ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sisuliselt muudetud hagiavalduse esitamist ei ole kodukorras ette nähtud ja seega ei saa sellist dokumenti toimikusse lisada. Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 21 ja Üldkohtu 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punkte c ja d ei saa tõlgendada nii, et need lubavad hagejal esitada Üldkohtule uusi nõudeid, et muuta ilmselgelt vastuvõetamatu hagi vastuvõetavaks hagiks, muutes hagimenetluse algatusdokumendis määratletud vaidluse eset, olgugi et hagi aegumistähtaeg ei olnud veel lõppenud.

Kodukorra artikli 48 lõiget 2, mis lubab menetluse käigus uusi väiteid esitada siis, kui need tuginevad faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, võib tõepoolest teatud olukordades kohaldada nõuete muutmisele. Selline on olukord eelkõige siis, kui vaidlustatud otsus asendatakse menetluse käigus otsusega, millel on sama ese, mida tuleb seega käsitada uue asjaoluna, mis lubab hagejal oma nõudeid kohandada.

Kui aga ei esine õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis oleksid ilmnenud menetluse käigus, võib arvesse võtta üksnes hagimenetluse algatusdokumendis toodud nõudeid, kuna vastasel juhul muudetaks vaidluse eset, mis on ammendavalt piiritletud kõnealuses hagiavalduses, mistõttu tuleb hagi põhjendatuse hindamisel lähtuda üksnes hagimenetluse algatusdokumendis sisalduvatest nõuetest.

(vt punktid 23 ja 25–27)
Seoses proportsionaalsuse põhimõtte kohtuliku kontrolliga on liidu seadusandjal ulatuslik kaalutlusõigus valdkondades, mis eeldavad poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning milles seadusandja peab andma keerulisi hinnanguid. Järelikult võib selles valdkonnas rakendatud meedet pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu.

Tuumarelva leviku vastase võitluse raames on ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1747 (2007) eesmärk tagada, et Iraani tuumaprogramm teeniks üksnes rahumeelseid eesmärke, ning takistada Iraanil tuuma- ja raketiprogramme toetavate tundlike tehnoloogiate väljatöötamist.

Iraani vastu suunatud piiravate meetmete eesmärk ei ole mitte üksnes takistada Iraanis tuumarelva leviku rahastamist, vaid ka Iraani üldisem survestamine, et ta lõpetaks tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundliku tuumaenergiaalase tegevuse ja tuumarelva kandevahendite väljatöötamise.

Otsusega 2013/497, millega muudetakse otsust 2010/413, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, ja määrusega nr 971/2013, millega muudetakse määrust nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, kehtestatud kriteerium, mis näeb ette selliste isikute rahaliste vahendite külmutamise, kes resolutsiooni 1747 (2007) rikkudes on osalenud relvade või relvadega seotud varustuse tarnimises, müümises või üleandmises Iraanile, kuulub õiguslikku raamistikku, mis on selgelt piiritletud eesmärkidega, millest on kantud Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid reguleerivad õigusnormid.

Seetõttu tuleb pidada resolutsiooni 1747 (2007) mittetäitmise kriteeriumi sobivaks, et saavutada otsuse 2010/413 ja määruse nr 267/2012 eesmärk: võitlus tuumarelva leviku vastu, ning järelikult on see kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.

(vt punktid 62, 67 ja 69–71)
Euroopa Intellektuaalomandi Ameti apellatsioonikodade menetlus ei ole mitte kohtu- vaid haldusmenetlus. Kohus on leidnud, et ühegi õigusnormi ja põhimõttega ei ole vastuolus see, kui asutus paneb teatava otsuse tühistamise otsuse rakendamiseks algatatud asja uuesti läbivaatamise kohustuse samale ametnikule ning erapooletuse kohustusest ei saa tuletada üldpõhimõtet, et haldus- või kohtuasutusel on kohustus määrata asi selle asutuse muule kogule või organile, mille koosseis moodustatakse muul moel. Seetõttu ei riku määruse nr 216/96, mis näeb ette siseturu harmoneerimisameti apellatsioonikomisjonide protseduurireeglid (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), artikli 1d alusel tehtud juhatuse otsus määrata asi pärast tühistamist samale apellatsioonikojale, kes tegi eelmise otsuse, ilma et juhatusel olnuks kohustust moodustada see apellatsioonikoda teistmoodi, haldusasutuse erapooletuse kohustust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 38–40)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punkti b enda tekstist tuleneb, et Euroopa Liidu Teatajas importijatele adresseeritud teatise, milles avaldatakse kahtlust, kas soodustatud kolmas riik kohaldab sooduskohtlemist nõuetekohaselt, avaldamine välistab importijate võimaluse tugineda avaldamisest alates heausksusele, tagades nii väga kõrgel tasemel õiguskindluse ja kohustades liikmesriigi ametiasutusi või komisjoni lükkama tagasi imporditollimaksu sissenõudmata jätmise taotluse. Arvestades importijatele adresseeritud teatise suurt tähtsust, peab mainitud teatis olema eriti selge eelkõige küsimuses, millised riigid on sellega hõlmatud. Veelgi enam on see nii selle tõttu, et ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b viienda lõigu kohaselt peab sellises teatises väljenduma põhjendatud kahtlus, kas „soodustatud riik“ kohaldab sooduskorda nõuetekohaselt. Kui seda teatist ei saa tõlgendada nii, et see viitab piisava täpsusega ka kolmandast riigist pärinevale impordile, siis ei saa nõuda, et vastutav isik pidanuks oma tegevusviisi sellest riigist pärineva impordi suhtes pärast selle teatise avaldamist muutma. Eeltoodust erinev tõlgendamine vähendaks ettevõtjate õiguskindlust, kuna nad oleks sunnitud mis tahes importijatele adresseeritud teatise reguleerimisalas kaheldes alati ettevaatuse mõttes kohaldama täiendavaid kaitsemeetmeid, ning tegema seda ka siis, kui import pärineb riigist, mida komisjoni kahtluste objektina täpselt määratletud ei ole.

(vt punktid 46, 60 ja 76)
Liitu saab pidada vastutavaks ainult niisuguse kahju eest, mis tuleneb asjasse puutuva institutsiooni õigusvastasest tegevusest piisavalt otseselt. Kui kohtueelses menetluses ei ole advokaadi või nõustaja kasutamine kohustuslik, puudub põhjuslik seos väidetava kahju, nimelt sellise esindamise kulude ja institutsiooni või asutuse sellise tegevuse vahel, mida võib viimasele ette heita. Kuigi huvitatud isikutele ei saa keelata advokaadi kasutamist juba kohtueelse menetluse etapis, on see nimelt siiski nende oma valik, ja järelikult ei saa asjasse puutuvat institutsiooni või asutust sellega kaasnevate tagajärgede eest vastutavaks pidada.

Ehkki Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti menetlustes ei pea esindajaks olema advokaat, on määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artiklis 85 ja määruse nr 2868/95, millega rakendatakse määrust nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirjas 94 ette nähtud normid kulude jaotamise kohta ja ka hüvitamisele kuuluvate kulude piirmäärad, kui pool on kasutanud esindajat. Kuid neid sätteid tuleb siiski kohaldada ainult vastulausemenetluses ja selle poolte kulude jaotamisel.

Selle kohta tuleb ka nentida, et mitte üheski määruse nr 207/2009 ega määruse nr 2868/95 sättes ei ole ette nähtud selliste advokaadi poolt esindamise kulude hüvitamist, mis on tekkinud seoses kaebusega juhul, kui vaidlustatud otsuse vastu võtnud osakond otsustab parandada otsust vastavalt määruse nr 207/2009 artiklile 62. Eelkõige ei anna ükski nende määruste sätetest vaidluse võitnud poolele õigust nõuda selles menetluses advokaadi poolt esindamise kulude hüvitamist ametilt. Määruse nr 2868/95 eeskirja 51 punktis a on ette nähtud üksnes kaebuse esitamise lõivu tagasimaksmine ja vastavalt sellele sättele annab osakond, kelle otsus vaidlustati, tagasimaksmise korralduse, kui ta parandab oma otsust vastavalt määruse nr 207/2009 artiklile 61 või artiklile 62.

(vt punktid 35 ja 36)
Seega võib kohtuasja keerukus või hagejast tingitud viivitus olla aluseks, et põhjendada aega, mis esmapilgul näib liiga pikk. Seda, kas tegemist on mõistliku ajaga, ei tule järelikult kindlaks teha lähtuvalt täpsest, abstraktselt määratletud ajalisest piirist, vaid tuleb hinnata iga üksikjuhtumi asjaoludest lähtuvalt.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõiguga ei ole vastuolus konkurentsiasja menetlus Üldkohtus, mille kestus ületas neli aastat ja kolm kuud, kuid mille kogukestus on õigustatud, võttes arvesse selle kohtuasja konkreetseid asjaolusid, eelkõige kohtuasja faktilist ja õiguslikku keerukust, poolte käitumist ja põhjendamatu tegevusetusperioodi puudumist menetluse eri osade vahel selles kohtuasjas.

Ajavahemikul menetluse kirjaliku osa lõppemisest, mida märgib vasturepliigi esitamine, kuni menetluse suulise osa avamiseni koostatakse poolte argumentide süntees, valmistatakse kohtuasi ette kohtuistungiks, viiakse läbi vaidluste faktiline ja õiguslik analüüs ning valmistutakse menetluse suuliseks osaks. Konkurentsiõiguse komisjonipoolset kohaldamist puudutavad hagid on muud liiki kohtuasjadest keerukamad, võttes eelkõige arvesse vaidlustatud otsuse pikkust, kohtutoimiku mahtu ning vajadust viia läbi paljude niisuguste keerukate faktiliste asjaolude detailne hindamine, mis sageli on leidnud aset pika aja jooksul ja olnud suure ruumilise ulatusega. Sellepärast on 15 kuud, mis lahutas menetluse kirjaliku osa lõppu menetluse suulise osa avamisest, konkurentsiõiguse kohaldamist puudutava kohtuasja menetlemisel põhimõtteliselt täiesti sobiv ajavahemik. Sama otsuse peale, mille komisjon on konkurentsiõigust kohaldades teinud, esitatud hagisid on vaja menetleda paralleelselt ka siis, kui neid hagisid ei ole liidetud. Sellist paralleelset menetlemist õigustab eelkõige seos nende hagide vahel, samuti vajadus tagada ühtlus nende analüüsimisel ja antavas vastuses. Seetõttu võib seotud kohtuasjade paralleelne menetlemine õigustada menetluse kirjaliku osa lõpu ja menetluse suulise osa avamise vahele jääva ajavahemiku pikendamist ühe kuu võrra täiendava seotud kohtuasja kohta.

Kõnealuses kohtuasjas esitatud hagiga vaidlustati kõik vaidlusaluse otsuse hagejat puudutavad aspektid ning tõstatati keerulisi fakti- ja õigusküsimusi, mida tuli enne menetluse suulise osa avamist tervikuna analüüsida. Poolte esitatud erakordselt pikki menetlusdokumente ja nende mahukaid lisasid tuli enne menetluse suulise osa avamist põhjalikult analüüsida ja kontrollida, et hinnata nende tõendusjõudu ja selgitada välja faktilised asjaolud. Pealegi oli kõnealune kohtuasi tihedalt seotud üheksa muu hagiga, mis esitati kõnealuse otsuse peale mitmes erinevas keeles. Kostjal oli vaja ka suhteliselt palju aega, et esitada vasturepliigi versioon Euroopa Kohtu töökeeles. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et 25 kuud, mis kulus menetluse kirjaliku osa lõppemisest menetluse suulise osa avamiseni, ei viita põhjendamatule tegevusetusperioodile selle kohtuasja menetlemisel.

(vt punktid 34, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 74, 76, 79 ja 80)
Tingimusi, mille alusel on võimalik kindlaks määrata valikulise turustussüsteemi kooskõla ELTL artikliga 101, on võimalik kasutada ka selleks, et hinnata, kas valikuline parandussüsteem, mis kuulub müügijärgse teenuse alla, tekitab konkurentsi kahjustava mõju. Valikulised parandussüsteemid on niisiis kooskõlas ELTL artikli 101 lõikega 1, tingimusel, et need on objektiivselt põhjendatud, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed.

Valikulise parandussüsteemi korraldamine ei kuulu niisiis ELTL artikli 101 lõike 1 keelu kohaldamisalasse juhul, kui ettevõtjate valik toimub kvalitatiivset laadi objektiivsete kriteeriumide alusel, mis määratakse ühetaoliselt kindlaks kõikide potentsiaalsete ettevõtjate suhtes ning mida kohaldatakse mittediskrimineerivalt, kui kõnealuse toote omadused nõuavad kvaliteedi säilitamiseks ja nõuetekohase kasutamise tagamiseks niisugust võrku, ning viimaseks, kui määratletud kriteeriumid ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik.

Seevastu ei ole vaja kontrollida, kas need võrgud toovad kaasa kogu konkurentsi kõrvaldamise. Kui niisiis eespool viidatud tingimused on täidetud, on piisav, et järeldada, et valikuline süsteem on konkurentsielement, mis on ELTL artikli 101 lõikega 1 kooskõlas.

(vt punktid 50 ja 53–55)
Personalieeskirjade artikli 45 lõikes 1 ja artiklis 52 ning personalieeskirjade IVa lisa artiklis 4 määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktidega 27, 32 ja 64 tehtud muudatustega ei rikuta liidu ametnike ja muude teenistujate omandatud õiguste kaitse põhimõtet, mis hageja sõnul tuleneb 2004. aasta kokkuleppest reformi kohta, mille nõukogu ning ametiühingu‑ ja kutseorganisatsioonid sõlmisid määruse nr 723/2004 vastuvõtmise raames.

Esiteks puudutas kokkulepe ainult 2004. aasta reformi ning selle mõju ei saa seega laieneda personalieeskirjade kõikidele hilisematele muutmistele liidu seadusandja poolt, vastasel korral võetakse viimaselt võimalus kasutada pädevust, mis on talle ELTL artikliga 336 antud.

Kuna ametnike ja administratsiooni vaheline õigussuhe põhineb personalieeskirjadel, võib seadusandja pealegi muuta ametnike õigusi ja kohustusi ükskõik millal.

Teiseks valitseb nimelt põhimõte, et seadusesätet muutvaid seadusi – nagu personalieeskirju muutvad määrused – kohaldatakse – välja arvatud erandi korral – eelmise seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele. Teisiti on üksnes niisuguste olukordadega, mis on tekkinud ja lõplikult realiseerunud varasema normi kehtivusajal ja mis loovad omandatud õigusi. Õigust võib seega pidada omandatuks, kui selle aluseks olnud asjaolu ilmnes enne õigusnormide muutmist. See ei ole nii siiski õigusega, mille aluseks olnud asjaolu ei teostunud muudatuse esemeks olnud õigusnormide kehtivusajal.

(vt punktid 86–88 ja 91)
Nii ELTL artikkel 299 kui ka määruse nr 966/2012 (mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju) artikli 79 lõige 2 annab komisjonile pädevuse võtta vastu täitmisele pööratav otsus lepingust tuleneva võla sissenõudmiseks, hoolimata asjaolust, et selles otsuses sisalduv võlasumma on seotud toetuslepingute täitmisega ja on seega olemuselt lepinguline. Ei ELTL artiklis 299 ega finantsmääruse artikli 79 lõikes 2 ei tehta vahet vastavalt sellele, kas võlgnetav summa, mis on täitmisele pööratava otsusega ametlikult kindlaks määratud, on lepinguline või lepinguväline.

Kui tunnistada, et komisjon on pädev vastu võtma lepingust tuleneva võla sissenõudmiseks ühepoolse akti, ei rikutaks sellega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47, kuna asjasse puutuval lepingupartneril on sellise ühepoolse akti suhtes olemas tõhus õiguskaitsevahend. Nimelt on asjasse puutuval lepingupartneril võimalus – tingimusel, et asjaomane leping sisaldab vahekohtuklauslit ELTL artikli 272 tähenduses – esitada liidu kohtule hagi, mille õiguslik alus on nii ELTL artikkel 263 kui ka ELTL artikkel 272. Lepingupartner võib selles hagis vaidlustada mitte üksnes komisjoni otsuse õiguspärasuse, tuginedes aluslepingut või selle rakendusnormi puudutavatele väidetele, vaid esitada ka lepingut või sellele kohaldatavat õigust puudutavaid väiteid ja argumente ning paluda liidu kohtul, et viimane lahendaks tema ja komisjoni vahelise vaidluse sisuliselt, kasutades selleks liidu kohtule ELTL artikli 272 alusel antud täielikku pädevust.

(vt punktid 197, 198, 209 ja 213)
ELi kaubamärgi kord rajaneb määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõikes 2 esitatud põhimõttel, mille kohaselt ainuõiguse saab esimene taotleja. Selle põhimõtte alusel võib kaubamärki ELi kaubamärgina registreerida vaid niivõrd, kuivõrd seda ei takista varasem kaubamärk, olgu siis tegemist ELi kaubamärgi, liikmesriigis registreeritud kaubamärgi, Beneluxi intellektuaalomandi büroos registreeritud kaubamärgi, liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärgi või Euroopa Liidus kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärgiga. Sõltumata sellest, kas määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4 kohaldatakse või mitte, ei takista pelk asjaolu, et kolmas isik kasutab registreerimata kaubamärki, identse või sarnase kaubamärgi registreerimist ELi kaubamärgina identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks.

Seda põhimõtet täiendab eeskätt määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkt b, mille kohaselt tunnistatakse ELi kaubamärk kehtetuks EUIPO‑le esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui taotluse esitaja tegutses vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt. Sellele alusele tugineda sooviv kehtetuks tunnistamise taotleja peab tõendama asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et ELi kaubamärgi omanik tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt.

Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b osutatud mõistet „pahauskne“ ei ole õigusnormides mingil viisil määratletud, piiritletud ega isegi kirjeldatud.

11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07) esitas Euroopa Kohus mitu täpsustust selle kohta, kuidas tuleb tõlgendada määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b sisalduvat mõistet „pahausksus”.

Euroopa Kohtu hinnangul tuleb taotleja pahausksuse kindlakstegemisel määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b tähenduses võtta arvesse kõiki juhtumi puhul asjakohaseid tegureid, mis esinesid tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotluse esitamise ajal, ning eelkõige esiteks asjaolu, et taotleja teadis või pidi teadma, et vähemalt ühes liikmesriigis kasutab mõni kolmas isik identsete või sarnaste kaupade jaoks identset või sarnast tähist, mida võib segi ajada tähisega, mille registreerimist taotletakse, teiseks taotleja kavatsust takistada kolmandatel isikutel sellise tähise edasist kasutamist, ning kolmandaks seda, mil määral on õiguskaitse kolmanda isiku tähisel ja tähisel, mille registreerimist taotletakse.

Samas ilmneb Euroopa Kohtu poolt asjaomases kohtuotsuses kasutatud sõnastusest, et selles kohtuotsuses välja toodud tegurid on vaid näited kõikvõimalikest teguritest, mida võib arvesse võtta selle üle otsustamisel, kas kaubamärgitaotleja tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt.

Seega tuleb leida, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel läbiviidava igakülgse analüüsi raames võib samuti võtta arvesse vaidlusaluse tähise päritolu ja loomisjärgset kasutamist, selle tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilisi kaalutlusi ning nimetatud taotluse esitamisega seotud sündmuste ajalist järjestust.

(vt punktid 23–29)
Tühistamishagi saab esitada ainult selliste toimingute või otsuste peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muudatuse tema õiguslikus olukorras. Seoses sellega eeldab otsese puutumuse tingimus vastavust kahele kumulatiivsele tingimusele: nimelt peab esiteks vaidlustatud liidu meede avaldama otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega tohi teiseks jätta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust, nii et akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme.

Mis puutub komisjoni otsusesse, millega keeldutakse ERF-ist riiklikule suurprojektile rahalise toetuse andmisest, siis esimene otsese puutumuse tingimus ei ole täidetud siis, kui tegemist on hagiga, mille sellise otsuse peale on esitanud ettevõtja, kes liikmesriigi esitatud toetusetaotluses on nimetatud projekti realiseerimise eest vastutava ettevõtjana ja kes on selle liikmesriigiga sõlminud lepingu, mis käsitleb toetuse andmist selle projekti elluviimiseks. Esiteks ei mõjuta selline otsus asjaomase ettevõtja õiguslikku olukorda, kuna asjaomane liikmesriik on see, kellele kuulub õigus kõne all olevat liidu finantsabi saada. Nimelt nähtub määruse nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta, sätetest, et toimingud, millega komisjon annab hinnangu suurprojektile ning kinnitab selle ERF-i vahenditest rahastamise või mitte, toimuvad üksnes komisjoni ja liikmesriigi vahelise suhte raames. Seda kinnitab tõik, et ERF-ist finantsabi andmine on üles ehitatud komisjoni ja liikmesriigi vahelise süsteemina. Selles küsimuses ei tähenda ERF-ist liidu finantsabi andmise otsuses projekti rakendamise eest vastutava organisatsiooni nimetamine seda, et õigus abi saada kuulub sellele organisatsioonile. See kehtib veel enam siis, kui ERF-ist ei ole liikmesriigile toetust veel antud ja seega juhul, kui suhe ühelt poolt projekti rakendamise eest vastutava organisatsiooni, taotluse eest vastutaja või abi saaja ning teiselt poolt ERF-i toetuse saaja vahel on veelgi kaudsem.

Teiseks ei tähenda vaidlustatud otsuse asjaomase liikmesriigi poolt rakendamine, et vaidlustatud otsuse enda või seda reguleerivate liidu sätete kohaselt oleks sellel mingeid tagajärgi hageja jaoks, sest see mõjutab ainult suhteid ühelt poolt liidu ja täpsemalt ERF-i ning teiselt poolt selle liikmesriigi vahel. Seega ei takista vaidlustatud otsus hagejal projekti ellu viia või liikmesriigil seda rahastada muudest kui ERF-lt saadud vahenditest. Samuti ei kohusta vaidlustatud otsus liikmesriiki lepingut lõpetama ja tagasi nõudma neid summasid, mis ta on hagejale projekti elluviimiseks juba üle kandnud. Neil asjaoludel ei tulene liidu õigusest või vaidlustatud otsusest endast otseselt mingit tagajärge hagejale ja seega on ka isikliku puutumuse teine tingimus käesoleval juhul täitmata.

(vt punktid 23, 32, 37–40, 45, 54, 64, 65 ja 67)
ELTL artikli 263 neljandas lõigus nimetatud füüsiliste ja juriidiliste isikute kaebeõigus sõltub ka sellest, kas neil on hagi esitamise ajal põhjendatud huvi, mis on hagi esitamise õigusest eraldiseisev vastuvõetavuse tingimus. Põhjendatud huvi peab säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära. Selline huvi eeldab, et vaidlustatud akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu.

Mis puutub põhjendatud riigiabi saanud ettevõtja hagisse komisjoni otsuse peale, millega tunnistatakse abi siseturuga kokkusobimatuks ja kohustatakse see tagasi nõudma, siis tuleb märkida, et pelgalt sellega, et see otsus muutis hageja õiguslikku olukorda, kuna selle otsuse vastuvõtmisest alates ei olnud tal enam sellele abile õigust ning ta pidi põhimõtteliselt eeldama, et tal tuleb see tagasi maksta. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka hageja suhtes kohtumenetluse ajal likvideerimismenetluse algatamine, kuna vaidlustatud otsust ei ole kehtetuks ega tühiseks tunnistatud, mistõttu hagi ese säilib. Vaidlustatud otsuse õiguslikud tagajärjed pole ainuüksi hageja likvideerimise tõttu oma kehtivust kaotanud. Pelk asjaolu, et ettevõtja suhtes on käimas pankrotimenetlus – eelkõige siis, kui see menetlus viib ettevõtja likvideerimiseni –, ei sea abi tagastamise põhimõtet kahtluse alla. Sellisel juhul võib varasema olukorra taastamine ja ebaseaduslikult makstud abist tuleneva konkurentsimoonutuse kõrvaldamine toimuda põhimõtteliselt nii, et likvideerimisel oleva ettevõtja passivasse kantakse kõnealuse abi tagastamise kohustus.

Seega tuleb vaidlusalune abi vaidlustatud otsuse tõttu kanda hageja passivasse, nii et isegi kui oletada, et ta ei saa seda tagastada, ei kuulu see tema vara hulka. Vaidlustatud otsuse tühistamise tulemusel muutuks ka hageja õiguslik olukord märgatavalt, kuna vaidlusaluse abi võiks taas kanda tema vara hulka.

(vt punktid 51, 53, 55–58, 60 ja 61)