigusasutuste kohustus kuulata tagaotsitav enne Euroopa vahistamismääruse väljaandmist ära, nurjaks vältimatult raamotsuses 2002/584 ette nähtud üleandmiskorra enda ja sellest tulenevalt ka vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomise, kuna niisugune vahistamismäärus peab olema mõneti üllatuslik, eelkõige selleks, et vältida asjassepuutuva isiku põgenemist. Teiseks, Euroopa seadusandja tagas raamotsuse artiklites 8, 13–15 ja 19 õiguse olla ära kuulatud austamise vahistamismäärust täitvas liikmesriigis viisil, mis ei kahjusta Euroopa vahistamismääruse mehhanismi tõhusust. Ükski neist sätetest ei näe aga ette vahistamismääruse teinud asutuste kohustust kuulata tagaotsitav ära enne kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse väljaandmist.

(vt punktid 38–41, 43 ja resolutsioon)
Direktiivi 98/70 bensiini ja diislikütuse kvaliteedi ning direktiivi 93/12 muutmise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2009/30, artikleid 3–5 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt kooskõlas direktiivis 2003/30, millega edendatakse biokütuste ja muude taastuvkütuste kasutamist transpordisektoris, direktiivis 2009/28 taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77 ja 2003/30 muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta, ja direktiivis 2009/30 liikmesriikidele seatud eesmärgiga edendada biokütuste kasutamist transpordisektoris, on bensiini ja/või diislikütust turule viivad naftaettevõtjad kohustatud viima samal kalendriaastal turule ka teatava koguse biokütust seda nimetatud toodetega segades, kui seda kogust arvestatakse protsendina nende toodete kogumahust, mida need naftaettevõtjad aasta jooksul turustavad ning kui see protsent on kooskõlas direktiivis 98/70 sätestatud maksimaalsete piirväärtustega.

Seejuures ei saa direktiivi 98/70 sätteid ja eelkõige selle artiklit 5 siiski tõlgendada eraldiseisvalt direktiivi 2003/30 ja direktiivi 2009/28 sätetest, mis kehtisid põhikohtuasja asjaolude toimumise ja eelotsusetaotluse esitamise ajal. Asjaolust, et direktiivid 2009/28 ja 2009/30, mis võeti vastu ja jõustusid samal ajal, kusjuures viimasega muudeti direktiivi 98/70, ning faktist, et need direktiivid kuuluvad koos direktiiviga 2003/30 ulatuslikku meetmepaketti soodustamaks taastuvenergia tootmist ja kasutamist, nähtub nimelt, et liidu seadusandja soovis tagada nende direktiivide vahel vajalikku ühtsust. Direktiiv 2003/30, mille eesmärk on selle artikli 1 kohaselt soodustada biokütuste kasutamist diislikütuse või bensiini asemel iga liikmesriigi transpordis, ei näe liikmesriikidele meetodi osas, kuidas liikmesriigid selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud siseriiklikud soovituslikud eesmärgid peaksid saavutama, ette mingeid nõudeid, vaid jätab neile õiguse otsustada, millised meetodid nad soovivad kehtestada. Nii nähtub kõnealuse direktiivi põhjendusest 19, et liikmesriikide käsutuses on erinevad meetmed selle direktiiviga ette nähtud eesmärkide saavutamiseks, eelkõige näiteks maksuvabastuse süsteem, finantsabi töötlevale tööstusele ning naftaettevõtjatele kohustusliku biokütuste määra kehtestamine.

Järeldus, mille kohaselt direktiivi 98/70 artikkel 5 koosmõjus direktiivi 2003/30 sätetega ei takista liikmesriigil kohustada naftaettevõtjaid viima oma turule kohustuslik kogus transpordis kasutatavat biokütust viimati nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud siseriiklike soovituslike eesmärkide saavutamiseks, näib eriti loogiline, kui lugeda seda artiklit 5 koosmõjus direktiivi 2009/28 sätetega, millega seatakse direktiivi põhjenduse 9 ja artikli 1 kohaselt kohustuslikud riiklikud eesmärgid seoses taastuvatest energiaallikatest toodetud energia osakaaluga transpordisektoris.

(vt punktid 37–42, 47 ja resolutsiooni punkt 1)