Arvestades sidet, mis seob üleminekusätteid lõplike sätetega, kuna esimestel ei ole ilma teiste olemasoluta mingit põhjust eksisteerida, ja arvestades, et pädeval asutusel puudus otsustamisvabadus, tuleb asuda seisukohale, et kolmandates riikides töötavate ametnike põhipuhkuse vähendamist puudutavate otsuste ja personalieeskirjade X lisa uue artikli 6 esimese lõigu vahel esineb otsene õiguslik side ning et kuna see esimene lõik on personalieeskirjade X lisa artikli 6 teise lõigu esimese taande lõpp‑punkt, on see vähemalt kaudselt kohaldatav asjaomastele otsustele, kuna see oli asjasse puutuv nende otsuste vastuvõtmisel, sest need tuginesid põhiliselt sellele, isegi kui see ei olnud formaalselt nende õiguslik alus.

Seetõttu tuleb märkida, et üleminekuperioodi olemuseks on korraldada järkjärguline üleminek ühest korrast teise, et lahendada uue korra kehtestamisega kaasnevaid probleeme või vältida eelneva korra järsku muutmist.

ELTL artiklit 277 tuleb tõlgendada piisavalt laiendavalt, et tagada tõhus kontroll institutsioonide üldkohaldatavate õigusaktide seaduslikkuse üle nende isikute huvides, kellel puudub õigus esitada hagi otse nende aktide peale. Lisaks peab ELTL artikli 277 kohaldamisala laienema ka neile institutsioonide aktidele, mis olid asjasse puutuvad tühistamishagi esemeks oleva otsuse vastuvõtmisel, kuna asjaomane otsus tugineb põhiliselt neile, isegi kui need ei ole formaalselt selle õiguslikuks aluseks.

ELTL artikli 277 alusel kaasneva nõudena esitatud õigusvastasuse väide, kui põhikohtuasjas vaidlustatakse mingi muu akti õiguspärasust, on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt vastuvõetav üksnes siis, kui selle muu akti ja akti, mille õigusvastasusele viidatakse, vahel esineb seos. Kuna ELTL artikli 277 eesmärk ei ole võimaldada menetlusosalisel vaidlustada ükskõik millist üldakti mis tahes hagi põhjenduseks, peab õigusvastasuse väite ulatus olema piiratud sellega, mis on kohtuasja lahendamiseks ilmtingimata vajalik. Sellest tuleneb, et üldakt, mille õigusvastasust väidetakse, peab olema hagi esemeks olevale juhtumile otseselt või kaudselt kohaldatav ning vaidlustatud üksikotsuse ja kõnealuse üldakti vahel peab olema otsene õiguslik seos.

Asjaolu, et direktiiv ei ole institutsioonidele iseenesest siduv, ei välista seda, et nimetatud direktiivis kehtestatud normidele või põhimõtetele saab tugineda nende institutsioonide vastu, kui ilmneb, et need põhimõtted on institutsioonidele otseselt siduvate aluslepingu alusnormide ja üldpõhimõtete konkreetne väljendus. Samuti võib direktiiv olla institutsioonile siduv juhul, kui see institutsioon kavatses oma korraldusliku autonoomia alusel ja ametnike personalieeskirjade piires täita konkreetset kohustust, mis on ära toodud direktiivis, või samuti juhul, kui üldkohaldatavas siseaktis endas on sõnaselgelt viidatud meetmetele, mida liidu seadusandja on aluslepingute kohaldamiseks võtnud. Viimaseks tuleb täheldada, et institutsioonid peavad vastavalt neil lasuvale lojaalsuskohustusele võtma tööandjana käitudes arvesse liidu tasemel vastu võetud õigusnorme.

Kuna personalieeskirjade lisad on personalieeskirjade endiga õiguslikult samaväärsed ning kuna puudub hierarhia direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta ja määruse nr 1023/2013 vahel, mis käsitleb personalieeskirjade muutmist, sest see määrus ei ole asjaomase direktiivi delegeeritud õigusakt või rakendusakt, ei saa personalieeskirjade artikli 1e lõikele 2 ja direktiivile 2003/88 tugineda õigusvastasuse vastuväite abil selleks, et tunnistada kohaldamatuks personalieeskirjade X lisa artikkel 6.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 51 lõikest 1 tuleneb siiski, et selle sätted on ette nähtud eelkõige liidu institutsioonidele, kes on seega kohustatud järgima selles sisalduvaid põhimõtteid, sealhulgas harta artikli 31 lõikega 2 tagatud põhipuhkuse õiguse põhimõtet, ja edendama nende kohaldamist.

Tuleb ka täheldada, et ELL artikli 6 lõike 1 kolmanda lõigu ja harta artikli 52 lõike 7 kohaselt tuleb harta tõlgendamisel arvesse võtta Euroopa Konvendi presiidiumi poolt harta kohta antud selgitusi.

Sellest tuleneb, et harta artikli 31 lõige 2 kaitseb nimelt direktiivi 93/104, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte, mis asendati ja kodifitseeriti seejärel direktiiviga 2003/88, sisu. Eelkõige on direktiivi 2003/88 põhipuhkust käsitlev artikkel 7 identne direktiivi 93/104 artikliga 7. Selle lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele vastavalt niisuguse puhkuse õiguse andmise tingimustele, mis on ette nähtud siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega“.

Kuivõrd direktiiv 2003/88 on harta artikli 31 lõikes 2 väljendatud põhimõtte konkreetne väljendus, nagu tuleneb seda puudutavatest presiidiumi selgitustest, ei saa seadusandja, kes peab järgima seda artiklit, millel on sama väärtus kui aluslepingutel, selle direktiivi sisu kohaldamata jätta.

(vt punktid 61, 64 ja 66–69)