Keywords

Summary



Keywords

1. Tühistamishagi – Füüsilised või juriidilised isikud – Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid

(EÜ artikli 88 lõige 2 ja EÜ artikli 230 neljas lõik)

2. Tühistamishagi – Füüsilised või juriidilised isikud – Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid

(EÜ artikli 88 lõiked 2 ja 3 ning EÜ artikli 230 teine ja neljas lõik)

3. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus

(EÜ artikli 87 lõige 1)

4. Riigiabi – Mõiste

(EÜ artikkel 6, EÜ artikli 87 lõige 1 ning EÜ artikli 88 lõiked 2 ja 3)

5. Riigiabi – Mõiste

(EÜ artikli 87 lõige 1)

6. Riigiabi – Komisjoni otsus jätta uurimise esialgse staadiumi lõpus valdkondliku keskkonnamaksu suhtes vastuväited esitamata

(EÜ artikli 88 lõiked 2 ja 3 ning EÜ artikkel 253)

7. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus

(EÜ artikli 87 lõige 1 ja EÜ artikkel 91)

8. Riigiabi – Komisjonipoolne läbivaatamine – Esialgne staadium ja võistlev staadium

(EÜ artikli 88 lõiked 2 ja 3; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 4 lõige 4 ja artikli 13 lõige 1)

9. Riigiabi – Haldusmenetlus – Komisjoni kohustused – Kaebuste hoolikas ja erapooletu läbivaatamine

(EÜ artikli 88 lõige 3)

Summary

1. Asjaolu, et ettevõtjate ühendus esitas komisjonile kaebuse väidetava riigiabi kohta ja väljendas soovi astuda menetlusse asjassepuutuva isikuna EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, ei piisa selleks, et anda talle sellisena õigus olla pool kohtumenetluses, mis võimaldaks tal esitada tühistamishagi vaidlustatud otsuse peale, millega jäeti ametlik uurimismenetlus algatamata. Täpsemalt ei võimalda asjaolu, et see kaebus koos muude kaebustega tõi kaasa selle, et komisjon uuris vaidlustatud otsuses riiklikku meedet, samastada kõnealust ühendust läbirääkijaga, kelle seisundit selle otsusega kahjustataks.

(vt punkt 46)

2. EÜ artiklis 88 ette nähtud riigiabi üle järelevalve teostamise menetluse raames tuleb eristada ühelt poolt abi esialgse uurimise staadiumi, mis on kehtestatud nimetatud artikli lõikega 3 ja mille eesmärk on üksnes võimaldada komisjonil kujundada kõnealuse abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse kohta esmane arvamus, ning teiselt poolt sama artikli lõikes 2 käsitletavat uurimisstaadiumi. Alles viimati mainitud staadiumi puhul – mis on mõeldud selleks, et võimaldada komisjonil asja kõikide andmete kohta täielikku teavet koguda – näeb asutamisleping ette komisjoni kohustuse paluda asjassepuutuvatel isikutel oma märkused esitada.

Kui komisjon leiab EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlikku uurimismenetlust algatamata sama artikli lõike 3 alusel vastu võetud otsuses, et abi sobib kokku ühisturuga, on menetluslikud tagatised õigustatud isikute jaoks kindlustatud vaid siis, kui neil on võimalus vaidlustada otsus ühenduste kohtus. Neil põhjustel tunnistab ühenduste kohus vastuvõetavaks niisuguse otsuse tühistamise hagi, mille on esitanud EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses asjassepuutuv isik osutatud sättest tulenevate menetlusõiguste kaitse eesmärgil.

EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses asjassepuutuvad isikud, kes võivad vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule tühistamishagi esitada, on isikud, ettevõtjad või ühendused, kelle huve abi andmine võib puudutada, st iseäranis abi saajaga konkureerivad ettevõtjad ja kutseorganisatsioonid.

Seevastu kui hageja seab kahtluse alla selle, et abi hindamise otsus kui selline on põhjendatud, ei saa lihtsalt asjaolu, et teda võib käsitleda asjassepuutuva isikuna EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, olla piisav hagi vastuvõetavaks tunnistamiseks. Ta peab ka tõendama, et tal on eriline seisund, see tähendab, et kõnealune otsus mõjutab teda tema teatud eriliste omaduste tõttu või faktilise olukorra tõttu, mis teda iseloomustab võrreldes kõikide teiste isikutega ning individualiseerib teda seeläbi analoogselt sellise otsuse adressaadiga. Sellise on olukord juhul, kui vaidlusaluse otsuse esemeks olev abi kahjustab oluliselt hageja turupositsiooni.

Seetõttu on vastuvõetav ettevõtjate ühenduse hagi, millega vaidlustatakse komisjoni otsus jätta uurimise esialgse staadiumi lõpus riiklikule meetmele vastuväited esitamata, kui see meede võib oluliselt kahjustada tema liikmetest vähemalt ühe turupositsiooni. Sellisel juhul on ettevõtjate ühendusel õigus esitada ükskõik milline EÜ artikli 230 teises lõigus loetletud õigusvastasuse väide, mitte üksnes ametliku uurimismenetluse algatamise kohustuse rikkumist puudutav väide.

(vt punktid 49–54, 68)

3. Meede peab olema üksnes teatavatele ettevõtjatele või tegevusvaldkondadele valikulist eelist andev, selleks et kujutada endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Nimetatud artikkel peab silmas abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, „soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist”. See säte ei erista tavapäraselt ettevõtjal lasuvaid kohustusi vähendavaid meetmeid nende põhjuste või eesmärkide alusel, vaid määratleb selliseid meetmeid nende tagajärgedest lähtuvalt. Ei maksuõiguslikust iseloomust, majanduslikust ega sotsiaalsest eesmärgist, keskkonnakaitse ega isikute turvalisuse kaitse eesmärgist, mida sellise meetmega võidakse taotleda, ei piisa järelikult selleks, et meede kohe välistada eespool viidatud artikli kohaldamisalast.

Meetme valikulisuse hindamisel kontrollib ühenduste kohus, kas komisjon on leidnud õigesti, et asjaomase meetmega kehtestatav ettevõtjate eristamine eeliste või kohustuste osas tuleneb kohaldatava üldise süsteemi olemusest või ülesehitusest. Kui selline eristamine põhineb muudel eesmärkidel kui üldise süsteemiga taotletavad eesmärgid, käsitletakse kõnealust meedet põhimõtteliselt EÜ artikli 87 lõikes 1 ette nähtud valikulisuse tingimust täitvana.

(vt punktid 105–107)

4. Keskkonnamaks ehk ökomaks on autonoomne maksumeede, mida iseloomustavad selle keskkonnaalane eesmärk ja eriline maksubaas. See näeb ette teatud kaupade või teenuste maksustamise selleks, et keskkonnakulud sisalduksid nende hinnas, ja/või selleks, et muuta ümbertöödeldud tooted konkurentsivõimelisemaks ning suunata tootjaid ja tarbijaid rohkem keskkonda säästvate tegevuste poole. Liikmesriikidel, kellel kehtiva ühenduse õiguse alusel selles valdkonnas koordineerimise puudumise tõttu säilib pädevus keskkonnapoliitika valdkonnas, on õigus kehtestada valdkondlikke keskkonnamakse, et saavutada teatud keskkonnaalaseid eesmärke. Liikmesriigid on iseäranis vabad erinevate olemasolevate huvide kaalumisel määratlema oma prioriteete keskkonnakaitse valdkonnas ja määrama sellest tulenevalt kindlaks kaubad ja teenused, mida nad otsustavad keskkonnamaksuga maksustada.

Sellest järeldub, et üksnes asjaolu, et keskkonnamaks kujutab endast erimeedet, mis puudutab teatud kindlaid kaupu ja teenuseid ning mida ei saa siduda üldise maksusüsteemiga, mida kohaldatakse kõigi sarnaste tegevuste suhtes, millel on keskkonnale sarnane mõju, ei võimalda põhimõtteliselt tõdeda, et selle keskkonnamaksuga maksustamata sarnased tegevused saavad valikulise eelise.

Selliste sarnaste tegevuste maksustamata jätmist keskkonnamaksuga, mis on kehtestatud teatud kindlate kaupade suhtes, ei saa samastada kulusid vähendava meetmega, mis on erand nende kulude süsteemist, mis ettevõtjatel tavapäraselt lasuvad, kuna keskkonnamaksu iseloomustavad just sellele omane kohaldamisala ja eesmärk ning seda ei saa seetõttu põhimõtteliselt siduda ühegi üldise süsteemiga.

Võttes arvesse, et keskkonnamaksud on oma olemuselt erimeetmed, mida liikmesriigid võtavad vastu oma keskkonnapoliitika raames – valdkonnas, milles neil säilib pädevus ühtlustamismeetmete puudumisel –, on sellises õiguslikus raamistikus komisjoni kohustus riigiabi käsitlevate ühenduse õigusnormide seisukohast keskkonnamaksu hindamisel võtta arvesse EÜ artiklis 6 viidatud nõudeid, mis on seotud keskkonnakaitsega. Nimetatud artikkel näeb ette, et need nõuded tuleb integreerida sellise süsteemi määratlemisse ja rakendamisse, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata.

Kontrollides komisjoni otsust jätta EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlik uurimismenetlus algatamata, peab Esimese Astme Kohus – võttes arvesse laia kaalutlusõigust, mis komisjonil on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaldamisel – piirduma sellega, et kontrollib menetlusnormide järgimist, põhjendamiskohustuse täitmist, vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulist õigsust, ilmsete vigade puudumist nende asjaolude hindamisel ja võimu kuritarvitamise puudumist.

(vt punktid 114–118)

5. Hinnates riigiabi käsitlevate ühenduse õigusnormide seisukohast keskkonnamaksu, mille on kehtestanud liikmesriik ja millega üldjuhul maksustatakse kasutamata täitematerjalide – esmakordsest kaevandamisest saadavad täitematerjalid, mida kasutatakse ehitustöödel – turustamist ning mille eesmärk on võimalikult palju suurendada ümbertöödeldud täitematerjalide või kasutamata täitematerjalide muude asendustoodete kasutamise mahtu, edendada kasutamata täitematerjalide ratsionaalset kasutamist ja tagada keskkonnamaksuga maksustatavate täitematerjalide kaevandamisega kaasnevate keskkonnakulude internaliseerimine vastavalt põhimõttele, mille kohaselt saastaja maksab, ei sisalda riigiabi elemente asjaolu, et materjalid, mida turustatakse selleks, et neid kasutada muul otstarbel kui täitematerjalina, ei kuulu selle maksuga maksustatavasse valdkonda. Nende materjalide maksust vabastamine ei ole kõnealuse keskkonnamaksu süsteemist mingil viisil erandi tegemine. Otsus kehtestada keskkonnamaks üksnes täitematerjalide valdkonnas – mitte üldiselt kõigis karjääride ja kaevanduste käitamist puudutavates valdkondades, millel on samasugune mõju keskkonnale nagu täitematerjalide kaevandamisel – kuulub asjaomase liikmesriigi pädevusse määrata kindlaks prioriteedid majandus-, maksu- ja keskkonnapoliitika valdkonnas. Selline valik, isegi kui seda põhjendatakse huviga säilitada teatud valdkondade rahvusvaheline konkurentsivõime, ei võimalda kahtluse alla seada keskkonnamaksu vastavust taotletavatele keskkonnaalastele eesmärkidele.

Asjaomasel liikmesriigil on õigus oma keskkonnapoliitika raames vabalt kindlaks määrata täitematerjalina kasutatavad materjalid, mida ta peab vajalikuks maksustada, ning taotletavaid keskkonnaalaseid eesmärke silmas pidades keskkonnamaksu kohaldamisalast välja jätta teatavad materjalid, isegi kui neid nende kaevandamise järel kasutatakse täitematerjalidena, kuna taotletavate keskkonnaalaste eesmärkide seisukohast võimaldab nende materjalide maksust vabastamine neid kasutada keskkonnamaksuga maksustatud kasutamata täitematerjalide asendajana ning maksust vabastamine võib seeläbi kaasa aidata kasutamata täitematerjalide kaevandamise ja kasutamise ratsionaliseerimisele.

Lõpuks võib teatavate selliste materjalide keskkonnamaksuga maksustamine, mida ei ole võimalik asendustoodetega asendada, mõistlikult vastata keskkonnamaksu eesmärgile, st kasutamata täitematerjalide tootmisega seotud keskkonnakulude internaliseerimisele, kui selle summa vastab ligikaudu täitematerjalide kaevandamisega seotud keskmistele keskkonnakuludele.

Selliste materjalide maksustamist, mis kaasnevad asendustoodetega asendamatute toodete kaevandamisega, võib õigustada ka põhimõttega, mille kohaselt saastaja maksab, ning keskkonnamaksu eesmärgiga soodustada täitematerjalide ratsionaalsemat kaevandamist ja töötlemist, nii et väheneks madalama kvaliteediga täitematerjalide osakaal.

(vt punktid 124, 127, 128, 130, 135–137, 139)

6. Riigiabi valdkonnas vastu võetud otsuse põhjendamise nõuet ei tohi määratleda lähtuvalt üksnes otsuse adressaadiks oleva liikmesriigi huvist saada teavet. Täpsemalt on komisjoni kohustus juhul, kui ta kiidab meetme heaks EÜ artikli 88 lõikes 3 ette nähtud esialgse uurimise staadiumi tulemusel, esitada kokkuvõtlikult selle heakskiitva otsuse peamised põhjendused, selleks et huvitatud kolmandatel isikutel oleks võimalik teada selle põhjendusi ja hinnata võimalust esitada nimetatud otsuse peale hagi, et kasutada oma menetluslikke õigusi, mis neile on antud EÜ artikli 88 lõikega 2.

Konkreetsemalt peab komisjoni otsus, millega lõpetatakse esialgne uurimismenetlus ja milles tehakse järeldus kaebuse esitaja teatatud väidetava riigiabi puudumise kohta, esitama kaebuse esitajale piisavalt need põhjused, mille tõttu kaebuses välja toodud õiguslikest ja faktilistest asjaoludest ei piisanud riigiabi olemasolu tõendamiseks. Sellegipoolest ei ole komisjon kohustatud võtma seisukohta asjaolude suhtes, mis on ilmselgelt asjassepuutumatud, tähtsusetud või selgelt teisejärgulised.

Komisjoni otsust jätta uurimise esialgse staadiumi lõpus valdkondliku keskkonnamaksu suhtes vastuväited esitamata, milles on lühidalt esitatud peamised kaalutlused, millel otsus põhineb, ei saa pidada puudulikult põhjendatuks kaebajaks oleva ühenduse seisukohast, millesse kuuluvad informeeritud ettevõtjad, võttes arvesse liikmesriikide vabadust määrata kindlaks oma maksu- ja keskkonnapoliitika, kasutades valdkondliku keskkonnamaksu kehtestamist.

(vt punktid 142, 143, 146)

7. Kuna keskkonnamaks, mida kohaldatakse täitematerjalide turustamise suhtes ja mis seega lasub toodetel, mitte tootjate tulul, kujutab endast kaudset maksu, mille suhtes sellisena kehtib vastavalt EÜ artiklile 91 sihtkohariigis maksustamise põhimõte, õigustab eksportijatele antavat maksuvabastust maksusüsteemi sisemine loogika, mistõttu ei saa seda pidada eksportijatele valikulist eelist andvaks ja selle suhtes ei kohaldata EÜ artikli 87 lõiget 1.

Sellist maksuvabastust andes kasutab asjaomane liikmesriik oma õigust eelistada kõnealuse maksusüsteemi ülesehitusega seotud kaalutlusi taotletavatele keskkonnaalastele eesmärkidele ning see ei ole oluline, et teised liikmesriigid teevad teistsuguseid valikuid.

(vt punktid 151–153)

8. Komisjoni kohustus uurida võimalikku õigusvastast abi kõigepealt koos asjaomase liikmesriigiga, nõudes temalt vajadusel teavet, ei vabasta nimetatud institutsiooni kohustustest algatada ametlik uurimismenetlus, seda eelkõige juhul, kui saadud teavet arvesse võttes seisab ta kõnealuse meetme hindamisel jätkuvalt silmitsi tõsiste raskustega. Selline kohustus tuleneb tegelikult otse EÜ artikli 88 lõikest 3 ning seda kohustust on otseselt kinnitatud määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli [88] kohaldamiseks, artikli 4 lõikes 4 koostoimes artikli 13 lõikega 1, kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et õigusvastane meede tekitab oma kokkusobivuse osas kahtlusi.

Tegelikult on EÜ artikli 88 lõike 2 kohane menetlus hädavajalik, kui komisjonil tekib tõsiseid raskusi selle hindamisel, kas abi on ühisturuga kokkusobiv. Komisjon võib seega riikliku meetme seisukohast soodsa otsuse vastuvõtmiseks piirduda artikli 88 lõike 3 kohase esialgse staadiumiga üksnes juhul, kui ta võib esialgse uurimise lõppedes olla veendunud, et nimetatud meede kas ei kujuta endast abi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, või juhul, kui see kvalifitseeritakse abiks, on see ühisturuga kokkusobiv. Seevastu juhul, kui esialgne uurimine viib komisjoni vastupidise veendumuseni või kui see ei võimalda tal ületada kõiki kõnealuse meetme ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tekkinud raskusi, on komisjoni ülesanne koguda kõik vajalikud arvamused ja algatada selleks EÜ artikli 88 lõike 2 kohane menetlus.

Asjaolu, et komisjon võttis arvesse asjaomase liikmesriigi huvi saada otsus kiiresti, ei võimalda iseenesest eeldada, et nimetatud institutsioon tugines muudele kriteeriumidele kui tõsiste hindamisraskuste puudumise kriteerium, kui ta otsustas ametliku uurimismenetluse algatamata jätta.

(vt punktid 165, 166, 168)

9. Juhul kui huvitatud kolmas isik on komisjonile esitanud selliseid riiklikke meetmeid puudutava kaebuse, millest ei ole vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 3 teatatud, on nimetatud institutsioon kohustatud selles sättes ette nähtud esialgses menetlusstaadiumis kontrollima seda kaebust riigiabi käsitlevate asutamislepingu alusnormide nõuetekohase kohaldamise huvides hoolikalt ja erapooletult.

Üksnes asjaolu, et vaidlustatud otsus võeti vastu kiiresti, ei võimalda muude argumentide puudumisel järeldada, et uurimine oli ebapiisav.

(vt punktid 177 ja 178)