ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Esimene tingimus nõuab, et seadusandlikul aktil oleksid samad tunnused nagu teostusloal direktiivi 85/337 artikli 1 lõike 2 tähenduses. Eelkõige peab ta andma arendajale õiguse projekt teostada ja hõlmama nagu teostuslubagi kõiki projekti osi, mis on keskkonnamõju hindamise suhtes asjakohased, pärast seda, kui seadusandja on neid kaalunud. Seadusandlikust aktist peab seega selguma, et direktiivi 85/337 eesmärgid on asjaomase projektiga seoses täidetud. See tingimus ei ole täidetud, kui akt ei hõlma asjaolusid, mis on vajalikud projektile loa andmise keskkonnamõju hindamiseks.

Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 97/11, artikli 1 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et see ei välista direktiivi kohaldamisalast projekti, mis on hõlmatud sellise õigusnormiga, mille kohaselt keskkonnamõju hindamise kohustust rikkudes tehtud otsuse esemeks olev projekt tuleb lugeda õiguspäraselt loa saanuks, kui selle otsuse vaidlustamise tähtaeg on möödunud. Niisugune õigusnorm on Euroopa Liidu õigusega vastuolus, kui selle normi kohaselt loetakse selline projekt eelneva keskkonnamõju hindamise läbinuks.

Seevastu on kõnealuse direktiiviga vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millest tuleneks, et projektid, millele antud luba ei saa enam siseriiklikus õiguses sätestatud vaidlustamistähtaja möödumise tõttu vahetult vaidlustada, loetakse keskkonnamõju hindamise kohustuse osas lihtsalt õiguspäraselt loa saanuks. Selline säte on juba iseenesest direktiiviga 85/337 vastuolus kas või seetõttu, et nimetatud sätte õiguslik tagajärg on see, et pädevad asutused vabastatakse kohustusest võtta arvesse asjaolu, et projekt selle direktiivi tähenduses teostati ilma keskkonnamõju hindamiseta, ning hoolitseda selle eest, et seda keskkonnamõju hinnatakse, kui projektiga seotud tööd ja füüsilised muutmised nõuavad hiljem teostusloa saamist.

(vt punktid 43, 44, 49 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et hasartmängude turul piiranguid ettenägevate liikmesriigi õigusnormide proportsionaalsuse kontrollimisel tuleb arvesse võtta mitte ainult eesmärki, mida õigusnormidega nende vastuvõtmise ajal taotleti, vaid ka mõju, mis neil õigusnormidel on vastuvõtmise järgselt hinnatuna.

30. aprilli 2014. aasta kohtuotsusest Pfleger jt, C‑390/12, selgub nimelt, et ELTL artikliga 56 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei vasta tegelikult soovile vähendada mängimisvõimalusi või võidelda hasartmängudega seonduva kuritegevuse vastu ühtselt ja süstemaatiliselt. Sõnade „ühtselt ja süstemaatiliselt“ kasutamine tähendab, et asjassepuutuvad õigusnormid peavad vastama vajadusele vähendada mängimisvõimalusi või võidelda hasartmängudega seonduva kuritegevuse vastu mitte ainult nende vastuvõtmise hetkel, vaid ka hiljem. Lisaks tuleb liikmesriigi kohtul proportsionaalsuse analüüsi raames muu hulgas hinnata luba omavate ettevõtjate kaubanduspoliitikat ning mängudega seotud kriminaalse ja pettusliku tegevuse olukorda asjaolude asetleidmise ajal. Sellest järeldub, et proportsionaalsust kontrollides peab liikmesriigi kohtu lähenemisviis olema mitte staatiline, vaid dünaamiline, kuna ta peab arvesse võtma asjaolude arengut nimetatud õigusnormide vastuvõtmise järgselt.

(vt punktid 33–37 ja resolutsioon)
Määruse nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta artikli 10 lõiget 2 koostoimes artikli 2 punktiga f tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui lennul reisija reisiklassi muudetakse, tuleb asjaomasele reisijale makstava tagasimakse arvutamisel võtta arvesse selle lennu hinda, millel reisija reisiklassi muudeti.

Selles osas on pilet dokument, mis annab reisijale reisimisõiguse, mida iseenesest võib vastavalt olukorrale kohaldada ühele või mitmele lennule. Nendest iga lend, mis kujutab endast veoühikut, on põhimõtteliselt mõeldud selleks, et reisija ja lennuettevõtja vahel kokkulepitud tingimuste kohaselt teostuda. Nende tingimuste hulgas on eelkõige nimetatud reisija paigutamine kindlaksmääratud reisiklassi. Kui lennuettevõtja paigutab selle reisija mõnel lennul madalamasse reisiklassi, kui ostetud piletiga ette nähtud, ei saa see reisija kõnealusel lennul seda teenindust, mis on makstud hinna eest kokku lepitud. Seevastu ei mõjuta see reisiklassi muutmine teenuseid, milles on kokku lepitud muudeks lendudeks, mida pilet reisijale vajaduse korral võimaldab. Järelikult ei kohaldata määruse nr 261/2004 artikli 10 lõiget 2 teistele lendudele.

Sellest tulenevalt tuleb selles sättes ette nähtud tagasimakse aluseks võtta selle lennu hind, millel reisija reisiklassi muudeti, mitte selle transpordi koguhinda, milleks pilet õiguse annab. Seda arvesse võttes ja juhul, kui piletil on märgitud vaid reisija transpordi koguhind ega ole seega lisaks täpsustatud selle lennu hinda, millel reisiklassi muudeti, tuleb võtta aluseks see osa pileti hinnast, mis vastab kõnealuse lennu pikkuse ja selle reisi kogupikkuse suhtarvule, millele reisijal oli õigus.

(vt punktid 21, 22, 24, 25, 29, 30, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus kahju tekkis sellest, et osade müügilepingusse muudatuste tegemisel sinna tehtud viga tõi kaasa asjaomaste osade ostuhinna mitmekordistumise, ei saa kahjustava sündmuse toimumise kohaks muude seoste puudumisel pidada kohta, mis asub liikmesriigis, kus see kahju tekkis, kui selle kahju puhul on tegemist üksnes rahalise kaotusega, mis tekib otse hageja pangakontol ja mis on mõnes muus liikmesriigis toime pandud ebaseadusliku teo tagajärg.

Nimelt ei saa puhtalt varalist kahju, mis tekib otse hageja pangakontol, iseenesest käsitada piisava seosena määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 alusel. Üksnes sellises olukorras, kus kohtuasja muud erilised asjaolud samuti toetavad puhtalt varalise kahju tekkimise koha kohtutele pädevuse andmist, võib niisugune kahju põhjendatult võimaldada hagejal pöörduda hagiga sellesse kohtusse.

(vt punktid 38–40, resolutsioon 1)
Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikleid 47 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik õigusakt, mis lubab ettevõtjal tugineda ühe või mitme kolmandast isikust üksuse võimalustele, sealhulgas kasutades nende pangatõendeid, et vastata hankemenetluses osalemise miinimumnõuetele, millele ta ise vastab ainult osaliselt.

Direktiiv 2004/18 võimaldab hankija esitatud pädevuse miinimumnõuete täitmiseks kumuleerida mitme ettevõtja võimalused juhul, kui hankijale tõendatakse, et taotlejal või pakkujal, kes tugineb ühe või mitme muu üksuse võimalustele, on hankelepingu täitmisel viimatinimetatute vahendid tõepoolest kättesaadavad. Ei saa välistada, et on ehitustöid, mille eripärade tõttu on vajalik teatud suutlikkus, mida ei ole võimalik saavutada mitme ettevõtja väiksema suutlikkuse liitmisel, sellisel juhul on hankijal siiski õigus nõuda, et üksainus ettevõtja täidaks asjaomase suutlikkuse miinimumnõuded või vajaduse korral kaasataks piiratud hulk ettevõtjaid, tingimusel et see nõue on asjaomase hanke objektiga seotud ja proportsionaalne. Sellegipoolest on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas hanketeade ja hankedokumendid nägid kõnealusel juhtumil ette, et arvesse võttes teenuste erilist laadi peab üksainus ettevõtja vastama suutlikkuse miinimumtasemele.

(vt punktid 26, 28–30, 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑224/15 P

Rose Vision SL

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Euroopa Liidu rahastatavad teadusuuringute valdkonna projektid — Auditid, milles tuvastati rikkumised teatud projektide elluviimisel — Komisjoni otsused, millega peatati teatud projektide raames maksete tegemine — Hagi vastutuse tuvastamiseks — Rahuldamata jätmine — Põhjendamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 26. mai 2016. aasta otsus

Apellatsioonkaebus – Väited – Ebapiisav või vastuoluline põhjendus – Vastuvõetavus – Põhjendamiskohustuse ulatus – Euroopa Kohtu kontrolli ulatus Üldkohtu otsuse üle

(ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik)

Üldkohtu arutluskäik peab nähtuma vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusest selgelt ja ühemõtteliselt, et huvitatud isikud mõistaksid vastuvõetud otsuse põhjendust ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli.

Siiski ei nõua põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest, ja et põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et see võimaldab huvitatud isikutel teada saada põhjused, mille tõttu Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud ning annab Euroopa Kohtu käsutusse tema kontrolli teostamiseks piisavad asjaolud.

Küsimus, kas Üldkohtu otsuse põhjendused on vastuolulised või ebapiisavad, kujutab endast õiguslikku küsimust, mida võib sellisena apellatsioonkaebuses tõstatada.

(vt punktid 24–26)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri (määrusest nr 1031/2008 ja määrusest nr 948/2009 tulenevas kahes järjestikuses redaktsioonis) klassifitseerimise reegli 2 punkti b ja reegli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kuna sellise gaasisegu, nagu on veeldatud naftagaas, koostisained koostoimes määravad selle segu põhiomadused, nii et ei ole võimalik kindlaks teha seda koostisainet, mis määrab segu põhiomadused, ning igal juhul ei ole võimalik kindlaks teha asjaomase veeldatud naftagaasi iga koostisaine täpset kogust, siis ei tohi lähtuda eeldusest, et toote põhiomadused määrav aine üldreeglite reegli 3 punkti b tähenduses on see, mille protsentuaalne osakaal segus on kõige suurem.

(vt punkt 30 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 817/2004, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad määruse (EÜ) nr 1257/1999 (Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks) kohaldamiseks, artikli 71 lõiget 2 tuleb määruse nr 1257/1999 (muudetud nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1783/2003) ja määruse nr 817/2004 eesmärki, proportsionaalsuse põhimõtet ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 17 ja 52 arvestades tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peab mitme aasta peale võetud põllumajanduse keskkonnakaitsega seotud kohustuse eest toetust saanud isik kogu summa tagasi maksma, kuna ta ei ole esitanud selle toetuse iga-aastast maksetaotlust kohustuse viieaastase kehtivusaja viimase aasta kohta, kui esiteks on see viieaastane ajavahemik põllumajandusettevõtte pindala laiendamise tõttu asendanud eelneva ajavahemiku, ja teiseks ei ole toetuse saaja lõpetanud nende kohustuste täitmist, mis puudutavad enne nimetatud laiendamist deklareeritud pindala kasutamist. Pärast asjaomase põllumajandusettevõtte pindala olulist laiendamist ning uue viieaastase kohustuse kehtivusaja algust on toetusesaaja kohustatud kogu selle aja jooksul täitma kõiki sellest tulenevaid kohustusi kogu laiendatud pindala suhtes viie aasta jooksul. Selle toetuse andmine ja jäämine toetusesaajale nende tingimuste järgimata jätmise tõttu muutub põhjendamatuks ja kaotab õigusliku aluse ning seda kogu toetuse ulatuses.

(vt punktid 38, 46, 57 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõike 1 kohaldamine ei mõjuta direktiivi 2006/115 rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 8 lõike 2 kohaldamist. Miski ei anna alust väita, et liidu seadusandja on soovinud omistada mõistele „üldsusele edastamine“ asjaomaste direktiivide vastavates kontekstides erinevat tähendust. Nende direktiividega kaitstavate õiguste erinev iseloom ei saa varjata seda, et vastavate direktiivide sätete kohaselt tekivad need õigused samast asjaolust, nimelt kaitstud teose üldsusele edastamisest.

Seega tuleb juhul, kui väidetakse, et telesaadete ülekandmine televiisorite abil, mille taastusravikeskuse pidaja on paigaldanud oma ruumidesse, rikub suure hulga asjaomaste isikute, eelkõige heliloojate, sõnade autorite ja muusikakirjastajate, aga ka teoste esitajate, fonogrammitootjate ja sõnaloomingu autorite ning nende kirjastuste autoriõigusi ja kaitstud õigusi, kohaldada nii direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 kui ka direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2, omistades neis kahes sättes esinevale mõistele „üldsusele esitamine“ sama tähenduse. Seejärel tuleb hinnata, kas selline olukord kujutab endast üldsusele edastamist nii direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 kui ka direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses, ning vastavalt samadele kriteeriumidele, et muu hulgas vältida vastukäivaid ja omavahel kokkusobimatuid tõlgendusi, vastavalt kohaldatavale sättele.

(vt punktid 27, 31–34 ja resolutsioon)
Kuna liikmesriik võttis vastu ja jättis kehtima õigusnormid, mis näevad ette peamise elukohaga seotud pärandimaksuvabastuse, mida kohaldatakse ainult nende Euroopa Liidu liikmesriikide kodanike suhtes, kes elavad asjaomases liikmesriigis, siis on ta rikkunud ELTL artiklist 63 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 40 tulenevaid kohustusi.

Niisugused õigusnormid toovad pärija jaoks, kes vastab kõigile neile esitatud tingimustele, välja arvatud kohustus omada alalist elukohta selles liikmesriigis, kaasa pärandi väärtuse vähenemise, jättes huvitatud isiku välja pärandimaksust vabastatute hulgast ning tuues kaasa selle, et teda maksustatakse suuremas ulatuses kui pärijat, kes elab liikmesriigis alaliselt.

Asjassepuutuvate isikute kategooriate sarnaste olukordade kohta tuleb märkida, et kui liikmesriigi õigusnormid võrdsustavad asjassepuutuvas liikmesriigis asuva pärimise teel omandatud kinnisasja maksustamisel ühelt poolt mitteresidendist pärijad ning teiselt poolt residendist pärijad, siis ei või need õigusnormid kohelda neid pärijaid erinevalt, kohaldades sama maksu raames vabastust selle kinnisasjaga seotud pärandimaksust, ilma et sellega ei kaasneks liidu õiguse nõuete rikkumine. Käesolevas kohtuasjas on see aga nii.

Peale selle ei saa ükski ülekaaluka üldise huvi põhjendus, millele asjaomane liikmesriik tugineb, õigustada kapitali vaba liikumise piiramist ELTL artikli 63 tähenduses. Kõnealused õigusnormid ei ole sobivad selleks, et saavutada ühtselt ja süstemaatiliselt avaliku korra üldise huvi eesmärk, mis seisneb eluruumi saamise vajaduse täitmise eest hoolitsemises, kuna kõnealuses sättes ette nähtud vabastusega ei kaasne pärijale kohustust, mis mõjutaks teda muutma pärimise esemeks olevat kinnisasja oma peamiseks elukohaks või sinna kolima. Lisaks ei kuulu vajadus hoida ära maksutulu vähenemine ELTL artiklis 65 loetletud eesmärkide hulka ja seda ei saa ka pidada ülekaalukaks üldiseks huviks, mis võiks õigustada EL toimimise lepinguga kehtestatud vabaduse piirangut.

(vt punktid 31, 36–38, 40, 43, 45, 50 ja resolutsioon)
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, muudetud määrusega nr 592/2008, artikli 67 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik keeldub kokku liitmast töötamisperioode, mis on vajalikud, et saada õigus töötuskindlustushüvitisele, mille eesmärk on täiendada osalise tööajaga töötamise eest saadavat sissetulekut, kui sellele tööle ei ole eelnenud ühtegi kindlustus‑ ega töötamisperioodi selles liikmesriigis.

Puuduvad asjaolud, mis võiks mõjutada määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustussüsteemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, viimati muudetud määrusega nr 592/2008, artikli 67 lõike 3 kehtivust.

Esiteks ei keela ELTL artikkel 48 liidu seadusandjal siduda tingimustega selles sätestatud vahendeid, mille eesmärk on tagada ELTL artikliga 45 töötajatele ette nähtud liikumisvabadus, ega seada neile piire, ning teiseks kasutas nõukogu oma kaalutlusõigust nõuetekohaselt, kui ta kehtestas muu hulgas määruse nr 1408/71 artikli 67 lõikes 3 tingimused, mille eesmärk on soodustada tööotsimist selles liikmesriigis, kus isik viimati tegi töötuskindlustusmakseid, ja kohustada seda riiki töötuskindlustushüvitisi maksma.

Lisaks on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 52 lõikes 2 ette nähtud, et hartaga tunnustatud õigusi, mis rajanevad aluslepingute teiste osade sätetel, teostatakse neis määratletud tingimustel ja piires. Nii on see põhiõiguste harta artikli 15 lõike 2 puhul, milles on muu hulgas üle korratud ELTL artikliga 45 tagatud töötajate liikumisvabadus, ja seda on kinnitatud ka põhiõiguste harta kohta antud selgituste seda sätet puudutavas osas.

(vt punktid 31, 33, 35 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (määrusega nr 1006/2011 kehtestatud versioon) olevat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et selle kindlakstegemisel, kas mittelenduvate toortaimeõlide vedel segu, mis koosneb rapsiõlist (88%) ja päevalilleseemneõlist (12%), tuleb klassifitseerida selle nomenklatuuri alamrubriiki 1517 90 91 kui taimsete õlide söödav segu või taimsete õlide toidukõlbmatu seguna selle nomenklatuuri alamrubriiki 1518 00 31, tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi puhul olulisi asjaolusid, mis on seotud selle toote objektiivsete tunnuste ja omadustega.

Nende asjaolude hulgas, mis võivad põhjendada sellise segu kvalifitseerimist „toidukõlbmatuks“, tuleb anda hinnang tollideklaratsiooni raames selle segu tootja antud teabele, mille kohaselt segu tootmisprotsessi iseärasustest tulenevalt ei ole välistatud selles kahjulike ainete sisaldumine. Üksnes tõigast, et kõnealusest taimsete õlide segust võetud näidiste analüüsimine ei toonud ilmsiks segus ühegi kahjuliku aine sisaldust, ei piisa, et kummutada kõnealuse segu kvalifitseerimine „toidukõlbmatuks“. Selline tulemus eeldab muude selliste asjakohaste tõendite olemasolu, mis määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 648/2005), artiklitest 62, 68 ja 71 tulenevalt võivad kahtluse alla seada kõnealuse segu tootmisprotsessi kohta käiva selle teabe õigsuse, mille esitas segu valmistaja ja mis on märgitud asjaomasesse tollideklaratsiooni.

(vt punkt 57 ja resolutsioon)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on avalik-õiguslikud juriidilised isikud vabastatud riigilõivu tasumisest, kui nad esitavad vastulause liidu õiguse vastaselt sissenõutud maksude tagastamist puudutava kohtuotsuse sundtäitmisele, ja vabastatud kohustusest maksta kautsjoni täitemenetluse peatamise taotluse esitamisel, samas kui täitemenetluses esitatud füüsiliste isikute ja eraõiguslike juriidiliste isikute taotlustelt tuleb üldjuhul kohtulõivud tasuda.

Esiteks aitab kohtulõivude maksmine üldjuhul kaasa kohtusüsteemi paremale toimimisele, kuna see on üheks liikmesriikide kohtute tegevuse rahastamise allikaks. Siseriiklikes õigusnormides ette nähtud riigilõivust vabastus, mida kohaldatakse avalik-õiguslikele juriidilistele isikutele, ei anna iseenesest neile juriidilistele isikutele menetluslikku eelist, kui nende isikute riigilõiv tasutakse konsolideeritud riigieelarvest, millest rahastatakse ka kohtute osutatavaid teenuseid.

Teiseks, mis puudutab sundtäitmise menetluse peatamise taotluse esitamisel nõutavast kautsjonist vabastamist, mida kohaldatakse avalik-õiguslikele juriidilistele isikutele, siis on liikmesriigid liidu õiguse alusel kohustatud tagasi maksma koos intressidega maksud, mis on sisse nõutud liidu õigust rikkudes. Niisiis ei saa lähtuda sellest, et liikmesriik saaks tugineda vahendite nappusele, et õigustada sellise kohtuotsuse täitmata jätmist, millega tunnustati isiku õigust liidu õiguse vastaselt sissenõutud maksude tagastamisele koos intressiga. Sellise kautsjoniga tagatud oht ei saa realiseeruda menetluses, milles kostja on avalik-õiguslik juriidiline isik.

Järelikult ei aseta niisugused õigusnormid füüsilisi isikuid ja eraõiguslikke juriidilisi isikuid oma vastastega võrreldes oluliselt ebasoodsamasse olukorda ega sea menetluse õiglust kahtluse alla.

(vt punktid 49–53, 54, 59 ja resolutsioon)
Määruse nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 19 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda sätet ja eelkõige selle teist lõiku tuleb kohaldada sellise kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes pärast ühes liikmesriigis esimese varjupaigataotluse esitamist esitab tõendi, et ta lahkus enne teises liikmesriigis uue varjupaigataotluse esitamist liikmesriikide territooriumilt vähemalt kolmeks kuuks.

Nimelt on määruse nr 604/2013 artikli 19 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud, et põhimõtteliselt langevad selle määruse artikli 18 lõikest 1 tulenevad varjupaigataotleja vastuvõtmise või tagasivõtmise kohustused ära, kui vastutav liikmesriik suudab varjupaigataotleja tagasivõtmispalve saamise korral tõendada, et asjaomane isik on liikmesriikide territooriumilt lahkunud vähemalt kolmeks kuuks. Siiski on määruse artikli 19 lõike 2 teises lõigus täpsustatud, et sellise eemalviibimistähtaja järel esitatud taotlust käsitatakse uue taotlusena, mille suhtes kohaldatakse uut vastutava liikmesriigi määramise menetlust. Eeltoodust nähtub, et olukorras, kus kolmanda riigi kodanik lahkub pärast ühes liikmesriigis esimese varjupaigataotluse esitamist ja enne teises liikmesriigis uue varjupaigataotluse esitamist liikmesriikide territooriumilt vähemalt kolmeks kuuks, kohustab määruse artikli 19 lõige 2 liikmesriiki, kus esitati uus varjupaigataotlus, läbi viima selle määruse sätteid järgides uue taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise menetluse.

(vt punktid 15–18 ja resolutsiooni punkt 1)