ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61

Sellega seoses tuleb osutada, et nagu nähtub ka määruse nr 1788/2003 põhjendusest 5 ja määruse nr 1234/2007 põhjendusest 38, on eelmises punktis viidatud sätetega pandud Itaalia Vabariigile erinevad kohustused, mis esiteks seonduvad liikmesriigi ülesandega maksta lisatasu EAGGFile määruse nr 1788/2003 artikli 3 ja määruse nr 1234/2007 artikli 78 lõike 2 alusel. Teisalt on liikmesriik kohustatud jaotama lisatasu piimatootjate vahel, kes on osalenud siseriikliku kvoodi ületamise juhtudes, ja tasu sisse nõudma vastavalt määruse nr 1788/2003 artiklile 4 ja määruse nr 1234/2007 artiklile 79. Seega asjaolu, et Itaalia Vabariik võib olla täitnud esimese neist kohustustest, ei välista, et ta võib olla rikkunud teist kohustust, mis on käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse ainus ese.
52

Tuleb märkida, et eelneva loa niisugust korda nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, võib pidada oma laadilt selliseks, et see tagab eelmises punktis viidatud eesmärgi täitmise. Nimelt kontrollib antud juhul maksuhaldur haldusmenetluses, mille lõpus võidakse anda eelnev luba, kas proportsionaalse tasu kohaldamise tingimused on täidetud, kontrollides muu hulgas liisingulepingu kestust ja sõiduki tegeliku omaniku isikut. See kontroll võimaldab kindlaks määrata selle tasu suuruse asjasse puutuva liisingusuhte kestuse ja järelikult Taani territooriumil sõiduki kavandatava kasutusaja alusel. Selle kohta tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse sellise tasu arvutamise kord, on liidu õigusega, eriti proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas, kui need võtavad arvesse teises liikmesriigis asuvalt äriühingult liisitud sõiduki kasutusaega esimese liikmesriigi territooriumil (vt selle kohta 19. septembri 2017. aasta kohtuotsus, komisjon vs. IirimaaC‑552/15, EU:C:2017:698, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
22

Neil asjaoludel otsustas Administratīvā apgabaltiesa (teise astme halduskohus, Läti) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas võib eksisteerida […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punkti f tähenduses sõltumatu isikute rühm, kui selle liikmed on asutatud Euroopa Liidu eri liikmesriikides, kus viidatud direktiivi säte on üle võetud erinevate nõuetega, mis ei ole ühilduvad? 2. Kas liikmesriik võib piirata maksukohustuslase õigust kohaldada […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punktis f ette nähtud maksuvabastust, kui maksukohustuslane on täitnud kõik nõuded maksuvabastuse kohaldamiseks oma liikmesriigis, kuid teiste rühma liikmete liikmesriikide siseriiklikus õiguses on viidatud säte üle võetud piirangutega, mis piiravad teiste liikmesriikide maksukohustuslaste võimalust kohaldada vastavat käibemaksuvabastust oma liikmesriigis? 3. Kas on lubatav kohaldada […]direktiivi artikli 132 lõike 1 punkti f maksuvabastust teenuste suhtes nende saaja liikmesriigis, kes on käibemaksukohustuslane, kui käibemaksukohustuslasest teenuste osutaja on kohaldanud teises liikmesriigis nende teenuste suhtes käibemaksu vastavalt üldisele korrale, käsitledes neid seega teenustena, mille eest käibemaks kuulub vastavalt […]direktiivi [2006/112] artiklile 196 tasumisele nende saaja liikmesriigis? 4. Kas sõltumatu isikute rühmana […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punkti f tähenduses tuleb mõista eraldi juriidilist isikut, kelle olemasolu tuleb tõendada sõltumatu isikute rühma asutamise spetsiaalse lepinguga? Kui vastus sellele küsimusele on, et sõltumatu isikute rühm ei pea olema eraldi juriidiline isik, kas siis tuleb seda mõista nii, et sõltumatu isikute rühm on ka seotud ettevõtjate rühm, milles osutatakse selle tavapärase majandustegevuse raames vastastikku tugiteenuseid ettevõtjate äritegevuse teostamiseks, ja sellise rühma olemasolu võib tõendada sõlmitud teenuslepingute abil või siirdehindu käsitlevate dokumentide abil? 5. Kas liikmesriik tohib piirata maksukohustuslase õigust […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punktis f ette nähtud käibemaksuvabastusele, kui maksukohustuslane on kohaldanud tehingute suhtes lisatasu vastavalt oma asukohaliikmesriigi otsese maksustamise õigusnormi nõuetele? 6. Kas […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punkti f maksuvabastus on kohaldatav kolmandatest riikidest saadud teenuste suhtes? Teisisõnu, kas direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punkti f tähenduses sõltumatu isikute rühma liige, kes osutab rühmasiseselt teenuseid teistele rühma liikmetele, võib olla kolmanda riigi maksukohustuslane?“
6

Konventsiooni artikli 9 „Õigus pöörduda kohtusse“ lõigetes 2–4 on ette nähtud: „2 Konventsiooniosaline tagab siseriiklike õigusaktidega, et asjast huvitatud üldsuse esindajal, a) kellel on põhjendatud huvi või b) kelle õigust on rikutud, kui see tingimus on ette nähtud konventsiooniosalise haldusmenetluse normidega, on õigus pöörduda kohtusse või seaduse alusel loodud muu sõltumatu ja erapooletu asutuse poole artikli 6 alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks ning kui siseriiklik õigus seda ette näeb ja ilma, et see piiraks selle artikli lõike 3 kohaldamist, ka konventsiooni muude asjakohaste sätete alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks. Mõisted põhjendatud huvi ja õiguse rikkumine määratletakse kooskõlas siseriikliku õiguse ning konventsiooni eesmärgiga tagada konventsiooniga seotud küsimustes asjast huvitatud üldsusele laiaulatuslik juurdepääs õigusemõistmisele. Artikli 2 lõike 5 nõuetele vastava valitsusvälise organisatsiooni huvi loetakse käesoleva artikli punkti a tähenduses põhjendatuks. Nimetatud organisatsioonil eeldatakse olevat õigusi, mida punkti b tähenduses saab rikkuda. […] 3. Lisaks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetlustele ning ilma et see piiraks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetluste kohaldamist tagab konventsiooniosaline siseriiklike õigusaktide nõuetele vastavale üldsuse esindajale, juhul kui need nõuded on sätestatud, juurdepääsu kohtulikule või haldusmenetlusele, et vaidlustada eraõigusliku isiku või avaliku võimu organi tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus siseriiklike keskkonnaõigusnormidega. 4. Lisaks lõikele 1 ja piiramata selle kohaldamist, peavad lõigetes 1, 2 ja 3 nimetatud menetlused nägema ette kohased ja tõhusad õiguskaitsevahendid, sealhulgas vajaduse korral esialgse õiguskaitse, ning olema ausad, õiglased, õigeaegsed ja mitte takistavalt kallid. Selle artikli alusel tehakse või talletatakse otsused kirjalikult. Kohtuotsused ja võimaluse korral ka muu asutuse otsused peavad olema üldsusele kättesaadavad.“
39

Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest nähtub, et Uberi vahendusteenus põhineb oma autot kasutavate mittekutseliste juhtide valikul, kelle käsutusse annab see äriühing rakenduse, ilma milleta esiteks ei osutaks need juhid transporditeenust ja teiseks ei kasutaks linnas ühest kohast teise sõita soovivad isikud nende juhtide teenuseid. Lisaks on Uberil otsustav mõju sellele, millistel tingimustel need juhid teenust osutavad. Viimati mainitud seigaga seoses ilmneb nimelt, et Uber kehtestab samanimelise rakenduse kaudu vähemalt maksimaalse sõiduhinna, et ta võtab kliendilt sõiduhinna tasu ja kannab seejärel osa sellest tasust üle mittekutselisele autojuhile ning et tal on teatav kontroll autode ja juhtide kvaliteedi ja juhtide käitumise üle, mis võib vajaduse korral tuua kaasa juhtide väljaarvamise.
99

Seoses sellega tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu järjepideva praktika kohaselt on EUIPO lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus see, et samal ajal on täidetud teatud tingimused: etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju on tegelikult tekkinud ning väidetava tegevuse ja viidatud kahju vahel esineb põhjuslik seos (vt selle kohta kohtuotsus 10.7.2014, Nikolaou vs. kontrollikoda, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et selleks, et liidu lepinguväline vastutus saaks tekkida, peab kahju peab olema tegelik ja kindel ning piisavalt otseselt tulenema institutsioonide õigusvastasest tegevusest (kohtuotsus 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
108

Selle kohta märgib see liikmesriik esiteks, et asjaolusid, mida talle süüks pandi, ei saa kvalifitseerida „ebaõige teabe esitamiseks“. Nimelt tuleb eristada asjaolusid, mis on käsitatavad ebaõige teabe esitamisena määruse nr 1173/2011 artikli 8 lõikega 1 keelatud rikkumise mõttes, asjaoludest, mis on käsitatavad Eurostatile varem teatatud andmete lihtsa muutmisena, mis on määruse nr 479/2009 artikliga 6 lubatud tegevus. Täpsemalt, määruse nr 1173/2011 artikli 8 lõiget 1 tuleb mõista nii, et see lubab nõukogul määrata liikmesriigile karistus ainult tegelike andmete kohta ebaõige teabe esitamise eest. Kuid lähtuda tuleb sellest, et ebaõige teabe esitamine kavandatavate andmete kohta ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse. Nimelt muudaks vastupidine tõlgendus määruse nr 479/2009 artikli 6 ulatust, sest see lubab liikmesriikidel muuta kavandatavaid andmeid, millest nad on varem Eurostatile teatanud. Käesolevas asjas olekski tulnud vaidlustatud otsuse aluseks olnud asjaolusid käsitada komisjonile 30. märtsi 2012. aasta teatises edastatud kavandatavate andmete muutmisena, mille Eurostat võttis teadmiseks asjassepuutuvate muudetud andmete avaldamisega.
75

Kõigepealt vaidleb komisjon vastu Bionorica ja Diapharmi argumendile, et Üldkohus seadis ekslikult sarnasesse olukorda lubatud tervisealased väited ja sellised, mille hindamine on peatatud, ning leiab, et Üldkohus piirdus üksnes märkega (kohtuasjades T-619/14 ja T-620/14 tehtud määruste punktides 43 ja 42 vastavalt), et tervisealaste väidete kasutamist lubati kahel juhul. Komisjoni hinnangul on see tõdemus arvestades määruse nr 1924/2006 artikli 28 lõigete 5 ja 6 sätteid õiguslikult korrektne. Seevastu on tema sõnul iseenesest mõistetav, et nii lubatud terviseväidete kui ka nende, mille hindamine on peatatud, õiguspärane kasutamine eeldab, et liidu seaduseandja poolt kehtestatud tingimused on igal üksikul juhul täidetud. Pealegi on apellantide väited kehtiva siseriikliku õiguse jätkuva kohaldamise negatiivse mõju kohta esitatud sisuliselt mitte Üldkohtu vastu, vaid ühelt poolt Saksa seadusandja ja Saksa kohtute vastu ja teiselt poolt liidu seadusandja vastu, kes võttis kõnealused üleminekusätted vastu.
Kohtuasi C‑144/16

Município de Palmela

versus

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal)

Eelotsusetaotlus – Tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord – Direktiivid 83/189/EMÜ ja 98/34/EÜ – Tehniliste eeskirjade eelnõu – Euroopa Komisjonile teatamine – Liikmesriikide kohustused – Rikkumine – Tagajärjed

Kokkuvõte – Euroopa kohtu (kuues koda) 1. veebruari 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord – Direktiiv 83/189 – Tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord – Direktiiv 98/34 – Tehniline eeskiri – Liikmesriikide kohustus edastada komisjonile tehniliste eeskirjade eelnõud – Kohustuse rikkumine – Tagajärg – Võimatus tugineda teatamata eeskirjale isikute vastu – Ulatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/34, mida on muudetud direktiiviga 98/48, artikli 8 lõige 1; nõukogu direktiiv 83/189, artikli 8 lõige 1)

Nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/189/EMÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (muudetud aktiga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta), artikli 8 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ), artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistest tehnilistest eeskirjadest nagu 27. detsembri 1997. aasta dekreetseaduse nr 379/97 ((Decreto-Lei no 379/97), muudetud 19. mai 2009. aasta dekreetseadusega nr 119/2009 (Decreto-Lei no 119/2009)) lisas oleva määruse ohutusnõuete kehtestamise kohta, mida tuleb järgida seoses mängu- ja puhkealade asukoha valiku, ehitamise, kavandamise ja funktsionaalse korraldamisega ning nende varustuse ja mõjualadega (Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto), artikli 16 lõigetest 1 ja 2 teatamata jätmise tagajärg on ainult nimetatud tehniliste eeskirjade, mitte kogu õigusakti, mille osa need on, kohaldamatus.

(vt punkt 38 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 16. märtsi 2017. aasta otsus – Bimotor

(kohtuasi C-211/16) ( 1 )

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Neutraalse maksustamise põhimõte – Siseriiklikud õigusnormid, mis määravad kindlaks piirmäära, mille ulatuses saab käibemaksu ette- või enammakse tagastada või selle arvelt maksu tasuda

1. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine–Ühine käibemaksusüsteem–Sisendkäibemaksu mahaarvamine–Enammakstud maksu tagastamine–Siseriiklikud õigusnormid, mis määravad kindlaks piirmäära, mille ulatuses saab käibemaksu ette- või enammakse tagastada või selle arvelt maksu tasuda–Lubatavus–Tingimus–Maksukohustuslase võimalus saada kogu enammakstud maks tagasi mõistliku tähtaja jooksul (nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 183) (vt punktid 20–22, 28, 31, 33 ja resolutsioon)

2. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine–Ühine käibemaksusüsteem–Eesmärgid ja ülesehitus–Võitlus maksupettuste, maksustamise vältimise ja muude kuritarvituste vastu–Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine (nõukogu direktiiv 2006/112) (vt punktid 26 ja 27)

Resolutsioon

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL), artikli 183 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis piiravad teatavate maksuvõlgade tasumist käibemaksu enammakse arvelt iga maksustamisperioodi kohta kindlaksmääratud piirmääraga, tingimusel et siseriiklikus õiguskorras on maksukohustuslasele igal juhul ette nähtud võimalus saada enammakstud käibemaks tagasi mõistliku tähtaja jooksul.

( 1 ) ELT C 251, 11.7.2016.
Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud raamotsusega 2009/299) artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellised tõkendid nagu öösiti üheksa tunni jooksul elukohast lahkumise keeld, millega kaasnes asjaomase isiku valve elektroonilise võru abil ja kohustus ilmuda iga päev või mitu korda nädalas kindlal ajal politseijaoskonda, ning keeld väljastada talle dokumente, mis võimaldavad reisida välismaale, ei ole põhimõtteliselt nende laadi, kestuse, mõju ja kohaldamisviiside tõttu sedavõrd tõsised, et neil oleks vabadusekaotuslik mõju, mis sarnaneb vangistusele, ja seega ei saa neid pidada „vahi all pidamiseks“ kõnealuse sätte tähenduses, mida peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Raamotsuse 2002/584 artikli 26 lõike 1 kohaldamisel on Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskaitseasutus nimelt kohustatud hindama, kas vahistamismäärust täitvas liikmesriigis asjaomase isiku suhtes kohaldatud tõkendeid saab samastada sellise vabadusekaotusega ja kas seega kujutavad need tõkendid endast vahi all pidamist kõnealuse artikli 26 lõike 1 tähenduses. Kui selle hindamise käigus jõuab see õiguskaitseasutus järeldusele, et see on nii, siis nõuab kõnealuse artikli 26 lõige 1, et ajavahemikust, mil see isik peab kandma Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigis vabadusekaotust, tuleb arvata tervikuna maha ajavahemik, mil selliseid meetmeid kohaldati.

(vt punktid 40, 44, 46–47, 53–55, 57 ja resolutsioon)
Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 6 lõikes 1 viidatud mõiste „õigusasutus“ on liidu õiguse autonoomne mõiste ja raamotsuse artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellise täitevvõimuorgani nagu Leedu justiitsministeerium nimetamine „vahistamismäärusi tegevaks õigusasutuseks“ selle sätte tähenduses, mistõttu ei või tema poolt sellise kohtuotsuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismäärust, millega isikule on mõistetud vabadusekaotuslik karistus, käsitada „kohtuotsusena“ raamotsuse 2002/584, muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 1 lõike 1 tähenduses.

Raamotsuse eesmärk on kehtestada otse õigusasutustevahelise üleandmise lihtsustatud süsteem, mis peab asendama täidesaatva võimu sekkumist eeldava tavapärase suveräänsete riikide vahelise koostöösüsteemi, et tagada kriminaalasjades tehtud otsuste vaba liikumine vabadusel, turvalisusel ning õigusel rajaneval alal. Kui aga nimetada Euroopa vahistamismäärusi tegevaks asutuseks selline täitevvõimuorgan nagu Leedu justiitsministeerium, siis antaks sellega tagaotsitavate isikute üleandmise menetluses täitevvõimule otsustuspädevus, mida aga just soovitaksegi raamotsusega kaotada. Raamotsuse artikli 1 lõikes 2 sätestatud vastastikuse tunnustamise põhimõte, mille kohaselt peab vahistamismäärust täitev õigusasutus vahistamismääruse teinud õigusasutuse tehtud määruse täitma, rajaneb eeldusel, et õigusasutus on enne Euroopa vahistamismääruse täitmist sekkunud, et teostada selle kohtulik kontroll. Kui aga Euroopa vahistamismääruse teeb täitevvõimu teostav asutus, nagu Leedu justiitsministeerium, siis ei võimalda see anda Euroopa vahistamismäärust täitvale õigusasutusele tagatist, et selle vahistamismääruse tegemise üle on teostatud kohtulikku kontrolli ning seega ei ole see piisav põhjendamaks usaldusväärsuse kõrget taset liikmesriikide vahel, mis on raamotsuse alustala.

(vt punktid 41–45, 48 ja resolutsioon)
Raamotsuse 2002/584 (muudetud raamotsusega 2009/299) artikli 6 lõikes 1 viidatud mõiste „õigusasutus“ on liidu õiguse autonoomne mõiste ja raamotsuse artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et politseiasutus ei ole hõlmatud mõistega „vahistamismääruse teinud õigusasutus“ artikli 6 lõike 1 tähenduses, mistõttu ei või tema poolt sellise kohtuotsuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismäärust, millega isikule on mõistetud vabadusekaotuslik karistus, käsitada „kohtuotsusena“ raamotsuse 2002/584 (muudetud raamotsusega 2009/299) artikli 1 lõike 1 tähenduses.

Nimelt rajaneb raamotsuse artikli 1 lõikes 2 sätestatud vastastikuse tunnustamise põhimõte, mille kohaselt peab vahistamismäärust täitev õigusasutus vahistamismääruse teinud õigusasutuse tehtud määruse täitma, eeldusel, et õigusasutus on enne Euroopa vahistamismääruse täitmist sekkunud, et teostada selle kohtulik kontroll. Kui aga Euroopa vahistamismääruse teeb asutus, kes ei osale õiguse mõistmisel, nagu politsei, siis ei võimalda see anda Euroopa vahistamismäärust täitvale õigusasutusele tagatist, et selle vahistamismääruse tegemise üle on teostatud kohtulikku kontrolli ning seega ei ole see piisav põhjendamaks usaldusvääruse kõrget taset liikmesriikide vahel, mis on raamotsuse alustala. Sellega seoses ei oma tähtsust politseiasutuste konkreetne korraldus täitevvõimu struktuuris ega nende võimalik autonoomsuse aste.

(vt punktid 44–45, 52 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-453/16 PPU

Euroopa vahistamismääruse täitmisega seotud menetlus, mis puudutab Halil Ibrahim Özçelikki

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam)

Eelotsusetaotlus – Eelotsuse kiirmenetlus – Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Euroopa vahistamismäärus – Raamotsus 2002/584/JSK – Artikli 8 lõike 1 punkt c – Mõiste „vahistamismäärus“ – Liidu õiguse autonoomne mõiste – Siseriiklik vahistamismäärus, mille on kriminaalmenetluse algatamiseks teinud politsei ja kinnitanud prokurör

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 10. november 2016

Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta – Mõiste „kohtuotsus“ raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses – Politsei poolt kriminaalmenetluse algatamiseks eelnevalt tehtud siseriikliku vahistamismääruse kinnitamine prokuratuuri poolt – Hõlmamine

(Nõukogu otsus 2002/584, muudetud määrusega 2009/299, artikli 8 lõike 1 punkt c)

Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 8 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et politsei poolt kriminaalmenetluse algatamiseks eelnevalt tehtud siseriikliku vahistamismääruse kinnitamist prokuratuuri poolt tuleb pidada „kohtuotsuseks“ selle sätte tähenduses.

Kuna prokuratuur on liikmesriigi kriminaalkohtumenetluses osalev asutus, siis annab siseriikliku vahistamismääruse kinnitamine selle asutuse poolt vahistamismäärust täitvale õigusasutusele tagatise, et Euroopa vahistamismääruse aluseks on otsus, mis on läbinud kohtuliku kontrolli. Sellise kinnitusega on seega põhjendatav usaldusväärsuse kõrge tase liikmesriikide vahel.

(vt punktid 34, 36–38 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C‑124/16, C‑188/16 ja C‑213/16

Kriminaalmenetlustes

versus

Ianos Tranca jt

(eelotsusetaotlused, mille esitasid Amtsgericht München ja Landgericht München I)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Direktiiv 2012/13/EL – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Õigus saada teavet süüdistuse kohta – Käskmenetluses tehtud otsuse kättetoimetamine – Üksikasjalikud eeskirjad – Kohustus nimetada volitatud isik – Mitteresidendist kahtlustatav või süüdistatav, kellel puudub alaline elukoht – Vastuväite esitamise tähtaeg, mis hakkab kulgema alates käskotsuse kättetoimetamisest volitatud isikule

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 22. märtsi 2017. aasta otsus

Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Direktiiv 2012/13 – Õigus saada teavet süüdistuse kohta – Ulatus – Kriminaalasjas süüdimõistva otsuse kättetoimetamine – Üksikasjalikud eeskirjad – Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on isikud, kes ei ela liikmesriigis, kus otsus tehakse, kohustada määrama volitatud isiku – Lubatavus – Vastuväite esitamise tähtaeg, mis hakkab kulgema alates volitatud isikule otsuse kättetoimetamisest – Lubatavus – Tingimused

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2012/13, artikkel 2, artikli 3 lõike 1 punkt c, artikli 6 lõiked 1 ja 3)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL (milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet) artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mille kohaselt peab kriminaalmenetluses kahtlustatav süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis ja kellel puudub nii selles riigis kui ka oma päritoluriigis alaline elu- ja viibimiskoht, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku, ning et vastuväite esitamise tähtaeg selle otsuse peale, enne kui see kuulub täitmisele, hakkab kulgema alates käskotsuse kättetoimetamisest volitatud isikule.

Direktiivi 2012/13 artikkel 6 nõuab siiski, et käskotsuse täitmisel – niipea, kui süüdistatav sai sellest tegelikult teada – oleks tema puhul tulnud lähtuda sellisest olukorrast nagu see, kui asjaomane otsus oleks talle kätte toimetatud isiklikult, ning eelkõige peab tal olema õigus esitada vastuväide kogu selleks ette nähtud tähtaja jooksul ja nõuda vajaduse korral tähtaja ennistamist.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on tagada, et siseriiklikku tähtaja ennistamise menetlust ja tingimusi, millele selle menetluse läbiviimine peab vastama, kohaldatakse nende nõuetega kooskõlas ning et see menetlus võimaldaks tõhusalt kasutada artiklis 6 sätestatud õigusi.

(vt resolutsioon)