ET Euroopa Liidu Teataja C 138/41

Euroopa Liidu Kohtu 19. veebruaril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 9. jaanuari 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-409/14: Marcuccio versus Euroopa Liit ja Euroopa Liidu Kohus

(Kohtuasi C-77/15 P)

(2015/C 138/55)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Kohus (esindaja: ametnik A.V. Placco)

Teine menetlusosaline: Luigi Marcuccio

Apellandi nõuded

Euroopa Liidu Kohus palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu (kolmas koda) 9. jaanuari 2015. aasta määrus kohtuasjas T-409/14: Marcuccio vs. Euroopa Liit ja Euroopa Liidu Kohus osas, milles jäeti rahuldamata Euroopa Liidu Kohtu (edaspidi „Euroopa Kohus”) nõuded, mis esitati Üldkohtu menetluses Üldkohtu kodukorra artikli 114 alusel;

— rahuldada nimetatud nõuded ja seega: — esimese võimalusena teha asjas lõplik sisuline otsus ning tunnistada L. Marcuccio kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatuks, kuna see on suunatud Euroopa Kohtu (kui Euroopa Liidu esindaja) vastu; — teise võimalusena – juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et selle kahju hüvitamise hagi vastuvõetavuse jaoks ei ole oluline, et see on suunatud Euroopa Kohtu vastu, mitte aga komisjoni (kui Euroopa Liidu esindaja) vastu, sedastades samas, et Üldkohus oleks pidanud Euroopa Kohtu poolt talle esitatud menetlusküsimuse lahendamise raames määrama, et Euroopa Kohus asendatakse komisjoni kui kostjaga, – saata asi tagasi Üldkohtule, et viimane saaks Euroopa Kohtu sedastusi arvesse võttes teha otsuse L. Marcuccio kahju hüvitamise hagi kohta;

— mõista L. Marcucciolt välja Euroopa Kohtule esimeses astmes ja apellatsioonimenetluses tekkinud kulud.

Väited ja peamised argumendid

Esimese väite raames, mis puudutab Euroopa Liidu esindamist Euroopa Liidu kohtutes reguleerivate sätete rikkumist, märgib Euroopa Kohus, et kuna puudub sõnaselge säte, mis reguleeriks Euroopa Liidu esindamist selliste hagide puhul, mis tuginevad ELTL artikli 268 alusel liidu lepinguvälisele vastutusele, tuleb sellise vastutuse reeglid tuletada kohtutegevuse üldpõhimõtetest, eelkõige hea õigusemõistmise põhimõttest ning kohtute sõltumatuse ja erapooletuse põhimõttest.

See Euroopa Kohtu väide koosneb kahest osast, nimelt hea õigusemõistmise põhimõtte nõuete järgimata jätmisest ning kohtute sõltumatuse ja erapooletuse põhimõtte nõuete järgimata jätmisest. Esimese osa kohta väidab Euroopa Kohus, et järeldus, milleni Üldkohus jõudis, nimelt et ülalnimetatud kahju hüvitamise hagi raames võib Euroopa Kohus Euroopa Liitu esindada, tugineb ilmselt kohtupraktikale, mis tuleneb otsusest kohtuasjas Werhahn Hansamühle jt vs. nõukogu ja komisjon (63/72–69/72, EU:C:1973:121, edaspidi „kohtuotsus Werhahn jt”). Nimetatud kohtuasjas tehtud otsusest nähtub, et kui institutsioonide tegevus toob kaasa vastutuse, siis esindab toonast Euroopa Ühendust ja praegust Euroopa Liitu Euroopa Liidu kohtutes see institutsioon (või institutsioonid), keda süüdistatakse vastutust põhjustanud tegevuses. Euroopa Kohtu arvates ei saa seda kohtuotsust käesolevale asjale kohaldada, kuna see tooks mitmel põhjusel kaasa olukorra, mis on vastuolus hea õigusemõistmise põhimõttega, kuid kohtuotsuses Werhahn jt on sõnaselgelt öeldud, et see otsus rajaneb just sel põhimõttel. Sellega seoses märgib Euroopa Kohus muuseas ka seda, et Üldkohus ei ole järginud ELTL artikli 317 esimese lõigu ja määruse nr 966/2012 (1) artikli 53 lõike 1 ulatust, mille põhjal Üldkohus oleks pidanud tunnistama, et käesolevas asjas nõutava kahjuhüvitisega sarnane hüvitis tuleb lõpuks maksta liidu eelarve selle osa arvelt, mis puudutab komisjoni.

Esimese väite teise osa kohta märgib Euroopa Kohus viitega Euroopa Inimõiguste Kohtu 10. juuli 2008. aasta otsusele kohtuasjas Mihalkov vs. Bulgaaria (kaebus nr 677719/01), et Üldkohus ei ole arvesse võtnud kohtute sõltumatuse ja erapooletuse põhimõtet, kui ta tuvastas, et Euroopa Kohus peab L. Marcuccio kahju hüvitamise hagi raames Euroopa Liitu esindama. Ülaltoodud nõuded ei ole täidetud, kuna käesolevas asjas on esiteks väidetav kahju tekkinud teatava kohtukoosseisu kohtutegevuse tulemusena ning teiseks peab kohtuasja lahendama kohtukoosseis, mis i) kuulub samasse kohtuorganisse (Üldkohtusse) nagu see kohtukoosseis, keda süüdistatakse vastutuse põhjustanud tegevuses, ning mis ii) on kohtuasja kostja (Euroopa Kohtu) lahutamatu osa, millega selle kohtukoosseisu kohtunikud on ametialaselt seotud. See kehtib seda enam, kui – nagu Üldkohus otsustas – käesolevas asjas nõutava kahjuhüvitisega sarnane hüvitis tuleb lõpuks maksta liidu eelarve selle osa arvelt, mis puudutab Euroopa Kohut.

Teise väite raames märgib Euroopa Kohus, et vaidlustatud kohtumääruses on rikutud põhjendamiskohustust, kuna sellega ei ole Euroopa Kohtu poolt Üldkohtus esitatud argumente mitme Euroopa Kohtu otsuse – seahulgas kohtuotsused Groupe Gascogne vs. komisjon (C-58/12 P, EU:C:2013:770), Gascogne Sack vs. komisjon (C-40/12 P, EU:C:2013:768) ja Kendrion vs. komisjon (C-50/12 P, EU:C:2013:771) – ulatuse kohta konkreetselt ümber lükatud.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määrus (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT L 298, lk 1).