ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85.

Komisjon väidab hagis, et Daimler on rikkunud raamdirektiivi artikleid 5 ja 18. Ta tuletab sellega seoses eelkõige meelde, et artiklis 5 on sätestatud, et tootja on kohustatud tagama, et vastavate sõidukite tüübikinnitusega seotud nõudeid järgitaks pidevalt. Alates 2013. aasta jaanuarist ei toodetud tüüpidesse 246, 176 ja 117 kuuluvaid sõidukeid siiski enam nende tüübikinnitust järgides. Komisjon osundab veel, et raamdirektiivi artikli 18 lõikes 1 koostoimes IX lisaga on nähtud ette, et tootja annab tüübikinnituse valmis sõidukile üksnes siis, kui kõnesolev sõiduk on „toodetud vastavuses kinnitatud sõidukitüübiga“. Sellest tuleneb komisjoni arvates, et tootja ei saa anda välja vastavustunnistust, kui asjaomane sõiduk ei ole vastavuses kinnitatud tüübiga, nagu tunnistus kinnitab. Arvestades aga asjaolu, et alates 2013. aasta jaanuarist ei olnud tüüpidesse 246, 176 ja 117 kuuluvad sõidukid enam kinnitatud tüübiga vastavuses, ei vastanud Daimleri nendele sõidukitüüpidele välja antud vastavustunnistuses toodud kinnitus enam tegelikkusele. Komisjon meenutab selle kohta, et raamdirektiivi artiklis 46 on sätestatud, et iga liikmesriik on kohustatud määrama oma riigisiseses õiguskorras kindlaks „tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad“ karistused juhuks, kui tootjad direktiivi sätteid ei järgi. Et KBA ei võtnud komisjoni arvates Daimleri suhtes ühtegi karistusmeedet, kujutab selline tegevusetus endast raamdirektiivi artikli 46 rikkumist.
47.

Esiteks tähendavad vaidlusalused liikmesriigi õigusnormid Itaalia kohtute tõlgenduses seda, et valdkondlikud uuringud kõigest annavad tunnistust võimalikust anomaaliast maksukohustuslase deklaratsioonides. Nii ei vii oluline kõrvalekalle nende uuringute tulemustest veel automaatselt ametiasutuste ebasoodsa otsuseni. See võib kõigest põhjustada inter partes menetluse algatamise, et teha kindlaks maksukohustuslase tegelik majandusolukord. Nende tulemuste läbivaatamine ja „korrigeerimine“ maksukohustuslase esitatud tõendite põhjal on see, mis võimaldab maksuhalduril tuvastada, kas konkreetsel juhul on maksudest kõrvale hoitud või maksustamist välditud, ja määrata kindlaks maksmisele kuuluva summa. On oluline, et asjaomase maksukohustuslase osalemine haldusmenetluses – milles tuleb talle anda piisavalt aega kaitseväidete ettevalmistamiseks – on liikmesriigi kohtupraktika kohaselt tingimata vajalik menetlusnõue, et maksuhalduri antud hinnang oleks õiguspärane. ( 19 )
93.

Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata järgmiselt eelotsuse küsimustele, mille on esitanud: I. Kohtuasjas C‑96/16 Juzgado de Primera Instancia no 38 de Barcelona (Barcelona esimese astme kohus nr 38, Hispaania): 1. Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiviga 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes ei ole vastuolus ettevõtja äritava, mis seisneb käesoleval juhul kirjeldatuga sarnaste nõuete loovutamises või ostmises, andmata võlgnikule võimalust võlga kustutada, tasudes omandajale nõude loovutamise eest tasutud summa, intressid, kulud ja menetluskulud. 2. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus liikmesriigi kohtupraktika, millest tuleneva ühese kriteeriumi kohaselt on ebaõiglane selline tarbijatega sõlmitud laenulepingutes sisalduv eraldi kokku leppimata tingimus, milles määratakse kindlaks kokkulepitud laenuintressi määrast enam kui kahe protsendipunkti võrra kõrgem viivitusintressi määr, kui see kohtupraktika: – ei piira liikmesriigi kohtu õigust otsustada, kas ettevõtja ning tarbija vahel sõlmitud laenulepingu tingimused vastavad ebaõiglaste tingimuste kriteeriumile ning – ei takista kohtul sellise tingimuse kohaldamata jätmist, kui ta leiab, et see on kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses „ebaõiglane“. 3. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus see, et juhul, kui eelkäsitletud kohtupraktika kohaselt on tunnistatud ebaõiglaseks laenulepingu tingimus, milles määratakse kindlaks kokkulepitud laenuintressi määrast enam kui kahe protsendipunkti võrra kõrgem viivitusintressi määr, jätkatakse laenuintressimäära kindlaksmääramist puudutava tingimuse kohaldamist kuni võla täieliku tasumiseni. II. Kohtuasjas C‑94/17 Tribunal Supremo: 1. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus liikmesriigi kohtupraktika, millest tuleneva ühese kriteeriumi kohaselt on ebaõiglane selline tarbijatega sõlmitud laenulepingutes sisalduv eraldi kokku leppimata tingimus, milles määratakse kindlaks kokkulepitud laenuintressi määrast enam kui kahe protsendipunkti võrra kõrgem viivitusintressi määr, kui see kohtupraktika: – ei piira liikmesriigi kohtu õigust otsustada, kas ettevõtja ning tarbija vahel sõlmitud laenulepingu tingimused vastavad ebaõiglaste tingimuste kriteeriumile ning – ei takista kohtul sellise tingimuse kohaldamata jätmist, kui ta leiab, et see on ebaõiglane kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. 2. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus, et juhul, kui eelkäsitletud kohtupraktika kohaselt on ebaõiglaseks tunnistatud laenulepingu tingimus, milles määratakse kindlaks kokkulepitud laenuintressi määrast enam kui kahe protsendipunkti võrra kõrgem viivitusintressi määr, jätkatakse laenuintressimäära kindlaksmääramist puudutava tingimuse kohaldamist kuni võla täieliku tasumiseni. 3. Kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata.
36.

Marquis Energy väidab vastu esiteks, et nõukogu palub Euroopa Kohtul uuesti hinnata faktilisi asjaolusid, mille tuvastas Üldkohus, mis aga ei kuulu apellatsioonikohtu pädevusse. See kriitika, mis puudutab hinnangut faktilistele asjaoludele, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66 ja 76, on seega vastuvõetamatu. Teiseks leiab Marquis Energy, et asjaolu, et suur kogus bioetanooli, mille ta valmistas, eksporditi liitu ning ta kvalifitseeriti vaidlusaluses määruses tootjaks/eksportijaks, oli piisav selleks, et Üldkohus sai tuvastada, et see määrus puudutab teda otseselt. Üldkohtul oli õigus, kui ta leidis, et Marquis Energy on Ameerika Ühendriikide bioetanoolitootja, kes ekspordib oma toodangut liitu, ning kuna selle toodangu suhtes kohaldati dumpinguvastast tollimaksu, kahjustas see selle äriühingu õiguslikku seisundit. Igal juhul ei puutu otsese müügi puudumine asjasse, kuna valimisse kaasatud tootjad teadsid, et nende toodangut müüakse liitu eksportimiseks, ja sellel oli seega ekspordihind. Marquis Energy sõnul on puutumus täpselt sama otsene ka siis, kui tegemist on asjaomase toote potentsiaalse liitu eksportijaga. Lisaks ei ole Euroopa Kohtu praktika, millele institutsioonid oma väite põhjendamiseks viitavad, Marquis Energy sõnul asjakohane, sest ei puuduta otsese puutumuse kriteeriumi või puudutab olukordi, mis ei ole faktiliselt sarnased.
79.

Seega on siin tegemist skaalaga. Selle skaala ühel poolel on asjad, milles riigisisene norm kuulub „ühtlustatud“ liidu standardi kohaldamisalasse, kas siis vahetult oma sõnastuse alusel või siis seetõttu, et see on nii lähedaselt seotud, et seda saab pidada funktsionaalselt põimunuks (nagu oli kohtuotsuses Melloni). Skaala teisel poolel, mis asub liidu õiguse selgest normist kaugemal, asuvad juhtumid, kus riigisisese tasandi normil on endiselt mõningane seos liidu õiguse sättega, ent see on jäänud nõrgemaks. Selle kategooria näidete hulka kuuluvad sellised Euroopa Kohtu käibemaksu valdkonna mõjutusvahendeid käsitlevad otsused nagu Åkerberg Fransson või Scialdone. Liidu õiguse asjakohastes sätetes on küll mainitud sõna „mõjutusvahendid“ koos vastavate omadussõnadega, ent nad ei ole kindlasti mitte piisavalt detailsed, et neist saaks tuletada selgeid liidu õiguse reegleid seoses käibemaksualaste süütegude eest määratavate mõjutusvahendite konkreetsete elementidega neis asjades. Ning lõpuks paiknevad selle skaala kõige kaugemas otsas asjad, milles asjaomased riigisisesed normid, ehkki jäädes küll liidu õiguse kohaldamisalasse, on vaid väga kaugelt seotud vastavat küsimust käsitlevate selgete liidu õigusnormidega. Nii on küsimused, mis on tekkinud kohtuotsuses Ispas (võimalus tutvuda käibemaksumenetluse toimikuga), kohtuotsuses Kolev (kriminaalmenetluse eeluurimise lõpetamise tähtajad) või ka käesolevas asjas, endiselt mõneti seotud käibemaksu kogumisega. Ent vaja oleks omajagu kujutlusvõimet, et seostada sõna „kogumine“ nende faktiliste olukordadega.
80.

Põhikohtuasjas on vormilise arvete säilitamise nõude täitmata jätmine viinud mahaarvamisõiguse andmata jätmiseni, sest tegelikult on selle täitmata jätmise tõttu takistatud kindla tõendi esitamine selle kohta, et sisulised nõuded on täidetud. ( 62 ) Puudub teave, mida on vaja selle tuvastamisel, et sisulised nõudeid on täidetud, mitte vorminõude täitmata jätmise tuvastamisel. ( 63 ) Või nagu üks kohtujurist on hiljuti märkinud, on „täiesti loogiline“, et mahaarvamisõigust keeldutakse andmast, kui vorminõuete rikkumine „on nii märkimisväärne, et muudab mahaarvamisõiguse materiaalõiguslike tingimuste täidetuse kontrolli võimatuks või liiga raskeks“. ( 64 )
91.

Hinnangu kohta küsimuses, kas vaidlusalune kord oli vajalik, väidab Bank Mellat sisuliselt, et vaidlusalune kord läheb kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi seisukohast vajalik, sest seda kohaldatakse üksuste suhtes, kelle puhul ei olnud ühtegi märki, et nad osalevad levikut soodustavas tegevuses, ning ette ei ole nähtud piisavaid erandeid. Üldkohus ei tõendanud, et rahandusembargo oli taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik, ja vastavad põhjendused on tõesti liiga laiad. Vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb siiski, et pärast seda, kui Üldkohus leidis, et vaidlusalune kord kehtestati Iraani Islamivabariigi suhtes võetud piiravate meetmete tugevdamise kontekstis, tuvastas ta siiski teatava järjepidevuse eelneva üldise korraga, mille kohta Bank Mellat ei väitnud, et see ei olnud vajalik, ning et korra tugevdamine kolmest aspektist ( 85 ) ei toonud kaasa seda, et oleks muutnud vaidlusaluse korra järsku ülearuseks ( 86 ). Ka näib apellant heitvat Üldkohtule ette, et viimane laiendas rahapesuvastase töökonna analüüside järeldusi tuumarelva valiku valdkonnale, leides, et need järeldused kinnitavad lünka Iraani pangandus‑ ja finantssektori süsteemis, mille tõttu on valve tugevdamine selle sektori üle – mille tulemus on vaidlusalune kord – tuumarelva leviku takistamise eesmärgiga kooskõlas. Mulle näib siiski, et seda etteheidet ei saa Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames kontrollida, sest Euroopa Kohtus püütakse panna kahtluse alla faktiline asjaolu, millele nõukogu Üldkohtus tugines, ( 87 ) kuid mille moonutamisele Bank Mellat ei viita. Ülejäänud osas on juba kinnitatud, et vaidlusalune kord ei rajane sellel, et iga pangandus‑ või rahandusüksuse puhul tuvastati keelatud tegevuses osalemise oht, ning et selles on nähtud ette terve hulk erandeid ja vabastusi, millega püütakse selle korra negatiivset mõju nii palju kui võimalik piirata. Need on kaks asjaolu, mille Üldkohus tuvastas õigesti ja mis näitavad selgelt, et vaidlusalune kord ei lähe kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.
53.

Neid asjaolusid arvestades tuleb seega käsitada mööndustega 12. juuni 2014. aasta kohtuotsuse Bollacke ( 34 ) lõiku, milles Euroopa Kohus märkis, et „direktiivi 2003/88 artikli 7 lõige 2, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, ei esita rahalise hüvitise nõude tekkimisele muid tingimusi kui see, et ühest küljest on töösuhe lõppenud ning teisest küljest ei ole töötaja kasutanud kogu põhipuhkust, mida tal oli õigus saada töösuhte lõppemise hetkel“. ( 35 ) Selleks, et täita tasustatud põhipuhkuse mõlemat eesmärki, see tähendab esiteks võimaldada töötajal puhata ning teiseks anda talle aega lõõgastumiseks ja huvialadega tegelemiseks, ning samuti järgida reeglit, et töötaja peab üldiselt saama kasutada tegelikku puhkeaega, tuleb direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikega 2 seatud teist tingimust, mille kohaselt „töötaja ei ole kasutanud kogu tasustatud põhipuhkust, mida tal oli õigus saada [tema] töösuhte lõppemise hetkel“, ( 36 ) tingimata mõista nii, et see tähendab, et töötajal „ei olnud võimalik enne töösuhte lõppu kasutada kogu oma õigust tasustatavale põhipuhkusele“. ( 37 ) Töötajal, kelle töösuhe on lõppenud, on direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 2 alusel õigus saada kasutamata tasustatud põhipuhkuse eest rahalist hüvitist ainuüksi juhul, kui on täidetud esimene tingimus, see tähendab töösuhte lõppemine, ning teine tingimus, mida tuleb mõista nii, nagu ma eespool kirjeldasin.
68.

Siiski jääb veel üle hinnata, kas tähtajatu lepinguga avaliku teenistuse töötajad ja nendega võrreldes ebasoodsamalt koheldavad tähtajalise lepinguga avaliku sektori töötajad on sarnases olukorras. ( 40 ) Seda seetõttu, et nagu nähtub juba raamkokkuleppe klausli 4 punktist 1, keelab liidu õigus kohelda tähtajaliste töölepingutega töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid tähtajatute töölepingutega töötajaid, kuid ei näe ette, et võrdselt tuleb kohelda tähtajaliste töölepingutega töötajaid, kes ei ole omavahel sarnased, ja alalisi töötajaid. ( 41 ) Seega saab asjaolu, et tööandjapoolsel ebaseaduslikul töölepingu lõpetamisel on erinevad õiguslikud tagajärjed, nagu sellega on tegemist põhikohtuasjas, kujutada endast tähtajaliste töölepingutega töötajate diskrimineerimist vaid siis, kui olukorrad on sarnased.
17.

Pärast seda, kui Cour constitutionnelle (Belgia konstitutsioonikohus) lahendas talle esitatud eelotsuse küsimuse, mis puudutas PRU‑side reguleerivate eeskirjade kooskõla Belgia põhiseadusega, esitab Conseil d’État Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kava või programmi mõiste hõlmab piirkonda, mis on kindlaks määratud piirkondliku ametiasutuse poolt vastu võetud õigusnormiga, ja – mille ainus eesmärk on määrata kindlaks sellise geograafilise ala piirjooned, kus võidakse viia ellu arendusprojekt, võttes arvesse, et asjaomane projekt, millel peab olema kindel ese – käesoleval juhul peab see käsitlema linnaolustiku ümberkujundamist ja arendamist ning mille puhul on vajalik rajada, muuta, laiendada või ära kaotada maapinnal asuvaid teid ja avalikke alasid või nende kohale ehitada –, on aluseks nimetatud piirkonna kehtestamisele, mis toob seega kaasa projekti põhimõttelise heakskiitmise, kuid projektile on veel vaja saada luba, mille väljastamiseks on vaja hinnata keskkonnamõju, ja – mille menetluslik mõju on see, et kõnealuses piirkonnas toimingute või tööde tegemise lubade taotluste puhul kohaldatakse erimenetlust, võttes siiski arvesse, et ehituseeskirjad, mis olid kohaldatavad asjaomaste maade suhtes enne piirkonna kehtestamist, jäävad kohaldatavaks, kuid nimetatud menetlus võib anda võimaluse saada lihtsamalt erandi nimetatud eeskirjadest; – ja mille puhul kehtib üldistes huvides olemise eeldus sundvõõrandamisel sellele lisatud sundvõõrandamiste kava raames?“
46.

Lisaks tuleneb EIÕK artikleid 3 ja 13 käsitlevast Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et konventsiooniga ühinenud riigid ei pea oma siseriiklikus õiguses ette nägema kaheastmelist kohtuliku edasikaebe võimalust. Kuigi Euroopa Inimõiguste Kohus sai eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt viidatud 5. juuli 2016. aasta kohtuotsuses A.M vs. Madalmaad ( 31 ) märkida, et Madalmaade õiguses ette nähtud apellatsioonimenetlus ei kujuta endast tõhusat õiguskaitsevahendit ning seda ei saa seetõttu arvesse võtta hindamaks, kas kõik õiguste kaitse võimalused on ammendunud, nagu näeb ette EIÕK artikli 35 lõige 1, siis ei riku see, et siseriiklikus õiguses ette nähtud teises kohtuastmes toimuval menetlusel automaatset otsuse täitmist peatavat toimet ei ole, EÕIK artiklitega 3 ja 13 tagatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kui on olemas õigus pöörduda esimese astme kohtusse ja sellel on automaatne peatav toime. ( 32 )
88.

Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 25 lõike 2 vahetu kohaldamise vastu ei saa muu hulgas esitada vastuväidet, et selle sätte puhul on tegemist puht menetlusnormiga, mis pealegi reguleerib üksnes liikmesriikidevahelist suhet. Seda seetõttu, et esiteks on liidu õiguses üldtunnustatud see, et ka sätetel, mis oma sõnastuse kohaselt on suunatud üksnes liikmesriikidele, võib olla vahetu õigusmõju. ( 43 ) Teiseks tuleb arvestada, et üksikisikud võivad, nagu Euroopa Kohus alles hiljuti seoses vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala ühe muu aspektiga otsustas, siseriiklikes kohtutes tugineda ka liidu õiguse puht menetlusnormidele. ( 44 )
50.

Nii Soome valitsus ( 24 ) kui ka eelotsusetaotluse esitanud kohus on üksmeelselt seisukohal, et doktriin, millele ma just viitasin, on käesolevas asjas asjassepuutuv. Nende ainus kahtlus, mis Korkein hallinto-oikeuse (Soome kõrgeim halduskohus) puhul näib olevat see, mis sundis teda eelotsusetaotlust esitama, ( 25 ) seisneb selles, et erinevalt sellest, mis oli kõne all kohtuotsuses Falk Pharma, ei ole ameti kavandatud süsteem kogu selle kehtivuse ajal kõikidele huvitatud ettevõtjatele alaliselt avatud.
54.

Seejuures nõuab käibemaksu neutraalsuse aluspõhimõte, et mahaarvamisõigus antakse siis, kui sisulised nõuded on täidetud, isegi kui maksukohustuslane on jätnud mõned vorminõuded täitmata. Järelikult, kui maksuhalduril on olemas vajalikud andmed selleks, et tuvastada, et sisulised nõuded on täidetud, ei või ta kehtestada maksukohustuslase sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusele lisatingimusi, mis võivad muuta selle õiguse teostamise võimatuks. ( 27 )
9.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib omalt poolt, et direktiivi 2003/88 artiklis 7 viidatakse tasustatud põhipuhkuse tingimuste kindlaksmääramisega seoses liikmesriigi õigusaktidele ja tavadele. Ehkki Rumeenia seadusandja muutis pärast kohtuotsuseid Schultz-Hoff jt ( 6 ) ja Dominguez ( 7 ) seadust, et käsitada „tegelikult töötatud aega“ laiemalt, kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski, kas nende ajavahemike hulka oleks võimalik arvata ka vanemapuhkus, millega seoses põhikohtuasja pooled ei vaidle, et M. Dicu võetud lapsehoolduspuhkus on sellega sarnane. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on tasustatud põhipuhkus üks kohustusi, mida tööandja on kohustatud vastutasuna töötaja pakutava töö eest kandma, ning kui töötaja on vanemapuhkusel, siis ta ei paku teenust, mis annaks õiguse saada tasustatud põhipuhkust. Peale selle on direktiivis 2010/18 sätestatud, et liikmesriigid võivad anda vanemapuhkust kõige rohkem kaheksaks aastaks, ja see, kui tööandjat kohustataks andma tasustatud põhipuhkust niivõrd pikaks ajaks, mille jooksul töötaja hoolitseb oma lapse eest, tunduks liialdusena. Vanemapuhkuse ajal perekonna ühtsuse kaitse meetmete abil töötaja kaitsmine peaks olema pigem riigi, mitte tööandja ülesanne. Euroopa Kohtu kohtuotsustes Schultz-Hoff jt ( 8 ) ja Dominguez ( 9 ) esitatud argumendid ei ole ülekantavad olukorrale, kus töötaja on vanemapuhkusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et vastavalt direktiivile 2010/18 on vanemapuhkuse aegse lepingulise korra kindlaksmääramine jäetud liikmesriikide otsustada. Rumeenia tööseadustiku artikli 51 punktis a ( 10 ) on sätestatud, et tööleping peatatakse väikelapse eest hoolitsemiseks võetud lapsehoolduspuhkuse ajaks kuni lapse kaheaastaseks saamiseni. Samuti leiab eelotsuse esitanud kohus, et tasustatud põhipuhkuse eesmärk on vanemapuhkuse eesmärgist erinev. Viimaks lükkab ta tagasi etteheite, mille kohaselt õiguse tasustatud põhipuhkusele kindlaksmääramisel diskrimineeritakse vanemapuhkusel olevat töötajat võrreldes töötajaga, kes sellist puhkust ei saa, kuna need kaks olukorda ei ole sarnased.
43.

Siin võib tõmmata teatud, kuigi ebatäiusliku paralleeli õigusega arvata maha maks, mis on tasutud käibemaksuga maksustamise süsteemi varasemas järgus. See mahaarvamisõigus on samuti selle süsteemi lahutamatu osa. Seega on direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punktis a ette nähtud maksuvabastuse suhtes analoogia alusel võimalik kohaldada Euroopa Kohtu arutluskäiku, mille kohaselt võib tasutud käibemaksu mahaarvamise ametlike eeskirjade rikkumine kaasa tuua haldussanktsioone, kuid see ei saa õõnestada mahaarvamisõigust ennast ( 11 ). Samamoodi võib elektrienergia tootmiseks kasutatava elektrienergia puhul asjaomase isiku suutmatus täita vorminõudeid kaasa tuua rikkumise raskusastmega proportsionaalsed haldussanktsioonid, kuid see ei tohi põhjustada sellise elektrienergia maksust vabastamise õiguse andmisest keeldumist direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a kohaselt.
71.

Määruse nr 555/2008 artikli 78 lõike 3 kohaselt lükatakse abitaotlus tagasi, kui toetusesaaja kohapealse kontrolli tegemist takistab. Teiste põllumajandustoetuse programme käsitlevate määruste ( 16 ) kontekstis on Euroopa Kohus juba märkinud, et kontrolli läbiviimise takistamisel on paratamatult olulised õiguslikud tagajärjed, nagu asjassepuutuvate abitaotluste tagasilükkamine. Niisugune tagasilükkamine on õiguslik tagajärg, mis tuleneb sellest, et oli võimatu tõhusalt kontrollida, kas toetuse andmiseks nõutud tingimused on täidetud. ( 17 ) See võimatus võib muu hulgas olla tingitud põllumajandusettevõtja tahtlikust käitumisest, aga ka hõlmata „muid tegusid või tegevusetust, mida võib pidada põllumajandustootja või tema esindaja hooletuse tulemuseks ja mille tagajärjel oli kohapealse kontrolli tervikuna läbiviimine takistatud, kui põllumajandustootja või tema esindaja ei ole võtnud kõiki meetmeid, mida võib temalt mõistlikult oodata, et tagada, et kontroll tervikuna toimub“. ( 18 )
64.

Niivõrd kui Mast‑Jägermeister jääb lõpuks selle juurde kindlaks, et käesoleval juhul esitatud disainilahenduse kujutis on piisavalt selge, tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 lõikele 1 on apellatsioonkaebus piiratud õiguslike küsimustega. Seega on ainult Üldkohus pädev tuvastama ja hindama asjakohaseid fakte ning hindama tõendeid. Välja arvatud juhul, kui fakte ja tõendeid on moonutatud, ei ole seega nende hindamine iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks apellatsioonimenetluses kontrollida. ( 18 )
41.

Eelnevalt esitatut arvesse võttes olen arvamusel, et direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 4 punkti b tuleb tõlgendada teisiti kui see, mida pakkusid välja Taani valitsus ja komisjon. Olen nimelt seisukohal, et kõnealune säte kujutab endast tegelikkuses direktiivis ette nähtud maksust sätestatud maksuvabastust selles sättes loetletud toodete tarvis. Need tooted ei ole seega allutatud ühtlustatud maksustamisele, vaid need jäävad vastavalt energiatoodeteks ja elektrienergiatoodeteks nimetatud direktiivi mõttes. Selle erandi sätestamine direktiivi kohaldamisalast väljajätuna tähendab, et liikmesriigid on vabad määrama nende toodete võimaliku maksustamise kindlaks erinevate riigisiseste sätete alusel. Selline vabadus on palju piiratum toodete puhul, mis kuuluvad direktiivi 2003/96 kohaldamisalasse, aga on direktiivi sätete alusel maksust vabastatud ( 5 ).
80.

Taani õigusest nähtub, et sellega ei püüta vältida mahaarvamist tervikuna, vaid just tagada, et kahjumit oleks arvestatud ainult üks kord. See tuleneb tõlgendusest, mille Østre Landsret (idapiirkonna apellatsioonikohus) annab maksustamise seaduse § 5G punktile 1 seoses Taani äriühingutega: neil on lubatud maha arvata nende maksualase lõimumise piirkonda jääva välismaal asuva tütarettevõtja kahjum, kui neil „õnnestub tõendada, et nad ei saa seda kahjumit välismaal maha arvata“. ( 38 )
67.

Nimetatud kohtuotsuse punktis 60 meenutas Euroopa Kohus kõigepealt 22. juuni 2006. aasta kohtuotsuse Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑25/05 P, EU:C:2006:422) punkti 83. Selle põhjal otsustas ta seejärel, et Üldkohtu seisukoht, et kaubamärk, mille registreerimist taotletakse, peab olema kasutamise käigus omandanud eristusvõime kogu liidus, ei kujuta endast õigusnormi väära kohaldamist, kuna Chocoladefabriken Lindt & Sprünglil ei õnnestunud tõendada, et kõnealusel kaubamärgil on „olemuslik eristusvõime ning et see on nii kogu liidu territooriumil“. ( 19 ) Euroopa Kohus lisas, et kolme liikmesriigi kohta esitatud tõendid ei ole piisavad tõendamaks, et kõnealusel kaubamärgil „on olemuslik eristusvõime 15 liikmesriigis ning seetõttu ei saa nõuda, et asjaomane kaubamärk oleks nendes riikides omandanud eristusvõime kasutamise käigus“. ( 20 )