ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
99

Esiteks tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktis 94 meenutatud kohtupraktikat silmas pidades ei ole asjaolul, et apellant esindab kõiki liidus tegutsevaid taimekaitsevahendites kasutatavate vaseühendite tootjaid ja et neid tootjaid on võimalik loendada või nimetada, mingit mõju sellele, et vaidlusalune määrus puudutab tema liikmeid üksnes nende kui vaseühendite tootjate objektiivse olukorra tõttu. Pealegi tähendaks apellandi sellekohase arvamusega nõustumine, et isikliku puutumuse tingimus muudetaks peaaegu sisutühjaks, kuivõrd ettevõtjatel, keda liidu akt puudutab üksnes seetõttu, et nad on selle aktiga määratletud objektiivses õiguslikus või faktilises olukorras, piisaks koondumisest sellisesse esindusühendusse, nagu on kõne all käesolevas asjas, selleks et nad saaksid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses õiguse esitada hagi.
91

Täpsemalt ei ole apellant tõendanud, et tema osalemine võiks kahtluse alla seada vaidlustatud kohtumääruse punktis 28 esitatud järelduse, et vaidlusalune määrus puudutab teda üksnes seetõttu, et objektiivsete kriteeriumide põhjal on ta metalaksüüli importija ja seda ainet sisaldavate toodete müüja, samamoodi nagu see puudutab mis tahes muud ettevõtjat, kes on tegelikult või potentsiaalselt samasuguses olukorras. Lisaks on selge, et vaidlusaluse määruse vastuvõtmisel otsustati metalaksüüli kandmine asendamisele kuuluvate ainete loetellu mitte apellandi konkreetsete omaduste tõttu, vaid – nagu nähtub vaidlustatud kohtumääruse punktist 9 – põhjendusel, et määruse nr 1107/2009 II lisa punkti 4 tähenduses on selles aines mitteaktiivsete isomeeride osakaal märkimisväärne (vt analoogia alusel 28. aprilli 2015. aasta kohtuotsus T & L Sugars ja Sidul Açúcares vs. komisjon, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, punkt 66).
1.

Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle hindamiseks, kas toote välistunnused on tingitud üksnes selle tehnilisest otstarbest, tuleb kontrollida, et nimetatud otstarve on ainus neid tunnuseid määrav tegur, ning alternatiivsete disainilahenduste olemasolu ei ole selles osas määrav.
144

Kolmandaks, mis puudutab hageja väidet, et Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuses vastuolulisi põhjendusi, siis tuleb märkida, et ta esitab väite, mis on analoogiline neljanda väite raames esitatud argumendiga, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktis 79. Selles osas tuleb meeles pidada, et nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 85 on sedastatud, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 toodud kinnitus, et otsuse Sernam 2 artikli 3 lõike 2 grammatilise tõlgenduse kohaselt oli ainus nõue hinna osas see, et tegemist oleks turuhinnaga ning läbipaistva ja avatud menetlusega, käsitles mõiste „müük“ analüüsi, millega Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud neljanda väite teise osa raames leidis, et müük võib põhimõtteliselt olla toimunud ka negatiivse hinnaga.
54

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega ühelt poolt ei karistata avaliku sektori tööandja poolt järjestikuste tähtajaliste lepingute kasutamise kuritarvitamise eest sellega, et asjaomasele töötajale makstakse hüvitist, mille eesmärk on korvata tähtajalise töösuhte mittemuutumine tähtajatuks, kuid milles on teiselt poolt ette nähtud töötaja 2,5‑ kuni 12kordse viimati saadud kuutöötasu suuruse hüvitise maksmine, kusjuures töötajal on lisaks võimalik saavutada kogu kahju korvamine, kui ta tõendab, et esineb eeldus töö leidmise võimalustest ilmajäämise kohta või selle kohta, et kui töölevõtmise konkurss oli korraldatud nõuetekohaselt, oleks ta selle edukalt läbinud, tingimusel et sellistele õigusnormidele on lisatud tõhus ja hoiatava mõjuga karistusmehhanism, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
41

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2010/28 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et 31. detsembril 2010 lõppev tähtaeg, mis on nimetatud sättes ette nähtud selleks, et liikmesriigid saaksid vastavalt direktiivile 91/414 toimeainena metalaksüüli sisaldavate taimekaitsevahendite olemasolevaid lube muuta või tühistada, on kohustuslik tähtaeg, mida need riigid ei või pikendada.
91

Alustuseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu järjepideva praktika kohaselt on EUIPO lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus see, et samal ajal on täidetud teatud kumulatiivsed tingimused: etteheidetav tegevus on õigusvastane, kahju on tegelikult tekkinud ning väidetava tegevuse ja viidatud kahju vahel esineb põhjuslik seos (vt selle kohta 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Nikolaou vs. kontrollikoda,C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et selleks, et liidu lepinguväline vastutus saaks tekkida, peab kahju olema tegelik ja kindel ning piisavalt otseselt tulenema institutsioonide õigusvastasest tegevusest (kohtuotsus 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 27 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et Euroopa Liidu kodaniku või liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliikme suhtes, kes taotleb elamisõigust selle liikmesriigi territooriumil, on minevikus tehtud pagulaseks tunnistamata jätmise otsus Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni, mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, artikli 1 jaotise F või Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 12 lõike 2 alusel, ei võimalda selle liikmesriigi pädevatel ametiasutustel automaatselt järeldada, et juba selle isiku viibimine liikmesriigi territooriumil kujutab endast olenemata retsidiivi ohu esinemisest või puudumisest tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, andes alust meetmete võtmiseks avaliku korra või julgeoleku huvides.

Sellise ohu esinemise tuvastamise aluseks peab olema vastuvõtva liikmesriigi pädevate ametiasutuste hinnang asjasse puutuva isiku isiklikule käitumisele, mille puhul võetakse arvesse pagulaseks tunnistamata jätmise otsuses tuvastatut ja selle otsuse aluseks olevaid asjaolusid, eelkõige isikule süüks pandavate kuritegude või tegude laadi ja raskust, tema isikliku osavõtu määra nendes tegudes ja võimalikke kriminaalvastusest vabastavaid asjaolusid ning kriminaalkorras süüdimõistva otsuse olemasolu. See igakülgne hinnang peab arvesse võtma ka aega, mis on möödunud nende kuritegude või tegude eeldatavast toimepanemisest, ja isiku hilisemat käitumist, sealhulgas seda, kas tema käitumine annab tunnistust ELL artiklites 2 ja 3 mainitud põhiväärtuste jätkuvast mittetunnistamisest viisil, mis võib häirida elanikkonna rahu ja füüsilist julgeolekut. Üksnes asjaolu, et isik käitus minevikus nõnda oma päritoluriigi eriomases ajaloolises ja ühiskondlikus kontekstis, mis vastuvõtvas liikmesriigis tõenäoliselt ei kordu, ei välista sellise ohu esinemise tuvastamist.

Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele peavad vastuvõtva liikmesriigi pädevad ametiasutused lisaks omavahel tasakaalustama asjaomase ühiskonna põhihuvide kaitse ja asjasse puutuva isiku huvid, mis on seotud tema kui liidu kodaniku liikumis- ja elamisvabaduse teostamisega ja tema õigusega era- ja perekonnaelu austamisele.
74

Küsimuse osas, kas põhikohtuasjas kõne all oleva maksustamiskorra raames asjaomastele ettevõtetele antud abi võiks olla määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii (üle võetud määruse 2015/1589 artikli 1 punkti b alapunktis ii) mõistes komisjoni otsusega heaks kiidetud, tuleb meenutada, et riigiabi valdkonna akt – hoolimata selle vormist – kujutab endast sellist otsust, kui akti sisu ja komisjoni tahet arvesse võttes on komisjon esialgse uurimise staadiumi lõppedes kinnitanud aktiga lõplikult oma seisukohta kõnealuse meetme suhtes ja kui ta on seega jõudnud järeldusele, et see meede on abi või mitte, ning et selle meetme ühisturuga kokkusobivuse osas puuduvad kahtlused (vt selle kohta 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Athinaïki Techniki vs. komisjon, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 46, ja 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Diputación Foral de Vizcaya jt vs. komisjon, C‑465/09 P–C‑470/09 P, ei avaldata, EU:C:2011:372, punkt 94).
51

Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ei saa lugeda sellist maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida kohaldatakse suurtele müügiettevõtjatele peamiselt nende müügipinnast lähtuvalt, osas, milles maksust on vabastatud sellised ettevõtted, mille müügipind ei ületa 500 m2 või ületab seda, kuid maksustatav väärtus ei ületa 2000 m2. Riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ei saa lugeda seda maksu ka osas, milles maksust on vabastatud ettevõtted, mis müüvad masinaid, sõidukeid, tööriistu ja tööstustarvikuid; kutseala esindajatele ehitusmaterjale, sanitaarkaupu, uksi ja aknaid; mööblit individuaalsetes, traditsioonilistes ja spetsialiseerunud ettevõtetes; mootorsõidukeid; samuti aiandid ja tanklad, kuna need ettevõtted ei avalda keskkonnale ja ruumilisele planeerimisele sama suurt kahjulikku mõju nagu teised; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
55

Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ei saa lugeda sellist maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida kohaldatakse suurtele müügiettevõtjatele peamiselt nende müügipinnast lähtuvalt, osas, milles maksust on vabastatud sellised ettevõtted, mille müügipind jääb alla 4000 m2. Riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ei saa lugeda seda maksu ka osas, milles maksust on vabastatud ettevõtted, mis müüvad aiakaupu, sõidukeid, ehitusmaterjale, masinaid ja tööstustarvikuid, ning mille müügipind ei ületa 10000 m2, kuna need ettevõtted ei avalda keskkonnale ja ruumilisele planeerimisele sama suurt kahjulikku mõju nagu teised; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
55

Nagu piinamisvastase konventsiooni põhjendusest 6 ja artiklist 2 tuleneb, on selle konventsiooni peamine eesmärk muuta võitlus piinamise ja muu ebainimliku või väärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastu kogu maailmas tõhusamaks, hoides ära nende toimepanemist. Direktiivi 2004/83 peamine eesmärk – nagu see on kirja pandud direktiivi põhjenduses 6 – seevastu on tagada ühelt poolt, et kõik liikmesriigid kohaldavad ühiseid kriteeriume nende isikute tuvastamiseks, kellel on tõeline vajadus rahvusvahelise kaitse järele, ja teiselt poolt, et kõnealustele isikutele on kõigis liikmesriikides kättesaadavad minimaalsed hüved. Mis konkreetsemalt puutub täiendava kaitse saajatesse, siis direktiivi eesmärk on anda liikmesriikide territooriumil analoogne kaitse sellega, mille annab pagulastele 28. juulil 1951 Genfis allkirjastatud pagulasseisundi konventsioon (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), sellistele isikutele, keda ei saa küll käsitada pagulastena, kuid kellel on päritoluriiki tagasisaatmise korral oht muu hulgas langeda piinamise või ebainimliku ja väärikust alandava kohtlemise ohvriks.
36

Tõlgendus, mille kohaselt ei maksta kaubandusagendi lepingu katseajal lõpetamise korral mingisugust hüvitist, ei ole direktiivi 86/653 artikliga 17 kehtestatud süsteemi imperatiivsusega kooskõlas. Nimelt tõlgendus, mille kohaselt sõltub hüvitise maksmine sellest, kas kaubandusagendi lepingus on katseaeg kehtestatud või mitte, ilma et – vastupidi sellele, mis on sätestatud kõnealuses artiklis – võetaks arvesse kaubandusagendi töö tulemuslikkust või tema poolt kantud kulusid, kujutab endast samadel põhjustel, mis on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 32, tõlgendamist kaubandusagendi kahjuks, kes jääb ilma igasugusest hüvitisest üksnes põhjusel, et tema ja esindatava vahel sõlmitud leping sisaldab katseaega.
40

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et sellises olukorras, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas, kus alaealise lapse vanemad, kes elavad koos selle lapsega alaliselt liikmesriigis, on selle lapse nimel esitanud teise liikmesriigi kohtule avalduse pärandist loobumise loa saamiseks, tuleb määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 punkti b tõlgendada nii, et: – asjaolu, et lapse vanemad esitasid ühiselt avalduse enda valitud kohtule, näitab, et nad üheti mõistetavalt tunnistavad asja allumist sellele kohtule; – prokuratuur, kes liikmesriigi õigusnormide kohaselt osaleb vanemate alustatud menetluses, on menetluse osapool määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 punkti b tähenduses. Selle poole poolt pärast kohtusse pöördumise kuupäeva avaldatud vastuseis asjasse puutuva lapse vanemate poolt valitud kohtualluvusele välistab lepingulise kohtualluvuse tunnistamise menetluse kõigi poolte poolt sellel kuupäeval. Sellise vastuseisu puudumisel võib asuda seisukohale, et see pool on andnud vaikiva nõusoleku ja et täidetud on tingimus, et kõik menetluse pooled on lepingulist kohtualluvust kohtusse pöördumise ajal üheti mõistetaval viisil tunnistanud, ning – asjaolu, et pärandaja elukoht surma ajal, pärandatav vara ja pärandaja võlad on selles liikmesriigis, kus asub valitud kohus, võimaldab muude asjaolude puudumisel, millest ilmneks, et lepinguline kohtualluvuse võib lapse olukorda kahjulikult mõjutada, asuda seisukohale, et niisugune lepinguline kohtualluvus on lapse parimates huvides.
68

Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 nimetatud nõue peab aga olema kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega. Nimelt kuigi on tõsi, et erinevalt selle direktiivi artikli 4 lõikest 1 ei näe see säte sõnaselgelt ette, et niisugune nõue peab olema „proportsionaalne“, sätestab see siiski, et erineval kohtlemisel tuleb järgida muu hulgas „ühenduse õiguse üldisi põhimõtteid“. Kuna proportsionaalsuse põhimõte kuulub liidu õiguse üldpõhimõtete hulka (vt selle kohta 6. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 9. juuli 2015. aasta kohtuotsus K ja A, C‑153/14, EU:C:2015:453, punkt 51), tuleb liikmesriigi kohtutel kontrollida, kas see nõue on sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on seatud eesmärgi saavutamiseks vajalik.
80

Sellega seoses tuleb aga toonitada, et kui tegemist on liidu kodanikuga, kellel on kinnipidamise alguseks täitunud vastuvõtvas liikmesriigis kümneaastane elamisperiood, ei too see, et väljasaatmisotsus tehti kinnipidamisperioodil või pärast seda, ning see, et seda perioodi võetakse seega arvesse sellele otsusele eelneva kümneaastase perioodi hulgas, automaatselt kaasa selle kümneaastase perioodi pidevuse katkemist, mille tõttu jääks asjaomane isik ilma direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 punktis a ette nähtud tugevdatud kaitsest.
30

A ja S leiavad, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, samas kui Madalmaade ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon on vastupidisel seisukohal. Konkreetsemalt väidab Madalmaade valitsus, et selle hetke kindlaksmääramine, mille alusel tehakse kindlaks, kas pagulast tuleb pidada saatjata alaealiseks direktiivi 2003/86 artikli 2 punkti f tähenduses, on liikmesriikide ülesanne. Poola valitsus ja komisjon leiavad vastupidi, et selle hetke saab kindlaks määrata asjaomase direktiivi alusel. Komisjon on seisukohal, et selleks hetkeks on perekonna taasühinemise taotluse esitamine, samas kui Poola valitsus on seisukohal, et selleks hetkeks on taotluse alusel otsuse tegemine.
47

Vaatamata sellele, et see dokument avaldati nimetatud komisjoni liikuvuse ja transpordi peadirektoraadi veebisaidil, nagu komisjon märgib, ei avaldatud seda Euroopa Liidu Teatajas. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 82–84 rõhutas, on ka maanteevedude komitee kodukorra artikli 2 lõikes 2 ette nähtud, et iga koosoleku jaoks koostatud päevakorras eristatakse ühelt poolt väljapakutud meetmeid, mille kohta palutakse sellel komiteel anda oma arvamus vastavalt regulatiivkomitee menetlusele koos kontrolliga, ja teiselt poolt muid teemasid, mis on esitatud sellele komiteele teavitamise või lihtsalt seisukohtade jagamise eesmärgil. Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgub aga, et mõiste „kabotaažvedu“ – sellisena, nagu seda nimetatud dokumendis kasutati – oli tõesti25. oktoobril 2010 toimunud maanteevedude komitee koosoleku päevakorras, kuid seda punkti ei pandud hääletusele. Järelikult ei saa seda tõlgendust pidada liikmesriikide esindajate vahelisest kokkuleppest tulenevaks. Igal juhul möönis komisjon ise oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil, see dokument ei ole õiguslikult siduv.
15

Nimetatud kohus analüüsis eelkõige Finnairi veebisaidil reisijatele avaldatud juhiseid, mis sisaldasid eri viiteid kahjuteate esitamise ja kirjaliku kaebuse tegeliku esitamise kohta. See kohus nentis, et kahjuteate võis esitada telefoni teel, kirjalik kaebus aga tuli esitada spetsiaalset vormi kasutades seitsme päeva jooksul pärast pagasi kättesaamist. Helsingin hovioikeus (Helsingi apellatsioonikohus) asus seisukohale, et juhiseid Finnairi veebisaidil „ei saa reisija kui tarbija seisukohalt pidada piisavalt selgeks ja üheselt mõistetavaks“. Kuna juhistes ei olnud mainitud, mis otstarbel tuleb kahjuteade esitada, jäi see kohus seisukohale, et reisija võis tarbijana põhjendatult arvata, et ka telefoni teel esitatud teatega, mille ettevõtja töötaja registreerib, on kirjaliku kaebuse esitamise nõue täidetud. Käesoleval juhul oli K. Mäkelä-Dermedesiotis kirjeldanud Finnairile üksikasjalikult tekitatud kahju ning tema esitatud kahjuteate kohta väljastatud kirjalikust tõendist nähtub, et tema kaebus oli registreeritud õigel ajal Finnairi infosüsteemis. Seejuures sai Finnair nimetatud kahjuteate kätte, kuid ei teatanud K. Mäkelä-Dermedesiotisele, et ta peab niisugust teadet selle lennuettevõtja vastutuse tuvastamise hagi esitamiseks ebapiisavaks, ega täpsustanud, et on vaja esitada veel üks kirjalik teade.
11

Käibemaksudirektiivi artikli 188 kohaselt: „1. Korrigeerimisperioodil võõrandamise korral loetakse, et maksukohustuslane kasutas kapitalikaupu majandustegevuse eesmärgil korrigeerimisperioodi lõpuni. Kui kapitalikaupade võõrandamine on maksustatud, eeldatakse, et nimetatud majandustegevus on täies ulatuses maksustatud. Kui kapitalikaupade võõrandamine on maksust vabastatud, eeldatakse, et nimetatud majandustegevus on täies ulatuses maksust vabastatud. 2. Korrigeerimine tehakse ülejäänud korrigeerimisperioodi kohta ühekorraga. Kui kapitalikaupade võõrandamine on maksust vabastatud, võivad liikmesriigid siiski korrigeerimisnõudest loobuda, kui soetaja on maksukohustuslane, kes kasutab kõnealuseid kapitalikaupu üksnes tehinguteks, mille puhul saab käibemaksu maha arvata.“
56

Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastata, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas, kus liidu kodanik, kelle väljaandmist Ameerika Ühendriikidele on EL ja USA lepingu alusel taotletud, vahistati selle taotluse võimaliku täitmise eesmärgil muus liikmesriigis kui see, mille kodanik ta on, tuleb ELTL artikleid 18 ja 21 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui taotluse saanud liikmesriik teeb põhiseadusliku õigusnormi alusel vahet oma kodanikel ja teiste liikmesriikide kodanikel ning annab loa viimati nimetatud kodanike väljaandmiseks, samas kui ta ei luba oma kodanike väljaandmist, tingimusel et eelnevalt on selle liikmesriigi pädevatel asutustel, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on, võimaldatud nõuda isiku üleandmist Euroopa vahistamismääruse alusel ning viimati nimetatud liikmesriik ei ole võtnud mingeid sellekohaseid meetmeid.
57

Samuti väljakujunenud kohtupraktika järgi nõuab nimetatud mõiste, et tuvastatud ebavõrdne kohtlemine oleks põhjendatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad asjasse puutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide alusel, et kontrollida, kas ebavõrdne kohtlemine on tingitud tegelikust vajadusest ja on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ning selleks vajalik. Sellised asjaolud võivad tuleneda eelkõige nende tööülesannete eripärast, mille täitmiseks tähtajalised lepingud on sõlmitud, nimetatud tööülesannete iseloomust või – kui see on asjakohane – liikmesriigi sotsiaalpoliitika legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest (13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punkt 53; 14. septembri 2016. aasta kohtuotsus de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, punkt 45, ja 22. märtsi 2018. aasta kohtumäärus Centeno Meléndez, C‑315/17, ei avaldata, EU:C:2018:207, punkt 65).
54

Samuti väljakujunenud kohtupraktika järgi nõuab nimetatud mõiste, et tuvastatud ebavõrdne kohtlemine oleks põhjendatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad asjasse puutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide alusel, et kontrollida, kas ebavõrdne kohtlemine on tingitud tegelikust vajadusest ja on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ning selleks vajalik. Sellised asjaolud võivad tuleneda eelkõige nende tööülesannete eripärast, mille täitmiseks tähtajalised lepingud on sõlmitud, nimetatud tööülesannete iseloomust või – kui see on asjakohane – liikmesriigi sotsiaalpoliitika legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest (vt eelkõige 13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, punkt 53; 14. septembri 2016. aasta kohtuotsus de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, punkt 45, ja 22. märtsi 2018. aasta kohtumäärus Centeno Meléndez, C‑315/17, ei avaldata, EU:C:2018:207, punkt 65).