ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määrust nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud määrusega nr 861/87, tuleb tõlgendada nii, et määruse nr 2658/2010 I lisas toodud kombineeritud nomenklatuuri (KN) rubriiki 2401 ei kuulu kaup, mis vaatamata tubakajääkide olemasolule on suitsetamistubakas, kuna tubakajääkide olemasolu ei takista selle toote eesmärgipärast kasutamist. Selline kaup võib aga kuuluda KN-i rubriiki 2403, ning täpsemalt KN-i alamrubriiki 2403 10 90, kui see on pakitud plastikuga kaetud paberist pappkastidesse lahtiselt, kokkusurutuna ja ühe pappkasti netokaal on 30 kg.

KN-i tõlgendamise üldreegli 3 punkti b kohaselt peab selleks, et seda toodet tariifselt klassifitseerida, tegema kindlaks, milline selle toote koostisosa määrab toote põhiomadused; seda saab kindlaks teha uurides, kas toode säilitab sellele iseloomulikud omadused, kui üks või teine koostisosa puudub. Kui aga tubajääkide olemasolu ei takista tervikuna võttes selle toote pidamist suitsetamiseks valmis tubakaks, siis ei saa see toode kuuluda KN-i rubriiki 2401. Täpsemalt põhineb otsustav kriteerium, mis võimaldab klassifitseerida toote pigem KN-i rubriiki 2403 kui KN-i rubriiki 2401, sellel, kas tubakalehti on töödeldud nii, et tegemist on tarbimiseks valmis tubakaga, ilma et neid oleks vaja veel tööstuslikult töödelda.

Neil tingimustel – kui kaup on suitsetamiseks valmis tubakas, mis on plastikuga kaetud paberist pappkastides lahtiselt ning kokkusurutuna ja ühe pappkasti netokaal on 30 kg – kuulub see kaup KN-i alamrubriiki 2403 10 90.

(vt punktid 84, 86, 90, 91, 93 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑614/14

Kriminaalasi

Atanas Ognyanov’i

süüdistuses

(Sofiyski gradski sad esitatud eelotsusetaotlus)

„Eelotsusetaotlus — ELTL artikkel 267 — Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 94 — Eelotsusetaotluse sisu — Siseriiklik norm, mis sunnib eelotsusetaotluse esitanud kohut end taandama põhjusel, et ta avaldas eelotsusetaotluses faktilise ja õigusliku raamistiku kirjeldamisega oma esialgse seisukoha — Euroopa Liidu põhiõiguste harta — Artikli 47 teine lõik ja artikli 48 lõige 1”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 5. juuli 2016. aasta otsus

ELTL artiklit 267 ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklit 94, koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriikliku õiguse säte, mida tõlgendatakse nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut end menetletavas kohtuasjas taandama seetõttu, et ta esitas eelotsusetaotluses kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku. Nimelt esitades eelotsusetaotluses põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku, täidab eelotsusetaotlust esitav kohus lihtsalt ELTL artiklist 267 ja kodukorra artiklist 94 tulenevaid nõudeid. Neid asjaolusid arvestades täidab eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasjaga seotud faktilise ja õigusliku raamistiku eelotsusetaotluses äramärkimisel koostöö nõuet, mis on eelotsusetaotluse esitamise mehhanismi lahutamatu osa, ning see iseenesest ei saa rikkuda harta artikli 47 teises lõigus sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ega harta artikli 48 lõikega 1 tagatud süütuse põhimõtte austamise õigust. Siseriikliku õigusnormi, mille kohaselt siseriikliku kohtu poolt eelotsusetaotluses kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku väljatoomine väljendab erapoolikust, võimalik tagajärg on see, et siseriiklik kohus eelistab Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust mitte esitada, et vältida kas enda taandamist ja distsiplinaarkaristuse kandmist või vastuvõetamatu eelotsusetaotluse esitamist. Seega rikub see norm ELTL artikliga 267 liikmesriigi kohtutele antud õigusi ja järelikult kahjustab ka eelotsusetaotluste esitamise mehhanismi abil loodud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö tõhusust. (vt punktid 22, 23, 25 ja 26 ning resolutsiooni punkt 1)

Liidu õigust, sealhulgas ELT artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et see ei nõua ega ka keela seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kuulab pärast eelotsuse kuulutamist uuesti ära pooled ja teeb uusi menetlustoiminguid, mille tõttu võib ta olla sunnitud muutma eelotsusetaotlusega seoses tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, tingimusel, et see kohus tagab Euroopa Liidu Kohtu antud liidu õiguse tõlgenduse täieliku õigusmõju. (vt punkt 30 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 800/2008 [ELTL artiklite 87 ja 88] kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks, artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui abikavas puudub sõnaselge viide nimetatud määrusele, esitatud ei ole selle pealkirja ja viidet Euroopa Liidu Teatajas avaldamise kohta, siis ei saa pidada abikava puhul täidetuks tingimusi, mis määruse artikli 25 lõike 1 alusel lubavad vabastada ELTL artikli 108 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustusest.

Järelikult, hoolimata sellest, et iga meetmega, millega kavatsetakse kehtestada või muuta uut abi, kaasneb eelnev teatamiskohustus, mida kohaldatakse liikmesriikidele asutamislepingute alusel ja mis kujutab endast aluslepinguga riigiabi valdkonnas kehtestatud kontrollisüsteemi ühte põhielementi, võib liikmesriik, kui tema heakskiidetud abikava vastab määruses nr 800/2008 ette nähtud asjaomastele tingimustele, tugineda teatamiskohustusest vabastamise võimalusele. Seevastu tuleneb määruse nr 800/2008 põhjendusest 7, et riigiabi suhtes, mis ei kuulu määruse reguleerimisalasse, tuleks jätkata asutamislepingu artikli 108 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustuse kohaldamist. Seetõttu tuleb määrust nr 800/2008 ja selles sätestatud tingimusi teavitamiskohustuse kui üldreegli igasuguse leevendamisena tõlgendada kitsalt. Määruse nr 800/2008 artikli 3 lõikes 1 sätestatud tingimus, mille kohaselt peab abikavades – selleks et neile laieneks ELTL artikli 108 lõike 3 kohasest teatamiskohustustest vabastamine – olema sõnaselgelt viidatud nimetatud määrusele, ei ole pelk formaalsus, vaid kohustuslik nõue, ning selle eiramisel ei saa nimetatud määruse alusel teatamiskohustusest vabastada.

(vt punktid 36, 37, 51, 52 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et pärast riigihankelepingu sõlmimist ei saa selle tingimusi oluliselt muuta ilma uut hankemenetlust korraldamata, isegi kui see muudatus kujutab endast objektiivselt võttes kompromissi, mis sisaldab mõlema poole vastastikust loobumist, et lõpetada vaidlus, mille tulemust ei ole võimalik ette näha ja mis on tekkinud raskuste tõttu, mis takistavad asjaomase hankelepingu täitmist. See ei oleks aga nii juhul, kui kõnealuse hanke dokumentides oleks olnud ette nähtud võimalus kohandada pärast hankelepingu sõlmimist teatud tingimusi, isegi olulisi, ja määratud kindlaks selle võimaluse kasutamise viis.

Selles osas olgu märgitud, et asjaolu, et riigihankelepingu tingimuste oluline muutmine ei olnud põhjustatud hankija ja pakkuja tahtlikust soovist rääkida uuesti läbi hankelepingu tingimused, vaid nende soovist leida kompromiss selle hankelepingu täitmisel tekkinud objektiivsete raskuste lahendamiseks, ega teatud lahenduste objektiivselt ebakindel iseloom, ei saa õigustada seda, et see muudatus otsustati teha järgimata võrdse kohtlemise põhimõtet, millest peavad saama kasu kõik mõnest riigihankest huvitatud olla võivad isikud. Pealegi on teada asjaolu, et teatud riigihangete puhul võib nende eseme tõttu algusest peale eeldada, et nende ebakindel olemus muudab tõenäoliseks nende täitmisel raskuste tekkimise. Seega peab sellise hanke puhul hankija mitte üksnes kohaldama sobivaimat hankemenetlust, vaid ka hoolikalt määratlema selle hanke eseme. Lisaks olgu märgitud, et hankija võib jätta endale võimaluse teha pärast hankelepingu sõlmimist selles teatud muudatusi, isegi olulisi, tingimusel et see oli ette nähtud hankedokumentides.

(vt punktid 32, 36, 40 ja resolutsioon)
Määruse nr 1223/2009 kosmeetikatoodete kohta artikli 18 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega võidakse keelata selliste kosmeetikatoodete Euroopa Liidu turule viimine, mille teatavaid koostisosi on väljaspool liitu kontrollitud loomkatsega selleks, et kosmeetikatooteid oleks võimalik turustada kolmandates riikides, kui nende tulemusi kasutatakse nende toodete ohutuse tõendamiseks eesmärgiga viia need liidu turule.

Seda, et kosmeetikatoote ohutusaruandes on viidatud loomkatsete tulemustele koostisaine kasutamise kohta kosmeetikas selle tõendamiseks, et nimetatud koostisaine on inimeste tervisele ohutu, tuleb lugeda piisavaks, et tuvastada, et need katsed on viidud läbi määruse nr 1223/2009 nõuete täitmiseks, et saada juurdepääs liidu turule. Tähtsust ei oma asjaolu, et loomkatsed on nõutud selleks, et kosmeetikatooteid oleks võimalik turustada kolmandates riikides. Nimelt ei tee määruse nr 1223/2009 artikli 18 lõike 1 punkt b asjaomase loomkatse läbiviimise koha järgi vahet. Selline tõlgendamisel tehtav eristus oleks vastuolus loomade kaitsega seotud eesmärgiga, mida on järgitud määruses nr 1223/2009 üldiselt ja eelkõige selle artiklis 18.

(vt punktid 39–41, 45 ja resolutsioon)
Liikmesriigi haldustava saab olla liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese vaid siis, kui see on teatud määral juurdunud ja üldine.

Vastastikuse tunnustamise põhimõte ei ole kohaldatav vabas ringluses oleva kolmandatest riikidest pärit kaubaga liidus kauplemise suhtes, kui seda kaupa ei ole seaduslikult turustatud mõne liikmesriigi territooriumil enne selle eksporti liikmesriiki, mis ei ole see liikmesriik, kus kaup on vabas ringluses.

Liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad impordiliikmesriigis uue märgise kandmist väärismetalltoodetele, mis on imporditud muudest liikmesriikidest, kus neid seaduslikult turustatakse ning kus neile on kantud liikmesriigi õiguse kohaselt märgis, muudavad impordi keerulisemaks ja kulukamaks ning kujutavad endast seega koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet ELTL artikli 34 tähenduses.

Nii on see tava puhul, mille kohaselt saab ühe liikmesriigi väärismetalli proovi tõendaja märgisega väärismetalli – olenemata sellest, kas sellele on selles liikmesriigis seaduslikult kantud märgis ja seda on seal või muu liikmesriigi territooriumil seaduslikult turustatud; või sellele on kantud kolmanda riigi territooriumil esimesena nimetatud liikmesriigi õiguse kohaselt märgis ja see on mingis liikmesriigis vabas ringluses, ning sõltumata sellest, kas seda on mõne liikmesriigi territooriumil seaduslikult turustatud või mitte – asjaomase liikmesriigi territooriumil turustada alles siis, kui seda on selles liikmesriigis kontrollitud ning sellele on seal kantud täiendav kontrollmärgis.

Seoses sellise tava võimaliku õigustatusega eeskätt tarbijakaitse kaalutlustel – arvestades väärismetallitoodete turul esineva pettuseohuga – on liidu õigusnormide puudumisel liikmesriikide otsustada, millised meetmed võimaldavad selle ohuga võidelda, kusjuures neil on selles osas ulatuslik kaalutlusruum. Seega võib liikmesriik liidu õiguse praeguse seisu juures ning jättes kõrvale juhud, mis kuuluvad mõne rahvusvahelise lepingu kohaldamisalasse, põhimõtteliselt asuda seisukohale, et kolmanda riigi territooriumil tootele kantud märgised ei paku tarbijatele kaitset liikmesriikide territooriumil sõltumatute organite poolt tootele kantud kontrollmärgistega võrdväärsel tasemel.

(vt punktid 42–44, 52, 55)
Mis puudutab nõuet, et arvel oleks märgitud kuupäev, mil teenuste osutamine toimus või lõppes, siis see võimaldab kontrollida, millal maksu aluseks olev asjaolu aset leiab, ja seega kindlaks teha maksuõigusnormid, mida tuleb ajalises tähenduses kohaldada tehingu suhtes, mida see dokument käsitleb. Järelikult arve, mis sisaldab üksnes märget „kuni käesoleva ajani osutatud õigusteenused“, jättes täpsustamata arvepidamise ajavahemiku alguskuupäeva, ei vasta direktiivi 2006/112/EÜ artikli 226 punktis 7 sätestatud nõuetele.

Seoses osutatud teenuste ulatust ja laadi puudutavaid andmeid käsitleva nõudega ei tundu märge „õigusteenused“ piisavalt üksikasjalikult viitavat asjaomaste teenuste laadile. Pealegi on see märge niivõrd üldine, et sellest ei tundu ilmnevat osutatud teenuste ulatus. Seega ei vasta kõnealune märge a priori direktiivi 2006/112 artikli 226 punktis 6 nõutud tingimustele.

Seda arvestades on arvel kohustuslikult esitatavate andmete eesmärk võimaldada maksuhalduril kontrollida, kas tasumisele kuuluv maks on tasutud ja, vajaduse korral, kas esineb õigus käibemaks maha arvata. Seega just seda eesmärki arvestades tulebki analüüsida, kas arved vastavad direktiivi 2006/112 artikli 226 punktide 6 ja 7 nõuetele.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 226 tuleb tõlgendada nii, et arved, millel on esitatud vaid märge „õigusteenused, mis on osutatud alates [konkreetsest kuupäevast] kuni käesoleva ajani“, ei vasta a priori selle artikli punktis 6 sätestatud nõuetele, ja et arved, millel on esitatud vaid märge „kuni käesoleva ajani osutatud õigusteenused“, ei vasta a priori ei viidatud punktis 6 ega selle artikli punktis 7 sätestatud nõuetele; seda peab eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kontrollima.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 178 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui siseriiklik maksuhaldur võib keelduda tunnustamast käibemaksu mahaarvamise õigust üksnes seetõttu, et maksukohustuslasel on arve, mis ei vasta selle direktiivi artikli 226 punktides 6 ja 7 nõutud tingimustele, olgugi et sellel ametiasutusel on olemas kogu vajalik teave kõnealuse õiguse kasutamisega seotud sisuliste tingimuste täidetuse kontrollimiseks.

Nimelt nõuab käibemaksu neutraalsuse aluspõhimõte, et mahaarvamisõigus antakse siis, kui sisulised nõuded on täidetud, isegi kui maksukohustuslane on jätnud mõned vorminõuded täitmata. Järelikult, kui maksuhalduril on olemas vajalikud andmed selleks, et tuvastada, et sisulised nõuded on täidetud, ei või ta kehtestada maksukohustuslase sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusele lisatingimusi, mis võivad muuta selle õiguse teostamise võimatuks. Maksuhaldur ei saa piirduda ainult arve enda analüüsimisega. Ta peab samuti arvestama maksukohustuslase poolt esitatud täiendavat teavet. Seda seisukohta kinnitab direktiivi 2006/112 artikkel 219, mille kohaselt käsitatakse arvena iga dokumenti või sõnumit, mis muudab esialgset arvet ning sõnaselgelt ja ühemõtteliselt viitab sellele.

(vt punktid 42, 44, 49 ja resolutsioon)
Lisaks on ELTL artikli 43 lõigetel 2 ja 3 erinev eesmärk ning kummalgi on konkreetne kohaldamisala, mistõttu saab neid kasutada eraldi alusena ühise põllumajanduspoliitika raames meetmete vastuvõtmiseks, kusjuures juhul, kui nõukogu võtab õigusakte vastu ELTL artikli 43 lõike 3 alusel, peab ta järgima oma pädevuse piire ning vajaduse korral ka ELTL artikli 43 lõike 2 alusel juba kehtestatud õiguslikku raamistikku. Sellega seoses ei ole alust väita, et kahe kõnealuse sätte vahel on hierarhia. Nõukogu võib talle ELTL artikli 43 lõikega 3 antud pädevust kasutada isegi siis, kui liidu seadusandja ei ole talle ELTL artikli 43 lõikega 2 antud pädevust teostades veel õigusliku raamistikku kehtestanud.

Poliitilisi valikuid hõlmavad meetmed, mis on ühise põllumajanduspoliitika ja ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks sobiva laadi tõttu liidu seadusandja pädevuses, tuleb vastu võtta ELTL artikli 43 lõike 2 alusel. Seevastu kalapüügivõimaluste kehtestamist ja eraldamist käsitlevate meetmete vastuvõtmine vastavalt ELTL artikli 43 lõikele 3 niisugust valikut ei nõua, kuna nimetatud meetmed on peaasjalikult tehnilist laadi ning need võetakse sama artikli 43 lõike 2 alusel kehtestatud sätete rakendamiseks.

Liidu õigusakti õigusliku aluse valik peab põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige õigusakti eesmärk ja sisu. Mis puutub võrdluskünniste kehtestamisse, mis on vaid aluseks kõnealustele toodetele sekkumishindade kehtestamisel määruse nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus, artikli 7 lõikega 2, siis selle artikli lõikest 2 tuleneb, et võrdluskünnised ajakohastatakse, võttes arvesse selliseid objektiivseid näitajaid nagu tootmise areng, tootmiskulud ja turusuundumused. Selline läbivaatamine eeldab peamiselt tehnilisi ja teaduslikke hinnanguid, ning peab seega olema eraldatud meetmetest, mis eeldavad poliitilisi otsuseid, mis jäävad liidu seadusandja pädevusse. Peamiselt tehnilisi üksikasju puudutav hinnang hindade kehtestamise meetmete vastuvõtmisel on aga pädevus, mis on ELTL artikli 43 lõikega 3 antud vaid nõukogule.

Kuna määruses nr 1308/2013 ei ole ühtegi muud tegurit, mis võimaldaks teha kõnealuste künniste läbivaatamise ja nende esmakordse kehtestamise vahel vahet, ning arvestades asjaolu, et sekkumishinnad seonduvad võrdluskünnistega, tuleb asuda seisukohale, et nimetatud künniste kehtestamine on üks hindade kehtestamise meede. Järelikult oleks määruse nr 1308/2013 artikkel 7 tulnud vastu võtta ELTL artikli 43 lõike 3 alusel. Seda järeldust ei lükka ümber ka argument, et nimetatud määruse artikkel 7 järgib nii ELTL artikli 43 lõike 2 kui ka ELTL artikli 43 lõike 3 eesmärke ning et kuna ELTL artikli 43 lõike 2 eesmärgid on kaalukamad, ei tuleks määruse artiklit 7 tühistada. ELTL artikli 43 lõigetel 2 ja 3 on erinev eesmärk ning kummalgi on konkreetne kohaldamisala. Järelikult, nagu nõukogu peab ELTL artikli 43 lõike 3 alusel meetmeid vastu võttes järgima oma pädevuse piire, peab liidu seadusandja järgima talle antud pädevuse piire ka siis, kui ta võtab meetmeid vastu ELTL artikli 43 lõike 2 alusel.

(vt punktid 61, 65 ja 70–74)
ELTL artiklit 107 ja ELL artikli 4 lõiget 3 koostoimes otsuse 2009/287 riigiabi kohta, mida Poola andis osana elektrienergia pika kehtivusajaga ostulepingutest, ja riigiabi kohta, mida Poola kavatseb anda seoses elektrienergia pika kehtivusajaga ostulepingute vabatahtliku lõpetamise hüvitamisega, artikli 4 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus, et kui komisjon analüüsis riigiabi programmi teatise luhtunud kuludega seotud riigiabi analüüsimise metoodika kohta alusel ja tunnistas programmi enne selle rakendamist siseturuga kokkusobivaks, siis kontrollivad siseriiklikud ametivõimud ja kohtud kõnealuse abiprogrammi rakendamisel omakorda, kas see on kooskõlas nimetatud metoodika põhimõtetega.

Hinnangu andmine küsimuses, kas riigiabi meetmed või riigiabi programm on siseturuga kokkusobiv, kuulub komisjoni ainupädevusse, mis allub liidu kohtute kontrollile, kusjuures siseriiklikud kohtud peavad hoiduma selliste otsuste tegemisest, mis lähevad vastuollu komisjoni otsusega, isegi kui komisjoni otsus on ajutist laadi.

Kui siseriiklikul kohtul oleks riigiabi programmi rakendamisel lubatud omakorda teha otsus programmi kokkusobivuse kohta siseturuga, kusjuures komisjoni ühe otsusega on juba tuvastatud, et riigiabi on siseturuga kokkusobiv, siis antaks sellega nimetatud kohtule sisuliselt pädevus asendada komisjoni hinnang kohtu enda hinnanguga.

Lisaks tooks see, kui tunnistada, et siseriiklikul kohtul on võimalus anda selline hinnang, endaga täpsemalt kaasa olukorra, kus ületatakse tema enda niisuguse pädevuse piire, mis seisneb liidu riigiabi käsitlevate õigusnormide järgimise tagamises, ning kus rikutakse kohustust teha riigiabi valdkonnas liidu institutsioonidega lojaalset koostööd. Nimelt ei saa välistada, et siseriiklik kohus jõuab oma kontrollimise tulemusel otsuseni, mis on vastuolus komisjoni muu hulgas lõpliku otsusega.

Siiski kui siseriiklikul kohtul on kahtlusi, kuidas tõlgendada komisjoni otsust, millega konkreetne meede loeti riigiabiks, võib siseriiklik kohus vastavalt institutsioonilt paluda selgitusi või olenevalt asjaoludest võib või peab kooskõlas ELTL artikli 267 teise ja kolmanda lõiguga esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse ELTL artikli 107 tõlgendamise kohta.

(vt punktid 32–34, 36, 37, 40, 41 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 1999/70, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas toodud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et töötingimuste mõiste hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud maksma töötajale tema tähtajalise töölepingu ülesütlemise korral.

Nimelt on määrav kriteerium selle kindlakstegemiseks, kas meede kuulub selle mõiste alla, just töötamine, see tähendab töösuhe töötaja ja tema tööandja vahel.

Raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 selline tõlgendus, mis jätaks töötingimuste mõiste määratluse alt raamkokkuleppe selle sätte tähenduses välja tähtajalise töölepingu ülesütlemistingimused, tähendaks tähtajalise töölepingu alusel töötajatele diskrimineerimise vastu antud kaitse kohaldamisala piiramist, eirates nimetatud sätte eesmärki.

Arvestades, et hüvitist makstakse töötajale tema tööandjaga sõlmitud töölepingu ülesütlemise tõttu ja et see vastab eespool toodud kriteeriumile, kuulub see järelikult töötingimuste mõiste alla.

(vt punktid 28, 30–32 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑591/14

Euroopa Komisjon

versus

Belgia Kuningriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Riigiabi – Otsus 2011/678/EL – Riigiabi veiste transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate (TSE) testimise rahastamiseks – Siseturuga kokkusobimatu riigiabi – Tagasinõudmise kohustus – Täitmata jätmine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 13. septembri 2017. aasta otsus

Välja arvatud juhud, mis puudutavad tagastamisotsuse tühistamist ELTL artikli 263 alusel, on riigiabi valdkonnas ainsaks väiteks, millele liikmesriik saab komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu tugineda, niisuguse otsuse täitmise täielik võimatus, mille adressaat on liikmesriik, ja tagasinõudmise otsuse olemasolu, eeldusel, et nimetatud otsusel on eriti olulised ja ilmsed puudused. Siinkohal tuleb selle argumendi kohta, et veiste transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate testide rahastamine kvalifitseeriti valesti riigiabiks, sedastada, et selle argumendiga vaidlustatakse tegelikult riigiabi enda olemasolu ja seega tagastamisotsuse kehtivus, ilma et väidetaks siiski, et seda ei ole olemas. Seega ei saa seda argumenti esitada tühistamishagi menetluslikus raamistikus, nagu on ette nähtud ELTL artiklis 263. (vt punktid 38 ja 39)

Riigiabi puhul ei tohiks kartus, et esinevad riigisisesed, isegi ületamatud raskused, mis on seotud eelkõige iga asjaomase ettevõtja olukorra kontrollimisega, et ebaseaduslik abi tagasi nõuda või abisüsteemi laiaulatuslikkusega riikliku tootmise plaanil õigustada seda, et liikmesriik ei täida oma kohustusi, mis tal liidu õigusest tulenevalt on. (vt punkt 44)