ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003 (1) artikli 42 lõiget 4 tuleb tõlgendada selliselt, et see säte lubab liikmesriikidel kehtestada 0 euro suuruse võrdlussumma ning jätta põllumajandustootja, kes on komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 795/2004 (2) artikli 21 mõttes eriolukorras, ilma riiklikust reservist saadavatest toetuseõigustest?
2.

Juhul kui vastus küsimusele a on jaatav: kas rendileandja on määruse nr 1782/2003 ja määruse nr 795/2004 või ühenduse õiguse üldpõhimõtete kohaselt, eelkõige alusetu rikastumise keelu põhimõtte alusel juhul, kui puuduvad vastavad siseriiklikud õigusnormid, kohustatud rendileandjale üleantud toetusõiguste eest maksma rentnikule hüvitist ning jaatava vastuse puhul kas rendileandja peab hüvitama need õigused täielikult või osaliselt ning viimasel juhul millise osa?
2)

i) on Euroopa Liidu kodanikul elamisõigus, mis tuleneb nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 (2) artiklist 12, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, ilma et ta peaks vastama Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/38/EÜ sätestatud tingimustele, ning ii) kui jah, siis kas tal peab olema piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma kavandatud elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus? iii) kui jah, siis kas laps peab olema alustanud hariduse omandamist ajal, mil Euroopa Liidu kodanik oli töötaja, et tal oleks elamisõigus tulenevalt nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 artiklist 12, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, või piisab sellest, et Euroopa Liidu kodanik on mingil ajal pärast lapse haridustee algust töötanud? iv) kas Euroopa Liidu kodaniku elamisõigus, mis tuleneb asjaolust, et ta on lapse peamine hooldaja, lõpeb lapse 18-aastaseks saamisel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/19

Eelotsusetaotlus, mille esitas Bundesgerichtshof (Saksamaa) 25. novembril 2008 — Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen e.V. vs. Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH

(Kohtuasi C-511/08)

(2009/C 32/30)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Hageja/Kaebuse esitaja: Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen e.V.

Kostja/Vastustaja: Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (1) artikli 6 lõike 1 teist lauset ning lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt võib kauba kohaletoimetamise kulud tarbijalt sisse nõuda ka siis, kui ta on lepingust taganenud?

(1) EÜT L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319.
3)

Kas juhtudel, kus liikmesriik valib digitaalse paljundustehnika ning digitaalsete paljundusseadmete ja -materjalide maksustamise või tasu süsteemi, peab see tasu (õiglane hüvitis isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimise eest) vastavalt direktiivi 2001/29/EÜ artikli 5 lõike 2 punktis b taotletavale eesmärgile ja selle õigusnormi kontekstile olema tingimata seotud nende seadmete ja materjalide oletatava kasutamisega reprodutseerimiseks, mis kuulub isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimise erandi alla, nii et tasu kohaldamine oleks õigustatud, kui digitaalne paljundustehnika ning digitaalsed paljundusseadmed ja -materjalid on mõeldud isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimiseks, ja vastasel juhul ei oleks õigustatud?
1.

Kas ühenduse õigusega on vastuolus, kui siseriiklik asutus kohaldab mitteresidendist äriühingu poolt, milles liikmesriigi äriühingul on osalus, makstud dividendi suhtes, mis on vastavalt seadusele erinevalt siseriiklikest dividendidest tulumaksust vabastatud alles liikmesriigi äriühingu vähemalt 25 % (käesoleval ajal kehtiva korra kohaselt 10 %) osaluse korral, diskrimineerimise vältimiseks mahaarvamise meetodit, kuna selline tulemus lähtub Verwaltungsgerichtshof'i (Austria kõrgeim halduskohus) otsuse kohaselt seadusandja (oletuslikust) tahtest kõige suuremal määral, ja ei luba mahaarvatava ettevõtte tulumaksu ja mahaarvatava kinnipeetud tulumaksu osas teha järgnevatele maksustamisperioodidele edasikantavaid mahaarvamisi ja tasaarvestada kahjumit kahjumi saamise aasta maksubaasiga?
1)

Kas EÜ artikli 174 lõikes 2 sätestatud „saastaja maksab” põhimõtet võib tõlgendada nii, et — isegi kui seda tuleb käsitada erandlikuna — saastatud alal kiireloomuliste kaitsemeetmete, saneerimismeetmete ja keskkonnakahju heastamise meetmete võtmise kohustused (ja/või vastavad kulud) võib seada sellisele isikule, kes ei ole seotud nende ainete keskkonda sattumisega, mis tingisid nimetatud keskkonnakahju; või — eitava vastuse korral esimesele küsimusele — kas sellise põhimõttega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid ja/või haldustava, millega seatakse saastatud alal kiireloomuliste kaitsemeetmete, saneerimismeetmete ja keskkonna parandamise meetmete võtmise kohustus (ja/või vastavad kulud) sellisele isikule, kes väidab, et ta ei ole seotud nende ainete keskkonda sattumisega, mis tingisid nimetatud keskkonnakahju, ilma et eelnevalt oleks tuvastatud tema vastutus põhjusliku seose alusel või kui seda tehakse ainuüksi seetõttu, et nimetatud isik tegutseb või tal on omandiõigus ja/või ettevõte saastatud alal, rikkudes või eirates proportsionaalsuse põhimõtet?
ET Euroopa Liidu Teataja C 19/19

Makhteshim-Agan Holding BV, Alfa Agricultural Supplies SA, Aragonesas Agro SA poolt 25. novembril 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 9. septembri 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-75/06: Bayer CropScience AG jt versus komisjon

(Kohtuasi C-517/08 P)

(2009/C 19/34)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Makhteshim-Agan Holding BV, Alfa Agricultural Supplies SA, Aragonesas Agro SA (esindajad: advokaadid C. Mereu ja K. Van Maldegem)

Teised menetluspooled: Euroopa Ühenduste Komisjon, Bayer CropScience AG, European Crop Protection Association (ECPA), Hispaania Kuningriik

Apellandi nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul kohtuistungi järel:

— Tühistada Esimese Astme Kohtu otsus kohtuasjas T-75/06; ja

— tühistada komisjoni 2. detsembri 2005. aasta otsus 2005/864/EÜ (1) endosulfaani nõukogu direktiivi 91/414/EMÜ (2) I lisasse kandmata jätmise ja kõnealust toimeainet sisaldavate taimekaitsevahendite lubade tühistamise kohta; või

— teise võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule, ja

— mõista komisjonilt välja käesoleva menetlusega (sh menetlusega Esimese Astme Kohtus) seonduvad kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et kuna Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata hagi, milles nad olid palunud tühistada komisjoni 2. detsembri 2005. aasta otsuse 2005/864/EÜ endosulfaani nõukogu direktiivi 91/414/EMÜ I lisasse kandmata jätmise ja kõnealust toimeainet sisaldavate taimekaitsevahendite lubade tühistamise kohta, rikkus ta ühenduse õigust. Apellandid väidavad eelkõige, et Esimese Astme Kohus on eksinud faktiliste asjaolude hindamisel ja apellantide olukorra suhtes kohaldatavate õigusnormide tõlgendamisel. Nendest vigadest tulenes mitmeid õigusnormi rikkumisi, nimelt Esimese Astme Kohus:

i) ei tuvastanud, et pädevate ametiasutuste käitumine pani apellandid force majeure'ina määratletavasse olukorda, nii et menetlustähtaegade pikendamata jätmine nimetatud ametiasutuste poolt kujutas endast ilmselget hindamisviga; ja

ii) asus seisukohale, et apellantide õigusi, eelkõige menetlusõigusi ei ole rikutud.

(1) ELT L 317, lk 25.

(2) Nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiiv 91/414/EMÜ taimekaitsevahendite turuleviimise kohta (EÜT L 230, lk 1; ELT eriväljaanne 03/11, lk 332).
ET Euroopa Liidu Teataja C 19/17

14. novembril 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-492/08)

(2009/C 19/30)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindaja: M. Afonso)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik on kohaldanud vähendatud käibemaksumäära teenuste suhtes, mida osutavad advokaadid, advokaadid, kellel on õigus esindada Conseil d'Etat's, advokaadid, kellel on õigus esindada Cour de Cassation'is ja advokaadid, kellel on õigus esindada apellatsioonikohtus (avoués) ja mille puhul riik nimetatud isikutele õigusabi tasu täielikult või osaliselt hüvitab, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud käibemaksudirektiivi (1) artiklist 96 ja artikli 98 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon vaidlustab kostja poolt õigusabi raames vähendatud käibemaksumäära kohaldamise teenuste suhtes, mida osutavad advokaadid, advokaadid, kellel on õigus esindada Conseil d'Etat's, advokaadid, kellel on õigus esindada Cour de Cassation'is ja advokaadid, kellel on õigus esindada apellatsioonikohtus, kuna niisugused teenused ei kuulu ühessegi direktiivi 2006/112/EÜ III lisas nimetatud kategooriasse.

Selleks et ümber lükata kolm põhilist hageja väidet, leiab komisjon kõigepealt, et kohtusse pöördumise õiguse tagamine ei saa olla asjakohane põhjus erandi tegemiseks advokaatide teenuste suhtes kohaldatavast harilikust käibemaksumäärast, kuna selline õiguse tagamine on seotud pigem riigi poolt antud abi ulatusega kui ühenduse tasandil ühetaoliselt kindlaksmääratud käibemaksumääraga.

Hageja arvates ei ole asjassepuutuvate tegevuste sotsiaalne iseloom piisav selleks, et need lisada teistesse direktiivi III lisas nimetatud teenuste kategooriatesse, mille puhul kohaldatakse vähendatud maksumäära võrreldes harilikult kohaldatava maksumääraga. Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selleks, et see lisa jääks ammendavaks, vaja nende teenuste olemust kitsalt tõlgendada.

Lõpuks meenutab komisjon, et nii käibemaksudirektiivi artikli 96 ja artikli 98 lõike 2 kui ka selle III lisa taotletav eesmärk ei ole samu tooteid või teenuseid pakkuvate ettevõtjate vahelise konkurentsi moonutuse vältimine, vaid pigem liikmesriikide õigusnormide järk-järgulise ühtlustamise soodustamine, ühtlustades kohaldatavaid käibemaksumäärasid ja piirates tehinguid, mille suhtes võib vähendatud maksumäärasid kohaldada.

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1).
1)

Kas „saastaja maksab” põhimõttega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid ja eeskätt tsiviilseadustiku artikkel 2050, millega lubatakse ametiasutustel juhul, kui saastatud alal tegutseb mitu tööstusettevõtjat, kohustada neid kandma nimetatud ala saneerimiskulud, ilma et eelnevalt oleks individuaalselt tuvastatud nende vastutus saaste eest või kui seda tehakse ainuüksi seetõttu, et need tööstusettevõtjad loetakse vastutavaks tootmisvahendite omandiõiguse alusel ja seega objektiivselt vastutavaks nende poolt keskkonnale põhjustatava kahju eest; või võib neid igal juhul kohustada heastama keskkonnale tuvastatud saastega põhjustatud kahju ilma et oleks tuvastatud saaste materiaalset põhjustamist ning proportsionaalsust arvestamata?
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/18

20. novembril 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Malta Vabariik

(Kohtuasi C-508/08)

(2009/C 32/28)

Kohtumenetluse keel: malta

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: J. Aquilina ja K. Simonsson)

Kostja: Malta Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Malta Vabariik sõlmis 16. aprillil 2004„Gozo Channel Comapny Ltd'ga” (edaspidi „GCCL”) ainuõigusliku avalike veoteenuste osutamise lepingu ilma eelnevat pakkumismenetlust korraldamata, siis on Malta Vabariik rikkunud nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määrusest (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (1), eelkõige selle artiklitest 1 ja 4 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Malta Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Malta ja Gozo vahel merekabotaaži teenuste osutamiseks avalike teenuste osutamise lepingu sõlmimiseks peaksid Malta ametiasutused esiteks tõendama, et antud leping on vajalik selleks, et kehtestada selliseid avalike veoteenustega seotud kohustusi, mis on tema arvates tarvilikud eelnimetatud marsruudil kohase veoteenuse tagamiseks ja teiseks, et leping on sellega taotletavate eesmärkide saavutamiseks proportsionaalne.

Kuigi komisjon on valmis tunnistama, et Malta ja Gozo vahelise marsruudil on rahuldava veoteenuse olemasolu suurima tähtsusega, leiab ta teisest küljest, et Malta ametiasutused ei ole mingilgi moel toonud eelnimetatud tõendit; ja nad ei ole isegi mõelnud teha kindlaks, kas neid teenuseid nendel ja samadel tingimustel ning arvestades oma kommertshuvidega oleksid võimelised osutama üks või mitu eraõiguslikku pakkujat. Lisaks ei ole nad näidanud, et ainuõigusliku lepingu sõlmimine GCCL-ga on nimetatud eesmärgi saavutamiseks sobiv ja proportsionaalne vahend.

Lisaks on asjaolu, et leping sõlmiti ilma, et eelnevalt oleks viidud läbi pakkumismenetlus ühenduses selleks, et tagada võrdne juurdepääs kõigile ühenduse laevaomanikele, vastuolus määruse (EMÜ) nr 3577/92 nõuetega.

(1) EÜT 1992, L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/20

Eelotsusetaotlus, mille esitas Tribunal de première instance de Namur (Belgia) 26. novembril 2008 — Atenor Group SA versus Belgia riik — SPF Finances

(Kohtuasi C-514/08)

(2009/C 32/32)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal de première instance de Namur

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Atenor Group SA.

Vastustaja: Belgia riik — SPF Finances.

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta (1) artikli 4 esimese taandega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis seavad lõplikult maksustatud tuluna saadud dividendide mahaarvatavusele tingimuse, et emaettevõtjal on olemas maksustatav tulu?

(1) EÜT L 225, lk 6; ELT eriväljaanne 09/01, lk 147.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/13

5. novembril 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-475/08)

(2009/C 32/22)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: M. Patakia ja B. Schima)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik ei määranud võrguhaldureid, nagu nõuab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/55/EÜ, maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta ning direktiivi 98/30/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (1), artikkel 7; nägi lisaks reguleeritud juurdepääsule ette ka läbirääkimistel põhineva kolmandate isikute juurdepääsu võrgule, mis on vastuolus direktiivi 2003/55/EÜ artikliga 18 koosmõjus artikli 25 lõikega 2; ei ole üle võtnud direktiivi 2003/55/EÜ artiklite 22 lõike 3 punkte d ja e ning lõiget 4; on Belgia Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab oma hagi toetuseks kolm väidet.

Esiteks heidab komisjon kostjale ette, et viimane pole määranud maagaasi edastusvõrkude, hoidlate ja maagaasi veeldusjaamade võrguhaldureid, nagu on ette nähtud direktiivi 2003/55/EÜ artiklites 7 ja 11.

Teiseks heidab komisjon kostjale ette, et viimane on tekitanud õigusliku ebakindluse uute turule sisenejate jaoks, sest ta jätab mulje, et läbirääkimistel põhinev juurdepääs võrgule pakub alternatiivi reguleeritud juurdepääsule. Samas ilmneb direktiivi 2003/55/EÜ artiklist 18 ja artikli 25 lõikest 2 selgesti, et reguleeritud juurdepääs on kolmandate isikute ainus võrgule juurdepääsu võimalus ning et üksnes reguleeriva asutuse pädevusse kuulub tariifide määramine või vähemalt nende arvestamise aluseks oleva metoodika heakskiitmine enne nende jõustumist.

Viimaseks väidab komisjon, et kuna Belgia Kuningriik jättis tähtsamad uued gaasi infrastruktuurid direktiivi kohaldamisalast välja, ei võtnud ta nõuetekohaselt üle direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti d otsuse avaldamise kohustuse osas ja sama direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti e kohustuse osas konsulteerida teiste liikmesriikide või asjaomaste reguleerivate asutustega, kui kõne all on liikmesriikide vaheline infrastruktuur. Samuti ei ole liikmesriik kehtestanud oma siseriiklikus õiguses direktiivi artikli 22 lõikes 4 ettenähtud kohustust teatada viivitamatult komisjonile taolist erandit käsitlevast otsusest, lisades kogu otsusega seotud asjakohase teabe.

(1) ELT L 176, lk 57; ELT eriväljaanne 12/02, lk 230.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/17

14. novembril 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

(Kohtuasi C-495/08)

(2009/C 32/27)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: P. Oliver ja J.-B. Laignelot)

Kostja: Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Hageja nõuded

1. Tuvastada, et kuna Ühendkuningriik on jäänud sisse viimata nõude, mille kohaselt tuleb piisavalt põhjendada sellist otsust, millega jäetakse läbi viimata keskkonnamõju hindamine vastavalt nõukogu direktiivi 85/337/EMÜ (1), parandatud redaktsioonis, artikli 4 lõikele 2, ja jätnud kohaldamata kõnealuse direktiivi nõudeid mineroloogilise planeerimise hindamise taotlustele, mis on esitatud Wales'is enne 15. novembrit 2000, siis on Ühendkuningriik jätnud täitmata direktiivist tulenevad kohustused.

2. mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Ühendkuningriigi õiguse kohaselt tuleb põhjendada üksnes sellist otsust, millega leitakse, et keskkonnamõju hindamine on vajalik: kui asjaomane planeerimisasutus või minister jõuavad mistahes põhjusel järeldusele, et keskkonnamõju hindamine ei ole vajalik, siis siseriiklikust õigusest ei tulene kohustust sellist otsust mistahes moel põhjendada. Komisjon on seisukohal, et kui liikmesriigid võtavad vastu üksikotsuse jätta läbi viimata keskkonnamõju hindamine vastavalt nõukogu direktiivi 85/337/EMÜ, parandatud redaktsioonis, artikli 4 lõikele 2, tuleb sellist otsust piisavalt põhjendada.

Lisaks on Ühendkuningriik jätnud Walesis vastu võtmata seaduse, millega käesoleva direktiivi nõudeid saaks kohaldada mineroloogilise planeerimise hindamise taotlustele.

(1) Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT 1985 L 175, lk 40, ELT eriväljaanne 15/01, lk 248).
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/17

Prana Haus GmbH 17. novembril 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kaheksas koda) 17. septembri 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-226/07: Prana Haus GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-494/08 P)

(2009/C 32/26)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Prana Haus GmbH (esindaja: advokaat N. Hebeis)

Teine menetluspool: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Hageja nõuded

— Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kaheksas koda) 17. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T-226/07: Prana Haus GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused);

— mõista kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused).

Väited ja peamised argumendid

Kohtuvaidluse esemeks on küsimus sellest, kas mõiste „PRANAHAUS” kaupadele „igat liiki salvestisega salvestisekandjad; trükitooted” ning „esmatarbekaupade jaemüük […]” on kaubamärgiga kaitstav. Esimese Astme Kohus oli seisukohal, et „PRANAHAUS” on tähis, mis tähistab otseselt ja konkreetselt nimetatud kaupu ning teenuseid.

Apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab oma kaebusega absoluutse keeldumispõhjuse kohaldamise kirjeldava tähise tõttu ühenduse kaubamärgi määruse artikli 7 lõike 1 punkti c järgi.

Apellandi arvates tõlgendas Esimese Astme Kohus mõistet „mis tähistavad” artikli 7 lõike 1 punktis c vastuolus selle sätte sõnastusega ning liiga laialt vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga. Lisaks esines puudusi hindamisel, kas tähistusel „PRANAHAUS” on piisavalt otsene ja konkreetne seos nimetatud kaupade ja teenustega nii, et sihtrühm näeb selles „otseselt ja ilma lähema kaalutluseta” selle kauba või teenuse „tähistust” artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes. Esimese Astme Kohus ei arvestanud seejuures, et mõistest „PRANAHAUS” ka üksnes peidetud tähenduse leidmine on võimalik üksnes keerulise mõttearenduse kaudu. Ka ei arvestatud siinkohas otsuse tegemiseks vajalikke tõsiasju ja moonutati sellega asjaolusid. Esimese Astme Kohus ei põhjendanud lisaks piisavalt, millises osas on mõiste „PRANAHAUS” konkreetseid kaupu ja teenuseid kirjeldav. Lisaks leiti Euroopa Kohtu praktikat arvestamata jättes, et tähistus „PRANAHAUS” tuleb jätta teisi kandidaate arvestades vabalt kasutatavaks.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/15

10. novembril 2008 esitatud hagi — Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-482/08)

(2009/C 32/24)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik (esindajad: V. Jackson ja T. Ward)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— Tühistada komisjoni 23. juuni 2008. aasta otsus 2008/633/JSK, mis käsitleb liikmesriikide määratud ametiasutuste ja Europoli juurdepääsu viisainfosüsteemile (VIS) terroriaktide ja muude raskete kuritegude vältimise, avastamise ja uurimise eesmärkidel (1);

— Politsei viisainfosüsteemile juurdepääsu otsuse tühistamise järel tuvastada, et nimetatud otsuse sätted peaksid jääma jõusse, välja arvatud osas, milles nad välistavad Ühendkuningriigi osalemise viisainfosüsteemile juurdepääsu otsuse kohaldamisel;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Ühendkuningriigil keelati viisainfosüsteemile juurdepääsu otsuse kohaldamisel osalemine, kuna nõukogu leidis, et nimetatud meede kujutab endast nende Schengeni acquis' sätete edasiarendamist, milles Ühendkuningriik ei osale, milleks on ühine viisapoliitika. Seega leiab nõukogu, et otsus ei ole Ühendkuningriigi suhtes siduv ning et Ühendkuningriigi suhtes ei ole nimetatud otsus kohaldatav.

Ühendkuningriik väidab, et nõukogu eksis järelduses, et kõnealune otsus kujutab endast nende Schengeni acquis' sätete edasiarendamist, milles Ühendkuningriik ei osale. Viisainfosüsteemile juurdepääsu otsus ei ole ühise viisapoliitika edasiarendus, vaid pigem politsei koostöömeede. Viisainfosüsteemile juurdepääsu otsuse eesmärk ega selle sisu ei puuduta ühist viisapoliitikat. Pigem puudutab nimetatud otsus viisasid väljastavate ametiasutuste poolt sisestatud teabe vahetust tunnustatud õiguskaitseasutuste ja Europoliga terroriaktide ja muude raskete kuritegude vältimise, avastamise ja uurimise eesmärkidel. Sellele viitab ka nõukogu poolt valitud õiguslik alus, milleks on Euroopa Liidu lepingu artikli 30 lõike 1 punkt b ja artikli 34 lõike 2 punkt c.

Viisainfosüsteemile juurdepääsu otsuse tühistamist taotletakse põhjendusel, et ühendkuningriigi välja arvamine nimetatud otsuse vastuvõtmisest kujutab endast põhilise menetlusõiguse rikkumist ja/või asutamislepingu rikkumist EÜ artikli 35 lõike 5 tähenduses.

(1) EÜT L 218, lk 129.
2

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas Euroopa Kohtu 26. juuni 2008. aasta otsustes liidetud kohtuasjades C-329/06 ja C-343/06: Wiedemann, ja C-334/06–C-336/06: Zerche välja kujundatud põhimõtetega on vastuolus, et vastuvõtva liikmesriigi siseriiklikud juhilubasid väljastavad ametiasutused ja kohtud esitavad direktiivi 91/439/EMÜ artikli 9 kohase elukohatingimuse täitmise kontrollimisel, kui eksisteerivad konkreetsed pidepunktid, mis näitavad, et see tingimus ei olnud juhiloa väljastamise ajal täidetud, täiendavaid järelepärimisi üksnes väljastanud liikmesriigi elukoha registreerimise asutustele, üürile andjatele või tööandjatele ning kasutavad selle käigus välja selgitatud asjaolusid, mis on tuvastatud tõendite põhjal, üksikult või väljastanud liikmesriigist juba koos saadud olemasoleva teabega või juhiloa omanikult endalt pärineva teabega?