ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kas nõukogu 18. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/120/EÜ, milles sätestatakse sigade kaitse miinimumnõuded (1), artikli 3 lõike 1 punkti a koostoimes selle direktiivi artikliga 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm nagu kuninga 10. jaanuari 2014. aasta dekreedi nr 4/2014 (millega kiidetakse heaks Ibeeria [sea] liha, singi, abatükkide ja seljafilee kvaliteedinorm) artikli 8 lõige 1, mis seab Hispaanias toodetud või turustatavatel toodeteel tähise „Ibeeria“ kasutamise tingimuseks, et seakasvatajad, kes kasvatavad Ibeeria tõugu sigu intensiivtootmise (nuumsööda) süsteemides, peavad suurendama minimaalset vaba põrandapinna kogupindala rohkem kui 110 kilogrammise eluskaaluga looma kohta suuruseni 2 m2, kuigi liikmesriigi õigusnormi eesmärk on parandada toodete kvaliteeti, mitte konkreetselt parandada sigade kaitset? Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, kas direktiivi [2008/120/EÜ] artiklit 12 koostoimes Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 34 ja 35 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et niisuguse õigusnormiga nagu kuninga dekreedi nr 4/2012 artikli 8 lõikega 1 nõutakse selleks et sigadest saadud tooteid oleks lubatud müüa kõnealuses kuninga dekreedis reguleeritud müüginimetustega, teiste liikmesriikide tootjatelt Hispaanias toodetavate või turustatavate toodete kvaliteedi parandamise – ja mitte sigade kaitse – eesmärgil samade loomakasvatustingimuste täitmist, mida nõutakse Hispaania tootjatelt?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas erikorra kohaldamise piiramiseks on asjassepuutuv see, et kaupleja on teadlik hilisema ostja kavatsusest kasutatud kaupades sisalduvad väärismetallid või vääriskivid neist välja võtta, või on olulised tehingu objektiivsed tunnused (toodete kogus, tehingupartneri õiguslik staatus jne)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 195/15

7. aprillil 2017 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-181/17)

(2017/C 195/20)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Hottiaux ja J. Rius)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— Tuvastada vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklile 258, et Hispaania Kuningriik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle määruse (EÜ) nr 1071/2009 autoveo-ettevõtja tegevusalale lubamise kohta artiklist 3 ja artikli 5 punktist b, sest ta nägi ette sõidukite miinimumarvu ühistranspordi tegevusloa saamiseks, ja

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Komisjoni poolt Hispaania Kuningriigi vastu esitatud hagi ese on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1071/2009, millega kehtestatakse ühiseeskirjad autoveo-ettevõtja tegevusalal tegutsemise tingimuste kohta ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 96/26/EÜ, (1) kohaldamine.

Komisjon on seisukohal, et kuna Hispaania Kuningriik kehtestas ühistranspordi tegevusloa väljastamise tingimuseks, et ettevõtjal peab olema vähemalt kolm sõidukit, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle selle määruse artikli 3 lõigetest 1 ja 2 ning artikli 5 punktist b.

(1) ELT 2009, L 300, lk 51.
1)

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98) artiklit 13 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 4 ja 18, artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui liikmesriigi õigus näeb sellise otsuse vaidlustamise menetlustes, mis sisaldab tagasisaatmisotsust direktiivi 2008/115/EÜ artikli 3 lõike 4 tähenduses, ette apellatsioonkaebuse esitamise võimaluse, on apellatsioonkaebusel liidu õiguse kohaselt otsuse täitmist automaatselt peatav mõju, kui kolmanda riigi kodanik märgib, et tagasisaatmisotsuse täitmisega kaasneb reaalne mitteväljasaatmise põhimõtte rikkumise oht? Teisisõnu, kas asjaomase kolmanda riigi kodanik tuleb sellisel juhul jätta apellatsioonkaebuse esitamise tähtaja vältel või – juhul kui apellatsioonkaebus on esitatud – kuni apellatsioonkaebuse asjas otsuse tegemiseni välja saatmata, ilma et asjaomane kolmanda riigi kodanik peaks seda eraldi taotlema?
2.

Juhul kui eelotsuse küsimusele a vastatakse eitavalt: Kas direktiivi 2014/24/EL artikli 57 lõike 6 teist lõiku tuleb kõnealuses kontekstis tõlgendada nii, et ettevõtja on tulemuslikuks eneserehabiliteerimiseks kohustatud selgitama hankijale asjaolusid vähemalt sellises ulatuses, et viimasel oleks võimalik hinnata, kas ettevõtja võetud eneserehabiliteerimismeetmed (tehnilised ning organisatsiooni ja töötajatega seotud meetmed ning kahju hüvitamine) on sobivad ja piisavad?
ET Euroopa Liidu Teataja C 178/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik) 27. märtsil 2017 – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs versus Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(Kohtuasi C-153/17)

(2017/C 178/11)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus)

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

Eelotsuse küsimused

1. Kui kapitaliliisingu tehingutega (mis hõlmavad maksuvabasid rahastamistehinguid ja maksustatavaid autode müügitehinguid) seostatud üldkulud sisalduvad ainult maksukohustuslase osutatavate maksuvabade finantseerimistehingute hinnas, siis kas maksukohustuslasel on õigus neilt kuludelt sisendkäibemaks maha arvata?

2. Kuidas tuleb tõlgendada kohtuotsuse Midland Bank (C-98/98, EU:C:2000:300) punkti 31 ja eelkõige sedastust, et üldkulud „moodustavad osa maksukohustuslase üldistest kuludest ning on seega ettevõtja toodete hinnakomponendid“? Eelkõige: a) Kas seda punkti tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik peab alati iga tehinguga seostama osa sisendkäibemaksust, kasutades mistahes direktiivi artikli 173 lõike 2 punkti c alusel kehtestatud erimeetodit (1)? b) Kas seda tuleb teha isegi siis, kui tegelikult ei sisaldu üldkulud ettevõtja tehtud maksustatavate tehingute hinnas?

3. Kas asjaolu, et üldkulusid kasutati vähemalt mingil määral maksustatavates autode müügitehingutes, a) tähendab, et teatud osa nende kulude sisendkäibemaksust tuleb maha arvata? b) Kas seda tuleb teha isegi siis, kui tegelikult ei sisaldu üldkulud ettevõtja tehtud maksustatavate autode müügitehingute hinnas?

4. Kas see on põhimõtteliselt õiguspärane, kui maksustatavaid autode müügitehinguid (või nende väärtust) ei võeta direktiivi artikli 173 lõike 2 punkti c alusel kehtestatud erimeetodi puhul arvesse?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, 11.12.2006, lk 1).
2.

Kas liikmesriigi kohus, kellel on kaalutlusõigus seoses kohtukulude väljamõistmisega kohtuvaidluse kaotanud poolelt, on juhul kui asjaomane liikmesriik ei ole vastu võtnud ühtegi konkreetset meedet üldsuse kaasamise direktiivi artikli 10a ülevõtmiseks, kohustatud kõnealuse õigusnormi kohaldamisalasse kuuluvas menetluses selle üle otsustades, milline kohtukulude väljamõistmise määrus teha, tagama, et ükski tehtav määrus ei muuda menetlust „üle jõu käivalt kulukaks“, kusjuures see kohustus tuleneb kas asjaomase õigusnormi vahetust õigusmõjust või asjaomase liikmesriigi kohtu kohustusest tõlgendada riigisisest menetlusõigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas artikli 10a eesmärkidega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 178/4

Société des produits Nestlé SA 15. veebruaril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 15. detsembri 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-112/13: Mondelez UK Holdings & Services Ltd versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-84/17 P)

(2017/C 178/04)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Société des produits Nestlé SA (esindaja: advokaat G. S. P. Vos)

Teised menetlusosalised: Mondelez UK Holdings & Services Ltd, Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

Apellandi nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus T-112/13 põhjusel, et Üldkohus rikkus Euroopa Liidu kaubamärgimääruse (1) artikli 7 lõiget 3 ja artikli 52 lõiget 2; ja

— mõista kohtukulud välja vastustajalt, hagejalt Üldkohtus, Mondelez UK Holdings & Services Ltd-lt.

Väited ja peamised argumendid

Nestlé vaidlustab Üldkohtu otsuse põhjusel, et Üldkohus rikkus määruse (EL) 207/2009 (tuntud ka kui Euroopa Liidu kaubamärgimäärus), määrusega (EL) nr 2015/2424 (2) muudetud redaktsioonis, artikli 7 lõiget 3 ja artikli 52 lõiget 2.

Täpsemalt on Nestlé’i apellatsioonkaebus suunatud Üldkohtu otsuse vastu, milles leitakse seoses territooriumiga, mille puhul on vaja tõendada kaubamärgi kasutamise käigus omandatud eristusvõimet, et selline kaubamärgi kasutamise käigus omandatud eristusvõime peab olema tõendatud kogu Euroopa Liidu territooriumil, see tähendab kõigis asjassepuutuvates liikmesriikides.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta määrus (EL) 2015/2424, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta ja komisjoni määrust (EÜ) nr 2868/95 (millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta) ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni määrus (EÜ) nr 2869/95 siseturu harmoneerimisametile makstavate lõivude kohta (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (ELT 2015, L 341, lk 21).
2.

Kas pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõttega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta direktiivi 2007/23/EÜ pürotehniliste toodete turule laskmise kohta (2) artikli 6 lõike 1 (nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu [12]. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/29/EL pürotehniliste toodete turul kättesaadavaks tegemist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõige 1) tähenduses, vajaduse korral koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (3) artikliga 10, on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis näeb seoses jaekaubandusega ette, et direktiiviga kooskõlas olevate pürotehniliste toodete hoidmise kohtadele tuleb saada kaks luba, ühelt poolt lõhkematerjalide valmistamist, hoidmist, omandamist, võõrandamist, vedu ja kasutamist käsitleva korra alusel ja teiselt poolt häiriva mõjuga rajatistele keskkonna-alase loa andmist käsitleva korra alusel, kuigi mõlema loasüsteemi eesmärk on sisuliselt üks ja seesama (ohutusriskide ennetav hindamine) ja üks neis kahest loasüsteemist (käesoleval juhul seoses lõhkematerjalidega) näeb ette ülempiiri (väga) väikese koguse ilutulestikutoodete (50 kg pürotehniliste ainete [see tähendab aktiivse aine]) ladustamiseks?
d)

arendusprojekti vältel loetakse, et osa sellest alast ei ole sobiliku elupaiga pakkumise potentsiaaliga kas selliseid meetmeid, mida on kirjeldatud punktis c), saab nõuetekohaselt pidada leevendavateks?
1.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/[1]3/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) artikli 4 lõiget 1 võib koostoimes põhimõttega in dubio pro consumer, mis tuleneb selle direktiivi artikli 5 lõike 1 teisest lausest, ja liidu kohtu praktikaga tõlgendada nii, et pangalaenulepingu tingimused: — mille kohaselt antakse laenusaajale teatavas valuutas (välisvaluuta) väljendatud rahasumma ja kohustatakse teda seda tagastama samas valuutas (välisvaluuta), kuid lepingu sõlmimise ja täitmise asjaoludest ilmneb, et tegelikult anti laen laenuvõtja kasutusse täiesti teises valuutas ning et arvestusvaluutat kasutatakse ainult virtuaalselt ja arvutamiseks; — millega kogu risk, et virtuaalselt kasutatava arvestusvaluuta (välisvaluuta) välismaine ja/või riigisisene väärtus suureneb, kantakse üle laenuvõtjale (tarbija), kuigi viimane on saanud laenu teises maksevaluutas, mida tegelikult tarbimises kasutatakse; — mis ei kirjelda virtuaalselt kasutatava arvestusvaluuta vahetamise süsteemi konkreetset toimimist läbipaistvalt, et tarbija saaks lihtsate ja arusaadavate kriteeriumide põhjal hinnata lepingu allkirjastamise majanduslikke tagajärgi; — milles on sätestatud tarbija rahaline kohustus tasuda laenumaksete raames summad, mis tulenevad vahest laenuvõtjale virtuaalselt pakutavas arvestusvaluutas arvutatud laenumaksete ja reaalselt kasutatavas maksevaluutas arvutatud laenumaksete vahel, võivad olla ebaõiglased?
4.

Üldkohus kohaldas valesti õigusnorme neljandat osa puudutavas põhistuskäigus punktides 144-169 ja punkti 177 järgmises osas: „Kuigi on tõendatud, et vaidlustatud kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime Taanis, Saksamaal, Hispaanias, Prantsusmaal, Itaalias, Madalmaades, Austrias, Soomes, Rootsis ja Ühendkuningriigis“. Neljas osa käsitleb kaubamärgi kasutamise käigus eristusvõime omandamist kõikjal Euroopa Liidus. Üldkohus tuvastas õigesti, et Nestlé ei suutnud tõendada, et kaubamärk oli omandanud eristusvõime kõikjal liidus ja seda järeldust Mondelez vaidlustada ei soovi. Mondelez ei nõustu järeldusega, et Nestlé on mis tahes ajahetkel tõendanud kaupadega seoses omandatud eristusvõime kümnes liikmesriigis või liidus üldiselt. Üldkohus kohaldas valesid õiguslikke kriteeriume seose iga kõne all oleva liikmesriigiga, sest ei äratundmine, omistamine ega seostamine ei võrdu sellega, et asjaomased tarbijad tajuvad kaubamärki päritolutähisena, nii nagu tuleneb Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses C-215/14 kehtestatud kontrollikriteeriumitest.
1.

Kas liikmeriigi õigusnormid või halduspraktika, mille kohaselt saab projekti keskkonnamõju hindamise vajalikkust kontrollida või projekti keskkonnamõju hinnata ka siis, kui projekt puudutab käitist, mis on kontrollimise ajal juba valminud, on liidu õigusega (ja eriti direktiiviga 2011/92/EL (1) redaktsioonis, mis kehtis vaidlustatud otsuste vastuvõtmise ajal) põhimõtteliselt vastuolus või lubab liidu õigus hoopis võtta seejuures arvesse erandlikke asjaolusid, mis õigustavad erandi tegemist üldpõhimõttest, et keskkonnamõju hindamine on olemuselt eelnev hindamine?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, peetakse tegutseva lennuettevõtja lendude teostamiseks vajalikest töötajatest olulise osa spontaanset töölt puudumist tööõiguse ja kollektiivlepingute sätete alusel seadustamata töökatkestuse tõttu („etteteatamata streik“) vastavalt määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 5 lõikele 3 erakorraliseks asjaoluks? Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kui suur peab olema töölt puudumiste määr, et sellist asjaolu eeldada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 213/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria (Itaalia) 22. märtsil 2017 – Lloyd’s of London versus Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

(Kohtuasi C-144/17)

(2017/C 213/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale Calabria

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Lloyd’s of London

Vastustaja: Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigi õigusnormid tema kohtupraktikas tõlgendatud kujul, mis lubavad samas ametiasutuse välja kuulutatud hankemenetluses osaleda mitmel Lloyd’s of Londonisse kuuluval sündikaadil, kelle pakkumustele on alla kirjutanud üks ja sama isik, nimelt Lloyd’si üldesindaja selles riigis, on vastuolus Euroopa konkurentsinormides ette nähtud põhimõtetega, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingus (ELTL), ning neist tulenevate põhimõtetega, näiteks pakkumuste sõltumatuse ja salajasusega?
2.

Kas direktiiv 2004/17 (kui asuda seisukohale, et hinna läbivaatamise välistamine kõikide lepingute puhul, mis on sõlmitud ja mida täidetakse nn erisektorites, tuleneb otse sellest direktiivist) on kooskõlas Euroopa Liidu põhimõtetega (eelkõige ELL artikli 3 lõikega 1, ELTL artiklitega 26, 56–58 ja 101 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 16), „kuigi see on ebaõiglane ja ebaproportsionaalne ning selles rikutakse lepingulist tasakaalu ja seetõttu nõudeid tõhusa turu saavutamiseks“?
1.

Kas direktiivi 2001/29/EÜ (1) artikli 8 lõikeid 1 ja 2 koosmõjus artikli 3 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et „tõhusad ja hoiatavad sanktsioonid teose üldsusele kättesaadavaks tegemise õiguse rikkumise korral“ on kohaldatavad veel ka siis, kui välistatud on selle isiku vastutus kahju hüvitamise eest, kellele kuulub internetiühendus, mille kaudu pandi failijagamise teel toime autoriõiguse rikkumised, kui internetiühenduse omanik nimetab vähemalt ühe pereliikme, kellel oli peale tema enda võimalik kõnealust internetiühendust kasutada, tegemata teatavaks asjaomase väljaselgitamise käigus tuvastatud täpsemaid andmeid selle kohta, millisel hetkel ning millisel viisil kõnealune pereliige internetti kasutas?
1.

Kas juhul, kui esimeses liikmesriigis asuva filiaali kantud kulusid kasutati täielikult teises liikmesriigis asuva peakontori tehingute tegemiseks, tuleb kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ (1) artikli 17 lõikeid 2, 3 ja 5 ning artikli 19 lõiget 1, mis on üle võetud direktiivi 2006/112/EÜ (2) artiklites 168, 169 ja 173-175, tõlgendada nii, et nende kohaselt peab filiaali liikmesriik kohaldama nimetatud kulude suhtes filiaali mahaarvatavat osa, mis määratakse kindlaks nende tehingute alusel, mida ta teeb riigis, kus ta on registreeritud, ning selles riigis kohaldatavate eeskirjade alusel, või peakontori asukoha mahaarvatavat osa või siis spetsiifilist mahaarvatavat osa, milles on kombineeritud filiaali ja peakontori registreerimise liikmesriikides kohaldatavaid eeskirju, arvestades eelkõige võimalust valida tehingute käibemaksuga maksustamise korda?
ET Euroopa Liidu Teataja C 213/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione tributaria provinciale di Roma (Itaalia) 10. märtsil 2017 – Luigi Bisignani versus Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

(Kohtuasi C-125/17)

(2017/C 213/21)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione tributaria provinciale di Roma

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Luigi Bisignani

Vastustaja: Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigi regulatsioon – mis 6. augusti 2013. aasta seaduse nr 97 (2013. aasta Euroopa seadus (Legge europea 2013)) artikli 9 lõike 1 punktides c ja d, vähemalt kui tõlgendada neid nii, nagu seda soovitavad mõlemad pooled, tühistas lõplikult 28. juuni 1990. aasta dekreetseaduse nr 167 (kinnitati muudetud kujul 4. augusti 1990. aasta seadusena nr 227) artiklites 4 ja 5 määratletud ning nende artiklite kohaselt karistatava maksuõigusrikkumise koosseisu (mitte ei sõnastanud seda ümber), eristamata selles kontekstis pealegi juhtusid, mil kapital liigub liidu liikmesriikide vahel, ja juhtusid, mil see liigub liidu liikmesriikide ja madala maksumääraga riikide või territooriumide vahel – on vastuolus Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artikliga 64 koostoimes sellele eelneva artikli 63 ja järgneva artikliga 65, ning nõukogu 15. veebruari 2011. aasta direktiiviga 2011/16/EL (1), osas, kus need normid lubavad jätta liikmesriikide õiguses kehtima 31. detsembri 1993. aasta seisuga kehtivad piirangud kapitali liikumisele kolmandatesse riikidesse või kolmandatest riikidest, et hoida ära liikmesriikide tulu saamatajäämise võimalikud juhud ning et koguda tõendeid maksualaseid õigusakte rikkuvate või rikkuda võivate tehingute ebaseaduslikkuse kohta, ning mis samuti lubavad kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 5 ette nähtud subsidiaarsuse põhimõtte ning proportsionaalsuse põhimõttega eristada maksumaksjaid nende elukoha või nende kapitali investeerimise koha põhjal?

(1) Nõukogu 15. veebruari 2011. aasta direktiiv 2011/16/EL maksustamisalase halduskoostöö kohta ja direktiivi 77/799/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 64, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 213/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Minden (Saksamaa) 25. jaanuaril 2017 – Daher Muse Ahmed versus Saksamaa Liitvabariik

(Kohtuasi C-36/17)

(2017/C 213/18)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgericht Minden

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Daher Muse Ahmed

Vastustaja: Saksamaa Liitvabariik

Euroopa Liidu Kohus (kolmas koda) sedastas 5. aprilli 2017. aasta määruses, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, (1) sätted ja põhimõtted, mis otseselt või kaudselt reguleerivad tagasivõtmispalve esitamise tähtaega, ei ole kohaldatavad sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus kolmanda riigi kodanik on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse liikmesriigis pärast seda, kui teine liikmesriik on andnud talle täiendava kaitse.

(1) ELT 2013, L 180, lk 31.
Eelotsusetaotlus, mille on esita nud Amtsger icht Hamburg (Saksamaa) 6. mär tsil 2017 – Angela 
Irmgard Diedr ich jt versus Société Air France SA
(Kohtuasi C-112/17)
(2017/C 213/20)
Kohtumenetluse keel: saksa
Eelotsuset aotluse esita nud kohus
Amtsgericht Hamburg
Põhik ohtuasja pooled
Hage jad: Angela Irmgar d Diedr ich, Thorste n Diedr ich, Ang el Wendy Mara Dieder ich
Kostja: Sociét é Air France SA
Kohtuasi kustutati Euroopa Kohtu 6. aprilli 2017. aasta määr usega Euroopa Kohtu registr ist. 
Eelotsuset aotlus, mille on esitanud Commissione tributa ria provinciale di Roma (Itaalia) 10. mär tsil 
2017 – Luigi Bisignani versus Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma
(Kohtuasi C-125/17)
(2017/C 213/21)
Kohtumenetluse keel: itaalia
Eelotsuset aotluse esita nud kohus
Commissione tributar ia provinciale di Roma
Põhik ohtuasja pooled
Kaebaja: Luigi Bisignani
Vastustaja: Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma
Eelotsuse küsimus
Kas liikmesr iigi regulatsioon – mis 6. augusti 2013. aasta seaduse nr 97 (2013. aasta Euroopa seadus (Legge europea 2013)) 
artikli 9 lõike 1 punktides c ja d, vähemalt kui tõlgendada neid nii, nagu seda soovitava d mõlemad pooled, tühistas lõplikult 
28. juuni 1990. aasta dekreetseaduse nr 167 (kinnitati muudetud kujul 4. augusti 1990. aasta seadusena nr 227) artiklites 4 
ja 5 määratletud ning nende artiklite kohaselt karistatava maks uõigusr ikkumise koosseisu (mitte ei sõnastanud seda ümber), 
eristamata selles kontekstis pealegi juhtusid, mil kapital liigub liidu liikmesr iikide vahel, ja juhtusid, mil see liigub liidu 
liikmesr iikide ja madala maksumääraga riikide või territoo riumide vahel – on vastuolus Euroopa Liidu toimimise lepingu 
(ELTL) artikliga 64 koostoimes sellele eelneva artikli 63 ja järgneva artikliga 65, ning nõuk ogu 15. veebr uari 2011. aasta 
direktiiviga 2011/16/EL (1), osas, kus need normid lubava d jätta liikmesr iikide õiguses kehti ma 31. detsembr i 1993. aasta 
seisuga kehtivad piirangud kapitali liikumisele kolmandatesse riikidesse või kolmandatest riikidest, et hoida ära 
liikmesr iikide tulu saamatajää mise võimalikud juhud ning et koguda tõendeid maksualasei d õigusakt e rikkuvate või 
rikkuda võivate tehingute ebaseaduslikkuse kohta, ning mis samuti lubava d kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu 
artiklis 5 ette nähtud subsidiaarsuse põhimõtt e ning propor tsionaalsuse põhimõtteg a eristada maks umaksjaid nende 
eluk oha või nende kapitali invest eerimise koha põhjal? 
(1) Nõuk ogu 15. veebr uari 2011. aasta direktiiv 2011/16/EL mak sustamisalase haldusk oostöö kohta ja direktiivi 77/799/EMÜ keht etuks 
tunnistamise kohta (ELT L 64, lk 1).3.7.2017 ET Euroopa Liidu Teata ja C 213/17