KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 13. jaanuaril 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑161/15

Abdelhafid Bensada Benallal

versus

État belge

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus))

„Eelotsusetaotlus — Liidu õiguse üldpõhimõte — Kaitseõigused — Õigus olla ärakuulatud — Avalikul huvil põhinev väide — Omal algatusel tõstatamine — Võrdväärsuse põhimõte — Liikmesriigi kohtu ülesanded ja liidu kohtu ülesanded — Liidu kodanik — Lahkumisettekirjutus — Õiguste kuritarvitamine”

I. Sissejuhatus

1. Kas kaitseõiguste, mille alla kuulub ka õigus olla ära kuulatud enne mis tahes otsuse tegemist haldusasutuse poolt, tagamise kohustusel on liikmesriigi avaliku korra normide tasemega sarnane tase, nii et viimase astme halduskohus peab võrdväärsuse põhimõtet järgides tegema otsuse väite kohta, et on rikutud õigust olla ärakuulatud, mis on esitatud esimest korda alles tema ees, nagu see on riigisiseses õiguses lubatud avalikul huvil põhinevate väidete puhul?

2. Selline on sisuliselt küsimus, mille Belgia Conseil d’État (kõrgeim kohus) esitas kohtuvaidluse raames, mille pooled on Hispaania kodanik A. Bensada Benallal ja Belgia välismaalaste amet (Office des étrangers) ning mille ese on viimati nimetatud ameti 26. septembri 2013. aasta otsus tunnistada kehtetuks põhikohtuasja kaebaja elamisluba ning teha talle Belgia territooriumilt lahkumise ettekirjutus.

3. Täpsemalt tegi välismaalaste amet aasta pärast kaebajale töötaja elamisloa väljastamist nimetatud otsuse põhjendusel, et oli selgunud, et „asjaomane isik esitas valeandmed, mis olid määrava tähtsusega tema elamisõiguse tunnustamisel Berchem-Sainte-Agathe’i [(Belgia)] omavalitsusüksuse poolt. [Sotsiaalkindlustusamet] leidis nimelt oma 4. septembri 2013. aasta aruandes, et ükski äriühingu […] deklareeritud isikutest ei olnud kindlustatud töötajate üldises sotsiaalkindlustusskeemis: „Arvukad täpsed ja ühtelangevad tõendid tõendavad õiguslikult piisavalt, et [see] äriühing […] ei teosta tegevust, mis annaks töötajatele tööd, ja seega, et puuduvad töölepingud deklareeritud isikute […] ja äriühingu vahel””.

4. Põhikohtuasja kaebaja esitas Conseil du contentieux des étrangers’ile (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) 2. jaanuaril 2014 selle otsuse peale kaebuse, milles nõudis otsuse tühistamist. Oma kaebuse põhistamiseks esitas põhikohtuasja kaebaja üheainsa väite, et oli rikutud üht haldusaktide formaalset põhjendamist käsitlevat õigusnormi; hea halduse põhimõtet; õiguskindluse põhimõtet; proportsionaalsuse põhimõtet; ettevaatlikkuse ja täpsuse põhimõtet; kohusetruu halduse põhimõtet; põhimõtet, et ametiasutused on kohustatud tegema otsuseid, võttes arvesse juhtumi kõiki asjaolusid, ning samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) ( 2 ) artiklit 35.

5. Selle ainsa väite lahtiseletamiseks esitatud argumentides väitis põhikohtuasja kaebaja muu hulgas, et vaidlusalune otsus oli põhjendamata. Ta märkis sellega seoses, et sotsiaalkindlustusameti aruannet, mille alusel vaidlusalune otsus tehti, ei olnud sellele otsusele lisatud ega ka otsuse enda raames sisuliselt äratoodud; samuti ei olnud seda aruannet talle enne otsuse teatavaks tegemist edastatud, mistõttu põhikohtuasja kaebajal ei olnud võimalik mõista teda kahjustava otsuse põhjuseid.

6. Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) jättis kaebuse rahuldamata 30. aprilli 2014. aasta otsusega. Selles otsuses märkis nimetatud kohus eeskätt järgmist: „Igal juhul tõdeb Conseil [du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus)], et sellest, kui kaebaja esitas äriühinguga […] sõlmitud töölepingu kuni [sotsiaalkindlustusameti] sotsiaalinspektori aruandeni, mille tulemusel tehti [vaidlusalune] otsus, oli möödunud peaaegu aasta ning et selle ajavahemiku vältel ei esitanud ega edastanud kaebaja vastustajale mingit teavet seoses kaebuses tõstatatud probleemidega, mis tal väidetavalt tekkisid kõnealuse äriühinguga sõlmitud töölepingu raames. Kui kaebaja leidis, et tal on võimalik esitada andmeid, mis takistavad elamisloa kehtetuks tunnistada, oli ta kohustatud neist vastustajale teatama, mitte vastustaja ei olnud kohustatud kaebajal paluma selle kohta oma seisukohti esitada. Conseil [du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus)] meenutab, et kaebaja on kohustatud tõendama, et ta vastab selle õiguse olemasolu ja säilimise tingimustele, millele ta tugineb. Kuna kaebaja esitas Belgias töötajana registreerimise tunnistuse taotluse, võis/pidi ta õiguspäraselt eeldama, et töölepingu täitmata jätmine (isegi kui see toimus temast sõltumata) toob kaasa tagajärjed tema riigis viibimisele, ja olema teadlik, et ta peab ise selle teabe vastustajale edastama, mida ta aga haldustoimikust nähtuvalt ei teinud. Asjaolu, et kaebaja „ei saanud ühtegi tähtkirja, nagu uurimise käigus kinnitust leidis, ja et tal seega ei olnud võimalust olla ärakuulatud”, ei sea eelnevat järeldust kahtluse alla, kuna kaebaja etteheide seondub tema ärakuulamisega [sotsiaalkindlustusameti] 4. septembri 2013. aasta aruande koostanud sotsiaalinspektori poolt (kusjuures see ärakuulamine ei põhine ainult seletustel, vaid ka objektiivsetel tuvastatud asjaoludel, millest kaebaja ei ole ühtegi vaidlustanud) ega seondu otseselt [vaidlusaluse] otsusega.”

7. Põhikohtuasja kaebaja esitas 10. mail 2014 Conseil d’État’le (Belgia kõrgeim kohus) kassatsioonkaebuse; selles kaebuses on eeskätt esitatud väide, millega põhikohtuasja kaebaja heidab Belgia välismaalaste ametile ette, et ta oleks pidanud ta enne vaidlusaluse otsuse tegemist ära kuulama. Sellega seoses viitab põhikohtuasja kaebaja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artiklite 41 ja 51 rikkumisele, samuti kaitseõiguste tagamise põhimõtte, võistlevuse põhimõtte ja audi alteram partem põhimõtte rikkumisele.

8. Belgia välismaalaste amet väidab vastu eeskätt seda, et väide on vastuvõetamatu, sest see esitati esimest korda alles kassatsioonimenetluse raames ja tegemist ei ole avalikul huvil põhineva väitega.

9. Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) märgib, et põhikohtuasja kaebaja esitas tema ees väite, mida ta ei esitanud Conseil du contentieux des étrangers’is (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus). Belgia õiguse kohaselt saab Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) sellise väite vastuvõetavaks lugeda vaid siis, kui tegemist on avalikul huvil põhineva väitega. Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) täpsustab, et Belgia õiguse kohaselt on avaliku korra normid need normid, millel on Belgia õiguskorras fundamentaalne tähtsus; nendeks on näiteks haldusasutuste ja kohtute pädevust, kaitseõiguste tagamist ning ka teatud põhiõigusi reguleerivad normid.

10. Tuginedes eeskätt kohtuotsustele van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318) ja Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615) on Conseil d’État’l (Belgia kõrgeim kohus) kahtlusi seoses sellega, kas liidu õiguse üldpõhimõttel, et tuleb tagada kaitseõigused, sealhulgas õigus olla ärakuulatud, on liidu õiguskorras sarnane staatus, ning kas võrdväärsuse põhimõte nõuab, et ta analüüsiks väidet, et on rikutud kaitseõigusi, mis esitati esimest korda alles kassatsiooniastmes, nagu see on riigisiseses õiguses lubatud avalikul huvil põhinevate väidete puhul.

11. Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas liidu õiguse üldpõhimõttel, et tuleb tagada kaitseõigused, sealhulgas isiku õigus olla liikmesriigi ametiasutuse poolt ärakuulatud enne, kui see ametiasutus teeb asjaomase isiku huve kahjustada võiva mis tahes otsuse, näiteks tema elamisloa kehtetuks tunnistamise otsuse, on liidu õiguskorras tähtsus, mis on võrdväärne Belgia avaliku korra normide tähtsusega riigisiseses õiguses, ja kas võrdväärsuse põhimõte nõuab, et väidet, et on rikutud liidu õiguse üldpõhimõtet, et tuleb tagada kaitseõigused, peab olema võimalik esitada esimest korda Conseil d’État’s (Belgia kõrgeim kohus) toimuvas kassatsioonimenetluses, nagu see on riigisiseses õiguses lubatud avalikul huvil põhinevate väidete puhul?”

12. Selle küsimuse kohta esitasid kirjalikud märkused põhikohtuasja kaebaja, Belgia valitsus, Prantsuse valitsus ning Euroopa Komisjon. Need menetlusosalised (välja arvatud põhikohtuasja kaebaja, kelle esindaja kohtuistungil ei osalenud), kuulati ära ka 19. novembri 2015. aasta kohtuistungil.

II. Analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

13. Käesolev kohtuasi pakub Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada kohtu ülesandeid halduskohtuvaidluse raames, eeskätt seda, kas kohtul on võimalik lugeda vastuvõetavaks väide, et on rikutud õigust olla ärakuulatud, mis on esitatud esimest korda alles kassatsiooniastmes, või isegi tõstatada see väide omal algatusel.

14. Enne eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse kahe haru analüüsimist tuleb ära tuua neli sissejuhatavat märkust.

15. Esimene neist seondub põhikohtuasja aluseks oleva õigusliku ja faktilise raamistiku tõlgendamise ja täpsemalt Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) seisukohaga, et väide, et on rikutud õigust olla ärakuulatud, esitati esimest korda alles kassatsiooniastmes. Lugedes Conseil du contentieux des étrangers’i (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) 30. aprilli 2014. aasta otsust, mille asjaomaseid punkte on tsiteeritud käesoleva ettepaneku punktis 6, ilmneb, et see kohus tõlgendas talle esitatud ainsat väidet nii, et see hõlmab – vähemalt kaudselt – põhikohtuasja kaebaja õiguse olla ärakuulatud enne vaidlusaluse otsuse tegemist eiramist Belgia välismaalaste ameti poolt. Nimelt kinnitab Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus), et kui põhikohtuasja kaebaja „leidis, et tal on võimalik esitada andmeid, mis takistavad elamisloa kehtetuks tunnistada, oli ta kohustatud neist vastustajale teatama, mitte vastustaja ei olnud kohustatud kaebajal paluma selle kohta oma seisukohti esitada”. Esmapilgul on seega selgelt tegu seisukohavõtuga selle etteheite põhjendatuse kohta ja Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) oleks sellest tulenevalt võinud kassatsioonimenetluse raames lihtsalt analüüsida esimese astme kohtu analüüsi põhjendatust ning vajaduse korral seda parandada. ( 3 )

16. Sellegipoolest on selge, et ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute vahelise pädevuse jaotuse raames on põhikohtuasja kaebaja poolt esimeses kohtuastmes esitatud kaebuse ulatusele Conseil d’État (kõrgeim kohus) poolt antud tõlgendus hõlmatud eelotsusetaotluse esitanud kohtu ainupädevusega ning Euroopa Kohtu asi ei ole sellesse sekkuda. Sellest tulenevalt peab Euroopa Kohus käsitama lõplikult tuvastatuna asjaolu, et liidu õiguse alusel esitatud väide, et on rikutud õigust olla ärakuulatud, esitati alles kassatsioonimenetluses eelotsusetaotluse esitanud kohtus.

17. Sama kehtib seoses asjaomase väite kvalifikatsiooniga siseriiklikus õiguses, ehkki Belgia valitsus selle oma kirjalikes märkustes vaidlustas (see on minu teine sissejuhatav märkus). Nimelt ei ole eelotsusemenetluse raames Euroopa Kohtu pädevuses teha otsust erinevuse kohta, mis nimetatud valitsuse väitel esineb riigisiseses õiguses esiteks distsiplinaar‑ ja karistusõiguse valdkonnas kaitseõiguste rikkumise ja teiseks õiguse olla ametiasutuse poolt ärakuulatud enne isiku huve kahjustava otsuse tegemist rikkumise vahel; esimesel juhul olevat tegemist avalikul huvil põhineva väitega, mille võib tõstatada omal algatusel, samas kui teisel juhul ei ole tegemist avalikul huvil põhineva väitega, mistõttu seda ei ole võimalik omal algatusel tõstatada. ( 4 )

18. Sellega seoses piisab, kui tuvastada, et Conseil d’État (Belgia kõrgeim kohus) hõlmab oma eelotsusetaotluses õiguse olla ärakuulatud tagamise kaitseõiguste tagamisega ning lähtub eeldusest, et selle õiguse tagamise küsimust võib riigisisese õiguse kohaselt analüüsida omal algatusel; pealegi õigustab just see viimane asjaolu eelotsuse küsimuse keskendatust nõuetele, mis tulenevad võrdväärsuse põhimõtte järgimisest.

19. Minu kolmas sissejuhatav märkus seondub liidu õiguse kohaldamisala ning Belgia välismaalaste ameti hinnanguga, mida kinnitas Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus), et põhikohtuasja kaebaja elamisloa kehtetuks tunnistamise aluseks oli liidu õiguse sätete kuritarvitamine või pettus.

20. Põhikohtuasja kaebaja vaidlustas Belgia välismaalaste ameti sellise kvalifikatsiooni, väites et viimane eiras direktiivi 2004/38 artiklit 35 „Õiguste kuritarvitamine”, mille kohaselt on liikmesriikidel eeskätt võimalik „[õ]iguste kuritarvitamise või pettuse […] puhul […] vastu võtta vajalikud meetmed käesolevast direktiivist tulenevate õiguste lõpetamiseks, kehtetuks tunnistamiseks või nendest keeldumiseks”, järgides seejuures proportsionaalsuse põhimõtet.

21. On täiesti mõeldav küsida, kas õiguste selline kuritarvitamine või pettus (eeldusel, et see on tuvastatud) välistab liidu õiguse kohaldamisalast sellise liikmesriigi kodaniku olukorra, kes on kasutanud üht EL toimimise lepinguga tagatud liikumisvabadust; sellisel juhul muutuks esitatud küsimus asjakohatuks.

22. Nagu mul oli juba juhust täpsustada oma ettepanekus kohtuasjas Fonnship ja Svenska Transportarbetareförbundet (C‑83/13, EU:C:2014:201, punktid 62 ja 66), ei leia Euroopa Kohtu praktikast täiesti ühest vastust küsimusele, kas õiguse kuritarvitamise mõiste kujutab endast reeglit, mis võib piiritleda liidu õigusnormide kohaldamisala, – kui see on nii, puudub Euroopa Kohtul pädevus vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele – või on see mõeldud olema hoopis reegel või põhimõte, mis võimaldab piirata nimetatud sätetega antud (subjektiivse) õiguse kasutamist – sellisel juhul oleks võimalik asuda seisukohale, et põhikohtuasja olukord kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse ning Euroopa Kohtule esitatud küsimusele tuleb anda vastus. ( 5 )

23. Ilma et siinkohal oleks vaja korrata argumente, mis räägivad teise teesi kasuks, kaldun ma arvama, et õiguse kuritarvitamise keelu käsitamine põhimõttena, mis piiritleb liidu õigusnormide kohaldamisala, tähendaks seda, et sellele antakse liikumise põhiõiguste suhtes samasugune staatus nagu õigustatuse eeskirjale („rule of reason”); see aga näib mulle ekslik ja ebakohane. Nimelt tingiks sellise staatuse tunnustamine selle, et enne olukorra käsitamist liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvana tuleks iga kord kontrollida, kas konkreetses olukorras on tegemist õiguse kuritarvitamisega. Selline kuritarvituse ja õiguse vaheline liigestatus, mille raames selgitatakse esmajärjekorras välja kuritarvituse, mitte õiguse olemasolu, kahjustaks minu arvates oluliselt EL toimimise lepinguga tagatud liikumisvabaduste kasulikku mõju. ( 6 )

24. Lisaks sellele kinnitab direktiivi 2004/38 artikkel 35 minu arvates, et õiguse kuritarvitamise keeld kujutab endast liidu õigusega eraõiguslikele isikutele antud subjektiivseid õigusi piiritlevat põhimõtet. Nimelt piirdub see säte sellega, et annab liikmesriikidele loa võtta meetmed selle liikmesriigi poolt varem liidu kodanikele ja nende pereliikmetele antud õiguse kuritarvitamise eest karistamiseks.

25. Seega kuulub selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjas, minu arvates kindlasti liidu õiguse kohaldamisalasse. Euroopa Kohus peaks seega andma sisulise vastuse küsimusele, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus talle esitas.

26. Viimaseks seondub minu neljas sissejuhatav märkus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse piiritlemisega.

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtult selgitusi kaitseõiguste – sealhulgas asjaomase isiku õiguse olla ametiasutuse poolt enne teda kahjustava otsuse tegemist ärakuulatud – tagamise kui liidu õiguse üldpõhimõtte kohta; ta ei pea oma küsimuses silmas seda õigust nii, nagu see on ette nähtud harta artiklites 41 ja 47; neist esimesele tugines muuseas põhikohtuasja kaebaja oma kassatsioonkaebuses, mille ta esitas Conseil d’État’le (Belgia kõrgeim kohus).

28. Harta artikli 41 kohaldamine liikmesriikide suhtes liidu õiguse rakendamisel, st siis, kui liikmesriikide võetavad siseriiklikud meetmed kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse ( 7 ), on endiselt lahkarvamuste allikaks.

29. Ehkki „õigus heale haldusele”, mille see artikkel ette näeb, kätkeb vastavalt artikli 41 lõike 2 punktile a „igaühe õigust, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada”, on see säte vastavalt artikli 41 lõikele 1 adresseeritud vaid „liidu institutsioonid[ele], organi[tele] ja asutus[tele]”.

30. Reas kohtuotsustes järeldas Euroopa Kohus sellisest sõnastusest, et harta artikli 41 lõige 2 ei ole liikmesriikide suhtes kohaldatav; ( 8 ) sellest tulenevalt analüüsis ta neist kohtuasjadest mõnedes esitatud küsimusi liidu õiguse üldpõhimõtte alusel, et tuleb tagada kaitseõigused, mille hulka kuulub õigus olla ärakuulatud. ( 9 )

31. Kuid ühe teise kohtupraktika suuna raames asus Euroopa Kohus seisukohale, et harta artikkel 41 võib olla kohaldatav liikmesriikide meetmete suhtes, kui liikmesriigid kohaldavad liidu õigust; ( 10 ) ta tuvastas, et see artikkel on „üldkohaldatav” ( 11 ).

32. Nagu ma meenutasin oma ettepanekus kohtuasjas CO Sociedad de Gestion y Participación jt (C‑18/14, EU:C:2015:95, 48. joonealune märkus), kohustab harta artikli 51 lõige 1 liikmesriike kohaldama harta sätteid „liidu õiguse kohaldamise korral”. Sellises olukorras peavad liikmesriigid seega järgima harta sätteid, sealhulgas harta artikli 41 lõike 2 punktis a ette nähtud haldussubjekti õigust olla ärakuulatud. Harta artikli 41 grammatiline tõlgendus, mis välistab selle kohaldamise liikmesriikide suhtes, viiks aga seisukohani, et artiklis 41 ette nähtud õigus olla ärakuulatud kujutab endast erandit harta artiklist 51, mille kohaselt kohaldatakse kõiki „harta sätte[i]d” liikmesriikide suhtes, kui nad kohaldavad liidu õigust. Nagu märkis kohtujurist Wathelet oma ettepanekus kohtuasjas Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, punkt 56) „ei [ole] loogiline […], et harta artikli 41 sõnastus võib nii sätestada harta artikliga 51 kehtestatud reeglist erandi, mis võimaldab liikmesriikidel jätta harta ühe artikli kohaldamata isegi siis, kui nad kohaldavad liidu õigust”.

33. Põhikohtuasjas kujutab vaidlusalune otsus, millega Belgia välismaalaste amet tunnistas kehtetuks ühe liidu kodaniku elamisloa ja tegi talle Belgia Kuningriigi territooriumilt lahkumise ettekirjutuse, endast ilmselgelt meedet, mis kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse, kuivõrd selle eesmärk on täpsemalt direktiivi 2004/38 artikliga 35 antud loa kasutamine.

34. Euroopa Kohus võiks seega esitatud küsimuse ümber sõnastada nii, et ta vastaks sellele pigem harta artikli 41 lõike 2 kui liidu õiguse üldpõhimõtte, et tuleb tagada kaitseõigused (sealhulgas õigus olla ärakuulatud), kohaldamise seisukohast; see näib mulle eespool esitatud kaalutlusi arvestades kõige sobivam lahendus.

35. Nende täpsustustega arvestades on esitatud küsimusel minu arvates kaks haru. Esiteks tuleb analüüsida, kas võrdväärsuse põhimõtte kohaldamine on seatud sõltuvusse sellest, kas õiguse olla ärakuulatud tagamisel on liidu õiguskorras sarnane tase sellega, mis sel on riigisiseses õiguses väite omal algatusel tõstatamise võimaluse olemasoluks; eelotsusetaotluse esitanud kohus on sellisel seisukohal. Kui see nii on, tuleb teiseks välja selgitada, kas õigus olla ärakuulatud kujutab endast avaliku korra normi, mille eiramise küsimust võib liidu kohus omal algatusel analüüsida; sellisel juhul tõusetub vaidlusalune küsimus, kas selle õiguse eiramist tuleb käsitada oluliste menetlusnormide rikkumisena.

B. Võrdväärsuse põhimõtte kohaldamine, mis on seatud sõltuvusse sellest, kas liidu õigusnormi tase on sarnane nende riigisiseste õigusnormide tasemega, mida võib kohaldada omal algatusel

36. Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud, et õigus olla ärakuulatud tagab igale isikule võimaluse teha haldusmenetluses enne, kui tehakse mis tahes otsus, mis võib kahjustada tema huve, tarvilikult ja tegelikult teatavaks oma seisukoht. ( 12 )

37. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale kehtib õiguse olla ärakuulatud tagamise kohustus isegi siis, kui kohaldatavad õigusnormid sõnaselgelt sellist formaalsust ette ei näe, ( 13 ) ning see kohustus on liikmesriikide ametiasutustel siis, kui nad võtavad liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid meetmeid ( 14 ).

38. Kui liidu õiguses ei ole kehtestatud õiguse olla ärakuulatud tagamise tingimusi ega selle õiguse eiramise tagajärgi, tuleb neid tingimusi ja tagajärgi reguleerida siseriiklikus õiguses, kusjuures selles osas kehtestatavad meetmed peavad esiteks olema samalaadsed nendega, mis on ette nähtud eraõiguslike isikute puhul riigisisese õiguse kohaldamisalasse jäävates sarnastes olukordades (võrdväärsuse põhimõte), ja need ei tohi teiseks muuta liidu õiguskorras ette nähtud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) ( 15 ).

39. Nagu komisjon õigustatult märkis, näeb direktiivi 2004/38 artikkel 31 käesoleval juhul küll ette, et liikmesriigid peavad tagama, et asjaomastel isikutel on võimalik vaidlustada territooriumilt lahkumise ettekirjutusi, ( 16 ) kuid ei näe seevastu ette nende isikute õigust sellele, et vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus nad enne sellise otsuse tegemist ära kuulab.

40. Seetõttu, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti märkis, reguleerivad õiguse olla ärakuulatud teostamise tingimusi liikmesriikide menetlusautonoomiast tulenevalt riigisisesed õigusnormid, lähtudes võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttest.

41. Sellest, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus ei palu Euroopa Kohtult seletusi tõhususe põhimõtte ulatuse kohta, on lihtne aru saada.

42. Nimelt ei tähenda asjaolu, et viimase astme halduskohtul ei ole võimalik omal algatusel analüüsida küsimust, kas on rikutud õigust olla ärakuulatud, või et ta peab esimest korda alles tema ees esitatud sellesisulise väite jätma vastuvõetamatuna läbi vaatamata, kuidagi, et liikmesriigi menetluseeskirjad muudaksid võimatuks või ülemäära keeruliseks sellise õiguse rikkumisele tuginemise liikmesriigi kohtutes. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on tõhususe põhimõtte seisukohast oluline see, et pooltel peab olema olnud tegelik võimalus tugineda liikmesriigi kohtus liidu õigusel põhinevale väitele. ( 17 ) Teisisõnu ei nõua see põhimõte liikmesriigi kohtult, et ta heastaks selle, et pooled on väite jätnud teadmatusest või teadlikult esitamata, kui pooltel on olnud liikmesriigi menetluseeskirjade alusel tegelik võimalus liidu õiguse rikkumisele tuginev väide esitada. Kuivõrd käesolevas kohtuasjas põhikohtuasja kaebajal selline võimalus kindlasti oli, sest teda esindas kohe esimeses astmes kaebuse esitamisest peale advokaat, siis ei tingi tõhususe põhimõtte kohaldamine seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul oleks kohustus analüüsida omal algatusel küsimust, kas on rikutud õigust olla ärakuulatud, ja seda olenemata sellest, milline tähtsus on sellel õigusel liidu õiguskorras. ( 18 )

43. Palju keerulisem on vastata küsimusele, kas võrdväärsuse põhimõtte kohaldamine toob eelotsusetaotluse esitanud kohtule kaasa sellise kohustuse.

44. Võrdväärsuse põhimõte näeb ette, et menetlusnormid, mida kohaldatakse nende õiguskaitsevahendite suhtes, mille eesmärk on kaitsta isikute liidu õigusest tulenevaid õigusi, ei tohi olla ebasoodsamad nendest, mida kohaldatakse samalaadsete siseriiklike õiguskaitsevahendite suhtes. ( 19 )

45. Sellest võiks seega loogiliselt järeldada, et kui liikmesriigi menetluseeskirjad annavad liikmesriigi kohtule võimaluse tõstatada omal algatusel riigisisesel õigusel põhinev väide või suisa kohustavad teda selleks, siis nõuab võrdväärsuse põhimõte teatavas mõttes automaatselt, et see võimalus või kohustus oleks olemas ka liidu õigusel põhinevate väidete puhul.

46. Seda lähenemisviisi kaitseb käesoleval juhul Prantsuse valitsus. Ta märgib sisuliselt, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et õiguse olla ärakuulatud rikkumisele tuginevat väidet tuleb käsitada avalikul huvil põhineva väitena, mille võib riigisisese õiguse alusel esitada esimest korda kassatsioonimenetluses tema ees, nõuab võrdväärsuse põhimõte, et liidu õiguse üldpõhimõtte, et tuleb tagada õigus olla ärakuulatud, rikkumisele tuginevat väidet koheldakse selles kohtus samamoodi. Prantsuse valitsus täpsustas kohtuistungil, et vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitele ei ole liikmesriikide menetlusautonoomiast tulenevalt absoluutselt vaja välja selgitada, kas õiguse olla ärakuulatud eiramine on liidu õiguses avaliku korra küsimus.

47. Kui seda – tegelikult väga veetlevat – ettepanekut järgida, oleks vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele lõppkokkuvõttes päris lihtne.

48. See ettepanek – ja Prantsuse valitsuse poolt kohtuistungil soovitatud eelotsuse küsimuse ümbersõnastamine, mis sellest johtub – jätab siiski tähelepanuta Euroopa Kohtu praktika ( 20 ), millest tulenevalt on eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamine oluliselt keerulisem.

49. See kohtupraktika nõuab nimelt selle välja selgitamist, kas kõnealusel õigusnormil on liidu õiguskorras vähemalt võrdväärne „staatus” õigusnormidega, mida liikmesriigi kohus võib riigisisese õiguse kohaselt omal algatusel kohaldada või suisa peab kohaldama.

50. Nii välistas Euroopa Kohus kohtuotsuses van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punktid 29–31) võimaluse, et sellise direktiivi sätted, millega kehtestatakse meetmed suu‑ ja sõrataudi tõrjeks, võiksid olla „[liidu] õiguskorras sarnase staatusega” nagu Hollandi õiguse kohased avaliku korra normide rikkumisele tuginevad väited, kusjuures avaliku korra normidena käsitatakse sisuliselt haldusasutuste pädevust ja hagide ja kaebuste vastuvõetavust reguleerivaid norme. Euroopa Kohus leidis seega, et võrdväärsuse põhimõtte kohaldamine ei toonud selles kohtuasjas liikmesriigi kohtule kaasa kohustust kontrollida omal algatusel tema ees vaidlustatud haldusaktide õiguspärasust kõnealusest direktiivist tulenevate kriteeriumide alusel. Selle kohtuotsuse punktis 32 lisas Euroopa Kohus, et kuigi asjaomased sätted kuulusid rahvatervise poliitika valdkonda, oli neile tuginetud „peamiselt nende õigussubjektide erahuvide arvesse võtmiseks”, kelle suhtes olid suu‑ ja sõrataudi tõrjemeetmeid võetud.

51. Hiljuti võttis Euroopa Kohus selle praktika kokku nii, et see tähendab, et „võrdväärsuse põhimõt[te] kohaselt on nõutav, et siseriiklikust õigusest tulenevad [liidu] õigusnormi omal algatusel kohaldamise tingimused ei oleks vähem soodsad kui sama taseme siseriiklike õigusnormide omal algatusel kohaldamise tingimused” ( 21 ).

52. Seega sõltub kõnealuse kohtupraktika kohaselt liidu õigusnormi rikkumisele tugineva väite omal algatusel tõstatamine sellest, kas asjaomase õigusnormi tase liidu õiguses on võrdväärne või sama nende õigusnormide tasemega, mida liikmesriigi kohus võib riigisisese õiguskorra raames omal algatusel kohaldada.

53. Teisisõnu, kui liikmesriigi menetluseeskirjad võimaldavad liikmesriigi kohtul kohaldada omal algatusel selliseid „siduvaid” siseriiklikke õigusnorme nagu olid kõne all kohtuotsustes van Schijndel ja van Veen (C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, punktid 13, 14 ja 22) ja Kraaijeveld jt (C‑72/95, EU:C:1996:404, punktid 57, 58 ja 60), siis peab see kohus omal algatusel kohaldama ka liidu õigusnorme, millel on võrdväärne siduv laad, nagu selle on välja selgitanud Euroopa Kohus.

54. Kui liikmesriigi menetluseeskirjad on rangemad ja seavad väite omal algatusel tõstatamise sõltuvusse sellest, kas eiratud riigisisesei õigusnormi puhul on tegemist avaliku korra normiga, peab liidu õiguse rikkumisele tugineva väite aluseks olema sellise õigusnormi rikkumine, millel on liidu õiguses „sarnane staatus” või „sama tase”, selleks et liikmesriigi kohtud kohtleks seda võrdväärselt.

55. Prantsuse valitsuse kaitstav tees paistab seevastu andvat liikmesriikide menetlusautonoomiale liiga laia ulatuse, samas kui tegemist on võrdväärsuse põhimõtte tõlgendamisega, arvestades, et selle põhimõtte eesmärk on liikmesriikide menetlusautonoomia ohjamine ning et selle ulatuse peab määratlema liidu õigus.

56. Euroopa Kohtu praktika teene seisneb just nimelt liidu õiguse kohase avalikul huvil põhineva väite mõiste määratluse alustalade paikapanemises nii, et vältida, et asjaomase liidu õigusnormi kohaldamine oleks erinev ainuüksi vastavalt selle kvalifikatsioonile riigisiseses õiguses.

57. Ehkki see ei ole Prantsuse valitsusele meeltmööda, on selline suundumus minu arvates kooskõlas kohtuotsuses Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punktid 24, 31, 37 ja 41) valitud lahendusega. Nimelt asus Euroopa Kohus selles kohtuotsuses seisukohale, et EÜ artiklil 81 (nüüd ELTL artikkel 101) oli sama väärtus, mis asjaomase liikmesriigi avaliku korra normidel, ning et sellest tulenevalt pidi liikmesriigi kohus võrdväärsuse põhimõttest tulenevalt rahuldama sellise vahekohtuotsuse tühistamise nõude, mida ta pidas selle artikliga vastuolus olevaks, kui sellel kohtul oli liikmesriigi menetluseeskirjade alusel kohustus rahuldada liikmesriigi avaliku korra normide eiramisele tuginev tühistamisnõue, ja seda isegi siis, kui riigisisese õiguse kohaselt ei käsitatud vahekohtuotsuse vastuolu liikmesriigi konkurentsieeskirjadega üldiselt avaliku korra küsimusena.

58. Teisisõnu, ehkki tunnustatakse liikmesriikide menetlusautonoomiat, ei saa see ulatuda nii kaugele, et hõlmatud on isegi selliste liidu õigusnormide määratlemine või kvalifitseerimine, mille puhul on tegemist avaliku korra normidega.

59. Olen seega seisukohal, et nagu põhikohtuasja kaebaja ja Belgia valitsus väitsid ning in concreto oma kirjalikes märkustes analüüsisid, tuleb Euroopa Kohtu praktikat järgides välja selgitada, kas õigusel olla ärakuulatud on liidu õiguses sama või sarnane tase mis liikmesriigi avaliku korra normidel.

C. Õigus olla ärakuulatud kui avaliku korra norm liidu õiguses

60. Liidu kohtus on uute väidete esitamine menetluse käigus keelatud, välja arvatud järgmistel juhtudel: kui väited tuginevad õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, ( 22 ) kui need ei kujuta endast tegelikult midagi enamat kui varem esitatud väite laiendust ja kui need tuginevad avaliku korra normi rikkumisele ( 23 ).

61. Viimatinimetatuga seoses täpsustab kodukorra artikkel 150, et Euroopa Kohus võib igal ajal omal algatusel otsustada, et asja läbivaatamist takistab avalikust huvist tulenev asjaolu. Pealegi on Euroopa Kohus praeguseks hästi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt seisukohal, et liidu kohtu ülesanne on tõstatada omal algatusel avalikul huvil põhinevad väited. ( 24 )

62. Ilma et loetelu oleks kuidagi ammendav, analüüsib Euroopa Kohus nii omal algatusel ja isegi apellatsioonimenetluse raames väiteid, mille kohaselt hagi on vastuvõetamatu ( 25 ) või selle ese on ära langenud ( 26 ); väiteid, mis seonduvad liidu õigusakti autori pädevusega ( 27 ) ja selle kohtu pädevusega, kuhu pöörduti; ( 28 ) Üldkohtu koja koosseisu nõuetele mittevastavusega ( 29 ) ning samuti asjaomase akti põhjendamatuse või ebapiisava põhjendatusega ( 30 ). Tegemist on seega väidetega, mis seonduvad aktide formaalse õiguspärasusega.

63. Euroopa Kohus on seevastu apellatsioonikohtuna keeldunud omal algatusel analüüsimast esimest korda alles tema ees esitatud sisulisi väiteid, mis tuginevad aluslepingu või liidu õigusaktide materiaalõiguse normide eiramisele. ( 31 ) Euroopa Kohus tõrgub seega tõstatamast omal algatusel väiteid, mis seonduvad õigusaktide sisulise õiguspärasusega. ( 32 )

64. Kuid Euroopa Kohus ei ole sellegipoolest kunagi määratlenud abstraktselt kriteeriume, mis võimaldavad välja selgitada, kas tegemist on avalikul huvil põhineva väitega või mitte.

65. On tõsi, et sellist väidet ei ole lihtne määratleda, sest see sõltub lõppkokkuvõttes väga oluliselt konkreetse õiguskorra alusväärtustest, poolte rollist, kohaldatavatest menetluseeskirjadest ja selle kohtu liigist (eelkõige tsiviil‑ või halduskohus), kuhu on pöördutud, ja kohtuastmest (esimese astme kohus, apellatsiooni‑ või kassatsioonikohus) ( 33 ).

66. Liidu õiguskorda ja kohtusüsteemi puudutavas võimaldavad kohtupraktikast tulenevad elemendid need kriteeriumid teatava täpsusastmega kindlaks teha.

67. Nagu ma juba rõhutasin oma varasemates ettepanekutes ( 34 ), olen ma selles osas nõus kahe kriteeriumiga, mille tõi esile kohtujurist Jacobs oma ettepaneku kohtuasjas Salzgitter vs. komisjon (C‑210/98 P, EU:C:2000:172) punktides 141 ja 142.

68. Ühelt poolt tuleb seega hinnata, kas rikutud õigusnormiga taotletakse mingit liidu õiguskorra peamist eesmärki või see on kantud mingist liidu õiguskorra põhiväärtusest ja kas see mängib selle eesmärgi saavutamisel või väärtuse teenimisel olulist rolli, ja teiselt poolt tuleb hinnata, kas see õigusnorm kehtestati kolmandate isikute või kogu ühiskonna huvides, mitte üksnes otseselt puudutatud isikute huvides. ( 35 )

69. On ilmselge, et esimene kriteerium tuleb lugeda täidetuks. Nimelt on õiguse olla mis tahes haldusmenetluses ärakuulatud tagamine hõlmatud kaitseõiguste tagamisega, mis kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet (ja aluspõhimõtet). ( 36 ) ELL artikli 2 kohaselt rajaneb liit eeskätt sellistel väärtustel nagu õigusriik ja inimõiguste austamine; Euroopa Kohtu seisukohast kujutab inimõiguste austamine endast liidu õigusaktide õiguspärasuse tingimust ( 37 ) ja aluslepingu „konstitutsioonilist põhimõtet” ( 38 ). Lisaks sellele kinnitab ELL artikli 6 lõige 1, et liit tunnustab hartas sätestatud õigusi ja põhimõtteid – hõlmates seeläbi harta artiklis 41 sätestatud õiguse –, ning selle artikli lõikes 3 lisatakse, et Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga tagatud ja liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest tulenevad põhiõigused on liidu õiguse üldpõhimõtted.

70. Õigus olla ärakuulatud on seega liidu õiguskorra põhiväärtus, st liitu üksikisikutele eeskätt hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste tagamisega siduv konstitutsioonilist laadi väärtus.

71. Palju keerukam on seevastu välja selgitada, kas õiguse olla ärakuulatud tagamine vastab teisele kriteeriumile, st kas see kehtestati pigem üldistes huvides kui lihtsalt otseselt puudutatud isikute huvides.

72. Arvestades Euroopa Kohtu praktikas formaalse õiguspärasusega seonduvate väidete, mida võib tõstatada omal algatusel, ja sisulise õiguspärasusega seonduvate väidete, mille omal algatusel analüüsimine näib olevat välistatud, vahel kehtestatud dihhotoomiaga tuleb kindlaks teha, kas õiguse olla ärakuulatud eiramine võib kujutada endast olulise menetlusnormi rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, st minu arvates sellise olulise menetlustingimuse rikkumist, mis on olemuslikult seotud asjaomase akti kehtestanud võimu tahte väljakujunemise või väljendamisega ja mis moonutab ipso jure akti sisu. ( 39 )

73. Õiguse olla ärakuulatud eiramise sellist kvalifikatsiooni, mis tingib asjaomase etteheite omal algatusel analüüsimise, on paar korda kasutanud Üldkohus ja Avaliku Teenistuse Kohus.

74. Nii analüüsis Üldkohus omal algatusel asjaolu, et komisjon ei olnud palunud keelatud kokkuleppes osalenud ettevõtjate ühendustel esitada haldusmenetluse raames oma märkused neile trahvi määramise pädevuse võimaliku kasutamise kohta ( 40 ), ja asjaolu, et komisjon ei olnud enne imporditollimaksu vähendamist või sissenõudmata jätmist käsitlevate otsuste tegemist ettevõtjaid ära kuulanud ( 41 ). Avaliku Teenistuse Kohus leidis omakorda, et ta võib omal algatusel analüüsida asjaolu, et ametiasutus ei ole palunud ametnikul esitada oma seisukoht enne selle ametniku uue palgaastme ja ‑järgu määramise otsuse tegemist; ( 42 ) asjaolu, et teenistujale ei antud võimalust esitada oma märkused hindamisdokumenti kohta, millele ametiasutus kavatses tugineda selleks, et jätta selle teenistujaga sõlmimata tähtajatu tööleping, ( 43 ) või asjaolu, et teenistujat ei kuulatud ära enne seda, kui ametiasutus tegi otsuse jätta tema tähtajaline leping pikendamata ( 44 ).

75. See kohtupraktika suundumus ei selgita kuidagi põhjuseid, miks kaitseõiguste, mis hõlmavad õigust olla ärakuulatud, tagamata jätmist tuleb käsitada oluliste menetlusnormide rikkumisena ELTL artikli 263 tähenduses.

76. Seevastu tugineb see kohtupraktika suundumus praktiliselt alati kahele Euroopa Kohtu otsusele, täpsemalt kohtuotsustele Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189, punkt 14) ja komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 67).

77. Kuid need kaks kohtuotsust ei toeta minu meelest lähenemisviisi, mille valisid Üldkohus ja Avaliku Teenistuse Kohus.

78. See on täiesti ilmne seoses kohtuotsusega komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 67). Nimelt ei olnud selle esemeks mitte õiguse olla ärakuulatud tagamine, vaid põhjendamiskohustuse rikkumine, mille puhul on selge, et tegemist on olulise menetlusnormi rikkumisega ELTL artikli 263 tähenduses. ( 45 )

79. Kohtuotsuses Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189) oli omakorda tegu tühistamishagiga, mis oli esitatud komisjoni otsuse peale vähendada Euroopa Sotsiaalfondist Portugalis rakendatavatele koolitus‑ ja kutsenõustamismeetmetele antavat finantsabi, mida oli saanud ka äriühing Interhotel. Kohaldatavad ühenduse õigusnormid nägid sõnaselgelt ette, et sellises olukorras, nagu oli kõne all selles kohtuasjas, sai komisjon finantsabi vähendada eeskätt alles pärast seda, kui ta oli andnud asjaomasele liikmesriigile võimaluse esitada oma märkused. Olles meenutanud, et ta on pädev analüüsima omal algatusel oluliste menetlusnormide rikkumise küsimust, tühistas Euroopa Kohus komisjoni otsuse, sest viimane ei olnud enne selle tegemist ära kuulanud Portugali Vabariigi märkusi.

80. See toimimisviis võib esmapilgul näida eespool kirjeldatud Üldkohtu ja Avaliku Teenistuse Kohtu kohtupraktika suundumust kinnitavana.

81. Kuid kohtuotsuse Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189) punktides 15–17 ei ole mitte ainult meenutatud asjaolu, et kohustus asjaomane liikmesriik ära kuulata tuleneb selgelt kõnealuse ühenduse määruse sätetest, vaid rõhutatud eelkõige liikmesriigi „pearoll[i]” ja temal „lasuva vastutuse olulisus[t] koolitusmeetmete väljapakkumisel ja nende rahastamise üle järelevalve teostamisel”, millest tulenevalt kujutab viimase võimalus esitada oma märkused enne lõpliku otsuse tegemist finantsabi vähendamise kohta endast „olulist vorminõuet”, mille eiramine toob kaasa otsuse tühisuse.

82. Minu arvates viis just nimelt liikmesriigi keskne roll ja tema vastutuse olulisus konkreetses valdkonnas Euroopa Kohtu selleni, et ta kvalifitseeris asjaomase liikmesriigiga konsulteerimise kohustuse – mis oli pealegi sõnaselgelt ette nähtud ühenduse määruses – rikkumise oluliste menetlusnormide rikkumisena. Sellist konsulteerimist võib lõppkokkuvõttes käsitada kui institutsioonide ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse või teisisõnu liidu raames valitseva institutsionaalse tasakaalu spetsiifilise väljendusena. Seetõttu on täiesti mõistetav, et kirjeldatud eelneva konsulteerimise kohustuse rikkumist võidakse käsitada sellist eeskirja rikkuvana, millega taotletakse mingit liidu peamist eesmärki või mis on kantud mingist liidu põhiväärtusest ning mis on kehtestatud üldistes huvides, ning et seetõttu peab Euroopa Kohus seda omal algatusel analüüsima.

83. Pealegi möönab Euroopa Kohus just nimelt seetõttu, et juriidiline isik võib tugineda liikmesriigi õiguste sellisele rikkumisele, mis läheb kaugemale liikmesriigi subjektiivsete õiguste lihtsast rikkumisest ning toob kaasa komisjoni otsuse ipso jure tühisuse. ( 46 )

84. Neil tingimustel on minu arvates riskantne tahta tuletada kohtuotsusest Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189) üldist seisukohta, et kaitseõiguste ja eelkõige juriidiliste ja füüsiliste isikute õiguse olla mis tahes haldusmenetluses ärakuulatud tagamata jätmine kujutab endast liidu õiguskorras oluliste menetlusnormide rikkumist, mida liidu kohus peab omal algatusel analüüsima.

85. Sellist ettevaatlikku lähenemisviisi toetavad minu arvates veel kolm otsustava tähtsusega asjaolu.

86. Esiteks ei ole Euroopa Kohus praeguseni kordagi laiendanud kohtuotsusest Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189) tuleneva praktika kohaldamisala kaugemale olukordadest, kus on kõne all liidu õigusega liikmesriikidele antud menetlustagatiste tagamine. ( 47 )

87. Järgmiseks jättis Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses uute ja seega vastuvõetamatutena läbi vaatamata väited, mis esitati Üldkohtus repliigi staadiumis või esimest korda alles Euroopa Kohtus ning mis tuginesid kas juriidiliste isikute õiguse olla ärakuulatud rikkumisele või õiguse õiglasele kohtumenetluse rikkumisele komisjoni poolt konkurentsieeskirjade kohaldamise valdkonnas läbiviidud haldusmenetluse raames. ( 48 )

88. See tähendab tingimata, et Euroopa Kohus on seisukohal, et sellised väited ei kuulu vaatamata sellele, et need tuginevad liidu õiguskorras kaitstud põhiõiguste rikkumisele, avalikul huvil põhinevate väidete hulka, mille liidu kohus peab omal algatusel tõstatama.

89. Lõpetuseks on oluliste menetlusnormide rikkumise tagajärge, st asjaomase õigusakti ipso jure tühisuse tuvastamist keeruline ühitada Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt õiguse olla ärakuulatud rikkumine toob kaasa asjaomase haldusmenetluse tulemusena tehtud otsuse tühistamise ainult siis, kui sellise õigusnormide rikkumise puudumise korral oleks menetlusel võinud olla teistsugune tulemus. ( 49 )

90. Nagu nähtub kohtuotsusest G ja R (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 38), on see kohtupraktika täiesti kohaldatav juhul, kui õigust olla ärakuulatud on rikutud riigist väljasaatmise eesmärgil kolmanda riigi kodaniku kinnipidamise pikendamist käsitleva haldusmenetluse raames, mis toimub Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ (ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel) alusel ( 50 ). Ehkki direktiivis ei ole midagi ette nähtud seoses sellise õiguse rikkumise tagajärgedega ning sellest tulenevalt on põhimõtteliselt liikmesriikide pädevuses reguleerida neid tagajärgi oma menetlusautonoomia raames, järgides võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid, on Euroopa Kohus – tõenäoliselt viimati nimetatud põhimõttest tulenevalt – seisukohal, et õiguse olla ärakuulatud rikkumise eest karistamine seeläbi, et tühistatakse automaatselt kinnipidamise pikendamise otsus, võib kahjustada direktiivi kasulikku mõju. ( 51 )

91. „Liidu õigus”, millele Euroopa Kohus selles kohtuotsuses tugines, näib seega välistavat õiguse olla ärakuulatud rikkumise tagajärjena selle, et vaidlusaluse haldusmenetluse tulemusel võetud õigusakt automaatselt tühistatakse; see oleks ometigi loogiline tagajärg, kui sellise õiguse rikkumist tuleks käsitada oluliste menetlusnormide rikkumisena.

92. Üldkohtu ja Avaliku Teenistuse Kohtu praktika suundumus ei ole lisaks ka ise selles osas ühemõtteline. Kuigi need kaks kohut asusid viidatud kohtuotsustes seisukohale, et õigus olla ärakuulatud kujutab endast olulist menetlusnormi, püüdsid nad siiski teatavates nendest kohtuasjadest äsja viidatud Euroopa Kohtu praktikat järgida soovides välja selgitada, kas sellise rikkumise puudumise korral oleks haldusmenetluse tulemus võinud olla teistsugune. ( 52 ) Kuid nagu ma eespool juba märkisin, ei ole (tõelise) olulise menetlusnormi rikkumise tuvastamisel liidu kohtu poolt selline hindamine sugugi mitte vajalik, sest asjaomane haldusakt on algusest peale tühine.

93. Euroopa Kohtu praktika praeguse seisu juures ei kujuta haldusmenetluse raames õiguse olla ärakuulatud rikkumine minu arvates seega olulise menetlusnormi rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, mida liidu kohus võiks analüüsida omal algatusel. ( 53 )

94. Selle hinnangu seaks minu arvates kahtluse alla ainult see, kui Euroopa Kohus sooviks omistada suurema tähtsuse „seosele”, mis näib esinevat õiguse olla ärakuulatud tagamise ja ametiasutustel lasuva põhjendamiskohustuse vahel, ja sellest tulenevalt siduda selle õiguse selgemalt ja otsustavamalt üldistes huvides kehtestatud hea halduse põhimõttega. ( 54 )

95. See lähenemisviis, mida komisjon sisuliselt kohtuistungil kaitses, leiab tõepoolest Euroopa Kohtu praktikast mingil määral toetuspinda.

96. Nimelt seostas Euroopa Kohus otsustes Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punktid 47 ja 48) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punktid 37 ja 38) õiguse olla ärakuulatud eesmärgiga tagada, et pädev ametiasutus saab võtta hoolsalt ja erapooletult tarvilikult arvesse kõiki juhtumi olulisi asjaolusid, et põhjendada oma otsust üksikasjalikult. Sel moel toimides on Euroopa Kohus seisukohal, et haldusakti põhjendamise kohustus „kaasneb kaitseõiguste tagamise põhimõttega”.

97. Lisaks sellele näib argumentatsioon, mille komisjon kohtuistungil esitas, olevat kooskõlas asjaoluga, et õiguse olla ärakuulatud tagamine on ametiasutuste kohustuse põhjendada oma otsuseid kõrval sõnaselgelt ära toodud harta artiklis 41 ette nähtud „õigus[es] heale haldusele” kätketud õiguste loetelus.

98. Mulle näib siiski, et Euroopa Kohus peab hoiduma mis tahes kokkusulandamisest, mis ühitaks eraõiguslike isikute õiguse olla ärakuulatud laadi ja ulatuse ametiasutusel lasuva põhjendamiskohustuse laadi ja ulatusega.

99. Täpsemalt ei piirdu ametiasutustel lasuv põhjendamiskohustus kindlasti mitte sellega, et ametiasutus peab enne eraõiguslikke isikuid kahjustava mis tahes otsuse tegemist arvesse võtma nende märkusi. Nagu tuleneb sisuliselt kohtupraktikast, osaleb see kohustus eelkõige üldisema eesmärgi saavutamises, milleks on tagada, et liidu kohtul on võimalik teostada tema ees vaidlustatud akti õiguspärasuse üle järelevalvet. ( 55 ) Kui liidu kohtul on võimatu teostada täies ulatuses seda järelevalvet, on minu arvates õigustatud, et see kohus analüüsib omal algatusel sellise kohustuse rikkumise küsimust. Asjaolu, et eraõiguslik isik ei saanud tarvilikult esitada oma märkusi haldusmenetluse raames, mille tulemusel tehti teda kahjustav otsus, võib loomulikult mõjutada seda, kas otsuse põhjendused on piisavalt viimistletud või isegi, kas otsus on põhjendatud. ( 56 ) Kuid see ei takista siiski süstemaatiliselt liidu kohtul teostada otsuse õiguspärasuse üle järelevalvet ( 57 )

100. Eelnevast tulenevalt olen seisukohal, et komisjoni argumendid ei ole piisavalt veenvad selleks, et jätta tähelepanuta Euroopa Kohtu praktika praegune suundumus, mille kohaselt väide, et haldusmenetluse raames on rikutud õigust olla ärakuulatud, ei seondu oluliste menetlusnormide rikkumisega ELTL artikli 263 tähenduses, millisel juhul oleks tegemist avalikul huvil põhineva väitega, mida liidu kohus võib analüüsida omal algatusel. Seega on väidetavalt kahju kannatanud poole ülesanne tugineda liidu kohtus nimetatud õiguse rikkumisele, ilma et liidu kohus saaks heastada seda, kui pool on jätnud väite teadlikult või hooletusest esitamata.

III. Ettepanek

101. Esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Belgia Conseil d’État’le (Belgia kõrgeim kohus) järgmiselt: Isiku õiguse olla liikmesriigi ametiasutuse poolt ärakuulatud enne seda, kui asutus teeb teda kahjustada võiva mis tahes otsuse, tagamisel ei ole Euroopa Liidu õiguskorras võrdväärset taset ega staatust nendega, mis on Belgia avaliku korra normidel (nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus neid kirjeldas) riigisiseses õiguses. Võrdväärsuse põhimõte ei nõua, et väide, et on rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 2 ette nähtud õiguse olla ärakuulatud tagamise kohustust, mis esitati esimest korda viimase astme halduskohtus, kes vaatab asja läbi kassatsioonikohtuna (nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus), tuleks tunnistada vastuvõetavaks ja sisuliselt läbi vaadata.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46.

( 3 ) Tuletan igaks juhuks meelde, et apellatsioonimenetluse raames loeb Euroopa Kohus vastuvõetavaks väite, mille aluseks on selles Üldkohtu otsuses sisalduv hinnang, mis on tema ees vaidlustatud. Vt eeskätt kohtuotsus Areva jt vs. komisjon (C‑247/11 P ja C‑253/11 P, EU:C:2014:257, punktid 118 ja 170 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 4 ) On siinkohal üldse vaja meenutada, et Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et tema pädevuses ei ole teha otsust liikmesriiki õiguse tõlgendamise kohta, kuivõrd see ülesanne lasub ainuüksi eelotsusetaotluse esitanud kohtu õlul? Vt eeskätt kohtuotsus Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 5 ) Nii kinnitas Euroopa Kohus, et „[v]äljakujunenud kohtupraktikast tuleneb […], et liidu määruste kohaldamisala ei saa laiendada nii kaugele, et see kataks ettevõtjate kuritarvitusi” (vt kohtuotsus Slancheva sila, C‑434/12, EU:C:2013:546, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika) (kohtujuristi kursiiv), andes seega alust mõista, et (õiguse) kuritarvitamise mõiste kujutab endast liidu õigusnormide kohaldamisala piiritlevat reeglit (seda kvalifikatsiooni toetas ka kohtujurist Poiares Maduro oma ettepanekus kohtuasjas Halifax jt (C‑255/02, EU:C:2005:200, punkt 69)); samas tuvastas Euroopa Kohus teisipidi, „et [liidu] õiguskorraga töötajate vaba liikumist käsitlevate sätete alusel antud õiguste võimalik kuritarvitamine eeldab, et asjaomane isik kuulub aluslepingu ratione personae kohaldamisalasse, sest ta vastab „töötajaks” kvalifitseerimise tingimustele”, (kohtuotsus Ninni-Orasche (C‑413/01, EU:C:2003:600, punkt 31) (kohtujuristi kursiiv)); samuti on Euroopa Kohus analüüsinud kuritarvituste vastu võitlemist üldise huvi põhjustel, mis võivad õigustada liikumisvabaduste piiranguid (vt eeskätt kohtuotsused Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, punkt 55) ja SIAT (C‑318/10, EU:C:2012:415, punkt 50)).

( 6 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Fonnship ja Svenska Transportarbetareförbundet (C‑83/13, EU:C:2014:201, punkt 70).

( 7 ) Kohtuotsus Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punktid 18–21).

( 8 ) Vt kohtuotsused Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, punkt 28), YS jt (C‑141/12 ja C‑372/12, EU:C:2014:2081, punkt 67), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 44) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punktid 32 ja 33).

( 9 ) Vt kohtuotsused Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 45) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 34).

( 10 ) Vt kohtuotsus N (C‑604/12, EU:C:2014:302, punktid 49 ja 50). Vt kaudses mõttes ka kohtuotsus Kamino International Logistics ja Datema Hellmann Worldwide Logistics (C‑129/13 ja C‑130/13, EU:C:2014:2041, punkt 29), milles piirduti harta artikli 41 lõike 2 rationae temporis kohaldamise välistamisega põhikohtuasja aluseks oleva olukorra suhtes.

( 11 ) Kohtuotsus M (C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 84).

( 12 ) Kohtuotsused M (C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 87), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 46) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 36).

( 13 ) Vt eelkõige kohtuotsused Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 49) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) Vt selle kohta kohtuotsused Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 50) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 40).

( 15 ) Vt selle kohta kohtuotsused G ja R (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 35), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 51) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 41).

( 16 ) Vt direktiivi 2004/38 artikkel 31. Tuleb märkida, et direktiivi artikkel 30 näeb samuti ette, et territooriumile sisenemist või territooriumil viibimist piiravad otsused tehakse asjaomasele isikule teatavaks kirjalikult ning need peavad olema põhjendatud.

( 17 ) Vt selle kohta kohtuotsus van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 41).

( 18 ) Idem.

( 19 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 28), Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, punkt 57) ja Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, punkt 27).

( 20 ) Kohtuistungil ei varjanud Prantsuse valitsus oma kimbatust seoses selle kohtupraktika või vähemalt Euroopa Kohtu kasutatud mõistetega.

( 21 ) Kohtuotsus Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punkt 49) ja kohtumäärus Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, punkt 48) (kohtujuristi kursiiv).

( 22 ) Vt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 127 lõige 1; Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõige 1 ja Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 56 lõige 1.

( 23 ) Vt selle kohta ka kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas Hispaania vs. komisjon (C‑276/02, EU:C:2004:211, punkt 10 ja seal viidatud kohtupraktika) ja kohtujurist Jääskineni ettepanek liidetud kohtuasjades komisjon ja Hispaania vs. Government of Gibraltar ja Ühendkuningriik (C‑106/09 P ja C‑107/09 P, EU:C:2011:215, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Vt eelkõige kohtuotsused komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 67), KME Germany jt vs. komisjon (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, punkt 104) ja Siemens jt vs. komisjon (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, EU:C:2013:866, punkt 321).

( 25 ) Vt eelkõige kohtuotsused Itaalia vs. komisjon (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, punkt 35) ja Stichting Woonlinie jt vs. komisjon (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 26 ) Vt kohtuotsus Hassan ja Ayadi vs. nõukogu ja komisjon (C‑399/06 P ja C‑403/06 P, EU:C:2009:748 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) Vt eelkõige kohtuotsus Salzgitter vs. komisjon (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, punkt 56).

( 28 ) Vt kohtuotsused Planet vs. komisjon (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Elitaliana vs. Eulex Kosovo (C‑439/13 P, EU:C:2015:753, punkt 37).

( 29 ) Kohtuotsus Chronopost ja La Poste vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punktid 48 ja 49).

( 30 ) Vt eelkõige kohtuotsused komisjon vs. Iirimaa jt (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punktid 34 ja 35) ja Mindo vs. komisjon (C‑652/11 P, EU:C:2013:229, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 31 ) Vt kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt (C‑272/12 P, EU:C:2013:812, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika). Selles kohtuasjas keeldus Euroopa Kohus nii omal algatusel analüüsimast väidet, mis tugines EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumisele seetõttu, et kõnealune abimeede ei olnud riigiga seostatav. Vt ka kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad ja ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213, punkt 97).

( 32 ) Avaliku Teenistuse Kohus analüüsis seevastu omal algatusel Prantsuse haldusõiguses tuntud väidet, mis tugineb seaduse kohaldamisalale. Vt eelkõige kohtuotsused Valero Jordana vs. komisjon (F‑104/05, EU:F:2008:13, punktid 53 ja 54), Putterie-De-Beukelaer vs. komisjon (F‑31/07, EU:F:2008:23, punktid 50–62) ja Vakalis vs. komisjon (F‑38/10, EU:F:2011:43, punktid 28, 29 ja 38). Avaliku Teenistuse Kohus täpsustas viimati nimetatud kohtuotsuses kõnealuse analüüsi läbiviimist sellega, et ta „eiraks enda kui õiguspärasuse üle järelevalvet teostava kohtu ülesandeid, kui ta jätaks tähelepanuta – isegi kui pooled ei ole seda küsimust tõstatanud – asjaolu, et tema ees vaidlustatud otsus on tehtud õigusnormi alusel, mille kohaldamiseks kohtuasjas alust ei olnud, kusjuures ta peaks hiljem tegema tema menetluses olevas kohtuvaidluses lahendi, kohaldades ise seda õigusnormi”. Kohtuotsuses Wurster vs. EIGE (F‑20/12 ja F‑43/12, EU:F:2013:129, punkt 90) märkis Avaliku Teenistuse Kohus, et seaduse kohaldamisalale tugineva väite omal algatusel tõstatamine kujutab endast erandit keelust tõstatada omal algatusel sisulise õiguspärasusega seonduvaid väiteid. Seoses suhetega liikmesriigi kohtutega näib Euroopa Kohus samuti möönvat – nagu see nähtub kohtuotsusest Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269) ja ebaõiglaste tingimustega tarbijalepingutes seonduvast Euroopa Kohtu praktikast –, et liikmesriigi kohtud on teatavatel juhtudel liidu õigusnormide tõhususe põhimõttest tulenevalt kohustatud tõstatama omal algatusel õigusaktide sisulise õiguspärasusega seonduvaid väiteid.

( 33 ) Vt selle kohta kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Salzgitter vs. komsjon (C‑210/98 P, EU:C:2000:172, punkt 134).

( 34 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Common Market Fertilizers vs. komisjon (C‑443/05 P, EU:C:2007:127, punktid 102 ja 103) ja kohtuasjas Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon (C‑362/08 P, EU:C:2009:553, punktid 78 ja 79).

( 35 ) Ma ei arva seevastu, et kohtujurist Jacobsi viidatud ettepaneku punktis 143 kirjeldatud liidu õiguse rikkumise ilmse laadi kriteerium oleks tegelikult seotud teatava väite avalikul huvil põhineva väitena kvalifitseerimisega. Tegemist on pigem eeltingimusega kohtu kohustusele tõstatada omal algatusel avalikul huvil põhinev väide. Vt selle kohta B. Vesterdorf, „Le relevé d’office par le juge communautaire”, Une Communauté de droit: Festschrift für G. C. Rodríguez Iglesias, Nomos, 2003, lk 551, eelkõige lk 560 ja 561.

( 36 ) Vt kohtuotsused Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 45) ja Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 34).

( 37 ) Kohtuotsused Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punkt 284) ning Spector Photo Group ja Van Raemdonck (C‑45/08, EU:C:2009:806, punkt 41).

( 38 ) Kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punkt 285).

( 39 ) Vt selle kohta kohtujurist Fennelly ettepanek kohtuasjas komisjon vs. ICI (C‑286/95 P, EU:C:1999:578, punkt 22).

( 40 ) Kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, EU:T:2000:77, punkt 487).

( 41 ) Kohtuotsused Eyckeler & Malt vs. komisjon (T‑42/96, EU:T:1998:40, punkt 88), Primex Produkte Import-Export jt vs. komisjon (T‑50/96, EU:T:1998:223, punkt 71) ja Kaufring jt vs. komisjon (T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97–T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 ja T‑147/99, EU:T:2001:133, punktid 134 ja 135). Seoses viimati nimetatud otsusega asus kohtujurist Jacobs samuti seisukohale, et „väljakujunenud kohtupraktika” kohaselt kujutab kaitseõiguste tagamata jätmine haldusmenetluse raames endast olulise menetlusnormi rikkumist, mida Üldkohus võib või isegi peab omal algatusel analüüsima (vt tema ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:106, punkt 89)).

( 42 ) Kohtuotsus Bui Van vs. komisjon (F‑51/07, EU:F:2008:112, punktid 77 ja 78). Seda hinnangut kinnitati vaikimisi kuid selgelt apellatsioonimenetluses Üldkohtu otsuse Bui Van vs. komisjon (T‑491/08 P, EU:T:2010:191) punktides 77–81, millega jäeti rahuldamata komisjoni vastuapellatsioonkaebus, milles tugineti eeskätt õigusnormide rikkumisele seoses kohustusega kuulata huvitatud isik ära enne uue palgaastme ja ‑järgu määramise otsuse tegemist.

( 43 ) Vt eelkõige kohtuotsused Hanschmann vs. Europol (F‑27/09, EU:F:2010:58, punkt 53) ja Knöll vs. Europol (F‑44/09, EU:F:2010:68, punkt 59).

( 44 ) Vt kohtuotsus EE vs. komisjon (F‑55/14, EU:F:2015:66, punktid 35 ja 41).

( 45 ) Vt eelkõige kohtuotsus Ipatau vs. nõukogu (C‑535/14 P, EU:C:2015:407, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 46 ) See võib seletada, miks liidu kohus möönab ka seda, et riigiabi saaja võib tugineda selle liikmesriigi menetlusõiguste rikkumisele, kes abi andis, ning et sellise rikkumise väite võib kohus tõstatada omal algatusel. Vt selle kohta kohtuotsus Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen vs. komisjon (T‑228/99 ja T‑233/99, EU:T:2003:57, punktid 143 ja 147).

( 47 ) Vt kohtuotsused Infortec vs. komisjon (C‑157/90, EU:C:1992:243, punkt 20), Foyer culturel du Sart-Tilman vs. komisjon (C‑199/91, EU:C:1993:205, punkt 34) ja IRI vs. komisjon (C‑334/91, EU:C:1993:211, punkt 25). Selle suundumusega on hõlmatud ka kohtupraktika, mis seondub „olulise aluslepinguga ette nähtud tagatisega”, et kohtueelne menetlus toimub liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise valdkonnas nõuetekohaselt; see on vajalik mitte ainult asjaomase liikmesriigi õiguste kaitse tagamiseks, vaid ka selle tagamiseks, et võimaliku kohtumenetluse esemeks oleks selgelt piiritletud vaidlus; eelnev seletab, miks Euroopa Kohtul on võimalik tõstatada omal algatusel sellise tagatise eiramise küsimus, isegi kui liikmesriik on otsustanud, et tal ei ole vaja esitada kohtueelse menetluse raames märkusi. Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused komisjon vs. Itaalia (C‑365/97, EU:C:1999:544, punktid 23 ja 35) ja komisjon vs. Rumeenia (C‑522/09, EU:C:2011:251, punkt 16). Analoogiat viidatud kohtupraktika ja kohtuotsuse Interhotel vs. komisjon (C‑291/89, EU:C:1991:189) vahel ning samuti võimalust tõstatada omal algatusel nende tagatiste eiramise küsimus on Euroopa Kohus sõnaselgelt kinnitanud kohtuotsuses komisjon vs. Saksamaa (C‑160/08, EU:C:2010:230, punktid 40–42).

( 48 ) Vt seoses õigusega olla ärakuulatud kohtuotsused Compagnie maritime belge transports jt vs. komisjon (C‑395/96 P ja C‑396/96 P, EU:C:2000:132, punktid 99, 103, 104, 107 ja 108), Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punktid 421 ja 422) ning Alcoa Trasformazioni vs. komisjon (C‑194/09 P, EU:C:2011:497, punktid 86–91). Seoses õiguse õiglasele kohtumenetlusele rikkumisega vt eelkõige kohtuotsus Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punkt 128) ja kohtumäärused Total ja Elf Aquitaine vs. komisjon (C‑421/11 P, EU:C:2012:60, punkt 35) ja Total ja Elf Aquitaine vs. komisjon (C‑495/11 P, EU:C:2012:571, punkt 33).

( 49 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused nõukogu ja komisjon vs. Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP (C‑191/09 P ja C‑200/09 P, EU:C:2012:78, punkt 79) ja G ja R (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 50 ) ELT L 348, lk 98.

( 51 ) Kohtuotsus G ja R (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 41).

( 52 ) Vt selle kohta eeskätt kohtuotsused Bui Van vs. komisjon (F‑51/07, EU:F:2008:112, punkt 81) ja Knöll vs. Europol (F‑44/09, EU:F:2010:68, punkt 70).

( 53 ) Sama kehtib minu arvates seoses toimikuga tutvumise õiguse rikkumisega, mis võib kaasa tuua asjaomase haldusakti tühistamise vaid siis, kui rikuti asjaomase isiku kaitseõiguseid, ning mille võib heastada kohtumenetluse raames; sellisel juhul seisneb tõendamiskoormis tõendamises, et dokumente oleks saanud kasutada asjaomase isiku kaitseks. Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Solvay vs. komisjon (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, punktid 50–52, 57 ja 58) ja Siemens jt vs. komisjon (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, EU:C:2013:866, punktid 370 ja 371).

( 54 ) Euroopa Kohus on tunnistanud, et õigus heale haldusele väljendab samuti üht liidu õiguse üldpõhimõtet. Vt eelkõige kohtuotsus YS jt (C‑141/12 ja C‑372/12, EU:C:2014:2081, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 55 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus FLS Plast vs. komisjon (C‑243/12 P, EU:C:2014:2006, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 56 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus komisjon vs. Edison (C‑446/11 P, EU:C:2013:798, punkt 54).

( 57 ) Igaks juhuks on siinkohal vaja täpsustada, et liidu kohus on pidanud vastuvõetamatuks väidet, et on rikutud hea halduse põhimõtet nii juhul, kui see esitati hilinenult esimese astme kohtus, kui ka juhul, kui see esitati esimest korda alles apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtus. Vt vastavalt kohtuotsused Stadtsportverband Neuss vs. komisjon (T‑137/01, EU:T:2003:232, punktid 135 ja 137) ja Alcoa Trasformazioni vs. komisjon (C‑194/09 P, EU:C:2011:497, punktid 86–91).