ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kui pürotehniline toode tehakse esimest korda kättesaadavaks liidu turul, see tähendab ühe liikmesriigi territooriumil direktiivi 2007/23 pürotehniliste toodete turule laskmise kohta nõudeid järgides, ei või teised liikmesriigid enam põhimõtteliselt seada selle turustamisele ja levitamisele takistusi, muu hulgas kohustades lisaks nendele nõuetele järgima kohustusi või täitma täiendavaid formaalsusi, mis ei ole selles direktiivis ette nähtud. Ei saa olla tegemist üksiktoote turule laskmisega selle direktiivi artikli 2 punkti 2 tähenduses, kui see toode ei saa vabalt liikuda kogu liidu turul.

Direktiivi 2007/23 põhjendustest 2 ja 19 ning artikli 1 lõikest 1 nähtub, et direktiivi põhieesmärk on ennetada ühendusesiseseid kaubandustõkkeid, mis tulenevad erinevustest liikmesriikide seadustes, määrustes ja haldusaktides, mis reguleerivad pürotehniliste toodete turule laskmist, ning sel teel luua eeldused nende toodete vabale liikumisele siseturul, tagades samal ajal inimeste tervise ja avaliku julgeoleku kõrgetasemelise kaitse ning tarbijate ja professionaalsete kasutajate kõrgetasemelise kaitse ja ohutuse.

Direktiivi artikli 5 lõike 1 ja artikli 8 lõike 3 kohaselt koostoimes põhjendustega 16 ja 19 eeldavad liikmesriigid seega pürotehniliste toodete turule laskmisel, et CE-märgisega pürotehnilised tooted vastavad sama direktiivi I lisa põhinõuetele. Sellest tuleneb, et pürotehnilised tooted, mis on varustatud CE-märgisega, mis tõendab nende vastavust direktiivi 2007/23 olulistele nõuetele, peavad üldjuhul saama liikuda ilma tõkete ja piiranguteta kogu liidus alates liimesriigi turul nende esimesest kättesaavaks tegemisest, ilma et see piiraks meetmeid, mida liikmesriigid võivad vastu võtta avaliku korra, julgeoleku või ohutuse või keskkonnakaitse huvides, lähtudes sama direktiivi artikli 6 lõikest 2, või ajutiselt turujärelevalve jaoks, lähtudes artikli 14 lõikest 6 ja järgides artikli 16 sätteid. Seetõttu ei saa direktiivi 2007/23 artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii nagu see annaks tagatise üksnes selle direktiivi nõuetele vastava pürotehnilise toote esimesel turule laskmisel, vaatamata sama direktiivi artikli 2 punktis 2 esitatud definitsioonile.

Selles tähenduses kujutavad endast direktiivi 2007/23 artikli 6 lõikega 1 tagatud pürotehniliste toodete vaba liikumise tõket siseriiklikud õigusnormid, mis esiteks allutavad pürotehniliste toodete siseriiklikule turule pääsu formaalsustele, mis ühelt poolt lisanduvad direktiiviga 2007/23 seatud erinevatele nõuetele, eelkõige vastavushindamismenetlusele, mille need tooted peavad enne turule viimist kohustuslikult läbima, ja teisalt võivad kaasa tuua menetlustasu, ning teiseks annavad siseriiklikule asutusele pädevuse kitsendada või täiendada ja seega süstemaatiliselt kontrollida pürotehnilise toote tootja koostatud kasutusjuhendeid, ja seda ka järelkontrolli korras.

(vt punktid 36, 40, 42, 44, 45, 49-51, 61, 62)
Direktiivi 98/34, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, mida on muudetud direktiiviga 98/48, artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et selline siseriiklik säte, milles on ette nähtud, et ruleti, kaardimängude ja täringumängude ning mänguautomaatidel mängitavate hasartmängude korraldamiseks on nõutav kasiino tegevusluba, ei ole „tehniline eeskiri“ selle direktiivi tähenduses, mille suhtes kehtib sama direktiivi artikli 8 lõike 1 kohaselt edastamise kohustus, mille eiramise tulemusel ei saa seda eeskirja kohaldada.

Nimelt ei ole esiteks selline säte „tehniline spetsifikatsioon“ direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 3 tähenduses, kuna ta ei puuduta toodet ega selle pakendit kui sellist ega määra kindlaks mõnda toote nõutavat omadust. Teiseks ei kuulu kõnealune säte infoühiskonna „teenuseid puudutava eeskirja“ kategooriasse direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 5 tähenduses, kuna ta ei puuduta infoühiskonna teenuseid direktiivi artikli 1 punkti 2 tähenduses. Kolmandaks ei ole see „muu nõue“ direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 4 tähenduses, kuna selles siseriiklikus sättes nõutav luba hasartmängude korraldamiseks kujutab endast nende mängude korraldamiseks kehtestatud tingimust, mitte aga tingimust asjaomaste toodete suhtes, keelates nende käitamise mujal kui kasiinodes. Lõpuks ei kuulu selline säte ka tehnilise eeskirjana keeldude kategooriasse, kuna liikmesriigi õigusnormide puhul, mis näevad ette ettevõtjate asutamise või nende poolt teenuste osutamise tingimused, näiteks normid, mille kohaselt kutsetegevuse teostamiseks on vajalik eelnev luba, ei ole tegemist tehniliste eeskirjadega direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 11 tähenduses.

(vt punktid 23, 24, 27, 29, 30, 33 ja resolutsioon)
Esiteks kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2004/66) artikli 4 lõiget 1 ja lõike 4 esimest lõiku, ning teiseks direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 9 lõike 1 esimest lõiku ja artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et seltsinguid, kes tegutsevad iseseisvalt suhetes tarnijate ja ametiasutustega ning teataval määral oma klientidega ja kellest igaühel on oma tootmisüksus, mis kasutab peamiselt omi tootmisvahendeid, kuid kes turustavad enamjaolt tooteid ühise kaubamärgi all kapitaliühingu kaudu, mille osad kuuluvad seltsingu ja asjaomase perekonna teistele liikmetele, tuleb pidada iseseisvateks käibemaksukohustuslasest ettevõtjateks.

Sellega seoses annavad kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 1 esimeses lõigus ja direktiivi 2006/112 artikli 9 lõikes 1 kasutatud sõnastus, eelkõige sõnad „iga isik“ mõistele „maksukohustuslane“ laia tõlgenduse, mis on keskendunud majandustegevusega tegelemisel sõltumatusele selles tähenduses, et käibemaksukohustuslasena käsitatakse iga isikut, nii füüsilisi kui ka avalik- ja eraõiguslikke juriidilisi isikuid, samuti üksusi, mis ei ole juriidilised isikud, kes objektiivselt vastavad selles sättes toodud kriteeriumidele. Selleks et tuvastada, kas majandustegevust teostatakse sõltumatult, tuleb kontrollida, kas asjaomane isik teostab tegevust oma nimel, enda arvel ja oma vastutusel ning kas ta kannab oma tegevuse teostamisega seotud majanduslikku riski. Nii ei ole asjaolu, et sellised seltsingud ja kapitaliühing teevad teatavat koostööd, eriti mis puudutab toodete turustamist ühise kaubamärgi all, piisav selleks, et kahelda nimetatud seltsingute iseseisvuses suhetes kapitaliühinguga.

(vt punktid 27, 28, 31, 34, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Liidu Kohtul puudub pädevus lahendada määruse nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (muudetud aktiga Horvaatia Vabariigi ühinemistingimuste ning Euroopa Liidu lepingus, Euroopa Liidu toimimise lepingus ja Euroopa Aatomienergiaühenduse asutamislepingus tehtavate muudatuste kohta) artikli 21 lõike 2 kehtivuse küsimust.

ELTL artikli 267 esimese lõigu punktiga b on Euroopa Kohtule nimelt antud pädevus teha eelotsuseid, mis käsitlevad nii liidu institutsioonide, organite ja asutuste õigusaktide tõlgendamist kui ka selliste õigusaktide kehtivust. Nii ei ole see ühinemisakti lisas sisalduvate muudatuste puhul, mis lepitakse kokku liikmesriikide ja taotlejariigi vahel ning mis ei kujuta endast institutsiooni õigusakti, vaid on esmase õiguse sätted, mille peatamine, muutmine või kehtetuks tunnistamine on võimalik üksnes aluslepingute muutmiseks ette nähtud menetluste kohaselt. Määruse nr 1768/92 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kasutuselevõtu kohta artikli 20 lõige 2 lisati sellesse määrusesse aktiga Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta. Määrus nr 1768/92 kodifitseeriti määrusega nr 469/2009 ning selle tulemusel sai määruse nr 1768/92 artikli 20 lõikest 2 määruse nr 469/2009 artikli 21 lõige 2.

(vt punktid 26, 27, 29, 30 ja 33 ning resolutsiooni punkt 1)
ELTL artiklit 34 tuleb tõlgendada nii, et niisugune liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette apteegis müüdavate inimtervishoius kasutatavate retseptiravimite ühtsete müügihindade fikseerimise, kujutab endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet selle artikli tähenduses, kui see õigusnorm mõjutab rohkem retseptiravimite müüki teistes liikmesriikides asuvates apteekides kui nende ravimite müüki oma territooriumil asuvates apteekides.

Nimelt sobivad tavaapteegid postimüügiapteekidest põhimõtteliselt paremini patsientidele oma personali kaudu individuaalset nõu andma ja kindlustama ravimitega varustamise erakorralistel juhtudel. Kuivõrd postimüügiapteegid ei tohi oma teenuste piiratud pakkumise tõttu niisuguseid teenuseid asjakohaselt asendada, siis tuleb järeldada, et hinnakonkurents võib osutuda viimastele olulisemaks konkurentsiparameetriks kui tavaapteekidele, kuna see parameeter on tingimuseks nende võimalusele otse liikmesriigi turule tulla ja sellel turul konkurentsivõimeliseks jääda.

Sellest tulenevalt ja kuna kodumaise turu eripärasid arvesse võttes on postimüük muudes liikmesriikides asuvatele apteekidele võrreldes selles liikmesriigis asuvate apteekidega kõige olulisem või kohati ainus viis otse sellele turule tulla, siis eespool viidatud liikmesriigi õigusnormid ei mõjuta samal moel kodumaiste ja teistest liikmesriikidest pärinevate ravimite müüki.

(vt punktid 24, 25 ja 27 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 91/250 (arvutiprogrammide õiguskaitse kohta) artikli 4 punkte a ja c ning artikli 5 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et ehkki sellise arvutiprogrammi koopia, millega käib kaasas tähtajatu kasutamisluba, esimesel omandajal on õigus müüa see koopia ja vastav luba kasutatuna edasi järgmisele omandajale, ei saa ta seevastu juhul, kui talle esialgu antud koopia materiaalse originaalkandja seisund on halvenenud, see on hävinud või kaotatud, anda järgmisele omandajale õiguse omaja loata tagavarakoopiat, mille ta on sellest programmist teinud.

Arvutiprogrammi koopia õiguspärast omandajat, kellel on selle programmi tähtajatu kasutamise luba, kuid kelle valduses ei ole enam materiaalset originaalkandjat, millel kõnealune koopia talle alguses anti, sest ta on selle hävitanud, seda kahjustanud või selle kaotanud, ei saa ainuüksi seetõttu jätta täielikult ilma võimalusest müüa see koopia kasutatuna edasi kolmandale isikule, sest sellega võetaks direktiivi 91/250 artikli 4 punktis c ette nähtud levitamisõiguse lõppemiselt kasulik mõju.

Seega peab kasutatud arvutiprogrammi koopia tähtajatu kasutamise loa õiguspärasel omajal olema võimalik see programm autoriõiguse omaja veebisaidilt alla laadida, kuivõrd selline allalaadimine kujutab endast arvutiprogrammi reprodutseerimist, mis on vajalik selleks, et ta saaks programmi kasutada vastavalt selle otstarbele.

Sellise arvutiprogrammi koopia esimene omandaja, mille suhtes on autoriõiguse omaja levitamisõigus lõppenud direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c alusel, kes müüb selle kasutatuna edasi, peab autoriõiguse omaja oma arvutiprogrammi reprodutseerimise ainuõiguse – mis on ette nähtud direktiivi artikli 4 punktis a – rikkumise vältimiseks sellegipoolest hävitama koopia edasimüümisel kõik tema valdusesse jäänud selle programmi koopiad.

(vt punktid 53–55, 57 ja resolutsioon)
Kolmandaks kinnitab seda tõlgendust määrusega taotletav eesmärk aidata luua vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, kus on tagatud isikute vaba liikumine. Sellise abielu kehtetuks tunnistamise hagi, mille on esitanud kolmas isik pärast ühe abikaasa surma, välistamine määruse nr 2201/2003 kohaldamisalast kahjustaks aga nimetatud eesmärgi täitmist, kuna selline väljajätmine suurendaks õiguskindlusetust seoses selles valdkonnas puuduva ühtse õigusliku raamistikuga ja seda enam, et määrus nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, ei hõlma küsimusi seoses füüsilise isiku perekonnaseisu ja perekonnasuhetega.

Mis puudutab esiteks selle sätte sõnastust, siis see nimetab määruse kohaldamisalasse kuuluvate valdkondade hulgas teiste seas abielu kehtetuks tunnistamist, tegemata seejuures vahet, millal on hagi esitatud ja kuidas see suhestub ühe abikaasa surmaga või hagi kohtule esitamise õigust omava isikuga.

Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kolmanda isiku poolt pärast ühe abikaasa surma esitatud abielu kehtetuks tunnistamise hagi kuulub määruse nr 2201/2003 kohaldamisalasse.

Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 3 lõike 1 punkti a viiendat ja kuuendat taanet tuleb tõlgendada nii, et kui abielu kehtetuks tunnistamise hagi on esitanud isik, kes ei ole abikaasa, ei saa ta tugineda nendes sätetes ette nähtud kohtualluvuse alustele.

Nimelt on määruse nr 2201/2003 artiklis 3 sätestatud kohtualluvuse kord ja sealhulgas selle artikli lõike 1 punkti a viiendas ja kuuendas taandes ette nähtud kord kujundatud nii, et sellega kaitstakse abikaasade huve. Selline tõlgendus vastab ka selle määrusega taotletavale eesmärgile, milleks on kehtestada paindlikud kollisiooninormid, et võtta arvesse isikute liikumist ja kaitsta ka ühise alalise elukoha riigist lahkunud abikaasa õigusi, tagades, et huvitatud isiku ning kohtualluvust teostava liikmesriigi vahel oleks tegelik side. Eeltoodust nähtub, et kui kolmanda isiku esitatud hagi abielu kehtetuks tunnistamiseks kuulub määruse nr 2201/2003 kohaldamisalasse, on selle kolmanda isiku suhtes siduv abikaasade puhul ette nähtud kohtualluvuse kord. Selline tõlgendus ei piira ka kolmanda isiku õigust kohtusse pöörduda, kuna ta võib tugineda teistele määruse artiklis 3 ette nähtud kohtualluvuse alustele.

(vt punktid 49–51 ja 53 ning resolutsiooni punkt 2)
Siis, kui analüüsitakse seda, kas tootja ja temaga seotud turustaja moodustavad ühe majandusüksuse, on otsustava tähtsusega võtta arvesse selle tootja ja turustaja suhete majanduslikku tegelikkust. Kuna tuvastada tuleb selle tootja ja turustaja suhete majanduslik tegelikkus, siis peavad liidu institutsioonid arvesse võtma kõiki asjas tähtsust omavaid tegureid, mis võimaldavad kindlaks teha, kas see turustaja täidab või ei täida kõnealuse tootja struktuurisisese müügiosakonna ülesandeid. Need tegurid ei saa piirduda ainult ülesannetega, mida seotud turustaja täidab üksnes seoses selle asjaomase toote müügiga, mida valmistab tootja, kes väidab end moodustavat selle turustajaga ühe majandusüksuse. Ka see, kui kolmandas riigis asutatud tootja esitab osa liitu suunatud eksportmüügi arved otse, on selline asjakohane tegur, mida need institutsioonid võivad arvesse võtta.

Õiguslikult eraldiseisvatest ettevõtjatest moodustatud kontserni sisene tootmis- ja müügitegevuse jaotus ei muuda asjaolu, et tegemist on ühe majandusüksusega, kes korraldab sellisel viisil kõik need tegevused, mida muudel juhtudel teostab üksus, kes on ka õiguslikus plaanis üks üksus.

Kui pool palub määruse nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (algmäärus) artikli 2 lõike 10 alusel teha kohandamisi, mille eesmärk on muuta normaalväärtus ja ekspordihind dumpingumarginaali arvutamise eesmärgil võrreldavaks, peab ta tõendama, et tema nõue on põhjendatud.

Kohustus tõendada, et teha tuleb algmääruse artikli 2 lõike 10 punktides a–k loetletud konkreetsed kohandused, lasub neil isikutel, kes soovivad kohandust teha.

Seega, kui tootja palub kohandada normaalväärtust üldjuhul allapoole või ekspordihindu loogiliselt ülespoole, peab see ettevõtja ka näitama ja tõendama, et tingimused sellise kohanduse tegemiseks on täidetud. Vastupidisel juhul, kui liidu institutsioonid leiavad, et ekspordihinda tuleb allapoole kohandada põhjusel, et tootjaga seotud müügiettevõtja täidab ülesandeid, mis on samastatavad komisjonitasu alusel töötava esindaja omadega, peavad need institutsioonid vähemalt esitama üksteist toetavad kaudsed tõendid, mis kinnitavad, et see tingimus on täidetud.

Kui liidu institutsioonid on esitanud üksteist toetavad kaudsed tõendid selle kohta, et tootjaga seotud turustaja täidab ülesandeid, mis on samastatavad komisjonitasu alusel töötava esindaja omadega, siis järelikult peab see turustaja või see tootja tõendama, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemine ei ole põhjendatud, esitades näiteks tõendid selle kohta, et nad moodustavad ühe majandusüksuse. Sellel otstarbel võivad ettevõtjad eelkõige tõendada, et nad ei tegutse sõltumatult ja et neid seovad tasustamiskokkulepped. Algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel ei eksisteeri mingit eeldust, et seotud ettevõtjad ei tegutse sõltumatult ja et neid seovad tasustamiskokkulepped, nii et liidu institutsioonid peaks selle sätte alusel kohanduse tegemiseks tõendama, et neid üksusi juhitakse sõltumatult.

(vt punktid 82–86)
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 ning muudetud määrusega nr 1606/98) artikli 13 lõikega 1 on vastuolus sellised õigusnormid, mis näevad ette täiendavate pensioniskeemide hüvitistelt maksete kinnipidamise ning millel on otsene ja piisavalt asjakohane seos seadustega, mis reguleerivad määruse nr 1408/71 (muudetud redaktsioonis) artiklis 4 loetletud sotsiaalkindlustusliike, kuigi selliste täiendavate pensionide saaja ei ela selles liikmesriigis ja tema suhtes on määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 13 lõike 2 punkti f kohaselt kohaldatavad tema elukohaliikmesriigi sotsiaalõigusaktid.

Täiendavaid pensioniskeeme puudutavad kinnipidamised võivad kuuluda määruse kohaldamisalasse, kui kinnipidamistest saadud tulu kasutatakse otseselt ja spetsiaalselt teatavate sotsiaalkindlustusliikide rahastamiseks selles liikmesriigis.

Niisugust tõlgendust toetab määruse nr 1408/71 eesmärk ja määruse aluseks olevad põhimõtted. Määrusega nr 1408/71 kehtestatud kollisiooninormide süsteemi täielikkuse tulemusena piiratakse kõigi liikmesriikide seadusandjate pädevust määrata nende asjassepuutuva siseriikliku õiguse ulatust ja kohaldamistingimusi seoses isikutega, kelle suhtes see õigus kehtib, ja seoses territooriumiga. Sotsiaalkindlustusega seotud küsimustes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaldamise põhimõtte eesmärk vältida probleeme, mis võivad tuleneda mitme liikmesriigi õigusaktide samaaegsest kohaldamisest, ja välistada liidu piires liikuvate isikute ebavõrdne kohtlemine, mis tuleneks kohaldatavate õigusaktide osalisest või täielikust samaaegsest kohalduvusest. See põhimõte reguleerib siiski vaid olukordi, millele on viidatud määruse nr 1408/71 artikli 13 lõikes 2 ja artiklites 14–17, mis määravad kindlaks, milliseid kollisiooninorme igal juhtumil kohaldada tuleb. Alates ajast, kui määrusega nr 2195/91, millega muudetakse määrust nr 1408/71, lisati artikli 13 lõikesse 2 punkt f, on põhimõte, et kohaldamisele kuuluvad ainult ühe liikmesriigi õigusaktid, kohaldatav ka töötajatele, kes on kutsetegevuse lõpetanud.

Määruse nr 1408/71 artiklit 33 tuleb tõlgendada koos viidetega pensionäride ja nende pereliikmete suhtes kohaldatavatele määruse III jaotise 1. peatüki 5. jao artiklitele 27, 28 ja 28a, mis käsitlevad olukordi, kus pensionär saab kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel makstavat pensioni, ja olukordi, kus pensionär saab pensioni üheainsa liikmesriigi õigusaktide alusel, kuid tal ei ole õigust saada hüvitisi oma elukohariigis.

Seetõttu ei saa pensionäride õigusi käsitlevate materiaalõiguse normide – mis pealegi ei kohaldu lepingusätetel põhinevatele pensionidele – olemasolust järeldada, et sellistelt täiendavatelt pensionidelt sotsiaalmaksete kinnipidamine oleks kooskõlas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõikes 1 sätestatud põhimõttega, et kohaldamisele kuuluvad ainult ühe liikmesriigi õigusaktid.

(vt punktid 31, 32, 34, 36–38, 41–43 ja resolutsioon)
Kuna määruse nr 543/2008 (muudetud rakendusmäärusega nr 1239/2012) VI ja VII lisa on eksporditoetust saavate ekspordiks ette nähtud külmutatud ja sügavkülmutatud kanade kontrollide läbiviimiseks piisavalt selged, siis ei muuda asjaolu, et liikmesriik ei ole määruse artikli 18 lõikes 2 ette nähtud praktilisi kontrollimeetodeid kehtestanud, kontrollide tulemuste alusel asjaomastele ettevõtjatele etteheidete tegemist võimatuks

Määruse nr 543/2008 artikli 15 lõige 1 ning VI ja VII lisa määravad selgesti kindlaks nendes ette nähtud toetuste sisu ja ulatuse. Need sätted määravad ühemõtteliselt kindlaks nii tooted, mida need puudutavad, nimelt külmutatud ja sügavkülmutatud kanad, kui ka veesisalduse piirmäära.

Komisjoni 7. juuli 2009. aasta määruse (EÜ) nr 612/2009, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (muudetud komisjoni 23. veebruari 2011. aasta määrusega (EL) nr 173/2011) artikli 28 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et külmutatud või sügavkülmutatud kanad, mille veesisaldus ületab määruse nr 543/2008 (muudetud rakendusmäärusega nr 1239/2012) piirmäärasid, ei ole normaalsetes tingimustes liidu territooriumil turustatavad ning need ei vasta veatu ja standardse turustuskvaliteedi nõudele, isegi kui neile on lisatud pädeva asutuse väljastatud terviseohutuse sertifikaat.

(vt punkt 46 ja resolutsiooni punkt 2)
Liidetud kohtuasjad C‑680/15 ja C‑681/15

Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH

versus

Ivan Felja

ja

Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH

versus

Vittoria Graf

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht)

Eelotsusetaotlus – Ettevõtte üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23/EÜ – Artikkel 3 – Tööleping – Liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt on lubatud kokku leppida lepingupunktis, mis viitab ettevõtte ülemineku järgsetele kollektiivlepingutele – Omandaja vastu tuginemise võimalus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 27. aprilli 2017. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtete üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23 – Õigused ja kohustused artikli 3 tähenduses – Individuaalne tööleping, mis viitab kollektiivlepingule – Liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt on lubatud kokku leppida lepingupunktis, mis viitab ettevõtte ülemineku järgsetele kollektiivlepingutele – Lubatavus – Tingimus – Kohustus näha siseriiklikus õiguses ette, et omandajal on võimalik töötingimusi vastastikusel kokkuleppel ja ühepoolselt kohandada

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 16; nõukogu direktiiv 2001/23, artikkel 3)

Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 3 tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 16 tõlgendada nii, et ettevõtte ülemineku korral laieneb töölepingust võõrandaja jaoks tulenevate õiguste ja kohustuste kaitse lepingupunktile, milles võõrandaja ja töötaja on privaatautonoomia põhimõtte alusel kokku leppinud ja mille kohaselt kohaldatakse nende vahelisele töösuhtele mitte ainult ülemineku kuupäeval kehtivat kollektiivlepingut, vaid ka ülemineku järgseid kollektiivlepinguid, mis ülemineku kuupäeval kehtivat kollektiivlepingut täiendavad, muudavad või asendavad, kui siseriikliku õiguse kohaselt on omandajal võimalik töötingimusi nii vastastikusel kokkuleppel kui ka ühepoolselt kohandada.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)