ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 260/6

7. juulil 2010 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-341/10)

()

2010/C 260/08

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Enegren ja Ł. Habiak)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Poola Vabariik ei ole nõuetekohaselt ja täielikult üle võtnud nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust (1), artikli 3 lõike 1 punkte d-h ja artiklit 9, siis on Poola Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklist 16 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiiv 2000/43/EÜ kehtib esemeliselt rea valdkondade suhtes, mis on nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 1. Direktiivi artikli 16 kohaselt on liikmesriigid kohustatud vastu võtma vajalikud normid selle direktiivi järgimiseks kõikides nimetatud valdkondades (või tagama, et tööturu osapooled võtavad vajalikud meetmed) ja teatama sellest komisjonile. Komisjoni arvates on Poola Vabariik neid kohustusi seni vaid osaliselt täitnud. Käesoleva hagi raames heidab komisjon Poola Vabariigile ette seda, et viimane ei ole direktiivi järgmistes valdkondades nõuetekohaselt ja täielikult üle võtnud: kuulumine töötajate või tööandjate organisatsioonidesse või mis tahes organisatsioonidesse, mille liikmed tegelevad teatava kutsetööga, sealhulgas nende organisatsioonide antavad soodustused; sotsiaalkaitse, sealhulgas sotsiaalkindlustus ja tervishoid; sotsiaaltoetused; haridus; avalikkusele pakutavate kaupade ja teenuste kättesaadavus, sealhulgas eluase (direktiivi artikli 3 lõike 1 punktid d-h). Komisjon ei nõustu Poola ametiasutuste väitega, et direktiiv on nendes valdkondades üle võetud Poola Vabariigi põhiseaduse ja seaduste ning rahvusvaheliste lepingute sätetega, mis on esitatud eelmenetluses.

Euroopa Komisjon heidab Poola Vabariigile lisaks ette, et viimane ei ole direktiivi 2000/43/EÜ artiklit 9 nõuetekohaselt ja õigesti siseriiklikusse õigusesse üle võtnud. Nimetatud säte, mille kohaselt tuleb võtta meetmed, mis on vajalikud, et kaitsta töötajaid mis tahes pahatahtliku kohtlemise või negatiivsete tagajärgede eest, mis on seotud kaebuse või menetlusega, mille eesmärk on tagada võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine, puudutab direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid kõiki isikuid ja kõiki olukordi. Poola ametiasutuste seni esitatud normid näitavad aga, et sellised meetmed kehtivad üksnes töötajate ja töösuhete osas.

(1) EÜT L 180, lk 22; ELT eriväljaanne 20/01, lk 23.
—

Tuvastada, et kuna Soome Vabariik ei ole Ålandi saarestiku osas vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2007. aasta direktiivi 2007/2/EÜ, millega rajatakse Euroopa Ühenduse ruumiandmete infrastruktuur (INSPIRE) (1), või vähemalt ei ole komisjonile neist teatanud, siis on Soome Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 260/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa) 6. augustil 2010 — J. McB. versus L. E.

(Kohtuasi C-400/10)

()

2010/C 260/17

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court, Iirimaa

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: J. McB.

Vastustaja: L. E.

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 2201/2003 (1), mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (2), kui seda tõlgendada vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklile 7 või muul viisil, on vastuolus see, kui liikmesriik nõuab oma õigusnormides, et lapse isa, kes ei ole abielus lapse emaga, peab selleks, et tunnustataks tema „eestkosteõigust”, mis muudab lapse äraviimise tolle elukohariigist kõnealuse määruse artikli 2 lõike 11 tähenduses ebaseaduslikuks, saama pädevalt kohtult otsuse, millega määratakse talle lapse eestkoste?

(1) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000;

ELT L 338, lk 1, ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).

(2) Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta;

EÜT L 160, lk 19; ELT eriväljaanne 19/01, lk 209).
7.

Neljandaks eksis Üldkohus, kui ta leidis, et apellandi suhtes ei ole kaitseõigused kohaldatavad. Kaitseõigused, sealhulgas õigus olla ära kuulatud ja õigus tõhusale kohtulikule kontrollile, on Euroopa Liidus õigusriigi põhiaspektid, mis on alati kohaldatavad, kui liidu institutsioonid kehtestavad meetme, mis otseselt riivab üksikisikut. Veel eksis Üldkohus leides, et apellandi kaitseõigusi (eeldusel et need on kohaldatavad) ei rikutud, kuna ärakuulamine ei oleks viinud teistsuguse tulemuseni, sest apellant ei olnud esitanud teistsugust hinnangut võimaldavat teavet.
1.

Kas asjaolu, et Portugali kohtud on otsustanud, et neil puudub riikkondsuse tõttu pädevus arutada nõudeõigust käsitlevat hagi, takistab määruse nr 44/2001 (1) artikli 6 punktis 1 ja artiklis ette nähtud hagide seotust, kui Portugali kohtutesse on esitatud teine hagi, st actio pauliana, millega kaevatakse kohtusse nii võlgnik kui kolmandast isikust — käesoleval juhul nõude — omandaja ning ka kolmandast isikust omandajale loovutatud makse või nõude hoiulevõtjad — kelle alaline elu- või asukoht on Portugalis —, selleks et võimaliku kohtuotsuse seadusjõud oleks nende kõigi jaoks siduv?
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui järeldas, et komisjoni esitatud info andis apellandile võimaluse oma õigusi kaitsta. Konkreetsemalt on Üldkohus asunud ekslikult seisukohale, et maksunduse ja tolliliidu peadirektoraat edastas apellandile piisavalt teavet, mis võimaldab tal „kaitsta oma õigusi ning Üldkohtul teostada kontrolli”.
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 110 (endine EÜ artikkel 90) esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see keelab liikmesriigil kehtestada tasu, mida iseloomustavad samad tunnused nagu valitsuse erakorralise määrusega nr 50/2008 (muudetud valitsuse erakorralise määrusega nr 218/2008) sätestatud saastetasu, millest on vabastatud M1 kategooriasse kuuluvad Euro 4 saasteklassiga mootorsõidukid mootori töömahuga kuni 2 000 cm3, ja kõik N1 kategooriasse kuuluvad Euro 4 saasteklassiga mootorsõidukid, mis on Rumeenias või mõnes teises liikmesriigis esmakordselt registreeritud ajavahemikul 15. detsembrist 2008 kuni 31. detsembrini 2009, kusjuures seda saastetasu kohaldatakse samasuguste või konkureerivate teistest liikmesriikidest pärit kasutatud mootorsõidukite suhtes, mis on registreeritud enne 15. detsembrit 2008, arvestades, et selline tasu võib kujutada endast teistest liikmeriikidest pärit toodetele kehtestatud riigimaksu, mis neid tooteid kaudselt diskrimineerib, kui võrrelda seda kodumaiste toodete maksustamisega, ning millega kaitstakse uute mootorsõidukite kodumaist tootmist?
1.

Kas määruse (EÜ) nr 852/2004 (1) II lisa I peatüki punkti 4 juhist, mille kohaselt „peab olema piisav hulk valamuid ning need peavad olema varustatud kuuma ja külma voolava veega” tuleb tõlgendada nii, et saksakeelses versioonis kasutatud mõiste „Handwaschbecken” all tuleb mõista iga (kuuma vee ühendust omavat) kätepesu võimalust, või tuleb mõiste „Handwaschbecken” all mõista üksnes valamut, mis on määratud ainult käte pesemiseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 274/7

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de apel Craiova (Rumeenia) 6. juulil 2010 — Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Târgu-Jiu, Administrația Fondului pentru Mediu versus Victor Vinel Iljac

(Kohtuasi C-336/10)

()

2010/C 274/11

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de apel Craiova

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitajad: Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Târgu-Jiu, Administrația Fondului pentru Mediu

Vastustaja: Victor Vinel Iljac.

Eelotsuse küsimused

Kas ELTL artikli 110 (endine EÜ artikkel 90) esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see keelab liikmesriigil kehtestada tasu, mida iseloomustavad samad tunnused nagu valitsuse erakorralise määrusega nr 50/2008 kehtestatud saastetasu, mis on ette nähtud siis, kui Rumeenias registreeritakse imporditud kasutatud mootorsõidukeid, mis on mõnes teises Euroopa Liidu liikmeriigis varem registreeritud, samas kui seda tasu ei võeta Rumeenias registreeritud kasutatud mootorsõidukite pealt nende edasimüümise, seega uue registreerimise korral, arvestades, et selline tasu võib kujutada endast teistest liikmeriikidest pärit toodetele kehtestatud riigimaksu, mis neid tooteid kaudselt diskrimineerib, kui võrrelda seda kodumaiste toodete maksustamisega?
3.

Milliste kriteeriumide alusel tuleb hinnata, millal on tegemist määruse (EÜ) nr 852/2004 II lisa IX peatüki punktis 3 nimetatud saastumisega, mistõttu on põhjendamatu eeldada teatud toiduaine tarvitamist. Kas sellise saastumisega on tegemist juba siis, kui on võimalik, et potentsiaalne ostja võib müügiks pakutavat toiduainet puudutada või selle peale aevastada?
d)

kas mõiste „ajutine töötaja” tõlgendamine kolmanda küsimuses punktis c) kirjeldatud viisil on vastuolus tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe mõtte ja eesmärgiga — vältida järjestikuste töölepingute kuritarvituslikku kasutamist ja Angelidaki kohtuasjas (vt Euroopa Kohtu 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-378/07–C-380/07: Angelidaki jt, kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2) sõnastatud põhimõttega, et tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 punktiga a on vastuolus siseriikliku õigusnormi kohaldamine, „nii et järjestikuste tähtajaliste töölepingute uuendamist avalikus sektoris loetakse põhjendatuks „objektiivsete alustega” mainitud klausli tähenduses juba ainuüksi seetõttu, et nende lepingute sõlmimisel on aluseks võetud õigusnormid, mis võimaldavad niisuguste lepingute uuendamist, et katta teatud ajutist vajadust, samas kui tegelikult on see vajadus muutumatu ja kestev”?
1.

Kas ühelt poolt Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna riikide rühma ning teiselt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide vahelise koostöölepingu (1) protokolli nr 1 artikliga 32, milles määratletakse „päritolustaatusega toodete” mõiste ja halduskoostöö meetodid, on kooskõlas, kui Euroopa Komisjon teostab väljastatud päritolutõendite järelkontrolli ekspordiriigis peamiselt ise, olgugi et sealsete ametiasutuste kaasabil, ja kas on tegemist kontrolli tulemusega nimetatud sätte tähenduses, kui komisjoni kontrolli sel viisil saadud tulemused on vormistatud protokollis, millele on alla kirjutanud ka ekspordiriigi valitsuse esindaja? Juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt:
EMC Development AB 22. juulil 2010 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu 12. mai 2010. aasta otsuse peale kohtuasjas T-432/05: EMC Development AB versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-367/10 P)

()

(2010/C 288/33)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: EMC Development AB (esindaja: advokaat W.-N. Schelp)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

i) tühistada komisjoni 28. septembri 2005. aasta otsus;

ii) teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna või osaliselt ning saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse Euroopa Kohtu antud juhiste põhjal sisulise otsuse tegemiseks;

iii) igal juhul mõista apellandi Euroopa Kohtus ja Üldkohtus toimunud menetluse kulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et kuna Üldkohus järgis seoses suunistega komisjoni seisukohta, nõudis ta, et apellant tõendaks faktilisi asjaolusid, ja pani apellandile kindla kohustuse. Selliselt toimides nõudis ta tõendit standardi toime kohta, käsitlemata selle olemust puudutavaid ulatuslikumaid ja põhjapanevamaid küsimusi. Apellant leiab, et see kujutab endast õigusnormi rikkumist ning et standardi olemuse ja toime uurimise järjekord on ümber pööratud.
2.

Kui Euroopa Kohus leiab, et toote käsitamiseks biotsiidina direktiivi 98/8/EÜ artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses on piisav, et toode avaldab kahjulikule organismile üksnes kaudset bioloogilist või keemilist mõju: millistele nõuetele peab vastama toote kaudne mõju kahjulikule organismile, et kõnealust toodet saaks liigitada biotsiidiks direktiivi 98/8/EÜ artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses, või võimaldab igasugune kaudne mõju järeldada, et tootel on biotsiidide omadused?
—

Tuvastada, et kuna mitmel järjestikusel aastal on ületatud aasta ja päeva kohta kehtestatud PM10 piirväärtused välisõhus, on Sloveenia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/30/EÜ (vääveldioksiidi, lämmastikdioksiidi ning lämmastikoksiidide, tahkete osakeste ja plii piirtasemete kohta välisõhus) (1) artikli 5 lõikest 1, mis sisalduvad alates 11. juunist 2010 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/50/EÜ (välisõhu kvaliteedi ja Euroopa õhu puhtamaks muutmise kohta) (2) artikli 13 lõikes 1;
1.

Kas laopidajal ühenduse tollieeskirjade kohaselt lasuvaid kohustusi rikkudes tolliladustamisprotseduurile suunatud kauba kohta laoarvestuse pidamata jätmine on piisav põhjus selleks, et jätta oma tooted või kauba sellesse lattu paigutanud eksportija ilma eelfinantseerimisest, mis on ette nähtud komisjoni 27. novembri 1987. aasta määrusega (EMÜ) nr 3665/87 (1), mis käsitleb eksporditoetuste süsteemi, koostoimes nõukogu 4. märtsi 1980. aasta määrusega (EMÜ) nr 565/80 põllumajandustoodetele antavate eksporditoetuste ettemaksete kohta (2)?
1.

Esiteks toob apellant esile, et vaidlustatud otsuse põhjendus on vastuoluline: Ühelt poolt Üldkohus sedastas, et apellatsioonikoda piirdus kontrollimisel sellega millist tüüpi ettevõtjad pakuvad vastandatud kaupu ja teenuseid ja, et apellatsioonikoda tegi vea nende ettevõtjate ringi hindamisel, kuna tõlgendas varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade ja teenuste loetelu liiga kitsalt, sest võttis asjaomaseid kaupu ja teenuseid arvesse üldiselt. Teiselt poolt tõi Üldkohus esile, et küsimuse osas kas apellatsioonikoda tegi hindamisvea, saab teha otsuse vaid pärast „iga kauba ja teenuse kohta apellatsioonikoja antud hinnangu” kontrollimist, kusjuures Üldkohus märkis, et seejärel võtab ta ise ette üksikasjaliku hindamise — mida apellatsioonikoda ei olnud teinud —, et otsustada kas apellatsioonikoda on teinud hindamisvea. Sellest tulenes vastuolu, mis kahjustas apellanti, kuna Üldkohtu läbi viidud üksikasjalik võrdlus kujutas endast ikkagi sellist tegevusalade üldist hindamist, nagu apellatsioonikoda oli läbi viinud, mille tulemusena tõlgendati ka selles asja läbivaatamise astmes varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade ja teenuste loetelu kitsendavalt.
—

tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta direktiivi 2007/36/EÜ noteeritud äriühingute aktsionäride teatavate õiguste kasutamise kohta täitmiseks, või vähemalt ei ole neist normidest komisjonile teatanud, siis on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 274/13

30. juulil 2010 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-383/10)

()

2010/C 274/20

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal ja F. Dintilhac)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on kehtestanud sellise korra, ja seda kohaldab, mille kohaselt tuleb mitteresidendist pankadel tasuda diskrimineerivaid intresse, kuna maksuvabastust rakendatakse üksnes Belgia pankade poolt tasutud intressidele, on ta rikkunud EL toimimise lepingu artikleid 56 ja 63 (varem EÜ asutamislepingu artiklid 49 ja 56) ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikleid 36 ja 40;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon vaidlustab siseriiklikud õigusnormid osas, milles need võivad vähendada Belgia residentide soovi kasutada teistes liidu liikmesriikides asuvate ettevõtjate poolt pakutavaid pangandusteenuseid põhjusel, et viimaste poolt tasumisele kuuluvad intressid ei ole maksust vabastatud, kuna maksuvabastust kohaldatakse üksnes Belgia pankade poolt tasutavatele intressidele.

Esiteks vaidleb komisjon vastu kostja argumendile, mille kohaselt kuulub otsene maksustamine üksnes liikmesriikide pädevusse, ja väidab, et kõnealune valdkond kuulub kaudselt, kuid selgelt siseturuga seotud pädevuse hulka ja kujutab endast seega pädevust, mida liit ja liikmesriigid jagavad.

Belgia ametiasutuste vastuväidetele vastuseks märgib komisjon esiteks, et asjaolu, et selles küsimuses ei ole finantssektor kaebust esitanud, ei ole asjassepuutuv, kuna liikmesriigi kohustuse rikkumise tuvastamine on oma olemuselt objektiivne ning selle eelduseks ei tohiks olla kaebuse esitamine. Teise ja kolmanda väitena vaidleb komisjon esiteks vastu argumendile, mille kohaselt on kõnealuste meetmete kohaldamine põhjendatud olulise avaliku huviga tagada maksujärelevalve tõhusus, ja teiseks väitele, mille kohaselt kujutavad kõnealused õigusnormid endast sotsiaalpoliitilisi meetmeid, mis kaitsevad avalikke huve. Neljandaks lükkab hageja ümber Belgia ametiasutuste põhjenduse, mille kohaselt vähendaks maksuvabastuse laiendamine selle tõhusust, ja väidab, et need makskohustuslased, kes on nimetatud meetme adressaadid, võivad olla samuti huvitatud teistes liikmesriikides asutatud pankade teenustest. Viiendaks seab komisjon kahtluse alla kostja väite selle kohta, et liikmesriikides on tarbijakaitse panga maksevõimetuse korral erinevalt reguleeritud ja meenutab, et tarbijakaitse valdkond kuulub Euroopa Liidus ühtlustamisele. Lõpuks väidab komisjon, et Belgias on kolm ametlikku keelt (hollandi, prantsuse ja saksa), ning et esitatud vastuväited, mille kohaselt on oht, et väljaspool Belgiat asutatud panga poolt antav teave jääb ebapiisavaks, kuna kasutatakse keelt, mida Belgias ei räägita, ei ole põhjendatud.
ET Euroopa Liidu Teataja C 274/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik) 4. augustil 2010 — Dermod Patrick O’Brien versus Ministry of Justice (varem Department for Constitutional Affairs)

(Kohtuasi C-393/10)

()

2010/C 274/25

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court of the United Kingdom

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Dermod Patrick O’Brien

Vastustaja: Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs)

Eelotsuse küsimused

1. Kas kohtunikkonna liikmete määratlemine „töötaja[tena][…], kellel on […] tööleping või -suhe” raamkokkuleppe klausli 2 punkti 1 tähenduses peab toimuma siseriikliku õiguse alusel või on olemas ühenduse õigusnorm, mille kohaselt tuleb see kindlaks määrata?
ET Euroopa Liidu Teataja C 274/2

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht Innsbruck (Austria) 14. juunil 2010 — Gebhard Stark versus D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

(Kohtuasi C-293/10)

()

2010/C 274/03

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesgericht Innsbruck

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Gebhard Stark

Kostja: D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung AG

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 87/344/EMÜ (1) artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus Versicherungsvertragsgesetz’i (kindlustuslepingute seadus, edaspidi „VersVG”) § 158k lõige 2 ja sellel põhinev õigusabikulude kindlustust pakkuva kindlustusandja üldtingimustes sisalduv tingimus, mille kohaselt võib kindlustuslepingus kokku leppida, et kindlustusvõtja võib enda esindamiseks kohtu- või haldusmenetlustes valida ainult sellise ametialaselt poolte esindamiseks pädeva isiku, kelle büroo asub selle kohtu või haldusasutuse asukohas, kes on pädev menetlema asja esimeses astmes?

(1) Nõukogu 22. juuni 1987. aasta direktiiv 87/344/EMÜ kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 185, lk 77; ELT eriväljaanne 06/01, lk 187).
2.

Kas vaidlustatud ringkirja ja selles nimetatud siseriiklike õigusnormidega rikutakse eelkõige Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikleid 28–31, millega keelatakse impordipiirangud ja samaväärse toimega meetmed, ning seda sellepärast, et see, kui ühenduse teisest riigist pärit toote turustamise suhtes kehtestatakse, nagu käesoleval juhul, tehniline nõue, st nõue, et kasutataks CE-vastavusmärgist — mis on võimalik ja õiguspärane ainult siis, kui on olemas vastav ühtlustatud standard — takistab tegelikult asjaomase toote importimist ja turustamist Itaalia riigi territooriumil, mis on vastuolus EÜ asutamislepingu ja ühenduse õiguse viidatud sätetes kehtestatud põhimõtetega, millega tagatakse vabadus ja konkurents, nõudes, et järgitakse põhimõtteid, mis võivad tagada mittediskrimineeriva ja võrdse kohtlemise ning läbipaistvuse, proportsionaalsuse ja üksikute ettevõtjate õiguste järgimise?
3.

Lisaks sellele, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (3), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 61 tuleb tõlgendada nii, et antud asjaoludel imporditi kaup liikmesriiki, kus see peale laaditi, ja sellel liikmesriigil on õigus kohaldada impordikäibemaksu, kuigi alles mahalaadimisel on selgunud, et kaupa veeti liikmesriiki, kus ei ole antud luba siseliikluses kasutamiseks?