Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse – EÜ artikli 95 lõige 3 – Säte, mida ei saa pidada liikmesriigi kohustuste otseseks aluseks

(EÜ artikli 95 lõige 3)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Tarbija kaitsmine väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 85/577 – Kohaldamisala – Laenuga rahastatava investeeringu osaks olevad kinnisvara müügilepingud – Väljajätmine

(Nõukogu direktiiv 85/577, artikli 3 lõike 2 punkt a)

3. Õigusaktide ühtlustamine – Tarbija kaitsmine väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 85/577 – Kinnisvaraostu rahastamiseks mõeldud laenuleping – Taganemine – Tagajärjed – Kohustus maksta viivitamata tagasi laenusumma koos intressidega – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 85/577, artiklid 4, 5 ja 7)

Summary

1. EÜ artikli 95 lõige 3, milles on sätestatud, et komisjon võtab nimetatud artikli lõikes 1 ette nähtud tarbijakaitset käsitlevates ettepanekutes aluseks kaitstuse kõrge taseme ning ka Euroopa Parlament ja nõukogu püüavad oma vastavate volituste piires saavutada sama eesmärki, on adresseeritud erinevatele institutsioonidele, kellel igaühel on ühenduse õigusloomeprotsessis oma roll. Järelikult ei saa seda sätet pidada liikmesriigi kohustuste otseseks aluseks. Seda sätet saab kõige rohkem kasutada ühe elemendina EÜ artikli 95 alusel vastu võetud akti tõlgendamisel.

(vt punktid 59 ja 61)

2. Direktiivi 85/577 tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on kinnisvara müügilepingud arvatud direktiivi kohaldamisalast välja ka sellisel juhul, kui need on vaid osa finantsinvesteeringust, mille rahastamine on tagatud laenuga ja mille lepingueelsed läbirääkimised on nii kinnisvara müügilepingu kui ka ainult rahastamiseks mõeldud laenulepingu osas toimunud koduuksetehingu olukorras.

(vt punkt 81 ja resolutiivosa punkt 1)

3. Kuigi direktiivi 85/577 tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral artikli 7 kohaselt on tarbija poolt lepingust taganemise õiguslike tagajärgede reguleerimine liikmesriikide pädevuses, peavad nad seda pädevust kasutades järgima ühenduse õigust ja konkreetsemalt direktiivi reegleid, mida tõlgendatakse direktiivi eesmärgist lähtudes ja nii, et oleks tagatud direktiivi kasulik mõju.

Mis puudutab kinnisvaraostu rahastamiseks mõeldud laenulepingut, siis ei ole kõnesoleva direktiiviga vastuolus, kui:

– siseriiklikud reeglid näevad laenulepingust taganemise ainsa tagajärjena ette selle lepingu tühistamise, isegi kui tegemist on finantsinvesteeringuga, milleks ei oleks antud laenu ilma kinnisvara ostmiseta;

– direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;

– nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;

– siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi. Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud vältida sellise investeeringuga kaasnevaid riske, paneb direktiivi artikkel 4 liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid, võttes meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.

(vt punktid 69, 81, 88–89, 93, 103 ja resolutiivosa punktid 2–3)