Kohtuasi T‑138/07

Schindler Holding Ltd jt

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Kartellikokkulepped – Liftide ja eskalaatorite paigaldamise ja hooldamise turg – EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus – Hankemenetluste manipuleerimine – Turgude jagamine – Hindade kindlaksmääramine

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Haldusmenetlus – Õigus õiglasele kohtumenetlusele – Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 kohaldamatus

(EÜ artikkel 81; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)

2. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus, milles tuvastatakse rikkumine ja määratakse trahvid – Karistusõiguslik laad – Puudumine

(EÜ artiklid 81 ja 229; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 5 ja artikkel 31)

3. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Teiste rikkumises osalenud ettevõtjate avalduste kasutamine tõenditena – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artiklid 81 ja 82)

4. Institutsioonide aktid – Teatavakstegemine – Eeskirjade eiramine – Mõju – Hagi esitamise tähtaja peatumine

(EÜ artikli 230 viies lõik ja EÜ artikli 254 lõige 3)

5. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine – Emaettevõtja ja tütarettevõtjad – Majandusüksus – Hindamiskriteeriumid – Eeldus, et emaettevõtja avaldab tütarettevõtjatele otsustavat mõju, kui ta omab nende aktsia- või osakapitalis 100% osalust

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

6. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Süüks panemine – Emaettevõtja ja tütarettevõtjad – Eeldus, et emaettevõtja avaldab tütarettevõtjatele otsustavat mõju, kui ta omab nende aktsia- või osakapitalis 100% osalust

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

7. Liidu õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Õiguskindlus – Seaduse alusel karistamine – Ulatus

8. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 komisjonile antud kaalutlusõigus – Karistuste seaduslikkuse põhimõtte rikkumine – Puudumine – Suunistega tehtud muudatuste ootuspärane laad

(EÜ artikkel 229; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2, ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2 ja artikkel 31; komisjoni teatised 98/C 9/03 ja 2002/C 45/03)

9. Konkurents – Liidu eeskirjad – Rikkumised – Trahvid – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvide üldise taseme tõstmine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2, ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

10. Konkurents – Trahvid – Asutamislepinguga komisjonile antud pädevus

(EÜ artikli 81 ja 82, EÜ artikli 83 lõige 1 ja lõike 2 punktid a ja d, EÜ artikli 202 kolmas taane ja EÜ artikli 211 esimene taane; nõukogu määrused nr 17 ja nr 1/2003)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvide arvutamise meetodit puudutavate suuniste kohaldamine – Karistusseaduste tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumine – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 23; komisjoni teatis 98/C 9/03)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvide arvutamise meetodit puudutavate suuniste kohaldamine – Lubatavus – Õiguspärase ootuse kaitse, läbipaistvuse ja ootuspärasuse põhimõtete rikkumine – Puudumine

(Komisjoni teatis 1998/C 9/03)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Koostööteatise kohaldamine – Tagasiulatuva jõu puudumise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumine – Puudumine

(Komisjoni teatis 2002/C 45/03)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvi määramata jätmine või vähendamine vastutasuna süüdistatud ettevõtja koostöö eest – Õiguse ennast mitte süüstada ning süütuse presumptsiooni ja proportsionaalsuse põhimõtete rikkumine – Puudumine – Komisjoni kaalutlusõiguse ületamine koostööteatise vastuvõtmisel – Puudumine

(EÜ artikkel 81; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 48; nõukogu määrus nr 1/2003, artiklid 18–21 ja artikkel 23; komisjoni teatis 2002/C 45/03, punktid 11 ja 23)

15. Liidu õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Omandiõigus – Piirangud – Lubatavus

(EÜ artiklis 81, 82 ja 295; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

16. Konkurents – Trahvid – Suunised konkurentsieeskirjade rikkumise korral määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta – Õiguslik vorm

(Komisjoni teatis 98/C 9/03)

17. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kohustus võtta arvesse tegelikku mõju turule – Puudumine – Rikkumise laadi kui kriteeriumi eriti oluline roll

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A)

18. Konkurents – Trahvid – Trahvide määramise otsus – Põhjendamiskohustus – Ulatus

(EÜ artikkel 253; komisjoni teatis 98/C 9/03)

19. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kohustus võtta arvesse turu suurust – Puudumine

(Komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1 A teise lõike kolmas taane)

20. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Ettevõtja tegeliku majandusliku suutlikkuse tekitada kahju arvessevõtmine – Kohustus määrata trahvisumma ettevõtja suurusega proportsionaalselt – Puudumine – Trahvisumma kindlaksmääramine sõltuvalt kartelliliikmete kategooriatesse jagamisest – Tingimused – Kohtulik kontroll

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1 A)

21. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Kergendavad asjaolud – Rikkumise lõppemine enne komisjoni sekkumist – Raske rikkumise juhtum – Välistamine

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 3 kolmas taane)

22. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Kergendavad asjaolud – Komisjoni kohustus võtta arvesse asjassepuutuva ettevõtja konkurentsieeskirjadega vastavusse viimise programmi – Puudumine

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

23. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvisumma vähendamine vastutasuna süüdistatud ettevõtja koostöö eest

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 2002/C 45/03)

24. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Ettevõtja hoiak haldusmenetluses – Kartellikokkuleppes osalenud iga ettevõtja koostöö ulatuse hindamine

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 2002/C 45/03)

25. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni kaalutlusruum – Piirid – Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine – Tingimused

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

1. Põhimõte, mille kohaselt on igaühel õigus õiglasele kohtumenetlusele, on liidu õiguse üldpõhimõte, mida on kinnitatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ja mis on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 6. Selle põhimõte aluseks on olnud põhiõigused, mis on lahutamatu osa liidu õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise Euroopa Kohus tagab, tuginedes liikmesriikide ühistele riigiõiguslikele tavadele ning eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu antud juhistele. Kuigi andes mõistele „kriminaalsüüdistus” iseseisva tõlgenduse, lõid Euroopa inimõiguste konventsiooni organid aluse artikli 6 karistusõigust puudutava osa kohaldamise järkjärgulisele laiendamisele nendele valdkondadele, mis formaalselt ei kuulu karistusõiguse traditsioonilistesse kategooriatesse, nagu konkurentsiõiguse rikkumise eest määratud rahatrahvid, siis kategooriate puhul, mis ei kuulu karistusõiguse „tuumikusse”, ei tule selle artikli karistusõigust puudutava osaga pakutavaid tagatisi siiski tingimata kohaldada täie rangusega.

(vt punktid 51 ja 52)

2. Komisjoni otsused, millega määratakse konkurentsiõiguse rikkumise eest trahve, ei ole karistusõiguslikku laadi. Seega menetlus, mille raames võtab komisjon vastu otsuse rikkumise tuvastamise ja trahvide määramise kohta, mille saab hiljem esitada liidu kohtule kontrollimiseks, vastab Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõike 1 nõuetele. Kuigi komisjon ei ole küll kohus selle konventsiooni artikli 6 tähenduses, on ta siiski kohustatud haldusmenetluses liidu õiguse üldpõhimõtteid järgima.

Selles suhtes tagab liidu kohtu teostatav kontroll komisjoni otsuste üle, et täidetud on õiglase kohtumenetluse nõuded, nagu on sätestatud selle konventsiooni artikli 6 lõikes 1. Sellega seoses on vajalik, et asjaomasel ettevõtjal oleks võimalik pöörduda iga tema suhtes tehtud otsusega täielikku pädevust omava kohtuasutuse poole, kellel on muu hulgas pädevus muuta tehtud otsust kõikides aspektides, nii faktiliselt kui ka õiguslikult. Ent kui liidu kohus kontrollib EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsuse õiguspärasust, võivad hagejad tal paluda analüüsida ammendavalt nii komisjonipoolset faktide materiaalset tuvastamist kui ka õiguslikku hinnangut. Lisaks on tal trahvide puhul EÜ artikli 229 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel täielik pädevus.

(vt punktid 53–56)

3. Mitte ükski säte või liidu õiguse üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda ettevõtja vastu teiste ettevõtjate avaldustele. Vastasel korral oleks komisjonil lasuv EÜ artikli 81 ja EÜ artikli 82 vastase tegevuse tõendamise kohustus talumatu ja kokkusobimatu asutamislepinguga talle antud ülesandega teostada järelevalvet nende sätete nõuetekohase kohaldamise üle. Siiski ei või kartellikokkuleppes osalemises süüdistatud ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, pidada piisavaks tõendiks kõnealuste asjaolude kohta, kui nende asjaolude toetuseks puuduvad muud tõendid.

(vt punkt 57)

4. Otsusest teatamise menetluse normide rikkumised ei puuduta otsust ennast ega kahjusta seega selle õiguspärasust. Niisugused rikkumised võivad teatavatel asjaoludel üksnes takistada EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud hagi esitamise tähtaja kulgema hakkamist. Tegemist ei ole sellise juhtumiga, kui hagejale on otsuse sisu vaieldamatult teada ning ta kasutas oma hagi esitamise õigust selles artiklis ette nähtud tähtaja jooksul.

(vt punkt 61)

5. Tütarettevõtja tegevuse võib süüks arvata emaettevõtjale eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte juriidilist üksust ühendavad. Nimelt kuuluvad sellises olukorras emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega.

Juhul kui emaettevõtja omab liidu konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib see esiteks emaettevõtja selle tütarettevõtja käitumisele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja käitumisele.

Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seejärel võib komisjon pidada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt.

(vt punktid 69–72, 82)

6. Juhul kui emaettevõtjale kuulub liidu konkurentsieeskirjade rikkumise toime pannud tütarettevõtja kapitalis 100% osalus, ei ole emaettevõtjale tütarettevõtja rikkumise eest vastutuse omistamiseks vaja tõendada seda, et emaettevõtja mõjutab tütarettevõtja poliitikat konkreetses valdkonnas, kus rikkumine aset leidis. Seevastu võivad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahelised organisatsioonilised, majanduslikud ja juriidilised sidemed tõendada emaettevõtja mõju tütarettevõtja strateegiale ja seega õigustada nende kahe käsitlemist ühe majandusüksusena. Seega, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib ta pidada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja tõendab, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Nimelt ei anna komisjonile õigust adresseerida trahve määrav otsus äriühingute kontserni emaettevõtjale mitte rikkumisele ässitav side emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahel ega ka seda enam emaettevõtja seotus nimetatud rikkumisega, vaid asjaolu, et nad moodustavad EÜ artikli 81 tähenduses üheainsa ettevõtja.

See, et emaettevõtja ei andnud oma tütarettevõtjatele juhiseid, mis oleks võimaldanud või julgustanud EÜ artikliga 81 vastuolus olevaid kontakte, ega olnud niisugustest kontaktidest teadlik, ei kujuta endast nende tütarettevõtjate iseseisvust tõendada võivat asjaolu. Vastutuse eeldust ei lükka ümber ka see, et tütarettevõtjad osalesid neljas eri riigis laadilt erinevates eraldiseisvates rikkumistes, kuna komisjon ei võtnud emaettevõtjale tütarettevõtjate tegevuse eest vastutuse omistamisel aluseks tuvastatud rikkumiste võimalikku paralleelsust. Ka asjaolu, et emaettevõtja võttis vastu toimimisjuhendi eesmärgiga takistada konkurentsiõiguse ja sellega seotud suuniste rikkumist tütarettevõtjate poolt, ei muuda esiteks midagi tema suhtes tuvastatud rikkumise seisukohast ning teiseks ei võimalda tõendada, et nimetatud tütarettevõtjad otsustasid iseseisvalt oma kaubanduspoliitika üle. Vastupidi – nimetatud juhendi rakendamine viitab pigem emaettevõtja tütarettevõtjate kaubanduspoliitika tegelikule kontrollile.

(vt punktid 82, 85, 87 ja 88)

7. Karistuste seaduses sätestatuse põhimõte tuleneb õiguskindluse põhimõttest, mis on liidu õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et iga liidu õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale.

Karistuste seaduses sätestatuse põhimõte, mis kuulub liidu õiguse üldpõhimõtete hulka, mis tulenevad liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest, on sätestatud ka mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 7.

See põhimõte nõuab, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse. Lisaks tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et seaduse selgust tuleb hinnata mitte ainult asjakohase sätte sõnastuse põhjal, vaid ka juurdunud ja avaldatud kohtupraktikas esitatud täpsustusi silmas pidades.

See põhimõte kehtib nii karistusõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi. Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed.

Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 lõige 1 ei nõua, et karistuste määramise aluseks olevate sätete sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätete rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse kindlusega ettenähtavad. Nimelt ei riku Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu. Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse ka seda, kas kasutatud määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud.

(vt punktid 95–97, 99)

8. Mis puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 õiguspärasust karistuste seaduslikkuse põhimõtet arvestades, siis ei ole liidu seadusandja andnud komisjonile konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel ülemäärast või omavolilist kaalutlusõigust.

Nimelt esiteks piirab see säte selle kaalutlusõiguse teostamist, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, mida komisjon peab järgima. Sellega seoses on esiteks määrata võidaval trahvil arvuline ja absoluutne ülempiir, mis arvutatakse iga rikkumise puhul iga ettevõtja suhtes, nii et konkreetsele ettevõtjale kehtestada võidava trahvi maksimaalne summa on eelnevalt määratletav. Teiseks kohustab see säte komisjoni igal konkreetsel juhtumil trahvi määrama, võttes arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.

Teiseks peab komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määratavate trahvide puhul kaalutlusõiguse kasutamisel järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid.

Kolmandaks on kaalutlusõiguse kasutamine komisjoni poolt selleks, et tagada tema tegevuse ettenähtavus ja läbipaistvus, piiratud ka käitumiseeskirjadega, mille ta enda jaoks kehtestas teatises, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, ning suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta. Selles suhtes tuleb märkida, et nimetatud teatis ja nimetatud suunised näevad esiteks ette käitumiseeskirjad, millest komisjon ei tohi kõrvale kalduda, ilma et tema suhtes rakendataks sanktsioone selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse, ning teiseks tagavad asjaomastele ettevõtjatele õiguskindluse, määratledes meetodi, mille komisjon endale määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määratavate trahvisummade kindlaksmääramiseks on kehtestanud.

Lisaks aitas komisjoni poolt nimetatud suuniste ja seejärel suuniste nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta vastuvõtmine, mis toimus määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kehtestatud õiguslikus raamistikus, üksnes kaasa nendest sätetest juba tuleneva komisjoni kaalutlusõiguse teostamise piiride täpsustamisele, ilma et sellest võiks tuletada, et liidu seadusandja on asjaomases valdkonnas komisjoni pädevuse piirid algselt ebapiisavalt paika pannud.

Neljandaks, vastavalt EÜ artiklile 229 ja määruse nr 1/2003 artiklile 31 on liidu kohtul täielik pädevus lahendada hagisid, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale, ning ta võib seega nii need otsused tühistada kui ka määratud trahvi tühistada, seda vähendada või suurendada. Seega allub komisjoni tuntud ja kättesaadav halduspraktika tervenisti liidu kohtu kontrollile. See kontroll on võimaldanud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika abil täpsustada määratlemata mõisteid, mida määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ja seejärel määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 võis sisaldada. Seega võib informeeritud ettevõtja, kes vajaduse korral kasutab õigusabi, piisavalt täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. Karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet ei riku asjaolu, et ettevõtja ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab.

(vt punktid 101 ja 102, 105–108)

9. Mis puudutab suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta vastuvõtmise tulemusel trahvide taseme tõstmist, siis võib komisjon igal hetkel trahvide taset kohandada, kui liidu konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine seda nõuab, kuna sellist halduspraktika muutmist võib objektiivselt õigustada liidu konkurentsieeskirjade rikkumise üldise ennetamise eesmärgiga. Trahvide taseme tõusu ei saa seega iseenesest lugeda õigusvastaseks karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte vaatepunktist, kui see jääb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 õiguslikku raamistikku.

(vt punkt 112)

10. Liidu konkurentsieeskirjade rikkumiste eest komisjoni trahvide määramise pädevuse valdkonnas ei saa niisuguste trahvide määramise õigust lugeda õiguseks, mis algselt kuulus nõukogule, kuid mille ta komisjonile üle andis või mille rakendamiseks on ta EÜ artikli 202 kolmanda taande tähenduses komisjonile volitused andnud. Kooskõlas EÜ artikliga 81, artikliga 82, artikli 83 lõikega 1 ja lõike 2 punktidega a ja d ning artikli 202 kolmanda taandega on see õigus osa komisjoni iseseisvast rollist tagada liidu õiguse rakendamine ning EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamise osas on komisjoni sellist rolli täpsustatud, piiritletud ja vormiliselt kinnitatud määrusega nr 17 ja määrusega nr 1/2003. Nende määrustega komisjonile antud trahvide määramise õigus tuleneb seega asutamislepingu enda sätetest ja selle eesmärk on võimaldada neis artiklites ette nähtud keeldude tõhus rakendamine.

(vt punkt 115)

11. Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 7 sätestatud karistusseaduste tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mida tuleb konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel järgida, ja nõuab, et kohaldatud karistused ei või olla raskemad teo toimepanemise ajal ettenähtutest. Selliste suuniste vastuvõtmine, millega muudetakse komisjoni üldist konkurentsipoliitikat trahvide valdkonnas, võib põhimõtteliselt kuuluda tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte kohaldamisalasse.

Mis puudutab tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest kinnipidamisse suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, siis trahvide taseme tõus jääb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kehtestatud õiguslikku raamistikku, kuivõrd suuniste punkti 5 alapunkt a näeb sõnaselgelt ette, et määratud trahvid ei või mingil juhul ületada nimetatud sätetes ette nähtud käibe 10% ülemmäära.

Nimetatud suuniste peamine uuendus seisneb selles, et arvutamise lähtepunktiks võetakse selleks sätestatud vahemiku põhjal arvutatav põhisumma, kusjuures see vahemik väljendab erinevaid rikkumise raskusastmeid, kuid ei oma sellisena mingit seost asjaomase käibega. See meetod tugineb seega sisuliselt trahvimääradele, kuigi need on suhtelised ja paindlikud.

Asjaolu, et komisjon kohaldas minevikus teatava suurusega trahve teatavat liiki rikkumistele, ei saa temalt veel võtta võimalust seda taset tõsta määrustes nr 17 ja nr 1/2003 märgitud piirides, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks. Vastupidi – konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Sellest tuleneb, et trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel ei saa tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide määrasid või et kasutatakse sama trahvide arvutamise meetodit. Seega peavad need ettevõtjad arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel otsustada tõsta trahvisummasid, võrreldes minevikus kohaldatud trahvisummadega.

Neid asjaolusid arvestades ei riku nimetatud suunised tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, kuna suuniste tõttu määrati suuremad trahvid kui minevikus või kuna käesolevas asjas ületati ootuspärasuse piire. Suunised ja eelkõige nendes sisalduv uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et sellel on trahvide taset tõstev mõju, olid mõistlikult etteaimatavad.

(vt punktid 118 ja 119, 123–128, 133)

12. Komisjon avaldas läbipaistvuse tagamiseks ja puudutatud ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta ja selgitas nendes arvutusmeetodit, mida ta igal konkreetsel juhul kohaldama kohustus. Selliseid käitumisreegleid vastu võttes ja nende avaldamisel teada andes, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele kohaldada, piirab komisjon oma kaalutlusõigust ega saa nendest normidest kõrvale kalduda, ilma et teda olenevalt olukorrast karistataks selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Suunised määravad üldiselt ja abstraktselt meetodi, mille komisjon on endale kehtestanud trahvisummade kindlaksmääramisel, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindluse. Teiseks võib informeeritud ettevõtja, kes vajaduse korral kasutab õigusabi, piisavalt täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. On tõsi, et ettevõtja ei saa nendest suunistest lähtuvalt ette näha täpset trahvisummat, mille komisjon igal konkreetsel juhul määrab. Arvestades nende rikkumiste raskusastet, mille eest komisjon peab karistusi määrama, aitab normi karistav ja hoiatav eesmärk vältida siiski seda, et ettevõtjad saavad hinnata kasu, mida nad rikkumises osalemisest saaksid, arvutades eelnevalt välja neile õigusvastase tegevuse eest määrata võidava trahvi summa.

(vt punktid 135 ja 136, 201 ja 202)

13. Tagasiulatuva jõu puudumise ega õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid ei riku see, kui liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvisumma kindlaksmääramisel võetakse arvesse teatist, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul. Nimelt neist kahest põhimõttest esimene ei välista suuniste kohaldamist, mille mõjul trahvide tase tõuseb, tingimusel et poliitika, mida nendega rakendatakse, on mõistlikult ootuspärane. Mis puudutab teist põhimõtet, siis ei saa ettevõtjad tugineda õiguspärasele ootusele olemasoleva olukorra säilimise osas, mida institutsioonid oma kaalutlusõiguse raames muuta võivad.

(vt punktid 143 ja 144)

14. Kuigi vastab tõele, et liidu õiguse üldpõhimõtete kohaselt, mille lahutamatu osa moodustavad põhiõigused ja millest lähtuvalt tuleb tõlgendada kõiki liidu õigusakte, on ettevõtjatel õigus mitte alluda komisjoni poolt avaldatud sunnile võtta omaks konkurentsieeskirjade rikkumises osalemine, ei takista viimasel siiski trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtmast asjaolu, et see ettevõtja on teda vabatahtlikult abistanud rikkumise olemasolu tuvastamisel. Selles suhtes on teatise alusel, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, asjaomase ettevõtja tehtud koostöö täiesti vabatahtlik. Ettevõtja ei ole ju kuidagi kohustatud eeldatava kartelli kohta tõendeid esitama. Koostöö tase, mida ettevõtja soovib haldusmenetluses pakkuda, on seega täielikult tema vaba valik ning mingil juhul ei näe koostööteatis seda ette. Lisaks ei nõua selle teatise ükski säte, et asjaomane ettevõtja ei vaidlustaks või ei parandaks teise ettevõtja esitatud vääri fakte.

See teatis ei riku ka in dubio pro reo ehk süütuse presumptsiooni põhimõtet, nagu see tuleneb muu hulgas Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikest 2 ja mis on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt, mida kinnitavad ka EL lepingu artikli 6 lõige 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 48, samuti üks liidu õiguskorras tunnustatud põhiõigustest. Nimelt on asjaomase ettevõtja koostöö selle teatise alusel esiteks täiesti vabatahtlik ning ei kohusta ettevõtjat esitama tõendeid ning teiseks ei mõjuta komisjonil – kellel on tõendamiskoormis tema poolt tuvastatud rikkumiste osas – lasuvat kohustust esitada sellised tõendid, mis tõendavad õiguslikult piisavalt rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude olemasolu. Selleks võib komisjon süütuse presumptsiooni põhimõtet rikkumata tugineda mitte ainult dokumentidele, mis ta kogus määruste nr 17 ja nr 1/2003 alusel tehtud kontrolli käigus või mis ta sai vastuseks nimetatud määruste alusel esitatud teabenõuetele, vaid ka tõenditele, mille ettevõtja talle vabatahtlikult selle teatise alusel esitas.

Koostööteatis ei riku ka proportsionaalsuse põhimõtet. See teatis on sobiv ja hädavajalik vahend selleks, et tuvastada salajaste horisontaalsete kartellide olemasolu, ning järelikult selleks, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjadest kinnipidamisele. Nimelt, kuigi määruse nr 1/2003 artiklites 18–21 ette nähtud vahendid, st teabenõuded ja kontrollid, on hädavajalikud meetmed konkurentsiõiguse rikkumiste menetlemisel, on salajasi kartelle ilma asjaomaste ettevõtjate koostööta sageli raske tuvastada ja uurida. Seega võib niisugune kartelliosaline, kes soovib oma osalemise lõpetada, olla sunnitud loobuma komisjoni sellest teavitamast suure trahvi tõttu, mis talle võidakse määrata. Nähes ette komisjonile horisontaalse kartelli olemasolu kohta tõendeid esitavatele ettevõtjatele trahvide eest kaitse andmise või trahvi olulise vähendamise, on koostööteatise eesmärk vältida, et niisugune osaline loobuks komisjoni kartelli olemasolust teavitamast.

Lõpetuseks, komisjon võttis määrusest nr 1/2003 tulenevat pädevust ületamata koostööteatises vastu käitumiseeskirjad, millest ta juhindub kaalutlusõiguse kasutamisel trahvide kindlaksmääramise valdkonnas, et võtta arvesse eelkõige ettevõtjate käitumist haldusmenetluses ja tagada niisiis paremini asjaomaste ettevõtjate võrdne kohtlemine. Nimelt on komisjonil õigus, mitte kohustus määrata EÜ artikli 81 rikkumise toime pannud ettevõtjale trahv. Lisaks ei loetle määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiked 2 ja 3 ammendavalt kriteeriume, mida komisjon võib trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta. Ettevõtja käitumine haldusmenetluses võib seega kuuluda asjaolude hulka, mida tuleb trahvi kindlaksmääramisel arvesse võtta.

(vt punktid 149 ja 150, 153, 155, 160, 162 ja 163, 168 ja 169, 171, 174–176)

15. Ühendus peab oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust. Omandiõigus ei ole kaitstud mitte ainult rahvusvahelise õigusega, vaid see moodustab liidu õiguse üldpõhimõtete lahutamatu osa. Siiski ei laiene rahvusvahelise õiguse ülimuslikkus liidu õiguse suhtes esmasele õigusele ning eelkõige üldpõhimõtetele, mille hulka kuuluvad põhiõigused. Sellega seoses, omandiõiguse puhul ei ole tegemist absoluutse õigusega, vaid sellega tuleb arvestada vastavalt selle ülesandele ühiskonnas. Järelikult saab omandiõiguse kasutamist piirata, tingimusel et need piirangud vastavad tegelikult ühenduse taotletud üldise huvi eesmärkidele ega kujuta seda eesmärki silmas pidades ülemäärast ja lubamatut sekkumist, mis rikuks sel viisil tagatud õiguse olemust. Arvestades seda, et EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamine kujutab endast ühenduse avaliku huvide ühte aspekti, võib omandiõiguse kasutamist nende artiklite alusel piirata, tingimusel et need piirangud ei ole ülemäärased ega kahjusta selle õiguse olemust.

(vt punktid 187–190)

16. Kuigi suuniseid määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta ei saa lugeda õigusnormiks, mida ametiasutus peab igal juhul järgima, näevad need siiski ette praktikat väljendava käitumisnormi, mida ametiasutus ei või konkreetsel juhul eirata, andmata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi. Komisjon piirab selliseid käitumisreegleid vastu võttes ja nende avaldamisel teada andes, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele kohaldada, oma kaalutlusõigust ega saa nendest normidest kõrvale kalduda, ilma et teda olenevalt olukorrast karistataks selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Peale selle määravad nimetatud suunised üldiselt ja abstraktselt meetodi, mille komisjon võttis endale kohustuseks trahvisummade kindlaksmääramisel, ja tagavad järelikult ettevõtjatele õiguskindluse.

(vt punktid 200–202)

17. Liidu konkurentsiõiguse rikkumiste raskuse määramisel tuleb lähtuda mitmest tegurist, nagu asjaomase juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui puudub siduv või ammendav loetelu kriteeriumidest, millega tuleb arvestada.

Vastavalt suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1 A esimesele lõigule peab komisjon rikkumise raskuse hindamisel seega tegelikku mõju turule uurima ainult siis, kui ilmneb, et see mõju on mõõdetav. Hinnates rikkumise tegelikku mõju turule, peab komisjon viitama konkurentsitingimustele, mis oleksid eksisteerinud ilma rikkumiseta. Seega, kui hagejad ei tõenda, et kartellide tegelik mõju on mõõdetav, ei ole komisjon kohustatud võtma arvesse rikkumiste tegelikku mõju, et hinnata nende raskust. Konkurentsivastase tegevuse mõju ei ole rikkumise raskuse hindamisel nimelt määrav kriteerium. Tahtluse aspektiga seotud tegurid võivad omada suuremat tähtsust kui tegevuse mõjuga seotud tegurid, eelkõige juhul, kui tegemist on oma laadilt raskete rikkumistega, nagu turgude jagamine. Niisiis on rikkumise laad ülimalt oluline eelkõige rikkumise „väga raskeks” kvalifitseerimisel. Kõnealustes suunistes sisalduvast väga raskete rikkumiste kirjeldusest nähtub, et kokkulepped või kooskõlastatud tegevus, mille eesmärk on nagu käesolevas asjas turgude jagamine, võivad ainuüksi oma laadi tõttu tuua kaasa kvalifitseerimise „väga raskeks” rikkumiseks, ilma et oleks vaja, et kõnealust tegevust iseloomustaks teatav mõju või geograafiline ulatus ning ilma et rikkumiste tegeliku mõju arvesse võtmata jätmine tooks endaga kaasa süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumise.

Neid asjaolusid arvestades, sõltumata kartellide väidetavalt erinevast struktuurist, kuuluvad komisjoni otsuses tuvastatud konkurentsieeskirjade rikkumised juba oma olemuselt EÜ artikli 81 kõige raskemate rikkumiste hulka, kuna nende ese oli konkurentidevaheline salajane kokkulepe, et jagada turud või külmutada turuosad, jaotades omavahel uute liftide ja/või eskalaatorite müügi või paigaldamise projektid, ja et mitte konkureerida omavahel liftide ja eskalaatorite hooldamise ja moderniseerimise osas. Lisaks sellele, et need kartellid muudavad oluliselt konkurentsitingimusi, toovad need kaasa nende turgude eraldamise, sest need kohustavad pooli respekteerima eraldiseisvaid turge, mis on sageli riigipiiridega piiritletud, takistades seega saavutamast asutamislepingu põhieesmärki, milleks on ühenduse turu integratsioon. Seega on seda liiki rikkumised, eelkõige kui tegu on horisontaalsete kartellikokkulepetega, määratletud kui väga rasked või ilmsed rikkumised.

(vt punktid 198, 214 ja 215, 221–223, 234 ja 235, 254)

18. Mis puudutab komisjoni otsuseid, milles tuvastatakse liidu konkurentsieeskirjade rikkumine ja määratakse trahvid, siis on põhjendamiskohustust puudutava olulise vorminõude tingimused täidetud, kui komisjon märgib oma otsuses hindamise alused, mis võimaldasid tal mõõta rikkumise raskusastet ja kestust, ilma et tal oleks kohustust esitada üksikasjalikumat selgitust või arvandmeid trahvide arvutamisviisi kohta. Kui komisjon selgitab vaidlustatud otsuses, et trahvi lähtesummad määrati kindlaks rikkumiste laadi ja asjaomase geograafilise turu suurust arvesse võttes ning et ta analüüsis rikkumiste raskust osaliste omaduste suhtes, tehes iga rikkumise puhul asjaomastel ettevõtjatel vahet, võttes aluseks kartelli esemeks olevate toodete käibe riigis, mida rikkumine puudutas, siis on vaidlustatud otsuses kooskõlas EÜ artikliga 253 esitatud piisavalt hindamistegurid, mis võimaldasid komisjonil mõõta tuvastatud rikkumiste raskust.

(vt punktid 203, 240, 243–245)

19. Mis puudutab komisjoni otsuseid, milles tuvastatakse liidu konkurentsieeskirjade rikkumine ja määratakse trahvid, siis ei ole asjaomase turu suurus põhimõtteliselt kohustuslikult arvessevõetav tegur, vaid üksnes üks asjakohastest teguritest rikkumise raskuse hindamisel, kusjuures komisjon ei ole vastavalt kohtupraktikale pealegi kohustatud asjaomast turgu määratlema või selle suurust hindama, kui asjaomasel rikkumisel on konkurentsivastane eesmärk. Nimelt ei ole suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta sätestatud, et trahvisummad tuleb arvutada kogukäibe või asjaomasel turul ettevõtjate saadud käibe alusel. Siiski ei ole nendega vastuolus samuti see, kui niisugune käive trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võetakse, et pidada kinni liidu õiguse üldpõhimõtetest ja kui asjaolud seda nõuavad.

Neid asjaolusid arvestades ei ole ülemäärased Luksemburgis toime pandud rikkumise eest määratud trahvi lähtesummad, mis on pool sellist laadi väga raske rikkumise puhul suunistes tavapäraselt ette nähtud alampiirist.

(vt punktid 247 ja 248)

20. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määratud trahvide arvutamise raames ettevõtjate erinev kohtlemine on komisjonile selle sättega antud pädevuse kasutamise lahutamatu osa. Tegelikult peab komisjon oma kaalutlusõiguse raames määrama individuaalse karistuse, mis sõltub asjaomaste ettevõtjate käitumisest ja nendele iseloomulikest joontest, et tagada igal üksikjuhul liidu konkurentsieeskirjade täielik tõhusus. Seega vastavalt suunistele määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta võib teatud raskusastmega rikkumise puhul sellistel juhtudel nagu kartellikokkulepped, kus osalevad paljud ettevõtjad, osutuda vajalikuks kaaluda üldist lähtesummat, et määrata kindlaks konkreetne lähtesumma, võttes arvesse iga ettevõtja rikkumise kaalu ja seega selle tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toime panevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt. Eelkõige tuleb arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele.

Lisaks, liidu õiguses puudub üldkohaldatav põhimõte, mille kohaselt peab karistus olema proportsionaalne ettevõtja suurusega neil tooteturgudel, kus rikkumine on toimunud.

Viimaseks, mis puudutab rikkumise raskuse hindamist vastavalt kartellikokkuleppe liikmete jagamisele kategooriatesse, siis selle kindlakstegemiseks, kas selline jaotus vastab võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtetele, peab liidu kohus komisjoni selle valdkonna kaalutlusõiguse teostamise seaduslikkuse kontrollimise raames üksnes kontrollima, kas see jagamine on järjekindel ja objektiivselt õigustatud. Lisaks, eespool nimetatud trahvide arvutamise meetodit käsitlevate suuniste kohaselt võib sama tegevuse eest võrdse karistamise põhimõtte alusel määrata asjaomastele ettevõtjatele erineva trahvisumma, ilma et see eristamine põhineks aritmeetilisel arvutusel.

(vt punktid 255–258, 263, 265)

21. Kergendavat asjaolu ei saa suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 3 kolmanda taande alusel arvesse võtta, kui rikkumine on lõpetatud enne komisjoni esmase sekkumise kuupäeva. Selle sätte tähenduses saab loogiliselt olla tegemist kergendava asjaoluga ainult siis, kui kõnealuseid ettevõtjaid sunniti oma konkurentsivastast käitumist lõpetama komisjoni sekkumisega. Selle sätte eesmärk on julgustada ettevõtjaid oma konkurentsivastast käitumist lõpetama kohe, kui komisjon algatab sellealase uurimise, nii et trahvi ei saa sellel alusel vähendada siis, kui rikkumine lõppes juba enne komisjoni esimest sekkumist. Trahvi vähendamine sellistel tingimustel tähendaks ju seda, et trahvide arvutamisel võetaks rikkumiste kestust arvesse kaks korda.

(vt punkt 274)

22. Vastavusse viimise programmi kehtestamine liidu konkurentsieeskirjade rikkumise toime pannud ettevõtja poolt ei kohusta komisjoni trahvi sel alusel vähendama. Lisaks, kuigi on oluline, et ettevõtja võtab meetmeid takistamaks liidu konkurentsiõiguse edasiste rikkumiste toimepanemist tema töötajate poolt, ei muuda niisuguste meetmete võtmine midagi tuvastatud rikkumise olemasolus. Seega ei ole komisjon kohustatud seda asjaolu kergendava asjaoluna arvesse võtma, seda enam, kui vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumiste puhul on tegu EÜ artikli 81 ilmse rikkumisega.

(vt punkt 282)

23. Teatis, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, on instrument, mille ülesanne on hierarhiliselt kõrgemalseisvat õigust silmas pidades täpsustada kriteeriumid, mida komisjon kavatseb oma kaalutlusõigust teostades kohaldada liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvide kindlaksmääramisel. Sellest tuleneb selle kaalutlusõiguse piiramine, mis ei ole siiski vastuolus komisjoni märkimisväärse kaalutlusõiguse säilimisega.

Seega on komisjonil laiaulatuslik kaalutlusõigus, kui ta peab hindama, kas koostööteatise kohaldamise soovi avaldanud ettevõtja esitatud tõenditel on oluline lisaväärtus nimetatud teatise punkti 21 tähenduses.

Pärast seda, kui komisjon on tuvastanud, et tõenditel on oluline lisaväärtus koostööteatise punkti 21 tähenduses, on tal siis, kui ta peab kindlaks tegema asjaomasele ettevõtjale võimaldatava trahvisumma vähendamise täpse taseme, ka laiaulatuslik kaalutlusõigus. Nimelt näeb kõnealuse teatise punkti 23 alapunkti b esimene lõik ette trahvisumma vähendamise vahemikud eri kategooriate ettevõtjate jaoks. Seda kaalutlusruumi arvestades võib liidu kohus kritiseerida vaid selle kaalutlusruumi ilmselget ületamist.

Neid asjaolusid arvestades ei ületa komisjon ilmselgelt oma kaalutlusruumi, kui ta leiab, et avaldus, mis piirdub juba komisjoni käsutuses oleva avalduse teataval määral kinnitamisega, ei lihtsusta tegelikult komisjoni ülesannet märkimisväärselt, ning on seetõttu ebapiisav, et põhjendada koostöö alusel trahvi vähendamist.

(vt punktid 295 ja 296, 298–300, 309, 311)

24. Komisjon ei tohi kartelli liikmete osutatud koostöö hindamisel haldusmenetluses eirata võrdse kohtlemise põhimõtet. Nimelt, kui eri ettevõtjate olukorrad, kellele on liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahv määratud, ei ole sarnased, siis ei riku komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta vähendab teatavate ettevõtjate trahvi vastavalt nende koostöö lisaväärtusele ning keeldub teisel ettevõtjal trahvi vähendamast teatise alusel, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul. Selles suhtes võetakse koostöö lisaväärtuse hindamisel aluseks juba komisjoni valduses olevad tõendid. Seega, kui ettevõtja esitab tõendeid, mis ei ole määrava tähtsusega kartelli olemasolu tuvastamisel, kuid aitavad lihtsalt komisjonil rikkumist tuvastada, kinnitades juba komisjoni valduses olevaid tõendeid, või kui niisugune ettevõtja esitab olulise lisaväärtusega tõendid komisjonile alles mitu kuud pärast teisi ettevõtjaid ega esita igal juhul kartelli tegutsemise ajast pärinevaid dokumentaalseid tõendeid, siis vähendab komisjon selle ettevõtja trahvisummat väga väikse protsendi võrra oma kaalutlusõiguse piire ilmselgelt ületamata.

(vt punktid 313, 315, 319, 335 ja 336, 344, 347)

25. Mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtte järgimist liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvisumma kindlaksmääramisel, siis ei tohi need trahvid olla liiga suured võrreldes taotletavate eesmärkidega, st konkurentsieeskirjade järgimise eesmärgiga, ja konkurentsieeskirjade rikkumise eest ettevõtjale määratud trahvi suurus peab olema proportsionaalne rikkumisega, mida tuleb hinnata tervikuna, arvestades eelkõige rikkumise raskust. Lisaks on trahvisumma kindlaksmääramisel põhjendatud see, et komisjon võtab arvesse vajadust tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju.

Sellega seoses, esiteks kartellid, mis seisnevad peamiselt konkurentidevahelises salajases kokkuleppes, et jagada omavahel turud või külmutada turuosad, jagades omavahel uute liftide ja/või eskalaatorite müügi- ja paigaldamise projektid, ning selleks, et mitte üksteisega konkureerida liftide ja eskalaatorite hooldamise ja moderniseerimise osas, kuuluvad juba oma laadilt kõige raskemate EÜ artikli 81 rikkumiste hulka.

Teiseks võib komisjon trahvisummade arvutamisel arvesse võtta eelkõige EÜ artikli 81 tähenduses ettevõtjana tegutseva majandusüksuse majanduslikku võimu. Asjaomane ettevõtja, keda tuleb arvesse võtta, ei vasta siiski igale tütarettevõtjale, kes osales rikkumistes, vaid emaettevõtjale ja tema tütarettevõtjatele. Kolmandaks, mis puudutab trahvide proportsionaalsust võrreldes asjaomaste majandusüksuste suuruse ja majandusliku võimuga, siis on komisjonile kohustuslik määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 nimetatud 10% ülempiir, mille eesmärk on vältida seda, et trahvid on võrreldes ettevõtja suurusega ebaproportsionaalsed. Ent trahvi kogusummat, mis moodustab ligikaudu 2% asjaomase ettevõtja vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele eelnenud majandusaasta konsolideeritud käibest, ei saa selle ettevõtja suurusega võrreldes pidada ebaproportsionaalseks.

(vt punktid 367–370)

ÜLDKOHTU OTSUS (kaheksas koda)

13. juuli 2011( )

Konkurents – Kartellikokkulepped – Liftide ja eskalaatorite paigaldamise ja hooldamise turg – EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus – Hankemenetluste manipuleerimine – Turgude jagamine – Hindade kindlaksmääramine

Kohtuasjas T‑138/07,

Schindler Holding Ltd, asukoht Hergiswil (Šveits),

Schindler Management AG, asukoht Ebikon (Šveits),

Schindler SA, asukoht Brüssel (Belgia),

Schindler Deutschland Holding GmbH, asukoht Berliin (Saksamaa),

Schindler Sàrl, asukoht Luxembourg (Luksemburg),

Schindler Liften BV, asukoht Haag (Madalmaad),

esindajad: advokaadid R. Bechtold, W. Bosch, U. Soltész ja S. Hirsbrunner,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: K. Mojzesowicz ja R. Sauer,

kostja,

keda toetab

Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Simm ja G. Kimberley,

menetlusse astuja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 21. veebruari 2007. aasta otsus K(2007) 512 (lõplik), mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust (juhtum nr COMP/E-1/38.823 – Liftid ja eskalaatorid), või teise võimalusena nõue vähendada hagejatele määratud trahve,

ÜLDKOHUS (kaheksas koda),

koosseisus: esimees M. E. Martins Ribeiro (ettekandja), kohtunikud N. Wahl ja A. Dittrich,

kohtusekretär: ametnik K. Andová,

arvestades kirjalikus menetluses ja 17. septembri 2009. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

1 Käesoleva asja ese on nõue tühistada komisjoni 21. veebruari 2007. aasta otsus K(2007) 512 (lõplik), mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust (juhtum nr COMP/E-1/38.823 – Liftid ja eskalaatorid) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille kokkuvõte on avaldatud 26. märtsi 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 75, lk 19), või teise võimalusena nõue vähendada hagejatele määratud trahve.

2 Vaidlustatud otsuses leidis Euroopa Ühenduste Komisjon, et järgmised äriühingud on rikkunud EÜ artiklit 81:

– Kone Belgium SA (edaspidi „Kone Belgia”), Kone GmbH (edaspidi „Kone Saksamaa”), Kone Luxembourg Sàrl (edaspidi „Kone Luksemburg”), Kone BV Liften en Roltrappen (edaspidi „Kone Madalmaad”) ja Kone Oyj (edaspidi „KC”) (edaspidi koos või eraldi „Kone”);

– Otis SA (edaspidi „Otis Belgia”), Otis GmbH & Co. OHG (edaspidi „Otis Saksamaa”), General Technic-Otis Sàrl (edaspidi „GTO”), General Technic Sàrl (edaspidi „GT”), Otis BV (edaspidi „Otis Madalmaad”), Otis Elevator Company (edaspidi „OEC”) ja United Technologies Corporation (edaspidi „UTC”) (edaspidi koos või eraldi „Otis”);

– Schindler SA (edaspidi „Schindler Belgia”), Schindler Deutschland Holding GmbH (edaspidi „Schindler Saksamaa”), Schindler Sàrl (edaspidi „Schindler Luksemburg”), Schindler Liften BV (edaspidi „Schindler Madalmaad”) ja Schindler Holding Ltd (edaspidi koos või eraldi „Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (edaspidi „TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (edaspidi „TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (edaspidi „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (edaspidi „TKE”), ThyssenKrupp AG (edaspidi „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (edaspidi „TKAL”) ja ThyssenKrupp Liften BV (edaspidi „TKL”) (edaspidi koos või eraldi „ThyssenKrupp”); ja

– Mitsubishi Elevator Europe BV (edaspidi „MEE”).

3 Schindler on üks maailma peamistest lifte ja eskalaatoreid tarnivatest kontsernidest. Tema emaettevõtja on Schindler Holding, kelle asukoht on Šveits (vaidlustatud otsuse põhjendus 27). Schindler viib oma tegevust liftide ja eskalaatorite valdkonnas läbi oma siseriiklike tütarettevõtjate kaudu. Nendeks on muu hulgas Belgias Schindler Belgia, Saksamaal Schindler Saksamaa, Luksemburgis Schindler Luksemburg ja Madalmaades Schindler Madalmaad (vaidlustatud otsuse põhjendused 28–32).

Haldusmenetlus

1. Komisjoni uurimine

4 2003. aasta suvel edastati komisjonile teavet selle kohta, et nelja Euroopa peamise liftide ja eskalaatorite tootjate vahel, kes tegelevad liidus kaubandustegevusega, st Kone, Otis, Schindler ja ThyssenKrupp, võib olla kartell (vaidlustatud otsuse põhjendused 3 ja 91).

Belgia

5 Komisjon viis alates 28. jaanuarist 2004 ja 2004. aasta märtsis nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõigete 2 ja 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Kone, Otise, Schindleri ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate ruumides Belgias (vaidlustatud otsuse põhjendused 92, 93, 95 ja 97).

6 Kone, Otis, ThyssenKrupp ja Schindler esitasid üksteise järel taotlusi komisjoni teatise alusel, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155) (edaspidi „2002. aasta koostööteatis”). Asjaomased ettevõtjad täiendasid neid taotlusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 94, 96, 98 ja 103).

7 Konele anti 29. juunil 2004 selle teatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslikku kaitset (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).

8 Ajavahemikus 2004. aasta septembrist detsembrini saatis komisjon nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003 L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 18 alusel Belgias rikkumises osalenud ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja Belgia ühendusele Agoria ka teabenõudeid (vaidlustatud otsuse põhjendused 101 ja 102).

Saksamaa

9 Komisjon viis alates 28. jaanuarist 2004 ja 2004. aasta märtsis määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Otise ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate ruumides Saksamaal (vaidlustatud otsuse põhjendused 104 ja 106).

10 Kone täiendas 12. ja 18. veebruaril 2004 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis puudutas Belgiat, Saksamaad puudutava teabega. Ka Otis täiendas ajavahemikus 2004. aasta märtsist kuni 2005. aasta veebruarini oma taotlust, mis puudutas Belgiat, Saksamaad puudutava teabega. Schindler esitas 25. novembril 2004 nimetatud teatise alusel taotluse, mis sisaldas Saksamaad puudutavat teavet, ning täiendas seda ajavahemikus 2004. aasta detsembrist kuni 2005. aasta veebruarini. Viimaseks, ThyssenKrupp edastas 2005. aasta detsembris komisjonile samuti selle teatise alusel Saksamaad puudutava taotluse (vaidlustatud otsuse põhjendused 105, 107, 112 ja 114).

11 Ajavahemikus 2004. aasta septembrist novembrini saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Saksamaal rikkumises osalenud ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja ühendustele VDMA, VFA ja VMA ka teabenõudeid (vaidlustatud otsuse põhjendused 110, 111 ja 113).

Luksemburg

12 Kone täiendas 5. veebruaril 2004 oma 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis puudutas Belgiat, Luksemburgi puudutava teabega. Otis ja ThyssenKrupp esitasid 2002. aasta koostööteatise alusel suuliselt Luksemburgi puudutava taotluse. Schindler esitas sama teatise alusel Luksemburgi puudutava taotluse (vaidlustatud otsuse põhjendused 115, 118, 119 ja 124).

13 Komisjon viis alates 9. märtsist 2004 määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Schindleri ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate ruumides Luksemburgis (vaidlustatud otsuse põhjendus 116).

14 Konele anti 29. juunil 2004 2002. aasta koostööteatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslikku kaitset tema taotluse Luksemburgi puudutavas osas (vaidlustatud otsuse põhjendus 120).

15 2004. aasta septembris ja oktoobris saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Luksemburgis rikkumises osalenud ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja Fédération luxembourgeoise des ascensoristes’ile (Luksemburgi liftimehhaanikute liit) teabenõudeid (vaidlustatud otsuse põhjendused 122 ja 123).

Madalmaad

16 Otis esitas 2004. aasta märtsis 2002. aasta koostööteatise alusel Madalmaasid puudutava taotluse, mida hiljem täiendati. ThyssenKrupp esitas 2004. aasta aprillis selle teatise alusel taotluse, mida samuti hiljem mitmel korral täiendati. Viimaseks, 19. juulil 2004 täiendas Kone oma 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis puudutas Belgiat, Madalmaasid puudutava teabega (vaidlustatud otsuse põhjendused 127, 129 ja 130).

17 Otisele anti 27. juulil 2004 nimetatud teatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslikku kaitset tema taotluse Luksemburgi puudutavas osas (vaidlustatud otsuse põhjendus 131).

18 Komisjon viis alates 28. aprillist 2004 määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Kone, Schindleri, ThyssenKruppi ja MEE tütarettevõtjate ruumides Madalmaades ning ühenduse Boschduin ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 128).

19 2004. aasta septembris saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Madalmaades rikkumises osalenud ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja ühendustele VLR ja Boschduin teabenõudeid (vaidlustatud otsuse põhjendused 133 ja 134).

2. Vastuväiteteatis

20 Komisjon võttis 7. oktoobril 2005 vastu vastuväiteteatise, mis oli adresseeritud muu hulgas eespool punktis 2 nimetatud äriühingutele. Kõik vastuväiteteatise adressaadid esitasid vastuseks komisjoni vastuväidetele kirjalikke märkusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 135 ja 137).

21 Ärakuulamist ei toimunud, kuna ükski vastuväiteteatise adressaat ei esitanud sellekohast taotlust (vaidlustatud otsuse põhjendus 138).

3. Vaidlustatud otsus

22 Komisjon võttis 21. veebruaril 2007 vastu vaidlustatud otsuse, milles tuvastas, et otsuse adressaatideks olevad äriühingud osalesid neljas liikmesriigis neljas üksikus, keerulises ja jätkuvas EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumises, jagades turge, leppides kokku ja/või nõustudes jaotama omavahel pakkumismenetlusi ja lepinguid liftide ja eskalaatorite müügiks, paigaldamiseks, hooldamiseks ja moderniseerimiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 2).

23 Vaidlustatud otsuse adressaatide osas leidis komisjon, et lisaks asjaomaste ettevõtjate Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades asuvatele tütarettevõtjatele tuleb nende tütarettevõtjate emaettevõtjaid pidada solidaarselt vastutavaks EÜ artikli 81 rikkumiste eest, mille on toime pannud nende vastavad tütarettevõtjad, kuna oli võimalik, et nad avaldasid rikkumise kestel nende kaubanduspoliitikale otsustavat mõju, ning võis eeldada, et nad kasutasid seda jõudu (vaidlustatud otsuse põhjendused 608, 615, 622, 627 ja 634–641). MEE emaettevõtjaid ei peetud tütarettevõtja tegevuse eest solidaarselt vastutavaks, kuna ei olnud võimalik tõendada, et nad avaldasid tema tegevusele otsustavat mõju (vaidlustatud otsuse põhjendus 643).

24 Trahvide arvutamisel kasutas komisjon vaidlustatud otsuses meetodit, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „1998. aasta suunised”). Samuti uuris komisjon seda, kas ja mil määral vastavad asjaomased ettevõtjad 2002. aasta koostööteatises kehtestatud nõuetele.

25 Komisjon kvalifitseeris rikkumised „väga raskeks”, arvestades nende laadi ja seda, et iga rikkumine hõlmas ühe liikmesriigi (Belgia, Saksamaa, Luksemburg või Madalmaad) kogu territooriumi, isegi kui nende tegelikku mõju ei olnud võimalik mõõta (vaidlustatud otsuse põhjendus 671).

26 Selleks et võtta arvesse asjaomaste ettevõtjate tegelikku majanduslikku suutlikkust märkimisväärselt konkurentsi kahjustada, liigitas komisjon need ettevõtjad iga riigi puhul mitmesse kategooriasse lifti- ja/või eskalaatoriturul saadud käibe alusel, sealhulgas vajaduse korral hooldus- ja moderniseerimisteenustest saadud käive (vaidlustatud otsuse põhjendused 672 ja 673).

27 Belgia kartelli puhul liigitati Kone ja Schindler esimesse kategooriasse ning nende rikkumise raskuse alusel kindlaks määratud trahvi lähtesummaks kehtestati 40 000 000 eurot. Otis liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 27 000 000 eurot. ThyssenKrupp liigitati kolmandasse kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 16 500 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 674 ja 675). Otisele määratavale trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7, ThyssenKruppi trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid suurendati vastavalt 45 900 000 eurole ja 33 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna rikkumine kestis seitse aastat ja kaheksa kuud (9. maist 1996 kuni 29. jaanuarini 2004), siis suurendas komisjon asjaomaste ettevõtjate trahvi lähtesummat 75% võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 70 000 000 eurot, Otisele 80 325 000 eurot, Schindlerile 70 000 000 eurot ja ThyssenKruppile 57 750 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 692 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 697, 698 ja 708–710). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 733, 734, 749, 750 ja 753–755). Konele anti 2002. aasta koostööteatise alusel täielik kaitse trahvide eest. Otise trahvi vähendati esiteks 40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. ThyssenKruppi trahvi vähendati esiteks 20% selle teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu teises taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri trahvi vähendati 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 760–777).

28 Saksamaa kartelli puhul liigitati Kone, Otis ja ThyssenKrupp esimesse kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 70 000 000 eurot. Schindler liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 17 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 676–679). Otisele määratavale trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid suurendati vastavalt 119 000 000 eurole ja 140 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna Kone, Otise ja ThyssenKruppi toime pandud rikkumine kestis kaheksa aastat ja neli kuud (1. augustist 1995 kuni 5. detsembrini 2003), siis suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 80% võrra. Kuna Schindleri toime pandud rikkumine kestis viis aastat ja neli kuud (1. augustist 1995 kuni 6. detsembrini 2000), siis suurendas komisjon selle ettevõtja trahvi lähtesummat 50% võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 126 000 000 eurot, Otisele 214 200 000 eurot, Schindlerile 25 500 000 eurot ja ThyssenKruppile 252 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 693 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 697–707). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ja 753–755). Kone trahvi vähendati esiteks 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud trahvisumma maksimaalse 50% võrra ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Otise trahvi vähendati esiteks 25% võrra nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu teises taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri trahvi vähendati esiteks 15% võrra selle teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu kolmandas taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. ThyssenKruppi trahvi vähendati 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 778–813).

29 Luksemburgi kartelli puhul liigitati Otis ja Schindler esimesse kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 10 000 000 eurot. Kone ja ThyssenKrupp liigitati teise kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 2 500 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 680–683). Otisele määratava trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid suurendati vastavalt 17 000 000 eurole ja 5 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna rikkumine kestis kaheksa aastat ja kolm kuud (7. detsembrist 1995 kuni 9. märtsini 2004), siis suurendas komisjon asjaomaste ettevõtjate trahvi lähtesummat 80% võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 4 500 000 eurot, Otisele 30 600 000 eurot, Schindlerile 18 000 000 eurot ja ThyssenKruppile 9 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 694 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 697, 698 ja 711–714). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 730, 749, 750 ja 753–755). Konele anti 2002. aasta koostööteatise alusel täielik kaitse trahvide eest. Otise trahvi vähendati esiteks 40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri ja ThyssenKruppi trahvi vähendati vaid 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 814–835).

30 Madalmaade kartelli puhul liigitati Kone esimesse kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 55 000 000 eurot. Otis liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 41 000 000 eurot. Schindler liigitati kolmandasse kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 24 500 000 eurot. ThyssenKrupp ja MEE liigitati neljandasse kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 8 500 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 684 ja 685). Otisele määratava trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid suurendati vastavalt 69 700 000 eurole ja 17 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna Otise ja ThyssenKruppi toime pandud rikkumine kestis viis aastat ja kümme kuud (15. aprillist 1998 kuni 5. märtsini 2004), siis suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 55% võrra. Kuna Kone ja Schindleri toimepandud rikkumine kestis neli aastat ja üheksa kuud (1. juunist 1999 kuni 5. märtsini 2004), siis suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 45% võrra. Kuna MEE toimepandud rikkumine kestis neli aastat ja ühe kuu (11. jaanuarist 2000 kuni 5. märtsini 2004), siis suurendas komisjon selle ettevõtja trahvi lähtesummat 40% võrra. Konele määrati niisiis trahvi põhisummaks 79 750 000 eurot, Otisele 108 035 000 eurot, Schindlerile 35 525 000 eurot, ThyssenKruppile 26 350 000 eurot ja MEE‑le 11 900 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 695 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 697, 698 ja 715–720). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ja 751–755). Otisele anti 2002. aasta koostööteatise alusel täielik kaitse trahvide eest. ThyssenKruppi trahvi vähendati esiteks 40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri ja MEE trahvi vähendati 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 836–855).

31 Vaidlustatud otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:

„Artikkel 1

1. Mis puudutab Belgiat, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:

– Kone: [KC] ja [Kone Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004.

2. Mis puudutab Saksamaad, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja paigaldamist puudutavatele turuosadele:

– Kone: [KC] ja [Kone Saksamaa]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksamaa]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Saksamaa]: 1. august 1995 – 6. detsember 2000; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003.

3. Mis puudutab Luksemburgi, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:

– Kone: [KC] ja [Kone Luksemburg]: 7. detsember 1995 – 29. jaanuar 2004;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT] : 7. detsember 1995 – 9. märts 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Luksemburg]: 7. detsember 1995 – 9. märts 2004; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL]: 7. detsember 1995 – 9. märts 2004.

4. Mis puudutab Madalmaasid, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:

– Kone: [KC] ja [Kone Madalmaad]: 1. juuni 1999 – 5. märts 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Madalmaad]: 15. aprill 1998 – 5. märts 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Madalmaad]: 1. juuni 1999 – 5. märts 2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL]: 15. märts 1998 – 5. märts 2004; ja

– [MEE]: 11. jaanuar 2000 – 5. märts 2004.

Artikkel 2

1. Artikli 1 lõikes 1 nimetatud Belgias toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:

– Kone: [KC] ja [Kone Belgia] solidaarselt: 0 eurot;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia] solidaarselt: 47 713 050 eurot;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Belgia] solidaarselt: 69 300 000 eurot; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA] solidaarselt: 68 607 000 eurot.

2. Artikli 1 lõikes 2 nimetatud Saksamaal toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:

– Kone: [KC] ja [Kone Saksamaa] solidaarselt: 62 370 000 eurot;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksamaa] solidaarselt: 159 043 500 eurot;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Saksamaa] solidaarselt: 21 458 250 eurot; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF] solidaarselt: 374 220 000 eurot.

3. Artikli 1 lõikes 3 nimetatud Luksemburgis toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:

– Kone: [KC] ja [Kone Luksemburg] solidaarselt: 0 eurot;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT] solidaarselt: 18 176 400 eurot;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Luksemburg] solidaarselt: 17 820 000 eurot; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL] solidaarselt: 13 365 000 eurot.

4. Artikli 1 lõikes 4 nimetatud Madalmaades toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:

– Kone: [KC] ja [Kone Madalmaad] solidaarselt: 79 750 000 eurot;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Madalmaad] solidaarselt: 0 eurot;

– Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Madalmaad] solidaarselt: 35 169 750 eurot;

– ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL] solidaarselt: 23 477 850 eurot; ja

– [MEE]: 1 841 400 eurot.

[…]”

Menetlus ja poolte nõuded

32 Hagejad Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgia, Schindler Saksamaa, Schindler Luxembourg ja Schindler Madalmaad esitasid käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. mail 2007.

33 Euroopa Liidu Nõukogu esitas 25. juulil 2007 Üldkohtusse avalduse menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks. Üldkohtu kaheksanda koja esimees rahuldas 8. oktoobri 2007. aasta määrusega menetlusse astumise taotluse.

34 Nõukogu esitas 26. novembril 2007 oma menetlusse astuja seisukohad. Kohtuasja pooled esitasid nimetatud seisukohtade kohta oma märkused.

35 Üldkohus (kaheksas koda) otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal avada suulise menetluse, esitas Üldkohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikud küsimused ning palus komisjonil esitada ühe dokumendi. Pooled täitsid need meetmed ettenähtud tähtaja jooksul.

36 Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 17. septembri 2009. aasta kohtuistungil.

37 Hagejad paluvad Üldkohtul:

– tühistada vaidlustatud otsus;

– teise võimalusena vähendada määratud trahvisummasid;

– tuvastada vastavalt kodukorra artiklile 113, et Schindler Managementi puudutavas osas on hagi suhtes otsuse tegemise vajadus ära langenud;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt, sh need kohtukulud, mis on seotud Schindler Managementi esitatud hagi osas otsuse tegemise vajaduse äralangemisega.

38 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

39 Nõukogu palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– otsustada nõuetekohaselt kohtukulude jaotus.

Taotlus otsuse tegemise vajaduse äralangemise kohta Schindler Managementi osas

40 Hagi esitamisest varasema vaidlustatud otsuse versiooni artikkel 4 mainis otsuse ühe adressaadina Schindler Managementi.

41 Komisjon parandas 4. septembri 2007. aasta otsusega, mis edastati Üldkohtule 30. juunil 2009, vaidlustatud otsuse artiklit 4 ning tegi paranduse Schindler Holdingule ja Schindler Managementile teatavaks. Vaidlustatud otsuse parandatud artikkel 4 ei maini enam Schindler Managementi.

42 Hagejad on arvamusel, et vaidlustatud otsuse parandamise tõttu jäi hagi esemeta osas, milles selle esitas Schindler Management.

43 Vastavalt hagejate nõuetele tuleb leida, et käesolev hagi on vaidlustatud otsuse paranduse tõttu Schindler Managementi puudutavas osas kaotanud oma eseme.

44 Seega ei ole hagi üle vaja otsustada osas, milles selle on esitanud Schindler Management.

Sisulised küsimused

1. Sissejuhatavad märkused

45 Hagi põhjendamiseks esitasid hagejad menetlusdokumentides oma argumendid 13 väite raames, mille nad esitasid järgmiselt. Esimese väite kohaselt on rikutud karistuste seaduslikkuse põhimõtet, kuna määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 annab komisjonile trahvide arvutamisel piiramatu kaalutlusõiguse. Teise väite kohaselt on rikutud 1998. aasta suuniste ja 2002. aasta koostööteatise kohaldamisel tagasiulatuva jõu keelu põhimõtet. Kolmas väide on selle kohta, et rikutud on karistuste seaduslikkuse põhimõtet ja et komisjonil puudub pädevus 1998. aasta suuniste vastuvõtmiseks. Neljas väide puudutab 2002. aasta koostööteatise õigusvastasust, kuna rikutud on nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere (edaspidi koos „nemo tenetur põhimõte”), in dubio pro reo ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Viienda väite kohaselt on rikutud võimude lahususe põhimõtet ja õigusriigi põhimõtete järgimisel põhineva menetluse nõudeid. Kuues väide tugineb hagejatele määratud trahvide konfiskeerivale iseloomule. Seitsmenda ja kaheksanda väite kohaselt on trahvide lähtesummade kindlaksmääramisel ja kergendavate asjaolude hindamisel rikutud 1998. aasta suunised. Üheksanda väite kohaselt on rikutud 1998. aasta suuniseid ja 2002. aasta koostööteatist Belgias, Saksamaal ja Luksemburgis toimunud rikkumiste eest trahvisummade kindlaksmääramise osas. Kümnes väide tugineb trahvisummade ebaproportsionaalsusele. Üheteistkümnenda väite kohaselt ei ole vaidlustatud otsust nõuetekohaselt Schindler Holdingule teatavaks tehtud. Kaheteistkümnes väide on Schindler Holdingu vastutuse puudumise kohta. Viimaseks, kolmeteistkümnenda väite kohaselt on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2.

46 Kuigi hagejate hagil on kaks eset, st esimese võimalusena vaidlustatud otsuse tühistamise ja teise võimalusena trahvisumma vähendamise nõue, on hagejate menetlusdokumentides esitatud erinevad etteheited siiski välja toodud ilma, et oleks täpsustatud väiteid, mida nendega põhjendatakse. Kohtuistungil märkisid hagejad vastuseks Üldkohtu küsimusele sisuliselt, et esimese kümne väite ja kolmeteistkümnenda väite eesmärk on vaidlustatud otsuse artikli 2 tühistamine, et üheteistkümnenda väite eesmärk on vaidlustatud otsuse tühistamine tervikuna osas, milles see on adresseeritud Schindler Holdingule, ning et kaheteistkümnenda väite eesmärk on vaidlustatud otsuse artiklite 1, 2 ja 3 tühistamine osas, milles see on adresseeritud Schindler Holdingule.

47 Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et mitu hagejate etteheidet puudutavad vaidlustatud otsuse õiguspärasust tervikuna ning neid tuleb seega uurida esimesena. Nii on see hagejate viienda väite raames esitatud etteheitega, mis tugineb sisuliselt Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 6 lõike 1 rikkumisele. Nende etteheidete hulgas, mis puudutavad vaidlustatud otsuse õiguspärasust tervikuna, on ka üheteistkümnenda ja kaheteistkümnenda väite raames esitatud etteheited, mis tuginevad vastavalt vaidlustatud otsuse õigusvastasusele tulenevalt sellest, et see on adresseeritud Schindler Holdingule nõuetekohase teatavakstegemise puudumise tõttu ning vaidlustatud otsuse õigusvastasusele tulenevalt sellest, et selle alusel tekkis Schindler Holdingu solidaarvastutus.

48 Vaidlustatud otsuse artikli 2 õiguspärasust puudutavaid etteheiteid, mis esitati muude hagi väidete raames, uuritakse teisena. Selles osas peab Üldkohus vajalikuks uurida hagejate etteheiteid järgmiselt. Kõigepealt uuritakse esimest, teist, kolmandat ja neljandat väidet, mille raames hagejad esitavad mitu õigusvastasuse vastuväidet seoses määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikega 2, 1998. aasta suunistega ja 2002. aasta koostööteatisega. Seejärel uurib Üldkohus kuuendat väidet, mille kohaselt on vaidlustatud otsus konfiskeeriva iseloomuga. Viimaseks uurib Üldkohus seitsmendat, kaheksandat, üheksandat ja kolmeteistkümnendat väidet, mille raames hagejad viitasid mitmele etteheitele, mis puudutavad nende trahvisummade kindlaksmääramist.

2. Nõue tühistada vaidlustatud otsus tervikuna

Väide, et rikutud on EIÕK artikli 6 lõiget 1

49 Hagejad väidavad, et kuna EÜ asutamislepingu sätete rikkumised konkurentsiõiguse valdkonnas kuuluvad karistusõiguse valdkonda, siis peab komisjoni menetlus vastama EIÕK artikli 6 lõike 1 nõuetele. Kuid ametiasutused saavad kriminaalkaristusi määrata vaid siis, kui kohtulik kontroll on võimalik, mis käesolevas asjas aga nii ei ole. Nimelt on tühistamishagi liidu kohtus vaid haldusmenetlus kassatsiooniastmes, mis piirdub hagejate poolt konkreetselt esitatud väidetega, mis ei vasta Euroopa Inimõiguste Kohtu määratletud nõuetele, eelkõige 21. veebruari 1984. aasta kohtuotsuses Öztürk vs. Saksamaa (A-seeria nr 73) määratletud nõuetele. Lisaks ei saa komisjonis toimunud menetlust kvalifitseerida sõltumatu ja erapooletu õigusemõistmise volitusega institutsiooni menetlusena, kuna komisjonipoolne tõendite kogumine 2002. aasta koostööteatise raames, mis seisneb selles, et tuginetakse „iseenda süüstamise” raames saadud asjaolude kirjeldusele, rikub õigusriigi menetlusnõudeid, kuna ettevõtjatel ei ole mingit võimalust kontrollida etteheidete asjakohasust, esitades näiteks süüdistuse tunnistajatele küsimusi.

50 EIÕK artikli 6 lõige 1 sätestab:

„Igaühel on […] temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamisel õigus õiglasele ja avalikule kohtumenetlusele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud kohtus. […]”.

51 Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on tunnustanud liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt on igaühel õigus õiglasele kohtumenetlusele (vt Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑411/04 P: Salzgitter Mannesmann vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑959, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika). Selle põhimõte aluseks, mida on pealegi kinnitatud 7. detsembril 2000 Nice’is väljakuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (ELT C 364, lk 1) (edaspidi „harta”) artiklis 47, on olnud põhiõigused, mis on lahutamatu osa liidu õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise ta tagab, tuginedes liikmesriikide ühistele riigiõiguslikele tavadele ning eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu antud juhistele (eespool viidatud kohtuotsus Salzgitter Mannesmann vs. komisjon, punkt 41).

52 Esiteks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt ei vasta komisjonis toimunud menetlus EIÕK artikli 6 lõike 1 nõuetele, siis tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale piisab EIÕK artikli 6 kohaldamiseks sellest, et rikkumine on olemuselt karistusõiguslik või mille tõttu ähvardab asjaomast isikut karistus, mis olemuselt või raskusastmelt kuulub üldjuhul karistusõiguse valdkonda (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. novembri 2006. aasta otsus Jussila vs. Soome, Recueil des arrêts et décisions, 2006‑XIII, § 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellega seoses, nagu nähtub Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, siis andes mõistele „kriminaalsüüdistus” iseseisva tõlgenduse, lõid EIÕK organid aluse artikli 6 karistusõigust puudutava osa kohaldamise järkjärgulisele laiendamisele nendele valdkondadele, mis formaalselt ei kuulu karistusõiguse traditsioonilistesse kategooriatesse, nagu konkurentsiõiguse rikkumise eest määratud rahatrahvid. Mis puudutab kategooriaid, mis ei kuulu karistusõiguse „tuumikusse”, siis on Euroopa Inimõiguste Kohus siiski täpsustanud, et artikli 6 karistusõigust puudutava osaga pakutavaid tagatisi ei tule tingimata kohaldada täie rangusega (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohtu eespool viidatud kohtuotsus Jussila vs. Soome, § 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

53 Lisaks, vastavalt liidu kohtu praktikale ja nagu kinnitab sõnaselgelt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 5, ei ole komisjoni otsused, millega määratakse konkurentsiõiguse rikkumise eest trahve, karistusõiguslikku laadi (vt selle kohta Üldkohtu 6. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑83/91: Tetra Pak vs. komisjon, EKL 1994, lk II‑755, punkt 235; 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 717, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 390).

54 Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, tuleb asuda seisukohale, et menetlus, mille raames võtab komisjon vastu otsuse rikkumise tuvastamise ja trahvide määramise kohta, mille saab hiljem esitada liidu kohtule kontrollimiseks, vastab EIÕK artikli 6 lõike 1 nõuetele. Komisjon ei ole siiski kohus EIÕK artikli 6 tähenduses (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. oktoobri 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 209/78–215/78 ja 218/78: van Landewyck jt vs. komisjon, EKL 1980, lk 3125, punkt 81, ja 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt vs. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 7). Komisjon on siiski kohustatud haldusmenetluses liidu õiguse üldpõhimõtteid järgima (Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑11/89: Shell vs. komisjon, EKL 1992, lk II‑757, punkt 39; eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon, punkt 718, ja eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus HFB jt vs. komisjon, punkt 391).

55 Lisaks tagab liidu kohtu teostatav kontroll komisjoni otsuste üle, et täidetud on õiglase kohtumenetluse nõuded, nagu on sätestatud EIÕK artikli 6 lõikes 1 (vt eespool punkt 50).

56 Sellega seoses on Euroopa Inimõiguste Kohtu sõnul vajalik, et asjaomasel ettevõtjal oleks võimalik pöörduda iga tema suhtes tehtud otsusega täielikku pädevust omava kohtuasutuse poole, kellel on muu hulgas pädevus muuta tehtud otsust kõikides aspektides, nii faktiliselt kui ka õiguslikult (vt analoogia alusel Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. juuli 2002. aasta otsus Janosevic vs. Rootsi, Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII, § 81 ja seal viidatud kohtupraktika). Ent kui Üldkohus kontrollib EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsuse õiguspärasust, võivad hagejad tal paluda analüüsida ammendavalt nii komisjonipoolset faktide materiaalset tuvastamist kui ka õiguslikku hinnangut. Lisaks on tal trahvide puhul EÜ artikli 229 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel täielik pädevus (vt selle kohta eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon, punkt 719).

57 Teiseks tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt ei olnud asjaomastel ettevõtjatel võimalik kontrollida komisjoni etteheidete asjakohasust, näiteks küsitledes võimalikke süüdistuse tunnistajaid. Nimelt ei keela kohtupraktika kohaselt mitte ükski säte või liidu õiguse üldpõhimõte komisjonil tugineda ettevõtja vastu teiste ettevõtjate avaldustele. Vastasel korral oleks komisjonil lasuv EÜ artikli 81 ja EÜ artikli 82 vastase tegevuse tõendamise kohustus talumatu ja kokkusobimatu EÜ asutamislepinguga talle antud ülesandega teostada järelevalvet nende sätete nõuetekohase kohaldamise üle. Siiski ei või kartellikokkuleppes osalemises süüdistatud ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, pidada piisavaks tõendiks kõnealuste asjaolude kohta, kui nende asjaolude toetuseks puuduvad muud tõendid (vt Üldkohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 285 ja seal viidatud kohtupraktika). Pealegi tuleb igal juhul tõdeda, et käesolevas asjas on hagejad sõnaselgelt möönnud asjaolude esinemist, nagu need on esitatud vastuväiteteatises.

58 Kolmandaks, mis puudutab tõendite kogumist komisjoni poolt 2002. aasta koostööteatise raames, siis kattub hagejate väide lisaks nende etteheitega, mille kohaselt on nimetatud teatis õigusvastane, kuna rikutud on nemo tenetur põhimõtet ja in dubio pro reo põhimõtet, ja mis tuleb tagasi lükata allpool punktides 146–164 esitatud põhjustel.

59 Sellest tulenevalt tuleb EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisele tuginev väide tagasi lükata.

Väide, et vaidlustatud otsus on õigusvastane osas, milles see on adresseeritud Schindler Holdingule, kuna seda ei ole nõuetekohaselt teatavaks tehtud

60 Hagejad tunnistavad, et vaidlustatud otsus edastati Schindler Holdingule, kelle asukoht on Šveitsis. Otsust ei tehtud siiski teatavaks kooskõlas EÜ artikli 254 lõikega 3. Komisjoni tegutsemisviis rikub Šveitsi karistusõigust ja on vastuolus rahvusvahelise õigusega. Nimelt eeldab teatavakstegemine Šveitsis Šveitsiga rahvusvahelise konventsiooni olemasolu, mida aga ei ole, mistõttu ei ole vaidlustatud otsus teatavaks tegemata jätmise tõttu osas, milles see on adresseeritud Schindler Holdingule, kehtiv ning on sellest tulenevalt õigustühine.

61 Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et otsusest teatamise menetluse normide rikkumised ei puuduta otsust ennast ega kahjusta seega selle õiguspärasust (Euroopa Kohtu 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: Imperial Chemical Industries vs. komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 39). Niisugused rikkumised võivad teatavatel asjaoludel üksnes takistada EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud hagi esitamise tähtaja kulgema hakkamist. Käesolevas asjas oli Schindler Holdingule vaidlustatud otsuse sisu vaieldamatult teada ning ta kasutas oma hagi esitamise õigust EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud tähtaja jooksul.

62 Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata.

Väide, et vaidlustatud otsus on õigusvastane, kuna selle alusel tekkis Schindler Holdingu solidaarvastutus

63 Selle väitega seavad hagejad kahtluse alla Schindleri kontserni emaettevõtja Schindler Holdingu solidaarvastutuse tema Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade tütarettevõtjate konkurentsivastase tegevuse eest.

64 Seoses emaettevõtja solidaarvastutusega tütarettevõtja tegevuse eest tuleb meenutada, et asjaolu, et tütarettevõtjal on iseseisev õigusvõime, ei ole piisav välistamaks võimalust, et tema rikkumine pannakse süüks emaettevõtjale (eespool punktis 61 viidatud kohtuotsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon, punkt 132).

65 Nimelt on liidu konkurentsiõigus suunatud ettevõtjate tegevusele ja ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt Euroopa Kohtu 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑8237, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).

66 Liidu kohus täpsustas ka, et mõistet „ettevõtja” tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda isegi siis, kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm Gerätebau, EKL 1984, lk 2999, punkt 11, ja eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka Üldkohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑234/95: DSG vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2603, punkt 124). Kohus toonitas niisiis, et konkurentsieeskirjade kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe ettevõtja formaalne eraldamine, mis tuleneb nende iseseisva õigussubjekti staatustest; oluline on määratleda, kas nad tegutsevad turul ühiselt. Seega võib olla vaja tuvastada, kas kaks eraldiseisvat õigusvõimelist äriühingut moodustavad ühe ja sama ettevõtte või majandusüksuse või kuuluvad sellesse, mis turul ühtsena ka tegutseb (eespool punktis 61 viidatud kohtuotsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon, punkt 140, ja Üldkohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑325/01: DaimlerChrysler vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑3319, punkt 85).

67 Juhul kui selline majandusüksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada (vt eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).

68 Liidu konkurentsiõiguse rikkumine tuleb üheselt süüks arvata juriidilisele isikule, kellele võidakse trahv määrata, ning vastuväiteteatis tuleb talle edastada. Samuti on oluline, et vastuväiteteatises oleks märgitud, millises rollis juriidilisele isikule väidetavaid asjaolusid ette heidetakse (vt eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).

69 Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tütarettevõtja tegevuse võib süüks arvata emaettevõtjale eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte juriidilist üksust ühendavad (vt eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).

70 Nimelt kuuluvad sellises olukorras emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja eespool punktides 65 ja 66 viidatud kohtupraktika tähenduses. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 59).

71 Juhul kui emaettevõtja omab liidu konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib see esiteks emaettevõtja selle tütarettevõtja käitumisele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja käitumisele (vt eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).

72 Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seejärel võib komisjon pidada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).

73 Lisaks, kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus tugines 16. novembri 2000. aasta otsuse kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (EKL 2000, lk I‑9925) punktides 28 ja 29 peale 100% osaluse tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis muudele asjaoludele, nagu emaettevõtja mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale mittevaidlustamine ja äriühingute ühine esindamine haldusmenetluses, tõstis Euroopa Kohus need asjaolud esile siiski üksnes eesmärgiga näidata tõendite kogumit, millele Üldkohus oli oma põhjendused rajanud, mitte aga selleks, et seada eespool punktis 71 nimetatud eelduse kohaldamine sõltuvusse selliste täiendavate tõendite esitamisest, mis puudutavad emaettevõtja mõju tegelikku avaldamist (eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 62).

74 Käesolevat väidet tuleb uurida eespool meenutatud põhimõtetest lähtuvalt.

75 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 672 leidis komisjon, et Schindler Holdingut tuleb pidada solidaarselt vastutavaks tema tütarettevõtjate Schindler Belgia, Schindler Saksamaa, Schindler Luksemburg ja Schindler Madalmaad rikkumiste eest, kuna „ainsa omanikuna ja kõrgeima tasandi emaettevõtjana võis [ta] rikkumisperioodil avaldada otsustavat mõju iga tütarettevõtja kaubanduspoliitikale ning tema puhul võis selle jõu kasutamist eeldada”.

76 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 628 ja 629 leidis komisjon, et Schindler Holdingu argument, mille kohaselt viisid nimetatud tütarettevõtjad oma tegevust turul läbi iseseisvate juriidiliste üksustena, kes otsustavad üksi oma põhilise kaubanduspoliitika üle, ning ka argument, mille kohaselt ei olnud tal mingit mõju nimetatud tütarettevõtjate igapäevasele tegevusele, „ei ole piisav[ad], et lükata ümber eeldus, mille kohaselt ei otsustanud Schindler Holdingu tütarettevõtjad oma tegevuse üle turul täiesti iseseisvalt”.

77 Samuti märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 630, et „haldusmenetluses oleks [Schindler Holding] võinud esitada tõendeid, mis näitavad, et ta ei avaldanud oma tütarettevõtjatele otsustavat mõju [...]”. Komisjoni sõnul „[Schindler Holding] ja tema tütarettevõtjad ei esitanud siiski [...] [talle] tõendeid, mis selgitaks nende kontsernisiseseid suhteid, hierarhilist struktuuri ega aruandekohustusi, et lükata ümber eeldus, [mille kohaselt] [...] [Schindler Holding] [kui] [vaidlustatud] otsuse adressaatideks olevate tütarettevõtjate ainsa omanikuna teostas oma kontrolliõigusi ja kasutas oma kõiki muid vahendeid otsustava mõju avaldamiseks.”

78 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 631 leidis komisjon, et „ainuüksi konkurentsieeskirjadega vastavusse viimise programmi olemasolu Schindleri piires ei võimalda kindlaks teha, kas [Schindler Holding] andis rikkumist puudutavaid juhiseid või mitte”. Seega jääb komisjoni arvates kehtima „[e]eldus, et [Schindler Holdingu] 100% tütarettevõtjad ei otsustanud oma kaubanduspoliitika üle turul iseseisvalt”.

79 Eelnevast tulenevalt järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 632, et „[Schindler Holding] ja tema 100% tütarettevõtjad ei lükanud ümber vastutuse eeldust Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades toime pandud rikkumiste eest [ja et] [j]ärelikult [tuleb] [Schindler Holdingut] pidada tema asjaomaste tütarettevõtjatega solidaarselt vastutavaks [vaidlustatud] otsuse esemeks olevate EÜ artikli 81 rikkumiste eest”.

80 Esiteks on kindel, et rikkumisperioodil kuulus Schindler Holdingule otseselt 100% osalus Schindler Belgia, Schindler Saksamaa ja Schindler Madalmaade kapitalis ja Schindler Belgia kaudu kaudselt 100% osalus Schindler Luksemburgi kapitalis. Seega kehtis eeldus, et Schindler Holding avaldas oma tütarettevõtjate tegevusele otsustavat mõju (vt eespool punkt 72).

81 Schindler ei saa väita, et komisjon oleks pidanud tõendama, et Schindler Holding mõjutas tõepoolest nimetatud tütarettevõtjate põhitegevust, sh ka EÜ artikliga 81 vastuolus olevat tegevust, ning et ta põhjustas rikkumise või toetas seda.

82 Nimelt ei ole emaettevõtjale tütarettevõtja rikkumise eest vastutuse omistamiseks vaja tõendada seda, et emaettevõtja mõjutab tütarettevõtja poliitikat konkreetses valdkonnas, kus rikkumine aset leidis. Seevastu võivad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahelised organisatsioonilised, majanduslikud ja juriidilised sidemed tõendada emaettevõtja mõju tütarettevõtja strateegiale ja seega õigustada nende kahe käsitlemist ühe majandusüksusena (Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑112/05: Akzo Nobel jt vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑5049, punkt 83). Seega, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib ta pidada tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtjat, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja tõendab, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt eespool punkt 72). Samuti tuleb märkida, et õigust adresseerida trahve määrav otsus äriühingute kontserni emaettevõtjale ei anna komisjonile mitte rikkumisele ässitav side emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahel ega ka seda enam emaettevõtja seotus nimetatud rikkumisega, vaid asjaolu, et nad moodustavad EÜ artikli 81 tähenduses üheainsa ettevõtja (eespool viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 58).

83 Hagejad ei saa samuti tugineda süü põhimõtte (Schuldprinzip) väidetavale rikkumisele või osaühingu osaniku või aktsiaseltsi aktsionäri vastutuse tekkimise välistamisele äriühingu võlgade ja selle juhtorganite tegude eest. Sellega seoses piisab, kui nentida, et niisugune argumentatsioon põhineb valel eeldusel, et emaettevõtja suhtes ei ole tuvastatud ühtegi rikkumist, mis käesolevas asjas ei ole nii, kuna vaidlustatud otsuse põhjendusest 632 ja artiklitest 1 ja 2 nähtub, et Schindler Holding leiti isiklikult olevat süüdi rikkumistes, mida peetakse tema enda poolt toime panduks majanduslike ja juriidiliste sidemete tõttu, mis teda tema tütarettevõtjatega ühendavad (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑294/98 P: Metsä-Serla jt vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑10065, punktid 28 ja 34, ja Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 74).

84 Teiseks tuleb uurida hagejate esitatud argumente, millega soovitakse ümber lükata eespool punktis 71 esitatud eeldus, mille kohaselt otsustasid Schindler Holdingu tütarettevõtjad oma kaubanduspoliitika üle iseseisvalt.

85 Esiteks ei kujuta hagejate viidatud asjaolu, et Schindler Holding ei andnud oma tütarettevõtjatele juhiseid, mis käesolevas asjas oleks võimaldanud või julgustanud EÜ artikliga 81 vastuolus olevaid kontakte, ega olnud niisugustest kontaktidest teadlik, endast – kui see ka tuvastataks – tütarettevõtjate iseseisvust tõendada võivat asjaolu. Nagu sai meenutatud eespool punktis 82, ei ole tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panemiseks tegelikult vajalik, et emaettevõtja mõjutab tütarettevõtja poliitikat konkreetses valdkonnas, kus rikkumine aset leidis.

86 Teiseks tuleb samuti tagasi lükata argument, mille kohaselt tegutsevad Schindler Holdingu tütarettevõtjad oma vastavates riikides alati iseseisvalt, ilma et Schindler Holding mõjutaks nende igapäevast tegevust, „turgude omandamist”, lepingute sõlmimist või nende hinnapoliitikat, kuna Schindler Holdingut teavitatakse vaid nendest turgudest, mis võivad kahjumit tekitada. Esiteks ei ole asjaomased hagejad esitanud ju nende väidete kinnitamiseks tõendeid ning teiseks ei ole niisugused väited igal juhul piisavad – isegi kui eeldada, et need on tõendatud –, et lükata ümber eespool punktis 71 esitatud eeldus, kuna kohtupraktikast nähtub, et tütarettevõtja kaubanduspoliitika mõiste alla kuuluvad EÜ artikli 81 kohaldamise eesmärgil emaettevõtja suhtes ka muud asjaolud kui need, mida hagejad mainisid. Siinkohal tuleb märkida, et mitme kontserni kuuluva äriühingu vahel ühe majandusüksuse olemasolu analüüsimise raames on liidu kohus muu hulgas uurinud, kas emaettevõtja võis mõjutada hinnapoliitikat, tootmis- ja turustustegevust, müügieesmärke, brutomarginaale, müügikulu, rahavooge, laoseisu ja turustamist. Samas ei saa sellest järeldada, et vaid need aspektid kuuluvad tütarettevõtja turunduspoliitika mõiste alla, et kohaldada EÜ artikleid 81 ja 82 tema emaettevõtja suhtes (vt eespool punktis 82 viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).

87 Kolmandaks ei lükka vastutuse eeldust ümber ka see, et Schindler Holdingu tütarettevõtjad osalesid neljas rikkumisest mõjutatud riigis laadilt erinevates eraldiseisvates rikkumistes, mis väidetavalt räägib vastu sellele, et emaettevõtja mõjutas tegelikult tütarettevõtjate põhitegevust. Nimelt nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 627–632, et komisjon ei võtnud Schindler Holdingule tema tütarettevõtjate tegevuse eest vastutuse omistamisel aluseks neljas asjaomases riigis tuvastatud rikkumiste võimalikku paralleelsust. Lisaks on vale hagejate väide, mille kohaselt on rikkumised laadilt erinevad, kuna Schindler Holdingu tütarettevõtjad osalesid neljas asjaomases riigis ajavahemikel, mis suures osas kattuvad (Belgias 9. maist 1996 kuni 29. jaanuarini 2004, Saksamaal 1. augustist 1995 kuni 6. detsembrini 2000, Luksemburgis 7. detsembrist 1995 kuni 9. märtsini 2