Nagu kohtujurist on pealegi oma ettepaneku punktides 48–53 sisuliselt rõhutanud, on selleks, et töötajate minimaalne kaitse tööandja maksejõuetuse korral, mis on ette nähtud direktiivi 2008/94 artiklis 8 – mille kohaselt peab see kaitse laienema kogu pensionile oleku ajale –, oleks täielikult tõhus, vaja, et hüvitis, mis vastab vähemalt 50%-le omandatud õiguste väärtusest, arvutakse pensionihüvitiste prognoositavat kasvu kogu pensionil oleku ajal arvesse võttes – vältimaks seda, et aja jooksul kahaneb tagatud summa alla 50% ühe pensionil oleku aasta kohta väljateenitud esialgsest väärtusest.

Tõepoolest kahjustaks see olulisel määral direktiivi eesmärgi saavutamist – milleks on tagada igale töötajale tööandja maksejõuetuse korral kaitse alammäär liidu õiguse alusel –, kui olukorras, kui töötaja ei ole direktiivi artikli 12 tähenduses ühtegi õigust kuritarvitanud, võivad liikmesriigid täita neile selle direktiivi artiklist 8 tulenevaid kohustusi ilma igale konkreetsele töötajale minimaalset kaitset tagamata.

Direktiivi 2008/94 artiklil 8 on sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vahetu õigusmõju, mistõttu võib konkreetne töötaja sellele artiklile liikmesriigi kohtus tugineda niisuguse organi otsuse vaidlustamiseks, nagu seda on The Board of the Pension Protection Fund (pensionikaitsefondi nõukogu; Ühendkuningriik).

Direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitset saavate isikute kohta ilmneb selle sätte sõnastusest selgelt, et direktiivi kohaselt tuleb kaitsta tööandja maksejõuetusest puudutatud töötajaid. Seega vastab kõnealune artikkel niisuguste isikute kindlaksmääramise puhul, kellel on õigus selles direktiivis sätestatud tagatistele, täpsuse ja tingimusetuse kriteeriumidele, mis on direktiivi sätte vahetuks kohaldamiseks nõutavad.

Direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitse sisu puhul tuleb meeles pidada, ja 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuses Robins jt (C‑278/05, EU:C:2007:56) asus Euroopa Kohus seisukohale, et artikli 8 kohaselt on nõutud, et töötaja saab oma tööandja maksejõuetuse korral vähemalt poole vanadushüvitistest, millele tal on õigus tekkinud pensioniõiguste alusel, mille tarvis ta tegi sissemakseid täiendavasse tööandja pensioniskeemi (25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt, C‑398/11, EU:C:2013:272, punkt 51).

Eeltoodud tõlgendus selgitab ja täpsustab selle õigusnormi tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise kuupäevast (vt selle kohta 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 40, ning 22. novembri 2017. aasta kohtuotsus Cussens jt, C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 41).

Samuti sisaldab direktiivi 2008/94 artikkel 8 selget ja täpset liikmesriikide kohustust, mille sisu on isikutele õiguste andmine. Olgu veel lisatud, et see kohustus ei ole seotud ühegi eritingimusega.

Seoses küsimusega, kas PPF kujutab endast riigile kuuluvat organit või organit, mida võib riigiga samastada, käesoleva kohtuotsuse punktides 54 ja 55 tsiteeritud kohtupraktika tähenduses, tuleb märkida, et PPFile on täitmiseks antud avalik ülesanne ja tal on selle täitmiseks laiemad volitused, kuivõrd ta kogub tegutsemiseks loa saanud täiendavatelt tööandja pensioniskeemidelt sissemakseid ja tal on õigus anda neile pensioniskeemidele nende tegevuse lõpetamise raames vajalikke juhiseid. Kiites heaks täiendavate tööandja pensioniskeemide kaitstud kohustuste hindamistulemused, määrab PPFi nõukogu pealegi kindlaks kaitse taseme, mis on igal töötajal seoses omandatud õigustega saada vanaduspensionihüvitisi; seda nii juhul, kui PPF võtab pensioniskeemi haldamise üle, kui ka pensioniskeemi tegevuse võimaliku lõpetamise korral väljaspool PPFi.

(vt punktide 57–60, 66 ja 70 ning resolutsiooni punkt 2)