ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Tühistamishagi–Füüsilised või juriidilised isikud–Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid–Isiklik puutumus–Kriteeriumid–Komisjoni otsus, mis tunnistab riigiabi siseturuga kokkusobivaks–Hagi, mille on esitanud asjaomasel turul tegutsev ettevõtja, kuid kes ei ole tõendanud, et tema positsiooni sellel turul on oluliselt kahjustatud–Vastuvõetamatus (ELTL artikli 108 lõige 2 ja ELTL artikli 263 neljas lõik) (vt punktid 52–63)
Haldusmenetluste läbiviimisel mõistliku aja järgimise kohustus kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mille tagamine on liidu kohtu ülesanne ja mida on osana õigusest heale haldusele korratud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1.

Mõistliku aja põhimõtte rikkumine ei õigusta siiski üldiselt haldusmenetluse tulemusel võetud otsuse tühistamist. Ainult siis, kui ülemäära pikk aeg võib mõjutada haldusmenetluse tulemusel võetud otsuse sisu, mõjutab mõistliku aja põhimõte haldusmenetluse õiguspärasust.

Leides, et otsus lisada ajutise teenistuja teenistuslepingusse meditsiiniline lisatingimus tagasiulatuvalt tema teenistusse asumise päevast arvates muutus sisuliselt otsuseks kohe välistada tema töövõimetuse puhuks ette nähtud tagatiste kohaldamine seoses juba tekkinud töövõimetusega, rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi. Nimelt üksnes asjaolu, et teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise otsus tehti pärast lepingu lõppemist ja pärast seda, kui töövõimetuskomitee oli teinud järelduse, et töötaja on muutunud töövõimetuks, ei saa anda iseenesest alust järelduseks, et ülemäära pika aja möödumine mõjutas selle otsuse sisu.

(vt punktid 45, 46, 56 ja 59)
Kui tegemist on ELi kaubamärgiga, siis tuleb mainega seotud tingimus lugeda geograafilise ulatuse seisukohast täidetuks, kui sellel kaubamärgil on maine liidu territooriumi olulises osas. Teataval juhul võib vaid ühe liikmesriigi territooriumi käsitada selle territooriumi olulise osana.

Seda, kas mainekat kaubamärki rikkuvaks kasutamiseks on tungiv põhjus, tuleb tõlgendada kitsalt.

Siiski olgu meenutatud, et üldiselt on määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta eesmärk tasakaalustada ühelt poolt kaubamärgiomaniku huvi kaitsta kaubamärgi ülesandeid ja teiselt poolt teiste ettevõtjate huvi vabalt kasutada nende kaupu ja teenuseid tähistada võivaid kaubamärke.

Kaubamärkide kaitse süsteemis, mis on kehtestatud määrusega nr 207/2009, arvestatakse selle määruse artikli 8 lõike 5 kontekstis kolmanda isiku huviga kasutada kaubandustegevuse käigus varasema maineka kaubamärgiga identset või sarnast tähist ja registreerida see ELi kaubamärgina, võimaldades taotletud kaubamärgi kasutajal tugineda „tungivale põhjusele“.

Sellest tuleneb, et tungiva põhjuse mõistet ei tohi tõlgendada nii, et see seondub ainult objektiivselt ülekaalukate põhjustega, vaid see võib olla seotud ka sellise kolmanda isiku subjektiivsete huvidega, kes juba kasutab varasema maineka kaubamärgiga identset või sarnast tähist ja soovib selle registreerida ELi kaubamärgina.

Seetõttu otsustas Euroopa kohus, et kaubamärgi omanikku võib „tungiva põhjuse“ esinemise korral kohustada taluma seda, et kolmas isik kasutab asjaomase kaubamärgiga sarnast tähist kauba või teenuse jaoks, mis on identne kauba või teenusega, mille jaoks asjaomane kaubamärk registreeriti, juhul kui teadaolevalt kasutati nimetatud tähist enne kaubamärgi taotluse esitamist ja seda tähist kasutatakse heauskselt.

Euroopa Kohus täpsustas, et eeskätt selleks, et hinnata maineka kaubamärgiga sarnase tähise kolmanda isiku poolt kasutamise heausksust, tuleb esiteks võtta arvesse seda, kui juurdunud ja mainekas on see tähis asjaomase avalikkuse silmis; teiseks seda, mil määral sarnanevad need kaubad ja teenused, mille puhul seda tähist algul kasutati, nende kaupade ja teenustega, mille jaoks on mainekas kaubamärk registreeritud; kolmandaks seda, millal tähist esimest korda kasutati asjaomase kaubamärgiga tähistatud kaubaga identse kauba puhul, ja selle kaubamärgi maine omandamise aega, ning neljandaks selle kaubamärgiga sarnase tähise kasutamise majanduslikku ja ärilist kaalu.

(vt punktid 52–57)
Kahju hüvitamise nõuetega ei soovinud lepingulised teenistujad saada hüvitist mitte sellise kahju eest, mis tekkis teatud staažilisa tuvastamise tõttu pärast nende riiklike pensioniskeemide alusel omandatud pensioniõiguste liidu pensioniskeemi ülekandmist, vaid kahju eest, mis tekkis väidetavalt sellest, et vaatamata staažilisa tuvastamisele, ei saa nad loota suuremat pensioni ega ka selle kapitali tagastamist, mis seondub riigisiseste pensioniõigustega, mis liidu pensioniskeemi üle kanti. Seetõttu ei saa asuda seisukohale, et hagi oli suunatud üksnes staažilisa määramise otsuste tagajärgede heastamisele.

Ametnik või teenistuja, kes on jätnud teda kahjustava meetme õigel ajal esitatava kaebuse ja seejärel tühistamishagiga vaidlustamata, ei saa seda minetust parandada ega endale uut vaidlustamise tähtaega tekitada, esitades hiljem kahju hüvitamise nõude, mille eesmärk on selgelt saavutada rahaliselt samasugune tulemus, nagu oleks olnud selle akti peale õigel ajal esitatud tühistamishagil.

Kahju, mille hüvitamist kahju hüvitamise hagiga nõutakse, peab olema tegelik ja kindel. Asjaomastel isikutel ei ole siiski takistust pöörduda liidu kohtusse, et tuvastada liidu vastutus vahetu ja piisava kindlusega ettenähtava kahju eest, isegi siis, kui kahju suurust ei saa veel täpselt välja arvutada. Sellisel juhul, kui on tuvastatud, et asjaomased isikud oleksid tingimata paremas olukorras, kui kostjale etteheidetavat viga ei oleks tehtud, tuleb asuda seisukohale, et kahju, mille esinemist asjaomased isikud väidavad, ei saa käsitada hüpoteetilise või pelgalt võimalikuna.

See ei ole nii kahju puhul, mis tuleneb sellest, et administratsioon jättis lepingulisele töötajale väidetavalt selgitamata, et vastavalt personalieeskirjade artikli 77 neljandale lõigule ei mõjuta tema tulevase pensioni summat pensioniõigusliku staaži aastad, mis tulenevad tema riigisiseste pensioniõiguste ülekandmisest liidu pensioniskeemi.

Esiteks ei ole praegu kindel, milline on asjaomase isiku viimane põhipalk, mida ta saab enne pensionile jäämist. Ei saa välistada, et asjaomane isik asub hiljem tööle ajutise teenistuja või ametnikuna, mis välistaks tema puhul personalieeskirjade artikli 77 neljandas lõigus ette nähtud elatusmiinimumi reegli kohaldamise.

Teiseks on ebakindel ka see, mitu aastat on asjaomane isik pensionile jäämise ajaks liidu institutsioonide teenistuses olnud. Nimelt ei saa välistada, et tema pensioni lõplikku suurust mõjutab ka see, millal ta otsustab pensionile jääda.

(vt punktid 93, 94, 96, 98 ja 99)
Nõue kaitsta iga isiku – nii füüsilise kui juriidilise – privaatsfääri avaliku võimu omavolilise või ebaproportsionaalse sekkumise eest on liidu õiguse üldpõhimõte. Selle üldpõhimõtte järgimiseks peab teabe nõudmise otsuse eesmärk olema koguda dokumente, mis on vajalikud selliste konkreetsete faktiliste ja õiguslike olukordade tegelikkusele vastavuse ja ulatuse kontrollimiseks, mille kohta komisjonil on juba teavet ja mis kujutavad endast piisavalt veenvaid kaudseid tõendeid, mis võimaldavad kahtlustada konkurentsieeskirjade rikkumist.

Teisisõnu on konkurentsieeskirjade rikkumise kahtlustamiseks piisavalt kindlate kaudsete tõendite omamine sine qua non tingimus, et komisjon võiks määrata kontrollimise nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 alusel [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205). Samamoodi ja endiselt nimetatud üldpõhimõtet järgides ei tohi kontrollimise määramise otsuse sõnastus ületada selliste kaudsete tõendite alusel kahtlustada võidava rikkumise ulatust.

Sellest järeldub, et kuna just kontrolli määramise otsuse põhjendused piiritlevad komisjoni ametnikele antud pädevuse ulatuse, on nimetatud üldpõhimõttega vastuolus selline kontrolli määramise otsuse sõnastus, mis laiendab seda ulatust kaugemale kui see, mis tuleneb asjaomase otsuse tegemise ajal komisjoni valduses olevatest piisavalt kindlatest kaudsetest tõenditest.

Selle kindlakstegemine, kas komisjoni käsutuses olid enne kontrollimise määramise otsuse tegemist piisavalt kindlad kaudsed tõendid, mis lubasid kahtlustada konkurentsieeskirjade rikkumist, ei ole aga ainus viis, kuidas Üldkohus saab veenduda, et kõnealust otsust ei ole vastu võetud meelevaldselt. Nimelt otsuse põhjenduse kontrollimine võimaldab ka kohtul tagada, et järgitakse meelevaldsete ja ebaproportsionaalsete sekkumiste vältimise põhimõtet, kuna see põhjendus näitab, miks on ettevõtja tegevusse kavandatud sekkumine põhjendatud.

Järelikult, kui Üldkohus leiab, et kahtlused, mida komisjon kavatseb kontrollida, ja asjaolud, millega seoses kontroll läbi viiakse, on kontrollimise määramise otsuses piisavalt täpselt määratletud, võib ta järeldada, et kõnealune otsus ei ole tehtud meelevaldselt, ilma et ta peaks sisuliselt uurima selle otsuse vastuvõtmise ajal komisjoni käsutuses olnud kaudsete tõendite sisu. Ent kui kontrollimise määramise otsuse põhjendused üksi ei anna alust eeldada, et selle otsuse tegemise kuupäeval oli komisjonil tõepoolest piisavalt kindlaid kaudseid tõendeid, mis lubavad kahtlustada sellist rikkumist, nagu on kirjeldatud kõnealuses otsuses, peab Üldkohus analüüsima komisjoni käsutuses olevaid kaudseid tõendeid või muid tõendeid, mis võimaldavad tuvastada selliste kaudsete tõendite olemasolu ja seda, kas need on piisavalt kindlad.

(vt punktid 34–37, 41, 50, 51, 54–56 ja 65)
Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 52 lõikes 3 on sätestatud, et Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) esitatud kehtetuks tunnistamise taotlust ei võeta vastu, kui disainilahendustega tegelev ühenduse kohus on samas küsimuses, sama hagi alusega ja samade poolte vahelises vaidluses juba otsuse teinud ning see kohtuotsus on jõustunud. Need sätted, mis laienevad üksnes ühenduse disainilahenduste kohtute otsustele, ei ole EUIPO otsustele kohaldatavad.

Esiteks nähtub määruse nr 6/2002 artiklist 80, et ühenduse disainilahenduste kohus on liikmesriigi kohus. Seega ei ole määruse nr 6/2002 artikli 52 lõige 3 kohaldatav, kui otsuse on juba teinud EUIPO, vaid on kohaldatav üksnes siis, kui otsuse on teinud liikmesriigi kohus.

Teiseks ei reguleeri määruse nr 6/2002 artikli 86 lõike 5 sätted, mis näevad ette, et ühenduse registreeritud disainilahenduse kehtetuks tunnistamist nõudvat vastuhagi ei võeta vastu, kui EUIPO on samas küsimuses, sama alusega ja samu pooli hõlmava taotluse kohta juba teinud jõustunud otsuse, EUIPO, sealhulgas apellatsioonikodade menetlusi, vaid ühenduse disainilahenduste kohtute menetlust.

Kolmandaks on välistatud võimalus, et määruse nr 6/2002 artikli 52 lõiget 3 saab analoogia alusel kohaldada juhtudele, mil EUIPO on kehtetuks tunnistamise taotluse kohta otsuse juba teinud. Nimelt ei ole tõendatud, et selles sättes esineb lünk, mis on kokkusobimatu üldise õiguspõhimõttega ja mida saab täita õigusnormi kohaldamisega analoogia alusel.

(vt punktid 17–20, 27, 29 ja 30)
ELTL artikli 340 lõike 1 kohaselt kehtib liidu lepinguliste kohustuste suhtes õigus, mida kohaldatakse vastava lepingu suhtes.

Kuna hageja töölepingutes ei ole kohaldatavat õigust täpsustatud, võib hagi läbi vaadata üksnes asjaomaste töölepingute, sealhulgas nende lepingute lahutamatuks osaks olevate liidu rahvusvahelise missiooni käitumis‑ ja distsipliinijuhendi sätete alusel, võttes arvesse lepingulise vastutuse valdkonnas kehtivaid liidu õiguse üldpõhimõtteid. Nende põhimõtete järgi peab lepingulise vastutuse tuvastamise hagi rahuldamiseks olema täidetud kolm tingimust: esiteks tingimus, et asjaomane institutsioon ei ole täitnud oma lepingulisi kohustusi, teiseks tingimus, et hagejal on tekkinud kahju, ja kolmandaks tingimus, et esineb põhjuslik seos institutsiooni tegevuse ja kahju vahel.

(vt punktid 61, 62 ja 66)
Sellest tuleneb esiteks, et parlamendi sise-eeskirjadega saab ette näha võimaluse karistada parlamendiliikme lausutud sõnade eest üksnes juhul, kui see kahjustab parlamendi nõuetekohast toimimist või kujutab endast tõsist ohtu ühiskonnale, nagu vägivalla või rassilise viha õhutamine. Teiseks tuleb parlamentidel olevat distsiplinaarkaristuste määramise pädevust, mis neile on antud selleks, et tagada nende töö nõuetekohane läbiviimine või teatud õiguste, põhimõtete või põhivabaduste kaitse, ühitada vajadusega tagada parlamendiliikmete sõnavabaduse kaitse.

Arvestades seda, et parlamendiliikmete sõnavabadus on eriti oluline, ja võttes arvesse rangeid piire, mida peab sellele vabadusele piiranguid seades järgima, tuleb parlamendi kodukorra artikleid 11 ja 166 tõlgendada nii, et nende kohaselt ei ole lubatud karistada parlamendiliikme ametiülesandeid täites lausutud sõnade eest, kui ei ole toimunud väga tõsist korrarikkumist või parlamendi töö häirimist. Lisaks tuleb tuua esile, et nii parlamendi kodukorra artikli 11 lõike 2 esimeses lõigus kui ka artikli 166 lõikes 2 on silmas peetud parlamendiliikmete „käitumist“, kes peavad täitma teatud kohustusi ning nende käitumine ei tohi ohustada parlamendi töö sujuvat toimumist ega häirida rahu ja vaikust parlamendi hoonetes. Seevastu ei ole mainitud sõnu, sõnavõtte või kõnesid ning seega ei saa nende kui selliste eest karistada. Parlamendi kodukorra artiklis 11 määratletud põhimõtete, millele viitab kodukorra artikkel 166, rikkumise eest üksinda, isegi kui see on tuvastatud, ei saa iseenesest karistada, vaid seda saab teha ainult siis, kui sellega kaasneb tõsine parlamendi töö häirimine. Sellest tuleneb, et isegi kui eeldada, et parlamendiliikme ametiülesannete täitmisel lausutud sõnu võib samastada käitumisega ning sel alusel võivad need sõnad endast kujutada parlamendi kodukorra artiklis 11 määratletud põhimõtete rikkumist, ei saa nende eest karistada, kui ei ole toimunud väga tõsist korrarikkumist või parlamendi töö häirimist.

(vt punktid 63, 65, 66 ja 68)
Aktid või otsused, mille peale saab esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 tähenduses, saavad olla vaid meetmed, millel on selgelt hageja õiguslikku olukorda muutes hageja huve mõjutavad siduvad õiguslikud tagajärjed. Mis puudutab akte, mille väljatöötamine toimub mitme etapi käigus, eelkõige sisemenetluse tulemusel, siis põhimõtteliselt kujutavad endast vaidlustatavaid akte ainult meetmed, millega määratakse sellise menetluse tulemusel lõplikult kindlaks institutsiooni seisukoht, ning vahemeetmed, mille eesmärk on valmistada ette lõplikku otsust, ei ole vaidlustavad aktid.

Kirju, milles Euroopa Komisjon sõnastab lõplikult oma nõuded liidu rahalise abi saaja vastu rahalise abi andmise otsuse alusel, tuleb kvalifitseerida vaidlustatavateks aktideks, kuivõrd neis on kindlaks määratud summad, mille komisjon peab enda arvates abisaajalt sisse nõudma, ning mille viimane tagastab – hagi esitamise reservatsiooniga –, allutades end seega komisjoni tahtele. Sellega seoses tuleb märkida, et kui asjaomane summa on tagastatud, siis ei tee komisjon võimalikku otsust, mis on võlateate väljastamisest hilisem. Abisaaja ilmajätmine võimalusest vaidlustada tagastatud summad võib kahjustada tema õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Õigusega heale haldusele oleks vastuolus õhutada abisaajat jätma võlateate kohaselt tasumisele kuuluvad summad maksmata selleks, et võimalik võlateate väljastamisest hilisem otsus tehtaks ja oleks vaidlustatav ELTL artikli 263 alusel.

(vt punktid 30, 31, 34 ja 35)
Kui Euroopa Personalivaliku Amet (EPSO) lükkab tagasi konkursi kandidaadi poolt nimetatud konkursi komisjoni otsuse peale esitatud uuesti läbivaatamise taotluse, sest see on esitatud hilinenult, siis on kandidaadil huvi lasta selle otsuse seaduslikkust kontrollida liidu kohtus. Selline tagasilükkamine takistab konkursikomisjonil endal uuesti läbivaatamise taotlust käsitleda, aga kui Üldkohus selle tühistaks, tooks see kaasa nimetatud taotluse kohta uue otsuse vastuvõtmise.

Nimelt, kui vastus uuesti läbivaatamise taotlusele on positiivne, siis asjaomane isik naaseb konkursile alates sellest etapist, kus ta välja jäeti, olenemata sellest, kui kaugele konkurss on vahepeal jõudnud. Asjaolu, et avalik konkurss on vahepeal lõpule viidud, ei sea kahtluse alla seda järeldust, et hagejal säilib vähemalt huvi otsuse tegemiseks asjaomase valikumenetluse seaduslikkuse kohta, et väidetav õigusvastasus ei korduks tulevikus samalaadses menetluses. Ei saa nimelt välistada, et EPSO võib mängida samasugust rolli hilisemas ja analoogilises valikumenetluses. Neil asjaoludel ei saa institutsioon tugineda vastuvõetamatuse vastuväitele põhjendusel, et avalik konkurss on vahepeal lõpule viidud.

(vt punktid 34 ja 35)
7.

Kohtumenetlus – Pöördumine Üldkohtusse vahekohtuklausli alusel – Lepingud, mis on sõlmitud teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse eriprojekti raames – Komisjoni keeldumine tunnistada rahastamiskõlblikuks teatavad toetuse saaja deklareeritud kulud – Keeldumine põhjusel, et kulud ei ole kirjendatud toetuse saaja raamatupidamisarvestuses – Toetuse saaja varade haldamine usalduslepingu alusel, mille tulemusena kirjendatakse need varad usaldusisiku kontol – Deklareeritud kulude rahastamiskõlblikkus (ELTL artikkel 272) (vt punktid 82 ja 84–87)
Kui Üldkohtule on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebus, võib ta kodukorra artikli 129 kohaselt igal ajal omal algatusel analüüsida asja läbivaatamist takistavat avalikust huvist tulenevat asjaolu. Kuna personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel esitatud hagi vastuvõetavuse tingimused põhinevad avalikul huvil, siis kontrollib Üldkohus neid vajaduse korral omal algatusel, tingimusel et ta on eelnevalt andnud pooltele võimaluse esitada oma seisukohad.

Isikut kahjustava meetme olemasolu personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 ja artikli 91 lõike 1 tähenduses on sellise hagi vastuvõetavuse vältimatu tingimus, mille liidu ametnikud ja teenistujad esitavad selle institutsiooni vastu, kelle teenistuses nad on. Isikut kahjustavad meetmed on ainult need, mille on vastu võtnud pädev asutus ja mis sisaldavad administratsiooni lõplikku seisukohta, millel on otseselt ja vahetult hageja huve mõjutavad siduvad õiguslikud tagajärjed, mis toovad kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis.

Liidu ameti asukoha üleviimine tuleneb liikmesriikide kokkuleppest ning liidu seadusandja aktist. Järelikult piirdus teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik asukoha üleviimist puudutavas otsuses sellega, et tuletas meelde oma personali üleviimise põhimõtet, nagu see oli otsustatud liikmesriikide ühisel kokkuleppel. Seda tehes ei toonud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik kaasa selget muutust hagejate õiguslikus seisundis, mis selles suhtes tulenes liikmesriikide ühisest kokkuleppest.

Mis puudutab hagejate personalieeskirjade kohaseid rahalisi õigusi, siis tuleb märkida, et ameti personalile kohaldatava paranduskoefitsiendi kindlakstegemine ei ole jäetud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isiku hinnata, vaid see tuleneb elamistingimustest teenistuskohas. Sellest tuleneb, et hagejatele uue asukoha jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendi kohaldamine tuleneb mehhaaniliselt ühest küljest liikmesriikide ühisest kokkuleppest ning teisest küljest personalieeskirjade artikli 64 esimesest lõigust.

Lisaks on vaidlusaluses otsuses ette nähtud võimalus rääkida individuaalselt läbi ameti direktori ja töötajate vahel, kes ei soovi ühineda uue asukohaga, seoses uues ametikohas teenistuskohustuste täitmise alustamise kuupäevaga ja seoses ametist lahkumisest etteteatamisega. Seega kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik võttis vastu selle otsuse, fikseeris ta üldise tegevusjuhise, millele tuginedes ta kavatses asjakohaseid sätteid kohaldades hiljem võtta vastu üksikotsused, tuvastades vajaduse korral nende teenistujate ametist lahkumise, kes ei asunud õigel ajal oma teenistuskohustusi uues asukohas täitma, võttes arvesse nendest igaühe konkreetset olukorda.

(vt punktid 49, 50, 60, 61, 64, 69, 72 ja 75)
Määruse nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, juhtimise ja järelevalve kohta artiklis 41 ette nähtud liimesriigi maksete peatamise menetlus ei ole sama eesmärgiga kui sama määruse artiklis 52 ette nähtud vastavuse kontrollimise menetlus. Maksete peatamise menetlus nimelt võimaldab komisjonil ajutiselt peatada igakuised maksed liikmesriigile Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) või Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames, eelkõige seoses tõsiste puudustega riiklikes kontrollisüsteemides või eeskirjade vastaselt tehtud maksete tagasinõudmisel.

Seevastu võimaldab vastavuse kontrolli menetlus komisjonil määrata lõpliku summa, mille ulatuses finantseerimisest keeldutakse juhul kui EAGFi ja EAFRD rahastatavad kulud ei ole kantud kooskõlas liidu õigusega. Vastavuse kontrolli menetluse olemasolust, mis võimaldab kindlaks määrata liidupoolsest rahastamisest väljajäetavad summad, ei saa tuletada, et komisjon ei võiks vastavate summade osas kasutada lisaks eelnevalt või samaaegselt igakuiste maksete peatamise menetlust. Määruse nr 1306/2013 artikli 41 lõikes 3 on nimelt sõnaselgelt sätestatud, et selles sättes ette nähtud peatamine ei piira vastavalt nimetatud määruse artiklite 51 ja 52 kohaldamist seoses raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega ning vastavuse kontrolliga. Lisaks nii nagu vastavuse kontrollimise menetlus, nii pakub ka igakuiste maksete peatamise menetlus asjaomasele liikmesriigile menetluslikke tagatisi, võimaldades esitada oma seisukohad enne maksete peatamise otsuse vastuvõtmist.

(vt punktid 60 ja 61)
Euroopa Liidu teisese õigusakti teksti tuleb võimaluse korral tõlgendada nii, et see oleks kooskõlas aluslepingu sätete ja liidu õiguse üldpõhimõtetega. Siiski, nagu kinnitab väljendi „võimaluse korral“ kasutamine, ei saa selline tõlgendus kohaldamisele kuuluda sellise sätte puhul, mille mõte on selge ja üheselt mõistetav ning mis ei nõua seega mingit tõlgendamist. Sellise sätte puhul tuleb liidu kohtul juhul, kui esitatakse normi õigusvastasuse vastuväide ELTL artikli 277 tähenduses, üksnes kontrollida selle normi vastavust aluslepingu sätetele ja liidu õiguse üldpõhimõtetele.

Määruse nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta, muudetud määrusega 2015/62, artikli 429 lõiget 14 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevatele asutustele kaalutlusõiguse keelduda selles sätestatud erandi tegemisest ka juhul, kui seal sätestatud tingimused on täidetud.

Selle erandiga nägi komisjon seadusandja heakskiidul nimelt ette võimaluse, et krediidiasutuse nõuded avaliku sektori asutuste vastu, mis tulenevalt riigi garantiist on samasuguse väikese riskitasemega nagu nõuded selle riigi suhtes ning mis ei lähtu krediidiasutuse investeerimisvabadusest – kuivõrd krediidiasutusel on kohustus asjaomased summad üle kanda – ei ole finantsvõimenduse määra arvutamisel asjakohased ning võivad seetõttu sealt välja jääda. Määruse nr 575/2013 artikli 429 lõige 14 puudutab ainult selliseid riskipositsioone, mille riskikaaluks omavahendite minimaalnõude arvutamise standardmeetodi kohaselt oleks 0%.

Seetõttu tuleb määruse artikli 429 lõike 14 rakendamisel leida tasakaal kahe eesmärgi vahel: esiteks järgida finantsvõimenduse määra loogikat, mis nõuab, et finantsvõimenduse määra arvutamine hõlmaks krediidasutuse kogu riskipositsiooni ilma riskikaalusid arvestamata, ning teiseks arvestada komisjoni poolt seadusandja heakskiidul seatud eesmärki, et teatud riskipositsioonid, millel on eriti väike riskiprofiil ja mida krediidiasutus ei ole võtnud oma investeerimisvabadust teostades, ei ole teatud juhtudel finantsvõimenduse määra arvutamisel asjakohased ning võivad sellest välja jääda. Tuleb aga märkida, et see, kui tunnustada pädevate asutuste kaalutlusõigust määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 rakendamisel, annab neile võimaluse leida tasakaal nende kahe eesmärgi vahel iga konkreetse juhtumi eripärasid silmas pidades.

(vt punktid 52–56)