ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1), ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas: asjaolu, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on oma 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsustes 44–49 määranud üheseks kriteeriumiks, et tarbijatega sõlmitud hüpoteeklaenulepingutes on ebaõiglane niisugune lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja milles on sätestatud, et kõik hüpoteeklaenu tehingukulud jäetakse laenuvõtja kanda, ja ette nähtud selles ebaõiglases ja tühiseks tunnistatud lepingutingimuses sätestatud eri kuluartiklite jaotus tingimused kehtestanud panga ja laenuvõtjast kliendi vahel eesmärgiga piirata riigisiseste õigusaktide kohaselt alusetult tasutud summade tagastamist. Ja kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) ebaõigluse tõttu tühise lepingutingimuse tõlgendamisel seda lepingutingimust täiendab, kui selle lepingutingimuse väljajätmine ja sellest tulenevad tagajärjed ei mõjuta hüpoteegiga tagatud laenulepingu ülejäänud osas kehtima jäämist.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Düsseldorf (Saksamaa) 26. veebruaril 2019 — Flightright GmbH versus Eurowings GmbH

(kohtuasi C-180/19)

(2019/C 246/04)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Düsseldorf

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Flightright GmbH

Kostja: Eurowings GmbH

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, (1) artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hüvitise määramisel aluseks võetav vahemaa arvutatakse lennureisi koguteekonna põhjal?

Seega kas (eeldusel, et määrus on asjaomase lennuteekonna suhtes kohaldatav) mõistet „lend“ tuleb tõlgendada nii, et broneeringute korral, mille puhul jõuavad reisijad lõppsihtkohta ainult vahemaandumisega ja teatud tingimustel teise lennukisse ümberistumisega, on mõeldud vaid seda lennuteekonda, mille lend tegelikult hilines, või tuleb mõistet „lend“ tõlgendada sellisel juhul nii, et vahemaa arvutamisel on määrav kogu lennuteekond alates esimesest väljumiskohast kuni lõppsihtkohani?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10).
4.

Kui vastus kolmandale küsimusele on see, et määruse nr 1924/2006 sätted reguleerivad tõendamisnõudeid, siis millised on kehtestatud tõendamisnõuded?
1.

Kas direktiivi (EL) 2015/2366 (1) (makseteenuste direktiiv) artikli 52 punkti 6 alapunkti a koostoimes artikli 54 lõikega 1, mille kohaselt on makseteenuse kasutaja nõus tingimuste teatavaks tehtud muutmisega, välja arvatud juhul, kui makseteenuse kasutaja teatab makseteenuse pakkujale enne muudatuste jõustumiseks kavandatud kuupäeva, et ta ei ole muudatustega nõus, tuleb tõlgendada nii, et vaikimisi nõusoleku kokkuleppe saab sõlmida ka tarbijaga täiesti piiramatult kõigi mõeldavate lepingutingimuste kohta?
8.

Küsitakse, kas direktiivi 93/13 artikliga 3 ja Euroopa Kohtu praktikaga on vastuolus see, et liikmesriigi kohtupraktika kohaselt peab tarbija per se teadma, et krediidiasutustel on tavaks nõuda lepingutasu, ning et seega ei ole vaja, et laenuandja peaks esitama mingeid tõendeid selleks, et tõendada, et lepingutingimuses on eraldi kokku lepitud, või kas, vastupidi, laenuandja peab igal juhul tõendama, et lepingutingimuses on eraldi kokku lepitud.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Hispaania) 27. märtsil 2019 — LG ja PK versus Banco Bilbao Vizcaya Argentaria S.A.

(kohtuasi C-259/19)

(2019/C 246/07)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: LG ja PK

Kostja: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria S.A.

Eelotsuse küsimus

Kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1), ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas: asjaolu, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on oma 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsustes 44–49 määranud üheseks kriteeriumiks, et tarbijatega sõlmitud hüpoteeklaenulepingutes on ebaõiglane niisugune lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja milles on sätestatud, et kõik hüpoteeklaenu tehingukulud jäetakse laenuvõtja kanda, ja ette nähtud selles ebaõiglases ja tühiseks tunnistatud lepingutingimuses sätestatud eri kuluartiklite jaotus tingimused kehtestanud panga ja laenuvõtjast kliendi vahel eesmärgiga piirata riigisiseste õigusaktide kohaselt alusetult tasutud summade tagastamist.

Ja kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, ja eriti selle artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1, on tarbijate ja kasutajate kaitse ning seda direktiivi rakendava ühenduse kohtupraktika tagamiseks liidu õigusega kooskõlas, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) ebaõigluse tõttu tühise lepingutingimuse tõlgendamisel seda lepingutingimust täiendab, kui selle lepingutingimuse väljajätmine ja sellest tulenevad tagajärjed ei mõjuta hüpoteegiga tagatud laenulepingu ülejäänud osas kehtima jäämist.

(1) EÜT 1993, L 95, lk 29, L 137, lk 13; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.
2.

„Registreerimisele ilmumise“ tõendamise kohustus Kui vastus esimese küsimuse punktile a on jaatav ehk et määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 3 lõike 2 punkt a on kohaldatav hüvitise suhtes, mida nõuab reisija, kelle lend hilines, siis: Kas artikli 3 lõike 2 punktis a sätestatud tingimuste näol on tegu eeltingimustega, mille täitmist peab tarbija selle määruse kohaldamiseks tõendama, või on tegu lennukompanii vastutust välistava asjaoluga, mis võimaldab tal koostada reisijate nimekirja, näitamaks, et tarbija ei ilmunud registreerimisele „sätestatud korras ning ajaks, mille lennuettevõtja, reisikorraldaja või volitatud reisiagent on kirjalikult (sealhulgas elektrooniliselt) ette teatanud või kui aega ei ole märgitud, mitte hiljem kui 45 minutit enne teatavaks tehtud väljumisaega“, nagu on ette nähtud 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 3 lõike 2 punktis a, võttes arvesse füüsilise kujuta pardakaartide elektroonilist koostamist võimaldava tehnoloogia arengut, paberist pardakaartidel ajatemplite puudumist, sellega seonduvalt füüsiliselt registreerimislaua juurde ilmumise kohustuse puudumist ning seda, et ainult lennukompaniidel on kogu reisijate registreerimisega seotud teave kuni registreerimistoimingute lõpetamiseni? Kui vastus esimese küsimuse punktile a on jaatav ehk et määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 3 lõike 2 punkt a on kohaldatav hüvitise suhtes, mida nõuab reisija, kelle lend hilines, siis: Kas kohustus tõendada hagejana kohtusse pöördunud reisija tegelikku ilmumist „sätestatud korras ning ajaks, mille lennuettevõtja, reisikorraldaja või volitatud reisiagent on kirjalikult (sealhulgas elektrooniliselt) ette teatanud või kui aega ei ole märgitud, mitte hiljem kui 45 minutit enne teatavaks tehtud väljumisaega“, nagu on ette nähtud 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 3 lõike 2 punktis a, lasub üksnes reisijal, võttes arvesse füüsilise kujuta pardakaartide elektroonilist koostamist võimaldava tehnoloogia arengut, paberist pardakaartidel ajatemplite puudumist, sellega seonduvalt füüsiliselt registreerimislaua juurde ilmumise kohustuse puudumist ning seda, et ainult lennukompaniidel on kogu reisijate registreerimisega seotud teave kuni registreerimistoimingute lõpetamiseni?
Prantsuse Vabariigi 23. mail 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 12. märtsi 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-26/18: Prantsusmaa versus komisjon

(kohtuasi C-404/19 P)

(2019/C 238/16)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Prantsuse Vabariik (esindajad: D. Colas, A.-L. Desjonquères, C. Mosser)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada osaliselt Euroopa Liidu Üldkohtu 12. märtsi 2019. aasta otsus kohtuasjas T-26/18 Prantsusmaa vs. komisjon;

— teha asjas lõplik otsus, tühistades osaliselt komisjoni 8. novembri 2017. aasta rakendusotsuse (EL) 2017/2014, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (1), selles osas, millega kohustatakse Prantsusmaad tegema kindlamääralisi finantskorrektsioone määraga 100 % puuduste tõttu pindalatoetuse kontrollisüsteemis Haute-Corse’is;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Prantsuse valitsus palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus selles osas, millega on tagasi lükatud tema hagi vaidlusaluse otsuse selle osa peale, mis puudutab äärmiselt puudulikku kontrollisüsteemi Korsikal aastatel 2013 ja 2014 ning millega kohaldatakse kindlamääralist finantskorrektsiooni määraga 100 % puuduste tõttu pindalatoetuse kontrollisüsteemis Haute-Corse’is.

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab Prantsusmaa valitsus üheainsa väite, mis puudutab õigusnormi rikkumist. Tema sõnul on Üldkohus lähtunud 2015. aasta suuniste punktis 3.2.5 ette nähtud tingimuste väärast tõlgendusest, kui ta määras korrektsioonimäära, mis ületab 25 %. Üldkohus ajas segi juhtumi, mil tuleb esitada tõendid selle kohta, et abi on antud täiesti ilma õigusliku aluseta või liidu õiguse sätteid rikkudes, ja juhtumi, mil kontrollisüsteemi puudused on piisavalt suured, et oleks alust eeldada, et abi on antud liidu õigust rikkudes. Seega leidis Üldkohus ekslikult, et liidu kulude täielik välistamine on põhjendatud ja et kindlamääraline finantskorrektsioon määraga 100 % on põhjendatud.

(1) ELT 2017, L 292, lk 61.
3.

Juhul, kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis kas direktiivi 93/13/EMÜ artikli 6 lõiget 1 ja tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et pärast seda, kui on tuvastatud lepingutingimuse, nagu eespool nimetatud lepingutingimus, ebaõiglane laad, et sellega on vastuolus see, kui kohus suunab pooled läbi rääkima, et määrataks kindlaks uus intressimäär, ilma et kohus kehtestaks selleks alusparameetrid?
Teine apellatsioonkaebuse väide käsitleb samuti õigusnormi rikkumist kaubamärgi eristusvõime hindamisel kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punkti b alusel. Üldkohus rikkus vaidlustatud otsuses õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et kaupade ja teenuste omadus olla „reklaami esemeks“ on tavapärane omadus, mille puhul tuleb automaatselt eitada, et kaubamärgil on taotluses nimetatud kaupade ja teenuste suhtes eristusvõime.
—

ACA kvalifitseeritud sertifikaadiga kvalifitseeritud e-allkirjad vastavad täielikult Üldkohtu kodukorra artikli 73 lõike 1 mõttele ja eesmärgile, milleks on vaidlustatud kohtumääruse kohaselt „tagada õiguskindluse eesmärgil selle menetlusdokumendi autentsus ja välistada risk, et tegelikult ei ole see esitatud selleks volitatud isiku poolt“.
4.

Põhjendamiskohustuse rikkumine Vaidlustatud kohtuotsuses ei ole piisavalt põhjendatud Üldkohtu seisukohta, et oluline osa Balti riikide kodanikest mõistava venekeelse sõna „пломбир“ tähendust. Eelkõige on ekslik järeldus, et see sõna kuulub põhisõnavarasse ja sellest saavad aru ka inimesed, kelle emakeel ei ole vene keel. Vaidlustatud kohtuotsus (eelkõige punktid 64 ja 65) ei ole ka piisavalt põhjendatud osas, miks sõna „пломбир“ ei peetud endises NSVLis väljamõeldud nimetuseks või kaubamärgiks. Lõpuks toob apellant esile, et vaidlustatud kohtuotsuses (punkt 66) ei ole põhjendatud, miks lihtsalt äramärkimine standardis GOST võimaldab järeldada, et tegemist on venekeelse „üldnimetusega“ ja miks ELi avalikkus peaks seda standardit teadma.
2.

Kas Euroopa Kohtu 9. märtsi 2017. aasta kohtuotsustes Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199) ja Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193) antud tõlgendust võib kohaldada eespool esitletud kohtuasjas Povrv-1614/2018, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lahendama, ning täpsemalt, kas määrust nr 1215/2012 tuleb tõlgendada selliselt, et Horvaatias ei saa notareid, kes tegutsevad volituse alusel, mis neile on riigisisese õigusega antud sundtäitmise menetluses „algdokumendi“ alusel, kus täitemenetluse võlgnik on teises Euroopa Liidu liikmesriigis asuv juriidiline isik, lugeda selle määruse tähenduses „kohtuks“?
2.

Kas Euroopa Kohtu 9. märtsi 2017. aasta kohtuotsustes Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199) ja Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193) antud tõlgendust võib kohaldada eespool esitletud kohtuasjas Povrv-752/19, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lahendama, ning täpsemalt, kas määrust nr 1215/2012 tuleb tõlgendada selliselt, et Horvaatias ei saa notareid, kes tegutsevad volituse alusel, mis neile on riigisisese õigusega antud sundtäitmise menetluses „algdokumendi“ alusel, kus täitemenetluse võlgnik on teises Euroopa Liidu liikmesriigis asuv juriidiline isik, lugeda selle määruse tähenduses „kohtuks“?
3.

Kas kahele eelnevale küsimusele tuleb vastata teisiti, kui tegemist on kohaga, kus vaba aja veetmise võimalused on paiga geograafiliste omaduste tõttu piiratud või kus töötaja oma aja kasutamine ja oma huvidega tegelemine on enam piiratud (kui siis, kui ta elaks omas kodus)?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia) 15. aprillil 2019 — Consiliul Concurenței versus Whiteland Import Export SRL

(kohtuasi C-308/19)

(2019/C 263/32)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Înalta Curte de Casație și Justiție

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Consiliul Concurenței

Vastustaja: Whiteland Import Export SRL

Eelotsuse küsimus

Kas ELL artikli 4 lõiget 3 ja ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et need kohustavad liikmesriikide kohtuid tõlgendama oma riigi õigusnorme, mis reguleerivad konkurentsiameti haldussanktsioonide määramise õiguse aegumistähtaega, vastavalt määruse (EÜ) nr 1/2003 (1) artikli 25 lõikes 3 sätestatule ning keelavad tõlgendada riigisisest õigusnormi nii, et aegumistähtaja kulgemist katkestava meetmena käsitatakse ainult ametlikku konkurentsivastase tegevuse uurimise algatamise akti, ilma et selle uurimise käigus tehtavad hilisemad toimingud kuuluksid samuti aegumistähtaja kulgemist katkestavate meetmete hulka?

(1) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1, ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
9.

Kas parkimise kohta lepingu sõlmimise ja — juhul kui parkimispiletit ei osteta parkimise tunnitasu järgi või kui ostetud pileti kestus lõpeb — päevapileti hinna maksmisega nõustumise eeldus, olenemata sellest, kas sõiduki omanik on füüsiline või juriidiline isik, on vastuolus ELTL artiklis 56 ja Euroopa Liidu õigustiku ülejäänud sätetes ette nähtud teenuste osutamise põhisätetega? Teisisõnu, kas seoses materiaalõiguse kindlaksmääramisega võib käesolevas kohtuasjas kohaldada määruse nr 593/2008 artikli 4 sätteid (teades, et toimikus ei ole tõendeid selle kohta, et pooled on kohaldatava õiguse suhtes kokkuleppele jõudnud)? — Kui leitakse, et tegu on lepinguga, siis kas käesolevas kohtuasjas on tegemist teenuslepinguga, st kas seda parkimislepingut võib pidada teenuseks määruse nr 593/2008 artikli 4 lõike 1 punkti b tähenduses? — Täiendava võimalusena: kas seda parkimist võiks pidada rendilepinguks vastavalt määruse nr 593/2008 artikli 4 lõike 1 punktile c? — Täiendava võimalusena: kui sellele parkimisele on kohaldatav määruse nr 593/2008 artikli 4 lõige 2, tekib küsimus, mis on käesolevas kohtuasjas iseloomulik sooritus, arvestades, et apellant sisuliselt ainult märgib parkimisala tänavale ja nõuab parkimise eest tasu, samas kui vastustaja pargib ja maksab parkimise eest. Kui nimelt iseloomulikuks soorituseks loetakse apellandipoolset sooritust, siis oleks kohaldatav Horvaatia õigus, kuid kui iseloomulik sooritus on vastustajapoolne sooritus, siis oleks kohaldatav Sloveenia õigus. Kuna aga õigust parkimise eest tasu nõuda on antud juhul reguleeritud Horvaatia õigusega, millega on leping seega tihedamalt seotud, siis kas võib siiski käesolevas kohtuasjas lisaks kohaldada määruse nr 593/2008 artikli 4 lõiget [3]? — Kui leitakse, et tegemist on määruses nr 864/2007 osutatud lepinguvälise võlasuhtega, siis kas seda lepinguvälist võlasuhet võib käsitada kahjuna, nii et kohaldatav õigus määrataks kindlaks vastavalt määruse nr 864/2007 artikli 4 lõikele 1? — Kas teise võimalusena võiks seda tüüpi parkimist käsitada alusetu rikastumisena, nii et kohaldatav õigus määrataks kindlaks vastavalt määruse nr 864/2007 artikli 10 lõikele 1? — Kas täiendava võimalusena võiks seda tüüpi parkimist käsitada käsundita asjaajamisena, nii et kohaldatav õigus määrataks kindlaks vastavalt määruse nr 864/2007 artikli 11 lõikele 1? — Kas täiendava võimalusena võiks seda tüüpi parkimist pidada vastustaja vastutuseks culpa in contrahendo tõttu, nii et kohaldatav õigus määrataks kindlaks vastavalt määruse nr 864/2007 artikli 12 lõikele 1?
2.

Kas direktiivi 2014/24 artikli 2 lõike 1 punkti 5 on võimalik või vajalik tõlgendada nii, et see kujutab endast alust, mis võimaldab lükata tagasi pakkumuse, mille puhul hanke maksumus on 0 eurot?
C 255/25

ET

23. mail 2019 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Ungari

(kohtuasi C-400/19)

(2019/C 255/34)

Kohtumenetluse keel: ungari

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Sipos, A. Lewis ja E. Manhaeve)

Kostja: Ungari

Hageja nõuded

Komisjon palub Euroopa Kohtul:

— tuvastada, et Ungari ei ole seoses 2009. aasta XCV seaduse, mis käsitleb põllumajandussaaduste ja toiduainete turuhindade kehtestamise piiranguid, eelkõige importijate suhtes seoses põllumajandussaaduste ja toiduainetega ebaausate kaubandustavade kasutamise keeldu (a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítési árai meghatározásának korlátozásával, különösen a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló, 2009. évi XCV. törvény), § 3 lõike 2 punktiga u täitnud Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 34 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusest (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus, (1) tulenevaid kohustusi ning

— mõista kohtukulud välja Ungarilt.

Väited ja peamised argumendid

2009. aasta XCV seadusega, mis käsitleb põllumajandussaaduste ja toiduainete turuhindade kehtestamise piiranguid, eelkõige importijate suhtes seoses põllumajandussaaduste ja toiduainetega ebaausate kaubandustavade kasutamise keeldu (a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek értékesítési árai meghatározásának korlátozásával, különösen a mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló, 2009. évi XCV. törvény; edaspidi „Tfmtv“), kehtestati valdkonnaspetsiifilised sätted seoses vaadeldavate kaupade jaehindade kujundamisega.

Komisjoni arvates ei käsitle Tfmtv § 3 lõike 2 punkt u mitte põllumajandussaaduste ja toiduainete omadusi, vaid ainult nende müügitingimusi ning seega tuleb seda käsitada kui sellist sätet, mis käsitleb kohtuasjas Keck tehtud kohtuotsuse tähenduses müügitingimusi (vt kohtuotsus liidetud kohtuasjades Keck ja Mithouard, C-267/91 ja C-268/91, EU:C:1993:905). Selle sätte tagajärgi analüüsides on võimalik tuvastada, et see vastab ELTL artikli 34 tähenduses liikmesriikidevahelise kaubanduse koguselistele piirangutele.

Komisjoni väitel ei ole Tfmtv. § 3 lõike 2 punkti u tagajärjed omamaiste ja imporditud kaupade turustamise suhtes tõepoolest samasugused ning see ei ole ka õiguspärase eesmärgi saavutamiseks ei sobiv ega proportsionaalne vahend.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (ELT 2013, L 347, lk 671).
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: a) Kas direktiivi 2000/78/EÜ artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et põhiõiguste harta artiklist 10 ja EIÕK artiklist 9 tulenevaid õigusi võib arvesse võtta, kui hinnata küsimust, kas tuvastatud kaudne erinev kohtlemine usutunnistuse alusel on siiski asjakohane eraõigusliku ettevõtja sise-eeskirja tõttu, mis keelab kanda usulisi, poliitilisi ja muid filosoofilisi veendumusi väljendavaid silmatorkavaid suurepinnalisi tunnuseid? b) Kas direktiivi 2000/78/EÜ artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et usuvabadust kaitsvaid riigisiseseid põhiseadusnorme kui soodsamaid sätteid direktiivi 2000/78/EÜ artikli 8 lõike 1 tähenduses võib arvesse võtta, kui hinnata küsimust, kas tuvastatud kaudne erinev kohtlemine usutunnistuse alusel on siiski asjakohane eraõigusliku ettevõtja sise-eeskirja tõttu, mis keelab kanda usulisi, poliitilisi ja muid filosoofilisi veendumusi väljendavaid silmatorkavaid suurepinnalisi tunnuseid?
—

samas kui, secundo, ühelt poolt põeb kõnealune laps, kes nüüdseks on saanud täisealiseks, rasket haigust ning nimetatud otsuse täideviimise tagajärjel ähvardab teda tõsine oht, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult, ning teiselt poolt peavad arstid hädavajalikuks kõnealuse vanema viibimist oma täisealise lapse juures, tema terviseseisundist tuleneva haavatava olukorra tõttu (korduvad sirprakulise aneemia kriisid ja vajadus operatsiooni järele, et vältida halvatust)?
4.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ (1) taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta artikleid 3 ja 4 tuleb direktiivi põhjendusi 8 ja 14 arvestades tõlgendada nii, et need kohustavad liikmesriike tagama direktiivi ülevõtmiseks võetud riigisiseste meetmetega investoritele taastuvatest energiaallikatest energia tootmise, sealhulgas päikeseenergia tootmise sektoris kindlustunde? Kui vastus sellele küsimusele on jaatav: Kas vastavalt direktiivi 2009/28 artiklitele 3 ja 4 koosmõjus põhjendustega 8 ja 14 on lubatav selline riigisisene õigusnorm nagu PZR ZIDZE § 18, mis oluliselt muudab taastuvatest energiaallikatest toodetud energia ostu suhtes kehtivaid soodustingimusi ka sellistest allikatest toodetud elektrienergia pikaajaliste müügilepingute puhul, mis on sõlmitud direktiivi ülevõtmiseks algselt vastu võetud riigisiseste õigusnormide alusel?
C 255/25

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud International Protection Appeals Tribunal (Iirimaa) — R.A.T. ja D.S. versus Minister for Justice and Equality

(kohtuasi C-385/19)

(2019/C 255/33)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

International Protection Appeals Tribunal

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: R.A.T. ja D.S.

Vastustaja: Minister for Justice and Equality

Eelotsuse küsimused

1. Kas direktiivi 2013/33/EL (1) artiklis 15 on silmas peetud eraldi „taotlejate“ kategooriaid?

2. Missugune käitumine kujutab endast taotlejast tingitud viivitust direktiivi 2013/33/EL artikli 15 lõike 1 tähenduses?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (uuesti sõnastatud) (ELT 2013, L 180, lk 96).