KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 2. detsembril 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑645/20

V A,

Z A

versus

TP

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus pärimisasjades – Kohtualluvus muudel juhtudel – Pärandaja alaline elukoht surma hetkel kolmandas riigis – Pärandaja, kellel on ühe liikmesriigi kodakondsus ja vara selles riigis – Kohustus tunnistada end pädevaks omal algatusel

1. Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) küsib Euroopa Kohtult, kas selle liikmesriigi ( 2 ) asutused, kus asub pärandaja vara, peavad määruse nr 650/2012 artikli 10 kohaselt omal algatusel tõendama oma pädevust pärimisasja tervikuna lahendamiseks.

2. Kahtlus tekib pärimisõigustega seotud kohtuvaidluses, mille pooled on surnud Prantsuse kodaniku lapsed, kusjuures surnu viimase alalise elukoha üle Prantsusmaal on vaidlus, ja teiselt poolt isik, kes oli tema surma hetkel tema abikaasa (kuid mitte laste ema).

3. Kumbki pool ei vaidlusta pärandaja kodakondsust tema surma hetkel ega seda, et ta oli Prantsusmaal asuva kinnisasja omanik. Lahkheli keskmes on üksnes see, kus oli surma hetkel tema alaline elukoht.

4. Esimeses kohtuastmes tunnistas Prantsuse kohus ennast pädevaks lahendama pärandaja laste nõuet määrata pärandi hooldaja.

5. Apellatsiooniastmes otsustas vastav kohus siiski, et Prantsuse kohtud ei ole kogu pärandi asjas pädevad, kuna pärandaja viimane elukoht oli Ühendkuningriigis.

6. Kassatsiooniastmes väidavad kassaatorid, et Prantsuse kohtud oleksid igal juhul pidanud tunnistama ennast pädevaks omal algatusel – mille kohta ongi esitatud eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus.

I. Kohaldatav õigus. Määrus nr 650/2012

7. Põhjenduses 7 on sätestatud: „Tuleks edendada siseturu nõuetekohast toimimist, kaotades isikute vaba liikumist piiravad takistused, millega puutuvad praegu kokku inimesed, kes soovivad teostada oma õigusi piiriülese mõjuga pärimisasjade puhul. Euroopa õigusruumis peavad kodanikud saama aegsasti korraldada oma pärandiga seotud küsimusi. Pärijate ja annakusaajate, teiste surnule lähedaste isikute ning pärandaja võlausaldajate õigusi tuleb kaitsta tõhusal viisil“.

8. Põhjenduses 23 on ette nähtud: „Arvestades ELi kodanike suurenevat liikuvust ning liidus nõuetekohase õigusemõistmise tagamiseks ning selleks, et tagada tegelike ühendavate tegurite olemasolu pärimise ja selle liikmesriigi vahel, mille õigust kohaldatakse, tuleks käesolevas määruses kehtestada, et nii kohtualluvuse kui ka kohaldatava õiguse kindlaksmääramise eesmärgil sätestatud üldiseks ühendavaks teguriks on surnu alaline elukoht tema surma […] hetkel“.

9. Põhjenduses 27 on märgitud: „Käesoleva määruse eeskirjade eesmärk on tagada, et pärimisega tegelev asutus kohaldab enamikul juhtudest oma liikmesriigi õigust. Seetõttu nähakse käesoleva määrusega ette erinevad mehhanismid juhtudeks, kui surnu on valinud tema pärandile kohaldatavaks õiguseks selle liikmesriigi õiguse, mille kodanik ta oli“.

10. Põhjenduses 30 on märgitud: „Tagamaks, et kõigi liikmesriikide kohtud saaksid samadel põhjustel kasutada pärimisõigust, kui surnud isiku alaline elukoht ei ole surma hetkel ühegi osalisriigi alaline elukoht, peab käesolevas määruses ammendavalt loetlema hierarhilises järjekorras põhjused, miks võib teostada täiendavat kohtualluvust.“

11. Põhjenduses 43 on ette nähtud: „Käesoleva määrusega kehtestatud kohtualluvuseeskirjad võivad teatud juhtudel viia olukorrani, kus kohus, kel on käesoleva määruse kohaselt pädevus lahendada pärimisasju, ei kohalda oma õigust […]“.

12. Põhjenduses 57 on meenutatud, et: „Käesolevas määruses sätestatud kollisiooninormid võivad viia kolmanda riigi õiguse kohaldamiseni. Sellistel juhtudel tuleks võtta arvesse selle riigi rahvusvahelise eraõiguse norme. Kui nende normidega nähakse ette tagasisaade ja edasiviide kas liikmesriigi õigusele või kolmanda riigi õigusele, mis kohaldab oma siseriiklikku pärimisele kohaldatavat õigust, tuleb niisugune tagasisaade ja edasiviide heaks kiita, et tagada rahvusvahelise õiguse ühtsus […]“.

13. Artiklis 4 („Üldine kohtualluvus“) on sätestatud: „Pärimisasja tervikuna lahendamiseks on pädevad isiku surma hetkel tema harilikuks viibimiskohaks olnud liikmesriigi kohtud“.

14. Artiklis 10 („Kohtualluvus muudel juhtudel“) on ette nähtud: „1. Kui isiku surma hetkel ei asu tema harilik viibimiskoht liikmesriigis, on pädevus lahendada pärimisasi tervikuna siiski selle liikmesriigi kohtutel, kus asuvad pärandvarasse kuuluvad esemed, juhul kui: a) surnu oli surma hetkel selle liikmesriigi kodanik, või selle tingimuse täitmata jätmise korral, b) selles liikmesriigis asus surnu eelmine harilik viibimiskoht ning kohtusse pöördumise ajaks ei ole hariliku viibimiskoha muutmisest möödunud rohkem kui viis aastat. 2. Kui ühelgi liikmesriigi kohtul ei ole pädevust lõike 1 alusel, on selle liikmesriigi kohtutel, kus pärandvarasse kuuluv ese asub, pädevus teha otsuseid kõnealuse eseme kohta.“

15. Artiklis 15 („Kohtualluvuse kontrollimine“) on sätestatud: „Kui liikmesriigi kohtusse on pöördutud pärimisasjas, mis käesoleva määruse kohaselt ei ole tema pädevuses, keeldub kohus omal algatusel asja arutamisest“.

16. Artiklis 20 („Ühetaoline kohaldamine“) on sätestatud: „Käesolevas määruses nimetatud õigust kohaldatakse olenemata sellest, kas tegemist on liikmesriigi õigusega või mitte“.

II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimus

17. Prantsuse kodanik XA suri Prantsusmaal 3. septembril 2015, jättes pärijateks oma abikaasa TP ja oma esimesest kooselust sündinud kolm last YA, ZA ja VA (edaspidi „menetluskaaslased A“).

18. Menetluskaaslased A esitasid TP vastu nõude Tribunal de grande instance’i (esimese astme kohus, Prantsusmaa) esimehele kui esialgse õiguskaitse kohaldamise üle otsustavale kohtunikule, paludes tal nimetada pärandi hooldaja.

19. Nad tuginesid selles nõudes Prantsuse kohtute pädevusele määruse nr 650/2012 artikli 4 alusel, väites, et nende isa alaline elukoht oli surma hetkel Prantsusmaal.

20. Esimese astme kohus pidas seda asjaolu tõendatuks ja tunnistas ennast pädevaks kohtuvaidlust menetlema; selle otsuse kaebas TP edasi Cour d’appel de Versailles’le (Versailles’ apellatsioonikohus, Prantsusmaa).

21. Kuna apellatsioonikohus leidis, et kadunu viimane alaline elukoht oli olnud Ühendkuningriigis, leidis ta, et vastavalt määruse nr 650/2012 artiklile 4 ei ole Prantsuse kohtud asjas pädevad.

22. Cour de cassation’is (Prantsusmaa kassatsioonikohus) väidavad menetluskaaslased A, et: – apellatsioonikohus oleks pidanud vastavalt määruse nr 650/2012 artiklile 10 omal algatusel kontrollima oma pädevust; ( 3 ) – kadunul oli Prantsuse kodakondsus ja ta oli Prantsusmaal asuva vara omanik; ( 4 ) – isegi kui tema viimane alaline elukoht ei oleks olnud Prantsusmaal, oleksid Prantsuse kohtutel muudel juhtudel kohtualluvus pärimisasja tervikuna lahendama, kuna pärandvara asub Prantsusmaal ja pärandajal oli surma hetkel selle riigi kodakondsus; – määruse nr 650/2012 sätted põhinevad avalikul huvil ning kohus peab neid kohaldama omal algatusel.

23. Nendel asjaoludel esitab Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) Euroopa Kohtule järgneva küsimuse: „Kas […] määruse (EL) nr 650/2012 […] artikli 10 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui kadunu alaline elukoht surma ajal ei ole liikmesriigis, peab selle liikmesriigi kohus, kus kadunu alaline elukoht ei olnud, kuid kes tuvastab, et viimasel oli selle riigi kodakondsus ja tal oli seal varasid, omal algatusel kindlaks määrama, et asi allub talle vastavalt selles õigusaktis ette nähtud kohtualluvusele muudel juhtudel?“

III. Menetlus Euroopa Kohtus

24. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 1. detsembril 2020.

25. Kirjalikud seisukohad on esitanud TP, Hispaania, Prantsuse ja Tšehhi valitsus ning Euroopa Komisjon.

26. Kohtuistungi korraldamist ei peetud vajalikuks.

IV. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatus

1. Kassatsioonkaebuse väide ja selle eeldus

27. Kassatsioonkaebuses heidetakse apellatsioonikohtule ette, et see ei kontrollinud omal algatusel oma pädevust määruse nr 650/2012 artikli 10 alusel, kuigi ta oleks pidanud seda tegema.

28. Seda kassatsioonkaebuse väidet peab loogiliselt analüüsima eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellel on parim positsioon kontrollida kõiki kohtuvaidluse aspekte madalamates kohtuastmetes.

29. Nagu ma juba märkisin, võimaldaks apellatsioonikohtu otsus siiski arutleda vähemalt selle üle, kas selles kohaldati ühel või teisel viisil määruse nr 650/2012 artiklit 10.

30. Kassatsioonkaebusega vaidlustatud kohtuotsuses on nimelt kohtualluvust käsitlevas jaotises („Sur la compétence“) ära toodud määruse nr 650/2012 artikkel 10, mis näitab, et kohus käsitles omal algatusel õigusnormi, millele pooled ei tuginenud.

31. Apellatsioonikohus esitab seejärel küll arutluskäigu, mis vastab määruse nr 650/2012 artiklile 4. Siiski ei saa täiesti välistada, et ta analüüsis oma pädevust sama määruse artikli 10 alusel, et järeldada (vaikimisi), et seda artiklit ei ole põhjust kohaldada.

32. Kui apellatsioonikohus seda kontrolli tegi, siis kontrollis ta, kas tal on määruse nr 650/2012 artikli 10 alusel rahvusvaheline kohtualluvus. Ainus, mida saaks arutada, on see, kuidas ta seda sätet ( 5 ) mõistis, või võimalikku viga seoses nimetatud sätte kohaldamisega selles kohtuasjas.

2. Küsimuse piiritlemine

33. Olles seda märkinud, käsitlen ma eelotsuse küsimust niisugusena, nagu see on esitatud, see tähendab, keskendudes sellele, kas määruse nr 650/2012 artiklist 10 oleks tulnud teha omal algatusel järeldused, mida apellatsioonikohus ei ole teinud.

34. Kõigepealt on kohane täpsustada kahte asja.

a) „Omal algatusel“

35. Esimene puudutab liidu õigusnormi „omal algatusel“ kohaldamist.

36. Peale selle, et see mõiste viitab rollide jagunemisele kohtu ja vaidluse poolte vahel, ei ole see mõiste ühene: ühtset vastust ei ole küsimusele, mis on kohtu roll või ülesanne ning mida peavad tegema menetluse pooled. See varieerub sõltuvalt igast õiguskorrast ja selle piires teguritest nagu menetluse liik, kohtuvaidluse sisu või menetluse aste. Samuti muutuvad need loomulikult aja jooksul. ( 6 )

37. Käesoleva kohtuasja puhul tähendaks „omal algatusel kohaldamine“, et kohtul tuleb lahendada vaidlus oma pädevuse üle muu normi alusel kui see, millele pooled tuginevad, ilma et ta seejuures muudaks vaidluse ulatust ega tugineks muudele faktilistele asjaoludele kui need, mida peavad mõlemad pooled tõendatuks.

38. Sellises olukorras kohtu tegevus: – piirduks sellega, et ta asendab õigusliku aluse, mida ta peab vääraks, teisega, mida ta peab ise õigemaks, kuigi hageja ei ole sellele tuginenud; – ei muudaks hageja nõuet, ei lisaks iseenesest faktilisi asjaolusid ega uuriks, kas on veel uusi või erinevaid asjaolusid; ta piirduks kohaldatava sätte tõlgendamisega, vaatamata asjaolule, et sellele ei tuginetud, millega ta ei minetaks passiivsust, mis tavaliselt iseloomustab kohtu rolli tsiviilvaidluses; – ei rikuks dispositiivsuse põhimõtet, ei võtaks seisukohta ultra petita ega tekitaks kaitsetust (kuigi ta peaks pooltele eelnevalt teada andma ratio decidendi olemasolust, mis erineb nende väidetust, et nad avaldaksid selle kohta oma seisukohta). ( 7 )

39. Selliselt piiritletud kohtulik tegevus võib siiski tekitada mõningast skepsist, sest selle lõpptulemus on paratamatult soodsam ühele poolele (käesoleval juhul sellele, kes algatas vaidluse Prantsuse kohtus) ja kahjustab teist (kes vaidlustab selle kohtu rahvusvahelise kohtualluvuse).

40. Kui aga kohus kasutab omaenda pädevuse üle otsustamiseks üksnes objektiivseid elemente, mida ükski vaidluse pool ei vaidlusta, ei sea kohus ühte vaidluse osapoolt eelisseisu teise kahjuks, ( 8 ) vaid ta tegutseb õigusemõistmise ja niisuguse õigusakti õigesti rakendamise huvides, mis on mõeldud kohtualluvuse jagamiseks liikmesriikide vahel.

b) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu argumendid

41. Teine täpsustus puudutab eelotsuse küsimuse ulatust, milles sisuliselt soovitakse teada: – kas kohus, kellele on hagejad määruse nr 650/2012 artikli 4 alusel esitanud nõude, peab omal algatusel hindama oma pädevust vastavalt määruse artiklile 10; või – kas hagejad oleksid vastupidi pidanud tuginema artiklile 10, ja kui nad seda ei tee, siis kas kohus võib jätta nõude (pädevuse puudumise tõttu) menetlusse võtmata.

42. Kuigi küsimus puudutab määruse nr 650/2012 artiklit 10 osas, milles see näeb ette kohtualluvuse muudel juhtudel, ei piirdu eelotsusetaotluse esitanud kohtu põhjendused selle sättega, vaid eelotsusetaotluses on esitatud argumendid, mida võib esitada lähtuvalt määruse teistest artiklitest või süsteemist tervikuna. ( 9 )

43. Nende argumentidega kooskõlas peaks minu analüüs minema kaugemale lihtsalt määruse nr 650/2012 artikli 10 analüüsimisest.

B. Määruses nr 650/2012 ette nähtud rahvusvaheline kohtualluvus. Artikkel 10

1. Süsteemi ülesehitus

a) Kohtualluvuse kriteeriumid ja nende vaheline seos

44. Määruse nr 650/2012 II peatükis on ette nähtud kogu pärimisasja rahvusvahelise kohtualluvuse süsteem, mis põhineb objektiivsetel kriteeriumidel (pärandaja viimane alaline elukoht, pärandvara asukoht liikmesriigis) ( 10 ) ja subjektiivsetel kriteeriumidel (huvitatud isikute valitud kohtualluvus ja menetluse poolte nõusolek kohtualluvusega). ( 11 )

45. See on kinnine süsteem. ( 12 ) Määruse nr 650/2012 esemelises kohaldamisalas tuleneb liikmesriikide kohtute pädevus üksnes selles määruses ette nähtud ühtsetest normidest, välistades kõik muud normid. ( 13 )

46. Määruses nr 650/2012, mis põhineb eelkõige „liidus nõuetekohase õigusemõistmise tagamise[…] [eesmärgil, on] […] selleks, et tagada tegelike ühendavate tegurite olemasolu pärimise ja selle liikmesriigi vahel, mille õigust kohaldatakse“ ( 14 ): – kõigepealt sätestatud, et asi allub selle liikmesriigi kohtutele, kus oli pärandaja viimane alaline elukoht. Üldjuhul kohaldavad need kohtud oma õigust; ( 15 ) – pakutud välja lahendus juhuks, kui pärandaja viimane alaline elukoht asub kolmandas riigis, kuid piisav seos liikmesriigiga õigustab pädevuse andmist selle riigi ametiasutustele. Üldjuhul kohaldavad need ametiasutused kolmanda riigi õigust; ( 16 ) – soovitatud mehhanismid, millega ühendada omavahel forum ja ius, kui: a) pärandaja on valinud õiguse, ( 17 ) peaks tema viimase alalise elukoha liikmesriigi asutus, kui vaidlus on talle lahendamiseks esitatud, kohaldama õigust, mis ei ole tema riigi õigus; või b) kui on täidetud tingimused selleks, et asja lahendaks liidus asuv kohus, ja pärandaja, kelle viimane alaline elukoht oli kolmandas riigis, on kohaldatavaks õiguseks valinud selle liikmesriigi õiguse, mille kodanik ta oli.

47. Määruses nr 650/2012 ei ole kohtualluvuste seos otseselt hierarhiline, nagu võiks näida, ( 18 ) kuna kumbki vaatleb erinevat faktilist olukorda: kas surnud isiku viimane alaline elukoht oli liidu liikmesriigis (artikli 4 juhtum) või ei olnud (artikli 10 juhtum).

48. Sellest tulenevat pädevust saab kummalgi juhul välistada ainult siis, kui pärandaja on valinud konkreetse õiguse (määruse nr 650/2012 artikkel 5 jj).

49. Tahte autonoomia, mille suhtes kehtivad ranged tingimused, ei ole selles kontekstis pädevuse andmise süsteemis põhimõttelise või suunava iseloomuga, mis on seletatav tema ülesandega, mis erineb tema rollist teistes valdkondades.

50. Kokkulepe kohtualluvuse kohta, mille võivad pooled saavutada – olenevalt juhust, kas asja menetleva kohtu pädevusega sõnaselgelt või vaikimisi nõustumine –, sõltub eelkõige sellest, kas pärandaja on valinud kohaldatava õiguse. Võimalus valida pädev kohus tekib tegelikult seetõttu, et pärandaja on sellise valiku teinud.

51. Määruses nr 650/2012 on see võimalus ette nähtud pragmaatilise võimalusena: selle eesmärk on vältida forum’i ja ius’i üksteisest lahutamist tulenevalt sellest, et kadunu oli otsustanud ühe õiguse kasuks, mis määratluse kohaselt ei ole selle ametiasutuse riigi õigus, kellele on seadusandja kõigepealt pädevuse andnud. ( 19 )

52. Pärimisasjast huvitatud isikute õigus valida pädevat kohut ei vasta seega veendumusele, et ise reguleerimine on hea või sellele on omased mingid eelised. Nagu ma märkisin, on see ise reguleerimine väga piiratud: kui kadunu ei ole määranud oma õigusjärglastele kohta, kus tingimata pärimisasja menetletakse, ( 20 ) sõltub seevastu temast, et luua võimalus, et menetlemine ei toimuks tema viimase alalise elukoha liikmesriigis (või teatavatel tingimustel liikmesriigis, kus tal oli vara).

53. Objektiivselt pädeva asutuse pädevusest erandi tegemiseks on nõutav, et pärandaja oleks valinud kohaldatava õiguse, ning lisaks: a) kas kõikide huvitatud poolte nõusolek; ( 21 ) b) või et isikud, kes selles kokkuleppes ei osalenud, kohtualluvust ei vaidlusta; ( 22 ) c) või siis, et kõik, kes kohtus menetluses osalevad, nõustuvad sõnaselgelt selle kohtu pädevusega. ( 23 ) Pärandaja kodakondsuse liikmesriigi jurisdiktsiooni välistamiseks piisab ainult sellest, kui üks huvitatud isikutest keeldub teistega nõustumast.

54. Need järeldused pehmendavad minu arvates eelotsusetaotluse esitanud kohtu kinnitust, kelle arvates määruse nr 650/2012 artiklid 4 ja 10 vastavad poolte olemasolevatele õigustele, ning samuti tema järeldust, et „on ebaloogiline, et kohus on kohustatud viitama täiendavale kohtualluvuse kriteeriumile, millele pooled ei kavatsenud tugineda“. ( 24 )

b) Kohtualluvuse aluste kohaldamise ühised eeskirjad. Määruse nr 650/2012 artikkel 15

55. Kooskõlas muude õigusaktidega tsiviilasjades tehtava õiguskoostöö kohta sisaldab määrus nr 650/2012 sätteid kohtualluvuse eeskirjade rakendamiseks. Artikkel 15 „Kohtualluvuse kontrollimine“ on üks neist.

56. See artikkel paneb pärimisasja lahendavatele kohtutele kohustuse tunnistada omal algatusel oma pädevuse puudumist, kui nende pädevus ei tulene määrusest nr 650/2012. ( 25 )

57. See säte sisaldus komisjoni esitatud määruse ettepanekus ilma täiendavate selgitusteta ning seda ei kommenteeritud ega arutatud hiljem. ( 26 )

58. Arvestades sarnasust samalaadse sisuga eeskirjadega, ( 27 ) tuleb märkida, et selline korraldus: – tagab määruse nr 650/2012 nõuetekohase kohaldamise, isegi kui üks pooltest pädevust ei vaidlusta, mida ta ei pruugi erinevatel põhjustel vaidlustada; ( 28 ) – on tagatis kostjale, kes ei ole vaidluses kohtusse ilmunud; – väldib, et otsused, mille on teinud ebapädev asutus või selline asutus, kelle pädevus ei vasta määruses nr 650/2012 sätestatud kriteeriumidele, võiksid liikuda Euroopa õigusruumis vabalt. ( 29 )

59. Määruse nr 650/2012 artikkel 15 aitab seega kaasa liidu õigusalase koostöö nõuetekohasele toimimisele pärimisasjades.

60. See säte ei toimi siiski automaatselt vastupidises tähenduses, vähemalt mitte selle sõnastuse kohaselt, kuna see ei kohusta sõnaselgelt liikmesriikide kohtuid kohaldama omal algatusel määruse nr 650/2012 norme, et tunnistada või kinnitada oma pädevust selle määruse alusel.

2. Konkreetselt määruse nr 650/2012 artikkel 10

61. Määruse nr 650/2012 artikkel 10 annab juhul, kui pärandaja viimane alaline elukoht oli kolmandas riigis, pädevuse liikmesriigile (või liikmesriikidele), kus asuvad pärandvarad.

62. See pädevus: – hõlmab kogu pärandit, kui pärandajal oli surma ajal liikmesriigi kodakondsus ( 30 ) või kui seal oli tema alaline elukoht kohtusse pöördumisele eelneva viie aasta jooksul; ( 31 ) – piirdub vastasel juhul selle varaga, mis asub liikmesriigi territooriumil. ( 32 )

63. Süsteemi siseselt on määruse nr 650/2012 artiklil 10 kaks eesmärki: – tagada rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade ühetaolisus, et kindlustada otsuste vastastikune tunnustamine liikmesriikide vahel. Seadusandja välistas igasuguse viite liikmesriigi õigusnormidele, loetledes ammendavalt need juhud, millal liikmesriigi kohus pädevust teostab; ( 33 ) – tagada pärijate ja võlausaldajate kohtusse pöördumise võimalus, „kui pärimisasi on tihedalt seotud mõne liikmesriigiga, kuna seal asub osa varast“. ( 34 )

64. Vara asukoht (niisama või täpsustatud nõuetega, mis puudutavad vara ennast või pärandajat) on võrdlevas õiguses tuntud kohtualluvuse alus. ( 35 ) Määruses nr 650/2012 lisandub see pärandaja kodakondsuse või elukoha tingimustele, mida ma kirjeldasin. ( 36 ) Seega ei ole vaieldav tihe seos riigiga, mille asutus asja menetleb, kuigi pärandaja viimane alaline elukoht ei olnud selles riigis.

65. Määruse nr 650/2012 artiklis 10 ette nähtud kohtualluvuse „muudeks juhtudeks“ liigitamine ei tähenda, et see säte on väiksema normatiivse jõuga kui artikkel 4. Seepärast saan aru, et kohus, kes asja menetleb, ei saa seda sätet eirata, isegi kui pool(ed) ei ole sellele tuginenud.

66. Mõlemad eeskirjad on tegelikult samaväärsed: artikkel 10 annab pädevuse juhul, kui artikli 4 eeldus ei ole täidetud, nii et viimast lihtsalt ei kohaldata.

67. Nendes sätetes aluseks võetud seosed väljendavad piisavat seost olukorra ja kohtu vahel: see on tugevam määruse nr 650/2012 artiklis 4 ja nõrgem artiklis 10 (seda erinevust väljendab kummagi sätte asukoht määruse ülesehituses). Aga kui artikli 4 olukorda ei esine, kuid esinevad artikli 10 asjaolud, siis on sellest artiklist tulenev õiguslik tagajärg kohustuslik.

68. Toetan seda järeldust järgmiste argumentide põhjal: – määruse nr 650/2012 artiklid 4 ja 10 toimivad samamoodi nii juhul, kui pärandaja on õiguse valinud; ( 37 ) kui huvitatud isikud, kes ei osalenud selles kokkuleppes, millega kohtualluvus määratakse, kohtualluvuse vaidlustavad; ( 38 ) ja seoses võimalusega menetlust piirata, jättes sellest välja varad, mis asuvad kolmandates riikides, siis kui on alust arvata, et tehtavat otsust nendes riikides ei tunnustata või ei täideta; ( 39 ) – sõna-sõnalt on määruse nr 650/2012 artikkel 10 liikmesriigi kohtu jaoks korraldus, mis ei ole nii teiste sätete puhul, nagu artikkel 11, mis lubab pärimisasja lahendada, kuid ei kohusta seda tegema. Lisaks, erinevalt viimasest ei eelda artiklis 10 ette nähtud kohtualluvuse teostamine teise riigi kohtute pädevuse puudumist või tegevusetust.

69. Asja menetlev kohus tugineb määruse nr 650/2012 artikli 10 kohaldamise hüpoteetiliseks tagasilükkamiseks argumendile, et selle artikliga „kaldutakse kõrvale määruse aluseks olev kohtuliku ja seadusandliku pädevuse ühtsuse põhimõttest“ ( 40 ).

70. Ma ei nõustu selle arutluskäiguga. Eesmärk forum ja ius kokku viia ei ole absoluutne; seadusandja ise tunnistab, et neid on võimalik eraldada. ( 41 ) Lisaks laienevad lahendused, mida see pakub paralleelsuse taastamiseks, juhtumile, kus kohus, kes peab tegema lahendi, teeb seda vastavalt artiklile 10.

71. Samuti tuleb arvesse võtta asjaolu, et kui pärandaja viimane alaline elukoht ei ole liikmesriigis, ei saa määrus nr 650/2012 juba määratluse kohaselt kehtestada ega tagada selle riigi kohtute pädevust, kus see elukoht oli, ja veelgi vähem korrelatsiooni forum/ius.

72. Euroopa seadusandja on kahest võimalikust variandist (viitamine liikmesriikide õiguskordades ette nähtud kohtutele või liikmesriikidele ühise eeskirja kehtestamine) valinud teise. Nii edendab ta ka määruse nr 650/2012 eesmärki tagada tõhusalt pärijate, annakusaajate ja teiste pärija lähedaste isikute õigused, hõlbustades nende kohtusse pöördumist. ( 42 )

C. Määruse nr 650/2012 artikli 10 kohaldamine omal algatusel või menetlusepoole nõudmisel

73. Tulen nüüd tagasi eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse juurde: kas kohus peab tunnistama ennast pädevaks, kohaldades rahvusvahelise kohtualluvuse määramise normi, millele pooled ei ole tuginenud ja mis vastab vaidluse asjaoludele, mida ei ole vaidlustatud, kuid millele ei ole selle pädevuse põhjendamiseks tuginetud?

74. Esmapilgul ei näe määrus nr 650/2012 sõnaselgelt ette artikli 10 menetlusnorme. Siit võiks järeldada, et seadusandja ei soovinud seda aspekti ühtlustada, jättes selle iga liikmesriigi reguleerida nende riigisisese menetlusõiguse sätetega.

75. Arvan siiski, et see järeldus ei oleks õige. Minu arvates on elemente, mis lükkavad formaalse argumendi ümber ja võimaldavad kinnitada teistsugust seisukohta, kui kohtu omal algatusel toimuv tegevus on seotud niisuguste asjaoludega nagu käesolevas asjas.

76. Esitan alljärgnevalt põhjendused, millel minu seisukoht põhineb. Ainult teise võimalusena, kui Euroopa Kohus minu seisukohta ei jaga, viitan esimesele seisukohale (mis pooldab seda, et probleem jäetakse lahendada iga liikmesriigi õiguses).

1. Argumendid omal algatusel kohaldamiseks (juhtumi asjaoludel)

77. Väidan, et käesoleva kohtuasja asjaoludel peab liikmesriigi kohus, kelle menetlusse on asi antud määruse nr 650/2012 artikli 4 alusel, tunnistama omal algatusel oma pädevust artikli 10 alusel, isegi kui hagejad ei ole sellele tuginenud.

78. Minu veendumus põhineb kaaltulustel, mis on seotud a) esiteks määruse nr 650/2012 artiklis 15 ette nähtud pädevuse puudumise kontrollimisega ja b) teiseks Euroopa Kohtu seisukohtadega nende asjaolude suhtes, mida kohus peab oma rahvusvahelise kohtualluvuse hindamiseks kaaluma, kui üks menetlusepool selle vaidlustab.

79. Mis määruse nr 650/2012 artiklisse 15 puutub, siis – nagu ma juba märkisin – nõuab see kohtult ex officio analüüsi, et kontrollida tema pädevuse puudumist.

80. Kui kohus selgitab välja, kas tal puudub pädevus „[käesoleva] määruse alusel“, peab ta uurima kõiki II peatükis sätestatud kriteeriume. Ta võib omal algatusel tunnistada oma pädevuse puudumist ainult siis ja niivõrd, kui ükski määruse nr 650/2012 eeskiri talle pädevust ei anna. See ei piirdu seega teksti teatud eeskirjade või üksnes selle eeskirjakontrollimisega, millele huvitatud isik tugineb.

81. Järeldan sellest eeldusest, et kui kohus leiab, et on üks säte, mille kohaselt ta siiski on pädev, siis ei saa ta teha järeldust määruse nr 650/2012 artiklist 15, mida tuleb tingimata analüüsida. Kuigi eeskiri, millel tema pädevus põhineb, ei ole see, millele tugineb hageja, oleks liiga formalistlik pigistada silmad kinni teise normi ees, mis – isegi kui sellele ei ole tuginetud – annab kohtule piisava pädevuse kohtuvaidluse edasi menetlemiseks. ( 43 )

82. Määruses nr 650/2012 ei ole täpsustatud, mis tingimustel tuleb kohtualluvus kas omal algatusel või siis poole nõudmisel kontrollida. Eelkõige ei ütle see midagi andmete kohta, mida kohus võtab arvesse, ega seda, kuidas ta peab need andmed kindlaks tegema.

83. Selle kohta on siiski mõned juhised Euroopa Kohtu otsustes, mis on tehtud kohtualluvuse kontrollimise kohta määruse (EÜ) nr 44/2001 raames. ( 44 )

84. Vastavalt nendele kohtuotsustele ei piirdu selle kohtu ülesanne, kes seda analüüsi teeb, üksnes hageja väidetega, vaid hõlmab kõiki kohtule teadaolevaid asjaolusid, ilma et ta peaks siiski uurima (kas on veel teisi asjaolusid, ega nende asjaolude tõesust). ( 45 )

85. Euroopa Kohus tugineb oma seisukohas määruse nr 44/2001 aluseks oleva korrakohase õigusemõistmise eesmärgile ning kohtu autonoomiale oma ülesannete täitmisel. ( 46 )

86. Ma ei näe põhjust, miks peaks see kohtupraktika piirduma konkreetse sättega, mida see tõlgendab, või juhtudega, kus kohtualluvust uuritakse poole nõudmisel, mitte omal algatusel. ( 47 )

87. Mulle näib seega õiguspärane tõlgendada määruse nr 650/2012 artiklit 10 selle artiklit 15 arvestades nii, et see ei kohusta kohut mitte otsima aktiivselt faktilist alust, et otsustada oma pädevuse üle konkreetses kohtuasjas, vaid kohustab leidma – piirdudes faktiliste asjaoludega, mida ei ole vaidlustatud – oma pädevusele alust, mis võib olla erinev sellest, mida väidab hageja. Leian, et sellisel juhul peaks kohus ennast omal algatusel pädevaks tunnistama.

2. Määruses nr 650/2012 puudub sõnaselge lahendus. Menetlusautonoomia ja piirid

88. Juhuks kui need kaalutlused Euroopa Kohut ei veena, analüüsin teise võimalusena vastust, mis – nagu ma märkisin ( 48 ) – lahendab selle, et määruse nr 650/2012 artiklis 10 sõnaselged menetlusnormid puuduvad, viitega iga liikmesriigi menetlusõigusele, et anda esitatud küsimusele vastus.

89. Selle lähenemise põhjal, mida võiks pidada klassikaliseks, ( 49 ) piisaks sellest, kui kohaldada Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt: – liidu õigusnormid toimivad liikmesriikide süsteemide raames; – vastavasisuliste liidu õigusnormide puudumisel „tuleb liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte kohaselt iga liikmesriigi õiguskorras kehtestada menetluskord isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks, kuid selline kord ei tohi olla ebasoodsam kui sarnaste riigisiseste olukordade suhtes kohaldatav kord (võrdväärsuse põhimõte) ega muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte)“; ( 50 ) – kohtud kohaldavad oma riigisiseses õiguskorras ette nähtud menetlusnorme „vaid sel määral, mil need ei ohusta [vastava liidu õigusnormi] eesmärki ja täielikku toimet“. ( 51 )

90. Kordan, et määrus nr 650/2012 ei näe artiklis 10 ette spetsiifilisi menetlusnorme. Määrus näeb seda seevastu ette teiste sätete puhul, milles ta sõnaselgelt nõuab kas poolte nõudmist või asja menetleva ametiasutuse omal algatusel sekkumist. ( 52 )

91. Mõista määruse nr 650/2012 artiklis 10 sellekohaste sätete puudumist kaudse viitena sellele, mis on liikmesriikide õiguskordades ette nähtud, näiks sama paikapidav (sest see vastab põhimõttelisele lahendusele) nagu väita, et see tähendab tahtlikku väljaarvamist, mitte lihtsalt unustamist. Kuna sama määruse muudes sätetes on viide siseriiklikule menetlusõigusele sõnaselge (artiklid 66 või 71), võib selle puudumist artiklis 10 tõlgendada nii, et seda valdkonda ei ole üle kantud liikmesriikide õiguskordadesse. ( 53 )

92. Kui oletusena nõustuda, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus, mis puudutab määruse nr 650/2012 artikli 10 alusel kohtu ja poolte vahel rollide jagunemist, peaks saama vastuse Prantsuse õiguses, siis oleksid selle tagajärjed käesoleva kohtuasja jaoks sellised: – määruse nr 650/2012 artiklis 10 ette nähtud kohtualluvust tuleb kontrollida omal algatusel, ( 54 ) kui see õiguskord paneb sellise kohustuse samalaadsete nõuete puhul, mis põhinevad sellel õiguskorral; ( 55 ) – seevastu oleks see artikkel kohaldatav vaid juhul, kui huvitatud pool sellele tugineb, kui see on riigisisese õiguse kohaselt sarnaste nõuete lahendus, välja arvatud juhul, kui see lahendus muudaks liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks või kui see takistaks analüüsitava õigusnormi kasulikku mõju.

93. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei esita piisavalt teavet oma riigisisese menetlusõiguse kohta. ( 56 ) Neil asjaoludel oleks igasugune minu arutluskäik küsimuses, kas määruse nr 650/2012 artikli 10 kohaldamine ainult ühe menetluspoole nõudmisel on kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega ning selle sätte kasuliku mõju tagamisega, spekuleerimine.

V. Ettepanek

94. Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku vastata Cour de cassation’ile (Prantsusmaa kassatsioonikohus) järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 10 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui pärandaja viimane alaline elukoht ei olnud üheski Euroopa Liidu liikmesriigis, peab selle liikmesriigi kohus, kus on algatatud pärimisasjas vaidlus, tunnistama omal algatusel ennast pädevaks menetlema pärimisasja tervikuna, kui poolte väidetud faktiliste asjaolude põhjal, milles puudub vaidlus, oli pärandajal surma ajal selle riigi kodakondsus ja tal oli selles riigis asuvaid varasid.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Kasutan edaspidi väljendit „liikmesriik“ riikide kohta, millele on siduv Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107). See ei ole siduv Taanile ja Iirimaale; Ühendkuningriigile, mis kuulus pärandaja surma hetkel Euroopa Liitu, ei olnud see määrus kunagi siduv.

( 3 ) Eelotsusetaotluse kohaselt ei tuginenud kumbki menetluspool sellele artiklile esimeses astmes ega apellatsiooniastmes. Apellatsioonikohtu otsus võimaldaks siiski vähemalt vaidlustada, et artiklit 10 ei ole kohaldatud (vt käesoleva ettepaneku punkt 27 jj).

( 4 ) Kättesaadava teabe põhjal näib, et XA elas Ühendkuningriigis alates 1980. aastate algusest kuni 2012. aasta augustini, kui ta asus elama Prantsusmaale, kus ta kolm aastat hiljem suri. Ta oli kahe kinnisasja kaasomanik Ühendkuningriigis ja talle kuulus 10% ühe Prantsuse äriühingu aktsiatest, mis on asutatud ühe Prantsusmaal asuva kinnisasja omandamiseks, mida ta rahastas täielikult ja kus ta surma hetkel elas.

( 5 ) Määruse nr 650/2012 artikli 10 hispaaniakeelses versioonis, nagu ka portugalikeelses versioonis, on sõna-sõnalt viidatud liikmesriigile, kus „los bienes de la herencia“ asuvad („pärandvarasse kuuluv ese asub“) (kohtujuristi kursiiv), mis võib jätta mulje, et selleks, et pädevad oleksid selle riigi kohtud, peab kogu pärandvara asuma selles riigis. Prantsuskeelses redaktsioonis ega ka teistes, millega ma olen saanud tutvuda, see aga nii ei ole. Ma ei kahtle, et viimati nimetatud versioonid on õiged. Nii tuleneb ettevalmistavatest materjalidest: vt ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste ja ametlike dokumentide tunnustamist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, KOM(2009) 154 (lõplik) (edaspidi „komisjoni ettepanek“), artikli 6 selgituseks. See on ka loogiline tõlgendus: vastasel juhul ei oleks mingit põhjust, miks pädevus artikli 10 lõike 1 alusel hõlmab sõnaselgelt pärimisasja tervikuna. Samuti ei oleks selgitatud sama artikli lõikes 2 ette nähtud pädevuse piirangut nii, et see hõlmab ainult territooriumil asuvat pärandvara.

( 6 ) Vt selle kohta L’office du juge- Études de droit comparé, Chanais, C., Hess, B., Saletti, A. ja van Drooghenbroeck’i koordineerimisel, J.F., Bruylant, 2018. Sama ühtsuse puudumist täheldatakse ka liidu õiguskorra omal algatusel kohaldamise alas: nii näiteks tarbijaõiguse puhul. Vt selle aspekti kohta Hess, B. ja Taelman, P., „Consumer Actions before National Courts“, Hess, B. ja Law, S., Implementing EU Consumer Rights by National Procedural Law, Hart/Beck/Nomos, 2019, lk 95 jj.

( 7 ) Määrusega nr 650/2012 ei ole vastuolus, et kohus annab mõlemale poolele võimaluse esitada oma seisukoht artikli 10 kohaldamise kohta. See võib vastupidi olla kohustuslik vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb vajadust järgida nõudeid, mis on seotud õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele. Pooled peavad saama tutvuda kohtu omal algatusel tõstatatud õiguslike väidetega, millele kohus kavatseb oma otsuses tugineda, ning nende üle vaielda: vt muu hulgas 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 29 jj).

( 8 ) Lisan, et määruses nr 650/2012 ette nähtud kohtualluvus ei anna hagejale valikuvõimalust, nagu seda teevad näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1) artiklid 4 ja 7. See tähendab, et kohtu sekkumine omal algatusel ei luba tal „parandada“ selle poole eksimust, kes – kui tal oli valiku eelis – tegi kohtualluvuse õigusliku aluse üle otsustamisel vea, valides „ebasobiva“ kohtu.

( 9 ) Vt eelotsusetaotluse punkt 10 rahvusvahelise kohtualluvuse süsteemi kinnise iseloomu kohta; ja punkt 11, mis käsitleb korrelatsiooni forum/ius kui määruse nr 650/2012 põhimõtet kohtualluvuse kättesaadavuse ja oma pädevuse kontrollimise kohustuse ulatuse kohta.

( 10 ) Artikkel 4 ja artikli 10 lõige 1 (seal sätestatud tingimustel).

( 11 ) Artiklid 5, 7 ja 9.

( 12 ) Ja sellest piisab pärimisasja kõigi aspektide lahendamiseks, olenemata sellest, kus pärandvara asub. Seadusandja piirab vaid erandjuhtudel pädeva asutuse pädevust ainult varale, mis asub liikmesriigis endas: vt määruse nr 650/2012 artikli 10 lõige 2. Artikli 12 lõige 1 näeb ette võimaluse jätta teatavad varad menetlusest välja, kuid selle põhjuseks ei ole nende suhtes rahvusvahelise kohtualluvuse puudumine.

( 13 ) Seadusandja lisas artiklisse 11 „forum necessitatis“, mille eesmärk on vältida võimalikku õigusemõistmisest keeldumist.

( 14 ) Põhjendus 23. Nende eesmärkide saavutamiseks tugineb seadusandja esiteks pärandaja alalise elukoha kasutamisele surma hetkel kui „üldisele seosele“, mis määrab kindlaks nii rahvusvahelise kohtualluvuse kui ka kohaldatava õiguse.

( 15 ) Artikkel 4 koostoimes määruse nr 650/2012 artikli 21 lõikega 1.

( 16 ) Artikkel 10 koostoimes määruse nr 650/2012 artikli 21 lõikega 1.

( 17 ) Sellise liikmesriigi õiguskorra kasuks, mille kodakondsus tal surma hetkel või valiku tegemise ajal oli: vt artikli 22 lõige 1.

( 18 ) Seega on kontseptuaalselt selgelt eelistatav pärandaja viimase alalise elukoha järgne kohus, kui see kohus asub liikmesriigis, arvestades, et selline elukoht loob (pärimisasja ja kohtu vahel) vahel tugevama seose kui muud elemendid.

( 19 ) Määruse nr 650/2012 põhjendused 27 ja 28. Pooltele valiku võimaldamine on üks – kuid mitte ainus – mehhanism, mille eesmärk on võimaldada asja menetleval ametiasutusel pärimisasjas otsus teha või lahendada see vastavalt oma õigusele.

( 20 ) Lisaks peavad olema täidetud teatud tingimused: vt järgmine punkt.

( 21 ) Määruse nr 650/2012 artikkel 5 koostoimes artikli 6 punktiga b ja artikli 7 punktiga b.

( 22 ) Määruse nr 650/2012 artikkel 9.

( 23 ) Määruse nr 650/2012 artikli 7 punkt c.

( 24 ) Eelotsusetaotlus, punkt 11.

( 25 ) Seevastu ei näe see ette karistust juhuks, kui seda korraldust ei täideta.

( 26 ) Komisjoni ettepanek, artikkel 11. Euroopa Parlamendi soovituse kohaselt täpsustati, et selles sättes nimetatud kohtuasi peab olema „seotud pärimisasjaga mortis causa“: vt Euroopa Parlamendi 6. märtsi 2012. aasta seadusandliku resolutsiooni eelnõu artikkel 11, dokument A7‑0045/2012.

( 27 ) Kohtute kohustust kontrollida omal algatusel oma pädevust pärineb 27. septembri 1968. aasta konventsioonist kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32; konsolideeritud tekst EÜT 1998, C 27, lk 1). See on olemas kõikides hilisemates määrustes, millega määratakse kindlaks rahvusvaheline kohtualluvus mis tahes valdkonnas. Selle reegli ulatus võib aga erineda, kuid mitte selles ette nähtud õiguslik tagajärg: kohus, millel puudub pädevus, tunnistab selle puudumist seda omal algatusel.

( 28 ) Minemata kaugemale, sest menetlus ei ole võistlev.

( 29 ) Pädevuse puudumise ex officio tunnistamine on vajalik täiendus selleks, et „kompenseerida“ otsuse teinud kohtu pädevuse kontrolli puudumist, kui teise liikmesriigi kohus peab selle kohtu otsust tunnustama ja selle täidetavaks tunnistama. Vt määruse nr 650/2012 artikkel 40, milles on ammendavalt loetletud, mis põhjustel kohtuotsust ei tunnustata, ja artikkel 52, mis laiendab neid põhjendusi välisriigi kohtuotsuse täidetavaks tunnistamise [nõude] rahuldamata jätmisele ja kehtetuks tunnistamisele.

( 30 ) Määruse nr 650/2012 artikli 10 lõike 1 punkt a.

( 31 ) Määruse nr 650/2012 artikli 10 lõike 1 punkt b.

( 32 ) Määruse nr 650/2012 artikli 10 lõige 2.

( 33 ) Määruse nr 650/2012 põhjendus 30. Vt ka komisjoni ettepaneku põhjendus 13.

( 34 ) Seda väljendust kasutab komisjon oma ettepaneku seletuskirjas, punkt 4.2. Määruse nr 650/2012 lõplik versioon on kokkuvõtlikum: vt põhjendus 7.

( 35 ) Vt näiteks Saksa perekonnaasjade menetlemise ja hagita menetluses lahendatavate asjade seaduse (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit, FamFG) § 105 koostoimes §-ga 343; Hispaanias 1. juuli 1985. aasta konstitutsioonilise seaduse 6/1985 kohtuvõimu kohta (Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial) artikli 22c punkt g; Itaalias rahvusvahelise eraõiguse seaduse (Legge 31 maggio 1995, n. 218) artikkel 50.

( 36 ) Tuletan meelde, et ilma ühe sellise asjaoluta piirdub kohtualluvuse ulatus määruse nr 650/2012 artikli 10 lõike 2 kohaselt varaga, mis asub liikmesriigi territooriumil, kelle kohus peab asja lahendama.

( 37 ) Määruse nr 650/2012 artikli 6 kohaselt ja olenevalt sellest, kas asjaolud on punktis a või b osutatud asjaolud, on kohtul, kelle poole on pöördutud, sama õigus kas oma pädevusest loobuda või sama kohustus seda teha, nii juhul, kui tema pädevus tuleneb artiklist 4, kui ka juhul, kui see tuleneb artiklist 10. Artiklis 8 on sätestatud, et kui pooled otsustavad pärimisasja lahendada kohtuväliselt liikmesriigis, mille õiguse on pärandaja valinud, peab kohus, kes on algatanud pärimismenetluse artiklite 4 või 10 alusel omal algatusel, selle menetluse lõpetama.

( 38 ) Määruse nr 650/2012 artikli 9 lõige 2.

( 39 ) Määruse nr 650/2012 artikli 12 lõige 1. Praktikas on tõenäoline, et artiklis 10 sätestatud pädevuse alusel tehtud otsuse tunnustamine kolmandas riigis tekitab rohkem skepsist kui artikli 4 põhjal tehtud otsus. Artiklis 12 ette nähtud võimalus ei piirdu siiski esimese juhuga.

( 40 ) Eelotsusetaotluse punkt 11.

( 41 ) Minemata detailidesse, on seda otseselt tehtud määruse nr 650/2012 põhjenduses 43, kaudselt selle põhjenduses 57.

( 42 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 63.

( 43 ) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (EÜT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243), puudutavas kohtuasjas Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738) esitatud seisukoha punktis 103 järeldas kohtujurist Cruz Villalón samuti, et süsteem paneb kohtutele kohustuse omal algatusel tuletada oma pädevus määrusest nr 2201/2003. Ta väitis, et kohtu kohustus ei lõpe kontrolliga, mis on ette nähtud määruse nr 2201/2003 artiklis 17, mis on võrdväärne määruse nr 650/2012 artikliga 15. Ta ei esitanud oma vastusele muid põhjendusi, kuna vastus tulenes selgelt („kindlalt“) määruse ülesehitusest; eelkõige ei piiranud ta oma vastust asjaoluga, et see kohtuasi puudutas lapse huvisid.

( 44 ) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).

( 45 ) Vt 28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punkt 64) ja 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, punkt 45). Küsimuse all oli määruse nr 44/2001 artikli 5 lõige 3.

( 46 ) Loc. ult. cit.

( 47 ) Vt käesoleva ettepaneku 7. joonealune märkus kohtu kohustuse kohta anda pooltele võimalus esitada oma seisukoht asjaolude kohta, millele ta oma otsuses tugineb, kui võistlevuse põhimõtte järgimine seda nõuab.

( 48 ) Käesoleva ettepaneku punkt 74.

( 49 ) Selle kohta on palju näiteid. Õigusalase koostöö meetmete kohta tsiviilasjades vt näiteks 8. novembri 2005. aasta kohtuotsus Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, punktid 49–51); 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, punkt 28); 9. novembri 2016. aasta kohtuotsus ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:841, punkt 30) ja 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433, punktid 25–27) või 28. aprilli 2016. aasta kohtumäärus Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punktid 80–85).

( 50 ) Paljude teiste hulgas 20. mai 2021. aasta kohtuotsus X (veeldatud naftagaasi paakautod) (C‑120/19, EU:C:2021:398, punkt 69).

( 51 ) Vt 28. aprilli 2016. aasta kohtumäärus Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punkt 85). Ära toodud väljend esineb vahel seoses tõhususe põhimõttega. Minu arvates on pigem tegemist kohaldatava õigusakti „kasuliku mõju“ kaitsega: vt samas mõtteliinis Szpunar, M., „L’effet utile dans la jurisprudence de la Cour de justice en matière de droit international privé“, Travaux du Comité Français de Droit International Privé, 2018–2020, lk 153 jj.

( 52 ) Esimeseks näiteks on määruse nr 650/2012 artikli 6 punkt a või artikli 12 lõige 1; teiseks näiteks selle määruse artikkel 15.

( 53 ) Vt lisaks käesoleva ettepaneku punkt 77 jj.

( 54 ) Nagu ma eelnevalt märkisin, ei ole väljendi „omal algatusel“ tähendus üheselt mõistetav. Prantsuse õiguskord peab kindlaks määrama, mis ulatusega on võimalik kohustus kohaldada Euroopa õigusnormi omal algatusel (selles õiguskorras on otsustatud näiteks, kas kohus peab uurima faktilisi asjaolusid, mis määravad tema pädevuse, või kas ta võib või peab paluma neid tõendada huvitatud poolel).

( 55 ) Niisuguse riigisisese õigusnormi kindlaks tegemisel, mille menetluslikku käsitlust võrreldakse määruse nr 650/2012 artiklis 10 sätestatuga, tuleb võtta arvesse seda, mis on välja toodud selle sätte kohta, ja selles kohtualluvust kirjeldavat täiendit „muudel juhtudel“.

( 56 ) Kui ma ei eksi, siis on olemas Cour de cassation’i (kassatsioonikohus) otsused liidu rahvusvahelise eraõiguse normide kohaldamise kohta, olenemata sellest, kas isik on nendele tuginenud. Cour de cassation’i Chambre civile 1 (kassatsioonikohus, 1. tsiviilkoda) 22. veebruari 2005. aasta kohtuotsusega 02-20.409, mida on õigusteoorias ohtralt kommenteeritud, tühistati apellatsiooniotsus, millega ei kohaldatud omal algatusel nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (EÜT 2000, L 160, lk 19; ELT eriväljaanne 19/01, lk 209) artikli 2 lõike 1 punkti b. Kassatsioonkaebuse aluseks olevat menetlusalust ei ole põhjendatud. Hiljuti otsustas sama kohus selle kasuks, et kohaldada omal algatusel Euroopa õiguse kollisiooninormi, milleks oli Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (ELT 2007, L 199, lk 40) artiklit 6. Ta tugines tsiviilkohtumenetluse seadustiku artiklile 12, mille kohaselt „le juge tranche le litige conformément aux règles de droit qui lui sont applicables“ („kohus lahendab vaidluse vastavalt kohaldatavatele õigusnormidele“), ning liidu õiguse esimuslikkuse ja tõhususe põhimõtetele: vt Cour de cassation’i Chambre civile 1 (kassatsioonikohus, 1. tsiviilkoda) 26. mai 2021. aasta kohtuotsus 19-15.102 Mul ei ole siiski andmeid, mis kinnitaksid, et see kohtupraktika on kindlalt välja kujunenud.