Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Gerechtshof Arnhem-Leeuwardeni eelotsusetaotlusele järgmiselt:

Olukorras, kus ostja on algatanud kahju hüvitamise menetluse müüja vastu siseriikliku õiguse sätete alusel, mida kohaldatakse muu hulgas ka tarbijalepingutele, ent ei ole konkreetselt väitnud, et ta on tarbija, ei või siseriikliku menetlusõiguse norm keelata siseriiklikul kohtul kontrollida, kas see isik on tarbija Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ (tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta) tähenduses, ning seejärel kohaldada siseriiklikku tarbijakaitseõigust, tõlgendades seda kooskõlas direktiiviga 1999/44. Tõhususe põhimõte nõuab, et selline siseriikliku menetlusõiguse norm jäetakse kohaldamata, et siseriiklikul kohtul oleks võimalik kontrollida omal algatusel, kas selline ostja nagu F. Faber on tarbija direktiivi 1999/44 tähenduses. Ent selle nõude suhtes kehtib tingimus, et siseriikliku kohtu käsutuses peavad olema selle ülesande täitmiseks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, kuna need elemendid on juba asja toimikus olemas või siis saab siseriiklik kohus need hankida kooskõlas siseriikliku menetlusõigusega. Siseriiklik kohus ei või väljuda poolte määratletud vaidluse piiridest. Sama ex officio kontrollimise kohustus ning samad tingimused kehtivad ka apellatsioonimenetluses, kus 1) vähemalt üks pool on tuginenud siseriikliku õiguse sätetele, mis (vähemalt osaliselt) rakendavad direktiivi 1999/44, ning 2) olenevalt sellest, kas üks pooltest on (või ei ole) tarbija, võib (või ei või) ta kasutada neist sätetest tulenevat kõrgendatud kaitset. Seda järeldust ei muuda asjaolu, et tarbijat abistas advokaat.

Tõhususe põhimõte nõuab artikli 5 lõike 3 ex officio kontrollimist, kui siseriikliku kohtu käsutuses on piisavad õiguslikud ja faktilised elemendid ning ta ei välju poolte määratletud vaidluse piiridest. Sedavõrd kui artikli 5 lõiget 3 iseloomustavad samasugused tunnused nagu siseriikliku õiguse avalikku huvi kaitsvaid sätteid, võib ka võrdväärsuse põhimõttest tuleneda nõue, et selline siseriiklik kohus nagu põhikohtuasjas kohaldaks omal algatusel siseriikliku õiguse normi, millega on üle võetud artikli 5 lõige 3.

Direktiiv 1999/44 ei piira liikmesriikide pädevust kehtestada ja rakendada tõendamiseeskirju, mis hõlmavad direktiivi 1999/44 artikli 5 lõikest 2 tulenevat tarbija kohustust teavitada müüjat lepingule mittevastavusest, kui siseriiklik õigus 1) näeb ette vähemalt kahekuulise teatamisaja, 2) ei sisalda direktiivi 1999/44 artiklist 5 tulenevate kohustuste sisu muutvaid norme ning 3) kohaldatavad normid ei ole muus osas vähem soodsad kui siseriiklikke hagisid reguleerivad normid ega ole sõnastatud viisil, mis muudab praktikas võimatuks või ülemäära raskeks liidu õigusega antud õiguste kasutamise.

Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõige 3 pöörab tõendamiskohustuse osaliselt ümber tarbija kasuks, kes ei pea teatava aja jooksul tõendama, et lepingule mittevastavus eksisteeris juba kauba üleandmise ajal. Seega peab tarbija ikkagi ära näitama, et üleantud kaup ei vasta sellele, mida ta võis põhjendatult eeldada lepingu ning artikli 2 lõikes 2 loetletud teabe alusel. Ent tarbija ei pea tõendama, et lepingule mittevastavuse on põhjustanud müüja.