KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 15. mail 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑378/18

Landwirtschaftskammer Niedersachsen

versus

Reinhard Westphal

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus))

Eelotsusetaotlus – Ühine põllumajanduspoliitika – Ühenduse toetuskavad – Pindalatoetused – Alusetult makstud summade tagasinõudmine – Karistused – Aegumine – Tähtaja algus – Võimalik liidu finantshuvide kaitse normide kohaldamine

1. Üks Saksamaa põllumajandustootja taotles aastatel 2001 ja 2002 määruse (EÜ) nr 1251/1999 ( 2 ) alusel vastavaid toetusi põllumajandusmaa jaoks. Ta sai asjaomased maksed mitu kuud pärast vastavaid taotlusi, kuid 2006. aastal leidis Landwirtschaftskammer Niedersachsen (Alam-Saksi liidumaa põllumajanduskoda, edaspidi „põllumajanduskoda“), et see põllumajandustootja oli deklareerinud oma maatükkide suuruse valesti, ning otsustas seetõttu kohase karistusena niisuguse teguviisi eest toetuse täielikult tühistada.

2. Saksamaa kohtutes oli kohtuvaidluse keskmes nendele asjaoludele kohaldatav aegumistähtaeg, s.o küsimus seoses teatavate liidu õigusnormide – millega oli väidetavalt kehtestatud soodsam karistussüsteem – in melius tagasiulatuva jõuga.

I. Õiguslik raamistik

A. Ühist põllumajanduspoliitikat käsitlevad õigusnormid

1. Määrus (EMÜ) nr 3887/92 ( 3 )

3. Artikli 9 lõikes 2 on sätestatud: „2. Kui pindalatoetuse taotluses deklareeritud pindala on kindlaksmääratud pindalast suurem, arvutatakse toetussumma kontrolli käigus tegelikult kindlaks määratud pindala alusel. Tegelikult kindlaks määratud pindala suurust vähendatakse siiski tuvastatud vahe kahekordse väärtuse võrra, kui see vahe on suurem kui kaks hektarit või 3% kindlaksmääratud pindalast, kuid mitte suurem kui 20% kindlaksmääratud pindalast, välja arvatud vääramatu jõu korral. Kui erinevus deklareeritud pindalast on üle 20% kindlaksmääratud pindalast, siis pindalaga seotud toetust ei anta. […] Käesoleva artikli kohaldamisel on „kindlaksmääratud pindala“ see pindala, mille puhul on kõik õigusnormide nõuded täidetud […]“. [siin ja edaspidi on seda määrust osundatud mitteametlikus tõlkes]

2. Määrus (EÜ) nr 2419/2001 ( 4 )

4. Artikli 32 lõikes 1 on märgitud: „1. Kui teatava põllukultuuri rühma puhul deklareeritud pindala on suurem kui artikli 31[ ( 5 )] lõike 2 kohaselt kindlaksmääratud pindala, lähtutakse toetuse arvutamisel kindlaksmääratud pindalast, mida vähendatakse leitud vahe kahekordse väärtuse võrra, kui see vahe on suurem kui kas kaks hektarit või 3% kindlaksmääratud pindalast, kuid mitte suurem kui 20% kindlaksmääratud pindalast. Kui see vahe on kindlaksmääratud pindalast 20% võrra suurem, siis asjaomase põllukultuurigrupi puhul pindalatoetust ei anta.“

5. Artiklis 49 („Alusetult makstud summade tagasinõudmine“) on märgitud: „1. Alusetult tehtud väljamakse korral peab põllumajandustootja kõnealuse summa koos lõike 3 kohaselt arvutatud intressiga tagasi maksma. […] 5. Lõikes 1 osutatud tagasimaksekohustust ei kohaldata, kui ajavahemik toetuse maksmise kuupäeva ja pädeva asutuse poolt makse saajale esmakordselt alusetust maksest teatamise kuupäeva vahel on üle kümne aasta. Esimeses lauses osutatud ajavahemikku vähendatakse nelja aastani, kui toetuse saaja tegutses heauskselt. 6. Artikli 13 ja IV jaotise kohaste vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamise tulemusena tagasimakstavate summade suhtes kohaldatakse nelja-aastast aegumistähtaega. […]“.

6. Artiklis 52a „Sätted toetusetaotluste kohta, milles käsitletakse enne 1. jaanuari 2002 alanud turustusaastaid ja lisatasuperioode“, mis lisati määruse (EÜ) nr 118/2004 ( 6 ) artikli 1 punktiga 13, on sätestatud: „Erandina artikli 54 lõikest 2 ja ilma et see piiraks liikmesriikide sätestatud tähtaegade soodsamaid eeskirju, kohaldatakse ka artikli 49 lõiget 5 toetusetaotluste suhtes, mis käsitlevad enne 1. jaanuari 2002 alanud turustusaastaid ja lisatasuperioode, kui pädev asutus ei ole enne 1. veebruari 2004 toetuse saajale juba teatanud asjaomase makse alusetusest“.

7. Kuigi määruse (EÜ) nr 796/2004 ( 7 ) artikli 80 lõikega 1 tunnistati määrus nr 2419/2001 kehtetuks, säilisid aegumisnormid esimese nimetatud määruse artikli 73 lõigetes 1, 5 ja 6 seni, kuni see määrus tunnistati 1. jaanuaril 2010 määruse (EÜ) nr 1122/2009 ( 8 ) artikli 86 lõikega 1 kehtetuks. See viimati nimetatud määrus asendati omakorda määrusega (EL) nr 640/2014 ( 9 ), mis on kehtiv alates 1. jaanuarist 2015.

B. Liidu finantshuvide kaitset käsitlevad õigusnormid. Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95 ( 10 )

8. Liidu finantshuvide kaitseks pettuste vastu võitlemist reguleerivad eeskirjad on sätestatud üldiselt määruses nr 2988/95, mis täiendab valdkondlikke eeskirju, eelkõige põllumajanduse valdkonnas.

9. Selle põhjenduses 9 on märgitud: „ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks ette nähtud ühenduse meetmed ja karistused on toetussüsteemide lahutamatu osa; neil on oma tähendus; nende tõhusus tuleb tagada ühenduse eeskirjade vahetu rakendamisega“.

10. I jaotises („Üldpõhimõtted“) sisalduva artikli 1 lõikes 2 on sätestatud: „2. „Eeskirjade eiramine“ tähendab [liidu] õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks [liidu] üldeelarvet või [tema] juhitavaid eelarveid kas otse [liidu] nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.“

11. Artikli 2 lõikes 2 on märgitud: „2. Halduskaristust ei tohi määrata, kui seda ei ole ühenduse õigusaktis sätestatud enne eeskirjade eiramist. Kui ühenduse eeskirjades kehtestatud halduskaristusi määravaid sätteid muudetakse hiljem, kohaldatakse tagasiulatavalt kergemaid sätteid.“

12. Artiklis 3 on sätestatud: „1. Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates artikli 1 lõikes 1 osutatud eeskirjade eiramise toimepanekust. […] Jätkuvate või korduvate eeskirjade eiramiste korral hakatakse aegumistähtaega arvestama päevast, mil eiramine lõpeb. […] Menetluste aegumistähtaeg katkeb, kui pädev asutus teatab kõnealusele isikule eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse algatamisest. Aegumistähtaega hakatakse arvestama pärast iga katkestust uuesti. […] 2. Halduskaristuse otsuse täitmiseks on aega kolm aastat. […] Katkemist ja peatamist reguleeritakse vastavate siseriikliku õiguse sätetega. 3. Liikmesriikidele jääb võimalus kohaldada käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatust pikemat ajavahemikku.“

II. Tuvastatud faktilised asjaolud ja kohtumenetluse käik

13. Esitan asjaolude kirjelduse, nagu see on esitatud eelotsusetaotluses (millest ma toon sõna-sõnalt ära mõned lõigud), ilma et ma jätaks seejuures hoiatamata nende suhtelise ebaselguse eest.

14. Põllumajandustootja R. Westphal taotles 2000. ja 2001. aasta mais ( 11 ) teatavate põllukultuuride tootjate toetussüsteemi kohaselt vastavaid lisatasuperioodi pindalatoetusi.

15. Põllumajanduskoda määras ja tegi maksed enne kummagi aasta lõppu, mil taotlused esitati. ( 12 )

16. „[12.] jaanuaril 2006 toimunud kohapealse kontrolli käigus tuvastas [põllumajanduskoda] tootmisest kõrvaldatud maa andmete puhul eeskirjade eiramisi. Pärast [R. Westphali] ärakuulamist tühistas põllumajanduskoda 23. juuli 2007. aasta otsusega osa 2000. ja 2001. aasta toetusi ning nõudis ülemääraselt makstud toetuste tagasimaksmist. Arvutuse tegemisel leidis põllumajanduskoda, et karistusena tootmisest kõrvaldatud maa liiga suure pindala deklareerimise eest toetust ei anta“. ( 13 )

17. R. Westphal kaebas selle otsuse peale edasi. „Apellatsioonimenetluses nõustus ta toetuse tühistamisega ja selle summa tagastamisega selles osas, mis ei põhine karistusel. […] Ülejäänud tagastamise suhtes, mis põhineb karistusel, tühistas apellatsioonikohus 23. juuli 2007. aasta otsuse“. ( 14 )

18. Apellatsioonikohtu argumendid kohtuotsuse põhjenduseks olid järgmised: ( 15 ) – Sisulised nõuded määruse nr 3887/92 artikli 9 lõike 2 teises lõigus ette nähtud karistuse määramiseks olid täidetud. Kahel vaatlusalusel aastal oli deklareeritud ja tegelikult kindlaksmääratud tootmisest kõrvaldatud pindala vahe suurem kui 20% kindlaksmääratud pindalast. – Karistus oli siiski aegunud. – Kergema karistusnormi tagasiulatuvalt kohaldamise põhimõte (määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teine lause) nõudis määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõigetes 5 ja 6 ette nähtud aegumiskorra kohaldamist. – Selle süsteemi kohaselt oli karistus aegunud, kuna toetuse väljamaksmisest kuni kuupäevani, millal pädev asutus pärast kontrolle kohapeal kaebajat teavitas, et toetust oli antud alusetult, oli möödunud rohkem kui neli aastat. – Need aegumiseeskirjad on leebemad kui vaikimisi kohaldatavad eeskirjad (s.o määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 teise lõigu esimene lause), sest viimati nimetatud õigusnormi kohaselt algab korduva eeskirjade eiramise korral, nagu sel juhul, aegumistähtaeg alles siis, kui eiramine lõpeb.

19. Põllumajanduskoda kaebas selle kohtuotsuse peale edasi eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.

III. Eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

20. Eelotsusetaotluse esitanud kohus nõustub alama astme kohtuga selles, et eeltingimused määruse nr 3887/92 alusel karistuse määramiseks olid täidetud, arvestades eelkõige, et deklareeritud pindala ja kindlaksmääratud pindala vahe oli suurem kui 20%.

21. Seevastu kahtleb ta soodsama karistuse kriteeriumi kohaldamises, leides, et: – määrus nr 3887/92 ei sisaldanud karistuste aegumise eeskirju ning seepärast peaksid olema kohaldatavad määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese ja teise lõigu eeskirjad, milles ette nähtud nelja-aastast aegumistähtaega hakatakse arvestama alates korduva eeskirjade eiramise lõpust. ( 16 ) – Saksa õiguses ei ole kasutatud võimalust kehtestada määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud tähtajast „pikemat tähtaega“. – Alusetult tehtud maksete tagasinõudmise, sh vähendamiste ja väljaarvamiste tõttu tagastamise karistuste aegumist käsitlevate valdkondlike õigusnormide esimest korda vastuvõtmisega määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõigetes 5 ja 6 muudeti aegumistähtaja algust, võttes lähtepunktiks toetuse väljamaksmise, kuigi nelja-aastane periood jäeti samaks.

22. Kuna määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 ei ole märgitud, millal vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamise tagajärjel summade tagasinõudmise aegumistähtaeg algab, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul vaja teada: – kas tuleb kohaldada selle artikli lõikes 5 sätestatud tähtaja arvestamise alguskuupäeva – dies a quo (toetuse väljamaksmise päev). Sel juhul on nõue aegunud. – Kui oleks – vastupidi – tulnud see lünk täita, kasutades määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 teist lõiku kui üldist subsidiaarset normi, siis ei oleks nõue aegunud.

23. Kergema karistusnormi (määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teine lause) kohaldamise põhimõte oleks kohaldatav, vaatamata sellele, et määruse nr 2419/2001 uus õiguslik kord jõustus 1. jaanuaril 2002, s.t pärast toetuse väljamaksmist. ( 17 ) Lisaks jäeti selle viimati nimetatud määrusega toetuse- ja karistamiskord muutmata ning seepärast võib vastavalt kohtupraktikale lähtuda sellest põhimõttest, vaatamata sellele, et normatiivne kontekst on erinev. ( 18 )

24. Jääks välja selgitada, kas uued aegumiseeskirjad on halduskaristusi kehtestavad sätted määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teise lause tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul juhinduvad Saksa kriminaalkohtud süütegude aegumise tuvastamisel menetlusõigusest, mistõttu kergemat karistust sätestava seaduse kohaldamise põhimõte ( 19 ) mängib rolli ainult juhul, kui tegude toimepanemise ja lahendi vahelisel ajal on oluline kuritegevuse oht kasvanud ja seepärast on aegumistähtaega muudetud, mis käesolevas kohtuvaidluses aga nii ei ole. Igal juhul tuleks arvesse võtta õiglust ja et uue aegumiskorra kehtestamine eeldab tingimata selle korra uuesti hindamist seadusandja poolt.

25. Kui kergemad aegumiseeskirjad ei ole kohaldatavad, langeb määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 6 kohaldamine ära. Sel juhul tekib küsimus, kas analoogia alusel oleks kohaldatav sama artikli lõige 5, isegi kui selle sõnasõnaline sisu seda ei võimalda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on loogiline arvata, et määruse nr 2419/2001 artikli 52a redaktsioon põhineb mõttel, et artikli 49 lõige 6 ei nõua erinormi, sest määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teise lausega on juba tagatud ühtne süsteem. Ta soovib seega teada saada, kas esineb õiguslik lünk, mida saaks täita analoogia alusel.

26. Nendel asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas aegumine määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 6 tähenduses algab toetuse maksmisega või tuleb aegumistähtaja arvestamise puhul juhinduda määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikest 1, antud juhul teise lõigu esimesest lausest? 2. Kas aegumiseeskirjad, mis on sätestatud määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 või määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1, on halduskaristusi kehtestavad sätted määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teise lause tähenduses? 3. Kas määruse nr 2419/2001 artiklit 52a, milles nähakse ette sama määruse artikli 49 lõikest 5 tuleneva aegumiseeskirja tagasiulatuv kohaldamine, võib analoogia alusel kohaldada ka määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 6 suhtes?“

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et kui kohaldatav on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 teise lõigu esimene lause (esimene küsimus), siis ei ole ülejäänud küsimustele vaja vastata. Seevastu, kui teisele küsimusele tuleb vastata ja vastus on jaatav, siis ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata.

28. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 8. juunil 2018 ja tähtajaks esitasid kirjalikud seisukohad põllumajanduskoda ja Euroopa Komisjon. Kohtuistungi pidamist ei peetud vajalikuks.

IV. Õiguslik analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

1. Asjasse puutuvad aegumiseeskirjad

29. Eelotsusetaotluses kirjeldatud faktilistest asjaoludest nähtub, et põllumajanduskoda määras 23. juuli 2007. aasta otsusega R. Westphalile karistuse määruse nr 3887/92 artikli 9 lõike 2 teise lõigu tähenduses. Karistus määrati seoses 2000. ja 2001. aasta mais vastavate turustusaastate kohta esitatud toetusetaotlustega, mille eest anti toetust samadel aastatel. Pädev ametiasutus sekkus esimest korda alles 2006. aasta jaanuaris, kui ta viis läbi kohapealse kontrolli ja tuvastas pindalavahe, mistõttu on kahtlusi seoses aegumisega.

30. Näib, et eelotsuse küsimustes eeldatakse, et määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 märgitud aegumistähtaeg (neli aastat) on käesolevas asjas kohaldatav. Põhjustel, mille ma järgnevalt esitan, arvan ma siiski, et see lõige ei ole selle kohtuasja lahendamiseks asjasse puutuv.

31. Peamine põhjus seisneb selliste vähendamiste ja väljaarvamiste laadis, millele määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 on seoses aegumisega viidatud. Selle määruse artiklitest 13 (pärast tähtaja lõppu esitatud taotluste kohta), 32 (ülemääraselt deklareeritud pindala tõttu vähendamiste ja väljaarvamiste kohta) ( 20 ) ja 38 (vähendamiste ja väljaarvamiste kohta seoses erinevustega kariloomade arvus) nähtub, et selles on ette nähtud tõelised rahatrahvid, s.t summad, mis on suuremad deklareeritud ülemäärase osaga proportsionaalselt arvutatud summast, mille ametiasutus tagasi nõuab.

32. Vähendamised ja väljaarvamised on tegelikult ette nähtud karistusena määruse nr 2988/95 ( 21 ) artikli 5 lõike 1 punkti b tähenduses, kuna nendega kohustatakse taotlejat maksma alusetult saadud summadest suurem summa. Euroopa Kohtu praktika on kinnitanud nende õigusnormide karistuslikku laadi, mille kvalifitseerimises karistuseks ei ole kahtlust. ( 22 )

33. Summad, mis tuleb vähendamiste ja väljaarvamiste tagajärjel tagasi nõuda, arvutatakse loogiliselt välja vastavates karistuste määramise haldusotsustes. Nende otsuste kuupäevast alates muutuvad nimetatud summad sissenõutavaks. Ja samamoodi nagu üldnormis (määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 2 esimene lõik) on märgitud „halduskaristuse otsuse täitmiseks [tähtaeg] kolm aastat“, on valdkondlikus normis (määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõige 6) kehtestatud nelja-aastane aegumistähtaeg, mida tuleb mõista maksimaalse ajana, mille jooksul võib ametiasutus sisse nõuda summasid, mis on määratud karistuse alusel sissenõutavad. ( 23 )

34. Minu arvates välistab see tõlgendus absurdse olukorra, mida tähendaks ainult nelja-aastase aegumistähtaja kehtestamine teguviiside puhul, millega nende ilmse õigusvastasuse tõttu kaasnevad karistused (lõige 6), ja teiselt poolt kuni kümneaastase tähtaja kehtestamine muu väiksema raskusastmega teguviisi puhul (lõige 5), millega tekib ainult tagasimaksekohustus. Ainus seletus, mille ma leian, on, et need on eri liiki tähtajad, ja et lõikes 6 osutatud tähtaeg on – nagu ma just ütlesin – karistuse enda täideviimiseks.

35. Näib, et käesolevas kohtuvaidluses ei vaielda põllumajanduskoja 23. juuli 2007. aasta otsusega määratud karistuste (vähendamised ja väljaarvamised) täideviimise aegumistähtaja üle. ( 24 ) Vaidlus piirdub ainult nende summade tagastamise kohustusega, mida maksti põllumajandustootjale 2000. ja 2001. majandusaastal toetuseks ja mida see tootja sai alusetult, kuna toetus anti tegelikust erineva pindala kohta.

36. Seepärast arvan, et määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 6 tõlgendamine ei ole käesolevas asjas asjasse puutuv.

37. Määrus nr 1251/1999, millel R. Westphali esitatud taotlused põhinevad, ei sisaldanud ühtegi sätet, mis reguleeriks niisugusest eeskirjade eiramisest nagu käesolevas kohtuvaidluses tingitud tagasimaksmiskohustuste aegumist. Neid ei olnud ka määruses nr 3887/92, mille artikli 9 alusel võttis põllumajanduskoda vastu 23. juuli 2007. aasta otsuse karistuse määramise kohta.

38. Konkreetsete eeskirjade puudumisel tuli lähtuda üldnormist, ( 25 ) s.t taotluste esitamise ja taotletud toetuste summa väljamaksmise ajal (vastavalt aastatel 2000 ja 2001) kehtinud määruse nr 2988/95 artiklist 3. ( 26 )

39. 2001. aastal võeti siiski vastu erinorm (toetuste kohta põllumajandussektoris), millega kehtestatakse omaette aegumiseeskirjad. Valdkondlikud aegumistähtajad seda tüüpi toetuste alusetute väljamaksete tagasinõudmiseks sätestati määruse nr 2419/2001 artiklis 49 ja neid muudeti osaliselt aastal 2004, kui sellesse määrusesse lisati artikkel 52a.

40. Uus aegumiskord jõustus tagasiulatuvalt pärast määruse nr 2419/2001 muutmist 2004. aastal: konkreetselt võis tagasimaksekohustustele seoses toetusetaotlustega, mis esitati enne 1. jaanuari 2002 alanud turustusaastate kohta, kohaldada määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 ette nähtud aegumistähtaega. ( 27 )

41. Selle uue korra kohaselt, mis on kohaldatav tagasiulatuvalt, aegub tagasimaksekohustus siis, kui „ajavahemik toetuse maksmise kuupäeva ja pädeva asutuse poolt makse saajale esimest korda alusetust maksest teatamise kuupäeva vahel“ on kümme aastat (ilma hea usuta) või neli aastat (hea usu korral). See on lõppkokkuvõttes määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 5 sisu.

42. Artikli 52a lisamisega jõustus määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 5 laiendamine enne 1. jaanuari 2002 (nagu käesoleval juhul) esitatud toetusetaotluste suhtes 25. jaanuaril 2004. Kuna sel ajal ei olnud (üldine) nelja-aastane aegumistähtaeg vastavalt määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikele 1 veel lõppenud, ei teki õiguskindluse seisukohast ( 28 ) probleeme seoses heas usus toime pandud eeskirjade eiramisega: aegumistähtaeg oli mõlema korra (üldise ja erikorra) kohaselt sama, s.t neli aastat.

43. Suuremaid probleeme tekitab määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 5 tagasiulatuvus, kui leitakse, et R. Westphal ei toiminud heas usus. Sel juhul on uue valdkondliku normi aegumistähtaeg (kümme aastat) koormavam kui üldnormi aegumistähtaeg (neli aastat). Leian siiski, et selline tagasiulatuv kohaldamine on õiguslikult õigustatud.

44. Nimelt on Euroopa Kohus oma praktikas tunnistanud, et liikmesriikidel on õiguskaitse valdkonnas õigus kehtestada pikemad aegumistähtajad, mida tuleb arvesse võtta ainult siis, kui aegumistähtaeg ei ole uue tähtaja jõustumise kuupäeval aegunud ja järgitakse liidu õiguse üldpõhimõtteid ( 29 ), eelkõige õiguskindluse ja proportsionaalsuse põhimõtteid.

45. Ma ei näe mingit põhjust mitte laiendada neid kohtupraktika juhiseid Euroopa seadusandja antud õigusnormidele, mille suhtes kohaldatakse samu kriteeriume.

46. Sel juhul on aegumistähtaja pikendamine kümne aastani (määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõige 5) kohaldatav ainult nendele pahauskselt esitatud taotlustele, mille tähtaeg ei ole veel lõppenud. ( 30 )

47. Mis puutub proportsionaalsuse põhimõttesse, ( 31 ) siis kuigi kümneaastane tähtaeg võib näida liiga pikk, on see mulje suhteline, kui arvesse võetakse igal aastal põllumajanduse lisatasudeks kasutatavaid summasid ja asjaolu, et need summad jagatakse suure hulga taotluste vahel, ilma et liikmesriikide ametiasutused teeksid nende suhtes ammendavat kontrolli, kontrollides ainult valimit.

2. Aegumise alguskuupäev

48. Kuna ratione temporis on kohaldatav määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõige 5, saab järeldada, mis kuupäevast alates hakkas R. Westphali tagasimaksmiskohustuse aegumistähtaeg jooksma: toetuse väljamaksmise kuupäevast, nagu on sätestatud selle lõike esimeses lõigus.

49. Ja seda seetõttu, et erinevalt määrusest nr 2988/95, mille artiklis 3 on aegumistähtaja alguskuupäevaks kehtestatud eeskirjade eiramise toimepanemise kuupäev (käesoleval juhul oleks see mõni 2000. ja 2001. aasta mai kuupäev), ( 32 ) on määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 5 esimeses lõigus märgitud aegumistähtaja alguseks toetuse väljamaksmise kuupäev.

50. Pealegi ei eristata määruses nr 2419/2001 ühekordseid või jätkuvaid eeskirjade eiramisi, nagu on tehtud määruses nr 2988/95. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub ideest, et tegu on jätkuva eeskirjade eiramisega, ( 33 ) sest see hõlmab aastate 2000 ja 2001 kahte taotlust.

51. Sellele kvalifitseerimisele saab kinnitust määrusest nr 1251/1999, ( 34 ) milles on kehtestatud toetusetaotluste (nagu R. Westphali taotlused) struktuur, mis põhineb mudelil „enne taotlus ja seejärel väljamaksmine“, kui ka kohtuvaidluse asjaoludest, sest taotlused esitati kahel järjestikusel aastal, s.t 2000. ja 2001. aasta mais, ning väljamaksed tehti nende kummagi aasta lõpukuudel.

52. Euroopa Kohtu praktika kohaselt hakatakse nendel juhtudel aegumistähtaega arvestama liidu eelarvele majandusliku kahju tekitamise kuupäevast, sest kahju tekitati liidu õiguse rikkumises seisnevast tegevusest või tegevusetusest alates. ( 35 )

53. Kokkuvõttes langeb määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 sätestatud aegumistähtaja arvestamise alguse kriteerium kokku jätkuva eeskirjade eiramise korral Euroopa Kohtu sedastatud kriteeriumiga. Mõlemad annavad käesolevas kohtuvaidluses sama tulemuse: alguskuupäev on alusetult antud toetuse väljamaksmise kuupäev.

54. Viimaseks jääb selgitada, kumb kahest määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 ette nähtud tähtajast on kohaldatav, eeldades mõlemal juhul ametiasutuse eelnevat tegevusetust kuni aastani 2006: kas kümneaastane tähtaeg alates väljamaksmisest, ilma muude tingimusteta, või nelja-aastane tähtaeg alates väljamaksmisest, tingimusel et R. Westphal toimis heas usus.

55. Kuna heausksuse hindamine on faktiküsimus, on liikmesriigi kohtu ülesanne seda hinnata ja, olenevalt sellest, mida ta tuvastab, ( 36 ) kohaldada vastavat varianti.

B. Teine eelotsuse küsimus

56. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on vaja teada, kas aegumiseeskirjad, mis on sätestatud määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 ja määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1, saab kvalifitseerida halduskaristusi kehtestavateks säteteks.

57. Tema hinnangul oleneb sellest vastusest, kas tuleb kohaldada in melius tagasiulatuva jõu põhimõtet, mis on iseloomulik hilisematele karistusnormidele, mis eeldavad asjaomase isiku soodsamat kohtlemist. Selle põhimõtte positiivne käsitus on tajutav määruse nr 2988/95 artikli 2 lõikes 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 viimases lauses. ( 37 )

58. Kuna ma arvan, et määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõige 6 ei ole kohaldatav, ei ole minu arvates sellele küsimusele vaja vastata. Minu järgnevad argumendid on seega esitatud ainult teise võimalusena.

59. Selles küsimuses tuleb taas lähtuda kohtuotsuse Taricco jt ( 38 ) doktriinist, mida on täiendatud kohtuotsuse M.A.S ja M.B doktriiniga. ( 39 ) Selles viimases andis Euroopa Kohus vastuse, arvestades, et eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutas „Itaalia õiguskorras ette nähtud aegumisnormide materiaalõiguslikku laadi, mis tähendab, et õigussubjektid peavad saama neid norme etteheidetavate süütegude toimepanemise ajal mõistlikult ette näha ja et neid ei tohi tagasiulatuvalt muuta ebasoodsamaks“. ( 40 )

60. Kohtuotsuses M.A.S ja M.B on märgitud, et tuleb arvesse võtta, kas selle kohtu riigisiseste õigusnormide kohaselt, kes peab kohaldama liidu õigust, „on kuritegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest lahutamatud nõuded, mis puudutavad ettenähtavust, täpsust ja tagasiulatuva jõu puudumist […] kohaldatavad ka […]kuritegude aegumist reguleerivate normide suhtes“. ( 41 )

61. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitas, et Saksa õiguses ei ole aegumistähtaeg reguleeritud mitte materiaalõiguses, vaid kriminaalmenetlusõiguses, ning seetõttu ei ole tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte (ja järelikult seega ka in melius tagasiulatuva jõu põhimõte) tema sõnul seda reguleerivatele õigusnormidele kohaldatav. Eelotsusetaotluses on kinnitatud, et karistuste seaduses sätestatuse põhimõte aegumiseeskirju ei mõjuta. ( 42 )

62. Sel juhul ei oleks põhjust, miks peaks tingimata kohaldama õigusnorme, millega on kehtestatud lühemad väärtegude või halduskaristuste aegumise tähtajad, ülimuslikult õigusnormide suhtes, millega on tegude toimepanemise ajal kehtestatud pikemad tähtajad. Veelgi enam, nagu ma juba märkisin, ( 43 ) ei takistaks miski ka seda laadi rikkumiste puhul, mis ei ole veel aegunud, aegumistähtaegu pikendada, nagu tunnistas Euroopa Kohus kohtuotsuses Glencore Céréales France. ( 44 )

63. Teisest küljest märgib põllumajanduskoda rohkem kohtuvaidluste eriasjaoludele keskendunult, et lex posteriori (määruse nr 2419/2001 artikkel 32) kohaselt ette nähtud karistuse suurus ei olnud väiksem, kui selle õigusnormi kohaselt ette nähtud karistus, mille alusel R. Westphalile karistus määrati (määruse nr 3887/92 artikkel 9).

64. Kuigi soodsama karistusnormi tagasiulatuva jõu põhimõtet kohaldatakse juhul, kui liidu sättega muudetakse eelnevas õigusnormis sätestatud karistust a posteriori, vähendades seda, oli käesoleval juhul summa mõlema normi kohaselt ühesuurune.

65. Selleks et tagasiulatuv jõud in melius oleks kohaldatav, oleks vaja, et „ühenduse seadusandja [oleks] muutnud hinnangut selle kohta, kas karistus vastab asjaomase eiramise raskusastmele“. ( 45 ) Sellest hinnangu muutmisest järelduks, et karistuse suurus on uue normi kohaselt väiksem kui eelneva normi kohaldamisest tulenev summa. ( 46 ) Paistab, et käesolevas asjas see nii ei olnud.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

66. Kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 sätestatud aegumisnormi tagasiulatuvat mõju võib kohaldada analoogia alusel sama artikli lõikele 6.

67. Samamoodi, nagu teise eelotsuse küsimuse puhul, leian, et kolmandale küsimusele ei ole tingimata vaja vastata, sest viited määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikele 6 ei ole käesoleva kohtuvaidluse lahendamiseks tarvilikud. Vastan siiski ka sellele küsimusele ainult teise võimalusena.

68. Määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 6 nimetatud vähendamised ja väljaarvamised eeldavad selle pädeva asutuse sekkumist, kes need vähendamised ja väljaarvamised määras. Nagu ma juba märkisin, ei ole sellise asjaolu korral tegu ametiasutuse tegevusetusega kümne või nelja aasta vältel, mis on sama määruse artikli 49 lõikes 5 tagasimaksmiskohustuste puhul, mille maksmist ei ole toetusesaajalt nõutud, märgitud aegumistähtajad.

69. Kui seadusandja lisas 2004. aastal määrusesse nr 2419/2001 artikli 52a, mis näeb ette, et (uute) aegumistähtaegade tagasiulatuv jõud piirdub ainult selle määruse artikli 49 lõikes 5 sätestatud juhtudega, ja selle artikli lõike 6 juhud jäetakse välja, siis arvan, et see seadusandlik otsus tehti selleks, et neid juhtusid, mis ei ole analoogsed, eristada, mitte neid võrdsustada.

70. Lisaks langeb juhtudel, kus taotleja on toiminud heauskselt, määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõike 5 teises lõigus ette nähtud aegumistähtaeg kokku asjaomaste toetuste sektoris selle õigusnormiga tegelikult asendatud määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud aegumistähtajaga.

71. Järeldan eespool öeldust, et seadusandja nägi aegumistähtaegade tagasiulatuva jõu kindlaksmääramisel selliselt, nagu ta seda tegi (määruse nr 2419/2001 artikkel 52a), tahtlikult ette tagasimaksmiskohustuste aegumistähtaja pikendamise kümne aastani kõikidel kavatsuslikult vigaste deklaratsioonide (taotluste) juhtudel, sealhulgas 2002. turustusaastast varasemate turustusaastate puhul, ja ilma pahausksuseta esitatud deklaratsioonide puhul nelja-aastase aegumistähtaja säilitamise.

72. Lisaks, kui ametiasutus on sekkunud, et teatada asjaomase otsusega vähendamise ja/või väljaarvamise tõttu tagasinõutav summa, ei oma tähtsust, kas asjaomane taotleja toimis hea- või pahauskselt, eelkõige aegumise seisukohast.

73. Lõppkokkuvõttes ei ole eeltingimused selleks, et laiendada määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 koostoimes selle sama määruse artikliga 52a ette nähtud aegumistähtaja tagasiulatuvat jõudu sama artikli 49 lõikele 6, täidetud.

V. Ettepanek

74. Esitatud arutluskäigust lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus põllumajandustootjale, kes esitas toetusetaotlused pindala kohta, mis oli deklareeritud suuremana, kui pädeva asutuse poolt hiljem kindlaks määratud pindala, määrati karistus, tuleb komisjoni 11. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2419/2001, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artiklit 49 tõlgendada nii, et: – nimetatud artikli 49 lõike 5 alusel võib lugeda alusetult saadud summade tagasimaksmise kohustuse aegunuks, eeldusel et pädev asutus ei ole teinud mingeid toiminguid nende summade tagasinõudmiseks, kas ainuüksi seetõttu, et toetuse väljamaksmise kuupäevast on möödunud kümme aastat või, kui taotleja toimis heauskselt, sellest kuupäevast on möödunud neli aastat. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on välja selgitada, kas asjaomane isik toimis vaidluse esemeks olevate taotluste esitamisel heauskselt. – Nimetatud artikli 49 lõige 6 ei ole käsitletavas asjas kohaldatav. – Enne 1. jaanuari 2002 alanud turustusaastate ja lisatasuperioodide kohta esitatud toetusetaotluste aegumiseeskirjad, nagu on sätestatud määruse nr 2419/2001 artiklis 52a, ei ole „halduskaristusi kehtestavad sätted“ nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 2 lõike 2 tähenduses. – Artikli 49 lõikes 5 ette nähtud aegumise alused on erinevad artikli 49 lõikes 6 ette nähtud aegumise alustest, mistõttu ei või määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõikes 5 koostoimes selle määruse artikliga 52a ette nähtud tagasiulatuvat jõudu laiendada analoogia alusel nimetatud lõikele 6.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Nõukogu 17. mai 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse teatavate põllukultuuride tootjatele toetussüsteem (EÜT 1999, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 03/25, lk 322).

( 3 ) Komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määrus, millega sätestatakse teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT 1992, L 391, lk 36), mida on muudetud komisjoni 21. detsembri 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 2801/1999 (EÜT 1999, L 340, lk 29).

( 4 ) Komisjoni 11. detsembri 2001. aasta määrus, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT 2001, L 327, lk 11; ELT eriväljaanne 03/34, lk 308).

( 5 ) Selles artiklis määratakse kindlaks toetuse suuruse arvutamise alus.

( 6 ) Komisjoni 23. jaanuari 2004. aasta määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2419/2001, milles sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (ELT 2004, L 17, lk 7; ELT eriväljaanne 03/42, lk 223).

( 7 ) Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määrus, millega kehtestatakse nõukogu määruses (EÜ) nr 1782/2003 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid, ning nõuetele vastavuse rakendamise üksikasjalikud reeglid (ELT 2004, L 141, lk 18; ELT eriväljaanne 03/44, lk 243).

( 8 ) Komisjoni 30. novembri 2009. aasta määrus, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega (ELT 2009, L 316, lk 65).

( 9 ) Komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määrus, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1306/2013 ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi osas, otsetoetuste, maaelu arengu toetuse ja nõuetele vastavuse süsteemiga seoses kohaldatavatest maksetest keeldumise ja nende tühistamise tingimuste osas ning kõnealuste toetuste ja süsteemiga seotud halduskaristuste osas (ELT 2014, L 181, lk 48).

( 10 ) Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määrus Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (EÜT 1995, L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340).

( 11 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud kohtutoimikus on põllumajanduskoja 23. juuli 2007. aasta otsus, millele ma kohe viitan ja kus on siiski märgitud, et taotlused esitati 2000. ja 2001. aasta märtsis.

( 12 ) Põllumajanduskoja otsusest nähtub, et toetuse määramisest teatati 2000. ja 2001. aasta 30. novembril.

( 13 ) Eelotsusetaotlus, punkt 2.

( 14 ) Ibidem, punkt 3.

( 15 ) Ibidem, punkt 4.

( 16 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei sea kahtluse alla eeskirjade eiramise kvalifitseerimist korduvaks.

( 17 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetab 1. juuli 2004. aasta kohtuotsust Gerken (C‑295/02, EU:C:2004:400, punktid 53–58).

( 18 ) Ta viitab selleks 11. märtsi 2008. aasta kohtuotsusele Jager (C‑420/06, EU:C:2008:152, punktid 68 ja 73).

( 19 ) Sätestatud Saksa karistusseadustiku (Strafgesetzbuch, edaspidi „StGB“) § 2 lõikes 3.

( 20 ) Selle artikliga asendati määruse nr 3887/92 artikkel 9.

( 21 ) Määruse nr 2988/95 informatiivsuse kohta valdkondlike, näiteks põllumajanduse normide jaoks vt 13. detsembri 2012. aasta kohtuotsus FranceAgriMer (C‑670/11, EU:C:2012:807, punkt 43).

( 22 ) Vt näiteks 4. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Kruck (C‑192/06, EU:C:2007:579, punkt 35) ja 14. septembri 2000. aasta kohtuotsus Fisher (C‑369/98, EU:C:2000:443, punktid 43–47).

( 23 ) Vajadus kehtestada määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõige 6 kui lex specialis tuleneb sellest, et selles ette nähtud tähtaega pikendati määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud tähtajaga (kolm aastat) võrreldes nelja aastani. Selle viimati nimetatud määruse artikli 3 lõiked 1 ja 2 ning määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõiked 5 ja 6 on paralleelsed normid.

( 24 ) Pealegi kaevati 23. juuli 2007. aasta otsuse peale edasi ja loogiline oleks mõelda, et järgnevad edasikaebused on võimaliku aegumise katkestanud.

( 25 ) Selles tähenduses 28. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus SGS Belgium jt (C‑367/09, EU:C:2010:648, punkt 66).

( 26 ) Pean siinkohal meelde tuletama, mida ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Glencore Céréales France (C‑584/15, EU:C:2016:655, punkt 24): et terminite „aegumistähtaeg menetluste algatamiseks“ kasutamine määruse nr 2988/95 artiklis 3 võib olla eksitav, sest tegu ei ole puhtalt menetluste algatamise aegumistähtajaga, vaid tähtajaga selleks, et ametiasutus kasutaks oma õigust toetusesaajatele alusetult makstud summad tagasi nõuda.

( 27 ) Välja arvatud juhul, kui pädev asutus oli teatanud toetusesaajale, et makse oli tehtud alusetult, enne 1. veebruari 2004.

( 28 ) Vt selle kohta 29. jaanuari 2009. aasta kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt (C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, punktid 30 ja 31).

( 29 ) 8. septembri 2015. aasta kohtuotsus Taricco jt (C‑105/14, EU:C:2015:555, punkt 57) ja 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Glencore Céréales France (C‑584/15, EU:C:2017:160, punktid 69, 70 ja 72).

( 30 ) Nii nõuab eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.

( 31 ) 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Glencore Céréales France (C‑584/15, EU:C:2017:160, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 32 ) Vt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export (C‑59/14, EU:C:2015:660, punkt 24) ja 29. jaanuari 2009. aasta kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt (C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, punkt 27).

( 33 ) Vt käesoleva ettepaneku 16. joonealune märkus.

( 34 ) Vt eelkõige kõnealuse määruse artiklid 6, 7 ja 8.

( 35 ) 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Glencore Céréales France (C‑584/15, EU:C:2017:160, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 36 ) Põllumajanduskoja 23. juuli 2007. aasta otsuse lehekülje 4 esimeses lõigus on märgitud, et R. Westphal ei saa väita, et ta toimis heas usus, kuna ta oleks pidanud ammu märkama viga nende pindalade arvutuses, mille kohta ta toetust taotles. Teisest küljest nähtub apellatsioonikohtu otsusest, mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud toimikus, et R. Westphal kasutas nende pindalade katastriandmeid. See asjaolu võib olla oluline, ilma et see piiraks eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt muude faktiliste asjaolude hindamist.

( 37 ) Vt nimelt määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 kohta 11. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Jager (C‑420/06, EU:C:2008:152, punkt 60): „See [kergema karistuse tagasiulatuvalt kohaldamise] põhimõte on täpsema väljenduse leidnud määruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teises lauses, mille kohaselt peavad pädevad asutused sellise käitumise suhtes, mis on selle artikli lõike 1 tähenduses eeskirjade eiramine, kohaldama tagasiulatuvalt hilisemaid muudatusi, mis on kehtestatud ühenduse asjaomase valdkonna õigusnormide kergemaid halduskaristusi määravates sätetes […]“.

( 38 ) 8. septembri 2015. aasta kohtuotsus (C‑105/14, EU:C:2015:555).

( 39 ) 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus (C‑42/17, EU:C:2017:936).

( 40 ) Ibidem, punkt 27.

( 41 ) Ibidem, punkt 58.

( 42 ) Eelotsusetaotluse punkt 20.

( 43 ) Käesoleva ettepaneku punktides 44–46.

( 44 ) 2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus (C‑584/15, EU:C:2017:160, punkt 73).

( 45 ) 11. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Jager (C‑420/06, EU:C:2008:152, punkt 70).

( 46 ) 4. mai 2006. aasta kohtuotsus Haug (C‑286/05, EU:C:2006:296, punkt 23): „[M]ääruse nr 2988/95 artikli 2 lõike 2 teist lauset [tuleb] kohaldada olukorras, kui pärast seda, kui on tuvastatud kindlaksmääratud ala 20% ületamine määruse nr 3887/92 artikli 9 lõike 2 tähenduses, nõutakse kogu algul antud ühenduse toetuse tagasi maksmist koos lisandunud intressidega, kuigi määruse nr 3887/92 artikli 9 lõikest 2 tuleneva karistuse muutmist käsitlevate hilisemate ühenduse sätete alusel oleks tagasimakstav summa väiksem“ (originaalis kursiivita).