KOHTUJURISTI SEISUKOHT

JULIANE KOKOTT

esitatud 6. augustil 2008 ( 1 )

Kohtuasi C-296/08 PPU

Väljaandmismenetlus

versus

Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea

„Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — Raamotsus 2002/584/JSK — Artiklid 31 ja 32 — Euroopa vahistamismäärus ja liikmesriikidevahelised üleandmismenetlused — Väljaandmistaotlust täitva riigi võimalus kohaldada enne 1. jaanuari 2004 vastu võetud, kuid selles liikmesriigis pärast hilisemat kuupäeva kohaldatavaks muutunud konventsiooni”

I. Sissejuhatus

1. Hispaania ametiasutuste poolt 27. septembri 1996. aasta konventsiooni alusel ( 2 )2. juunil 2008 esitatud väljaandmistaotluse tulemusena peeti Ignacio Santesteban Goicoechea ( 3 ) Prantsusmaal väljaandmise eesmärgil kinni. ( 4 )

2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud andmete kohaselt on I. Santesteban Goicoechea terrorirühmituse Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Pays basque et liberté (ETA) liige. Talle ette heidetavad teod pandi toime Hispaania territooriumil 1992. aasta veebruaris ja märtsis. Need kvalifitseeruvad sõjarelvade ladustamise, lõhkeainete ebaseadusliku valdamise, teisele isikule kuuluva mootorsõiduki ebaseaduslikus kasutamises seisneva üleastumise, registreerimismärgi asendamises seisneva üleastumise ja terrorirühmitusse kuulumises seisneva üleastumisena. ( 5 )

3. Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier’l (Prantsusmaa), kes peab väljaandmistaotluse kohta otsuse tegema, on kahtlusi seoses 1996. aasta konventsiooni kohaldatavusega. Ta leiab, et nimetatud konventsiooni kohaldamine Prantsuse Vabariigi poolt võib olla vastuolus raamotsusega Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ( 6 ) (edaspidi „raamotsus”). Neil tingimustel otsustas Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused raamotsuse tõlgendamise kohta: „1. Kas juhul, kui liikmesriik, antud juhul [Hispaania Kuningriik], ei ole teatanud […] raamotsuse […] artikli 31 lõike 2 alusel oma kavatsusest jätkata kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist, tähendab selle raamotsuse artiklis 31 sisalduv sõna „asendab” selle liikmesriigi jaoks võimatust kasutada suhetes teise liikmesriigiga, antud juhul [Prantsuse Vabariigiga], kes on teinud avalduse raamotsuse artikli 32 alusel, teisi menetlusi peale Euroopa vahistamismääruse menetluse? Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav: 2. Kas täitva riigi poolt kehtestatud piirangud võimaldavad sel riigil kohaldada [1996. aasta konventsiooni], s.o enne 1. jaanuari 2004 kehtinud konventsiooni, kui see jõustus selles täitvas riigis pärast raamotsuse artiklis 32 ette nähtud kuupäeva ehk pärast 1. jaanuari 2004?”

4. Kuna praegu on Prantsuse ametiasutuste ainus põhjus I. Santesteban Goicoechea kinnipidamiseks Hispaania ametiasutuste esitatud väljaandmistaotlus, palus eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldada käesoleva kohtuasja suhtes kiirmenetlust (kodukorra artikkel 104b) ja Euroopa Kohtu kolmas koda otsustas seda teha.

II. Eelotsusetaotluse vastuvõetavus

5. Käesoleva eelotsusetaotluse vastuvõetavust tuleb hinnata EÜ artikli 234 ja EL artikli 35 alusel. Sellega seoses tuleb eristada põhiliselt kahte punkti: esiteks küsimust, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus on „siseriiklik kohus” eelotsusetaotlustealase Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika mõttes; ( 7 ) teiseks küsimust, kas see kohus täidab käesolevas asjas õigustmõistvat ülesannet, mitte haldusülesandeid. ( 8 )

6. Esimese punkti puhul ei ole kahtlust, et Prantsuse apellatsioonikohtu eeluurimiskolleegiumi, kellele on esitatud väljaandmistaotlus, võib käsitleda „siseriikliku kohtuna” eelotsusemenetlust reguleerivate aluslepingute sätete tähenduses. Vastavalt selgitustele, mis Prantsuse valitsus oma kirjalikes märkustes selle kohta andis, on nimetatud kolleegium seadusega asutatud alaline organ; see koosneb kohtunikest, kelle sõltumatus ja ameti eluajalisus on tagatud; kolleegium täidab oma ülesandeid kohustusliku ja võistleva menetluse raames ning kohaldab õigusnorme.

7. Teise punkti puhul võib tõepoolest tekkida küsimus, kas väljaandmismenetlus, milles osaleb apellatsioonikohtu eeluurimiskolleegium, on tegelikult oma olemuselt kohtumenetlus. Prantsusmaa Conseil d’Etat on nimelt varem leidnud, et sellisel juhul on Prantsuse õiguse tähenduses tegemist haldusliku, mitte õigustmõistva ülesandega. ( 9 ) Selline siseriikliku õiguse alusel antud hinnang ei saa aga ette kindlaks määrata vastust küsimusele, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus täidab õigustmõistvat ülesannet ühenduse õiguse tähenduses.

8. Prantsuse valitsus rõhutab õigustatult, et käesolevas asjas tuleb Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier’l teha otsus just vaidluse kohta. Selle vaidluse pooled on riigiprokuratuur ja isik, keda väljaandmistaotlus puudutab. Asjaolu, et menetlus on oma olemuselt vaidlus, on käesolevas asjas eriti selge, kuna asjaomane isik ei väljendanud oma nõusolekut enda väljaandmise kohta, vaid vastupidi – vaidlustas selle seaduslikkuse.

9. Tõsi küll, apellatsioonikohtu eeluurimiskolleegium ei otsusta väljaandmise üle üksi, kuna pärast palutakse haldusasutusel võtta vastu väljaandmisdekreet. Sellegipoolest on apellatsioonikohtu eeluurimiskolleegiumi ülesanne hinnata taotletud väljaandmise seaduslikkust täiesti sõltumatult ja võistleva menetluse raames. Juhul kui selle kohtu arvamus väljaandmise kohta on negatiivne, ei saa menetlusalust isikut välja anda ja ta vabastatakse automaatselt.

10. Üldisemalt ei tohi unustada asjaolu, et erinevad siseriiklikud väljaandmismenetlused, sealhulgas muide ka raamotsuse rakendamiseks kehtestatud menetlused, näevad tihti ühel või teisel viisil ette haldusasutuse kaasamist, ( 10 ) nii nagu käesolevas asjas Prantsusmaal. Eelotsusetaotluste vastuvõetavuse suhtes kohaldatavate kriteeriumide liiga kitsas tõlgendamine võib sellistel juhtudel takistada Euroopa Kohtusse pääsemist ja sellest tulenevalt seada ohtu raamotsuse ühtse tõlgendamise.

11. Lõpetuseks, raamotsuse olemust arvestades võib kahtluse alla seada Euroopa Kohtu pädevuse küsimustele vastata. EL artikli 34 lõike 2 punkti b kohaselt ei ole raamotsusel vahetut õigusmõju. Sellest järeldub, et raamotsust ei saa vastandada väljaandmist reguleerivate siseriiklike eeskirjade kohaldamisele. Sellest tulenevalt võib tekkida küsimus Euroopa Kohtu vastuse tarvilikkuse kohta käesolevas asjas.

12. Siiski tuleb nentida, et küsimuste puhul, mille siseriiklikud kohtud esitavad eelotsuse küsimustena, eeldatakse nende asjakohasust, ning selle eelduse võib arvestamata jätta vaid erandjuhtudel. Seda võib teha juhul, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud Euroopa Liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega, kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud. Kui need juhtumid välja arvata, on Euroopa Kohtu ülesanne teha eelotsuse küsimustes otsus EL artikli 35 lõikes 1 nimetatud õigusaktide tõlgendamise kohta. ( 11 ) Euroopa Kohtu vastuse tarvilikkus ei ole aga a priori ilmselgelt välistatud, eelkõige seoses Prantsuse õiguse nõuetekohase tõlgendamisega.

13. Kõigil neil põhjustel tuleb käesolev eelotsusetaotlus lugeda vastuvõetavaks.

III. Eelotsuse küsimuste analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

14. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused 1996. aasta konventsiooni kohaldatavuses põhinevad sisuliselt järgmistel kaalutlustel: — ühelt poolt näeb raamotsus ette, et ta asendab 1996. aasta konventsiooni (vt raamotsuse artikli 31 lõike 1 punkt d) ja Hispaania Kuningriik ei ole Euroopa Liidu Nõukogule ja Euroopa Ühenduste Komisjonile teatanud, et ta soovib selle kohaldamist jätkata (raamotsuse artikli 31 lõike 2 neljas lõik); ja — teiselt poolt teatas Prantsuse Vabariik vastavalt raamotsuse artiklile 32, et ta jätkab ta enne 1. novembrit 1993 asetleidnud asjaoludega seotud taotluste menetlemist mitte vahistamismääruse, vaid enne 1. jaanuari 2004 kehtinud väljaandmissüsteemi kohaselt. 1996. aasta konventsioon oli aga Prantsusmaal kohaldatav alles alates 1. juulist 2005.

15. Neil tingimustel võib selguda, et Prantsuse Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi vahel kohaldatavas väljaandmissüsteemis on „lünk” selles osas, mis puudutab selliseid asjaolusid nagu põhikohtuasjas, mis leidsid aset enne 1. novembrit 1993. Mõlema eelotsuse küsimuse eesmärk on selgitada, kas selline lünk on olemas või mitte.

B. Esimene eelotsuse küsimus

16. Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige teada, kas raamotsuse artikli 31 lõige 1 keelab väljaandmistaotluse menetlemist rahvusvahelises konventsioonis ette nähtud eeskirjade järgi, juhul kui taotlev liikmesriik ei teatanud raamotsuse artikli 31 lõike 2 neljanda lõigu tähenduses oma kavatsusest kõnealust rahvusvahelist konventsiooni kohaldada, samas kui täitev liikmesriik jättis omalt poolt Euroopa vahistamismääruse menetluse kohaldamata raamotsuse artikli 32 kohaselt esitatud avalduse alusel.

17. Tuleb kohe rõhutada, et pärast 1. jaanuari 2004 saadud taotluste suhtes kohaldatakse põhimõtteliselt Euroopa vahistamismääruse menetlust. ( 12 ) Selline on raamotsuse artikli 32 teise lausega kehtestatud üldreegel. Sellest tuleneb, et sellist väljaandmistaotlust nagu Hispaania Kuningriigi 2. juunil 2008 esitatud taotlust tuleks põhimõtteliselt menetleda vastavalt Euroopa vahistamismääruse menetlusele. ( 13 )

18. Nimetatud üldreeglil on siiski erandeid, mis on ette nähtud raamotsuse artikli 31 lõigetes 2 ja 3 ja artiklis 32. Nimelt on liikmesriikidel vabadus mitte kohaldada Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlust väljaandmistaotluste puhul, mis puudutavad enne kindlaksmääratud kuupäeva aset leidnud asjaolusid (raamotsuse artikli 32 kolmas kuni kuues lause). Sellest tulenevalt teataski Prantsuse Vabariik, et ta jätkab enne 1. novembrit 1993 aset leidnud asjaoludega seotud taotluste menetlemist enne 1. jaanuari 2004 kehtinud väljaandmissüsteemi kohaselt. Kuna I. Santesteban Goicoecheale etteheidetavad asjaolud leidsid aset 1992. aastal, peab Prantsuse Vabariik seega menetlema kõnesolevat Hispaania Kuningriigi väljaandmistaotlust enne 1. jaanuari 2004 kehtinud süsteemi kohaselt, mitte Euroopa vahistamismäärust puudutava menetluse kohaselt.

19. Siiski on veel vaja uurida, kas selle eelmise süsteemi kohaldamiseks on peale raamotsuse artikli 32 alusel esitatud täitva liikmesriigi (Prantsuse Vabariigi) avalduse vaja ka raamotsuse artikli 31 lõike 2 neljanda lõigu kohast taotleva liikmesriigi (Hispaania Kuningriigi) teadet.

20. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt ei ole Hispaania Kuningriik esitanud ühtegi avaldust, mis teataks soovist jätkata eelnevaid lepinguid, nagu kõnesoleva väljaandmistaotluse aluseks olevat 1996. aasta konventsiooni või 13. detsembri 1957. aasta konventsiooni ( 14 ).

21. Esmapilgul võib sellest Hispaania Kuningriigi poolsest teatamata jätmisest järeldada, et 1996. aasta konventsiooni – nagu muuhulgas ka 1957. aasta konventsiooni – asendab raamotsus (vt viimati nimetatu artikli 31 lõige 1) ning et seega ei saa seda käesolevas asjas kohaldada. Selline tulemus aga ei tundu olevat vastavuses raamotsuse üldise ülesehituse ja eesmärkidega.

22. Esiteks, raamotsuse artikli 31 lõikes 2 ette nähtud teatamissüsteem ei ole mõeldud kohaldamiseks selliste juriidiliste dokumentide suhtes nagu 1996. aasta konventsioon. Nagu komisjon rõhutas, on kõnealuse artikli 31 lõikes 1 selgesõnaliselt nimetatud mitmepoolsed juriidilised dokumendid, sealhulgas 1996. aasta konventsioon, juba Euroopa Liidu acquis’ osa ( 15 ) ja liikmesriikides teatakse nende olemasolu hästi. Prantsuse Vabariik lisab õigesti, et tegelikult puudutab raamotsuse artikli 31 lõige 2 üksnes Euroopa vahistamismäärusest laiaulatuslikumaid väljaandmiskordi, mis võivad Euroopa vahistamismääruse menetlust täiendada või paremaks muuta, näiteks Põhjamaade koostöös osalevate riikide vaheline väljaandmissüsteem ( 16 ).

23. Kui isegi oletada, et 1996. aasta konventsioonist võib teatada raamotsuse artikli 31 lõike 2 tähenduses, siis teatamata jätmist ei saa pidada takistuseks nimetatud konventsiooni tegelikule kohaldamisele käesolevas asjas. Erinevalt raamotsuse artiklis 32 ette nähtud avaldustest ei kuulu raamotsuse artikli 31 lõike 2 neljandas ja viiendas lõigus ette nähtud teatamine avaldamisele Euroopa Liidu Teatajas ja sellest ei teavitata teisi liikmesriike. Sellest võib järeldada, et sellist teatamist tuleb mõista kui puhtalt deklaratiivset toimingut, mis ei ole vajalik eeltingimus olemasolevate või uute lepingute kohaldamiseks.

24. Peale selle tuleb raamotsuse artiklit 31 tõlgendada raamotsuse põhieesmärki arvestades, milleks on aidata kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisele, mis eeldab väljaandmismenetluse paremaks muutmist ja kiirendamist. ( 17 ) Seega on ka teatavate olemasolevate lepingute asendamine, mis on ette nähtud raamotsuse artikli 31 lõikes 1, mõeldud väljaandmismenetluse paremaks muutmiseks ja kiirendamiseks ning selle eesmärk ei ole kindlasti mitte seda aeglustada või keerulisemaks muuta. ( 18 ) Tundub mõeldamatu, et raamotsuse artikli 31 lõike 1 tagajärjeks oleks kahe liikmesriigi vahel raamotsuse jõustumise hetkel kohaldatava väljaandmissüsteemi halvemaks muutumine.

25. Järelikult saab kahe liikmesriigi vahelistes kahepoolsetes suhetes nentida, et sellised eelnevalt olemasolevad lepingud nagu 1996. aasta konventsioon ja 1957. aasta konventsioon on asendatud raamotsusega, üksnes juhul, kui raamotsust nende liikmesriikide vahel tegelikult kohaldatakse. Senikaua kui üks kahest liikmesriigist – antud juhul Prantsuse Vabariik – ei kohalda raamotsust teatud väljaandmistaotluste suhtes, võib neidsamu taotlusi raamotsuse artiklis 32 sätestatud tingimusel esitada ja menetleda eelnevalt olemasolevaid lepinguid kohaldades.

26. Kõigil eeltoodud põhjustel tuleb esimesele küsimusele vastata eitavalt.

C. Teine eelotsuse küsimus

27. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigil, kes on teinud avalduse vastavalt raamotsuse artiklile 32, on lubatud väljaandmistaotlusi menetleda konventsiooni alusel, mis on alla kirjutatud enne 1. jaanuari 2004, kuid muutus selles liikmesriigis kohaldatavaks pärast eelnimetatud kuupäeva. Eelotsusetaotluse kontekstist ja poolte märkustest nähtub, et see küsimus keskendub 1996. aasta konventsioonile, mille Hispaania Kuningriik võttis antud juhul oma 2. juuni 2008. aasta väljaandmistaotluse aluseks.

28. 1996. aasta konventsioon kirjutati küll alla enne raamotsuses sätestatud kuupäeva 1. jaanuar 2004, kuid see muutus Prantsuse Vabariigi jaoks kohaldatavaks alles 1. juulil 2005 ( 19 ), ja seda alates nimetatud kuupäevast saadud väljaandmistaotluste osas ( 20 ). Seega tekib küsimus, kas 1996. aasta konventsiooni võib pidada osaks „enne 1. jaanuari 2004 kohaldata[vast] väljaandmissüstee[mist]” Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi vahelistes suhetes.

29. Esmapilgul tundub, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt, kuna 1996. aasta konventsioon ei olnud 1. jaanuaril 2004 – raamotsuse artiklis 32 viidatud kuupäeval – Prantsusmaal kohaldatav. Seega tuleks käesolevas asjas kohaldada 1957. aasta konventsiooni, mitte 1996. aasta konventsiooni.

30. Siiski ei võtaks selline vastus piisavalt arvesse raamotsuse üldist ülesehitust ja eesmärke. Nagu eespool on selgitatud, ( 21 ) on raamotsuse põhieesmärk aidata kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisele, mis eeldab väljaandmismenetluse paremaks muutmist ja kiirendamist. ( 22 )

31. Nähes ette erandivõimaluse vahistamismääruse menetlusest, ei välista raamotsuse artikkel 32 seda, et liikmesriigid arendaksid nende vahel kohaldatavaid väljaandmismenetlusi, muutes neid järk-järgult paremaks ja kiiremaks. Pelk asjaolu, et liikmesriik jätab raamotsuse artikli 32 kohase avalduse abil teatud väljaandmistaotlused Euroopa vahistamismääruse menetluse alt välja, ei kohusta sellegipoolest seda liikmesriiki „külmutama” oma siseriiklikku õigust sellises seisus, nagu see oli kohaldatav kõnealuste taotluste suhtes enne 1. jaanuari 2004. Ei saa väita, et asjassepuutuval liikmesriigil on valida üksnes 1. jaanuaril 2004 kehtinud muutumatu olukorra ja Euroopa vahistamismääruse menetluse vahel. Raamotsuse eesmärki arvestades ei takista miski liikmesriiki kohandamast vähehaaval eespool nimetatud artikli 32 alusel esitatud avalduses osutatud vanade kohtuasjade suhtes kohaldatavat väljaandmismenetlust.

32. Vastupidi, liikmesriigil on lubatud järk-järgult parandada oma menetlusõigust, mis on kohaldatav nende väljaandmistaotluste puhul, mille suhtes ta ei tahtnud kohe hakata kohaldama Euroopa vahistamismääruse menetlust. Selleks võib ta eelkõige jõustada niisuguse rahvusvahelise konventsiooni nagu 1996. aasta konventsiooni, mille ta sõlmis juba enne 1. jaanuari 2004, kuid mis tuli veel ratifitseerida ja kohaldatavaks muuta. ( 23 ) Selline kohaldatavate menetluste paremaks muutmine on täielikult kooskõlas raamotsuse üldise ülesehituse ja eesmärgiga. ( 24 )

33. Igal juhul tuleks raamotsuse artiklit 32 vähemalt tõlgendada selliselt, et sellega ei ole vastuolus täitvas liikmesriigis enne 1. jaanuari 2004 kohaldatava väljaandmissüsteemi hilisem paremaks muutmine.

34. Just niisugust olemasolevat väljaandmissüsteemi muudetigi paremaks 1. juulil 2005, mil 1996. aasta konventsioon muutus Prantsusmaal kohaldatavaks. 1996. aasta konventsiooni eesmärk on nimelt 1957. aasta konventsiooni sätete täiendamine ja selle rakendamise hõlbustamine (vt 1996. aasta konventsiooni artikli 1 lõike 1 esimene taane ja preambuli eelviimane põhjendus) ( 25 ). Niisamuti nägi ka juba 1957. aasta konventsioon oma artiklis 28 ette lepingupoolte võimaluse sõlmida omavahel kahe- või mitmepoolseid lepinguid, et täiendada selle konventsiooni sätteid või hõlbustada selles sisalduvate põhimõtete kohaldamist.

35. Järeldust, et 1996. aasta konventsioon täiendab ja muudab paremaks olemasolevat väljaandmissüsteemi raamotsuse artikli 32 tähenduses, kinnitab lisaks veel raamotsus ise, kus on kõnealust konventsiooni nimetatud Euroopa Liidu acquis’ osaks olevate rahvusvaheliste juriidiliste dokumentide hulgas. ( 26 )

36. Kõigil eespool toodud põhjustel tuleb teisele küsimusele vastata jaatavalt.

D. Üldpõhimõtted

37. Euroopa Kohtule esitatud märkustes väidab I. Santesteban Goicoechea, et 1996. aasta konventsiooni kohaldamine on käesolevas asjas vastuolus õiguse üldpõhimõtetega ja põhiõigustega.

38. EL artikli 6 kohaselt on Euroopa Liit rajatud õigusriigi põhimõttele ja austab põhiõigusi kui ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud EIÕK-ga ( 27 ) ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest. Siit järeldub, et liikmesriigid on liidu õiguse rakendamisel allutatud kontrollile seoses nende aktide kooskõlaga asutamislepingute ja õiguse üldpõhimõtetega ( 28 ) (vt samuti 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 51 lõige 1 (EÜT C 364, lk 1)).

39. Seega võiks väita, et liikmesriigid ei saa tugineda raamotsuse artiklile 32 põhiõigustega vastuolus oleva väljaandmissüsteemi kohaldamiseks. ( 29 ) Siiski ei ole tingimata vajalik, et Euroopa Kohus võtaks antud eelotsuse kiirmenetluse raames selles küsimuses seisukoha. Esiteks ei kuulu see küsimus eelotsusetaotluse alla. Peale selle, nagu on järgnevalt tõendatud, näib, et üldpõhimõtteid ei rikutud.

40. EIÕK ei anna iseenesest isikule õigust sellele, et teda välja ei anta, ( 30 ) ja seal ei ole sätteid ei selle kohta, millistel tingimustel väljaandmist võib lubada ega selle kohta, millist menetlust kohaldada. ( 31 ) Pealegi ei puuduta väljaandmismenetlus hageja tsiviilõigusi ja -kohustusi ega temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamist EIÕK artikli 6 tähenduses. ( 32 )

41. Siiski tuleb veel uurida, kas Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega on vastuolus see, et Prantsuse Vabariik menetleb Hispaania Kuningriigi esitatud väljaandmistaotlust 1996. aasta konventsiooni alusel. I. Santesteban Goicoechea tugineb eelkõige seaduslikkuse ja rangema kriminaalseaduse tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtetele ning õiguskindluse põhimõttele.

Karistuste seaduslikkuse põhimõte

42. Süütegusid ja karistusi puudutava seaduslikkuse põhimõtte (nullum crimen, nulla poena sine lege) osas tuleb meenutada, et see põhimõte kuulub liikmesriikide ühistele riigiõiguslikele tavadele rajanevate õiguse üldpõhimõtete hulka. See on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige EIÕK artikli 7 lõikes 1 ( 33 ) ning hiljem Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 49.

43. Seda põhimõtet võib kahjustada asjaolu, et hoolimata raamotsuse artikli 32 sõnastusest, mis viitab „enne 1. jaanuari 2004 kohaldata[vale] väljaandmissüstee[mile]”, soovib liikmesriik kohaldada eeskirju, mis muutusid kohaldatavaks pärast seda kuupäeva.

44. Põhimõttest nullum crimen, nulla poena sine lege tuleneb, et seadus peab selgelt määratlema kuriteod ja nende eest määratavad karistused. ( 34 ) See on tihedalt seotud süütegude ja karistuste tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), mille kohaselt ei saa seadusandja tagasiulatuvalt kehtestada süütegu või karistust ega suurendada karistust.

45. Põhimõte nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) on aga kohaldatav üksnes materiaalõiguses, st küsimuses, kas asjaolu võib olla karistatav või mitte. Nimetatud põhimõte ei ole aga ette nähtud kohaldamiseks kriminaalõiguse menetluslike aspektide suhtes. ( 35 ) Isiku suhtes võib seega nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) põhimõtet rikkumata kohaldada pärast talle etteheidetavate faktiliste asjaolude asetleidmise kuupäeva sisse viidud või muudetud menetlusnorme. See on nii iseäranis isikute riikidevahelist väljaandmist reguleerivate normide puhul, ( 36 ) sest need on puhtalt menetluslikud.

46. Sellest järeldub, et I. Santesteban Goicoechea ei saa selleks, et vältida 1996. aasta konventsiooni kohaldamist kõnesoleva, Hispaania Kuningriigi esitatud väljaandmistaotluse suhtes, põhjendatult tugineda nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) põhimõttele.

Õiguskindluse põhimõte ja non bis in idem põhimõte

47. Käesolevas asjas on nendele kahele põhimõttele tuginetud seoses sellega, et I. Santesteban Goicoechea olukord oli väidetavalt „lõplikult kindlaksmääratud” eelmise, Hispaania Kuningriigi poolt 11. oktoobril 2000 esitatud väljaandmistaotluse rahuldamata jätmisega. ( 37 ) Seega võib küsida, kas käesolev väljaandmistaotlus, mis on esitatud 2. juunil 2008, on vastuolus õiguskindluse põhimõttega või non bis in idem eeskirjaga.

48. See küsimus kuulub siiski väljaandmistaotluse kui sellise hindamise konteksti, mitte selle hinnangu suhtes kohaldatavaid eeskirju puudutava esialgse uurimise alla. Kõnesoleva eelotsusetaotluse ese on üksnes küsimus, milline väljaandmiskord on käesolevas asjas kohaldatav. Sellest järeldub, et siseriiklikul kohtul tuleb taotluse hindamisel kontrollida põhiõiguste, sealhulgas õiguskindluse põhimõtte ja non bis in idem eeskirja järgimist ning see tagada. Sellegipoolest võib Euroopa Kohus selles osas anda mõningaid juhtnööre.

49. Mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, mille lahutamatuks osaks on kohtuotsuse seadusjõud, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on see üks Euroopa Kohtus kohaldatavatest üldpõhimõtetest. ( 38 ) Seadusjõu põhimõte puudutab aga üksnes asjaomase kohtulahendiga tegelikult või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. ( 39 )

50. Antud juhul käsitles eelmine lahend tõepoolest sama isikut ja samasid faktilisi asjaolusid puudutavat väljaandmistaotlust kui käesolev taotlus. Siiski ei teinud pädev kohus nimetatud taotluse kohta otsust 1996. aasta konventsiooni alusel, sest see ei olnud tol ajal kohaldatav. Tol ajal tehtud rahuldamata jätmise otsuse seadusjõud ei saa seega takistada käesoleva väljaandmistaotluse – mis puudutab sama isikut ja samasid faktilisi asjaolusid – menetlemist uuel õiguslikul alusel, st 1996. aasta konventsiooni alusel. ( 40 )

51. Meenutan selles osas, et 11. oktoobri 2000. aasta väljaandmistaotluse rahuldamata jätmise aluseks oli see, et I. Santesteban Goicoecheale etteheidetud asjaolud olid Prantsuse õiguse kohaselt aegunud. Just selles osas on õigusnormid muutunud, kuna 1996. aasta konventsioon ei luba enam täitval liikmesriigil tugineda sellele, et asjaolud on tema enda siseriikliku õiguse kohaselt aegunud. ( 41 )

52. Mis aga puudutab non bis in idem põhimõtet, mis on sätestatud EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 50, siis see kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise tagab kohus. ( 42 )

53. Non bis in idem põhimõtte kohaldamiseks tuleb täita kolme tingimust: asjaolud on samad, õigusrikkumise toime pannud isik on sama ja kaitstav õigushüve on sama. See põhimõte keelab seega ühte ja sama isikut karistada [ja kohtu alla anda ( 43 )] rohkem kui ühe korra sama õigusvastase teo eest sama õigushüve kaitsmiseks. ( 44 )

54. Tuleb nentida, et vastavalt Euroopa Kohtu valduses olevale teabele ei antud I. Santesteban Goicoechead kohtu alla mitu korda samade asjaolude eest ning pädevad ametiasutused ei kavatse teda karistada mitu korda samade asjaolude eest. ( 45 ) Hispaania ametiasutused üritasid lihtsalt mitu korda saavutada Prantsuse Vabariigilt tema väljaandmist, tehes seda kogu aeg ühe ja sama kriminaalmenetluse raames.

55. Väljaandmine aga ei ole iseenesest karistus ja üksnes isiku väljaandmine ei mõjuta mitte kuidagi küsimust, kas õigusnormide kohaselt võib taotlev riik määrata sellele isikule karistuse ja selle karistuse täitmisele pöörata.

56. Sellest tulenevalt ei ole non bis in idem põhimõte kohaldatav väljaandmismenetlustele endile. See ei saa seega takistada seda, et Hispaania Kuningriik esitab veel kord I. Santesteban Goicoechea suhtes väljaandmistaotluse ning et Prantsuse Vabariik seda menetleb.

IV. Ettepanek

57. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleks Cour d’appel de Montpellier’ esitatud eelotsuse küsimustele vastata järgmiselt: 1. Kui täitev liikmesriik jättis nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta artikli 32 kohaselt esitatud avalduse alusel kohaldamata Euroopa vahistamismääruse menetluse, ei ole selle raamotsuse artikliga 31 vastuolus väljaandmistaotluse menetlemine rahvusvahelises konventsioonis ette nähtud eeskirjade kohaselt, ja seda isegi juhul, kui taotlev liikmesriik ei ole teatanud raamotsuse artikli 31 lõike 2 neljanda lõigu tähenduses oma kavatsusest kohaldada kõnealust rahvusvahelist konventsiooni. 2. Liikmesriik, kes on teinud raamotsuse 2002/584 artikli 32 alusel avalduse, et mitte kohaldada teatavate väljaandmistaotluste puhul Euroopa vahistamismääruse menetlust, võib täitva liikmesriigina kõnealuseid taotlusi menetleda vastavalt olemasoleva väljaandmissüsteemi täiendamiseks enne 1. jaanuari 2004 alla kirjutatud rahvusvahelisele konventsioonile, isegi kui nimetatud konventsioon muutus selles liikmesriigis kohaldatavaks alles pärast 1. jaanuari 2004.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud konventsioon Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise kohta ehk nn Dublini konventsioon (EÜT C 313, lk 12; ELT eriväljaanne 19/08, lk 96; edaspidi „1996. aasta konventsioon”).

( 3 ) Ehk vastavalt asjaomase isiku enda esitatud seisukoha andmetele: Inaki Santesteban Goikoetxea.

( 4 ) Enne kõnesolevat väljaandmistaotlust olid Hispaania ametiasutused juba kahel korral üritanud I. Santesteban Goicoechead kätte saada, kuid edutult: Cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus, Prantsusmaa) jättis 11. oktoobril 2000 Prantsuse ametiasutustele esitatud väljaandmistaotluse rahuldamata (19. juuni 2001. aasta otsus) põhjusel, et asjaomase isiku süüdistuse aluseks olevad asjaolud olid Prantsuse õiguse kohaselt aegunud, ja ka 31. märtsil 2004 väljastatud Euroopa vahistamismäärus ei toonud kaasa I. Santesteban Goicoechea väljaandmist Hispaaniale.

( 5 ) Muuseas tuleb täpsustada, et I. Santesteban Goicoechea lõpetas äsja Prantsusmaal vangistuskaristuse kandmise, mis talle määrati erinevate süütegude eest kui need teod, mille eest Hispaania ametiasutused praegu tema väljaandmist taotlevad; see nähtub Prantsuse Vabariigi kirjalikest vastustest Euroopa Kohtu poolt käesoleva eelotsusemenetluse raames esitatud küsimustele.

( 6 ) Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus 2002/584/JSK (EÜT L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34; parandus EÜT 2006, L 279, lk 30).

( 7 ) Vt eelkõige 17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-54/96: Dorsch Consult (EKL 1997, lk I-4961, punkt 23) ja 14. mai 2008. aasta määrus kohtuasjas C-109/07: Pilato (EKL 2008, lk I-3503, punkt 22).

( 8 ) Vt 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-165/03: Längst (EKL 2005, lk I-5637, punkt 25) ja 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-96/04: Standesamt Stadt Niebüll (EKL 2006, lk I-3561, punkt 13) ning 18. juuni 1980. aasta määrus kohtuasjas 138/80: Borker (EKL 1980, lk 1975, punkt 4).

( 9 ) Prantsuse Conseil d’État’ 7. juuli 1978. aasta otsus Croissant.

( 10 ) Saksa õiguse kohta vt mh kirjeldust 17. juuli 2008. aasta otsuses C-66/08: Kozlowski (EKL 2008, lk I-6041, punktid 14 ja 15). Selles kohtuasjas ei seadnud Euroopa Kohus kahtluse alla asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud Saksa kohtu menetlus kujutab endast kohtumenetlust.

( 11 ) 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03: Pupino (EKL 2005, lk I-5285, punkt 30).

( 12 ) Raamotsuse eesmärk on seega see, et seda kohaldataks väljaandmistaotluste suhtes, mis puudutavad enne selle otsuse jõustumist aset leidnud asjaolusid.

( 13 ) Tuleb meenutada, et I. Santesteban Goicoechea suhtes väljastati 2004. aastal Euroopa vahistamismäärus.

( 14 ) Pariisis alla kirjutatud väljaandmise Euroopa konventsioon, mis sõlmiti Euroopa Nõukogu raames (edaspidi „1957. aasta konventsioon”).

( 15 ) Vt raamotsuse põhjendus 4.

( 16 ) Nii on Prantsuse valitsuse andmetel raamotsuse artikli 31 lõikes 2 sätestatud teate esitanud üksnes Taani Kuningriik, Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik.

( 17 ) Vt selle kohta raamotsuse põhjendused 1 ja 5.

( 18 ) Samamoodi peaks olemasolevate lepingute jätkuv kohaldamine, samuti nagu uute lepingute sõlmimine, Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korda lihtsustama või selle hõlbustamist jätkama (vt raamotsuse artikli 31 lõike 2 esimene ja teine lõik).

( 19 ) 1996. aasta konventsiooni ei ole kõik liikmesriigid veel ratifitseerinud ja seega ei ole see veel ametlikult jõustunud (vt selle artikli 18 lõige 2). Siiski on 1996. aasta konventsioon alates 1. juulist 2005 kohaldatav Prantsuse Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi vahel, kuna need kaks liikmesriiki on selle ratifitseerinud ja esitanud deklaratsioonid vastavalt nimetatud konventsiooni artikli 18 lõikele 4.

( 20 ) 1996. aasta konventsiooni artikli 18 lõige 5.

( 21 ) Vt esimest eelotsuse küsimust käsitlev osa, eelkõige käesoleva seisukoha punkt 24.

( 22 ) Vt selle kohta raamotsuse põhjendused 1 ja 5.

( 23 ) Vt 1996. aasta konventsiooni artikkel 18.

( 24 ) Isegi selles osas, mis puudutab Euroopa vahistamismäärust käsitleva menetluse kohaldamisalasse kuuluvaid väljaandmistaotlusi, lubab raamotsuse artikli 31 lõige 2 liikmesriikidel minna kaugemale ja kohaldada kahe- või mitmepoolseid lepinguid – olemasolevaid või uusi –, mis aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korra lihtsustamisele või edasisele hõlbustamisele. Seda enam peab selline paremaks muutmine olema võimalik selles osas, mis puudutab Euroopa vahistamismääruse menetluse kohaldamisalast välja jäävaid väljaandmistaotlusi.

( 25 ) 1996. aasta konventsiooniga 1957. aasta süsteemi sisseviidud paranduste hulgas tuleb eelkõige esile tõsta järgmisi parandusi: esiteks, väljaandmisest ei saa keelduda sellel alusel, et taotluse saanud riigi seaduste kohaselt ei või isiku suhtes enam menetlust algatada või karistust täide viia (1996. aasta konventsiooni artikli 8 lõige 1); teiseks, taotluse saanud liikmesriik ei tohi käsitleda ühtegi õigusrikkumist poliitilise õigusrikkumisena (1996. aasta konventsiooni artikkel 5, õigusrikkumiste „depolitiseerimine”). Sellest tulenevalt ei saa enam väljaandmisest keelduda selle alusel, et tegemist on „poliitilise” süüteoga.

( 26 ) Raamotsuse põhjendus 4.

( 27 ) Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsioon, mis on alla kirjutatud Roomas 4. novembril 1950 (edaspidi „EIÕK”).

( 28 ) 3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C-303/05: Advocaten voor de Wereld (EKL 2007, lk I-3633, punkt 45).

( 29 ) Vt selle kohta 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-540/03: parlament vs. nõukogu (EKL 2006, lk I-5769, punktid 70 ja 71).

( 30 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas Soering vs. Ühendkuningriik (A-seeria, nr 161, lk 33, punkt 85).

( 31 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 31. augusti 1999. aasta otsus kohtuasjas Di Giovine vs. Portugal, (hagiavaldus nr 39912/98).

( 32 ) Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 4. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas Mamatkoulov ja Askarov vs. Türgi (hagiavaldused nr 46827/99 ja 46951/99, Recueil des arrêts et décisions 2005-I, punkt 82); 21. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas RAF vs. Hispaania (hagiavaldus nr 53652/00, Recueil des arrêts et décisions 2000-XI); 8. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas Sardinas Albo vs. Itaalia (hagiavaldus nr 56271/00, Recueil des arrêts et décisions 2004-I) ja 23. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas Zaratin vs. Itaalia (hagiavaldus nr 33104/06).

( 33 ) Vt eespool 28. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Advocaten voor de Wereld (punkt 49 ja viidatud kohtupraktika) ning 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C-266/06 P: Evonik Degussa vs. komisjon ja nõukogu (punkt 38).

( 34 ) Vt eespool 28. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Advocaten voor de Wereld (punkt 50) ja eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Evonik Degussa vs. komisjon ja nõukogu (punkt 39).

( 35 ) Vt selle kohta eespool 11. joonealuses märkuses viidatud 16. juuni 2005. aasta otsus Pupino (punkt 46, koostoimes punktidega 44 ja 45). Vt lisaks Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa) 26. veebruari 1969. aasta määrus kohtuasjas 2 BvL 15, 23/68 (avaldatud: Neue Juristische Wochenschrift 1969, lk 1059, 1061, ja Saksamaa konstitutsioonikohtu otsuste kogumik, BverfGE, 25. kd, lk 269, 286 jj).

( 36 ) Euroopa inimõiguste komisjoni 6. juuli 1976. aasta otsus X vs. Madalmaad (kaebus nr 7512/76, D. R. 6, lk 185); 6. märtsi 1991. aasta otsus Polley vs. Belgia (kaebus nr 12192/86) ja 18. jaanuari 1996. aasta otsus Bakhtiar vs. Šveits (kaebus nr 27292/95).

( 37 ) Tuleb meenutada, et Cour d’appel de Versailles jättis selle taotluse rahuldamata (19. juuni 2001. aasta otsus) põhjusel, et asjaomase isiku vastu esitatud süüdistuse aluseks olevad asjaolud olid Prantsuse õiguse kohaselt aegunud.

( 38 ) 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-2/06: Kempter (EKL 2008, lk I-411, punkt 37).

( 39 ) 12. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas C-462/05: komisjon vs. Portugal (EKL 2008, lk I-4183, punkt 23).

( 40 ) Vt samuti Cour de cassation’i (kassatsioonikohtu, Prantsusmaa) chambre criminelle’i (kriminaalkollegiumi) 15. veebruari 2006. aasta otsus nr 05-86.095 (kohtuasi Zurutuza Sarasola); 12. mai 1987. aasta otsus, Bull. Crim. 1987, nr 194 (kohtuasi Dario Fantig), ja 9. juuli 1987. aasta otsus, Bull. Crim. 1987, nr 229 (kohtuasi Imaz-Martiarena).

( 41 ) 1996. aasta konventsiooni artikli 8 lõige 1.

( 42 ) 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-308/04 P: SGL Carbon vs. komisjon (EKL 2006, lk I-5977, punkt 26 ja viidatud kohtupraktika).

( 43 ) Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 50.

( 44 ) 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon (EKL 2004, lk I-123, punkt 338).

( 45 ) Erinevalt 28. septembri 2006. aasta otsusest kohtuasjas C-467/04: Gasparini jt (EKL 2006, lk I-9199).