Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, ega õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega ei ole vastuolus, kui liikmesriik ühelt poolt tühistab sellisele liidu kodanikule ekslikult väljastatud registreerimistunnistuse, kelle suhtes kehtib endiselt territooriumile sisenemise keeld, ja teiselt poolt teeb tema suhtes väljasaatmisotsuse, mille aluseks on üksnes tõdemus, et territooriumile sisenemise keeld on veel jõus.

Mis kõigepealt puutub registreerimistunnistuse tühistamisse, siis on Euroopa Kohus leidnud, et liikmesriigi kodanike õigus siseneda teise liikmesriigi territooriumile ja seal elada asutamislepingus ette nähtud eesmärkidel on otse asutamislepingust või selle rakendamiseks vastu võetud sätetest tulenev õigus. Liikmesriigi kodanikule elamisloa väljastamist tuleb niisiis pidada mitte õigusi loovaks toiminguks, vaid selliseks liikmesriigi toiminguks, mille eesmärk on tuvastada, milline on teise liikmesriigi kodaniku seisund liidu õiguse alusel (kohtuotsus, 21.7.2011, Dias, C‑325/09, EU:C:2011:498, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

Järelikult, samamoodi nagu selline deklaratiivne iseloom tähendab, et kodaniku riigis elamist ei saa pidada liidu õiguse tähenduses ebaseaduslikuks ainuüksi põhjusel, et tal ei ole elamisluba, välistab see selle, et liidu kodaniku riigis elamist saaks pidada seaduslikuks liidu õiguse tähenduses üksnes põhjusel, et talle on selline luba õiguspäraselt väljastatud (kohtuotsus, 21.7.2011, Dias, C‑325/09, EU:C:2011:498, punkt 54).

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 42 märkis, kehtib sama lähenemisviis seda enam EL toimimise lepingu kontekstis, nagu see on muu hulgas kirjas ka direktiivi 2004/38 põhjenduses 11.

Selline deklaratiivsus seondub seega ka direktiivi 2004/38 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud registreerimistunnistusega, mistõttu ei saa selle dokumendi väljastamine iseenesest olla aluseks asjaomase isiku õiguspärasele ootusele elada kõnealuse liikmesriigi territooriumil.

Mis puutub tagasisaatmisotsuse tegemise viisi sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, siis on kohane meenutada, et direktiivi 2004/38 artikli 17 lõige 1 näeb ette, et kui direktiivi VI peatüki sätetest ei tulene teisiti, võivad liikmesriigid piirata avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides liidu kodanike ja nende pereliikmete liikumis- ja elamisvabadust, sõltumata nende kodakondsusest.

Direktiivi artikli 28 lõige 1 aga paneb pädevatele asutustele kohustuse võtta enne väljasaatmisotsuse tegemist avaliku korra või julgeoleku huvides eelkõige arvesse, kui kaua on asjaomane isik tema territooriumil elanud, tema vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, sotsiaalset ja kultuurilist integratsiooni vastuvõtvasse liikmesriiki ning sidemeid päritoluriigiga.

Neid, kõigi väljasaatmisotsuste suhtes kehtivaid sätteid kohaldatakse seega konkreetselt direktiivi 2004/38 artiklis 32 ette nähtud sisenemiskeelu otsustele.

Kuigi direktiiv 2004/38 ei sisalda erisätteid juhuks, kui isik, kelle suhtes kehtib liikmesriigi territooriumile sisenemise keeld, saabub seda keeldu rikkudes asjaomasesse liikmesriiki, tuleneb selle direktiivi sätetest nende kogumis, täpsemalt sätetest, mis puudutavad seda laadi keelu võimalikku kehtetuks tunnistamist, et pädevatel asutustel on selle järgimise tagamiseks oma pädevus.

Sellega seoses tuleb märkida, et direktiiv 2004/38 näeb ette, mis tingimustel võivad pädevad asutused selle keelu asjaolude muutumise tõttu kehtetuks tunnistada.

Direktiivi 2004/38 artikli 32 lõike 1 esimene lõik täpsustab nimelt, et isikud, kelle suhtes kehtib territooriumile sisenemise keeld, võivad esitada selle keelu kehtetuks tunnistamise taotluse sõltuvalt asjaoludest pärast mõistliku aja möödumist ja igal juhul pärast kolme aasta möödumist otsuse jõustumisest, esitades tõendid selle kohta, et asjaolud, mis olid otsuse tegemise aluseks, on oluliselt muutunud.

Nimetatud direktiivi artikli 32 lõikes 2 on siiski märgitud, et nendel isikutel „ei ole õigust siseneda“ asjaomase liikmesriigi „territooriumile“ ajal, kui nende taotlust menetletakse.

Järelikult tuleneb direktiivi 2004/38 nende sätete sõnastusest sõnaselgelt, et see direktiiv ei takista liikmesriigil sugugi tegemast tagasisaatmisotsust sellise isiku suhtes, kes on direktiivi artikli 32 lõike 1 alusel taotlenud tema suhtes kehtiva territooriumile sisenemise keelu kehtetuks tunnistamist, kui selle taotluse läbivaatamine ei anna soodsat tulemust.

Samuti on see tingimata sellisel juhul nagu põhikohtuasjas, kui asjaomane isik on naasnud kõnealuse liikmesriigi territooriumile ilma tema suhtes kehtiva sisenemiskeelu kehtetuks tunnistamist taotlemata.

Mis puutub küsimusse, kas pädevad asutused peavad uuesti kontrollima, kas direktiivi 2004/38 artiklites 27 ja 28 ette nähtud tingimused on täidetud, siis tuleneb sisenemiskeelu meetmest enesest, et see jääb jõusse niikauaks, kui seda ei ole kehtetuks tunnistatud, ning ainuüksi selle keelu rikkumise tuvastamine võimaldab ametiasutustel teha asjaomase isiku suhtes uue väljasaatmisotsuse.

(vt punktid 32–35 ja 39–49 ning resolutsiooni punkt 1)