ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b paneb liikmesriigile, kes on oma õiguskorras teinud isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimise suhtes erandi, kohustuse selles tähenduses, et see liikmesriik tagab oma territoriaalse pädevuse alusel õiglase hüvitise tegeliku sissenõudmise, et hüvitada reprodutseerimise ainuõiguste omajatele kahju, mille on kaitstud teoste reprodutseerimise läbi tekitanud kõnealuse liikmesriigi territooriumil elavad lõppkasutajad (vt selle kohta kohtuotsused 16.6.2011, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, punktid 34–36, 39 ja 41, ning 11.7.2013, Amazon.com International Sales jt, C‑521/11, EU:C:2013:515, punktid 32 ja 57–59).
18

M. Khachab esitas siis selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Tribunal Superior de Justicia del País Vasco'le (Baskimaa kõrgeim kohus). Oma kaebuse põhjenduseks kinnitab M. Khachab, et esimese astme kohus ei võtnud arvesse uut asjaolu, millele ta menetluse käigus tähelepanu juhtis ja mille kohaselt alates 26. novembrist 2012 töötab ta ühe põllumajandusettevõtja juures tsitrusviljade korjajana ning et tal on seega töö, mis annab piisava sissetuleku. Ta lisab, et tal on pikaajaline elamisluba ja et ta on I. Aghadariga abielus alates 2009. aastast. Ta kinnitab lisaks, et tal on olemas sobiv eluase ning et ta on tasunud sotsiaalkindlustusmakseid Hispaanias enam kui viie aasta jooksul. Veel leiab ta, et arvesse tuleb võtta tegelikku majanduslikku olukorda, milles püsiva töökoha tegelik omamine on äärmiselt raske.
42

Mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust, millest on juttu käesoleva otsuse punktis 19, siis olgu toonitatud, et asjaolu, et eraõiguslikel isikutel, kellel on liidu õigusest tulenev subjektiivne õigus, nagu antud juhul töötajal, on võimalik nõuda hüvitist, kui nende õigusi on liikmesriigile omistatava liidu õiguse rikkumisega kahjustatud (vt selle kohta kohtuotsused Francovich jt, C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 33, ning Brasserie du pêcheur ja Factortame, C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 20), ei muuda eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustust eelistada direktiiviga 2000/78 kooskõlalist siseriikliku õiguse tõlgendust või sellise tõlgendamise võimatuse korral jätta kohaldamata siseriiklik säte, mis on vastuolus vanuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõttega, nagu seda on direktiivis konkretiseeritud, ega või viia selleni, et kohus seaks tema lahendatavas vaidluses esikohale siseriiklikku õigust järginud eraõigusliku isiku, antud juhul tööandja õiguspärase ootuse kaitse.
43

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 93/13 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on tegemist põhikohtuasjas ja mis kohustavad kohtul, kes menetleb tarbija individuaalhagi, milles palutakse tuvastada ettevõtjaga sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglus, peatada automaatselt selle hagi menetlus, kuni tehakse lõplik otsus pooleliolevas sellise kollektiivhagi menetluses, mille on esitanud tarbijate ühendus selle artikli lõike 2 alusel nõudes, et seda liiki lepingutes lõpetataks individuaalhagides nimetatud tingimustega analoogiliste tingimuste kasutamine, ilma et arvesse saaks võtta seda, kas selline peatamine on asjakohane individuaalhagiga kohtusse pöördunud tarbija kaitsmiseks ja ilma, et see tarbija saaks otsustada distantseeruda kollektiivhagist.
22

Tuleb tõdeda, et see säte on üldsõnaline ega tee vahet sellel, kus viidatud isiku vara hoiustamine või haldamine aset leiab. Järelikult kehtivad põhikohtuasja kaebaja suhtes, kes on Saksamaa õiguse alusel asutatud juriidiline isik ja kelle asukoht on Saksamaal, sellest sättest tulenevad kohustused mitte üksnes seoses tema Saksamaal asuvates erinevates esindustes ja filiaalides asuvate kontodega, vaid samuti kontodega, mis on avatud Austrias asuvas filiaalis, mis ei ole õiguslikult iseseisev.
62

Kõigi esitatud kaalutlustega arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 5 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 3 (koostoimes universaalteenuse direktiivi artikliga 28) tuleb tõlgendada nii, et need võimaldavad riigi reguleerival asutusel kehtestada kahe operaatori vaheliste vaidlusküsimuste lahendamisel esiteks neist ühele kohustuse tagada lõppkasutajatele juurdepääs teise operaatori võrgus mittegeograafiliste numbrite abil pakutavatele teenustele ning teiseks juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 13 alusel sellise nende operaatorite vahelise kõnealuse juurdepääsu hinnakirja, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tingimusel et need kohustused on objektiivsed, läbipaistvad, proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad, lähtuvad täheldatud probleemi olemusest ning on raamdirektiivi artiklis 8 sätestatud eesmärke silmas pidades põhjendatud; samuti peab vajaduse korral olema järgitud raamdirektiivi artiklites 6 ja 7 sätestatud korda; neid asjaolusid peab kontrollima liikmesriigi kohus.
25

Kuna Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) leidis, et tema menetletava vaidluse lahendamiseks ei ole Euroopa Kohtu praktikas vastust, ning sedastas, et kohaldatavat liidu õigust on liikmesriigi õigusnormides erinevalt tõlgendatud, otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas määrusi nr 1047/2001 ja nr 2988/95 tuleb tõlgendada nii, et nende määruste kohaselt ei ole lubatud ning tuleb pidada õiguste kuritarvitamiseks ja tollimaksudest kõrvalehoidmiseks, kui ühenduse ettevõtja A ([Malvi]), kellel impordilitsents puudub või kes on oma tariifikvoodi ära kasutanud, omandab teatavad kaubapartiid teiselt ühenduse ettevõtjalt B ([Tonini]), kes omakorda on omandanud need ühenduseväliselt tarnijalt ([Bananaservice]) pärast seda, kui need olid välisriigis müüdud teisele ühenduse ettevõtjale C ([L’Olivo]), kes vastas nõutud tingimustele ja omandas kvoodi alusel litsentsi ning kes oma litsentsi üle andmata lasi tooted ühenduses vabasse ringlusse, et müüa need pärast tollivormistuse läbimist ja kohase tasu eest, mis on kvoodivälisele impordile kohaldatavast eritollimaksust madalam, edasi ettevõtjale B [Tonini], kes müüb need lõpuks ettevõtjale A ([Malvi])?“
42

Lõpuks, mis puutub Marchoni argumenti, et kaubandusagentidel on kergem esitleda uusi kaupu isikutele, kellel on juba esindatavaga ärisuhted, siis juhul kui see väide leiab tõendamist, võib eelotsusetaotluse esitanud kohus seda täies ulatuses arvesse võtta analüüsis, mille eesmärk on vastavalt direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 teisele taandele kindlaks määrata, kas hüvitise maksmine on õiglane (vt analoogia alusel kohtuotsus Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, punkt 44).
14

Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Udine (Udine esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas ELL artikli 4 lõikes 3 ning käibemaksudirektiivis sätestatud põhimõtteid ja õigusnorme tuleb, võttes arvesse, kuidas neid on juba tõlgendatud Euroopa Kohtu otsustes komisjon vs. Itaalia (C‑132/06, EU:C:2008:412), komisjon vs. Itaalia (C‑174/07, EU:C:2008:704) ja Belvedere Costruzioni (C‑500/10, EU:C:2012:186), tõlgendada ka nii, et nende normide ja põhimõtetega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid (ja käesolevat asja puudutavas osas pankrotiseaduse artiklite 162 ja 182ter tõlgendamine), mille kohaselt niisugune ennetava kompromissi sõlmimise ettepanek, milles on ette nähtud, et võlgniku vara realiseerimisel rahuldatakse riigi käibemaksunõue ainult osaliselt, on vastuvõetav olukorras, kus maksuvõla restruktureerimise meedet ei kasutata ning sõltumatu eksperdi tuvastatu põhjal ja kohtu ametliku kontrolli tulemusel on prognoositav, et pankroti korral ei rahuldataks seda nõuet suuremas ulatuses?“
62

Neil asjaoludel leiavad ArcelorMittal jt, et ei olnud tarvis kindlaks määrata, kas nõukogul oli õigus analüüsida uurimisperioodile järgneva perioodi andmeid. Nimelt ei oma tähtsust see, et need andmed kinnitavad prognoose, mille komisjon uurimisperioodi andmete põhjal esitas ajutises määruses. Sellest tuleneb, et isegi kui nõukogu oleks järeldanud vääralt, et uurimisperioodile järgneva perioodi andmed kinnitavad ajutise määruse järeldusi, ei saa see viga tuua kaasa vaidlusaluse määruse tühistamist.
27

Mis puudutab lisaks võimalikke tagajärgi õigusabikulude kindlustuse süsteemidele, siis tuleb meenutada, et isegi kui eeldada, et sellised rahalised tagajärjed tekivad, ei saa see kaasa tuua direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a kitsast tõlgendust. Direktiivi 87/344 eesmärk ei ole nimelt täielikult ühtlustada õigusabikulude kindlustuse lepingutele kohaldatavaid õigusnorme ja kehtiva liidu õiguse kohaselt on liikmesriikidel õigus nimetatud lepingute suhtes kohaldatava korra üle otsustada, tingimusel et selles direktiivis sätestatud põhimõtted ei muutuks sisutühjaks (vt selle kohta kohtuotsus Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, punkt 31). Seega kui kindlustatud isik teostab oma õigust vabalt esindaja valida, ei välista see võimalust, et teatavatel juhtudel võiks kehtestada piirangud kindlustusandja kantavatele kuludele (vt kohtuotsus Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 26).
41

Lisaks tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (kohtuotsus Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
38

Kolmandaks, mis puutub määruse nr 561/2006 põhjendusse 17, siis piisab, kui märkida, et kuigi ühelt poolt on tõsi, et selle määruse eesmärk on parandada maanteeveo sektori töötajate töötingimusi (vt selle kohta kohtuotsused, 3.10.2013, Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, punkt 31, ja 13.3.2014, A. Karuse, C‑222/12, EU:C:2014:142, punkt 29), ei võimalda miski oletada, et liidu seadusandja soovis täielikult välistada sõidukijuhtide vastutuse nende poolt toime pandud rikkumiste eest, eriti juhul, kui rikkumised seonduvad eranditult nende tööülesannete täitmisega.
53

Seega tuleb vahet teha ELTL artikli 65 lõike 1 punkti a alusel lubatud erineval kohtlemisel ja sama artikli lõike 3 kohaselt keelatud suvalisel diskrimineerimisel. Samas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et selleks, et niisuguseid riigisiseseid maksusätteid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mis kinkemaksu arvutamisel eristavad asjassepuutuvas liikmesriigis asuvalt kinnisasjalt makstavast summast tehtava mahaarvamise kohaldamiseks arvesse võetavat ajavahemikku selle järgi, kas kinkija või kingisaaja elavad selles liikmesriigis või elavad nad mõlemad teises liikmesriigis, võiks pidada kapitali vaba liikumist käsitlevate aluslepingu sätetega kooskõlas olevaks, on vaja, et erinev kohtlemine puudutaks olukordi, mis ei ole objektiivselt sarnased, või et seda saaks õigustada ülekaaluka üldise huviga. Pealegi selleks, et nende kahe kinkekategooria erinev kohtlemine oleks õigustatud, ei tohi see minna kaugemale, kui on vajalik asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi saavutamiseks (vt selle kohta kohtuotsus, 17.10.2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
24

Nimetatud kohus viitab oma kaalutluste põhjendamiseks esiteks 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusele Eurawasser (C‑206/08, EU:C:2009:540), milles ta asus seisukohale, et lepingut ei pea tingimata sõlmima riigihankemenetluses, kui on olemas õiguspärane alternatiiv, milleks viidatud kohtuotsuse aluseks olevas kohtuasjas oli teenuste kontsessioon. Nimelt ei näi selle kohtu arvates ei esmane ega teisene õigus eeldavat, et iga soetuse jaoks peab tingimata korraldama riigihanke. Ta on seisukohal, et kuigi riigihange ja teenuste kontsessioon erinevad lepingus ette nähtud rahalise vastutasu laadi poolest, ei välista miski, et huvitatud ettevõtjate vahelise valiku olemasolu või selle puudumisega võib põhjendada teistsugust vahetegemist. Selles osas leiab nimetatud kohus, et 15. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑271/08, EU:C:2010:426) võib seda järeldust kaudselt kinnitada, kuna Euroopa Kohus tuvastas selle kohtuotsuse punktis 73, et riigihankealaste direktiivide eesmärk on välistada iga hankijate korraldatud riigihanke puhul oht, et hankija eelistab kodumaiseid pakkujaid või taotlejaid.
68

4. oktoobri 2012. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Austria (C‑75/11, EU:C:2012:605) punktidest 61–64 tulenevalt on Madalmaade Kuningriik ekslikult tuginenud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikele 2, et õigustada seda, et ta nõuab liidu, EMP ja Šveitsi kodanikest üliõpilastelt alalise elamisõiguse olemasolu või majanduslikult aktiivne olemist. Selles otsuses leidis Euroopa Kohus, et üliõpilase ja vastuvõtva liikmesriigi vahelise tegeliku seose olemasolu saaks seoses ühistranspordi sõidusoodustustega tõhusalt kontrollida eelkõige seeläbi, et tehakse kindlaks, kas see üliõpilane on kantud sellise era- või avalik-õigusliku õppeasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida rahastatakse selle riigi õigusaktide või haldustavade põhjal, ja kas tema peamine eesmärk on õpingud, sealhulgas tööalane koolitus.
83

Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjas C‑228/14 esitatud küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 236 lõiget 1 koostoimes käibemaksudirektiivi sätetega tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, arvestades, et ühendusevälise kaubana reeksporditud kaubalt ei tule käibemaksu tasuda juhul, kui kaupa ei ole käibemaksudirektiivi artiklis 61 ette nähtud tolliprotseduuride alt välja viidud, ning seda isegi juhul, kui tollivõlg on tekkinud ainult tolliseadustiku artikli 204 alusel, puudub käibemaksu tasumise eest vastutav isik. Tolliseadustiku artiklit 236 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole käibemaksu tagastamist puudutavas olukorras kohaldatav.
84

Eelnevatest kaalutlustest tulenevalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi ametiasutused ei pea tunnustama selle liikmesriigi kodaniku nime, kui see kodanik on samal ajal teise liikmesriigi kodanik ja ta on omandanud selles teises liikmesriigis nime, mille ta vabalt valis ja mis sisaldab mitut aadlitiitlit, mis ei ole esimesena nimetatud liikmesriigi õiguse kohaselt lubatud, juhul kui on leidnud tõendamist – seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et niisugune tunnustamisest keeldumine on selles kontekstis põhjendatud avalikust korrast lähtuvate kaalutlustega, kuivõrd see on sobiv ja vajalik, tagamaks kõigi selle liikmesriigi kodanike seaduse ees võrdsuse põhimõtte järgimine.
64

Arvestades seda asjaolu on aga oluline meenutada, et kuigi residendist ja mitteresidendist pensionifondidele kahe erineva maksustamismeetodi kohaldamine on käesolevas asjas põhjendatud sellega, et need kaks maksukohustuslase kategooriat ei ole sarnases olukorras, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et mis puudutab ettevõtluskulusid, mis on otseselt seotud tegevusega, mille tulemusel saadi liikmesriigis maksustatavat tulu, siis on selle liikmesriigi residendid ja mitteresidendid sarnases olukorras (kohtuotsus, 17.9.2015, Miljoen jt, C‑10/14, C‑14/14 et C‑17/14, EU:C:2015:608, punkt 57).
16

Nimetatud kohtus kahtleb ka selles, kas sellise koonddeklaratsiooni koostamise ja esitamise kohustus on proportsionaalne sellega järgitava eesmärgiga, milleks on ära hoida maksustamise vältimist ja maksudest kõrvalehoidumist. Ta möönab, et see kohustus on enda olemuselt formaalne ja täiendav, kuna see võimaldab anda asjaomaste toodete kasutusotstarbele ainult esialgse hinnangu. Siinkohal viitab ta Euroopa Kohtu praktikale käibemaksu valdkonnas, mille kohaselt tuleb esiteks anda mahaarvamisõigus siis, kui sisulised nõuded on täidetud ja isegi sellisel juhul, kui maksukohustuslane on jätnud täitmata mõned formaalsed nõuded (vt kohtuotsus, 12.7.2012, EMS-Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, punktid 61 ja 62), ning teiseks lähevad sellised siseriikliku õiguse normid – mis seavad ekspordi maksuvabastuse sõltuvusse väljaveo tähtajast, sätestamata käibemaksukohustuslasele õigust kõnealuse tähtaja mittejärgimise tõttu juba tasutud käibemaksu tagasisaamiseks ka siis, kui ta on tõendanud, et kaup on liidu tolliterritooriumilt välja viidud – kaugemale, kui on vajalik maksustamise vältimise ja maksudest kõrvalehoidumisega võitlemise eesmärgi saavutamiseks (vt kohtuotsus, 19.12.2013, BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, punkt 39).
59

Täiendavalt palub Portugali Vabariik, et Euroopa Kohus tuvastaks esiteks, et „Portugalis praeguse koordinaatori puhul on järgitud määruse nr 95/93 artikli 4 lõike 2 punktis b ette nähtud funktsionaalse sõltumatuse nõudeid“, ning teiseks, et „Portugali Vabariik on täitnud kohustused, mis tal määruse nr 95/93 kohaselt on“.
19

Maksuministeerium palus jätta kaebus rahuldamata, kuna kangid kuuluvad käibemaksudirektiivi artikli 198 lõike 2 kohaldamisalasse. Selles osas on määrav tähtsus asjaolul, et tegemist ei ole valmistoodetega, ja asjaolul, et see säte on ministeeriumi väitel kullaga kauplemise suhtes kohaldatav lex specialis, samas kui selle direktiivi artikkel 199 on vanametalli käsitlev säte. Selline tõlgendus põhineb esimesena nimetatud sätte eesmärgil, mis seisneb võitluses maksupettuste vastu. Kõnealuseid kange tuleb seega pidada „kullaks“ või „kullatoodeteks“, kuna need sisaldavad kulda, mis annab neile turuväärtuse, ja kuna need on valmistatud just selleks, et neis sisalduvat kulda edasi müüa.
57

Eelnevast tuleneb, et neljandale küsimusele kohtuasjas C‑261/14 tuleb vastata, et õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kohaldab finantskorrektsiooni, mida reguleerib selline siseriiklik õigusakt, mis jõustus pärast seda, kui väidetavalt leidis aset riigihankeid reguleerivate eeskirjade rikkumine, eeldusel et tegemist on uute eeskirjade kohaldamisega varasemate eeskirjade kehtivusajal esinenud olukordadest tulenevale hilisemale mõjule, millist asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes kogumis arvesse kõiki põhikohtuasja tehiolusid.
42

Kui see, et asjassepuutuv teenuseosutaja debiteerib ja/või krediteerib ise otse teatud kontot või muudab sama isiku eri kontode seisu, lubab põhimõtteliselt järeldada, et see tingimus on täidetud ja et asjassepuutuv teenus on maksust vabastatud (vt selle kohta kohtuotsus, 13.3.2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, punktid 80, 81 ja 85), siis ainult asjaolu, et teenus otseselt niisugust ülesannet ei sisalda, ei luba kohe eos välistada, et sellele tehingule maksuvabastus ei laiene, arvestades, et käesoleva kohtuotsuse punktis 38 meenutatud tõlgendus ei sõltu sellest, milline on ülekande teostamise viis (vt selle kohta kohtuotsus 13.3.2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, punkt 80).
32

Augstākās tiesas Civillietu departaments (Läti kõrgeima kohtu tsiviilkolleegium) leiab, et asjaomane määrus ei puuduta mitte üksnes A. Lembergsi, vaid ka selliseid kolmandaid isikuid nagu Yelverton ja teisi isikuid, kes ei olnud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionis (Commercial Court) (kõrgem kohus (Inglismaa ja Wales), kuningliku kohtu osakond (kaubanduskohus)) toimunud menetluse pooled. Keeruline on aga selgusele jõuda selles, kas menetluses mitte osalenud isikuid oli teavitatud vaidlustatud määrusest ja hagiga seotud dokumentidest, sest nii hageja kui ka kostja ei ole vastavaid dokumente kohtule esitanud. Järelikult tuleb kontrollida, kas liidu õiguse kohaselt on lubatud, et täitmise tagamise abinõusid puudutavas menetluses piiratakse sellise isiku varalisi õigusi, kes ei olnud sellesse menetlusse kaasatud, kui samas on ette nähtud, et igal isikul, keda täitmise tagamise abinõusid käsitlev kohtulahend puudutab, on õigus nõuda asjaomaselt kohtult igal ajal kohtulahendi muutmist või tühistamist, ning kohtulahendi huvitatud isikutele kätte toimetamine on hagejate ülesanne ning tunnustamise ja täitmise taotluse saanud [liikmesriigi] kohtu pädevus kontrollida kohtulahendi kättetoimetamisega seotud asjaolusid on piiratud.
48

Eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb vastata esitatud küsimusele, et ettevõtjate võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on sätestatud direktiivi 2004/17 artiklis 10 – koosmõjus direktiivi artikliga 51 –, tuleb tõlgendada nii, et hankija ei riku nimetatud põhimõtet, kui ta lubab ühel kahest ettevõtjast, kes kuulusid ettevõtjate ühendusse, kellele sellisena esitati kutse esitada pakkumus selle ühenduse nimel, asendada seda ühendust pärast selle tegevuse lõpetamist ja osaleda enda nimel läbirääkimistega hankemenetluses, tingimusel et on tõendatud esiteks, et see ettevõtja vastab iseseisvalt hankija määratletud nõuetele, ja teiseks, et tema menetluses jätkamine ei kahjusta teiste pakkujate konkurentsiolukorda.
51

Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas KN i tuleb tõlgendada nii, et 13,4% alkoholisisaldusega jook, mis on valmistatud Ferm Fruitile suhkru, aromaatsete ainete, värvainete, maitseühendite, paksendajate ja säilitusainete ning destilleeritud alkoholi lisamise teel selliselt, et joogis ei ole destilleeritud alkoholi mahult ega sisalduselt üle 49%, samal ajal kui 51% alkoholist on tekkinud kääritamisel, kuulub kõnealuse nomenklatuuri rubriiki 2206 või tuleb KN‑i tõlgendada nii, et see jook kuulub selle nomenklatuuri rubriiki 2208.
77

Pärast nendingut, et kõnealune uuring „[näitab] arusaadavalt ja veenvalt, et hüdroenergia üldiselt ja konkreetselt [vaidlusalune projekt] on ülekaalukates üldistes huvides ning on (piirkonna) säästvaks arenguks suure tähtsusega“, rõhutas aga Steiermarki valitsusjuht ise, et selle uuringu koostajad „selgitavad üksikasjalikult selle projekti head energiabilanssi tulenevalt asjaolust, et vesi langeb kõrgelt suhteliselt lühikesel lõigul, ning projekti majanduslikke aspekte kohaliku majanduse jaoks“, „et projekti positiivne panus kliimasoojenemise aeglustamisse CO2 emiteeriva fossiilse elektritootmise asendamisega on esitatud veenvalt“ ja et uuring „toob samuti välja, et [projekti] kasulikke eesmärke ei saa just teiste, keskkonna seisukohast paremate meetmetega saavutada“. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub samuti, et ette on nähtud võimalikud meetmed, et leevendada vaidlusaluse projekti kahjulikku mõju kõnealuse veekogu seisundile, ning eelkõige piirata selle projektiga loodavat takistust kalade rändele sel teel, et rajatakse kalade rännet võimaldav rajatis.
40

12. mai 1989. aasta kohtuotsusest Ottung (320/87, EKL, EU:C:1989:195) tuleneb seega, et ELTL artikli 101 lõige 1 ei keela lepinguliselt kehtestada tasu niisuguse tehnoloogia ainuõigusliku kasutamise eest, mis ei ole enam patendiga kaetud, tingimusel et litsentsisaaja võib vabalt selle lepingu lõpetada. Selle hinnangu aluseks on tõdemus, et tasu on hind, mida tuleb maksta litsentsitud tehnoloogia ärieesmärgil kasutamise eest kindlusega, et litsentsiandja ei kasuta oma tööstusomandiõigusi. Seni kuni asjassepuutuv litsentsileping kehtib ja litsentsisaaja võib selle vabalt lõpetada, kuulub tasu maksmisele ja seda isegi vaatamata sellele, et ainuõiguslikult litsentsitud patendist tulenevaid tööstusomandiõigusi ei saa rakendada litsentsisaaja vastu tulenevalt nende kehtivuse lõppemisest. Nimelt võimaldavad sellised asjaolud ja eelkõige see, et litsentsisaaja võib litsentsilepingu vabalt lõpetada, välistada, et tasu maksmine rikub konkurentsi, piirates litsentsisaaja tegutsemisvabadust või tuues kaasa turu sulgemise mõju.