ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 90/8

Eelotsusetaotlus, mille esitas Court of Appeal (Ühendkuningriik) 19. jaanuaril 2009 – The Motor Insurers’ Bureau versus Helphire (UK) Limited, Angel Assistance Limited

(Kohtuasi C-26/09)

2009/C 90/13

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal

Põhikohtuasja pooled

Apellant: The Motor Insurers’ Bureau

Vastustajad: Helphire (UK) Limited, Angel Assistance Limited

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus

a) Kui liikmesriigi õigusnormidega on ette nähtud, et liiklusõnnetuses kannatanule õnnetusjärgselt asendussõiduki üürimise tulemusel tekkinud kulud peab hüvitama vastutav isik, siis kas direktiivi (1) artikli 1 lõige 4 võimaldab välistada MIB-i kohustuse tasuda sellised kulud, kui hüvitis makstakse lõpuks kindlustusandjale, kes on andnud välja õnnetusjärgse kindlustuse poliisi, mis katab sõiduki üürimise kulud, kui vastutav isik neid ei hüvita?

b) Kui vastus esimese küsimuse punktile a on eitav, siis kas MIB-i makstav hüvitis võib piirduda kindlustusmaksetega, mis tuli nende olemasolu korral tasuda auto üürimise kulud maksnud kindlustusandjatele?

Teine küsimus

Kui vastus esimese küsimuse punktile a on eitav,

siis kas siseriiklik kohus on kohustatud tõlgendama kindlustuseta juhte käsitlevat lepingut nii, et võimaldada direktiivi mõju kooskõlas põhimõtetega, mida Euroopa Kohus on väljendanud kohtuasjas C-106/89: Marleasing vs. La Comercial Internacional de Alimentación (EKL 1990, lk I-4135)? Teisisõnu, kas „siseriiklik õigus tervikuna”, millele on viidatud liidetud kohtuasjades C-397/01–C-403/01: Pfeiffer vs. Deutsches Rotes Kreuz (EKL 2004, lk I-883) tehtud otsuse punkti 120 kolmandas taandes, hõlmab sellist lepingut nagu kindlustuseta juhte käsitlev leping?

Kolmas küsimus

Kui vastus esimese küsimuse punktile a on eitav,

siis kas direktiivi artikli 1 lõikel 4 on vahetu õigusmõju?

Neljas küsimus

Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav:

a) Kui on vaja tuvastada, kas sellise organi nagu MIB vastu esitatavates nõuetes saab tugineda direktiivi sätetele, millel võib olla vahetu õigusmõju: i) siis kas sellisel tuvastamisel saab võtta aluseks Euroopa Kohtu 12. juuli 1990. aasta otsuses kohtuasjas C-188/89: Foster vs. British Gas (EKL 1990, lk I-3313) ette nähtud kriteeriumid? ja ii) kui sellisel tuvastamisel tuleks aluseks võtta mõned (kuid mitte kõik) nimetatud kriteeriumid ja/või teatavaid lisakriteeriume, siis millistel kriteeriumidel peaks selline tuvastamine põhinema?

b) Kas siseriiklik kohus üksi on pädev määrama kindlaks organi vastavuse asjakohastele kriteeriumidele?

c) Kas MIB tunnustega organ vastab kõnealustele kriteeriumidele nii, et tema vastu esitatavates nõuetes saab tugineda vahetu õigusmõjuga direktiivi sätetele?

(1) Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3)
C.

maksukohustuslane on nimetatud teise äriühinguga kokku leppinud, et ta maksab kinni punktide alusel antavate kaupade soovitusliku jaehinna, siis: 1. Kuidas tuleb käibemaksudirektiivi (1) artikleid 14, 24, 73 ja 168 (enne kuuenda direktiivi (2) artiklid 5 ja 6, artikli 11 A osa lõike 1 punkt a ja artikli 17 lõige 2) tõlgendada maksukohustuslase poolt sellele teisele äriühingule tehtavate maksete suhtes? 2. Täpsemalt, kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslase maksed kõnealusele teisele äriühingule on: a) üksnes tasu kõnealuse teise äriühingu poolt maksukohustuslasele teenuste osutamise eest; b) üksnes kolmanda isiku makstav tasu kõnealuse teise äriühingu poolt klientidele kaupade tarnimise eest; c) tasu osaliselt kõnealuse teise äriühingu poolt maksukohustuslasele teenuste osutamise eest ja osaliselt kõnealuse teise äriühingu poolt klientidele kaupade tarnimise eest; või d) tasu kõnealuse teise äriühingu poolt nii reklaami- ja turundusteenuste osutamise kui ka boonuskaupade tarnimise eest maksukohustuslasele? 3. Kui vastus teisele küsimusele on selline, et niisugused maksed on tasu osaliselt kõnealuse teise äriühingu poolt maksukohustuslasele teenuste osutamise eest ja osaliselt maksukohustuslase kui kolmanda isiku tasu kõnealuse teisele äriühingule selle eest, et nimetatud äriühing tarnis klientidele kaupu, siis millised on ühenduse õiguses sätestatud kriteeriumid selle kindlaksmääramiseks, kuidas jaotada niisugune makse teenuste osutamise ja kaupade tarnimise vahel?
iii)

kokkulepped erinevate ettevõtjatega (tuntud kui „tarnijad”), mille alusel tarnijad kohustuvad muu hulgas pakkuma kaupu ja/või osutama teenuseid punktikogujatele väiksema hinnaga, kui tuleks muidu maksta, või tasuta, kui punktikoguja lunastab oma punkte, ning programmikorraldaja maksab tarnijatele „teenustasu”, mis on arvutatud vastavalt asjakohase perioodi jooksul selle tarnija juures lunastatud puntide arvule: 1. Kuidas tuleb tõlgendada nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikleid 14, 24 ja 73 (varem nõukogu 17. mai 1977. aasta direktiivi 77/388/EMÜ (2) artiklid 5 ja 6 ning artikli 11 osa A lõike 1 punkt a), kui programmikorraldaja teeb makseid tarnijatele? 2. Kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et sellised programmikorraldaja poolt tarnijatele tehtud maksed on: a) üksnes vastutasu tarnijate poolt programmikorraldajale teenuste osutamise eest või b) üksnes vastutasu tarnijate poolt punktikogujatele kaupade pakkumise ja/või teenuste osutamise eest või c) vastutasu osaliselt tarnijate poolt programmikorraldajale teenuste osutamise eest ja osaliselt tarnijate poolt punktikogujatele kaupade pakkumise ja/või teenuste osutamise eest? 3. Kui vastus küsimusele 2 on c, mis tähendab, et teenustasu on vastutasu tarnijate kahe soorituse eest – üks programmikorraldajale ja teine punktikogujatele –, siis millised on ühenduse õiguses sätestatud kriteeriumid, mille alusel saab kindlaks määrata, kuidas teenustasu peaks proportsionaalselt selliste soorituste vahel jaotuma?”
ET Euroopa Liidu Teataja C 90/12

30. jaanuaril 2009 esitatud hagi – Euroopa Ühenduste Komisjon versus Eesti Vabariik

(Kohtuasi C-46/09)

2009/C 90/18

Kohtumenetluse keel: eesti

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: E. Randvere ja K. Simonsson)

Kostja: Eesti Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Eesti Vabariik ei ole Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/59/EÜ (1) laevaheitmete ja lastijäätmete vastuvõtmise seadmete kohta sadamates siseriiklikku õigusesse nõuetekohaselt üle võtnud, siis on Eesti Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklist 11 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiivi 2000/59 artikli 11 lõike 2 punktist a nähtub, et Eesti Vabariik on kohustatud kehtestama kriteeriumid, mille alusel valitakse kontrollitavad laevad, mis ei ole kalalaevad ega kuni 12 reisija lõbusõidulaevad.

Direktiivi 2000/59 artikli 11 lõike 2 punkt c näeb ette, et kui pädev asutus ei ole sellise kontrollimise tulemusega rahul, tagab ta, et laev ei lahku sadamast enne laevaheitmete ja lastijäätmete üleandmist sadama vastuvõtuseadmetesse vastavalt artiklitele 7 ja 10.

Eesti Vabariik on teatanud oma kavatsusest täiendada siseriiklikke õigusnorme, et direktiiv nõuetekohaselt üle võtta. Komisjonini ei ole jõudnud teavet niisuguste muudatuste kehtestamise kohta.

(1) EÜT L 332, lk 81; ELT eriväljaanne 07/05, lk 358.
ET Euroopa Liidu Teataja C 90/20

General Química, S.A., Repsol Química, S.A. ja Repsol YPF, S.A. 3. märtsil 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kuues koda) 18. detsembri 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-85/06: General Química jt versus Euroopa Ühenduste Komisjon

(Kohtuasi C-90/09 P)

2009/C 90/32

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellandid: General Química, S.A., Repsol Química, S.A. ja Repsol YPF, S.A. (esindajd: advokaadid J. M Jiménez-Laiglesia Oñate ja J. Jiménez-Laiglesia Oñate)

Teine menetluspool: Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellantide nõuded

— Tühistada 18. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T-85/06 osas, milles lükatakse tagasi tühistamisalus, mis tugineb ilmselgel hindamisveal ja põhjenduse puudumisel seoses apellantide solidaarvastutusega;

— tühistada [komisjoni] otsuse artikli 1 punktid g ja h ning artikli 2 punkt d osas, milles need on suunatud Repsol YPF ja Repsol Química kui isikute vastu, kes on solidaarselt vastutavad EÜ asutamislepingu artikli 81 lõike 1 rikkumise eest koos General Químicaga, ning teise võimalusena osas, milles otsus on suunatud Repsol YPF vastu, vähendades mõlemal juhul sobivalt määratud trahvi summat.

Väited ja peamised argumendid

Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud General Química, S.A.-le etteheidetava käitumise eest Repsol Químicale ja Repsol YPF-le vastutust omistava otsuse tühistamisaluse tagasilükkamise peale. Kohtuotsuses tugines Esimese Astme Kohus apellantide väitel ekslikult vastutuse omistamise kriteeriumile, millel ei ole seost kohtuasja asjaolude, olukorra ega General Química poolt toimepandud rikkumisega. Kohtuotsuses on tehtud viga omistades emaettevõtjale vastutuse tütarettevõtja eest leides, et tegemist oli ühe majandusüksusega ainuüksi seetõttu, et emaettevõtjal oli võimalik ning ta oli võimeline avaldama oma tütarettevõtjale otsustavat mõju. Samuti ei ole kohtuotsuses selgitatud, miks valitud elemendid tõendavad otsustava mõju olemasolu jättes hindamata kohtuasja toimikus sisalduvad elemendid või moonutades neid. Lisaks sellele on Esimese Astme Kohus kohaldanud ekslikult kohtupraktikas sedastatud eeldust juhul, mil emaettevõtjale kuulub kogu tütarettevõtja kapital ning on tõendamiskoormise ümber pööranud seletamata sealjuures, milliseid tõendeid tuleks eelduse ümberlükkamiseks esitada. Kohtuotsusega antakse komisjonile nimetatud eelduse ümberlükkamiseks esitatud tõendite hindamisel ja kaalumisel piiramatu pädevus. Selle tagajärjel on eeldus tegelikkuses ümberlükkamatu. Samuti, lisaks asjaolule, et Repsol YPF vastutust ei ole tuvastatud ning seda ei ole üheselt välja selgitatud, on kohtuotsuses tehtud viga laiendades automaatselt eeldust kontserni emaettevõtjale ainuüksi võime tõttu avaldada otsustavat mõju. Vastutus omistatakse kontsernile ja mitte ettevõttele kui majandusüksusele; lisaks sellele on nimetatud vastutuse olemasolu ümberlükkamatu.
3.

Juhul kui „toitude ja jookidega varustamise” osas on täidetud kaupade ja teenuste liigi piisava määratletuse eeldus: kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 6 on vastuolus kehtiva sisendkäibemaksu mahaarvamise erandi muudatus juhul, kui selle muudatuse tegemisel lähtuti sellest, et põhimõtteliselt piirati erandi ulatust, mille alusel ei ole aga siiski välistatud, et üksikjuhul on mahaarvamisõiguse piirangu ulatus ühel majandusaastal suurem eelkõige selle kohaldamisala muutvas õigusnormis sätestatud mahaarvamise piirangu kindlasummalise olemuse tõttu?
ET Euroopa Liidu Teataja C 82/12

15. jaanuaril 2009 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Portugali Vabariik

(Kohtuasi C-20/09)

(2009/C 82/23)

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: R. Lyal ja A. Caeiros)

Kostja: Portugali Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Portugali Vabariik on rikkunud EÜ artiklist 56 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklist 40 tulenevaid kohustusi, nähes seaduse nr 39-A/2005 alusel kehtestatud korrigeerimise raames ette soodsama maksualase kohtlemise üksnes Portugali riigi poolt emiteeritud riigi võlakirjade suhtes.

— Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

2005. aasta septembris esitati komisjonile kaebus seoses „31. detsembri 2004. aasta seisuga Portugali territooriumil mitte asuvate varade maksualase korrigeerimise erikorra” — mis on heaks kiidetud 29. juuli 2005. aasta seadusega nr 39-A/2005 — teatud sätete vastuoluga ühenduse õigusnormide ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepinguga.

Maksualase korrigeerimise erikorrast tuleneb, et maksukohustuslased pidid nimetatud korrigeerimise raames tasuma 5 % määraga samaväärse summa maksualase korrigeerimise deklaratsioonis märgitud varade väärtuselt ja et juhul, kui kogu või osa varast oli Portugali riigi võlakirjad, vähendati nimetatud määra nende võlakirjade osas poole võrra; seda määra vähendati ka muude varade suhtes, mille väärtus reinvesteeriti Portugali riigi võlakirjadesse kuni maksualase korrigeerimise deklaratsiooni esitamise kuupäevani.

Komisjon leiab, et maksualase korrigeerimise erikord annab eelise osas, mis puudutab varade repatrieerimist ja investeerimist Portugali riigi võlakirjadesse, mis seisneb vähendatud määra kohaldamises varade suhtes, mis koosnevad Portugali riigi võlakirjadest või vara väärtusest, mis reinvesteeritakse nimetatud võlakirjadesse. See tähendab, et pärsitakse seda korda kasutavate isikute tahet hoida oma korrigeeritud varasid muul kujul kui Portugali riigi võlakirjad.

Euroopa Ühenduste Kohus on juba leidnud, et siseriiklikud maksuõigusnormid, mis võivad pärssida maksukohustuslase tahet investeerida teistes liikmesriikides, kujutavad endast kapitali vaba liikumise piirangut EÜ artikli 56 tähenduses.

Käesolevas asjas leiab komisjon — olgugi et ta ei vaidlusta asjaolu, et riigi võlakirju võib kohelda soodsamalt –, et madalam maksumäär, mida kohaldatakse üksnes korrigeeritud varade suhtes, milleks on Portugali riigi võlakirjad, kujutab endast kapitali liikumise diskrimineerivat piirangut, mis on keelatud EÜ artikliga 56 ja mida ei saa õigustada EÜ artikli 58 lõike 1 alusel.

Euroopa Majanduspiirkonnalepingu sätted, mis käsitlevad kapitali liikumist, on identsed EÜ asutamislepingu vastavate sätetega. Seega asjaolu, et pärsitakse isikute, kes võivad kasutada maksualase korrigeerimise erikorda, tahet omada sellist vara Norras, Liechtensteinis või Islandil, kujutab endast samuti kapitali vaba liikumise piirangut, mis on keelatud EMP lepingu artikliga 40.
1.

a) Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) (edaspidi „Brüsseli I määrus”) artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet saab teenuste osutamise lepingu suhtes kohaldada ka siis, kui on kokku lepitud, et teenuseid osutatakse mitmes liikmesriigis? b) Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, kas nimetatud sätet tuleb tõlgendada selliselt, et iseloomuliku kohustuse täitmise koht määratakse selle koha järgi, kus asub — ajakulu ja tegevuse olulisuse alusel hinnates — teenuse osutaja põhitegevus; c) põhitegevuse kindlakstegemise võimatuse puhul võib hagi kõigi lepingust tulenevate nõuete rahuldamiseks esitada hageja valikul ükskõik millises teenuse osutamise kohas ühenduse piires?
2.

Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt ühenduse õiguses „kaubanduses kasutamise” tuvastamise kohta artikli 8 lõikes 4 kindlaksmääratud kvalitatiivseid ja kvantitatiivseid nõudeid. Esiteks leidis ta, et see nõue hõlmab mistahes kaubanduslikku kasutust, mis ei kuulu otseselt eraviisilise kasutuse alla, ning sedastas muu seas, et väidetava artikli 8 lõikes 4 sätestatud õiguse tegelik kasutamine ei ole nõutav, nagu see on kaubamärkide puhul. Selles osas aktsepteeris Esimese Astme Kohus saadetiste „Free of charge” käsitlemist nii „kaubanduses kasutamise” kui ka teises tähenduses kasutamisena (kasutamine kaubamärgina mitte päritolunimetusena). Teiseks võeti vaidlustatud otsuses selle kaubamärgi kasutamisena, mille kohta on esitatud vastulause, arvesse asjaomase registreerimistaotluse esitamise järgset kasutamist ning seega jäeti arvestamata, et varasemale kaubamärgile kui artiklist 8 tulenevale vastulausele tuginemiseks peavad kõik selle vastulause aluse suhtes kehtivad tingimused olema rahuldatud vastulause esitamise ajal. Esimese Astme Kohus tõlgendas artikli 8 lõiget 4 vääralt, sedastades territoriaalsuse põhimõttega vastuolus, et arvesse võib võtta kasutamist, mis on aset leidnud väljaspool riike, kus artikli 8 lõikes 4 sätestatud õigused väidetavalt esinevad.
1.

Kas olukorras, kus liikmesriik tunnistab, et teenuseid osutab asutus, mida tuleb käsitada käibemaksudirektiivi (1) artikli 132 lõike 1 punktis b nimetatud nõuetekohaselt tunnustatud asutusena, mis on haiglate, meditsiini- ja diagnostikakeskustega sama laadi, tuleb artikli 132 lõike 1 punktis b kasutatud väljendit „haiglaravi ja meditsiiniline abi” tõlgendada nii, et see hõlmab kompleksset teenust või teise võimalusena ühte või mitut (kui jah, siis millist) teenust, mis vastavad järgmistele kirjeldustele (üksikasjalikumalt kirjeldatud poolte vahel kokku lepitud faktikirjelduses): a) veel sündimata lapse vanemate varustamine vajalike meditsiiniseadmete komplektiga, mille abil saab sünni juures viibiv sõltumatu meditsiinitöötaja koguda kohe pärast lapse sündi nabaväädiverd; b) selliselt kogutud vere testimine selleks ette nähtud laboris, et teha kindlaks, ega see ei kanna endas haigust, mis kandub edasi verega või verest eraldatud tüvirakkudega, juhul kui tüvirakke kasutatakse ravi otstarbel (verd testitakse uuesti kuue kuu möödudes); c) saadud vere töötlemine kvalifitseeritud meditsiinitöötajate poolt või nende järelevalve all raviotstarbel kasutamiseks sobiva tüvirakkude proovi eraldamiseks; d) vere ja tüvirakkude hoiustamine teaduslikult kontrollitud tingimustel, mille eesmärk on vere ja tüvirakkude hoidmine ja säilitamine ideaalses seisukorras ja/või e) tüvirakkude väljastamine raviotstarbel kasutamiseks vanemate taotluse alusel (kuni lapse 18-aastaseks saamiseni)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 102/12

Eelotsusetaotlus, mille 18. veebruaril 2009 esitas Cour de cassation (Prantsusmaa) – Établissements Rimbaud SA versus Directeur général de impôts, Directeur des services fiscaux d’Aix-en-Provance

(Kohtuasi C-72/09)

2009/C 102/18

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Établissements Rimbaud SA

Vastustajad: Directeur général de impôts, Directeur des services fiscaux d'Aix-en-Provance

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikliga 40 on vastuolus sellised õigusnormid nagu need, mis tulenevad maksuseadustiku artiklitest 990 jj sel ajal kehtinud redaktsioonis, mis vabastavad Prantsusmaal asuvate kinnisasjade turuväärtuselt võetavast 3-protsendilisest maksust Prantsusmaal asuvad äriühingud, ja kehtestavad äriühingule, mis asub Euroopa majanduspiirkonna riigis, mis ei ole Euroopa Liidu liikmesriik, selle maksuvabastuse saamiseks tingimuse, et Prantsusmaa ja selle riigi vahel oleks maksude tasumisest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimisega võitlemiseks sõlmitud haldusabi leping või et rahvuse alusel mittediskrimineerimise klauslit sisaldava rahvusvahelise lepingu alusel ei või neid juriidilisi isikuid maksustada suuremal määral kui Prantsusmaal asuvaid äriühinguid?
2.

Kas Euroopa Liidus vaba liikumise põhimõttega ja nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/37EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord, artikli 24 lõikega 2 ei ole vastuolus, kui tunnistatakse Belgia hankija õigust nõuda, et välismaised pakkujad peavad esitama Belgia ametiasutusele – ettevõtjate registreerimise komisjonile – kehtivuse kontrollimiseks tõendid, mille on neile väljastanud nende riigi maksu- ja sotsiaalametid ja mis tõendavad, et nende maksu- ja sotsiaalkohustused on täidetud?
C.

Jaatava vastuse korral küsimusele B: kui siseriiklike õigusnormidega on lubatud määratleda metsa või metsamaana ka selliseid alasid, mis ei kujuta endast metsa või metsala määruse nr 2152/2003 artikli 3 punktides a ja b sätestatud määratluste tähenduses, siis kas selline määratlus võib erineda viidatud määruses sätestatud määratlusest nii määruses metsa või metsamaa mõiste määratlemiseks kasutatud elementide osas kui ka võimalike määruses kasutatutega samasuguste elementide suuruse arvulise määratlemise osas; või kas selline siseriiklike õigusnormidega kehtestatud määratlus võib küll sisaldada metsa või metsamaa mõistet määratlevaid elemente, mis erinevad määruse määratluses kasutatud elementidest, aga määruses kasutatutega samasuguste elementide puhul on siseriiklike õigusnormidega lubatud üksnes jätta need arvuliselt määratlemata või juhul, kui need arvuliselt määratletakse, siis ei ole võimalik kõrvale kalduda määruses sedastatud arvulisest määratlusest?
1.

Kas Türgi kodanik, kes töötab liikmesriigi seaduslikul tööturul ja teeb pidevalt teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, millel on teatav majanduslik väärtus ning mille eest ta saab tasu, on töötaja EMÜ ja Türgi assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 (ARB 1/80) artikli 6 lõike 1 tähenduses ka juhul, kui töö ajaline kestus on ainult umbes 14 % kollektiivlepingu järgsest täistööajast (käesolevas asjas 5,5 töötundi 39 töötunnist nädalas) ja selle töö eest saadav sissetulek katab ainult umbes 25 % summast, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt äraelamise tagamiseks vaja (käesolevas asjas umbes 175 eurot ca 715 eurost)? Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav,
ET Euroopa Liidu Teataja C 102/16

Portela – Comércio de artigos ortopédicos e hospitalares, Lda27. veebruaril 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kaheksas koda) 17. detsembri 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-137/07: Portela – Comércio de artigos ortopédicos e hospitalares, Lda versus Euroopa Ühenduste Komisjon

(Kohtuasi C-85/09 P)

2009/C 102/26

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Apellant: Portela – Comércio de artigos ortopédicos e hospitalares, Lda (esindaja: advokaat C. Mourato)

Teised menetluspooled: Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellandi nõuded

Hageja palub Euroopa Kohtul

— tühistada vaidlustatud määrus osas, kus leitakse, et põhjuslik seos komisjoni tegevusetuse ja hageja väidetud kahju vahel ei ole tõendatud (määruse punktid 96, 97, 99, 100 ja 101);

ja, tehes asjas sisulise otsuse,

— tunnistada esimese võimalusena, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tingimused on käesolevas asjas täidetud; mõista komisjonilt välja hüvitis väidetud kahju eest ja kahes kohtuastmes kantud kõik kohtukulud, seal hulgas hageja kohtukulud;

— teise võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse, et viimane kontrolliks, kas lepinguvälise vastutuse tingimused on täidetud; mõista komisjonilt välja hüvitis väidetud kahju eest ja kohtukulud – seal hulgas hageja kohtukulud – seoses käesoleva apellatsioonkaebusega ja menetlusega Esimese Astme Kohtus.

Väited ja peamised argumendid

Põhjenduste ebapiisavus, kuivõrd Esimese Astme Kohus ei ole vastanud esialgse hagi punktides 92 ja 93 hageja esitatud argumentidele, mille kohaselt ühenduse piirkonnas puudus tootjal volitatud esindaja, samas kui direktiiv nõudis volitatud esindajat, muudavad määratud asutuse poolt vastavuse hindamise protsessi võimatuks, ja lõpuks komisjoni kinnitusel, et Portugali ametiasutuse Infarmed süül ei kutsutud teda kaitsemeetmete menetlusse astuma, et toimida nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta (1) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 1998. aasta direktiiviga 98/79/EMÜ meditsiiniliste in vitro diagnostikavahendite kohta (2)) artikli 14b alusel.

Hindamisviga komisjoni käitumise ja hageja kantud kahju vahelise põhjusliku seose hindamisel ning ühtlasi ka direktiivi artiklite 8 ja 14b väär tõlgendamine.

Kaitseõiguste rikkumine, kui keelduti hageja taotletud menetlustoimingutest.

(1) EÜT L 169, lk 1.

(2) EÜT L 331, lk 1.