ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Väide, et rikutud on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 45 lõiget 2 koostoimes artikliga 53, kuna neid sätteid on valesti tõlgendatud. Kuna Üldkohus leidis, et mõiste „vääramatu jõud“ ja mõiste „ettenägematud asjaolud“ on sama tähendusega mõisted, siis rikkus kohus seadusandja ratsionaalsuse põhimõtet. Nende kahe termini niisugune mõistmine on vastuolus ka põhikirja artikli 45 eesmärgiga, mis peaks tagama vahemaast (poolte elukoha ja Euroopa Kohtu asukohast) tulenevate erinevuste ühtlustamise. Järelikult ei võtnud Üldkohus põhjendamatult arvesse ettenägematut asjaolu, mis muutis apellandi jaoks võimatuks tähtaja jooksul esitada hagiavalduse paberversioon (originaal).
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/20

BMB sp. z o.o. 10. detsembril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 3. oktoobri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-695/15: BMB sp. z o.o. versus EUIPO

(Kohtuasi C-693/17 P)

(2018/C 142/27)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: BMB sp. z o.o. (esindaja: radca prawny K. Czubkowski)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), Ferrero SpA

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu (esimene koda) 3. oktoobri 2017. aasta otsus kohtuasjas T-695/15, mis tehti apellandile teatavaks 11. oktoobril 2017; ja

— tühistada EUIPO kolmanda apellatsioonikoja 8. septembri 2017. aasta otsus asjas R 1150/2012-3;

Teise võimalusena palub apellant Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu otsus ja saata asi Üldkohtule tagasi, kui menetlusstaadium ei võimalda Euroopa Kohtul otsust teha.

Samuti palub apellant Euroopa Kohtul kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel:

— mõista käesoleva apellatsioonmenetluse kulud välja Ferrero Spa’lt ja EUIPO-lt; ja

— mõista Ferrero Spa’lt ja EUIPO-lt välja hageja kulud Üldkohtu menetluses; ja

— mõista Ferrero Spa’lt välja hageja kulud EUIPO menetluses.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant kaks väidet.

Esimese väite kohaselt on rikutud nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta (1) artikli 25 lõike l punkti e, kuna Üldkohus rikkus õigusnormi ja tegi ilmse hindamisvea otsustades, et:

i. vaidlusalune disainilahendus sisaldab varasema kaubamärgi graafilist kujutist;

ii. varasem kaubamärk ja vaidlusalune disainilahendus on väga sarnased; ning

iii. apellatsioonikoda ei eksinud järeldades, et esineb varasema kaubamärgi ja vaidlusaluse disainilahenduse segiajamise tõenäosus.

Teise väite kohaselt on rikutud nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 25 lõike l punkti e koosmõjus hea halduse ja õiguspärase ootuse üldpõhimõtetega, kuna Üldkohus asus õigusnormi rikkudes seisukohale, et apellatsioonikoja viide vaidlustatud otsuse punktis 33 määruse nr 207/2009 (2) artikli 8 lõike l punktile b on lihtsalt vormistusviga, mis ei mõjutanud vaidluse kohta otsuse tegemist, ning segiajamise tõenäosust käsitlevat liikmesriigi kohtupraktikat ei ole vaja arvesse võtta.

(1) EÜT 2002, L 3, lk 1.

(2) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).
3.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 650/2012 artikli 3 lõike 2 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et teavitus, mille liikmesriik vastavalt määruse artiklile 79 esitab, on informatiivne ning see ei ole eeltingimus, et pidada õigusalal tegutsevat isikut, kes on pädev pärimisasjades, määruse artikli 3 lõike 2 mõttes kohtuna õigustmõistvat funktsiooni täitvaks, kui see isik vastab nimetatud sättest tulenevatele tingimustele?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (ELT 2015, L 241, lk 1), artikli 1 lõike 1 punkti f tuleb tõlgendada nii, et niisuguse õigusnormi puhul, millega piiratakse tuuliku asukoha kindlaksmääramist selliselt, et kehtestatakse minimaalne vahemaa tuuliku asukoha ja elamu või elamiseks kasutatava mitmeotstarbelise hoone vahel, mis peab olema sama või suurem kui tuuliku kümnekordne kõrgus maapinnast kuni selle rajatise kõrgeima punktini – kaasa arvatud tehnilised ehitusdetailid, eelkõige rootor koos rootorilabadega –, on tegemist „tehniliste eeskirjadega“, mille eelnõu tuleb selle direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt edastada komisjonile?
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/13

Toni Klementi 13. detsembril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 10. oktoobri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-211/14 RENV: Toni Klement versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

(Kohtuasi C-698/17 P)

(2018/C 134/17)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Toni Klement (esindaja: advokaat J. Weiser)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 10. oktoobri 2017. aasta otsus kohtuasjas T-211/14 RENV ja

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab sisuliselt kolm väidet.

Esimeses väites leiab apellant, et ebapiisavalt on põhjendatud hinnangut, mis on antud vaidlusaluse ruumilise kaubamärgi eristusvõimele. Vaidlustatud kohtuotsus ei sisalda mingeid põhjendusi, miks vaidlusalune ruumiline kaubamärk on eriti tugeva eristusvõimega, kuigi selle kuju on puhttehniline. Sellega seoses ei ole kohtuotsuses esitatud põhjendused olulises küsimuses selged ja arusaadavad, mistõttu on rikutud õigusnorme.

Teises väites märgib apellant, et põhjendused selle kohta, et vaidlusalusele kaubamärgile selle kasutamisel lisataval sõnalisel osal „Bullerjan“ on eristusvõime, on vastuoluline ja ebapiisav. Vaidlustatud kohtuotsuses ei ole selgitatud, millise tugevusega eristusvõime Üldkohus lisatud sõnalisele osale omistas. Lisatud sõnalise osa eristusvõimet kindlaks tegemata ei saa otsustada, kas sõnaline osa mõjutab vaidlusaluse kaubamärgi eristusvõimet. Lisaks on vaidlustatud kohtuotsus selles osas vastuoluline. Nii lähtus Üldkohus ühelt poolt sellest, et sõnaline osa võib lihtsustada kaupade kaubandusliku päritolu kindlakstegemist, kuid märkis teiselt poolt, et sõnaline osa ei mõjuta vaidlusaluse ruumilise kaubamärgi eristusvõimet. Kaubandusliku päritolu kindlakstegemise lihtsustamine ja eristusvõime mõju puudumine on aga teineteist välistavad.

Kolmandas väites leiab apellant, et vaidlusaluse ruumilise kaubamärgi eristusvõime kindlakstegemisel lähtuti väärast õiguslikust mõõdupuust. Ruumilise kaubamärgi eristusvõime tugevuse kindlakstegemisel tuleb kaitstavat kuju võrrelda esinevate kujudega. Ometi ei lähtunud Üldkohus oma põhjendustes turul esinevatest kujudest, vaid „ahju kujust üldiselt“. Niisugust tüüpilist ahju kuju ei ole aga olemas.
1.

Kas direktiivi 2011/95/EL (1) artiklit 29, mis loob liikmesriigile kohustuse, et rahvusvahelise kaitse saajad saavad (sellise kaitse andnud liikmesriigis) vajalikku sotsiaalabi, nagu seda antakse kõnealuse liikmesriigi kodanikele, tuleb tõlgendada nii, et see vastab Euroopa Kohtu praktikas välja töötatud vahetu kohaldatavuse kriteeriumidele?
—

tuvastada, et kuna Bulgaaria Vabariik ei ole võtnud vastu vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/26/EL (1) autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse teostamise ning muusikateose internetis kasutamise õiguse multiterritoriaalse litsentsimise kohta siseturul (ELT L 84, 20.3.2014, lk 72) 10. aprilliks 2016 – või vähemalt ei ole komisjonile nende vastuvõtmisest teada andnud –, on ta rikkunud selle direktiivi artikli 43 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 83/16

MS 5. jaanuaril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 31. mai 2017. aasta määruse peale kohtuasjas T-17/16: MS versus komisjon

(Kohtuasi C-19/18 P)

(2018/C 083/23)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: MS (esindaja: advokaat L. Levi)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 31. mai 2017. aasta määrus kohtuasjas T-17/16;

— sellest tulenevalt saata kohtuasi tagasi Üldkohtule temale esitatud hagi kohta sisulise otsuse tegemiseks või kui Euroopa Kohus leiab, et kohtuasja on võimalik lahendada, rahuldada apellandi poolt esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja seega;

— tuvastada komisjoni lepinguväline vastutus ELTL artikli 268 ja artikli 340 teise lõigu alusel;

— kohustada esitama komisjoni poolt konfidentsiaalseks tunnistatud dokumendid, mis kujutavad endast väljaarvamise otsuse jaoks vajalikku alust;

— mõista komisjoni õigusvastasest tegevusest tuleneva mittevaralise kahju eest välja ex aequo et bono hinnatud summa 20 000 eurot;

— kohustada komisjoni avaldama vabanduse hageja ees ja arvama hageja uuesti Team Europe koosseisu;

— mõista mõlema kohtuastme kõik kohtukulud välja teiselt menetlusosaliselt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtumääruses on rikutud õigusnormi, kuna selles on õiguslikult vääralt kvalifitseeritud Üldkohtule esitatud kahju hüvitamise nõude alus ning Üldkohus ei ole järginud põhjendamiskohustust.

Vaidlustatud kohtumääruses on rikutud õigusnormi ka sellega, et kokkulepet liitumise kohta on vääralt kvalifitseeritud ning Üldkohus ei ole järginud põhjendamiskohustust. Üldkohus on toimikut käsitlenud moonutanult.
—

Alfamicro arvates nähtub komisjoni 28. oktoobri 2014. aasta kirja analüüsist ja kontekstist, et see on otsust sisaldav haldusakt, see tähendab haldusotsus. Sellele, et tegemist on haldusotsusega, viitavad selle sõnastus, tõsiasi, et see rajaneb kontrollikoja auditil, asjaolu, et komisjon ekstrapoleerib auditi järeldused kõikidele muudele hageja sõlmitud kokkulepetele, ja komisjoni tasaarveldusmeetmed. Üldkohtu otsus, mis rajaneb seisukohal, et esitatud hagi on deklaratiivne, mitte aga haldusotsuse tühistamise hagi, piirab oluliselt hageja kaitseõigusi. Samuti väidab Alfamicro, et Üldkohus rikkus oluliselt poolte võrdsuse põhimõtet ja lepingulise tasakaalu põhimõtet.
ET Euroopa Liidu Teataja C 63/10

Kreeka Vabariigi 3. jaanuaril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 25. oktoobri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-26/16: Kreeka Vabariik versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-6/18 P)

(2018/C 063/14)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Apellant: Kreeka Vabariik (esindajad: G. Kanellopoulos, I. Pachi ja A. Vasilopoulou)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Eurooa Kohtul rahuldada tema apellatsioonkaebus ja tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus T-26/16, milles jäeti rahuldamata tema hagi, rahuldada Kreeka Vabariigi poolt 22. jaanuaril 2016 esitatud hagi, tühistada Euroopa Komisjoni 13. novembri 2015. aasta otsus 2015/2098 (1) selles osas, millega Kreeka Vabariigile kontrollide IR/2009/004/GR ja IR/2009/0017/GR tulemusel määrati ühekordne ja kindlasummaline finantskorrektsioon – tagasinõudemenetlusega viivitamise eest, andmete esitamata andmise eest ja üldiselt puuduste eest võlgade haldamise menetluses – kokku summas 11 534 827,97 eurot, ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant kaks väidet.

Esimene väide puudutab komisjoni otsuse seda osa, millega määrati Kreeka Vabariigile kindlasummaline finantskorrektsioon, ja käsitleb seda, et Üldkohus on määruse nr 1290/2005 (2) artikleid 31, 32 ja 33 ekslikult tõlgendanud ja kohaldanud; õigusnormi rikkunud seoses juhiste kohaldamisega, mis on esitatud komisjoni dokumendis 5330/1997 kindlasummalise finantskorrektsiooni kohta, määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 4 toodud olukorras; rikkunud õiguskindluse põhimõtet; ja vaidlustatud kohtuotsust ebapiisavalt põhjendatud.

Teine väide puudutab komisjoni otsuse seda osa, millega määrati ühekordne finantskorrektsioon, ja käsitleb seda, et Üldkohus on määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõiget 4 ekslikult tõlgendanud ja kohaldanud; rikkunud õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet ja õiguskindluse põhimõtet; ning vaidlustatud kohtuotsust vastuoluliselt ja ebapiisavalt põhjendanud.

(1) Komisjoni 13. novembri 2015. aasta rakendusotsus (EL) 2015/2098, mille kohaselt Euroopa Liidu poolne rahastamine ei kata teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (teatavaks tehtud numbri C(2015) 7716 all) (ELT 2015, L 303, lk 35).

(2) Nõukogu 21. juuni 2005. aasta määrus (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (ELT 2005, L 209, lk 1).
Horvaatia Vabariik rikub nõukogu 20. novembri 2009. aasta määrust (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, ja komisjoni 8. aprilli 2011. aasta rakendusmää- rust. Horvaatia politsei patrull-paadid saadavad ilma Sloveenia Vabariigi loata Horvaatia kalalaevu, kes on Sloveenia vetes kalapüügil, ning takistavad sellega Sloveenia kalandusinspektoritel järelevalvet teostada. Samal ajal kohaldavad Horvaatia organid Sloveenia kalalaevadele ebaseadusliku piiriületamise ja ebaseadusliku kalapüügi eest rahalisi sanktsioone, kui need laevad püüavad kala vetes, mida Horvaatia peab talle kuuluvateks. Peale selle ei edasta Horvaatia Sloveeniale andmeid Horvaatia laevade kohta Sloveenia vetes, nagu nõuab see määrus. Selliselt ei võimalda Horvaatia Vabariik Sloveenia Vabariigil teostada kontrolli vete üle, mis peaksid olema Sloveenia suveräänsuse ja jurisdiktsiooni all, ega tunnusta Sloveenia kui rannikuriigi ainupädevust oma territoriaalvete suhtes, rikkudes sellega määrust (EÜ) nr 1224/2009 ja määrust (EL) nr 404/2011.
ET Euroopa Liidu Teataja C 123/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof (Saksamaa) 3. jaanuaril 2018 – Michael Winterhoff kui DIREKTexpress Holding AG vara pankrotihaldur versus Finanzamt Ulm

(Kohtuasi C-4/18)

(2018/C 123/13)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzhof

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja kassatsioonkaebuse esitaja: Michael Winterhoff kui DIREKTexpress Holding AG vara pankrotihaldur

Vastustaja ja vastustaja kassatsioonimenetluses: Finanzamt Ulm

Eelotsuse küsimus

Kas ettevõtja, kelle tegevus on dokumentide ametlik kättetoimetamine vastavalt avaliku õiguse normidele, on 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ (1) artikli 2 punkti 13 tähenduses „universaalteenuse osutaja“, kes osutab universaalset postiteenust või selle osi, ja kas kõnealune teenus on nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (2), artikli 132 lõike 1 punkti a alusel maksuvaba?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiv 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (EÜT 1998, L 15, lk 14; ELT eriväljaanne 06/03, lk 71).

(2) ELT 2006, L 347, lk 1.
1.

Kas tõlgendus, mille andis Euroopa Liidu Kohus oma otsuses C-620/15: A Rosa Flussschiff määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1), selle määrusega (EÜ) nr 118/97 (2) muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005 (3), artikli 14 lõike 2 punktile a, on kohaldatav kohtuvaidlusele, mis käsitleb deklareerimata tööga seotud süütegu, milles on E 101 tunnistused välja antud artikli 14 lõike 1 punkti a kohaselt, vastavalt 21. märtsi 1972. aasta määruse nr 574/72 (millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 (4) rakendamise kord) artikli 11 lõikele 1, samas kui olukord kuulus artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i kohaldamisalasse, töötajate puhul, kes töötavad selle liikmesriigi territooriumil, mille kodanikud nad on ja kus on teises liikmesriigis asutatud lennutranspordiettevõtjal filiaal, ning et ainuüksi E 101 tunnistusest, milles on märgitud töötaja tegevuskohaks lennujaam ja tööandjaks lennuettevõtja, saaks järeldada, et see tunnistus on saadud pettuse teel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/25

29. jaanuaril 2018 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Austria Vabariik

(Kohtuasi C-51/18)

(2018/C 112/32)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: N. Gossement, B.-R. Killmann)

Kostja: Austria Vabariik

Hageja nõuded

— kuna Austria Vabariik nõuab käibemaksu hüvitise pealt, mis tuleneb algupärase kunstiteose autori õigusest nõuda seda tema teose edasimüügi korral, siis on Austria Vabariik rikkunud käibemaksudirektiivi artiklit 2;

— mõista kohtukulud välja Austria Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Hagi põhjenduseks esitab hageja järgmised väited:

Austria nõuab käibemaksu hüvitise pealt, mis viidi Austrias sisse seoses algupärase kujutava kunstiteose autorile antud vastava õigusega edasimüügi korral, võttes üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiiv 2001/84/EÜ algupärase kunstiteose autori õiguse kohta saada hüvitist edasimüügi korral (1). Austria rikub sellega käibemaksudirektiivi artiklit 2.

Autori ja maksmiseks kohustatud isiku vahel ei ole seoses õigusega nõuda edasimüügi korral hüvitist vastastikuste sooritustega õigussuhet. Autorile makstakse osa edasimüügisummast (tulenevalt õigusest nõuda edasimüügi korral hüvitist) seaduse alusel ja see on kujundatud nii, et võõrandaja – või kes iganes edasimüügis osales – peab algupärase kunstiteose autorile maksma hüvitist, ilma et autor teeks selleks ühtegi sooritust. Autori sooritus on tehtud juba enne edasimüüki sellega, et autor tõi oma originaali esmakordselt turule.

Sellest tulenevalt ei ole hüvitis, mida tuleb algupärase kunstiteose autorile edasimüügi korral maksta, vastutasu autori soorituse eest, vaid hüvitise suurus puhul on määrav üksnes edasimüügil makstav hind, mille suurust ei saa autor mõjutada. Autoril on õigus hüvitisele, ilma et ta peaks või isegi saaks teha mingit sooritust – kas tegemise või tegevusetusega. Seetõttu ei ole õigusest nõuda edasimüügi korral hüvitist tulenev hüvitis tasu kaubatarne või teenuse eest käibemaksudirektiivi artikli 2 tähenduses.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiiv 2001/84/EÜ algupärase kunstiteose autori õiguse kohta saada hüvitist edasimüügi korral (EÜT 2001, L 272, lk 32; ELT eriväljaanne 17/01, lk 240).
2.

Kas määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 saab tõlgendada nii, et toorpiimatootjate läbirääkimispositsiooni tugevdamiseks ja ebaausa kaubanduspraktika ärahoidmiseks ning võttes arvesse teatavaid liikmesriigi piima- ja piimatootesektori struktuurilisi iseärasusi ning muutusi piimaturul, ei keela see määrus kehtestada siseriiklikke õigusnorme, mis piiravad lepingupoolte vabadust toorpiima ostuhinna läbirääkimisel selles mõttes, et toorpiima ostjal on keelatud põhjendamatult alandada toorpiima ostuhinda ning hinna alandamine rohkem kui 3 % võrra on võimalik üksnes siis, kui riigi volitatud asutus loeb hinna alandamise põhjendatuks?
3.

Kui nimetatud tähtaeg on kohaldatav paindlikult, kas siis tuleb prioriteetseteks pidada andmeid tehingute kohta, mis on tehtud hinnatava kauba importimisele kõige lähemal ajal ja mille esemeks on samasugused või sarnased kaubad, mida müüakse piisavas koguses selleks, et kindlaks määrata ühikuhinda, või vastupidi – andmeid tehingute kohta, mis on ajaliselt vähem lähedased, kuid mille esemeks on konkreetselt imporditavad kaubad?
—

on rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus väidab, et otsus, mida ei ole kõikidele adressaatidele teatavaks tehtud, on vaidlustatav, ning on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet;
ET Euroopa Liidu Teataja C 104/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria) 17. jaanuaril 2018 – Verein für Konsumenteninformation versus Deutsche Bahn AG

(Kohtuasi C-28/18)

(2018/C 104/28)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberster Gerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Verein für Konsumenteninformation

Kostja: Deutsche Bahn AG

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 260/2012, millega kehtestatakse eurodes tehtavatele kreedit- ja otsekorraldustele tehnilised ja ärilised nõuded ning muudetakse määrust (EÜ) nr 924/2009 (1) (edaspidi „SEPA määrus“), artikli 9 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et makse saajal keelatakse seada makse tegemist SEPA otsekorraldusskeemis sõltuvusse maksja elukohast liikmesriigis, kus on ka makse saaja elu- või asukoht, kui makse tegemine on lubatud ka muul viisil, näiteks krediitkaardiga?

(1) ELT 2012, L 94, lk 22.
—

tühistada Euroopa Liidu Nõukogu üldasju käsitlevate ministrite koosseisus 20. novembril 2017 toimunud istungi raames vastu võetud otsus 14559/17, mis on avaldatud istungist ülevaadet andva pressiteatena (Outcome of the Council meeting (3579th Council meeting)), selles osas, millega Euroopa Ravimiameti uueks asukohaks valiti Amsterdam, ja sellest tulenevalt tuvastada, et uus asukoht peab olema Milano linn.
—

Selleks et luua kord, milles iga liikmesriigi ametiasutused saaksid hinnata ja korraldada nende pädevusse jäävaid merega seotud tegevusi keskkonna-, majandus- ja sotsiaaleesmärkide saavutamiseks, palub komisjon kooskõlas oma teatisega ELTL artikli 260 lõike 3 rakendamise kohta (2), et määrataks rahaline sanktsioon 31 416 eurot päevas, võttes arvesse rikkumise raskust (see tähendab, et võttes arvesse direktiivi eesmärke ühise kalanduspoliitika, mereveo, keskkonnakaitse ja energiasäästu valdkonnas ning mõju huvitatud ettevõtjate suhtes).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta määruse (EL) nr 2015/2424 (1), millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta jne, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et artikli 7 lõike 1 punkti e alapunkt iii on oma uues sõnastuses kohaldatav kaubamärgi kehtivuse kohtulikul hindamisel (kaubamärgimääruse artikli 52 lõike 1 punkti a alusel), mis toimub pärast kõnealuse muudatuse jõustumist, s.o pärast 23. märtsi 2016, isegi kui asjaomane kehtetuks tunnistamise hagi esitati enne seda kuupäeva ja on seetõttu suunatud kaubamärgi vastu, mis oli registreeritud enne seda kuupäeva?
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/25

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Bari (Itaalia) 19. jaanuaril 2018 – kriminaalasi Massimo Gambino ja Shpetim Hyka süüdistuses

(Kohtuasi C-38/18)

(2018/C 142/34)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale di Bari

Süüdistatavad

Massimo Gambino, Shpetim Hyka

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2012/29/EL (1) artikleid 16 ja 18 ning artikli 20 punkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui kannatanu tuleb muutunud kohtukoosseisus uuesti ära kuulata, kui üks menetlusosalistest ei anna vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku artikli 511 lõikele 2 ja artikli 525 lõikele 2 (nagu neid sätteid on kassatsioonikohtu praktikas järjepidevalt tõlgendatud) nõusolekut lugeda nende ütluste protokolle, mille sama kannatanu on andnud juba varem samas menetluses, kuid teisele kohtukoosseisule, ja mille puhul oli tagatud võistlevuse põhimõtte järgimine?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiiv 2012/29/EL, millega kehtestatakse kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded ning asendatakse nõukogu raamotsus 2001/220/JSK (ELT L 315, lk 57).
1.1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. a direktiivi 2008/98/EÜ (1), mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artikli 6 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on kooskõlas siseriiklik õigusakt, mis sätestab, et olukorras, kus liidu tasandil ei ole teatud liiki jäätmete suhtes jäätmeks oleku lakkamise kriteeriume kehtestatud, sõltub jäätmeks oleku lakkamine siseriikliku üldaktiga kehtestatud kriteeriumide olemasolust konkreetse jäätmeliigi kohta?