ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

Kolmandaks tuleneb direktiivi 2013/33 aluseks oleva ettepaneku Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (COM(2008) 815 (lõplik)), seletuskirja 3. jaotise punktist 4, et nii see kinnipidamise alus, mille aluseks on riikliku julgeoleku ja avaliku korra kaitsmine, kui ka teised kolm selles ettepanekus sisalduvat kinnipidamise alust, mis võeti hiljem üle nimetatud direktiivi artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktidesse a–c, tuginevad Euroopa Nõukogu ministrite komitee 16. aprilli 2003. aasta soovitusele varjupaigataotlejate kinnipidamismeetmete kohta ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) pagulaste ülemvoliniku 26. veebruari 1999. aasta suunistele varjupaigataotlejate kinnipidamise suhtes kohaldatavate kriteeriumide ja nõuete kohta. Nimelt nähtub nende suuniste 2012. aastal vastu võetud redaktsiooni punktidest 4.1 ja 4.2, et kinnipidamine kujutab endast esiteks erimeedet, mis on põhjendatud üksnes õiguspärasel eesmärgil, ning kinnipidamine võib konkreetsel juhul osutuda vajalikuks kolmel põhjusel, mis on üldiselt kooskõlas ka rahvusvahelise õigusega ning milleks on avalik kord, rahvatervis ja riiklik julgeolek. Teiseks tohib kinnipidamist kasutada üksnes viimase abinõuna, kui on tõendatud, et see on vajalik, mõistlik ja proportsionaalne õiguspärase eesmärgiga.
13

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tema varasema otsuse kohaselt käsitleb määruse artikli 23 lõike 1 esimene lause vaid heauskset omandamist. Selle kohtu sõnul võib tõepoolest selle sätte, mis üldsõnaliselt sätestab, et ühenduse kaubamärgi puhul toovad artiklites 17, 19 ja 22 nimetatud õigustoimingud kõikide liikmesriikide kolmandatele isikutele tagajärgi üksnes alates registrisse kandmisest, sõnasõnalise käsitluse tulemusel käsitada nende õigustoimingute hulka kuuluvana kaubamärgi rikkumisest tulenevaid nõudeid, mille esitab litsentsiaat. Siiski leiab see kohus, et kuna selle lõike 1 järgmine lause käsitleb üksnes heauskset omandamist, siis süstemaatilise tõlgenduse kohaselt on see nii ka esimese lause puhul.
17

Neil asjaoludel otsustas Korkein hallinto-oikeus (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu penisoni lisamaksu puudutavad tulumaksuseaduse § 124 esimene ja neljas lõik kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse ja sellest tulenevalt on harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud vanuse alusel diskrimineerimise keeld käesolevas asjas kohaldatav? Küsimused 2 ja 3 on esitatud vaid selleks puhuks, kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele nii, et asi kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse. 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2000/78 artikli 2 lõiget 1 ja artikli 2 lõike 2 punkte a või b ning harta artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu pensioni lisamaksu puudutavad tulumaksuseaduse § 124 esimene ja neljas lõik, mille alusel füüsilise isiku pensionilt, mille saamine sõltub vähemalt kaudselt isiku vanusest, tuleb teatud juhtudel maksta rohkem tulumaksu kui sama suurusega palgatulult? 3. Kui niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu pensioni lisamaksu puudutavad sätted on vastuolus direktiivi 2000/78 ja harta sätetega, siis kas nimetatud direktiivi artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et pensioni lisamaksu sarnast siseriiklikku regulatsiooni võib siiski pidada objektiivselt ja asjakohaselt põhjendatuks nimetatud direktiivi sätete tähenduses, eelkõige tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmavate õigustatud eesmärkide alusel, kui tulumaksuseaduse 1992/1535 eelnõus on ametlik eesmärk koguda pensioni lisamaksu abil maksutulu maksujõulistelt pensionisaajatelt, vähendada pensioni ja palgatulu maksumäära erinevust ning suurendada vanemate inimeste motivatsiooni jätkata aktiivset tööelu?“
—

Direktiivi 2006/112 artiklit 24 tuleb tõlgendada nii, et selliste maapiirkonna rajatiste käitamine, nagu on arutusel põhikohtuasjas, kujutab endast tasu eest teenuste osutamist, kuna neil on otsene seos saadud või saadaoleva tasuga, tingimusel et see vähene käitamistasu on vastavuses osutatud teenuse majandusliku väärtusega, ja vaatamata sellele, et nende teenustega täidetakse õigusnormides ette nähtud kohustust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas saadud või saadaolev tasu võib oma suuruse poolest olla vastutasu, mis näitab, et osutatud või osutatavate teenuste ja tasu vahel on otsene seos ja et teenuseid osutatakse järelikult tasu eest. Täpsemalt tuleb tal välja selgitada, ega põhikohtuasja kaebuse esitajate poolt ette nähtud tasu ei kata osutatud või osutatavaid teenuseid vaid osaliselt ja ega selle suurust ei ole kindlaks määratud seetõttu, et esineb muid võimalikke tegureid, mis võivad teatud olukorras seada kahtluse alla otsese seose teenuste ja nende eest makstava tasu vahel.
55

Lisaks on raamotsuse artikli 8 lõike 1 punktis c sätestatud nõude täitmine eriti oluline seetõttu, et see tähendab, et kui Euroopa vahistamismäärus on välja antud selleks, et teine liikmesriik võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks, on nimetatud isikul menetluse esimeses staadiumis juba olnud võimalik tugineda menetluslikele tagatistele ja põhiõigustele, mille kaitsmise peab vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutus tagama vastavalt kohaldatavale siseriiklikule õigusele, muu hulgas siseriikliku vahistamismääruse tegemisel.
19

Neil asjaoludel otsustas Landgericht Köln (Kölni teise astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas küsimust „üldsusele edastamise“ toimumise kohta direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 ja/või direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses tuleb alati hinnata samade kriteeriumide alusel, nimelt et: — kasutaja tegutseb oma tegevuse tagajärgedest täielikult teadlikuna, eesmärgiga teha kaitstud teos kättesaadavaks kolmandatele isikutele, kellel tema tegevuseta ligipääs asjaomasele teosele puuduks; — „üldsus” koosneb määratlemata arvust potentsiaalsetest adressaatidest ning piisavalt suurest arvust isikutest, kusjuures määratlematus esineb juhul, kui tegemist on „isikutega üldiselt”, erinevalt teatavasse üksikusse rühma kuuluvatest konkreetsetest inimestest, ja „piisavalt suure arvu isikute” kriteerium viitab sellele, et üldsuse mõiste eeldab teatava miinimumarvu olemasolu, mistõttu on selle mõiste puhul välistatud asjaomaste isikute liiga väike või tähtsusetu hulk. Selles suhtes on asjakohane nii küsimus, mitmele isikule on sama teos samal ajal kättesaadav, kui ka küsimus, kui paljudele neist on see järjest kättesaadav; — teost esitatakse uuele kuulajas- või vaatajaskonnale, see tähendab kuulajas- või vaatajaskonnale, keda teose autor ei võtnud arvesse, kui ta andis loa oma teost üldsusele edastamiseks kasutada, välja arvatud juhul, kui kasutatakse spetsiifilist tehnilist lahendust, mis erineb algsel edastamisel kasutatust, ja — asjakohane on ka küsimus, kas asjaomane kasutamine toimub tulu saamise eesmärkidel, lisaks sellele, et sihtrühm on edastatu suhtes vastuvõtlik, mitte edastamine ei „taba” teda juhuslikult, kusjuures see ei ole üldsusele edastamise eeltingimus? 2. Kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus taastusravikeskuse pidaja paigaldas keskuse ruumidesse televiisorid, millesse ta edastab ringhäälingusignaali, tehes sel viisil teatavad telesaated oma patsientidele kättesaadavaks, toimub „üldsusele edastamine” direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 või direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses, kui telesaateid kättesaadavaks tehes rikuti suure hulga huvitatud isikute, eelkõige heliloojate, sõnade autorite ja muusikakirjastajate, aga ka teoste esitajate, fonogrammitootjate ja sõnaloomingu autorite ning nende kirjastuste autoriõigusi ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi? 3. Kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus taastusravikeskuse pidaja paigaldab keskuse ruumidesse televiisorid, millesse ta edastab ringhäälingusignaali, võimaldades sel viisil oma patsientidel telesaateid vaadata, toimub „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 ja/või direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses? 4. Kui sellises olukorras nagu põhikohtuasjas leitakse, et toimus üldsusele edastamine eeltoodud tähenduses, siis kas Euroopa Liidu Kohus kinnitab oma senist kohtupraktikat, et raadios üle kantud kaitstud fonogrammide edastamine patsientidele hambaravikabinetis (vt 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF (C‑135/10, EU:C:2012:140)) või muudes sarnastes kohtades ei ole üldsusele edastamine?“
19

Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 69/335 ja täpsemalt selle artikleid 2, 4, 10 ja 11 tuleb omavahel koostoimes tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu Belgia pärandimaksu seadustiku artiklid 161 ja 162, mis käsitlevad [iga‑aastast] maksu selles osas, et UCITS‑e, mis on asutatud kapitaliühingu vormis teises liikmesriigis ning turustavad oma osakuid Belgias, maksustatakse igal aastal kõnealuse maksuga nende Belgias märgitud osakute kogusummalt, mida vähendatakse selliste märkimiste tagasiostu- või tagasivõtmise summa võrra, mille tagajärjel maksustatakse selliste UCITS‑ide Belgias kogutud summasid kõnealuse maksuga, niikaua kui need summad jäävad kõnealuste fondide käsutusse? 2. Kas EÜ artikleid 49–55 ja 56–60, vajaduse korral koostoimes EÜ artikliga 10 ja artikli 293 teise taandega, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, et liikmesriik muudab ühepoolselt Belgia pärandimaksu seadustiku artiklis 161 ja järgmistes artiklites ette nähtud maksustamise koha kriteeriumi, asendades maksumaksja residentsusel põhineva isikliku seose kriteeriumi, mis on kehtestatud rahvusvahelises maksuõiguses, väidetava tegeliku seose kriteeriumiga, mida ei ole kehtestatud rahvusvahelise maksuõigusega; arvestades, et liikmesriik kehtestab oma maksustamispädevuse kindlustamiseks niisuguse erikaristuse, nagu on ette nähtud Belgia pärandimaksu seadustiku artikli 162 lõikes 2 ainuüksi välisriigi ettevõtjate suhtes? 3. Kas EÜ artikleid 49 ja 56, vajaduse korral koostoimes EÜ artikliga 10 ja artikli 293 teise taandega, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisuguse maksu kehtestamine, nagu eespool on kirjeldatud, mis, arvestades, et see ei võta mitte mingil määral arvesse neid makse, millega teises liikmesriigis asutatud UCITS‑e juba maksustatakse nende päritoluliikmesriigis, on nende jaoks rahaline lisakohustus, mis võib takistada nende osakute turustamist Belgias? 4. Kas direktiivi 85/611, vajaduse korral koostoimes EÜ artikliga 10 ja artikli 293 teise taandega, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune maksustamine, nagu eespool on kirjeldatud, kuivõrd see rikub direktiivi põhieesmärki, milleks on hõlbustada UCITS‑ide osakute turustamist Euroopa Liidus? 5. Kas EÜ artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus halduskoormus, mille tekitab eespool kirjeldatud maksu sissenõudmine UCITS‑idelt, mis on asutatud teises liikmesriigis ja mis turustavad oma osakuid Belgias? 6. Kas EÜ artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu Belgia pärandimaksu seadustiku artikli 162 lõige 2, selles osas, milles see säte kehtestab teises liikmesriigis asutatud UCITS‑idele, mis turustavad oma osakuid Belgias, erikaristuse, st kohtuniku otsusega määratud keelu müüa tulevikus Belgias osakuid juhul, kui nad ei saada oma deklaratsiooni iga aasta 31. märtsiks või kui nad ei ole tasunud eespool kirjeldatud maksu?“
1.

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri (komisjoni 19. septembri 2008. aasta määrusest (EÜ) nr 1031/2008 ja komisjoni 30. septembri 2009. aasta määrusest (EÜ) nr 948/2009 tulenevas kahes järjestikuses redaktsioonis) klassifitseerimise reegli 2 punkti b ja reegli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kuna sellise gaasisegu, nagu on põhikohtuasjas käsitletav veeldatud naftagaas, koostisained koostoimes määravad selle segu põhiomadused, nii et ei ole võimalik kindlaks teha seda koostisainet, mis määrab segu põhiomadused, ning igal juhul ei ole võimalik kindlaks teha asjaomase veeldatud naftagaasi iga koostisaine täpset kogust, siis ei tohi lähtuda eeldusest, et toote põhiomadused määrav aine üldreeglite reegli 3 punkti b tähenduses on see, mille protsentuaalne osakaal segus on kõige suurem.
19

Põhikohtuasjas kõne all oleva kauba kirjeldus sisaldub selles tariifiinformatsioonis ja eelotsusetaotluse esitanud kohus on selle ära toonud oma eelotsusetaotluses. See on sõnastatud järgmiselt: „[…] [tegemist on] ühendatud tehniliste elementidega, mis on paigutatud peamiselt metallist koosnevasse tornilaadsesse konstruktsiooni. Tornsüsteem on relvasüsteemi alus ja on peamiselt varustatud järgmiste alamsüsteemide ja komponentidega: elektrilised ajamid, pöördmehhanismi stabilisaator, optilised ja elektroonilised sihikud koos displeide ja juhtimisseadmetega ekipaaži jaoks (sihtur ja komandör), tulejuhtimissüsteem, mitu sensorit, mahutid laskemoona ja selle relvadesse juhtimise seadeldiste jaoks. Süsteem on ette valmistatud sellesse automaatkahuri ja kuulipilduja monteerimiseks (kumbki relv ei ole käesoleva siduva tariifiinformatsiooni ese). Nimetatud alamsüsteemide koostoimimine võimaldab ekipaažil kasutada pardakahurit ja kuulipildujat ja seega teostada sihitud laske. Tornsüsteemi tuleb kasutada pööratavana mere- ja maismaatranspordisüsteemide katusele või ka statsionaarsete seadmete külge monteeritult.“
16

See kohus on arvamusel, et kuigi pensionid, mis on vaatluse all temale esitatud kohtuasjas, on maksustatavad Luksemburgis, on siiski selge, et C. Kohllile ei ole väljastatud tulumaksu kinnipidamise tõendit pensionide kohta, mille suhtes ta väidab, et tal on õigus maksu ümberarvutusele.
33

Seoses sellega on vaieldamatu, et KNi rubriigiga 8713 hõlmatud sõidukid on konstrueeritud abiks liikumispuudega isikutele ja et oma olemusest tulenevalt see puue „ei ole vähese tähtsusega“. Nagu komisjon oma seisukohtades nentis, ei ole nende sõidukite otstarve seatud sõltuvusse teistest piiravatest teguritest nagu teatava füüsilise ja vaimse seisundi esinemine isikutel, kelle jaoks need sõidukid on konstrueeritud. Ka ei ole mainitud taolise puude kestust ja seega ei oma see tähtsust. Lisaks tuleneb liikumisabivahendi teleoloogilisest tõlgendusest, et sellise abi vajadus võib olla ajaliselt piiratud.
57

Kõigi eelnimetatud kaalutluste põhjal tuleb neljale esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 817/2004 artikli 71 lõiget 2 tuleb määruse nr 1257/1999 ja määruse nr 817/2004 eesmärki, proportsionaalsuse põhimõtet ning harta artikleid 17 ja 52 arvestades tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas ja mille kohaselt peab mitme aasta peale võetud põllumajanduse keskkonnakaitsega seotud kohustuse eest toetust saanud isik kogu summa tagasi maksma, kuna ta ei ole esitanud selle toetuse iga-aastast maksetaotlust kohustuse viieaastase kehtivusaja viimase aasta kohta, kui esiteks on see viieaastane ajavahemik on põllumajandusettevõtte pindala laiendamise tõttu asendanud eelneva ajavahemiku, ja teiseks ei ole toetuse saaja lõpetanud nende kohustuste täitmist, mis puudutavad enne nimetatud laiendamist deklareeritud pindala kasutamist.
16

Mis puudutab eelkõige argumenti, et väidetavalt on rikutud maksete peatamist puudutavaid lepingu punkte, rõhutati vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99 ja 101, et auditiaruande 11-INSF‑025 kavandi järelduste kontrollist nähtub, et nendest piisab nimetatud peatamise põhjendamiseks. Nimelt tõid juba need järeldused esile, et teatavad personalikulud ei olnud rahastamiskõlblikud ja et oli rikutud teatavaid lepingutingimusi, mida oli kinnitatud ka lõplikus auditiaruandes ning mille kohta ei esitanud apellant Üldkohtule ühtegi argumenti, mis võiks seada kahtluse alla aruandes toodud järeldused.
41

Niisuguse kohustuse puudumisel ei ole asjakohane Kreeka Vabariigi argument, mille kohaselt need pärijad, kes ei ela asjaomases liikmesriigis, hakkavad kinnisasjal, mille nad pärimise teel said, elama üksnes piiratud ajavahemike jooksul või kasutaksid seda muul viisil, mitte seal elamiseks. Samuti ei ole veenev argument, mille kohaselt soovitakse kõnealuse õigusnormiga seada maksuvabastuse andmise tingimuseks see, mil määral on pärija seotud Kreeka ühiskonnaga ja sellesse integreerunud, kuna pärijal, kelle peamine elukoht ei ole pärandi avanemise hetkel Kreekas ja kellel puudub seal kinnisvara, võib samamoodi nagu pärijal, kes selles liikmesriigis elab, olla Kreeka ühiskonnaga tihe seos, ning ta võib tahta omandada Kreekas pärimise esemeks olevat kinnisasja, et valida see riik oma peamiseks elukohaks.
56

Ainult see, et segu on KN‑i klassifitseerimise ja asjakohaste tollimaksude määramise otstarbel kvalifitseeritud „söödavaks“, ei tähenda nimelt automaatselt selle turule viimist inimtoiduna tarbimiseks mõeldud tootena. Nagu on juba eespool märgitud, keelab määruse nr 178/2002 artikkel 14 turule viia „toitu“, mis on ohtlik, see tähendab tervisele kahjulik või inimtoiduna tarbimiseks kõlbmatu. Liikmesriigi pädeva toidujärelevalve asutuse arvamus, mille kohaselt on põhikohtuasjas käsitletav taimeõlide segu inimtoiduna tarbimiseks kõlbmatu, on sellele vaatamata üks paljudest asjaoludest, mida pädev siseriiklik asutus või liikmesriigi kohus peab arvesse võtma selle segu kohasesse KN‑i rubriiki klassifitseerimisel (vt analoogia alusel kohtuotsus Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, punkt 53).
22

Neil asjaoludel otsustas Cour du travail de Bruxelles (Brüsseli kõrgem töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1408/71 artikli 67 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub kokku liitmast töötamisperioode, mis on vajalikud, et saada õigus töötuskindlustushüvitisele, mille eesmärk on täiendada osalise tööajaga töötamise eest saadavat töötasu, kui sellele tööle ei ole eelnenud mingit kindlustus‑ ega töötamisperioodi selles liikmesriigis? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas sotsiaalkindlustusmääruse nr 1408/71 artikli 67 lõige 3 on kooskõlas eelkõige: — ELTL artikliga 48, kuivõrd tingimus, mis artikli 67 lõikega 3 on seatud töötamisperioodide kokkuliitmisele, võib piirata töötajate vaba liikumist ja nende võimalust asuda tööle teatud osalise tööajaga töökohtadel, — ELTL artikliga 45, mis „nõuab igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul“ ning milles on ette nähtud töötajate õigus „võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi“ (sealhulgas osalise tööajaga töökohad) teistes liikmesriikides, „liikuda sel eesmärgil vabalt liikmesriikide territooriumil“ ja viibida liikmesriigis, „et seal töötada kooskõlas selle riigi kodanike töösuhteid reguleerivate õigus‑ ja haldusnormidega“, — [harta] artikli 15 lõikega 2, milles on sätestatud, et „igal liidu kodanikul on vabadus otsida tööd, töötada […] kõikides liikmesriikides“?“
51

Central Bank of Iran kritiseerib eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 119. Ta rõhutab, et Üldkohus ei ole piisavalt arvestanud piiravate meetmete negatiivset mõju riigi majanduselule ja Iraani rahvale. Ta väidab lisaks, et tema osutatavatel teenustel puudub igasugune seos Iraani valitsuse võimekusega jätkata tuumaprogrammi ning et Üldkohtu lähenemine võimaldab piiravaid meetmeid vastu võtta tuhandete maksumaksjate või teenuseosutajate suhtes. Lõpetuseks on nõukogu otsus kanda ja jätta apellant nende üksuste nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, vastuolus Euroopa institutsioonide erinevate avalike teadaannetega, eelkõige nõukogu järeldustega Iraani kohta, mille nõukogu võttis vastu 23. jaanuaril 2012 ja milles on märgitud, et „täna kokku lepitud piiravate meetmete eesmärk on mõjutada Iraani tuumaprogrammi rahastamist Iraani režiimi poolt ning need ei ole suunatud Iraani rahva vastu“.
47

Neid asjaolusid silmas pidades tähendab Üldkohtu lähenemisviis tegelikult, et ta asus seisukohale, et edukas ärimees olemine on piisav, et anda alust tema kandmiseks nende isikute ja üksuste loeteludesse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ning et vastupidist tõendavaid tõendeid tuleb käsitleda eraldi, kuna need on kahtlased või ebapiisavad. Selline lähenemisviis on just see, millega Euroopa Kohus kohtuotsustes Anbouba vs. nõukogu (C‑630/13 P, EU:C:2015:247) ja Anbouba vs. nõukogu (C‑605/13 P, EU:C:2015:248) ei nõustunud.
104

Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimustele tuleb vastata, et raamotsuse artikli 1 lõiget 3, artiklit 5 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui on objektiivseid, usaldusväärseid, täpseid ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmeid, millest ilmneb, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb kinnipidamistingimustes süstemaatilisi või üldisi puudusi, või need puudutavad teatavaid isikute rühmi või kinnipidamisasutusi, siis peab vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus konkreetselt ja täpselt kontrollima, kas on piisavalt alust arvata, et isikul, kelle suhtes on kriminaalmenetluse läbiviimise või vabaduskaotusliku karistuse täitmisele pööramise eesmärgil tehtud Euroopa vahistamismäärus, on tema kinnipidamistingimuste tõttu selles liikmesriigis tegelik oht langeda nimetatud liikmesriigile üleandmise korral ebainimliku või alandava kohtlemise ohvriks harta artikli 4 tähenduses. Selleks peab ta taotlema lisateavet vahistamismääruse teinud õiguskaitseasutuselt, kes peab – vajaduse korral pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigi keskasutuse või keskasutuste poole pöördumist raamotsuse artikli 7 tähenduses – saatma selle teabe taotluses määratud tähtajal. Vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus peab puudutatud isiku üleandmise kohta otsuse tegemise edasi lükkama kuni ajani, mil saabub lisateave, mis võimaldab tal kõnealuse ohu olemasolu kahtluse kõrvaldada. Kui sellise ohu olemasolu ei ole mõistliku aja jooksul võimalik kõrvaldada, peab see õiguskaitseasutus otsustama, kas üleandmise menetlus lõpetada.
58

Kõigist eelnimetatud kaalutlustest nähtub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui sedastas, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikega 3 ja õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui esitatakse registreeringu pikendamise taotlus, mis hõlmab teatavaid kauba- või teenuseklasse, mille jaoks ELi kaubamärk on olnud registreeritud, täiendava tähtaja jooksul, kui sama kaubamärgiga hõlmatud muude kauba- või teenuseklasside suhtes on pikendamise taotlus varem, selle sätte esimeses lauses ette nähtud tähtaja jooksul juba esitatud.
57

Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 35 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellise liikmesriigi alamüksuse nagu Belgia Kuningriigi Flaami Kogukonna õigusnormid, millega kõiki ettevõtjaid, kellel on tegevuskoht selle üksuse territooriumil, kohustatakse esitama kõik andmed piiriüleseid tehinguid puudutavates arvetes eranditult selle alamüksuse ametlikus keeles, vastasel juhul on need arved tühised ja selle tühisuse peab tuvastama kohus omal algatusel.