KOHTUJURISTI ETTEPANEK

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

esitatud 9. juunil 20051( )

Kohtuasi C-258/04

Office national de l’emploi (ONEM)

versus

Ioannis Ioannidis

(Cour du travail de Liège’i esitatud eelotsusetaotlus)

Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Tööotsijad – Ootetoetus – Euroopa kodakondsus – Diskrimineerimine kodakondsuse alusel

I. Sissejuhatus

1. Belgia annab niinimetatud ootetoetust esimest töökohta otsivatele alla 30‑aastastele noortele või noortele, kes on olnud töötajad selleks liiga lühikest aega, et neil oleks õigus saada töötushüvitist. Ent I. Ioannidisele keelduti ootetoetust andmast, kuna ta ei olnud omandanud keskharidust õppeasutuses, mida juhib, rahastab või tunnustab üks selle riigi piirkond, tal ei olnud keskharidusdiplomit või -tunnistust ning ta ei olnud võõrtöötajate ülalpeetav laps, kuigi tal oli Kreekas väljastatud tunnistus, mida tunnustati.

2. Cour du travail de Liège’i esitatud eelotsuse küsimus käsitlebki selle keeldumise kokkusobivust ühenduse õigusega. Euroopa Kohus on varasematel puhkudel kõnesolevaid toetusi käsitlenud seoses võõrtöötajate laste ja Belgia kodanikega, kes on omandanud hariduse mõnes teises liikmesriigis.

3. Käesolevas menetluses käsitletav juhtum on üks ahela paljudest lülidest. Sartre kirjutas: „Donc recommençons. Cela n'amuse personne… Mais il faut enfoncer le clou”.( ) Sellest asjaolust tulenevalt analüüsin ma pärast asjaomase õigusnormi, kohtuasja asjaolude ja ülejäänud menetluse selgitamist olemasolevat kohtupraktikat, et määratleda selle kohaldatavust käesolevale kohtuasjale.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

4. EÜ artikli 12 esimeses lõigus keelatakse „igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel” asutamislepingus käsitletud valdkondades, ilma et see piiraks erisätete kohaldamist.

5. Samas sätestab EÜ artikli 17 lõige 1:

„1. Käesolevaga kehtestatakse liidu kodakondsus. Iga isik, kellel on mõne liikmesriigi kodakondsus, on liidu kodanik. Liidu kodakondsus täiendab, kuid ei asenda liikmesriigi kodakondsust.

2. Liidu kodanikel on käesoleva lepinguga antud õigused ja sellest tulenevad kohustused.”

6. Seejärel määratletakse EÜ artiklis 18 erinevad sellest tulenevad õigused, mille hulgas nimetatakse õigust „vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil” asutamislepingus ja selle rakendamiseks võetud õigusnormides määratletud piirangutega ja tingimustel.

7. Järelikult kehtib EÜ artiklis 12 sätestatud õigus võrdõiguslikkusele liitu kuuluvate riikide kõigile kodanikele, kellel on lisaks EÜ artiklis 18 sätestatud õigused.

8. Sellegipoolest on sätteid, millega keelatakse kodakondsuse põhjal eristamine töötajate liikumise korral, nagu EÜ artikkel 39, mis sätestab:

„1. Tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires.

2. Selline liikumisvabadus nõuab igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul.

3. Alludes piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise seisukohalt, toob see endaga kaasa õiguse:

a) võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi;

b) liikuda sel eesmärgil vabalt liikmesriikide territooriumil;

c) viibida liikmesriigis, et seal töötada kooskõlas selle riigi kodanike töösuhteid reguleerivate õigus- ja haldusnormidega;

d) jääda liikmesriigi territooriumile pärast selles riigis töötamist kooskõlas tingimustega, mis lülitatakse komisjoni poolt koostatavatesse rakendusmäärustesse.

[…]”.

9. Ühendus on soovinud tagada tööjõu liikumist algusest peale ning seetõttu võeti varakult suund diskrimineerimise kaotamisele töölevõtmisel, töötasudes ja muudes töötingimustes, lihtsustades töötajate liikumist. Seda hoolt kajastab nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires.( ) Artikli 7 kohaselt:

„1. Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.

2. Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.

[…]”.

B. Belgia õigusnormid

10. Kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreediga töötuse kohta( ) kehtestatakse toetused esimest töökohta otsivatele alla 30‑aastastele noortele, neile, kes on olnud töötajad, kuid ei ole töötanud piisaval arvul päevi selleks, et saada töötushüvitist.

11. Artikli 36 lõikes 1 loetletakse alternatiivina selle toetuse määramise tingimused:( )

„[…]

2º a) kui ta on täielikult omandanud kõrgema keskhariduse või alamastme tehnilise või kutsekeskhariduse õppeasutuses, mida juhib, rahastab või tunnustab üks piirkond;( )

b) kui ta on saanud ühe piirkonna pädevalt asutuselt alapunktis a nimetatud haridust tõendava diplomi või tunnistuse;

[…]

h) kui ta on omandanud hariduse või läbinud koolituse teises Euroopa Liidu liikmesriigis ja samaaegselt on täidetud järgmised tingimused:

– noor esitab dokumendi, mis tõendab, et omandatud haridus või läbitud koolitus vastab eelnevates alapunktides sätestatud tasemele ja on sellega võrdväärne;

– noor on abiraha taotluse esitamise ajal EÜ asutamislepingu artikli 48 tähenduses Belgias elavate võõrtöötajate ülalpeetav laps.( )

[…]”.

III. Asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus

12. 23. aprillil 1976 sündinud ja Kreeka kodakondsusega I. Ioannidis asus 1994. aastal elama Liège’i linnastu ühe omavalitsuse alale. Belgia Prantsuse piirkonna haridus-, teadusuuringute ja koolitusministri 17. oktoobri 1994. aasta resolutsiooniga tunnustati I. Ioannidisele Kreekas väljastatud keskhariduse tunnistuse (apolytirion) võrdväärsust selle riigi kõrgema keskhariduse tunnistusega, mis võimaldab juurdepääsu lühendatud kestusega kõrgharidusõppele.

13. Pärast kolmeaastast õppeperioodi omandas ta 29. juunil 2000 Haute École de la Province de Liège André Vésale’i väljastatud diplomi füsioteraapias.

14. Seejärel registreeris ta end 7. juulil piirkondliku ja regionaalse kutse- ja ametialase koolituse ametis täistööajaga töökohta taotleva tööotsijana.

15. Tehnikuna kõrva-nina-kurguarstide kutseühinguga sõlmitud töölepingu raames läbis I. Ioannidis Prantsusmaal ajavahemikul 10. oktoober 2000–29. juuni 2001 tasulise koolituse vestibulaarse rehabilitatsiooni alal.

16. Tagasi Belgias, andis ta 7. augustil 2001 Riiklikule Tööhõiveametile avalduse ootetoetuse saamiseks; see avaldus jäeti 5. oktoobri 2001. aasta resolutsiooniga rahuldamata.

17. Tribunal du travail de Liège rahuldas 7. oktoobri 2002. aasta otsuses kaebuse, mille asjassepuutuv isik selle keeldumise peale esitas.

18. Riiklik Tööhõiveamet kaebas selle kohtuotsuse peale edasi Cour du travail de Liège’i (üheksas koda), kes peatas menetluse põhjusel, et siseriiklike õigusnormide kohaselt ei vasta I. Ioannidis asjaomase toetuse saamise nõuetele,( ) mida ta võis saada ainult ühenduse õigusnormide kohaselt, ning esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas Euroopa Ühenduse õigusega (eriti EÜ artiklitega 12, 17 ja 18) on vastuolus liikmesriigi õigusnormid (nagu seda on Belgia kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreet töötuse kohta), mille alusel makstakse ootetoetust üldjuhul alla 30‑aastastele tööotsijatele, kes on omandanud keskhariduse ja kes on mõne teise liikmesriigi kodanikud, samadel tingimustel nagu riigi enda kodanikele, mille kohaselt saab tööotsija toetust vaid juhul, kui nõutud haridus on omandatud õppeasutuses, mida juhib, rahastab või tunnustab üks kolmest Belgia piirkonnast (nagu on sätestatud eespool viidatud kuninga dekreedi artikli 36 lõike 1 esimese lõigu punkti 2 alapunktis a) ja mille tulemus on see, et toetust ei saa noor tööotsija, kes ei ole võõrtöötaja perekonna liige, kuid kes on teise liikmesriigi kodanik, kus ta enne ühenduse piires ümberkolimist on omandanud keskhariduse, mida peetakse võrdväärseks ootetoetuse taotlemise riigi ametiasutuste poolt nõutava haridusega?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

19. Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 20 ette nähtud tähtajaks esitasid kirjalikke märkusi Riiklik Tööhõiveamet, Itaalia valitsus, Kreeka valitsus ja komisjon.

20. Pärast kirjaliku menetluse lõpetamist otsustati 26. aprilli 2005. aasta üldkoosolekul kohtuistungit mitte pidada, kui keegi põhikohtuasja pooltest seda ei taotle ettenähtud tähtaja jooksul, mis lõppes järgneval 28. aprillil. Kuna puudus huvi suulise arutelu vastu, oli kohtuasi käesoleva ettepaneku koostamiseks valmis.

V. Eelotsuse küsimuse analüüs

21. Lahenduse põhjendamiseks tuleks uurida Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, mis heidab asjale eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtluste hajutamiseks piisavalt valgust.

A. Kohaldatav kohtupraktika

22. Nagu ma eespool märkisin, on Belgia ootetoetuste kohta palju kohtuotsuseid. Erilist tähelepanu väärivad kohtuotsused Deak, komisjon v. Belgia ja D’Hoop.( ) Hiljuti tehti Ühendkuningriigis tööotsijatele antava abi kohta kohtuotsus Collins, milles esitatakse käesoleva asja seisukohast väga olulisi argumente. Seega tuleks selgitada neid kohtuasju üksikasjalikult, sest need sisaldavad lahendust eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamiseks; lisaks vaidlevad osalised märkustes nende kohtuotsuste põhjenduste kohaldamisala üle.

1. 20. juuni 1985. aasta kohtuotsus Deak( )

23. Selles lahendatakse samuti Cour du travail de Liège’i esitatud eelotsuse küsimus kohtuvaidluses noore ungarlase J. Deaki, kelle ema on itaallane, kes on omakorda Belgias elav võõrtöötaja, ja Riikliku Tööhõiveameti vahel, kes keeldus J. Deakile abiraha maksmast, kuna tal ei olnud ühenduse kodakondsust.

24. Euroopa Kohus tegi mõned täpsustused: esiteks, keeldumisega ei rikutud määrust (EMÜ) nr 1408/71,( ) mille kohta talle küsimus esitati, sest vaidlusalune toetus oli määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 ette nähtud sotsiaalne soodustus, mis hõlmab kõiki soodustusi, mida olenemata kodanikest töötajate seosest töölepinguga antakse kõikidele kodanikest töötajatele nende objektiivse seisundi alusel või üksnes selle alusel, et nad elavad selles riigis; teiseks keelab võrdse kohtlemise põhimõte nende soodustuste kasutamisel igasuguse diskrimineerimise nende suhtes, kes on töötaja ülalpeetavad; ning lõpuks ei või kodakondsus mõjutada abiraha andmist või sellest keeldumist noorte puhul, kes otsivad esimest töökohta, ning kes on ühenduse võõrtöötajate lapsed.

2. 12. septembri 1996. aasta kohtuotsus komisjon v. Belgia( )

25. Selles kohtuasjas pani komisjon Belgiale süüks EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 artiklite 3 ja 7 rikkumist, kuna esiteks jättis viimane osaliselt jõusse kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreedi artikli 36, milles seati ootetoetuse saamise tingimuseks, et esimest töökohta otsivad noored peavad olema saanud keskhariduse õppeasutuses, mida juhib, rahastab või tunnustab Belgia riik või mõni selle piirkondadest; ning teiseks, kuna Belgia innustas samal ajal tööandjaid võtma tööle ootetoetuse saajaid, võttes riigi kanda nendele töötasu ja selle pealt vastava sotsiaalmaksu tasumise tööpuuduse vähendamiseks mõeldud eriprogrammide raames.

26. Selles kohtuasjas tehtud ettepanekus käsitlesin ma mõlemaid küsimusi, kuid I. Ioannidise puhul omab tähtsust ainult esimene: meenutasin, et kohtuasi Deak hõlmas määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud toetust (punktid 22–30); rõhutasin, et tegemist ei paistnud olevat võimaliku diskrimineerimisega kodakondsuse alusel, sest abisaajad määratleti muu teguri alusel, mis ei seostanud kodanikku oma riigiga (punkt 31), kuid kaudselt kannatasid rohkem kahju võõrtöötajad ja nende järeltulijad kui kodanikud (punkt 32), sest kohustus lõpetada õpingud Belgias eeldas eelnevat selles riigis elamise kohustust, soosides oma riigi noori, kes täitsid tingimusi kergemini (punktid 33–43). Lõpuks väitsin, et „laste kõrvalejäetuse mõju kandub loogiliselt üle nende vanematele […], kes jäävad nii ilma ühest sotsiaalsest soodustustest, mida Belgia perekondadele tavaliselt võimaldatakse. Töötajatel, kelle lapsed on omandanud keskhariduse oma päritoluriigis ja otsivad tööd, on raskem minna liikmesriiki, kus keeldutakse nende järeltulijatele hüvede andmisest, mida võimaldatakse oma kodanikest töötajate järeltulijatele: ootetoetust, mis on pealegi soodustus teatud töökohtade saamisel” (punkt 44). Seetõttu tegin ma ettepaneku tuvastada, et rikuti ühenduse õigust.

27. Euroopa Kohus järgis seda lähenemisviisi, asudes seisukohale, et ootetoetus on määruse nr 1612/68 tähenduses sotsiaalne soodustus ka juhul, kui „Belgias elavate võõrtöötajate ülalpeetavad lapsed ei ole lõpetanud õpinguid Belgias, vaid oma päritoluriigis, või mõnes teises liikmesriigis” (punktid 25 ja 26). Olles meenutanud oma kohtupraktikat diskrimineerimise keelu kohta ja märkides konkreetselt, et „eelkõige on keelatud vahet tegemata kohaldatavad nõuded, mida on riigi kodanikest töötajatel kergem täita kui võõrtöötajatel” (punktid 27 ja 28), leidis Euroopa Kohus, et vaidlusalune eeldus, mis sarnaneb „eelnevalt riigis elamise nõudega”, soosis belglasi, kuigi see käis ka nende belglaste kohta, kes olid omandanud oma keskhariduse väljaspool riiki (punktid 29 ja 30) – küsimus, mida käsitleti kohtuotsuses D’Hoop. Sellest tulenevalt tuvastati selles aspektis komisjoni kaebuses süüks pandud rikkumine.

28. Siiski jäeti hagi rahuldamata selles osas, mis puudutas juurdepääsu tööhõive või tööjõu naasmise eriprogrammidele, sest eritunnuste tõttu seondusid need tööpuudusega ning ei puudutanud seega juurdepääsu tööhõivele (punkt 39), samas kui ühenduse õigusnormid töötajate vaba liikumise kohta puudutavad tegeliku ja tõhusa kutsetegevuse kaudu juba tööturule sisenenud inimesi, kes on seeläbi töötaja staatuses, mis ei käi aga esimest töökohta otsivate noorte kohta (punkt 40).

29. Siseriiklike õigusnormide kohtuotsusega vastavusse viimiseks andis Belgia 13. detsembril 1996 välja kuninga dekreedi, millega muudeti kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreeti, lisades artiklile 36 eespool tsiteeritud alapunkti h, millega võimaldati toetusi võõrtöötajate lastele.

3. 11. juuli 2002. aasta kohtuotsus D’Hoop( )

30. Erinevalt eelmisest kohtuasjast oli siin asjassepuutuv isik omandanud keskhariduse Prantsusmaal, kus väljastati selle kinnituseks diplom, mida tema sünniriik Belgia tunnustas võrdväärsena kõrgemat keskharidust tõendava tunnistusega, mis võimaldab õpingute jätkamist järgmises õppeastmes. Pärast ülikooliõpingute lõpetamist viimati nimetatud riigis, taotles ta ootetoetust, mida talle ei antud, kuna ta ei vastanud kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreedi artikli 36 nõuetele.

31. Tribunal du travail de Liège esitas eelotsuse küsimuse EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 kohaldatavuse kohta kirjeldatud kohtuasjale.

32. Euroopa Kohtu otsus tugines kohtujuristi( ) ettepanekut kinnitades kahele õiguslikule alusele: ühelt poolt eespool viidatud sätetele ja teiselt poolt liidu kodakondsuse mõistele.

33. Esimese õigusliku aluse kohaselt leidis Euroopa Kohus, et M.‑N. D’Hoop ei saa tugineda asutamislepinguga või teisese õigusega võõrtöötajatele või nende pereliikmetele antud soodustustele (punkt 20), sest selleks, et vaba liikumise alased ühenduse õigusnormid kehtiksid töötuskindlustuse kohta, on nõutav, et sellele vabadusele tuginev isik „on juba tööturule sisenenud”; see tingimus ei ole aga täidetud esimese töökoha otsijate puhul (punkt 18); pealegi olid samal ajal, kui taotleja teostas õpinguid Prantsusmaal, tema vanemad Belgias (punkt 19).

34. Teise õigusliku aluse puhul lähtus Euroopa Kohus põhimõttest, et kuivõrd liidu kodanikele tunnistatakse kõikides liikmesriikides sama õiguskorda, mis kehtib samas olukorras olevate oma kodanike suhtes, oleks vaba liikumise õigusega vastuolus kohelda neid päritolu liikmesriigis ebasoodsamalt kui neid koheldaks siis, kui nad ei oleks kasutanud asutamislepinguga selles valdkonnas pakutavaid võimalusi (punkt 30), mis on „eriti tähtis kaalutlus seoses haridusega” (punkt 32). Olles märkinud, et Belgia õigusnormides koheldakse erinevalt oma riigis keskhariduse omandanuid ja neid, kes omandavad liikumisvabadust kasutades diplomi teises liikmesriigis (punkt 33), tuvastas Euroopa Kohus, et selline ebavõrdsus on „vastuolus liidu kodaniku staatuse aluseks olevate põhimõtetega” (punkt 35). Ta pidas seda sellegipoolest õigustatuks tingimusel, et see põhineb objektiivsetel kaalutlustel, mis ei sõltu asjassepuutuvate isikute kodakondsusest ning mis on proportsionaalsed siseriiklikus õiguses õiguspäraselt taotletava eesmärgiga (punkt 36). Sellega seoses nõustus ta, olles tunnistanud, et toetustega soovitakse lihtsustada noorte õpingutelt tööturule suundumist, „et siseriiklik seadusandja soovib veenduda tegeliku seose olemasolus toetusetaotleja ja vastava geograafilise tööturu vahel” (punkt 38). Sellele vaatamata otsustas Euroopa Kohus, et ainus nõue seoses haridustunnistuse saamise kohaga on olemuselt liiga üldistav ja välistav ning tähtsustab põhjendamatult üle asjaolu, mis ei näita tingimata tegelikku ja tõhusat seostatust, ning läheb taotletud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale (punkt 39).

35. Kohtuotsusest otseselt puudutatud riik muutis taas kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreedi artiklit 36, lisades sellele kuninga 11. veebruari 2003. aasta dekreediga toetuse andmiseks uue võimaluse – alapunkti j –, mis ei ole antud vaidluses asjassepuutuv, sest dekreet ei olnud asjaolude toimumise ajal veel jõustunud.( )

4. 23. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Collins( )

36. B. F. Collinsi ning Secretary of State for Work and Pensions’i vahelises kohtuvaidluses, mis käsitles keeldumist anda tööotsijatele Ühendkuningriigi õigusnormidega ettenähtud toetust, esitas Social Security Commissioner mitu eelotsuse küsimust nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse nr 1612/68 ja direktiivi 68/360/EMÜ( ) tõlgendamise kohta.

37. Kui direktiiviga seonduvad argumendid kõrvale jätta, on see kohtuotsus oluline kahe mõtte poolest: töötaja mõiste määruse nr 1612/68 artikli 7 ja järgmised tähenduses ning liidu kodakondsuse kohaldamine antud kohtuasjas.

38. Ma käsitlesin neid mõlemaid aspekte 10. juulil 2003 tehtud ettepanekus.

39. Esimese puhul tõin esile erinevuse määruse I jaotise (artiklid 1–6), mille sätted puudutavad kõiki liikmesriikide kodanikke, ja II jaotise (artiklid 7–9) vahel, mis viitab ainult „töötajatele”, see tähendab isikutele, kes täidavad teatud aja vältel teise isiku jaoks ja tema juhtimisel teatud ülesandeid tasu eest.( ) Seega ei ole artikli 7 lõikes 2 ette nähtud sotsiaalsete soodustuste alane võrdne kohtlemine vastavalt kohtuotsusele Lebon( ) kohaldatav nende suhtes, kes suunduvad töö otsimiseks ühest liikmesriigist teise (punktid 22–35).

40. Teise puhul märkisin, et kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklis 12 sätestatud kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise põhimõte mõeldud rakendamiseks sõltumatult, ainult ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades, mille puhul asutamisleping ei sätesta erieeskirju. Samamoodi on EÜ artiklit 18, mis sätestab üldiselt iga liidu kodaniku õiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, väljendatud eriliselt EÜ artiklis 39 seoses töötajate liikumisvabadusega, mistõttu tuleb nimetatud sätetest esimene arvesse ainult juhul, kui kohtuasi ei kuulu viimati nimetatud sätte kohaldamisalasse. Tõdesin, et elukohatingimus, mis on mõeldud töötaja seoste tõendamiseks riigiga ja siseriikliku tööturuga, võib olla õigustatud nii selleks, et vältada toetuste saamiseks ühest riigist teise liikuvate isikute, kes ei ole maksumaksjad, niinimetatud „sotsiaalturismi” kui ka kuritarvitusi (punktid 55–76).

41. Ka selles menetluses järgis Euroopa Kohus kohtujuristi ettepanekut. Esiteks rõhutas ta erinevust nende liikmesriikide kodanike, kes ei ole veel siduvas töösuhtes vastuvõtvas liikmesriigis, kus nad tööd otsivad, ja nende vahel, kes seal juba töötavad või keda, olles töötanud ja töölepingu lõpetanud, peetakse ikkagi töötajateks; esimestele kohaldatakse võrdse kohtlemise põhimõtet ainult töö saamisel,( ) samas kui teistel võimaldatakse taotleda „määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel samu sotsiaalseid ja maksusoodustusi kui selle riigi kodanikest töötajatel” (punktid 30 ja 31).

42. Olles välja selgitanud EÜ artikli 39 kohaldatavuse siseriiklikele eeskirjadele (punktid 55‑59), leidis Euroopa Kohus, et tööotsijate võrdse kohtlemise õiguse ulatuse kindlaksmääramiseks tuleb seda põhimõtet tõlgendada seoses ühenduse õiguse teiste sätetega, eelkõige EÜ artikliga 12 (punkt 60).

43. Sellest lähtuvalt oli Euroopa Kohus seisukohal, et Ühendkuningriigis elukoha omamise järgi eristades soosis Ühendkuningriigi õiguskord oma kodanikke, sest „nad täidavad seda tingimust kergemini” (punkt 65). Seejärel, et kontrollida, kas see ebavõrdsus on õigustatud, juhindus Euroopa Kohus kohtuotsusest D’Hoop ja kinnitas, et elukoha tingimus tagab tegeliku seose tööotsija ja liikmesriigi tööturu vahel tingimusel, et see ei lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vaja (punktid 67–72).( )

B. Käesoleva juhtumi uurimine

44. Cour du travail de Liège’i küsimusele vastamiseks tuleb teostada kolmes järgus uurimine: välja selgitada lähtepunktiks võetavad õigusnormid, kindlaks teha ebavõrdne kohtlemine ja kontrollida, kas see on õigustatud.

1. Kohandatavad ühenduse õigusnormid

a) Esitlemine

45. Kõigepealt tuleb selgeks teha kohaldatavad esmase õiguse sätted nii liidu kodakondsuse kui ka tööhõive alal.

46. EÜ artikliga 17 luuakse eurooplaste status civitatis’ e kehtestamiseks „liidu kodakondsus”, mille saavad liikmesriigi kodakondsusega isikud (punkt 1), kellel on asutamislepingust tulenevad õigused ja kohustused (punkt 2).

47. Arvestades, et EÜ artiklis 12 keelatakse igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel, tuleb tõdeda, et see võrdsuse põhimõtte avaldus kuulub eurooplaste õiguste hulka, mis on leidnud märkimisväärset tunnustust, sest selle ainus piirang seisneb nõudes tuvastada ühenduse seos isiku staatuse ja vaatlusaluse olukorra vahel.( )

48. Nagu ma aga selgitasin kohtuasjas Collins tehtud ettepanekus, kinnitab väljakujunenud kohtupraktika, et EÜ artikli 12 esimeses lõigus sätestatud võrdne kohtlemine on kohaldatav asutamislepingu reguleerimisalas, ilma et see piiraks erisätete kohaldamist,( ) mis kinnitab, et sätet tuleb kasutada sõltumatult ainult juhul, kui ühenduse õiguses ei kehtestata konkreetseid eeskirju.( )

49. Töötajate vaba liikumise põhimõtet koos sellest johtuva kodakondsuse alusel eristamise kaotamisega on käsitletud põhimõtteliselt määruses nr 1612/68 ja määruses nr 1408/71,( ) mistõttu tuleks kindlaks teha, kas nende sätted on I. Ioannidise asjas kohaldatavad.

b) Tööhõivealase võrdsuse kohaldamatus

50. Selleks, et siseriiklikus õiguses ette nähtud töötuskindlustust taotleval isikul oleks õigus tugineda töötajate vaba liikumise eeskirjadele, on kohtuotsuse komisjon v. Belgia kohaselt nõutav, et isik oleks eelnevalt tööturule sisenenud. Nagu märgitakse kohtuotsuses Collins, kus loetletakse mitu varasemat juhtumit, on „töötaja” mõiste EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 tähenduses ühenduse ulatusega ning seda ei tule tõlgendada kitsalt.

51. Peab lisama, et Euroopa Kohus on korduvalt tuvastanud, et sui generis töösuhte õiguslik olemus, asjassepuutuva isiku tööviljakus, töötasu päritolu või viimase piiratud tase ei „mõjuta mingil viisil töötaja staatust”,( ) mis jääb töötajale ka siis, kui ta tegutseb erialase väljaõppe raames kellegi teise nimel tegelikult ja tõhusalt töötajana ja saab selle eest töötasu,( ) nagu see toimub I. Ioannidise puhul Prantsusmaal sõlmitud töölepingu alusel,( ) kus tal on seega töötaja staatus.

52. Seevastu ei ole tal seda Belgias, kus ta on väljaspool tööturgu, mistõttu ei saa ta määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel taotleda samu soodustusi – mille hulgas on vastavalt kohtuotsusele Deak ka ootetoetus, mida võimaldatakse selle riigi kodanikest töötajatele,( ) kuigi ta on eelnevalt töötanud teises riigis.( )

53. Nii on eelotsusetaotluse esitanud kohtu üks kahtlus hajutatud, sest kuna töötajate vaba liikumise alased võrdse kohtlemise erisätted ei ole tööotsijatele kohaldatavad, on EÜ artiklis 12 koostoimes EÜ artikliga 17 sätestatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld täiel määral kohaldatav.

2. Kodakondsuse alusel diskrimineerimise esinemine

54. Kavandatavalt saab liidu kodaniku staatusest liikmesriikide kodanike põhiline juriidiline staatus, mis annab neile olenemata kodakondsusest ja ilma, et see piiraks erisätete kohaldamist, õiguse samale kohtlemisele, mida võimaldatakse samas olukorras olevatele iga liikmesriigi oma kodanikele.( )

55. Antud juhul on ootetoetuse saamise nõuded ilmselt sõnastatud objektiivselt, viitades teguritele, mis abstraktselt võetuna ei eelda seost riigiga.

56. Ent nõue, et õpingud peavad olema lõpetatud õppeasutuses, mida juhib, rahastab või tunnustab üks Belgia piirkond (kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreedi artikli 36 lõike 1 punkti 2 alapunkt a) või et taotlejal peab olema seda haridust tõendav diplom või tunnistus (sama punkti 2 alapunkt b), eeldab eelnevalt selles riigis elamise kohustust, mida on kergem täita kõnesoleva riigi kodanikel kui teiste riikide kodanikel.( )

57. Eraldi tuleb märkida viidatud punkti 2 alapunktis h märgitud võimalust, mis lisati kohtuotsuse komisjon v. Belgia tagajärjel ja mis küll võimaldab hariduse omandamist teistes liikmesriikides, kuid nõuab samaväärset koolitust ja kumulatiivselt ka seda, et taotleja oleks võõrtöötajatest vanemate ülalpeetav.

58. Üheski esitatud alternatiividest ei arvestata võimalust, et toetust taotleb isik, kes ei ole töötaja ning kelle vanemad ei tööta selles riigis, ja kes, olles omandanud hariduse teises liikmesriigis, saab Belgia haridusega samaväärse tunnistuse, mis annab õiguse toetusele.

59. Seega võib täheldada ebavõrdsust nende kahjuks kes nagu I. Ioannidis on kirjeldatud olukorras, sest neile ei võimaldata toetusi tööturule pääsemise lihtsustamiseks, kuna nad on keskhariduse omandanud teises ühenduse liikmesriigis.

60. Erineva kohtlemise tuvastamisega kaasneb vajadus kindlaks teha, kas seda võib õigustada.

3. Ebavõrdse kohtlemise õigustatus

61. Nagu ma varem rõhutasin, on Belgia ootetoetused mõeldud noorte õpingutelt tööle suundumise lihtsustamiseks, mistõttu on õigustatud soov tagada seos siseriikliku tööturuga, mida on raske saavutada ainult ühe nõudega õpingute lõpetamise koha või asjaomase diplomi väljastamise koha suhtes, nagu on sätestatud kuninga 25. novembri 1991. aasta dekreedi artikli 36 lõike 1 punkti 2 alapunktides a ja b. Lisaks sellele, et kõnesolev nõue on liiga üldjooneline ja ammendav, ei kajasta see tegelikku ja tõhusat seost riigiga, nagu märgiti kohtuotsuses D’Hoop, mille põhimõte on antud kohtuasjas täiel määral kohaldatav, kuigi nüüd ei puuduta see belglast, kuivõrd taotleja kodakondsus ei ole asjassepuutuv, sest vastupidine tähendaks otsest diskrimineerimist.

62. Teiselt poolt ei õigusta ebavõrdsust ka sama sätte alapunktis h esitatud võimalus. Kuigi mis tahes liikmesriigis omandatud hariduse kehtivuse tunnustamisest lähtuvalt ei saa alapunktidele a ja b midagi ette heita, on kumulatiivne tingimus, et taotleja peab olema Belgias elavate võõrtöötajate ülalpeetav laps, liiga piirav isikliku staatuse ja elukoha suhtes, sest see ei hõlma liidu kodanikke, kes otsivad iseseisvalt esimest töökohta. See tõke läheb kaugemale sellest, mis on vajalik toetuse taotleja ja sihiks seatud tööturu vahelise seose tuvastamiseks.

63. Järelikult seisneb asjaolus, et Belgia õigusakti sätetes ei tunnustata selliseid olukordi nagu I. Ioannidise puhul, ebavõrdne kohtlemine, mis ei ole liidu õiguskorras sallitav.

VI. Ettepanek

64. Esitatud põhjendustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour du travail de Liège’i (Belgia) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:

„Ühenduse õigusega, konkreetselt EÜ artikli 12 esimese lõikega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis võimaldab keelduda ootetoetuse maksmisest teise liikmesriigi kodanikule, kes otsib oma esimest töökohta, üksnes põhjendusel, et asjaomane isik on omandanud keskhariduse teises liikmesriigis ning ta ei ole esimesena nimetatud liikmesriigis elava võõrtöötaja ülalpeetav laps.”