ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
417

Vaidlustatud otsuses käsitles apellatsiooninõukogu neid argumente, ning lükkas need tagasi. Viidates kõnealuse otsuse punktile 101, juhtis ta kõigepealt tähelepanu sellele, et tõendamaks seda, et täiendava teabe nõudmine on aine hindamise seisukohast vajalik, peab ECHA tõendama potentsiaalse riski esinemise inimeste tervisele või keskkonnale, nimetatud riski selgitamise vajaduse ning selle, et on reaalne võimalus, et nõutud teave viib riskijuhtimismeetmete parandamiseni (punkt 225). Seejärel märkis ta, et sisuliselt leidis hageja, et ECHA ei olnud tõendanud potentsiaalse riski esinemist inimeste tervisele ja keskkonnale ning et potentsiaalse riski puudumise tõendamiseks tugines hageja mitmele triklosaani registreerimise toimikusse lisatud uuringule (punkt 226). Lisaks sellele märkis ta, et selle otsuse punktist 44 nähtuvalt oli triklosaanil märkimisväärne keskkonnakokkupuude ning et ECHA on oma otsuses selgelt tuvastanud potentsiaalsed ebasoovitavad mõjud kaladele (punktid 227 ja 228). Apellatsiooninõukogu hinnangul oli ECHA otsuses niisiis selgelt määratletud kalade sisesekretsiooni toimimisega seonduv potentsiaalne risk, mistõttu võis triklosaani käsitada äärmiselt murettekitava ainena, mis oli sedavõrd oluline, et riski tuli selgitada. Viimaks käsitles apellatsiooninõukogu neid hageja argumente, mis käsitlesid BASF-i ja Forani uuringut (punktid 229–232). Ühelt poolt märkis ta, et need argumendid tuleb tagasi lükata osas, milles hageja soovis nendega väita, et ECHA ei olnud BASF-i ja Forani uuringut arvesse võtnud, sest ECHA oli oma otsuses märkinud, miks ta leidis, et neis uuringutes esitatud teave ei olnud piisav selleks, et hinnata triklosaani mõjusid kalade sugulisele arengule. Teisalt juhtis ta tähelepanu sellele, et need argumendid tuleb tagasi lükata ka osas, milles hageja soovis neis väljendada oma mittenõustumist ECHA hinnanguga. Ta leidis, et nagu selle otsuse punktis 134 märgitud, ei saa üksnes teaduslike arvamuste lahknevus ECHA otsuse õiguspärasust kahtluse alla seada.
130

Mis puudutab CCCMC esitatud andmete tagasi lükkamise teist põhjendust, mis on esitatud vaidlustatud määruse põhjenduses 118 – nimelt seda, et need pärinevad mitteturumajanduslikust riigist –, siis leiab hageja, et see kaalutlus ei saa põhjendada süstemaatilist tagasi lükkamist. Hageja märgib, et WTO apellatsioonikogu leidis 15. juuli 2011. aasta aruandes „Euroopa ühendused: lõplik dumpinguvastane meede teatavate Hiinast pärit rauast või terasest kinnitusdetailide kohta“ (WT/DS 397/AB/R, punkt 289), et komisjon ei saa tagasi lükata Hiina tõendeid, mis on esitatud normaalväärtuse kohandamiseks, piirdudes üksnes viitega asjaolule, et Hiina ei ole turumajanduslik riik. Hageja lisab, et ehkki WTO apellatsioonikogu 15. juuli 2011. aasta aruanne „Euroopa ühendused: lõplik dumpinguvastane meede teatavate Hiinast pärit rauast või terasest kinnitusdetailide kohta“ (WT/DS 397/AB/R, punkt 289) puudutas õiglast võrdlust normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 10 tähenduses (asendatud määruse 2016/1036 artikli 2 lõikega 10), mitte aga normaalväärtuse kohandamist, siis on nimetatud aruande järeldused siinses asjas kohaldatavad, kuna ainus põhjus, miks komisjon ei võtnud arvesse CCCMC esitatud andmeid, on see, et need pärinevad mitteturumajanduslikust riigist. Hageja väidab samuti, et juhtumis, milles tehti 1. juuni 2017. aasta kohtuotsus Changmao Biochemical Engineering vs. nõukogu (T‑442/12, EU:T:2017:372), kasutas komisjon ühe analoogse toote (mida võrdlusriigis ei toodetud) normaalväärtuse arvutamiseks Hiina hindasid; kuid siinsel juhul ei ole see nii.
117

Sellega seoses tuleb tõdeda, et 2009. aastal palus komisjon hagejalt diflubensurooni esialgse heakskiidu raames esitada kinnitavad andmed, mis käsitlevad saasteainete ja 4‑kloroaniliini kui diflubensurooni kasutamise jääkaine võimalikku toksikoloogilist olulisust. Olgu aga märgitud, et määruse nr 1107/2009 asjakohaste sätete sõnastusest ja ülesehitusest selgub, et põhimõtteliselt peab heakskiidu taotleja tõendama, et on täidetud määruse nr 1107/2009 artikli 4 kohased heakskiitmise tingimused. Just taotleja peab heakskiitmise eesmärgil tõendama, et heakskiitmise tingimused on täidetud, mitte komisjon ei pea heakskiitmata jätmiseks tõendama, et heakskiitmise tingimused ei ole täidetud (17. mai 2018. aasta kohtuotsus Agro jt vs. komisjon, T‑584/13, EU:T:2018:279, punktid 86 ja 88). Selles suhtes selgub täpsemalt määruse nr 1107/2009 põhjendusest 10, et taimekaitsevahendite koostises tuleks kasutada ainult selliseid toimeaineid, „mille puhul on tõendatud“ eeskätt see, et need ei avalda eeldatavalt lubamatut mõju inimeste tervisele (vt selle kohta 17. mai 2018. aasta kohtuotsus BASF Agro jt vs. komisjon, T‑584/13, EU:T:2018:279, punkt 87). Lisaks kehtib põhimõte, mille kohaselt see pool, kes tugineb teatavale õigusnormile, peab tõendama, et selle normi kohaldamise tingimused on täidetud (17. mai 2018. aasta kohtuotsus BASF Agro jt vs. komisjon, T‑584/13, EU:T:2018:279, punkt 88).
11

Ravimiohutuse riskihindamise komitee möönis seega, et peaajus on võimalik tuvastada gadoliiniumi pärast selle manustamist. Ta märkis ka, et seni on teadmata, millised on gadoliiniumi peaajus püsimise pikaajalised kliinilised tagajärjed, ning kuigi ei ole veel tuvastatud, et akumuleerumisest tuleneks neuroloogilisi kõrvaltoimeid, on pikaajalised andmed piiratud. Ravimiohutuse riskihindamise komitee oli siiski arvamusel, et olematut või puudulikku teavet gadoliiniumi toime kohta juhtuuringutes ei saa pidada tõendiks selle kohta, et kõnealune aine peaajus ei ole toksiline. Võttes eelkõige arvesse andmeid, mis tõendavad lineaarsete kontrastainete in vivo dekelaatumist ja kahjustatud ajupiirkondi, pidas ravimiohutuse riskihindamise komitee usutavaks sellist kahjulikku mõju nagu peenmotoorika häired või kognitiivsed häired ning võimalik vastasmõju haigustega. Seetõttu leidis ravimiohutuse riskihindamise komitee, et küsimused, mis on seotud potentsiaalsete neuroloogiliste kahjustustega gadoliiniumi peaajju akumuleerumise tõttu, on mõistlikud ja olulised. Ravimiohutuse riskihindamise komitee oli siiski arvamusel, et kuigi peaajju võivad jõuda nii gadoliiniumipõhised lineaarsed kontrastained kui ka makrotsüklilised kontrastained, püsivad lineaarsed kontrastained seal kuni ühe aasta või kauem, samas kui makrotsüklilised kontrastained näitavad üksnes ajutist gadoliiniumi kontsentratsiooni suurenemist peaajus ja see elimineerub kiiresti.
71

See teave, mille EASA hagejatele avalikustas, ei puudutanud põhjendamatult madala maksumuse küsimust. Nii sisaldasid 1. ja 15. septembri 2017. aasta vastused hagejate taotlustele kolme edukaks tunnistatud pakkuja nime, hindamisaruannet ja täiendavat teavet tehnilise hindamise kohta ning üldist kinnitust, et hankemenetluse käigus ei olnud tuvastatud ühtegi rikkumist. Avalikustatud üksikasjad puudutasid üksnes tehnilisi aspekte. Lisaks ei käsitle vaidlustatud otsus, mille täieliku koopia said hagejad 17. oktoobril 2017, hindu. Hindamisaruandes, mille koopia on lisatud vaidlustatud otsusele ja millele vaidlustatud otsuses viidatakse, on palju kustutatud kohti ning see ei anna teavet hindade ja nende koostisosade kohta. See aruanne sisaldab üldist märkust selle kohta, et hindajad kontrollisid finantspakkumisi aritmeetiliste vigade seisukohast. Ka finantspunktisummad on ära toodud, kuid ilma selgituseta, ning üks lisa E on esitatud „finantspakkumuse vormi“ tekstiga. Hindamisaruandes on samuti märgitud, et pakkujatel, kelle pakkumuste kohta oli vaja selgitusi, on antud võimalus sellistele selgituspäringutele vastata. Aruandes viidatakse selles küsimuses „lisale G“, milles on ülevaade asjaomastest pakkujatest ning teabevahetuse ja kirjavahetuse kokkuvõte.
102

Lisaks on vaidlustatud määruse põhjenduse 248 esimeses taandes märgitud, et „leiti, et Serbia impordimaht oli miinimumtasemel. Seega on see tähtsusetu ega saa tuvastada, et see kahjustaks [liidu] tootmisharu“, ning et „[a]sjaolu, et Serbia keskmised müügihinnad olid uurimisperioodil palju suuremad kui ülejäänud nelja asjaomase riigi keskmised müügihinnad, on veel üks näitaja selle kohta, et selline väike impordimaht ei põhjusta [liidu] tootmisharule kahju“.
63

Vastab tõele, nagu EUIPO rõhutab, et tema tegevdirektor ei olnud 2016. aasta osas hageja hindaja ning et seega ei olnud alust pöörduda edasikaebusi lahendava komisjoni poole, et ta vaataks 2016. aasta hindamisaruande läbi vastavalt artikli 43 üldiste rakenduseeskirjade artiklile 3. Lisaks, nagu EUIPO märgib, ei sisalda EUIPO sise-eeskirjad ühtegi sõnaselget erandit, mis reguleeriks olukorda, kus töötajaskonna liige, kes on asjasse puutuval ajavahemikul ametniku vahetu ülemus ja kellest seeläbi, et ametnik on vahetanud institutsiooni sees liikuvuse või edutamise tõttu ametikohta, on saanud hindamisaruande peale esitatud edasikaebuse hindaja.
30

Väidetava kaitseõiguste ja õiguse olla ära kuulatud rikkumise kohta ütleb parlament, et hagejat kutsuti üles esitama oma märkused asjaolu kohta, et rea 2015. eelarveaasta kulude puhul oli võimalus, et need loetakse rahastamiskõlbmatuks, ning hageja esitas oma märkused 2. novembril 2016. Tema väitel vaatas need märkused läbi parlamendi finantsküsimuste peadirektor, kes leidis, et need ei lükka ümber järeldust, et kõnealused kulud on rahastamiskõlbmatud. Lisaks toob ta välja, et parlamendi peasekretäri 10. novembri 2016. aasta teade, milles ta kutsub parlamendi juhatust üles võtma vastu 2015. eelarveaastat puudutav otsus, viitavad sõnaselgelt nendele märkustele. Lisaks märgib ta, et selles teates oli lisatud, et samad märkused on taotluse korral kättesaadavad parlamendi peasekretariaadis. Viimaseks selgitab ta seoses väitega, et see otsus võeti vastu ja allkirjastati enne parlamendi juhatuse koosolekut, et kuigi see otsus valmistati ette enne koosolekut, saadeti see hagejale alles pärast seda, kui juhatus oli seda arutanud ja selle vastu võtnud.
56

Sellegipoolest on vajalik, et komisjon – ilma et ta peaks esitama kõnealuse abi kohta täieliku analüüsi – määratleks algatamise otsuses piisavalt oma uurimise raamistiku, et mitte muuta sisutühjaks huvitatud isikute õigust esitada oma märkusi (31. mai 2006. aasta kohtuotsus, Kuwait Petroleum (Nederland) vs. komisjon, T‑354/99, EU:T:2006:137, punkt 85). Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et kui õigusnorme, mille alusel liikmesriik teatab kavandatavast abist, muudetakse enne komisjoni otsuse tegemist, on komisjon otsuse tegemisel kohustatud uute eeskirjade alusel nõudma, et huvitatud isikud võtaksid seisukoha selle abi kokkusobivuse kohta uute eeskirjadega (vt 11. detsembri 2008. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on ka tõdenud, et ainult juhul, kui komisjon saab pärast ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemist teada, et see otsus põhineb puudulikel asjaoludel või nende asjaolude valel õiguslikul kvalifikatsioonil, peab tal olema võimalus või isegi kohustus muuta oma seisukohta, võttes vastu parandamise otsuse või uue otsuse menetluse algatamise kohta, et võimaldada huvitatud isikutel tulemuslikult esitada oma märkused (vt selle kohta 30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus, UPF vs. komisjon, T‑747/17, EU:T:2019:271, punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt alles siis, kui komisjon muudab pärast uurimismenetluse algatamise otsust oma arutluskäiku niisuguste faktiliste asjaolude või nende õigusliku kvalifikatsiooni kohta, mis on tema hinnangus abi olemasolule või selle siseturuga kokkusobivusele otsustava tähtsusega, peab ta nimelt parandama algatamise otsust või seda pikendama, et huvitatud isikutel oleks võimalik tulemuslikult esitada oma märkused (vt selle kohta 30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus, UPF vs. komisjon, T‑747/17, EU:T:2019:271, punkt 77).
198

Hageja oleks soovinud, et kohaldatakse määruse nr 1107/2009 artikli 6 punktis f ette nähtud kinnitava teabe menetlust, mis võimaldab komisjonil heaks kiita taimekaitsevahendites sisalduva aine või pikendada selle heakskiitu tingimusel, et „lünkade andmetes“ kõrvaldamiseks esitatakse kinnitavad andmed. Hageja vaidlustab komisjoni seisukoha, kes leiab, et kinnitava teabe menetlust tuleb kasutada ainult uutest või muudetud juhenddokumentidest tulenevate ootamatute „lünkade andmetes“ kõrvaldamiseks. Ta on seisukohal, et kinnitava teabe menetlus peaks võimaldama esitada ka teavet, mille „laadi peetakse kinnitavaks, nagu on vajalik otsuse usaldusväärsuse suurendamiseks“. Hageja leiab, et selle menetluse kohaldamine oli asjakohane võimaldamaks tõendada luuüdi kokkupuudet metaboliidiga IN‑JE127 genotoksilisuse uuringus hiirte kohta, kuivõrd see uus andmeid käsitlev nõue tulenes uuest teaduslikust arvamusest, mis ei olnud toimiku esitamise ajal kättesaadav, või veel selleks, et käsitleda vajaduse korral – ECHA otsust ohu klassifikatsiooni kohta arvestades – väidetavalt „olulise“ kolme FPSi metaboliidi toksilisusprofiili.
121

Lisaks tuleb meenutada, et soodsa haldusakti tagasiulatuvalt tühistamise suhtes kehtivad ranged tingimused. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuigi igal liidu institutsioonil, kes tuvastab, et tema vastuvõetud akt on õigusvastane, on õigus see mõistliku aja jooksul tagasiulatuvalt tühistada, võib see õigus olla piiratud vajadusega austada selle akti adressaadi õiguspärast ootust, kes võis loota akti õiguspärasusele (vt 17. aprilli 1997. aasta kohtuotsus de Compte vs. parlament, C‑90/95 P, EU:C:1997:198, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. mai 2011. aasta kohtuotsus Région Nord-Pas-de-Calais ja Communauté d’agglomération du Douaisis vs. komisjon, T‑267/08 ja T‑279/08, EU:T:2011:209, punkt 189 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega peavad õigusi andva akti tühistamiseks olema täidetud kolm tingimust: esiteks peab õiguse andev akt olema õigusvastane, teiseks peab selle tühistamine toimuma mõistliku aja jooksul pärast asjaomase otsuse vastuvõtmist ja kolmandaks peab institutsioon põhimõtteliselt austama õiguspärast ootust, mis oli otsuse adressaadil, kes võis heauskselt loota selle otsuse õiguspärasusele (vt selle kohta 23. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Eklund vs. komisjon, F‑57/11, EU:F:2012:145, punktid 69–72). Hageja ei ole aga esitanud ühtegi argumenti tõendamaks, et teine ja kolmas eespool nimetatud tingimus on käesoleval juhul täidetud.
260

Neljandana, mis puudutab argumente, millega soovitakse kahtluse alla seada vaidlustatud otsuses tehtud järeldust, et LDZ oli pika marsruudi kasutamise tingimuste ja kasutustasude kohta teabe saamises hagejast rohkem sõltuv kui lühimarsruuti puudutavate tingimuste puhul, siis tuleb sarnaselt komisjoniga täpsustada, et vaidlustatud otsuses on tunnistatud, et taristu kasutustasude arvutamiseks kasutatud valemid avalikustati. Samas leidis ta ka seda, et LDZil oli pikemal marsruudil Leedus veel vähem teavet ja läbipaistvust täiendavate raudteeteenuste kasutustingimuste ja hindade kohta. Eelkõige rõhutas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 308, et hageja 2008.–2009. aasta võrguaruandes (Network Statement of 2008–2009) oli määratletud üksnes Leedu raudteetaristu kasutustasude arvutamise valem. Nimelt ei olnud selles dokumendis täpsustatud täiendavate raudteeteenuste tegelikke kasutustasusid, vaid selles oli üksnes märgitud, et täiendavate teenuste eest esitatakse arve vastavalt kehtivatele õigusnormidele. Seda väidet ei näi hageja aga olevat vaidlustanud, kuna ta väidab oma menetlusdokumentides, et isegi kui täiendavate teenuste eest võetavate kasutustasude täpse summa osas esines teatud ebakindlus, ei ole tõenäoline, et väidetav läbipaistvuse puudumine ei kujutanud endast turuletuleku tõket lühimarsruudi ja pika marsruudi esimese lõigu osas Leedus, vaid et seda saab pidada turuletuleku tõkkeks pika marsruudi teise lõigu puhul. Lisaks, argumendiga, et kuigi 2008.–2009. aasta võrguaruandes ei olnud täpsustatud täiendavate raudteeteenuste kasutustasu täpset summat, olid kõik taristutasud avaldatud ja avalikkusele teada, kinnitab hageja kaudselt, et dokumendis ei olnud täpsustatud täiendavate raudteeteenuste tegelikke kasutustasusid. Sellega seoses tuleb märkida, et see dokument edastati Üldkohtule vastuseks ühele käesolevas kohtuasjas võetud menetlust korraldavatest meetmetest (vt eespool punkt 65) ja et selles ei ole tõepoolest täpsustatud täiendavate raudteeteenuste tegelike kasutustasude suurust. Lisaks tuleb sarnaselt komisjoniga märkida, et vaidlustatud otsuses ei järeldata, et läbipaistvus puudus üksnes Lätti suunduva pika marsruudi osas, vaid et täiendavate raudteeteenuste eest nõutavate hindade läbipaistvuse puudumine suurendas LDZi jaoks riski korraga nii pikal marsruudil kui ka Klaipėdasse suunduval marsruudil, samas kui see ei olnud nii lühimarsruudil, kuna viimati nimetatud marsruudil ei sõltunud LDZ hageja täiendavatest teenustest või sõltus vähemalt väiksemal määral (vaidlustatud otsuse põhjendus 307).
144

Sellega seoses ei saa hagejad tuletada 21. septembri 2005. aasta kohtuotsuse EDP vs. komisjon (T‑87/05, EU:T:2005:333) punktist 129 ühtegi tarvilikku argumenti. Nimelt, kuigi selles punktis on märgitud, et varasema määruse koondumiste kontrolli kohta kohaldamine ei saa sõltuda koondumise osaliste tahtest, ei puuduta see asjaomaste ettevõtjate tuvastamist, vaid piirdub tõdemisega, et pelk asjaolu, et pooled teatavad koondumisest, ei tähenda, et määrus koondumiste kontrolli kohta oleks kohaldatav.
Mis puudutab neljanda nõude teist osa, mis on esitatud tagasisaamistaotluse väidetava tagasilükkamise kohta 24. veebruaril 2017, nagu väidavad hagejad oma menetlusdokumentides, või 13. aprillil 2017, nagu mainiti kohtuistungil, siis tuleb märkida, et see tagasisaamistaotlus ei olnud sõnastatud piisavalt täpselt, et komisjonil oleks olnud võimalik võtta selle kohta tarvilik seisukoht, mis tähendab, et hagejad ei saanud käesoleva hagi esitamise ajaks, mille seisuga tuleb hinnata selle vastuvõetavust (vt selle kohta 3. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Castelnou Energía vs. komisjon, T‑57/11, EU:T:2014:1021, punkt 34, ja 22. juuni 2016. aasta kohtuotsus Whirlpool Europe vs. komisjon, T‑118/13, EU:T:2016:365, punkt 49), komisjoni vastust, mis võib olla vaidlustatav akt. Nimelt piirdusid hagejad sellega, et mainisid „palju dokumente, mis kahjustavad nende koostajate eraelu puutumatust“, viidates üldiselt sellele, et kõne all on „isiklikud sõnumid, aadressiraamatud, telefonikõned jne“ ning tunnistades oma 13. aprilli 2017. aasta taotluses, et nad „analüüsisid praegu mitut komisjoni ametnike kopeeritud dokumenti“, et teha kindlaks need dokumendid, mida see rikkumine puudutas.
95

Teiseks, mis puudutab Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat, millele tuginemist võib eelnevat arvesse võttes mõista nii, et sellega väljendatakse soovi, et liidu kohtute praktika areneks sellele vastavalt, või järeldatakse, et määruse nr 1/2003 artikli 20 asjakohased sätted on õigusvastased, siis tuleb asuda seisukohale, et see kohtupraktika ei saa sellist arengut ega sellist järeldust õigustada, ja seda isegi sõltumata asjaolust, et Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused on tehtud füüsiliste isikute õiguste kohta kriminaalasjades, nagu komisjon ja nõukogu rõhutasid. Nimelt tuvastati kõigis neis Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustes poolte võrdsuse põhimõtte rikkumised seetõttu, et süüdistatavad mõisteti süüdi, ilma et nad oleksid kunagi saanud tutvuda kõigi süüdistustega seotud asjaoludega (EIK 18. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Foucher vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:1997:0318JUD002220993; 25. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Pélissier ja Sassi vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494; 26. juuli 2011. aasta kohtuotsus Huseyn jt vs. Azerbaidžaan, CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, ja 20. septembri 2011. aasta kohtuotsus OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos vs. Venemaa, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204), millest ei saa tuletada õigust tutvuda nende asjaoludega uurimisstaadiumis lisaks sellele, mida on juba tunnustatud hilisemas võistlevas staadiumis. Mis puudutab Euroopa Inimõiguste Kohtu otsust, millest nähtub, et poolte võrdsuse põhimõtet kohaldatakse kõigis menetluse etappides, eelkõige uurimise käigus (EIK 30. märtsi 1989. aasta otsus Lamy vs. Belgia, CE:ECHR:1989:0330JUD001044483), millele hagejad viitasid alles kohtuistungil, siis see otsus tehti põhjusel, et selles uurimise staadiumis tehti otsus kaebaja kinnipidamise kohta. Euroopa Inimõiguste Kohus tuvastas selles kohtuasjas pealegi, et rikutud on EIÕK artikli 5 lõiget 4, mis käsitleb kinnipeetavate kohtulikku kaitset, võtmata seisukohta EIÕK artikli 6 järgimise kohta.
139

Kolmandaks, kuigi määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikes 2 on nõutud, et konkreetse aasta eest saadud ex ante osamaksed ei või ületada 12,5% sellest sihttasemest, ei tähenda see, et iga aasta jaoks tuleb kindlasti kindlaks määrata täpne summa, mis tuleb seejärel ex ante osamaksete arvutamisel jagada kõigi asjasse puutuvate krediidiasutuste või investeerimisühingute vahel. Nimelt, lisaks asjaolule, et 12,5% määr ise puudutab minimaalse suurusena kindlaks määratud sihttaset ja selle aluseks on summa, mille saab välja arvutada alles 2023. aasta lõpus, ei keela see säte seda, et kumuleeritud ex ante osamaksed moodustavad konkreetsel aastal väiksema summa kui 12,5% sellest sihttasemest.
72

Need kaalutlused on kohaldatavad mutatis mutandis grupierandi määruse sätete suhtes, mis kujutavad endast samuti komisjoni poolt talle ELTL artikli 107 lõikega 3 antud pädevuse ex ante teostamise tagajärge (vt selle kohta 5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punktid 65 ja 102, ning 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Bayerische Motoren Werke ja Freistaat Sachsen vs. komisjon, C‑654/17 P, EU:C:2019:634, punkt 135), kuid mis erinevalt käitumisreeglitest on liikmesriikide sisemises õiguskorras vastavalt ELTL artikli 288 teisele lõigule õiguslikult siduvad ja vahetult kohaldatavad. Nimelt tekitavad need sätted komisjoni puhul piirava mõju, kuna need täpsustavad sellise abi kriteeriume, mida tuleb ELTL artikli 107 lõike 3 alusel pidada teavitamiskohustusest vabastatuks ipso facto, mistõttu see abi ei kuulu teavitamiskohustuse ja komisjoni kontrollikohustuse alla, mõistagi tingimusel, et need kriteeriumid on kooskõlas kõrgemalseisvate õigusnormidega, sealhulgas ELTL artiklitega 107 ja 108. Lisaks ei saa käitumisreeglitega põhimõtteliselt täpsustada grupierandi määruse õiguslikult siduvate ja vahetult kohaldatavate sätete ulatust. Veelgi vähem on see võimalik seetõttu, et esiteks ei ole need reeglid liikmesriikidele mingil juhul siduvad (vt selle kohta 19. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kotnik jt, C‑526/14, EU:C:2016:570, punkt 44) ja teiseks on need eelkõige mõeldud selleks, et suunata ja piirata komisjoni kaalutlusõiguse teostamist ELTL artikli 107 lõike 3 kohaldamisel ELTL artikli 108 lõike 2 alusel ning seega väljaspool grupierandi määruse kohaldamisala toimuva menetluse raames.
190

Lisaks, nagu komisjon selgitas oma vastustes menetlust korraldavatele meetmetele, oli nimetus „Hrvatska Istra“ Horvaatias tema liiduga ühinemise hetkel juba kaitstud. Et säilitada see kaitse kaitstud päritolunimetusena, nagu nähtub määruse nr 1234/2007 artikli 118s lõigetest 4 ja 5, oli Horvaatia Vabariik kohustatud esitama tehnilise toimiku, mis võimaldaks tõendada, et see nimetus vastab sama määruse artikli 118b tingimustele. Komisjon märkis, ilma et talle oleks selles osas vastu vaieldud, et Horvaatia Vabariigi poolt selliselt esitatud tehniline toimik näitab, et veini „Hrvatska Istra“ märgistusel on märge „teran“ lubatud üksnes tingimusel, et nimi „teran“ ja „Hrvatska Istra“ paiknevad samas nägemisväljas ning et nime „teran“ tähemärgi suurus on väiksem kui viimati nimetatud nimetuse tähemärgi suurus. Selliseid eksisteerivaid märgistamistingimusi arvestades näib, et enne vaidlustatud määruse jõustumist Horvaatias toodetud veini „teran“ ja homonüümset päritolunimetust „Teran“ kandva Sloveenia veini segiajamise tõenäosus on vähenenud eelkõige seetõttu, et see saab puudutada vaidlustatud üleminekusätte esemeks olevaid veine, see tähendab ajavahemikul juulist 2013 kuni juulini 2017 toodetud veine, mille puhul on kasutatud nimetust „Hrvatska Istra“, mille märgistus ei vasta täielikult eespool nimetatud tehnilisele toimikule.