ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1291/2000, millega sätestatakse põllumajandussaaduste ja -toodete impordi- ja ekspordilitsentside ning eelkinnitussertifikaatide süsteemi kohaldamise ühised üksikasjalikud eeskirjad, muudetud määrusega nr 325/2003, artiklit 35 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud tagatise eesmärk ei ole üksnes impordikohustuse garanteerimine, vaid ka garanteerida, et litsentsi kasutamise tõend esitataks kindla tähtaja jooksul.

Määruse nr 1291/2000, millega sätestatakse põllumajandussaaduste ja -toodete impordi- ja ekspordilitsentside ning eelkinnitussertifikaatide süsteemi kohaldamise ühised üksikasjalikud eeskirjad, muudetud määrusega nr 325/2003, artikli 35 lõike 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et impordi nõuetekohase toimumise tõendi hilinenud esitamise korral tuleb summa, mida ei tagastata koguste puhul, mille kohta ei ole määruse artikli 35 lõike 4 lõike punktis a sätestatud tähtaja jooksul tõendit esitatud, arvutada selle tagatismäära alusel, mida tegelikult kohaldati ajal, kui esitati taotlus kõnesoleva impordi jaoks litsentsi või litsentside saamiseks. Seda tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et tagatise andmisel lähtuti kõrgemast määrast kui määr, mida kohaldati imporditud tootega sama liiki toote muudel importimistel, kuna nimetatud toode oli imporditollimaksust vabastatud.

(vt punkt 33 ja resolutsiooni punkt 2)
Üldised maksuõigusnormid, mis näevad ette, et äriühingud võivad maksustamisaasta jooksul tekkinud kahjumi edasi kanda ja maha arvata järgmistel maksustamisaastatel saadud kasumist, et omaniku vahetumise korral on edasikandmine keelatud ja et erandina võib jätta selle keelu pädevate ametiasutuste loal kohaldamata, võivad vastata valikulisuse tingimusele, mis on ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses mõiste „riigiabi” tunnus, kui peaks tuvastatama, et võrdlusalus, st tavapärane süsteem seisneb kahjumi mahaarvamise keelus omaniku vahetumise juhtudel ning loasüsteem on selle suhtes erand. Sellised õigusnormid võivad olla põhjendatud selle süsteemi olemuse või üldise ülesehitusega, mille osaks need on, ent niisugune põhjendus välistab, et pädeval siseriiklikul ametiasutusel võiks kahjumi mahaarvamise keelust erandit tegeva loa andmisel olla kaalutlusõigus, mis lubab loa andmise otsuseid vabalt põhistada maksusüsteemile võõrastele kriteeriumidele tuginedes.

Nimelt võib üldise maksusüsteemi kohaldamisest tehtav erand olla põhjendatud juhul, kui asjaomane liikmesriik suudab tõendada, et meede tuleneb otseselt tema maksusüsteemi aluspõhimõtetest või suunistest. Selline põhjendus võib tulla kõne alla, juhul kui pädeva ametiasutuse kaalutlusõigus on loamenetluse raames piiratud nende tingimuste kontrollimisega, mis on kehtestatud kindlakstehtava maksueesmärgi teenimiseks, ning kriteeriumid, mida see asutus kohaldab, on maksusüsteemi olemusele omased. Seevastu juhul, kui pädevatel ametiasutustel on ulatuslik kaalutlusõigus otsustamaks, kellele soodustus anda, ja kindlaks määrata meetme rakendamise tingimused kriteeriumide alusel, mis on maksusüsteemile võõrad, näiteks tööhõive säilitamine, tuleb kaalutlusõiguse kasutamist pidada teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist soodustavaks võrreldes teistega, kes on taotletava eesmärgi suhtes sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras. Sellises kontekstis regionaalarengu või sotsiaalse ühtekuuluvuse poliitika rakendamine ei tähenda, et selle poliitika raames võetud meedet saaks pidada põhjendatuks siseriikliku maksusüsteemi olemuse ja ülesehitusega.

(vt punktid 22, 24, 26, 27, 29, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Tervisealane väide määruse nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta artikli 2 lõike 2 punkti 5 tähenduses on määratletud lähtuvalt ühelt poolt toiduaine või mõne selle koostisosa ja teiselt poolt tervise vahelisest seosest, kuid see määratlus ei sisalda ühtegi täpsustust selle kohta, kas see seos peab olema otsene või kaudne, ega ka selle seose intensiivsuse või kestuse kohta, mistõttu tuleb sõna „seos” mõista laias tähenduses.

Selles kontekstis ei eelda nimetatud sätte punkt 6, et tervisealases väites peab olema tingimata sõnaselgelt märgitud, et toidu tarvitamine vähendab oluliselt mõnda haigusesse haigestumise riskitegurit. Piisab, kui see väide võib keskmises, piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelikus ja arukas tarbijas tekitada mulje, et riskitegur väheneb oluliselt.

(vt punktid 22, 24, 26 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta, muudetud direktiiviga 92/108, artikleid 7–9, samuti määruse nr 3649/92 aktsiisiga maksustatavate lähteliikmesriigis tarbimisse lastud toodete ühendusesisesel liikumisel kasutatava lihtsustatud saatedokumendi kohta artikleid 1 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et need ei pane majandustegevust teostavale ettevõtjale kohustust kontrollida, kas teistest liikmesriikidest pärit ostjad kavatsevad importida aktsiisikauba teise liikmesriiki ja olenevalt olukorrast, kas nad impordivad seda oma tarbeks või kaubanduslikul eesmärgil kasutamiseks.

Määruse nr 3649/92 artikkel 1 nõuab nimelt, et kui aktsiisiga maksustatavaid ja ühes liikmesriigis juba tarbimisse lastud tooteid kavatsetakse kasutada teises liikmesriigis direktiivi 92/12 artiklis 7 märgitud eesmärkidel, peab ühendusesisese liikumise eest vastutav isik koostama lihtsustatud saatedokumendi. Need sätted ei anna siiski mingit alust järeldada, et kaubasaatja, kui ta just ise ei ole „ühendusesisese liikumise eest vastutav isik” määruse nr 3649/92 artikli 1 tähenduses, peab kontrollima, kas on täidetud tingimused, mille esinemisel vastutav isik koostab ja annab talle lihtsustatud saatedokumendi, et ta saaks seda säilitada.

Vastavalt direktiivi 92/12 artikli 7 lõikele 3 peab olenevalt asjaoludest aktsiisi tasuma isik, kes kauba kätte toimetab, kes kaupa kättetoimetamiseks oma valduses hoiab, või isik, kes võtab kauba kasutamise eesmärgil vastu muus liikmesriigis kui see, kus kaup on juba tarbimiseks ringlusse lubatud, või asjaomane ettevõtja või avalik-õiguslik isik. Sellest tuleneb esiteks, et ettevõtjat, kes kaubasaatjana ei tegele müüdud kauba kättetoimetamisega, ei saa pidada „isikuks, kes kauba kätte toimetab” nimetatud artikli 7 lõike 3 tähenduses. Ka ei saa sellist ettevõtjat pidada artikli 7 lõike 3 tähenduses isikuks, „kes kaupa kättetoimetamiseks oma valduses hoiab”, kuna tema tegevus iseteenindusega hulgimüügi alal ei võimalda tal tagada ei teise liikmesriigi klientidele müüdud kauba kaubanduslikul eesmärgil kasutamist ega seda, et kaup tegelikult teises liikmesriigis kätte toimetatakse.

(vt punktid 25, 28, 30, 32, 33, 38 ja resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslasel, kes on asutanud oma töötajate ja endiste töötajate pensioniõiguste tagamiseks pensionifondi õiguslikult ja maksustamise seisukohalt eraldiseisva üksusena, on õigus arvata maha käibemaks, mille ta tasus selle fondi haldamise ja toimimisega seotud teenustelt, tingimusel et vajalik otsene ja vahetu seos on kõiki kõnesolevate tehingute asjaolusid arvesse võttes olemas.

Seega tuleb kindlaks teha, kas, vaatamata sellele, et maksukohustuslase asutatud fond on viimasest õiguslikult eraldiseisev üksus, on mahaarvamisõiguse tekkimiseks vajalik otsene ja vahetu seos on kõiki kõnesolevate tehingute asjaolusid arvesse võttes olemas.

Juhul, kui maksukohustuslane ostab teenuseid selleks, et tagada oma töötajate pensionide haldamine ja nende pensionide haldamiseks asutatud pensionifondi vara haldamine, siis täidab ta fondi asutades tööandjana talle seadusest tulenevat kohustust ja kui sellega seoses omandatud teenuste kulud kuuluvad tema üldkuludesse, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul, moodustavad need maksukohustuslase toodete hinna ühe koostisosa.

Neil asjaoludel võib asuda seisukohale, et saadud teenust osutatakse üksnes maksukohustuslase maksustatavate tehingutega seoses ja et vahetu seos on olemas.

Seda kaalutlust ei sea kahtluse alla ka võimalus, et tööandja täidab oma seadusest tulenevat kohustust näha töötajatele ette pensioniskeem muul viisil kui õiguslikult ja maksustamise seisukohalt eraldiseisva üksuse asutamisega.

(vt punktid 24–26, 28, 29 ja resolutsioon)
Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõige 2 näeb ette, et Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) võib jätta arvesse võtmata faktid ja tõendid, mis asjaomased pooled on esitanud hilinenult. Selle sätte sõnastusest ilmneb, et pooltele jääb üldreeglina – ja kui ei ole sätestatud teisiti – võimalus esitada faktilisi asjaolusid ja tõendeid pärast selle tähtaja möödumist, mis on nende esitamisele kehtestatud määruse nr 40/94 sätete alusel, ning Siseturu Ühtlustamise Ametil ei ole mingil juhul keelatud võtta arvesse faktilisi asjaolusid ja tõendeid, millele on viidatud või mis on esitatud hilinenult. Täpsustades, et viimane „võib” sellisel juhul otsustada neid faktilisi asjaolusid või tõendeid mitte arvesse võtta, jätab nimetatud säte Siseturu Ühtlustamise Ametile ulatusliku kaalutlusõiguse selle üle otsustamisel, kas neid tuleb arvesse võtta või mitte, ja samas peab ta oma otsust ka põhjendama.

Nimelt, kui määruse nr 2868/95, millega kehtestatakse määruse nr 40/94 rakenduseeskirjad, eeskirja 50 lõike 1 esimene lõik kehtestab põhimõtte, mille kohaselt kohaldatakse kaebuse menetlusele mutatis mutandis sätteid, mis kehtivad menetluste puhul osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse, siis selle sätte kolmas lõik kujutab endast erisätet, mis näeb ette erandi sellest põhimõttest. See erisäte on eriomane vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetlusele ja täpsustab pärast esimeses instantsis määratud või täpsustatud tähtaja möödumist esitatud faktide ja tõendite apellatsioonikojas käsitlemise korra. Seega tuleb selles vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetluse konkreetses küsimuses kohaldada määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandat lõiku nende sätete asemel, mis reguleerivad vastulausete osakonna menetlust ja mille hulka kuulub määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõige 1.

Määruse nr 2868/95 eekirja 50 lõike 1 kolmandas lõigus on ette nähtud, et kui vaidlustatakse vastulausete osakonna otsus, piirdub apellatsioonikoda kaebuse läbivaatamisel nende faktide ja tõenditega, mis on esitatud vastulausete osakonna määratud või täpsustatud tähtaegade jooksul, välja arvatud juhud, kui apellatsioonikoda leiab, et tuleks arvestada määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 2 kohaseid lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid. Seega näeb määrus nr 2868/95 selgesõnaliselt ette, et apellatsioonikojal on vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetluses määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandast lõigust ja määruse nr 40/94 artikli 74 lõikest 2 tulenev kaalutlusõigus otsustamaks, kas võtta arvesse lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid, mida ei esitatud vastulausete osakonna määratud või täpsustatud tähtaja jooksul.

(vt punktid 22–24, 29, 30, 32 ja 33)
Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõige 2 näeb ette, et Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) võib jätta arvesse võtmata faktid ja tõendid, mis asjaomased pooled on esitanud hilinenult. Selle sätte sõnastusest ilmneb, et pooltele jääb üldreeglina – ja kui ei ole sätestatud teisiti – võimalus esitada faktilisi asjaolusid ja tõendeid pärast selle tähtaja möödumist, mis on nende esitamisele kehtestatud määruse nr 40/94 sätete alusel, ning Siseturu Ühtlustamise Ametil ei ole mingil juhul keelatud võtta arvesse faktilisi asjaolusid ja tõendeid, millele on viidatud või mis on esitatud hilinenult. Täpsustades, et viimane „võib” sellisel juhul otsustada neid faktilisi asjaolusid või tõendeid mitte arvesse võtta, jätab nimetatud säte Siseturu Ühtlustamise Ametile ulatusliku kaalutlusõiguse selle üle otsustamisel, kas neid tuleb arvesse võtta või mitte, ja samas peab ta oma otsust ka põhjendama.

Nimelt, kui määruse nr 2868/95, millega kehtestatakse määruse nr 40/94 rakenduseeskirjad, eeskirja 50 lõike 1 esimene lõik kehtestab põhimõtte, mille kohaselt kohaldatakse kaebuse menetlusele mutatis mutandis sätteid, mis kehtivad menetluste puhul osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse, siis selle sätte kolmas lõik kujutab endast erisätet, mis näeb ette erandi sellest põhimõttest. See erisäte on eriomane vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetlusele ja täpsustab pärast esimeses instantsis määratud või täpsustatud tähtaja möödumist esitatud faktide ja tõendite apellatsioonikojas käsitlemise korra. Seega tuleb selles vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetluse konkreetses küsimuses kohaldada määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandat lõiku nende sätete asemel, mis reguleerivad vastulausete osakonna menetlust ja mille hulka kuulub määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõige 1.

Määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandas lõigus on ette nähtud, et kui vaidlustatakse vastulausete osakonna otsus, piirdub apellatsioonikoda kaebuse läbivaatamisel nende faktide ja tõenditega, mis on esitatud vastulausete osakonna määratud või täpsustatud tähtaegade jooksul, välja arvatud juhud, kui apellatsioonikoda leiab, et tuleks arvestada määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 2 kohaseid lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid. Seega näeb määrus nr 2868/95 selgesõnaliselt ette, et apellatsioonikojal on vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse menetluses määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandast lõigust ja määruse nr 40/94 artikli 74 lõikest 2 tulenev kaalutlusõigus otsustamaks, kas võtta arvesse lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid, mida ei esitatud vastulausete osakonna määratud või täpsustatud tähtaja jooksul.

(vt punktid 21–23, 28, 29, 31 ja 32)
Neljanda direktiivi 78/660 (mis käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid) artikli 2 lõigetes 3–5 sätestatud õige ja erapooletu ülevaate põhimõte ei võimalda kõrvale kalduda vara selle soetushinna või tootmismaksumuse põhjal hindamise põhimõttest, mis on sätestatud direktiivi artiklis 32, ja asendada seda vara tegeliku väärtuse hindamisega, kui vara soetushind või tootmismaksumus on selle tegelikust väärtusest ilmselgelt madalam.

Direktiivi artikli 32 kohaselt põhineb õige ja erapooletu ülevaade, mille peab andma äriühingu raamatupidamise aastaaruanne, vara hindamisel mitte lähtuvalt selle tegelikust väärtusest, vaid soetusmaksumusest.

Kuigi direktiivi artikli 2 lõike 5 kohaselt on mõeldav, et erandjuhtudel võib artiklist 32 kõrvale kalduda, kui selle meetodi kasutamise tulemusel antaks moonutatud ülevaade äriühingu vara, kohustuste, finantsseisundi ning kasumi või kahjumi kohta, ei saa vara alahindamist äriühingu raamatupidamisarvestuses siiski iseenesest käsitada sellise erandjuhuna. Nimelt võimalus, et teatud vara võib äriühingu raamatupidamisarvestuses olla alahinnatud, kui selle soetusväärtus on tegelikust väärtusest madalam, on üksnes vältimatu tagajärg otsustusele, mille liidu seadusandja on teinud direktiivi artiklis 32 hindamismeetodi kasuks, mis põhineb mitte vara tegelikul väärtusel, vaid selle soetusmaksumusel.

Lisaks on äriühingu raamatupidamisarvestuses teatud vara niisugune alahindamine kooskõlas direktiivi artikli 31 lõike 1 punktis c sätestatud ettevaatliku hindamise põhimõttega. Täpsemalt kajastataks niisuguse vara tegeliku väärtuse alusel hindamise korral äriühingu raamatupidamisarvestuses kapitalikasum, minnes vastuollu direktiivi artikli 31 lõike 1 punkti c alapunktiga aa, mille kohaselt võib hõlmata üksnes kasumit bilansipäeva seisuga.

(vt punktid 35, 37–40, 42 ja resolutsioon)
EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba maksustatava kasumi kindlaksmääramisel maksukuluna maha arvata intresse, mis on seotud võla selle osaga, mida peetakse ülemäära suureks ja mille on tasunud residendist äriühing laenuandja äriühingule, mis asub kolmandas riigis ja millega tal on erisuhted, kuid lubavad sellised intressid maha arvata, kui need makstakse residendist laenuandja äriühingule, kellega laenusaaja äriühingul on erisuhted, kui olukorras, kus kolmandas riigis asuval laenuandjal ei ole residendist laenusaaja äriühingu kapitalis osalust, eeldavad need õigusnormid siiski, et igasugune viimase võetud laen on osa skeemist, mille eesmärk on hoida kõrvale harilikult tasumisele kuuluvast maksust või kui nimetatud õigusnormid ei võimalda eelnevalt ja piisavalt täpselt kindlaks määrata oma kohaldamisala.

Sellised õigusnormid võivad olla põhjendatud juhul kui, nende konkreetne eesmärk on takistada selliste puhtalt fiktiivsete skeemide loomist, millel puudub majanduslik sisu ja mille ainus eesmärk on vältida makse, mis tuleks riigi territooriumil läbi viidud tegevuse tulemusena saadud kasumilt harilikult maksta.

Samas, kui nimetatud õigusnormid ei võimalda oma kohaldamisala eelnevalt ja piisavalt täpselt kindlaks määrata, ei vasta need normid õiguskindluse nõuetele, mille kohaselt on vaja, et õigusnorm oleks selge ja täpne ning et õigussubjektid saaksid selle toimet ette näha eriti juhul, kui sel võivad olla üksikisikutele ja ettevõtjatele ebasoodsad tagajärjed.

Neil asjaoludel lähevad nimetatud õigusnormid kaugemale sellest, mis on vajalik nendega taotletava eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 34, 40, 44, 45 ja resolutsioon)
Määruse nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks (muudetud määrusega nr 1009/2008), artikli 40 lõike 5 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et igal põllumajandustootjal, kelle suhtes kehtisid võrdlusperioodi jooksul määruse nr 2078/92 keskkonnakaitsenõuete ja paikkondade alalhoiuga kooskõlas olevate põllumajanduslike tootmismeetodite kohta ja määruse nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta (muudetud määrusega nr 2223/2004), kohased põllumajanduse keskkonnakaitsega seotud kohustused, on õigus taotleda tema suhtes kohaldatava võrdlussumma arvutamist võrdlusperioodi sellise kalendriaasta või selliste kalendriaastate alusel, mida niisugused kohustused ei mõjuta. Nimelt oli seadusandja eesmärk tagada, et põllumajandustootjad, kelle suhtes kehtisid võrdlusperioodil keskkonnakaitsega seotud kohustused, oleks samasuguses olukorras, kus nad oleksid ilma sellistes meetmetes osalemata.

Määruse nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks (muudetud määrusega nr 1009/2008), artikli 40 lõike 5 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et piisab üksnes asjaolust, et põllumajandustootja suhtes kehtisid võrdlusperioodil 1997–2002 määruse nr 2078/92 keskkonnakaitsenõuete ja paikkondade alalhoiuga kooskõlas olevate põllumajanduslike tootmismeetodite kohta ja määruse nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta (muudetud määrusega nr 2223/2004) kohased keskkonnakaitsega seotud kohustused, et tal oleks õigus taotleda tema suhtes kohaldatava võrdlussumma arvutamist vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine; selle asjaolu kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne. Lisaks peavad siseriiklikud kohtud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt kohaldama oma pädevuse piires määruse nr 1782/2003 artikli 40 lõike 5 esimest ja teist lõiku ning on kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusakti sätte, isegi kui siseriiklik õigusakt on hilisem.

(vt punktid 36, 37 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 1999/44 tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis juhul, kui tarbija, kellel on õigus nõuda kauba müügilepingus kindlaks määratud hinna asjakohast alandamist, nõuab kohtus ainult selle lepingu tühistamist, samas juhul, kui lepingut tühistada ei saa, sest selle kauba lepingule mittevastavus on väike, ei võimalda asja menetleval siseriiklikul kohtul alandada hinda omal algatusel hoolimata asjaolust, et nimetatud tarbijal ei ole õigust oma esialgset nõuet täpsustada ega esitada selleks uut hagi.

Nimelt nõuab selline süsteem tarbijalt sisuliselt seda, et viimane näeks ette selle analüüsi tulemust, mille peab seoses kauba lepingule mittevastavuse juriidilise kvalifitseerimisega lõplikult teostama pädev kohus, mis aga muudab tarbijale direktiivi 1999/44 artikli 3 lõikega 5 antud kaitse täiesti juhuslikuks ning seega ebasobivaks. Sama kehtib veelgi enam juhul, kui selline analüüs osutub eriti keeruliseks, nii et kõnealune kvalifikatsioon sõltub peamiselt asja menetleva kohtuniku teostatud uurimisest. Selles olukorras ei ole need õigusnormid kooskõlas tõhususe põhimõttega, kuna nendega tehakse kohtumenetlustes, mille tarbijad on algatanud üleantud kauba müügilepingule mittevastavuse tõttu, direktiiviga 1999/44 tarbijatele ette nähtud kaitse elluviimine võimatuks või ülemäära raskeks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, milliseid siseriiklikke norme kohaldatakse tema menetluses olevale vaidlusele, ja tegema kõik, mis on tema pädevuses, et tagada direktiivi 1999/44 artikli 3 lõike 5 täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus.

(vt punktid 39, 40–43 ja resolutsioon)
Määrust nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) ja eriti selle artikli 22 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav hagita menetlusele, mille on algatanud ühe liikmesriigi kodanik, kes on vastavalt selle liikmesriigi õigusele tunnistatud osaliselt teovõimetuks ja kellele on määratud eestkostja, teise liikmesriigi kohtus eesmärgiga saada luba müüa talle kuuluv kinnisasja osa, mis asub selles teises liikmesriigis, kui see menetlus puudutab määruse artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses „füüsiliste isikute teovõimet”, mis ei kuulu selle määruse sisulisse kohaldamisalasse.

Eestkoste all oleva isiku taotlus saada luba oma kinnisasja võõrandamiseks on selline taotlus, mis on otseselt seotud kõnealuse füüsilise isiku teovõimega määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses. Nimelt on eestkoste all olevale isikule kuuluva kinnisvara käsutamise tehingute teostamiseks kohtuliku loa küsimise vajadus otsene tagajärg nende isikute teovõime puudumisele, mis tuleneb neid selliste tehingute tegemisel kaitsvast meetmest.

Mis puutub erilisse asjaolusse, et müümiseks antav kohtulik luba, mida põhikohtuasjas taotles eestkoste all olev isik, puudutab talle kuuluvat kinnisasja, siis tuleb tõdeda, et seda konkreetset põhikohtuasja asjaolu ei saa pidada määravaks, et kvalifitseerida see menetlus määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 1 tähenduses „kinnisvaraga seotud in rem õigusi” käsitlevaks. Nimelt ei taotleta sellise menetlusega kinnisasja ulatuse, koosseisu, omandi või valduse kindlaksmääramist ega eestkoste all oleva isiku ega selle kinnisasja omaniku seisundist tulenevate õiguste kaitse tagamist. Samas on sellise menetluse eesmärk üksnes kindlaks teha, kas kinnisasja võõrandamine on osaliselt teovõimetu isiku huvides, seadmata kahtluse alla tal selle kinnisasja suhtes olevat asjaõigust kui sellist.

(vt punktid 26, 28, 30, 31 ja resolutsioon)