ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Käesoleval juhul ilmneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleliolev konfiskeerimismenetlus on tsiviilõiguslik ja eksisteerib riigisiseses õiguses koos kriminaalõigusliku konfiskeerimisega. On tõsi, et konfiskeerimisseaduse artikli 22 lõike 1 kohaselt algatab vara konfiskeerimise komisjon sellise menetluse siis, kui talle on teatatud, et ühte isikut süüdistatakse teatavate kuritegude toimepanemises. Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku materjalidest ja kohtuistungil esitatud täpsustustest, mille esitasid vara konfiskeerimise komisjon, Bulgaaria valitsus ja Euroopa Komisjon, ilmneb siiski, et vastavalt selle seaduse sätetele on nii, et kui menetlus, milles keskendutakse üksnes varale, mis väidetavalt on saadud ebaseaduslikult, on algatatud, viiakse see menetlus läbi sõltumatult võimalikust kriminaalmenetlusest oletatavate tegude toimepanija suhtes, ja sellise menetluse tulemusest, eelkõige võimalikust süüdimõistvast kohtuotsusest nimetatud toimepanija suhtes.
49

Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 45 nimetatud teist tingimust, siis tuleb märkida, et Prantsuse sotsiaalkindlustusseadustiku artikkel L. 351‑4‑1 ei nõua pensionimäära suurendamiseks Prantsuse toetuse eelnevat maksmist, vaid nõuab üksnes, et oleksid täidetud selle seadustiku artiklis L. 541‑1 sätestatud tingimused niisuguse toetuse saamiseks. Eelkõige peab viimati nimetatud sätte kohaselt selleks, et puudega last kasvatavate kindlustatud isikute pensionimäära oleks võimalik suurendada, lapse püsiv puue vastama vähemalt kehtestatud määrale, mis on kõnealuse seadustiku artikli R. 541‑1 kohaselt 80%.
43

Eelnevate kaalutlustega arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et lennuettevõtja ei saa tugineda oma hüvitise maksmise kohustusest vabanemiseks selle sätte tähenduses „erakorralistele asjaoludele“, mis seisnevad nn on condition-tüüpi osa rikkes, see tähendab sellise osa rikkes, mis asendatakse ainult siis, kui eelmisel osal ilmneb rike, isegi kui lennuettevõtjal on varuosa kogu aeg olemas, välja arvatud juhul, kui – ja kas see nii on, tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul – see rike kujutab endast sündmust, mis ei ole oma olemuselt või põhjuselt asjaomase lennuettevõtja tavapärasele tegevusele omane ja väljub tema tegeliku kontrolli alt, pidades seejuures meeles, et kui selline rike on siiski põhimõtteliselt olemuslikult seotud lennuki operatiivsüsteemiga, ei tohi seda selliseks sündmuseks pidada.
15

Apellatsioonimenetluses seda asja menetlev eelotsusetaotluse esitanud kohus Oberlandesgericht Frankfurt am Main (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis, Saksamaa) toob kõigepealt esile, et tema arvates kuulub põhikohtuasjas käsitletav leping direktiivi 2011/83 kohaldamisalasse, kuna tegemist on „teenuslepinguga“ selle direktiivi artikli 2 punkti 6 tähenduses. ELTL artikli 57 lõikele 1 viidates leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kõnealuse direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades hõlmab see direktiiv tarbijale osutatavaid teenuseid, mis esinevad sellise kohustuse või õiguse vormis, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võimaldavad tarbijal osta edaspidi sõidupileteid soodushinnaga.
146

Mis puutub sellesse, et otsuses 2014/883 on see järeldus esitatud ammendavuse huvides, siis asjaolu, et komisjon esitas selle teise võimalusena, ei muuda järelduse iseseisvat olemust, et põhjendada selles otsuses komisjoni järeldust, et tegevusabi on siseturuga kokkusobimatu. Nimelt see, et järeldus on iseseisev, tuleneb selles osas esiteks kõnealuse otsuse põhjenduses 227 kasutatud sõnadest „oma olemuselt“ ja teiseks asjaolust, et selline järeldus on omane juba aluslepingu riigiabi käsitlevate sätete loogikale endale, nagu on selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 142 seoses vaidlusaluses otsuses sisalduva analoogse järeldusega.
62

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et raamotsuse 2002/584 artikli 5 punkti 3 koostoimes raamotsuse artikli 1 lõikega 3 ja raamotsuse 2008/909 artikli 1 punktiga a, artikli 3 lõigetega 3 ja 4 ning artikliga 25 tuleb tõlgendada nii, et kui Euroopa vahistamismäärust täitev liikmesriik on seadnud oma kodaniku või selles riigis elukohta omava isiku suhtes kriminaalmenetluse läbiviimise eesmärgil toimuvaks üleandmiseks tingimuse, et see isik tuuakse pärast ülekuulamist tagasi sellesse liikmesriiki, et ta saaks seal kanda vabadusekaotuslikku karistust või täita vabadust piiravat julgeolekumeedet, mis mõistetakse talle Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigis, peab see liikmesriik isiku tagasi tooma niipea, kui süüdimõistev otsus on jõustunud, välja arvatud juhul, kui konkreetsed põhjused, mis on seotud asjaomase isiku kaitseõiguste tagamise või hea õigusemõistmisega, muudavad tema kohaloleku vahistamismääruse teinud liikmesriigis vajalikuks kuni lõpliku otsuse tegemiseni muudes kriminaalmenetlusega seotud menetlusetappides seoses kuriteoga, mis on Euroopa vahistamismääruse aluseks.
30

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1484/95 artikli 3 lõikeid 2, 4 ja 5 koostoimes [ühise turukorralduse ühtse määruse] artikliga 141 tuleb tõlgendada nii, et neis kirjeldatud kontrollimehhanismi ainus eesmärk ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul on tagada, et pädevad ametiasutused saavad järjestikuste tehingute sõlmimise asjaolude kohta õigel ajal sellise teabe, mis võivad ajendada kahtlema deklareeritud CIF‑impordihinna õigsuses ja asja põhjalikumalt kontrollima? Või on õige vastupidine seisukoht ja määruse nr 1484/95 artikli 3 lõigetes 2, 4 ja 5 kirjeldatud kontrollimehhanismi tuleb ka tollivormistusjärgse kontrolli puhul mõista nii, et kui importija müüb asjaomaseid tooteid [liidu] ühenduse turul ühel korral või korduvalt madalama hinnaga, kui deklareeritud CIF‑impordihind koos tollimaksu summaga, mis ei ole kooskõlas [liidu] turul ette nähtud (realiseerimis)tingimustega, siis tuleb tal juba ainult seetõttu tasuda täiendavat tollimaksu? Kas vastust viimasele küsimusele mõjutab see, et hind, millega toimus eelnimetatud müük või millega kaupa müüs importija, on madalam kehtivast tüüpilisest hinnast? Kas seejuures omab tähtsust, et enne 11. septembrit 2009 määrati tüüpiline hind kindlaks teisiti kui pärast seda kuupäeva? Kas nendele küsimustele vastamisel on oluline see, kas importija ja ostjad liidus on seotud ettevõtjad? 2. Kui vastusest esimesele küsimusele järeldub, et kahjumiga müük on piisav tõend selleks, et deklareeritud CIF‑impordihind kõrvale jätta, siis kuidas arvutatakse tasumisele kuuluv täiendav tollimaks? Kas maksustatav väärtus tuleb kindlaks määrata [tolliseadustiku] artiklites 29–31 ette nähtud meetodite abil? Või määratakse maksustatav väärtus kindlaks ainult kehtiva tüüpilise hinna alusel? Kas enne 11. septembrit 2009 on viidatud ajavahemikul kindlaks määratud tüüpilise hinna aluseks võtmine vastuolus [ühise turukorralduse ühtse määruse] artikli 141 lõikega 3? 3. Kui vastustest esimesele ja teisele küsimusele tuleneb, et täiendava tollimaksu tasumise kohustuse seisukohast on määrava tähtsusega see, et imporditud tooted müüdi [liidu] turul kahjumiga, ja tasumisele kuuluva täiendava tollimaksu summa arvutamisel tuleb maksustatava väärtusena aluseks võtta tüüpiline hind, siis kas määruse nr 1484/95 artikli 3 lõiked 2, 4 ja 5 on kooskõlas [ühise turukorralduse ühtse määruse] artikliga 141, võttes arvesse 13. detsembri 2001. aasta kohtuotsust Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681?“
61

Eelpool toodud kaalutlustega arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et määruse 2015/1589 artikli 16 lõiget 2, mille kohaselt abi tuleb tagasi nõuda koos viivisega, ja sama artikli lõikes 3 nimetatud tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui abi tagasinõudmise suhtes kohaldatakse riigisisestes õigusnormides ette nähtud aegumistähtaega olukorras, kus see tähtaeg lõpeb juba enne selle komisjoni otsuse vastuvõtmist, millega abi tunnistatakse ebaseaduslikuks ja kohustatakse see tagasi nõudma, või olukorras, kus see aegumistähtaeg on lõppenud peamiselt seetõttu, et riigisisesed asutused on tagastamisotsuse rakendamisega hilinenud.
19

Sellega seoses rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 18. oktoobri 2005. aasta kohtuotsuses Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616) otsustas Euroopa Kohus, et kaupade turuleviimine sõltub nende vabasse ringlusse lubamisest ELTL artikli 29 tähenduses, mis tähendab, et tasumisele kuuluvad tollimaksud ja samaväärse toimega maksud on sisse nõutud selles liikmesriigis. Ta väidab, et ei ole kindel, kas importimisega on tegemist siis, kui asjaomane isik üksnes võtab vastu oma aadressile saadetud kauba, ilma et see oleks lähetatud tema tellimusel, ja kui see isik ei ole kauba lähetamises riiki muul viisil aktiivselt osalenud.
24

Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Itaalia õiguses on ette nähtud, et kui tööalase diskrimineerimise ohvriks ei ole tuvastatav isik, vaid isikute kategooria, on tõsi, et seadusandliku dekreedi nr 216 artikli 5 lõike 2 kohaselt on hagi esitamise õigus selles sättes nimetatud organisatsioonidel, keda peetakse kannatanute kollektiivsete huvide esindajaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas advokaatide ühingul, mille põhieesmärk on pakkuda LGBTI isikutele õigusabi, saab ainuüksi seetõttu, et tema põhikirjas on ette nähtud, et tema eesmärk on ka nimetatud isikute õiguste kaitse edendamine, olla õigus esitada tööalase diskrimineerimise vastu kohtusse hagi, sealhulgas nõuda kahju hüvitamist, tema enda otsese huvi alusel.
41

Kolmandaks, Alam-Saksi liidumaa ja Saksamaa valitsus väidavad, et põhikohtuasjas vaidluse all olev meede on põhjendatud eesmärgiga hoida töötajaid oma tööandja juures. Nende argumentide raames lisab Saksamaa valitsus, et erinevalt kohtuasjast, milles tehti 30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) ja kus käsitleti olukorda, kus erinevad Austria ülikoolid konkureerisid omavahel, on põhikohtuasja puhul teatavad töötingimused, st õpetuse sisu ja töötasu, kõikides Alam-Saksi liidumaa avalik-õiguslikes koolides sarnased. Sellest järeldub, et põhikohtuasjas vaidluse all olev õigusnorm sobib eesmärgi – hoida töötaja tööandja juures – saavutamiseks.
7

Direktiivi 78/660 artikkel 35 näeb ette: „1. a) Põhivara tuleb hinnata soetus- või tootmismaksumuse alusel, kui käesoleva lõike punktides b ja c ei ole sätestatud teisiti. b) Piiratud kasutuseaga materiaalse põhivara soetus- või tootmismaksumust tuleb vähendada väärtuse täpsustuste võrra, mis on arvutatud, et selline vara selle kasutusea jooksul süstemaatiliselt amortiseerida. c) aa) Finantspõhivara suhtes võib teha väärtuse täpsustusi, hinnates selle madalamale väärtusele, mis on sellele omistatav bilansipäeval. bb) Hoolimata sellest, kas põhivara kasutusiga on piiratud või mitte, tuleb selle suhtes teha väärtuse täpsustusi, hinnates selle madalamale väärtusele, mis on põhivarale omistatav bilansipäeval, kui eeldatakse, et väärtus on vähenenud jäävalt. cc) Alapunktides aa ja bb osutatud väärtuse täpsustused tuleb debiteerida kasumiaruandes ning, kui neid ei ole kasumiaruandes eraldi näidatud, eraldi avaldada raamatupidamisaruannete lisades. dd) Alapunktides aa ja bb ettenähtud hindamist madalamale väärtusele ei tohi jätkata, kui selliste väärtuse täpsustuste põhjused on lakanud olemast; d) Kui põhivara suhtes tehakse erakorraline väärtuse täpsustus üksnes maksustamise otstarbel, avaldatakse selle täpsustuse summa ning põhjendus raamatupidamisaruannete lisades. 2. Soetusmaksumuse arvutamisel liidetakse tasutud hinnale muud soetuskulutused. 3. a) Tootmismaksumuse arvutamisel liidetakse tooraine ja tarvikute soetusmaksumusele kulud, mis on otseselt seotud kõnealuse tootega. b) Põhjendatava osa kuludest, mis on kõnealuse tootega seotud üksnes kaudselt, võib hõlmata tootmismaksumusse määral, mil need kulud on seotud kõnealuse tootmisperioodiga. 4. Intressid kapitalilt, mis on võetud laenuks, et finantseerida põhivara tootmist, võib hõlmata tootmismaksumusse määral, mil need on seotud kõnealuse tootmisperioodiga. Sel juhul tuleb selliste intresside hõlmamine aktivasse avaldada raamatupidamisaruannete lisades.“
82

Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks samuti tuvastama, et a priori esines veenvaid kaudseid tõendeid, mis kinnitavad, et CMI kokkuleppega kaasnes niisugune surve tasude tõstmiseks, või vähemalt vastuolulisi või ebamääraseid asjaolusid sellega seoses, ei saa nimetatud kohus jätta neid tõendeid või asjaolusid tähelepanuta, kui ta hindab, kas käesoleval juhul esines „eesmärgil põhinev“ piirang. Vastupidi sellele, mida näib olevat võimalik tuletada komisjoni sellekohastest kirjalikest seisukohtadest, on asjaolu, et CMI kokkuleppe puudumisel oleks konkurentsist tulenev vahendustasude tase olnud kõrgem, asjakohane selleks, et uurida sellest kokkuleppest tuleneva piirangu olemasolu, kuna see asjaolu puudutab just nimetatud kokkuleppele etteheidetavat konkurentsivastast eesmärki seoses vastuvõtmisturuga Ungaris, see tähendab, et see kokkulepe piiras vahendustasude vähendamist ning sellest tulenevalt survet tasude alandamiseks, mida kaupmehed oleks võinud vastuvõtvatele pankadele avaldada, et saavutada teenustasude vähendamist.
5

Määruse 2017/1001 artiklis 9 on sätestatud: „1. ELi kaubamärgi registreerimine annab kaubamärgiomanikule selle suhtes ainuõiguse. 2. Ilma et see piiraks kaubamärgiomanike õigusi, mis on omandatud enne ELi kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva või prioriteedikuupäeva, on sama ELi kaubamärgi omanikul õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast äritegevuse käigus ilma tema loata kaupade või teenustega seoses mis tahes tähist, kui: a) tähis on identne ELi kaubamärgiga ja seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud; b) tähis on identne või sarnane ELi kaubamärgiga ning seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed või sarnased selliste kaupade või teenustega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud, kui nende segiajamine üldsuse poolt on tõenäoline; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et tähist seostatakse kaubamärgiga; c) tähis on identne või sarnane ELi kaubamärgiga, sõltumata sellest, kas seda kasutatakse seoses kaupade või teenustega, mis on identsed, sarnased või ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille suhtes kõnealune ELi kaubamärk on registreeritud, juhul kui ELi kaubamärk on liidus üldtuntud ja juhul kui kõnealuse tähise põhjuseta kasutamine tähendaks ELi kaubamärgi eristusvõime või omandatud maine ebaausat ärakasutamist või kahjustamist. 3. Lõike 2 alusel võib eelkõige keelata järgmised toimingud: […] b) tähisega kaupade pakkumine, turulelaskmine või ladustamine nimetatud otstarbel või tähisega teenuste pakkumine või nendele osutamine; […]“.
17

Nimetatud kohus leidis, et 1960. aasta autoriõiguse seadust tuleb tõlgendada kooskõlas direktiiviga 2001/29 ning Euroopa Kohtu praktika kohaselt vastab direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2 osutatud fonogrammi kasutamine „üldsusele edastamisele“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Samuti märkis nimetatud kohus, et koos rendiautodega raadioid kättesaadavaks tehes muutis NB fonogrammide kuulamise nende sõidukite kasutajate jaoks võimalikuks ja seda tuleb seetõttu käsitada sellise „edastamisena“. Kohus asus seisukohale, et täidetud on ka muud kriteeriumid, mille puhul on tegu „üldsusele edastamisega“. Seetõttu otsustas ta, et NB peab SAMI-le hüvitist maksma, ja jättis NB esitatud hagi rahuldamata. See kohtuotsus tühistati apellatsioonimenetluses Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolenis (Svea apellatsioonikohus (patendi- ja kaubandusasjade apellatsioonikohus, Rootsi). SAMI esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse Högsta domstolenile (Rootsi kõrgeim kohus).
61

Nimelt, nagu märkis Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades, kuigi põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega on õigus põhikohtuasjas kõne all olevale peretoetusele antud otse Luksemburgis elavale lapsele, siis näib, et mitteresidendist töötajate puhul on see õigus töötajale antud tema pereliikmete jaoks, kes on nendes õigusnormides määratletud, ehk laste jaoks, kes sellest töötajast põlvnevad, kuid mitte tema abikaasa laste jaoks, kes temast ei põlvne. Seega näib, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid ei anna mitteresidendist töötajate lastele mingit isiklikku õigust.
46

Mis seega puudutab viidatud eesmärki, mis üldisemalt seisneb selles, et tagada tööjõu noorenemine, siis võib väita, et niisugune eesmärk ei lähe kaugemale vajalikust, tingimusel et pensionile jäänud isikute, kes on lõpetanud töötamise ja saavad vanaduspensioni, töölevõtmisest keeldumist on võimalik mõistlikult kaaluda, selleks et edendada tööealise elanikkonna täielikku tööhõivet või soodustada nooremate sisenemist tööturule.
Sama määruse artiklis 25 on nähtud ette:

„1. Kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. Kohtualluvuse kokkulepe sõlmitakse kas:

a) kirjalikult või suuliselt kirjaliku kinnitusega;

b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või

c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.

[…]

4. Usaldusühingu (trust) asutamise kokkuleppe või dokumendi sätetel, millega pädevus kindlaks määratakse, ei ole õigusjõudu, kui need on vastuolus artikliga 15, 19 või 23, või kui on välistatud kohtute pädevus, kellele asi allub erandlikult artikli 24 kohaselt.

[…]“.
23

Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, eeldatavalt asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamisest keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui küsimus on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (30. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus I.G.I., C‑394/18, EU:C:2020:56, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
69

Eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2007/64 artikleid 80–82 tuleb tõlgendada nii, et need ei anna pädevale asutusele nende sätete tähenduses õigust lahendada selle direktiivi artiklis 75 kehtestatud kriteeriumide alusel vaidlusi, mis on tekkinud makseteenuse kasutajate ja pakkujate vahel maksetehingu täitmata jätmisest või valest täitmisest, kui see asutus teostab oma pädevust vaadata läbi makseteenuse kasutajate kaebusi ja määrata makseteenuste pakkujatele karistusi kohaldatavate sätete rikkumise korral. Need vaidlused tuleb lahendada direktiivi 2007/64 artiklis 83 osutatud nõuete kohtuvälise menetlemise teel, ilma et see piiraks riigisiseses menetlusõiguses ette nähtud õigust pöörduda kohtusse. Kui liikmesriigi seadusandja on otsustanud anda nii artiklitest 80–82 kui ka artiklist 83 tulenevad pädevused samale asutusele, peab see asutus teostama igat liiki pädevust eraldiseisvalt, ainult igas vastavas menetluses.
36

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2003/55 artikli 3 lõiget 3 koostoimes selle direktiivi A lisa punktidega b ja c tuleb tõlgendada nii, et kui tariifimuudatusi, millest ei ole kliente isiklikult teavitatud, teeb viimasena vastutava taseme gaasitarnija üksnes eesmärgiga kanda maagaasi ostuhinna tõus üle, ilma et ta taotleks kasumit, siis nende tariifimuudatuste kehtivuse eeltingimuseks ei ole see, kui tarnija täidab nendes sätetes ette nähtud läbipaistvuse ja teavitamise kohustust, tingimusel, et kliendid võivad lepingu igal ajal üles öelda ja neil on sobivad õiguskaitsevahendid, et saada hüvitist kahju eest, mida nad võisid kanda seetõttu, et neid sellistest muudatustest isiklikult ei teavitatud.
13

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et viimati nimetatud säte on tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatav. Esiteks on ta seisukohal, et põhikohtuasjas kõne all olev koolitranspordi kulude kandmine kujutab endast sotsiaalset soodustust määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 tähenduses. Teiseks osutab ta 12. mai 1998. aasta kohtuotsusele Martínez Sala (C-85/96, EU:C:1998:217, punkt 25), mille kohaselt käib see kõigi soodustuste kohta, mis – olenemata sellest, kas need on töölepinguga seotud või mitte – antakse selle liikmesriigi töötajatele nende objektiivse töötaja staatuse või liikmesriigis asuva alalise elukoha alusel ja mille laiendamine töötajatele, kes on teise liikmesriigi kodanikud, on asjakohane selleks, et hõlbustada nende liikuvust.
7

Direktiivi 2002/65 artiklis 6 „Taganemisõigus“ on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et tarbijal on 14 kalendripäeva jooksul võimalik lepingust taganeda ilma sanktsioonideta ja põhjust esitamata. […] Taganemise tähtaeg algab: – kas sidevahendi abil lepingu sõlmimise päevast […] – päevast, mil tarbija saab lepingulised tingimused ja artikli 5 lõigetele 1 või 2 vastava teabe, juhul kui see kuupäev on hilisem kui esimeses taandes nimetatud kuupäev. […] 2. Taganemisõigust ei kohaldata: […] c) selliste lepingute suhtes, mille mõlemad pooled on tarbija selgesõnalisel taotlusel täielikult täitnud enne seda, kui tarbija oma taganemisõigust rakendab. 3. Liikmesriigid võivad ette näha, et taganemisõigust ei kohaldata: a) sellise krediidi suhtes, mis on ette nähtud esmajoones maa või olemasoleva või projekteeritava ehitise omandiõiguste saamiseks või säilitamiseks või ehitise renoveerimiseks või parendamiseks, või b) sellise krediidi suhtes, mille tagatiseks on kas hüpoteek või kinnisvara või kinnisvaraga seotud õigus, […] […] 6. Kui tarbija rakendab oma taganemisõigust, teatab ta sellest enne asjaomase tähtaja möödumist artikli 3 lõike 1 punkti 3 alapunkti d kohaselt talle antud praktilisi suuniseid järgides ja kasutades vahendeid, mille vastavust siseriiklikule õigusele on võimalik tõendada. Tähtaega loetakse järgituks, kui teatis, juhul kui see on paberkandjal või mõnel muul saajale ligipääsetaval püsival andmekandjal, on saadetud enne tähtaja möödumist. […]“.
72

Sõltumata faktist, et need asjaolud ei saa olla vaidlusaluste otsuste piisav põhjendus, nagu on sedastatud eespool, tuleb tõdeda, et neid ei ole nendes otsustes esitatud, mida komisjon ka ise ka tunnistab. Viimane väidab kostja vastuses vastupidi, et tal ei tulnud esitada põhjusi, miks ta pidas tõenäoliseks, et Ungari ei täida otsuseid, millega teda kohustati kõnealuste meetmete kohaldamist peatama. Ta leiab samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–137 esitatud põhjendused on vastuolus selle kohtuotsuse punktides 70, 71, 130 ja 134 esitatutega. Komisjon tunnistas ka oma märkustes Poola Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta, et vaidlusalustes otsustes ei ole konkreetseid selgitusi põhjuste kohta, miks ta leidis, et Ungari ei kavatsenud kõnealuse abi andmist peatada. Need argumendid on pealegi kooskõlas selle kaalutlusõiguse ulatusega, mis komisjonil tema väitel määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 alusel abi maksmise peatamise korralduse tegemiseks on, nagu nähtub nii Üldkohtule kui ka Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest.