ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013 (1), millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, sätteid, mis näevad ette õiguse tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse vaidlustamiseks, eriti artikli 27 lõiget 1 tuleb sama määruse põhjendust 19 arvestades tõlgendada nii, et varjupaigataotleja saab tugineda palve esitanud liikmesriigile vastutuse taotluse läbivaatamise eest üleminekule seetõttu, et on möödunud kuue kuu pikkune üleandmistähtaeg (määruse (EL) nr 604/2013 artikli 29 lõige 2 koostoimes artikli 29 lõikega 1). Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis:
ET Euroopa Liidu Teataja C 251/4

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Hispaania) 7. aprillil 2016 – E versus Subdelegación del Gobierno en Álava

(Kohtuasi C-193/16)

(2016/C 251/05)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: E

Vastustaja: Subdelegación del Gobierno en Álava

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2004/38/EÜ (1) artikli 27 [lõigete 1 ja 2] kohaselt kujutab apellant, kes on mõistetud 12 aastaks vangi alaealiste suhtes toime pandud korduvate kuritarvitamise süütegude eest, endast tõelist ja vahetut ohtu avalikule korrale, arvestades, et ta viibib vanglas ja et, kuna tal on vanglakaristusest kantud kuus aastat, on tal enne vabadusse saamist veel kanda mitu aastat karistust?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (EÜT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
4.

Kas vaidluse faktilised asjaolud võimaldavad tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 60 lõike 1 punktides b ja c esitatud väljendeid „juhatuse asukoht” või „peamine äritegevuse koht” kui selle ettevõtja „operatiivkeskust”, kes oli töötajaga sõlmitud töölepingus märgitud tööandjaks, ja kus kontrollitakse kõiki äriühingu tegevuse aspekte (kontroll hoolduse, lennutegevuse ja tegevuse planeerimise üle, lennukite käitamine, hooldamine ja meeskonna koostamine, maismaal asuv tegevus ja toitlustus) ja kust antakse pilootidele kõik juhised, kus piloodid saavad esmast ja täiendavat koolitust, kus hallatakse personaliküsimusi ja juhitakse distsiplinaarküsimuste alaseid koosolekuid ja lahendatakse kaebusi, ehkki seda „operatiivkeskust” käitab ja selle asukoht on registreeritud teise ettevõtja [poolt], kes on esimesest õiguslikult iseseisev, ehkki need kuuluvad samasse majanduslikku kontserni?
5.

Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta asus seisukohale, et kohaldamisele ei kuulunud Euroopa Liidu lepingu artikkel 13. See, et menetlus oli õigusvastane, ei tulene tingimata ainult Euroopa Liidu positiivse õiguse normide, st kirjaliku õiguse rikkumisest, vaid see võib tuleneda ka õiguse üldpõhimõtete (õiguskindluse põhimõte) rikkumisest; sellise juhuga on tegemist ELL artikli 13 rikkumise puhul. Liidus kehtib institutsionaalne raamistik, mille eesmärk on edendada liidu väärtusi, saavutada selle eesmärgid, kaitsta liidu, liidu kodanike ja liikmesriikide huve ning samuti tagada liidu poliitika ja tegevuse ühtsus, tõhusus ja järjepidevus. Õiguse üldpõhimõtted on osaks Euroopa Liidu õiguskorrast.
—

punktid 48–52, arvestades et ühinemislepingu artikkel 36 ja VII lisa jõustusid 9. detsembril 2011, kuigi Horvaatia Vabariigi 15. detsembri 2010. aasta kohtureformi strateegia aastateks 2011–2015 ja Horvaatia valitsuse 20. mai 2010. aasta muudetud tegevuskava kohtureformi läbiviimiseks olid jõustunud ja kehtivad, olgugi et nende aktide hilisem tühistamine Horvaatia poolt, mis oli varem sõnaselgelt heaks kiidetud komisjoni 10. oktoobri 2012. aasta üldraporti Horvaatia kohta punktis 3, mis kohustas Horvaatiat võtma vastu uued sundtäitmist käsitlevad õigusnormid, oli vastuolus õiguspärase ootuse ja õiguskindluse üldpõhimõtetega, kuna nende aktide tühistamine omas apellandi suhtes ilmselget tagasiulatuvat mõju ja kuna pärast 9. septembrit 2011 ei võtnud Horvaatia vastu mitte uue kohtureformi strateegia, vaid üksnes kohtusüsteemi arengustrateegia aastateks 2013-2018, olgugi et viimane Horvaatia poolt vastu võetud kohtureformi strateegia oli just see, mis kehtis 9. detsembril 2011 (vt kohtuotsused, 30.1.1974, Louwage vs. komisjon, 148/73, EU:C:1974:7, punktid 12 ja 28; 17.12.1998, Embassy Limousines & Services vs. parlament, T-203/96, EU:T:1998:302, punktid 74–88, ja 14.5.1975, CNTA vs. komisjon, 74/74, EU:C:1975:59, punktid 41–44), märkides et Üldkohus, kes kinnitas punktis 53, et „sellest ei tule järeldada, et Horvaatia ametivõimud […] võisid vabalt muuta kohtureformi strateegiat aastateks 2011–2015 ja 2010. aasta tegevuskava. Võttes arvesse ühinemislepingu artikli 36 ja VII lisa sätteid, olid need ametivõimud kohustatud täitma mitte üksnes kohustust nr 1, vaid ka kõiki teisi selles lisas nimetatud kohustusi”, kinnitas apellandi käesoleva hüvitamisnõude põhjendatust;
ET Euroopa Liidu Teataja C 251/18

Kühne + Nagel International AG jt 10. mail 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 29. veebruari 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-254/12: Kühne + Nagel International AG jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-261/16 P)

(2016/C 251/19)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellandid: Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd (esindajad: U. Denzel, C. von Köckritz ja C. Klöppner)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu (üheksas koda) 29. veebruari 2016. aasta otsus kohtuasjas T-254/12,

— tühistada komisjoni 28. mai 2012. aasta otsuse C(2012) 1959 (final) (juhtum COMP/39462 – Ekspedeerimisteenused) artikli 1 lõiked 1 ja 2 ning artiklid 2 ja 3 ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel apellante puudutavas osas;

— tühistada apellantidele nimetatud otsuses määratud trahv või vähendada oluliselt selle suurust;

— mõista apellantide Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid viis väidet.

Esiteks on Üldkohus asunud vääralt seisukohale, et hinnalisanditega NES ja AMS seotud tegevus on ELTL artikliga 101 vastuolus. ELTL artikkel 101 ei ole sellisele tegevusele kohaldatav, sest see tegevus ei saa mõjutada riikidevahelist kaubandust.

Teiseks on valesti arvutatud apellantidele määratud trahvisumma. Teatud tasudega (teenustasud või lisatasud) seotud tegevuse puhul tuvastati konkurentsiõiguse rikkumine. Üldkohus oleks pidanud selle eest mõistetava trahvi arvutama üksnes nendest tasudest tekkinud käibe alusel. Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et trahvi arvutamisel muu käibe (eeskätt veohindade) kaasaarvamisega rikkus komisjon trahvide arvutamise suuniste punkti 13. Täieulatusliku kontrollimise pädevuse teostamisel vaikimisi sellestsamast meetodist lähtudes kasutas Üldkohus ise seda pädevust vääralt.

Kolmandaks rikkus Üldkohus võrdse kohtlemise põhimõtet. Erinevalt teistest vedajatest ei tööta K+N vastavalt konsolideerimise mudelile, vaid käitub majanduslikust vaatepunktist üle 90 % tehingutes klassikaline vahendajana. Oluliste erinevuste tõttu ärimudelis oleks Üldkohus pidanud kasutama diferentseeritud lähenemisviisi ning mitte kohtlema erinevaid faktilisi olukordi ühetaoliselt. Eelkõige oleks Üldkohus pidanud tühistama komisjoni arvutatud trahvi ning määrama apellantidele trahvi üksnes käibe alusel, mis tuleneb vastavatest teenustasudest või lisatasudest.

Neljandaks on Üldkohtu määratud trahv täiesti ebaproportsionaalne. Üldkohtu kinnitatud trahv on ilmselgelt ülemäärane ning seda ei saa õigustada hoiatavuse eesmärgiga.

Viiendaks ei ole Üldkohus arvesse võtnud lennutranspordi suhtes kehtivat erandit (Air Transport Exemption) ning seetõttu ei olnud tal õigus, kui ta leidis, et seoses hinnalisanditega NES ja AMS on kohaldatav ELTL artikkel 101.
—

punktid 48–52, arvestades et ühinemislepingu artikkel 36 ja VII lisa jõustusid 9. detsembril 2011, kuigi Horvaatia Vabariigi 15. detsembri 2010. aasta kohtureformi strateegia aastateks 2011–2015 ja Horvaatia valitsuse 20. mai 2010. aasta muudetud tegevuskava kohtureformi läbiviimiseks olid jõustunud ja kehtivad, olgugi et nende aktide hilisem tühistamine Horvaatia poolt, mis oli varem sõnaselgelt heaks kiidetud komisjoni 10. oktoobri 2012. aasta üldraporti Horvaatia kohta punktis 3, mis kohustas Horvaatiat võtma vastu uued sundtäitmist käsitlevad õigusnormid, oli vastuolus õiguspärase ootuse ja õiguskindluse üldpõhimõtetega, kuna nende aktide tühistamine omas apellantide suhtes ilmselget tagasiulatuvat mõju ja et kuna pärast 9. septembrit 2011 ei võtnud Horvaatia vastu mitte uue kohtureformi strateegia, vaid üksnes kohtusüsteemi arengustrateegia aastateks 2013-2018, olgugi et viimane Horvaatia poolt vastu võetud kohtureformi strateegia oli just see, mis kehtis 9. detsembril 2011 (vt kohtuotsused, 30.1.1974, Louwage vs. komisjon, 148/73, EU:C:1974:7, punktid 12 ja 28; 17.12.1998, Embassy Limousines & Services vs. parlament, T-203/96, EU:T:1998:302, punktid 74–88, ja 14.5.1975, CNTA vs. komisjon, 74/74, EU:C:1975:59, punktid 41–44), märkides et Üldkohus, kes kinnitas punktis 53, et „sellest ei tule järeldada, et Horvaatia ametivõimud […] võisid vabalt muuta kohtureformi strateegiat aastateks 2011–2015 ja 2010. aasta tegevuskava. Võttes arvesse ühinemislepingu artikli 36 ja VII lisa sätteid, olid need ametivõimud kohustatud täitma mitte üksnes kohustust nr 1, vaid ka kõiki teisi selles lisas nimetatud kohustusi”, kinnitas apellantide käesoleva hüvitamisnõude põhjendatust;
ET Euroopa Liidu Teataja C 251/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Itaalia) 7. aprillil 2016 – Comune di Corridonia versus Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(Kohtuasi C-196/16)

(2016/C 251/06)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Comune di Corridonia

Vastustajad: Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklis 191 ja direktiivi 2011/92/EL (1) artiklis 2 sätestatut silmas pidades on ühenduse õigusega kooskõlas keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kontrollimise menetluse korraldamine (ja hiljem ka keskkonnamõju hindamine) pärast rajatise valmimist, juhul kui liikmesriigi kohus on loa tühistanud keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kontrollimata jätmise pärast, olukorras, kus projekt oli sellest kontrollimisest vabastatud liikmesriigi õigusnormide alusel, mis on ühenduse õigusega vastuolus?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT 2012, L 26, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 251/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Itaalia) 8. aprillil 2016 – Comune di Loro Piceno jt versus Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(Kohtuasi C-197/16)

(2016/C 251/07)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Comune di Loro Piceno, Marcello Bartolini, Filippo Bruè, Sergio Forti, Stefano Piatti, Gaetano Silvetti, Gianfranco Silvetti, Rocco Tirabasso, Sante Vagni, Albergo Ristorante Le Grazie Sas di Forti Sergio & Co., Suolificio Elefante Srl, Suolificio Roxy Srl, Aldo Alessandrini

Vastustaja: Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklis 191 ja direktiivi 2011/92/EL (1) artiklis 2 sätestatut silmas pidades on ühenduse õigusega kooskõlas keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kontrollimise menetluse korraldamine (ja hiljem ka keskkonnamõju hindamine) pärast rajatise valmimist, juhul kui liikmesriigi kohus on loa tühistanud keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kontrollimata jätmise pärast, olukorras, kus projekt oli sellest kontrollimisest vabastatud liikmesriigi õigusnormide alusel, mis on ühenduse õigusega vastuolus?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT L 26, lk 1).
—

tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole esitanud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta direktiivi 2010/31/EL (1) hoonete energiatõhususe kohta, mida on täiendatud komisjoni 16. jaanuari 2012. aasta delegeeritud määrusega (EL) nr 244/2012 (2), millega kehtestatakse võrdlusmeetodite raamistik hoonete ja ehitusdetailide energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalse taseme arvutamiseks, artikli 5 lõikes 2 ette nähtud kuluoptimaalse taseme aruannet, siis on ta rikkunud sellest sättest tulenevaid kohustusi;
b)

muutmisakti eelnõu seletuskirjast nähtub, et eespool nimetatud karistussätete eesmärk on muuta selgemaks või seada sisse keeld selliste hasartmängude suhtes, mida pakuvad internetis välismaised hasartmängukorraldajad ja mis on otseselt suunatud Taani turule, osalt keelates välismaiste hasartmängukorraldajate poolt internetis pakutavate hasartmängude reklaami, kuna samast seletuskirjast nähtuvalt on enne kõnealuseid muudatusi kehtivate õigusnormide kohaselt kahtlemata õigusvastane, kui välismaine hasartmängukorraldaja kasutab müügikanaleid, mille puhul mänguseade asub füüsiliselt Taanis, kuid esineb kahtlusi küsimuses, kas see säte laieneb ka Taani mängijatele suunatud välismaistele hasartmängudele, kui mänguseade asub füüsiliselt väljaspool Taanit, ning sellepärast on vaja selgitada, et keeld hõlmab selliseidki mänge. Samuti ilmneb seletuskirjast, et on tehtud ettepanek keelata niisuguste hasartmängude, loteriide ja kihlvedude reklaam, mille suhtes ei ole välja antud selle seaduse kohast litsentsi, ning et see muudatus on kooskõlas kehtiva keeluga, mis on sätestatud hobuste võiduajamise kihlvedude seaduse (hestevæddeløbsloven) § 12 lõikes 3, kuid täpsustab [nüüd kehtetuks tunnistatud] kihlveo- ja loteriiseaduse (tips- og lottoloven) § 10 lõikes 4 sisaldunud keeldu. Veel on seletuskirjas märgitud, et keelu eesmärk on kaitsta Taani ametiasutustelt litsentsi saanud hasartmängukorraldajaid niisuguste äriühingute eest, kellel sellist litsentsi ei ole ja kes seetõttu ei saa Taanis õiguspäraselt hasartmänguteenust pakkuda ega vahendada.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 994/2010 (1) artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on keelatud liikmesriigil kehtestada maagaasitarnijatele täiendavaid kohustusi, mis tulenevad sellest, et liikmesriik on „kaitstud tarbijate” – kelle tarbimine aitab piiritleda katkematu varustatuse kindlustamiseks kehtestatud hoiustamiskohustuste ulatust – hulka arvanud kliendid, keda ei ole sama määruse artikli 2 lõikes 1 nimetatud?
4.

Kas määruse (EL) nr 330/2010 artikli 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et jaemüügi valdkonnas tegutsevatele valikulise turustussüsteemi liikmetele kehtestatud keeld kaasata internetimüüki kolmandaid ettevõtjaid nii, et seda saavad tuvastada ka kolmandad isikud, on lõpptarbijatele suunatud passiivse müügi taotluslik piirang?
1.

Kas Montréali konventsiooni artikli 31 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et hagi esitamise õiguse säilitamiseks peab kaebus lisaks sellele, et see peab olema esitatud tähtaegselt, olema selle aja jooksul selle artikli lõikes 3 ette nähtud viisil kirjalikult koostatud?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, on eespool nimetatud põhimõtetega kooskõlas niisugune õigusnorm nagu vabariigi presidendi dekreedi 633/1972 artikli 26 teine lõik (redaktsioonis, mis kehtis enne 28. detsembri 2015. aasta seaduse nr 208 artikli 1 lõigetega 126 ja 127 tehtud muudatusi), mille kohaselt peab maksu tagasisaamise õiguse olemasoluks olema tõendatud, et eelnevalt on tulemusetult läbi viidud maksejõuetusmenetlused; st kohtupraktika ja liidu liikmesriigi maksuhalduri praktika kohaselt siis, kui vara lõplik jaotamine ei andnud tulemusi või – kui vara jaotamist ei toimu –siis, kui maksejõuetusmenetlust lõpetav lahend on jõustunud; arvestades seejuures seda, et vastavate menetluste algatamist võib mõistlikult pidada majanduslikult ebatulusaks võlanõude väiksuse, selle rahuldamise tõenäosuse ja maksejõuetusmenetluste kulude tõttu, ning seda, et sellised eeldused võivad täituda alles aastaid pärast maksejõuetusmenetluse algatamist?
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL artikli 2 lõikega 1 ja artikli 6 lõigetega 1 ja 3 on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt peab kriminaalmenetluses süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku ja vastuväite vastuvõetavuse tähtaja arvutamiseks piisab ilma pikemata käskotsuse kättetoimetamisest selle vastuvõtmiseks volitatud isikule, kui süüdistataval on selliselt arvutatud tähtaja möödalaskmise korral õigus nõuda tähtaja ennistamist ning kui siis piisab tuginemisest sellele, et talle on käskotsus edastatud ja et ta esitas pärast selle edastamist vastuväite õigel ajal, seega kui ta saab tähtaja ennistamise korral nõuda tagantjärele vastuväite esitamise lühendamata tähtaega isegi siis, kui tähtaja möödalaskmise korral on tavaliselt seadusega ette nähtud käskotsuse täitmisele pööramine.
ET Euroopa Liidu Teataja C 260/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht München I (Saksamaa) 4. aprillil 2016 – kriminaalasi Ionel Opria süüdistuses

(Kohtuasi C-188/16)

(2016/C 260/21)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht München I

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

Ionel Opria

Teine menetlusosaline: Staatsanwaltschaft München I

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (1), artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt saab kriminaalmenetluse raames süüdistatavale, kellel puudub selles liikmesriigis alaline elu- või viibimiskoht, tema suhtes tehtud käskotsuse kätte toimetada vastuvõtmiseks volitatud isikule, kelle süüdistatav on nimetanud, mille tagajärjel jõustub käskotsus sellele vastuväite esitamiseks ette nähtud (kahenädalase) tähtaja möödumisel, mis hakkas kulgema alates kättetoimetamisest volitatud isikule, on viidatud direktiivi sätetega vastuolus ja seda isegi siis, kui liikmesriigi õigusnormide kohaselt tuleb sellisele süüdistatavale, kes kahe nädala jooksul pärast käskotsusest tegelikku teadasaamist esitab pädevale kohtule kirjaliku vastuväite käskotsusele, võimaldada omal algatusel tähtaja ennistamist, millest tulenevalt peab menetlus pärast tähtaja ennistamise otsuse tegemist kulgema samamoodi nagu õigeaegselt esitatud vastuväite puhul?

(1) ELT L 142, lk 1.
1.

Kas ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus piirkondlik maks, millega väidetavalt maksustatakse suure müügi- ja klientide parkimisalaga kaubandusettevõtete äri- ja kaubandustegevusega seotud rajatiste ja taristu kasutamisest tulenevat keskkonnakahju, kui ettevõtte müügipind on üle 500 m2, kuid mis on tegelikult sissenõutav sõltumata sellest, kas kõnealused kaubandusettevõtted asuvad tegelikult tiheda asustusega asulaalal või väljaspool seda, ja enamasti peavad seda tasuma teiste liikmesriikide ettevõtjad, kusjuures: i) maksu ei kohaldata tegelikult ettevõtjate suhtes, kellele kuulub mitu kaubandusettevõtet, olenemata sellest, kui suur on nende kõigi müügipindade pindala kokku, kui neist ühegi müügipind ei ole suurem 500 m2, ja isegi juhul, kui neist ühe või mõne müügipind selle piirmäära ületab, kuid maksubaas ei ületa 2 000 m2, samas kui maksu kohaldatakse tegelikult ettevõtjate suhtes, kellele kuulub üksainus kaubandusettevõte, mille müügipinna pindala on kõnealustest piirmääradest suurem, ja ii) maksu ei kohaldata lisaks kaubandusettevõtete suhtes, mis müüvad ainuüksi masinaid, sõidukeid, tööriistu ja tööstustarvikuid; ainult kutseala esindajatele ehitusmaterjale, sanitaarkaupu, uksi ja aknaid; mööblit individuaalsetes, traditsioonilistes ja spetsialiseerunud ettevõtetes; mootorsõidukeid kontsessionääride müügi- ja teeninduskeskustes; aia- ja põllumajanduskultuuride kasvulavasid ning autokütust, ja seda olenemata nende müügipinna pindalast?
1.

Kas ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus piirkondlik maks, mida kohaldatakse selliste suurte kaubandusettevõtete suhtes, mille kauba väljapaneku ja müügipind on 4 000 m2 või suurem, mõju tõttu, mida sellised kaubandusettevõtted avaldavad territooriumile, keskkonnale ja asjaomase piirkonna asulakaubandusele, samas kui maksu kohaldatakse sõltumata sellest, kas kõnealused kaubandusettevõtted asuvad tegelikult tiheda asustusega asulaalal või väljaspool seda, ja enamasti peavad seda tasuma teiste liikmesriikide ettevõtjad, kusjuures: i) maksu ei kohaldata kaubandusettevõtjate suhtes, kellele kuulub mitu (kas individuaalset või kollektiivset) kaubandusettevõtet, millest igaühe kauba väljapaneku ja müügipind jääb alla 4 000 m2, ja seda olenemata sellest, kui suur on ettevõtja kõigi ettevõtete kauba väljapaneku ja müügipindade pindala kokku, ja ii) maksust on vabastatud suured individuaalsed kaubandusettevõtted, mille kauba väljapaneku ja müügipind ei ületa 10 000 m2, kui need müüvad ainuüksi aiakaupu ja sõidukeid, ehitusmaterjale, masinaid ja tööstustarvikuid?
1.

Kas ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus piirkondlik maks, mida kohaldatakse selliste suurte individuaalsete kaubanduskeskuste kasutamise suhtes, mille müügipind on 2 500 m2 või suurem, mõju tõttu, mida sellised kaubanduskeskused võivad avaldada territooriumile, keskkonnale ja asjaomase piirkonna asulakaubandusele, samas kui õigusnormide kohaselt kohaldatakse maksu sõltumata sellest, kas kõnealused kaubandusettevõtted asuvad tegelikult tiheda asustusega asulaalal või väljaspool seda, ja enamasti peavad seda tegelikult tasuma teiste liikmesriikide ettevõtjad, kusjuures: i) maksu ei kohaldata kaubandusettevõtjate suhtes, kellele kuulub mitu kaubandusettevõtet, millest igaühe individuaalne müügipind jääb alla 2 500 m2, ja seda olenemata sellest, kui suur on ettevõtja kõigi ettevõtete müügipindade pindala kokku; ii) maksust on vabastatud suured kollektiivsed kaubandusettevõtted; iii) maksust on vabastatud individuaalsed kaubandusettevõtted, mis müüvad aiakaupu ja sõidukeid, ehitusmaterjale, masinaid ja tööstustarvikuid, ja iv) maksu kohaldatakse ainult 40 % suhtes lõplikust maksubaasist kaubandusettevõtete puhul, mis müüvad peamiselt mööblit, sanitaarkaupu, uksi ja aknaid, ning ehituskaubamajade puhul?
3.

Kas ELTL artikli 96 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on – komisjoni loa puudumise korral – keelatud seda tüüpi meetmed, nagu on osutatud teises küsimuses ja mille üldeesmärk muude eesmärkide hulgas on kaitsta taksoettevõtjaid konkurentsi vastu, mida pakuvad juhiga sõiduauto rentimise ettevõtjad, ja b) mille spetsiifiline tagajärg kohtuasja konkreetsetel asjaoludel on kaitsta bussiettevõtjaid konkurentsi vastu, mida pakuvad taksoettevõtjad?
(i)

Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta vaidlustatud kohtumääruses sedastas, et vaidlusalune määrus on üldkohaldatav akt, mis sisaldab apellandi suhtes rakendusmeetmeid Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 2263 lõike 4 tähenduses.