Puuete tõttu diskrimineerimise küsimuses nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 21 lõige 1 liidu seadusandjalt täpsemalt seda, et viimane ei sätestaks mingit erinevat kohtlemist tulenevalt eelkõige püsivast füüsilisest, vaimsest või psüühilisest vaegusest tingitud piirangust, mis võib koostoimes erinevate takistustega tõkestada asjaomase isiku täielikku ja tõhusat osalemist tööelus teiste töötajatega võrdsetel alustel, välja arvatud juhul, kui niisugune erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.

Eelotsuse küsimuse analüüs ei toonud välja ühtki asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2006/126 juhilubade kohta III lisa punkti 6.4 kehtivust, võttes arvesse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 20, artikli 21 lõiget 1 või artiklit 26.

Nimelt, isiku erinev kohtlemine vastavalt tema mootorsõiduki juhtimiseks vajalikule nägemisteravusele või selle puudumisele ei ole põhimõtteliselt vastuolus puuete tõttu diskrimineerimise keeluga Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 21 lõike 1 tähenduses, tingimusel et niisugune nõue ka tegelikult vastab avaliku huvi eesmärgile, et ta on vajalik ega ole ülemäära koormav. Kehtestades III lisas 2. rühma sõidukijuhtidele (selle lisa tähenduses) halvemini nägeva silma nägemisteravuse miinimumtaseme, on direktiivi 2006/126 eesmärk suurendada liiklusohtust ja ühtlasi vastata ka liiklusohutuse suurendamise üldise huvi eesmärgile. Mis puudutab mootorsõidukijuhtide nägemisega seotud miinimumnõuete vajalikkust, siis on liiklusohutuse tagamiseks hädavajalik, et isikud, kellele on väljastatud juhiluba, omavad asjakohaseid füüsilisi võimeid, eelkõige mis puudutab nende nägemist, kuivõrd füüsilised häired võivad tuua endaga kaasa tõsiseid tagajärgi. Liidu seadusandja tasakaalustas ühelt poolt liiklusohutusest lähtuvad kaalutlused ja teiselt poolt nägemispuuetega inimeste õiguse diskrimineerimise keelule viisil, mida ei saa soovitud eesmärgi suhtes käsitada ebaproportsionaalsena.

Lisaks, isegi kui Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 26 nõuab, et liit austaks ja tunnustaks puuetega inimeste õigust saada kasu integratsioonimeetmetest, ei tähenda selles artiklis väljendatud põhimõte seda, et liidu seadusandja peaks võtma vastu ühe või teise konkreetse meetme. Nimelt, selleks, et kõnealuse artikli mõju oleks täielik, tuleb seda sisustada liidu õiguse või siseriikliku õiguse sätetega. Järelikult ei ole see artikkel iseenesest piisav, et anda isikutele subjektiivne õigus, millele sellisena saaks tugineda.

Asjaolu, et 1. rühma sõidukijuhtidele (direktiivi 2006/126 III lisa tähenduses), kes ei vasta eeskätt asjaomastele nägemisteravuse nõuetele, võib „erandjuhtudel” kaaluda juhiloa andmist, juhul kui juht läbib oma sõidukijuhtimise sobivust puudutava individuaalse eksami, samas kui 2. rühma sõidukijuhtidel niisugune võimalus puudub, ei kujuta endast Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 20 vastuolus olevat erinevat kohtlemist. Liidu seadusandja kandis hoolt selle eest, et tekitas kaks juhtide kategooriat vastavalt sõiduki gabariidile, transporditavate reisijate arvule ja seega nende sõidukite juhtimisest tulenevale vastutusele. Nimelt, asjaomaste veokite omadused, nagu suurus, kaal või ka manööverdusvõime, õigustavad erinevaid nõudeid nende juhtimiseks loa väljastamisel. Järelikult ei ole nende sõidukite juhtide olukorrad võrreldavad. Kui nimetatud olukorrad ei ole võrreldavad, ei riku asjaomaste olukordade erinev kohtlemine ka ühe või teise rühma sõidukijuhi õigust „võrdsusele seaduse ees”, millele on pühendatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 20.

(vt punktid 50, 51, 54, 72, 78, 80, 83, 84, 86 ja resolutsioon)