ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Liidu kohtute poolt tehtud tühistavatel kohtuotsustel on alates lõplikuks muutumise hetkest seadusjõud. See ei ole mitte üksnes tühistava kohtuotsuse resolutsioonil, vaid ka põhjendustel, mis on resolutsiooni aluseks ja seetõttu sellest lahutamatud. Kuid seadusjõud puudutab üksnes kohtulahendiga tegelikult või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.

Mis puudutab kohtuotsust, millega liidu kohus tühistas seetõttu, et nõukogu esitatud tõendid on ebapiisavad vaidlustatud aktide faktilise aluse kinnitamiseks, apellandi esialgse kande nende isikute loetellu, kelle suhtes on piiravaid meetmeid võetud, siis ei saa sellest lõplikuks muutunud järeldusest tõendite ebapiisavuse kohta tuletada, et nõukogu ei saanud hiljem võtta arvesse muid tõendeid, et näidata esitatud põhjenduste tõelevastavust, ja eelkõige rahalise toetuse olemasolu Iraani valitsusele, või tugineda selle valitsuse mõnda muud laadi toetamisele.

Etteheide, et nõukogul oli kohustus juba apellandi esimese loetellu kandmise käigus ammendada kõik tema käsutuses olevad asjaolud ja õiguslikud kvalifikatsioonid, mis võisid põhjendada selle apellandi vastu piiravate meetmete võtmist, kusjuures see kanne on tühistatud seadusjõu omandanud kohtuotsusega, ei saa viia seadusjõu põhimõtte rikkumise tuvastamiseni, sest kuivõrd loogiliselt ei võetud neid tõendeid ja õiguslikke kvalifikatsioone arvesse seadusjõu omandanud lahendis, siis ei saa need kujutada endast õiguslikke või faktilisi asjaolusid, mis tegelikult või vältimatult nimetatud lahendis ära otsustati.

(vt punktid 42, 43, 45 ja 48)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiivi 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ, artikli 15 lõiget 1 tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 7 ja 8 tõlgendada nii, et avaliku võimu juurdepääs andmetele, milleks on perekonnanimi, eesnimi ja vajaduse korral ka aadress, millega saab identifitseerida varastatud mobiiltelefonis avatud SIM-kaartide omanikke, kujutab endast nimetatud isikutele harta viidatud artiklitega tagatud põhiõiguste riivet, mis ei ole aga nii raske, et sellist juurdepääsu tuleks kuritegude ennetamisel, uurimisel, avastamisel ja menetlemisel piirata võitlusega raske kuritegevuse vastu.

Põhikohtuasjas esitatud taotluse, mille abil kriminaalpolitsei soovib saada kriminaalasja uurimisel kohtu luba juurdepääsuks elektroonilise side teenuste osutajate säilitatavatele isikuandmetele, ainus eesmärk on tuvastada nende SIM-kaartide omanikke, mis on avatud 12 päeva pikkuse ajavahemiku jooksul varastatud mobiiltelefoni IMEI koodiga seadmes. Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 40, sooviti selle taotlusega saada juurdepääsu üksnes nendele SIM-kaartidele vastavatele telefoninumbritele ning nende kaartide omanike identiteeti puudutavatele andmetele, milleks on nende perekonnanimi, eesnimi ja vajaduse korral ka aadress. Kui neid andmeid ei võrrelda SIM-kaartidelt lähtuva side andmetega ja asukohaandmetega, ei saa nende abil teada SIM-kaardilt või SIM-kaartidelt lähtuva side kuupäeva, kellaaega, kestust ega adressaati, samuti side toimumise kohta ega side sagedust teatavate isikutega asjaomase ajavahemiku vältel. Need andmed ei võimalda seega teha täpseid järeldusi selliste isikute eraelu kohta, kelle andmetele juurdepääsu sooviti. Sellistel asjaoludel ei saa juurdepääsu ainult nendele andmetele, mille suhtes esitati põhikohtuasjas vaidlusalune taotlus, pidada nende isikute põhiõiguste „raskeks“ riiveks, kelle andmetele juurdepääsu sooviti.

Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 53–57, saab nendele andmetele juurdepääsuga kaasnevat riivet põhjendada üldiselt „kuritegude“ ennetamise, uurimise, avastamise ja menetlemise eesmärgiga, millele viitab direktiivi 2002/58 artikli 15 lõike 1 esimene lause, ilma et oleks vaja neid kuritegusid kvalifitseerida „raskeks“.

(vt punktid 59–63 ja resolutsioon)
Hageja põhjendatud huvi peab hagi eseme seisukohalt esinema hagi esitamise hetkel, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu. Selline vaidlusese – nagu ka põhjendatud huvi – peab säilima kuni kohtuotsuse tegemiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära; see eeldab, et hagi peab selle esitajale tooma lõpptulemuse seisukohast mingit kasu.

Mis puudutab nõuet tühistada määrus, millega kehtestatakse sellised piiravad sektorimeetmed, millega piiratakse Iraani finantseerimisasutusi puudutavaid rahaülekandeid, siis nende meetmete kehtetuks tunnistamine pärast hagi esitamist kaotab Iraani kommertspanga põhjendatud huvi esitada hagiavaldus nimetatud määruse tühistamiseks, kuna see hagi ei saa oma tulemusega tuua talle kasu, mis kinnitaks põhjendatud huvi säilimist. Täpsemalt ei saa väita, et üldised piiravad meetmed, mis peamiselt seisnevad tehingute keelamises liidu pankade ja finantseerimisasutuste ning Iraani Islamivabariigi pankade ja finantseerimisasutuste vahel, võivad konkreetsele ettevõtjale põhjustada kindla mittevaralise kahju, mis on tingitud maine kahjustamisest ja mis on sarnane sellega, mille toob kaasa häbi ja umbusaldus, mis kaasneb asjaomaste isikute avaliku seostamisega näiteks terroristliku organisatsiooniga, või et nende meetmete võimalik tühistamine toob kasu asjaomasele pangale viimase hea nime taastamise kujul ning annab talle seega teataval kujul hüvitise sellise mittevaralise kahju eest. Sellised piiravad sektorimeetmed on rahaliste vahendite ja varade külmutamise individuaalsete meetmetega võrreldes laadilt väga erinevad, kuna need ei ole suunatud konkreetsetele füüsilistele või juriidilistele isikutele, sest nende meetmete kohaldamisala on kindlaks määratud objektiivsetest kriteeriumidest lähtuvalt. Asjaolu, et panga või finantseerimisasutuse tegevust oleks võinud kõnealused piiravad sektorimeetmed mõjutada, ei tähenda, et need meetmed kujutavad endast sanktsiooni selle üksuse konkreetse tegevuse eest, kuna need üldised meetmed kuuluvad kohaldamisele sõltumata kõnealuse üksuse võimalikust osalemisest Iraani tuumarelvade levikus.

Pealegi, isegi kui kahju oleks võimalik hüvitada, ei avalda piiravate sektorimeetmete kehtestamine pangale selget tõhusat mõju, kui pank on piiravate sektorimeetmete kohaldamise kogu perioodi jooksul allutatud sellistele individuaalsetele piiravatele meetmetele, millega on ette nähtud rangemad piirangud.

(vt punktid 50, 55–59, 61, 62 ja 68)
Sellegipoolest tuleb välja tuua, et üldjuhul ei keela kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 punkt c kaubamärgina registreerimast geograafilisi nimetusi, mis on huvigrupi jaoks tundmatud või vähemalt tundmatud geograafilise koha tähistajana, või nimetusi, mille puhul tulenevalt tähistatud koha iseloomust ei ole tõenäoline, et huvigrupp võiks arvata, et asjaomane kaubaliik sellest kohast pärineb või on seal kavandatud.

Tähise registreerimisest tohib kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 punkti c alusel keelduda üksnes siis, kui kohanimi, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse, tähistab kohta, millel on huvitatud isikute silmis taotluse esitamise ajal seos asjaomaste kaupade liigiga, või kui on mõistlik arvata, et niisugune seos võib tulevikus tekkida.

Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktil c üldise huviga seotud eesmärk, et registreerimistaotlusega hõlmatud kauba- või teenuseliike kirjeldavad märgid ja tähised oleks vabalt kasutatavad kõigi poolt, sealhulgas kollektiivkaubamärgi või mitmeosalise või graafilise kaubamärgi osana. Seega hoiab asjaomane säte ära selliste märkide ja tähiste kasutamise ainuõiguse andmise ainult ühele ettevõtjale sel põhjusel, et need on kaubamärkidena registreeritud.

Euroopa Kohus leidis, et kuigi teatava kauba geograafilise päritolu tähis on tavaliselt tõepoolest selle koha tähis, kus seda kaupa valmistati või on võimalik valmistada, ei saa välistada, et seos kauba ja geograafilise asukoha vahel sõltub muudest seose teguritest, näiteks asjaolust, et kõnealune toode on selles geograafilises asukohas välja töötatud ja konstrueeritud.

Sellest järeldub, et Euroopa Kohtu seisukoha põhjal ei tule arvesse võetavate tegurite seas piirduda seosega asjaomase kauba tootmise asukohaga. Siiski ei tähenda see tingimata, et turustamiskoht võib olla üks vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste ning asjaomase koha seostamise tegur, isegi kui tegemist on suveniirtoodetega.

Ainuüksi asjaolu, et kaupu ja teenuseid pakutakse ühes konkreetses kohas, ei kujuta endast nende geograafilise päritolu kirjeldavat tähist, kuna kaupade ja teenuste müügikoht kui selline ei saa tähistada geograafilisest päritolust tulenevaid omadusi, kvaliteeti või olemuslikku eripära, nagu teatav käsitööoskus, traditsioon või kliima, mis on omased teatavale konkreetsele kohale.

(vt punktid 48–50)
Teiseks tuleb seega kindlaks teha, kas tööandja poolt töölepingu lõppemise tõttu hüvitise maksmine on hõlmatud mõistega „töötingimused“ raamkokkuleppe klausli 4 lõike 1 tähenduses. Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et määrav kriteerium selle kindlakstegemiseks, kas meede kuulub selle mõiste alla, on just töötamine, see tähendab töösuhe töötaja ja tema tööandja vahel (12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Carratù, C‑361/12, EU:C:2013:830, punkt 35, ja 13. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, punkt 25).

Euroopa Kohus on seetõttu leidnud, et see mõiste hõlmab ka norme, mille alusel määratakse kindlaks tähtajaliste töölepingute ülesütlemise korral kohaldatavad etteteatamistähtajad (vt selle kohta 13. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, punkt 29).

Nimelt täpsustas Euroopa Kohus, et raamkokkuleppe klausli 4 lõike 1 selline tõlgendus, mis jätaks selle mõiste määratluse alt välja tähtajalise töölepingu ülesütlemise tingimused, tähendaks tähtajalise töölepinguga töötajatele diskrimineerimise vastu antud kaitse kohaldamisala piiramist, eirates nimetatud sätte eesmärki (13. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, punkt 27).

Samas kehtivad kõik need kaalutlused ka sellise hüvitise puhul, mis makstakse töötajale tema tööandjaga sõlmitud töölepingu ülesütlemise tõttu, kuna sellist hüvitist makstakse nendevahelise töösuhte alusel (vt selle kohta 14. septembri 2016. aasta kohtuotsus de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, punkt 31).

Järelikult on selline hüvitis, nagu on kõne all põhikohtuasjas, hõlmatud mõistega „töötingimused“ raamkokkuleppe klausli 4 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 44–48)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. veebruari 2008. aasta direktiiviga 2008/6/EÜ) artikli 2 punkte 1, 1a ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades ja millega postisaadetiste kogumise, sorteerimise, transpordi ja jaotamise teenuseid osutavad autoveo, kaubaveo ja kullerposti ettevõtjad loetakse postiteenuse osutajateks selle direktiivi artikli 2 punkti 1a tähenduses, välja arvatud juhul, kui nende tegevus piirdub postisaadetiste transpordiga.

Direktiivi 97/67 (muudetud direktiiviga 2008/6) artikli 2 punkti 19 ja artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades ja mis panevad kõigile autoveo, kaubaveo ja kullerposti ettevõtjatele kohustuse omada postiteenuste osutamise üldluba, juhul kui need õigusnormid on põhjendatud mõne selle direktiivi artikli 2 punktis 19 loetletud olulise nõudega ja järgivad proportsionaalsuse põhimõtet selles mõttes, et need on sobivad taotletava eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik – seda peab kontrollima eelotsusetaotlused esitanud kohus.

Selle kohta tuleb meelde tuletada, et direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid teenuste suhtes, mis ei kuulu universaalteenuste hulka, kasutusele võtta üldload määral, mis on vajalik, et tagada oluliste nõuete täitmine.

Need nõuded on ammendavalt loetletud selle direktiivi artikli 2 punktis 19 pärast seda, kui need on selles sättes määratletud kui mittemajanduslikud üldpõhjused, mille tõttu liikmesriik võib olla sunnitud kehtestama postiteenuste osutamise tingimused.

Põhikohtuasjades vaidluse all olevate õigusnormide proportsionaalsuse kohta tuleb märkida, et eelotsusetaotlused esitanud kohtul tuleb kõikide asjasse puutuvate õiguslike ja faktiliste asjaolude igakülgse hindamise raames kontrollida, kas sellised õigusnormid on taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on nende saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 43, 44, 49, 61 ja resolutsiooni punkt 2)
Siseturuga kokkusobimatu abikava alusel antud üksikabi tegelikud abisaajad on isiklikult puudutatud komisjoni otsusest, millega see abikava tunnistati siseturuga kokkusobimatuks ja määrati abi tagasinõudmine, ning see välistab selle, et hagejat loetakse isiklikult puudutatuks ainuüksi sel põhjusel, et ta on selle abikava võimalik abisaaja. Sellest ei saa siiski tuletada, et kui analüüsitakse otsust, millega abikava tunnistatakse siseturuga kokkusobimatuks, siis ainus asjassepuutuv kriteerium selle hindamiseks, kas hageja on sellest otsusest ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses isiklikult puudutatud, seisneb selles, kas hageja on selle abikava alusel antud abi tegelik abisaaja või võimalik abisaaja.

Nimelt on see kohtupraktika, mis on välja kujunenud spetsiifilises riigiabi valdkonnas, ainult konkreetse asjassepuutuva kriteeriumi eriline väljendus selle hindamisel, kas isik on aktist isiklikult puudutatud ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, mille kohaselt isik on teisele isikule adresseeritud otsusest isiklikult puudutatud siis, kui see otsus puudutab teda talle omaste tunnuste või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab.

Seega see asjaolu, et hageja võib kuuluda või mitte kuuluda siseturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava alusel antud üksikabi tegelike abisaajate või võimalike abisaajate kategooriasse, on määrava tähtsusega selleks, et kindlaks teha, kas hageja on sellest otsusest isiklikult puudutatud, kui iga võimaluse suhtes on kindlaks tehtud, et nimetatud hageja on lisaks sellest otsusest puudutatud talle omaste tunnuste või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab.

(vt punktid 46–48)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004, artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et „eksitava tegevusetusena“, selle sätte tähenduses ei käsitleta asjaolu, et tarbijale ei esitata teavet katsetingimuste kohta, millest lähtudes määrati tolmuimeja energiaklass, mis on näidatud märgisel, mille vorm on esitatud komisjoni 3. mai 2013. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 665/2013, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2010/30/EL seoses tolmuimejate energiamärgistusega, II lisas.

Selles osas tuleb sedastada, et direktiivi 2010/30 ja delegeeritud määrust nr 665/2013 tuleb tõlgendada nii, et energiamärgisele ei tohi lisada mingit teavet tingimuste kohta, millest lähtudes mõõdeti tolmuimeja energiatõhusust. Nimelt on direktiivi 2010/30 põhjenduses 8 täpsustatud, et on vaja kehtestada kõikide sama tüüpi toodete jaoks ühtne märgistus. Sellest järeldub, et delegeeritud määrusega nr 665/2013 koosmõjus direktiiviga 2010/30 on vastuolus, kui energiamärgisele lisatakse muu märgis kui liidu ökomärgis, nagu käesoleval juhul.

Nimetatud keelust tuleneb, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 4 kohaselt ei saa selle direktiivi artiklit 7 kohaldada asjaolule, et energiamärgisel puudub teave tolmuimejate energiatõhususe katsetingimuste kohta.

Mis teiseks puudutab seda, et energiamärgisel ja mujal puudub teave katsetingimuste kohta, siis selles osas tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 1 kohaselt loetakse kaubandustava eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks. Veel ilmneb sama artikli lõikest 5, et oluliseks loetakse kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaami või turustamisega seotud teabele esitatavad liidu õigusaktidega kehtestatud nõuded.

Käesoleval juhul ei saa tingimusi, millest lähtudes mõõdetakse asjaomase tolmuimejamudeli energiatõhusust, käsitleda keskmise tarbija jaoks olulise teabena.

(vt punktid 35, 36, 40–43 ja 46 ning resolutsiooni punkt 1)
72

Siinkohal tuleb tõdeda, et EFSA 6. jaanuari 2015. aasta arvamuses on märgitud, et „[a]sümptomaatilised peremeestaimed ja ausümptomaatilised või kerged nakkused võivad üksnes visuaalsel vaatlusel või ka laboratoorsetel testidel põhineva kontrolli käigus tähelepanuta jääda, juhul kui nakkus on varases staadiumis või kui bakter on taimes ühtlaselt levinud“ (lk 6). Nimetatud arvamuse kohaselt järeldub sellest, et sümptomivabadel või hiljuti nakatunud taimedel on Xylella bakteri esinemist raske avastada (lk 97). Nimetatud arvamuse kohaselt järeldub sellest, et „[k]ui võtta arvesse, et haigus levib ühelt taimelt teisele vektorputukate abil ja et vektorputukate kaudu bakteriga nakatumise ning sümptomite ilmnemise või bakteri taimes tuvastamise võimalikkuse vahele jääb peiteaeg, siis on nakatunuks tunnistatud taimede hävitamise käigus oluline hävitada ka kõik nende naabruses asuvad taimed“ (lk 100).
1.

Euroopa Kohtule esitatud kehtivust puudutavate küsimuste analüüs ei toonud ilmsiks ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada komisjoni 18. augusti 2016. aasta rakendusmääruse (EL) 2016/1395, millega kehtestatakse uuesti lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit ning äriühingute Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd., Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd., Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd., Wei Hao Shoe Co. Ltd., Wei Hua Shoe Co. Ltd. ja Win Profile Industries Ltd toodetud nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks ning täidetakse Euroopa Kohtu otsust liidetud kohtuasjades C‑659/13 ja C‑34/14, ega komisjoni 13. septembri 2016. aasta rakendusmääruse (EL) 2016/1647, millega kehtestatakse uuesti lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse ajutine tollimaks nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes, mis on pärit Vietnamist ning mida toodavad äriühingud Best Royal Co. Ltd, Lac Cuong Footwear Co. Ltd, Lac Ty Co. Ltd, Saoviet Joint Stock Company (Megastar Joint Stock Company), VMC Royal Co. Ltd, Freetrend Industrial Ltd. ja temaga seotud äriühing Freetrend Industrial A (Vietnam) Co. Ltd., Fulgent Sun Footwear Co. Ltd, General Shoes Ltd, Golden Star Co. Ltd, Golden Top Company Co. Ltd, Kingmaker Footwear Co. Ltd., Tripos Enterprise Inc., Vietnam Shoe Majesty Co. Ltd, ning täidetakse Euroopa Kohtu otsust liidetud kohtuasjades C‑659/13 ja C‑34/14, kehtivust.
Määruse 1/2003 artikli 23 lõike 2 punktist a tuleneb, et komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu rikuvad ELTL artiklit 101 või 102. Komisjoni õigus määrata rikkumiste korral trahve ja võtta selleks vastu otsuseid hõlmab tingimata õigust tuvastada asjasse puutuvaid rikkumisi. Komisjoni õigust määrata karistusi määruse 1/2003 artikli 23 alusel ei mõjuta mingil määral asjaolu, et rikkumiseks kvalifitseeritav tegevus on lõppenud. Eeltoodust tuleneb, et komisjoni õigus määrata trahve annab talle ka tuletatud pädevuse rikkumisi tuvastada, ilma et ta oleks kohustatud tõendama õigustatud huvi neid tuvastada, sealhulgas juhul, kui tegemist on varem toimunud rikkumistega.

Samuti, määruse 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause kohaselt võib komisjon juhul, kui ta kaebuse põhjal või omal algatusel leiab, et ELTL artiklit 101 või 102 rikutakse, otsusega nõuda asjaomastelt ettevõtjatelt või ettevõtjate ühendustelt sellise rikkumise lõpetamist. Kui komisjon teostab nimetatud sätte alusel oma õigust kohustada rikkumine lõpetama, tuleneb sellest seega tingimata tema õigus asjasse puutuv rikkumine tuvastada ning järelikult ei ole komisjon kohustatud tõendama õigustatud huvi seda tuvastada.

(vt punktid 57–59)
Mis puutub valikulise eelise olemasolu tingimusse, siis riigiabiks loetakse selline sekkumine, mis oma vormist sõltumata võib otseselt või kaudselt soodustada ettevõtjaid või mida tuleb pidada majanduslikuks eeliseks, mida abisaajast ettevõtja tavalistes turutingimustes ei oleks saanud. Seega loetakse eelkõige abiks mitmesuguses vormis sekkumisi, mis leevendavad ettevõtja eelarvet ja mis seetõttu ei ole küll subsiidiumid selle sõna kitsas tähenduses, ent on siiski samalaadsed ja samasuguse mõjuga. ELTL artikli 107 lõige 1 ei erista riigi sekkumisi nende põhjuste ja eesmärkide alusel, vaid määratleb need nende tagajärgede alusel ja seega sõltumatult kasutatud tehnikast. Kuna maksumeetmed on oma laadilt riigiabi majandushuviühingutele ja kuna Üldkohus ei tunnista neid majandushuviühinguid nimetatud meetmest kasu saajaks, kuna nad olid maksualaselt läbipaistvad, siis välistab Üldkohus, et neid võiks lugeda riigiabi saajateks pelgalt oma õigusliku vormi tõttu ja selle vormiga seotud kasumi maksustamise eeskirjade tõttu. Kuid meetme „riigiabiks“ kvalifitseerimine ei saa sõltuda asjaomaste ettevõtjate õiguslikust seisundist ega kasutatud tehnikast.

(vt punktid 36 ja 46)
Ühelt poolt Türgi Vabariigi ja teiselt poolt EMÜ liikmesriikide ning ühenduse vahel 12. septembril 1963 Ankaras sõlmitud lepingu assotsiatsiooni loomiseks Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel, mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ, 23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud ja EMÜ-Türgi lepingule lisatud lisaprotokolli, mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 ning EÜ-Türgi assotsiatsiooninõukogu 22. detsembri 1995. aasta otsuse nr 1/95 tolliliidu lõppetapi rakendamise kohta sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt võivad Türgis asuvad kaubaveoga tegelevad autoveoettevõtjad sellist vedu kõnealusesse liikmesriiki või läbi selle liikmesriigi territooriumi teostada üksnes juhul, kui neile on asjaomase liikmesriigi ja Türgi Vabariigi vahelise kahepoolse lepingu alusel seda liiki veo jaoks kindlaks määratud kvoodi piires väljastatud tunnistus või luba, mille väljastamiseks esineb oluline avalik huvi, tingimusel et need õigusnormid ei sisalda uut teenuste osutamise vabaduse piirangut lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 tähenduses; seda peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.

Sellega seoses tuleb esile tuua, et EMÜ-Türgi lepingu artiklist 15 ja lisaprotokolli artikli 42 lõikest 1 tuleneb, et vedude suhtes kohaldatavaid liidu sätteid ja nende sätete alusel vastu võetud akte võib assotsiatsiooninõukogu laiendada Türgi Vabariigile, võttes muu hulgas arvesse tema geograafilist asendit. Seega seni, kuni assotsiatsiooninõukogu ei ole EMÜ-Türgi lepingu artikli 15 ja lisaprotokolli artikli 42 lõike 1 kohaselt veoteenuseid käsitlevaid õigusnorme vastu võtnud, reguleerivad Türgi veoettevõtjate pääsemist liidu veoteenuste turule jätkuvalt liikmesriikide riigisisesed õigusnormid ning liikmesriikide ja Türgi Vabariigi vahel sõlmitud kahepoolsed lepingud.

(vt punktid 45–47 ja 58 ning resolutsioon)