ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006 – artikli 28 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selles sättes viidatud õigusaktid, mis on pensionäri suhtes kõige kauem kehtinud, tähendavad vanaduspensione reguleerivaid õigusakte.

Selle määruse artiklite 27, 28 ja 28a järgi annab elukohajärgne asutus pensionäridele mitterahalisi hüvitisi teise liikmesriigi pensionide suhtes pädeva asutuse nimel, kes kannab kulud. Sellest järeldub, et nimetatud sätetega loodud süsteem loob sideme pensionide maksmise pädevuse ja kohustuse vahel võtta enda kanda mitterahaliste haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste kulud, kusjuures see kohustus sõltub tegelikust pädevusest pensionide suhtes. Sellise süsteemi abil saab tagada, et liikmesriike, kelle õigusaktid annavad õiguse saada haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi pelgalt elukoha tõttu nende territooriumil, ei panda ebasoodsamasse olukorda.

Seda tõlgendust kinnitavad lisaks kõnealuse määruse nr 1408/71 artikkel 33 ja määruse nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, artikkel 95. Esimene neist sätetest võimaldab liikmesriigil, kes on vastutav pensioni maksmise eest ja kes kohaldab õigusakte, mis sätestavad sissemaksete kinnipidamise haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste katmiseks, teha selliseid kinnipidamisi oma väljamakstavatest pensionidest, kui neid hüvitisi antakse pensionäri elukohariigis selle liikmesriigi kulul. Määruse nr 574/72 artiklist 95 tuleneb, et pensionäridele nende elukohariigis antud mitterahalised haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitised maksab igal juhul tagasi pensione maksma kohustatud liikmesriik, kes kannab põhilise osa riskist, mis on seotud mitterahaliste haigushüvitiste andmisega liikmesriigis, kus pensioni saaja elab.

(vt punktid 46–48, 51, 52, 56 ja resolutsioon)
Direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on õigus, kuid mitte kohustus, võtta siseriiklikusse õigusesse üle üks või mitu erandit, mille see säte näeb ette kohustusest teavitada andmesubjekti tema isikuandmete töötlemisest.

Selles osas on direktiivi 95/46 sätted suhteliselt üldised, kuna seda tuleb kohaldada arvukate väga erinevate olukordade suhtes, ja et direktiiv sisaldab norme, mida iseloomustab teatav paindlikkus, jättes mitmel juhul liikmesriikide ülesandeks määrata kindlaks üksikasjad või valida võimaluste vahel.

Liikmesriigid ei ole kohustatud kehtestama siseriiklikus õiguses erandeid artikli 13 punktides a–g loetletud eesmärkidel, vaid liidu seadusandja on vastupidi soovinud jätta liikmesriikidele valikuvabaduse otsustada, kas, ja kui, siis millistel eesmärkidel nad soovivad võtta meetmeid, millega piiratakse eeskätt andmesubjekti teavitamise kohustuse ulatust.

Lisaks võivad liikmesriigid selliseid meetmeid ette näha vaid siis, kui need on vajalikud. Ei meetmete vajalikkuse tingimus ega liikmesriikidele artikli 13 lõikes 1 antud õigus ei tähenda, et liikmesriigid on kohustatud kõnealused erandid vastu võtma igas olukorras, kus need tingimused on täidetud.

(vt punktid 31, 32, 53 ja resolutsioon)
Lepinguga, millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel, asutatud assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et kui vastuvõtva liikmesriigi meetme eesmärk on määratleda Türgi kodanike seaduslikult riigis viibimise tingimused, võttes vastu nende kodanike sellesse riiki sisenemise, seal viibimise ja vastavalt asjaoludele ka seal töötamise materiaalõiguslikud tingimused ja/või menetlusnormid või muutes neid tingimusi, ja kui need tingimused kujutavad endast Türgi kodanike liikumisvabaduse uut piirangut selles artiklis sätestatud „standstill” tingimuse tähenduses, ei võimalda selle tingimuse kohaldamist välistada pelk asjaolu, et selle meetme eesmärk on ära hoida ebaseaduslikult riiki sisenemist ja seal ebaseaduslikult viibimist enne elamisloa taotluse esitamist.

Nimelt, kuigi meetmed, mida võidakse ebaseaduslikult riigis viibivate Türgi kodanike suhtes võtta, võivad – seejuures otsuse nr 1/80 artikli 13 kohaldamisalasse kuulumata – puudutada niisuguse ebaseaduslikkuse tagajärgi, ei tohi nende abil määratleda ebaseaduslikkust ennast. Piirang, mille eesmärk või tagajärg on seada otsuse nr 1/80 jõustumisel kehtinutest rangemad tingimused sellele, kuidas Türgi kodanikud võivad asjaomases liikmesriigis kasutada töötajate liikumisvabadust, on keelatud, välja arvatud juhul, kui see kuulub kõnealuse otsuse artikli 14 kohaldamisalasse või kui see on õigustatud üldisest huvist lähtuva ülekaaluka põhjuse tõttu. Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi eesmärk hoida ära ebaseaduslikult riiki sisenemist ja seal ebaseaduslikult viibimist kujutab endast ülekaalukast üldisest huvist tingitud põhjust, on ikkagi vajalik, et asjaomane meede oleks selle õiguspärase eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale selle saavutamiseks vajalikust.

(vt punktid 36, 38, 40–42 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, täpsemalt selle artikleid 73 ja 78 tuleb tõlgendada nii, et kui pooled on kauba hinnas kokku leppinud käibemaksu sootuks mainimata ja kui kauba tarnijaks on isik, kes on kohustatud tasuma maksustatavalt tehingult tasumisele kuuluva käibemaksu, tuleb juhul, kui tarnijal ei ole võimalust ostjalt tagasi saada käibemaksu, mida maksuhaldur nõuab, pidada kokkulepitud hinnaks hinda, mis juba sisaldab käibemaksu.

Teisiti oleks see aga juhul, kui tarnijal oleks siseriikliku õiguse alusel võimalus lisada sätestatud hinnale tehingule kohaldatavale käibemaksule vastav täiendav summa ja nõuda see kauba ostjalt tagasi.

(vt punktid 37, 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑72/12

Gemeinde Altrip jt

versus

Land Rheinland-Pfalz

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)

„Eelotsusetaotlus — Keskkond — Direktiiv 85/337/EMÜ — Keskkonnamõju hindamine — Århusi konventsioon — Direktiiv 2003/35/EÜ — Loa andmise otsuse vaidlustamise õigus — Ajaline kohaldamine — Loamenetlus, mis algatati enne direktiivi 2003/35/EÜ siseriiklikkusse õigusesse ülevõtmise tähtaja möödumist — Pärast nimetatud kuupäeva võetud otsus — Kaebuse vastuvõetavuse tingimused — Õiguse kahjustamine — Menetlusnormi rikkumine, millele võib tugineda — Kontrolli ulatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 7. november 2013

Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 85/337 – Loa andmise otsuse vaidlustamise õigus – Siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad nimetatud õigust selliselt, et vaidlustada saab üksnes keskkonnamõju hindamata jätmise alusel ning vaidlustada ei ole võimalik juhul, kui keskkonnamõju küll hinnati, kuid see ei toimunud õiguspäraselt – Vastuolu

Kuivõrd direktiiviga 2003/35, millega lisati direktiivi 85/337 (teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta) artikkel 10a, millega laiendati sellise asjaomase elanikkonna kaebeõigust, kes on puudutatud selles direktiivis silmas peetud otsustest, tegevusest või tegevusetusest, nähti ette üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse, tuleb seda osas, milles see näeb ette, et direktiiv 2003/35 tuleb siseriiklikkusse õigusesse üle võtta hiljemalt 25. juunil 2005, tõlgendada nii, et nimetatud artikli 10a siseriiklikkusse õigusesse ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklikke õigusnorme tuleks kohaldada ka enne 25. juunit 2005 algatatud loamenetluste suhtes, kui nende tulemusel väljastati luba pärast nimetatud kuupäeva. (vt punktid 24, 31 ja resolutsiooni punkt 1)

Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, muudetud direktiiviga 2003/35, artiklit 10a, mis näeb ette, et nimetatud artiklis viidatud otsuste, tegevuse ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust peab olema võimalik kohtus vaidlustada, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigid piiravad seda artiklit ülevõtvate sätete kohaldamist ainult olukorraga, kus otsuse õiguspärasus on vaidlustatud seetõttu, et keskkonnamõju hindamist ei ole toimunud, välistades selle kohaldamise olukorras, kus keskkonnamõju on küll hinnatud, kuid see ei ole toimunud õiguspäraselt. (vt punktid 36, 38 ja resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 43–46)
Direktiivi 87/344 kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui õigusabikulude kindlustuse andja, kes sätestab kindlustuslepingus, et põhimõtteliselt osutavad kohtu- ja haldusmenetluses õigusabi tema töötajad, seab peale selle tingimuseks, et kindlustus katab kindlustatud isiku vabalt valitud advokaadi või õigusliku esindaja osutatud õigusabi kulud üksnes siis, kui kindlustusandja leiab, et asja lahendamiseks peab volitama ettevõttevälise õigusnõustaja.

Direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a tõlgendamisel ei ole oluline see, kas siseriikliku õiguse alusel on kõnealuses kohtu‑ või haldusmenetluses advokaadi kasutamine kohustuslik või mitte.

Nimelt, kindlustatud isiku õigus vabalt esindaja valida on üldkohaldatav ja kohustuslik. Nii direktiivi 87/344 põhjendusest 11 kui selle direktiivi artikli 4 lõikest 1 tuleneb, et kindlustatud isikul peab olema kohtu- või haldusmenetluse korral võimalik ise valida advokaati või muud siseriiklike õigusaktide kohaselt kvalifitseeritud isikut. Seega tuleneb nende sätete koosmõjust, et kindlustatud isiku õigust vabalt advokaati valida ei tohi piirata üksnes nende olukordadega, kus kindlustusandja otsustab, et on vaja ettevõttevälise õigusnõustaja abi.

(vt punktid 22, 23, 25, 29, 32 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Erainvestori kriteeriumi kohaldamisel on nimelt otsustav see, kas asjaomased meetmed on sellised, mille investor, kes soovib enam-vähem pikaajaliselt kasumit saada, oleks võinud heaks kiita.

Turuhind on kõrgeim hind, mida erainvestor on valmis maksma tavaliste konkurentsitingimuste korral niisuguses olukorras oleva äriühingu eest. Turuhinna kontrollimisel võivad siseriiklikud ametiasutused võtta eelkõige arvesse äriühingu võõrandamise vormi, milleks on näiteks avalik pakkumine, mida peetakse turutingimustel müüki tagavaks, või võõrandamise puhul tehtud võimalikku ekspertiisi. Juhul kui ametivõimud müüvad neile kuuluva ettevõtja avatud, läbipaistvat ja tingimusteta pakkumismenetlust kasutades, võib eeldada, et turuhind vastab kõrgeimale pakkumusele, tingimusel et tuleb kindlaks teha esiteks, kas see pakkumus on siduv ja usutav, ning teiseks, et peale hinna ei ole muude majanduslike teguritega arvestamine põhjendatud. Sellistel tingimustel ei saa komisjonile panna kohustust kasutada turuhinna kontrollimiseks muid vahendeid, näiteks sõltumatuid eksperdiarvamusi. Õigusvastaste tingimuste tõttu nõuetele mittevastavaks tunnistatud pakkumismenetluses esitatud kõrgeim pakkumus võib siiski vastata turuhinnale, kui puudused pakkumismenetluse tingimustes ei mõjutanud selle pakkumuse suurust, põhjustades selle suuruse vähenemise.

Lisaks valib turumajanduse tingimustes tegutsev eraõiguslik müüja üldjuhul kõrgeima ostupakkumise, kui pakkumine on siduv ja usutav, ning seda sõltumata põhjustest, mis viisid võimaliku ostja selleni, et ta nimetatud pakkumise tegi. Sellise eraõigusliku müüja seisukohast lähtudes ei ole määrava tähtsusega põhjused, mis viisid asjaomase pakkuja selleni, et ta tegi teatud summas pakkumuse. Kui äriühing ostetakse kõrgema hinnaga, kui erainvestor on valmis maksma tavaliste konkurentsitingimuste korral niisuguses olukorras oleva äriühingu eest, siis on seda igal juhul turuhinnast lähtuvalt hinnatud ning selle ostjat ei saa pidada ettevõtjaks, kes on saanud eelise võrreldes teiste ettevõtjatega turul.

(vt punktid 92–96, 99, 114 ja 117)
Euroopa Liidu õigust, nagu see tuleneb direktiivist 77/799 liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese maksustamise ja kindlustusmaksete maksustamise valdkonnas ja põhiõigusest olla ära kuulatud, tuleb tõlgendada nii, et see ei anna liikmesriigi maksukohustuslasele õigust olla teavitatud selle liikmesriigi teisele liikmesriigile saadetud abitaotlusest, muu hulgas eesmärgiga kontrollida selle maksukohustuslase tuludeklaratsioonis esitatud andmeid, ega õigust osaleda taotluse saanud liikmesriigile edastatava taotluse koostamisel ja viimati nimetatud liikmesriigis tunnistaja ärakuulamisel.

Maksumenetluses tuleb eristada uurimisfaasi, mille vältel kogutakse teavet ja mille osaks on ühe maksuhalduri poolt teisele saadetud teabenõue, ning võistlevat faasi maksuhalduri ja selle maksukohustuslase vahel, kelle poole maksuhaldur pöördub, mis algab maksukohustuslasele deklaratsiooni parandamise ettepaneku saatmisega. Kuna maksuhalduri poolt direktiivi 77/799 kohaselt esitatud teabenõue on osa teabe kogumise menetlusest, ei ole see asutus kohustatud lubama maksukohustuslasel selles osaleda ja oma seisukohta esitada. Sama kehtib taotluse saanud maksuhalduri avaldatud vastuse ning selle maksuhalduri varasemate uurimistoimingute, seal hulgas tunnistajate ärakuulamise puhul.

(vt punktid 40–43, 46 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2001/24 krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta artikleid 3 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et seadusandja võetud saneerimis- või likvideerimismeetmeid, millega finantseerimisasutus, kelle osas on välja kuulutatud moratoorium, allutatakse korrale, millel on teatavad likvideerimismenetlusega seotud tagajärjed, tuleb käsitada meetmetena, mille on võtnud haldus- või kohtuasutus direktiivi 2001/24 nimetatud artiklite tähenduses, kui kõnealustel meetmetel, mis on võetud üleminekusätete vormis, on mõju üksnes kohtuotsuste vahendusel, millega kuulutatakse krediidiasutuse osas välja moratoorium.

Nimelt tunnustatakse direktiivi 2001/24 alusel neid saneerimis- ja likvideerimismeetmeid, mille on võtnud päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutused, ning neil on samasugune mõju nagu see, mis on ette nähtud päritoluliikmesriigi õiguses. Nii määrab mõju, mida päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutuste võetud saneerimis- ja likvideerimismeetmed võivad omada liidu teistes liikmesriikides, vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 teisele lõigule ning artikli 9 lõike 1 teisele lõigule kindlaks päritoluliikmesriigi õigus. Seega ei ole selle direktiiviga vastuolus see, kui päritoluliikmesriik muudab selliste meetmete suhtes kohaldatavat õiguslikku regulatsiooni ja seda isegi mitte siis, kui ta teeb seda tagasiulatuvalt.

Lisaks näevad need samad sätted ette, et direktiiviga 2001/24 sisse seatud korra raames tunnustatakse päritoluliikmesriigi saneerimis- ja likvideerimismeetmeid ilma täiendavate formaalsusteta. Eeskätt ei sea direktiiv 2001/24 saneerimis- ja likvideerimismeetmete tunnustamist sõltuvusse tingimusest, et neid peab olema võimalik kohtus vaidlustada. Samuti ei saa ka vastuvõttev liikmesriik selle direktiivi artikli 3 lõike 2 teisest lõigust tulenevalt seada sellist tunnustamist sõltuvusse samasisulisest tingimusest, mis võiks kehtida tema siseriiklikus õiguses.

(vt punktid 28, 30, 38, 40, 42 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis põhimõtteliselt seavad teises liikmesriigis õppimiseks õppetoetuse andmisele ainutingimuse, et õppetoetuse taotleja alaline elukoht nende õigusnormide tähenduses oleks vähemalt õpingute alustamisele vahetult eelnenud kolme aasta jooksul riigi territooriumil, ja mis juhul, kui toetuse taotleja on riigi kodanik, kelle alaline elukoht sellel ajavahemikul ei ole riigi territooriumil, näeb ette, et välismaal õppimiseks makstakse õppetoetust ainult toetuse taotleja alalise elukoha riigis või selle naaberriigis õppimise korral ning üksnes siis, kui see on eriasjaoludel õigustatud.

Nimelt kujutavad sellised õigusnormid endast piirangut ELTL artiklis 21 kõigile liidu kodanikele antud õigusele vabalt liikuda ja elada, kuna need võivad ajendada liidu kodanikke loobuma kasutamast enda õigust vabalt liikuda ja elada teises liikmesriigis, kui võtta arvesse seda, kuidas selle vabaduse kasutamine võib mõjutada õppetoetuse saamise õigust.

Põhikohtuasjas käsitletavatest õigusnormidest tulenev piirang saab liidu õiguse seisukohalt olla õigustatud vaid siis, kui see põhineb asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel objektiivsetel üldise huvi kaalutlustel ja kui piirang on proportsionaalne siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletava eesmärgiga.

Piiratud eranditele vaatamata on alalise elukoha tingimus ühtaegu liiga üldine ja ülemäära välistav. Sellist piirangut õigusele vabalt liikuda ja elada ei saa järelikult pidada proportsionaalseks taotletud majandusliku eesmärgiga.

(vt punktid 27–29, 46, 51 ja resolutsioon)
Liidu pädevuste süsteemi raames peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu. Kui asjaomase akti kontrollimise käigus selgub, et sellel on kaks eesmärki või et sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üht neist saab lugeda põhiliseks või peamiseks, samas kui teine on üksnes täiendav, siis peab õigusaktil olema vaid üks õiguslik alus, see tähendab põhilisest või peamisest eesmärgist või valdkonnast tulenev õiguslik alus.

Otsuse 2011/853 tingimusjuurdepääsul põhinevate või seda sisaldavate teenuste õiguskaitse Euroopa konventsiooni liidu nimel allkirjastamise kohta põhiline eesmärk on konkreetselt seotud ühise kaubanduspoliitikaga, mis nõuab selle otsuse vastuvõtmisel, et õigusliku alusena tuginetaks ELTL artikli 207 lõikele 4 koostoimes ELTL artikli 218 lõikega 5, ja mis tähendab ka, et konventsiooni allkirjastamine liidu nimel kuulub vastavalt ELTL artikli 3 lõike 1 punktile e liidu ainupädevusse. Siseturu toimimise tingimuste parandamine on aga vastupidi selle otsuse täiendav eesmärk, mis ei õigusta otsuse õigusliku alusena ELTL artiklit 114.

Nimelt kuulub liidu õigusakt ühise kaubanduspoliitika valdkonda ainult siis, kui see käsitleb konkreetselt rahvusvahelist kaubavahetust selliselt, et see on peamises osas mõeldud edendama, lihtsustama või reguleerima sellist kaubavahetust ning sellel on rahvusvahelisele kaubavahetusele vahetu ja kohene mõju. Järelikult kuuluvad üksnes need liidu õigusaktid, mis on konkreetselt seotud rahvusvahelise kaubavahetusega, ühise kaubanduspoliitika valdkonda. Direktiivi 98/84 tingimusjuurdepääsul põhinevate või seda sisaldavate teenuste õiguskaitse kohta eesmärk on tagada asjaomaste teenuste nõuetekohane õiguskaitse liidu tasandil, selleks et edendada teenuste vahetust siseturul, samas kui otsuse 2011/853 eesmärgiks on konventsiooni liidu nimel allkirjastamiseks volitust andes luua sarnane kaitse nende Euroopa riikide territooriumil, kes ei ole liidu liikmed, selleks et edendada nendes riikides nimetatud teenuste osutamist liidus asuvate teenuste osutajate poolt. Järelikult on taotletav eesmärk, mis tundub vaidlustatud otsuse põhjenduste kohaselt koostoimes konventsiooniga olevat selle otsuse põhiline eesmärk, konkreetselt seotud nende teenuste rahvusvahelise kaubavahetusega, mis õigustab selle otsuse sidumist ühise kaubanduspoliitikaga.

(vt punktid 52, 53, 57, 58, 64, 65 ja 76)
ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis seavad õppetoetuse andmise selle liikmesriigi kodanikule, kelle elukoht on selles riigis ja kes soovib õppida teises liikmesriigis, sõltuvusse tingimusest, et see õpe annaks kutsehariduse, mis vastaks toetust maksvas liikmesriigis asuvates kutsekeskkoolides vähemalt kahe aasta jooksul omandatavale haridusele, olgugi et asjaomasele isikule oleks tema konkreetses olukorras makstud õppetoetust, kui ta oleks otsustanud läbida vähem kui kaks aastat kestva õppe viimati nimetatud liikmesriigis, mis oleks samaväärne õppega, mida ta soovis läbida teises liikmesriigis.

Selliste õigusnormide puhul on nimelt tegemist piiranguga ELTL artikli 21 tähenduses, kui võtta arvesse seda, kuidas selle vabaduse kasutamine võib mõjutada õppetoetuse saamise õigust.

Aluslepinguga tagatud põhivabadust piiravad õigusnormid on aga liidu õiguse seisukohalt õigustatud üksnes juhul, kui need põhinevad objektiivsetel, asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel üldise huviga seotud kaalutlustel ja on proportsionaalsed siseriikliku õigusega taotletava legitiimse eesmärgi suhtes.

Seda silmas pidades ei ole kaheaastase kestuse nõue ilmselgelt kuidagi seotud valitud õppe tasemega ja seega puudub igasugune seos kõnealuste õigusnormide väidetava eesmärgiga. Sellise kestuse nõude kehtestamine näib nimelt olevat vastuoluline ning seda ei saa pidada saavutatava eesmärgi suhtes proportsionaalseks.

(vt punktid 28–30, 32–34 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punkti i ning artikleid 133 ja 134 peab tõlgendama nii, et nendega ei ole vastuolus käibemaksuvabastuse kohaldamine muude kui avalik-õiguslike organisatsioonide poolt ärilisel eesmärgil osutatud haridusteenustele. Siiski on selle direktiivi artikli 132 lõike 1 punktiga i vastuolus see, kui maksuvabastust kohaldatakse üldiselt kõigile haridusteenustele, ilma et hinnataks neid osutavate muude kui avalik-õiguslike organisatsioonide eesmärke.

Sellest tuleneb, et viimati nimetatud organisatsioonid, see tähendab eraõiguslikud organisatsioonid, peavad vastama tingimusele, et nad tegutsevad sarnastel eesmärkidel kui avalik-õiguslikud organisatsioonid. Kuna direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis i ei ole täpsustatud tingimusi ega korda, mille alusel tunnustada organisatsioonide tegutsemist sarnastel eesmärkidel, on põhimõtteliselt iga liikmesriigi siseriikliku õiguse ülesanne kehtestada õigusnormid, mille kohaselt võib organisatsioone sellistena tunnustada.

(vt punktid 33, 35, 37, 39 ja resolutsiooni punkt 1)