Ühenduse õigusakti osaline tühistamine on võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist taotletakse, on ülejäänud aktist eraldatavad. See eraldatavuse nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muudetakse akti põhisisu.

Nende põhimõtete range kohaldamine on esmatähtis, et tagada EÜ artikli 5 teises lõigus sätestatud subsidiaarsuse põhimõtte järgimine, millega ühenduse institutsioonid peavad oma täitevvõimu teostamisel arvestama. Selle põhimõtte kohaselt võtab Euroopa Ühendus valdkondades, mis ei kuulu tema ainupädevusse, meetmeid ainult juhul kui ja ulatuses, milles liikmesriigid ei suuda täielikult saavutada kavandatava meetme eesmärke ning seetõttu võib neid kavandatava meetme ulatuse või toime tõttu paremini saavutada ühenduse tasandil. Niisuguses valdkonnas nagu keskkond, mida reguleerivad EÜ artiklid 174–176 ning milles ühendusel ja liikmesriikidel on jagatud pädevus, lasub tõendamiskoormis järelikult ühendusel, st komisjonil, kellel tuleb tõendada, millisel määral on liikmesriigi pädevus ja järelikult tema tegutsemisruum piiratud.

Liikmesriigil on keskkonnaalase direktiivi ülevõtmisel või rakendamisel, juhul kui kõnealune direktiiv ei näe konkreetse tulemuse saavutamiseks ette vormi ja meetodeid, nimetatud tulemuse saavutamiseks sobiva vormi ja sobivate meetodite valikul põhimõtteliselt täielik tegutsemisvabadus. Kui puudub ühenduse õigusnorm, mis sätestab selgelt ja täpselt vormi ja meetodid, mida liikmesriik peab kasutama, siis peab komisjon eelkõige EÜ artiklitest 211 ja 226 tuleneva kontrollipädevuse teostamisel õiguslikult piisavalt tõendama, et sel eesmärgil liikmesriigi kasutatud meetmed on ühenduse õigusega vastuolus.

Direktiivi 2003/87 (millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61) artikli 9 lõigetest 1 ja 3 ning artikli 11 lõikest 2 tuleneb, et ainult liikmesriik on pädev esiteks välja töötama riikliku jaotuskava (jaotuskava), milles ta teeb ettepaneku selles direktiivis määratletud kasvuhoonegaaside heitkogustega seonduvate eesmärkide saavutamiseks ja mille ta teeb komisjonile teatavaks, ning teiseks tegema lõplikud otsused, millega määratakse kindlaks igal viie aasta pikkusel perioodil jaotatavate saastekvootide üldkogused ja selle üldkoguse jaotamine ettevõtjate vahel. Liikmesriigil on selle pädevuse teostamisel seega teatav tegutsemisruum, et valida meetmed, mida ta peab kõige sobivamaks, et saavutada nimetatud direktiivis ette nähtud tulemus riikliku energeetikaturu konkreetses kontekstis.

Seevastu on komisjonil direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kohaselt jaotuskava kontrollimise pädevus. Komisjonil on pädevus kontrollida liikmesriigi esitatud jaotuskava kooskõla nimetatud direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega ja artikli 10 sätetega ning põhistatud otsusega see jaotuskava tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta nendele kriteeriumidele ja sätetele. Nimetatud artikli 9 lõikest 3 nähtub samuti, et juhul kui jaotuskava tagasi lükatakse, võib liikmesriik artikli 11 lõikele 2 vastava otsuse teha üksnes juhul, kui komisjon pärast tagasilükkamist esitatud muudatused heaks kiidab.

Komisjonil on jaotuskava kontrollimise pädevuse teostamisel kaalutlusruum, kuna selle kontrolli raames peab ta andma omapoolseid keerulisi majanduslikke ja ökoloogilisi hinnanguid, arvestades üldist eesmärki vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid tulemusliku ja majanduslikult tõhusa saastekvootidega kauplemise süsteemi abil. Eelnevast tuleneb, et sellega seotud õiguspärasuse kontrolli raames teostab ühenduste kohus täielikku kontrolli selle üle, kas komisjon on asjassepuutuvaid õigusnorme õigesti kohaldanud. Seevastu ei saa Esimese Astme Kohus komisjoni asendada, kui viimati nimetatu peab selles kontekstis andma keerukaid majanduslikke ja ökoloogilisi hinnanguid. Selles suhtes peab Esimese Astme Kohus piirduma vaid kontrollimisega, kas vaidlusaluse meetme puhul ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu, kas pädev asutus ei ole ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire ja kas on täielikult kinni peetud menetluslikest tagatistest, mis on selles kontekstis esmatähtsad.

Hinnates küsimust, kas eri liikmesriikide jaotuskavad on kooskõlas direktiivi III lisa kriteeriumidega, on komisjonil lubatud valida ühine võrdlusalus. Ta võib muu hulgas välja töötada enda majandusliku ja ökoloogilise mudeli ja seda kasutada ning tal on selles suhtes hindamisruum, mistõttu on taolise ühise võrdluspunkti kasutamist jaotuskava tagasilükkamise otsuses võimalik vaidlustada vaid põhjusel, et otsuses on tehtud ilmne hindamisviga.

Kuid kuna komisjon on täpsustanud konkreetse saastekvootide koguse, mille mis tahes ületamist loetakse direktiivis 2003/87 sätestatud kriteeriumidega vastuolus olevaks, ning kuna ta on tagasi lükanud liikmesriigi riikliku jaotuskava põhjusel, et selles kavandatud saastekvootide üldkogus seda künnist ületab, siis on komisjon ületanud selle kontrollipädevuse piire, mida tal tuleb teostada nimetatud direktiivi artikli 9 lõigete 1 ja 3 ning artikli 11 lõike 2 alusel. Kui komisjon kehtestab jaotuskava tagasilükkamise otsuse resolutsioonis konkreetse ülempiiri, mis on arvutatud tema enda majandusliku mudeli ja tema valitud andmete alusel ja mille ulatuses võib liikmesriik määrata saastekvootide üldkoguse, määrab komisjon ju selle üldkoguse praktiliselt liikmesriigi asemel. Selline säte võib kohustada liikmesriiki muutma oma jaotuskava nii, et saastekvootide üldkogus vastaks täpselt komisjoni poolt tagasilükkamise otsuses märgitud ülempiirile. Sel juhul on liikmesriik kohustatud määrama üldkoguse, mis on komisjoni märgitud ülempiiriga võrdne või sellest madalam ning vastasel korral ei ole tal võimalik otsust vastavalt nimetatud artikli 11 lõikele 2 vastu võtta.

Niisugune tagasilükkamise otsus võtab nimetatud artikli 11 lõikelt 2 kasuliku mõju, kuna see säte näeb ette, et jaotatavate saastekvootide üldkoguse kohta teeb otsuse just liikmesriik, mitte komisjon.

(vt punktid 53–55, 60, 63–65)