KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 4. detsembril 2014 ( 1 )

Kohtuasi C‑536/13

„Gazprom” OAO

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu))

„Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Liikmesriigis asuva vahekohtu antud „hagi esitamise keeld” — Keeld algatada menetlust mõne teise liikmesriigi kohtus — Kohustus piirata hagis esitatavaid nõudeid — Teise liikmesriigi kohtu õigus keelduda vahekohtu otsust tunnustamast — Kohtu sõltumatu otsus, mis käsitleb kohtu pädevust määruse (EÜ) nr 44/2001 kohaldamisalasse kuuluva vaidluse lahendamiseks — Liidu õiguse ülimuslikkuse ja määruse (EÜ) nr 44/2001 tõhususe tagatus”

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsusetaotlus puudutab vahekohtumenetluse ja „hagi esitamise keelu” seisundit, arvestades nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ( 2 ) (edaspidi „Brüsseli I määrus”), mis asendatakse 10. jaanuarist 2015 ( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ( 4 ) (edaspidi „Brüsseli I määrus (uuesti sõnastatud)”).

2. Kuigi kõnesolevaid teemasid käsitlev kohtupraktika on rikkalik ning seda on õiguskirjanduses palju kommenteeritud, otsustas Euroopa Kohus teatavatest käesolevat kohtuasja iseloomustavatest faktilistest ja õiguslikest asjaoludest tulenevalt anda kohtuasi suurkojale, mis peaks võimaldama täpsustada ja selgitada seost liidu õiguse ja rahvusvahelise vahekohtumenetluse vahel, mis kohtujurist Darmoni hinnangul on „fundamentaalse tähtsusega”„rahvusvahelise äriühenduse” jaoks [...], olles „kõige sagedasem meetod rahvusvaheliste kaubandusvaidluste lahendamiseks” ( 5 ).

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Brüsseli I määrus

3. Brüsseli I määruse I peatükki „Reguleerimisala” kuuluv artikkel 1 on järgmine: „1. Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjade suhtes igat liiki kohtutes. Eelkõige ei kohaldata seda maksu-, tolli- ja haldusasjade suhtes. 2. Käesolevat määrust ei kohaldata järgmise suhtes: [...] d) vahekohtute suhtes. [...]”

4. Määruse II peatükis „Kohtualluvus” paikneva artikli 2 lõige 1 sätestab: „Käesoleva määruse kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse nende kodakondsusest hoolimata.”

5. Brüsseli I määruse artikli 4 lõige 1 sätestab: „Kui kostja alaline elukoht ei ole liikmesriigis, tehakse iga liikmesriigi kohtute pädevus kooskõlas artiklitega 22 ja 23 kindlaks selle liikmesriigi seaduste kohaselt.”

6. Määruse III peatükis „Tunnustamine ja täitmine” paiknev artikkel 32 sätestab: „Käesoleva määruse kohaldamisel on otsus igasugune liikmesriigi kohtu lahend [...].”

7. Määruse III peatüki artikli 33 lõige 1 sätestab: „Liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata.”

8. Selle peatüki artikkel 34 sätestab: „Kohtuotsust ei tunnustata, kui: 1) kui tunnustamine oleks selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse; [...]”

2. Brüsseli I määrus (uuesti sõnastatud)

9. Seonduvalt käesoleva kohtuasjaga, mis käsitleb vahekohtumenetluse ja Brüsseli I määruse vahelist suhet, tuleb mainida kahte uue määruse sätet: määruse põhjendus 12 ja artikkel 73.

10. Põhjendus 12 on sõnastatud järgmiselt: „Käesolevat määrust ei tuleks kohaldada vahekohtumenetluse suhtes. Käesolev määrus ei tohiks mingil viisil takistada liikmesriigi kohtutel, kuhu pöörduti seoses asjaga, mille suhtes on poolte vahel sõlmitud vahekohtu kokkulepe, suunamast pooli vahekohtusse või peatamast või lõpetamast kohtumenetlust ja analüüsimast nende siseriikliku õiguse kohaselt, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita. Käesolevas määruses sätestatud tunnustamist ja täitmist käsitlevaid eeskirju ei tuleks kohaldada liikmesriigi kohtu tehtud otsuse suhtes, mis käsitleb seda, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita, olenemata sellest, kas kohus tegi selle kohta otsuse põhi- või eelküsimusena. Teiselt poolt, kui käesoleva määruse või siseriikliku õiguse kohaselt pädev liikmesriigi kohus on otsustanud, et vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita, ei tohiks see välistada asja sisulise osa kohta tehtud kohtuotsuse tunnustamist ning – olenevalt juhtumist – selle täitmist vastavalt käesolevale määrusele. See ei tohiks piirata liikmesriikide kohtute pädevust teha otsuseid vahekohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta kooskõlas 10. juunil 1958 New Yorgis sõlmitud välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooniga (edaspidi „1958. aasta New Yorgi konventsioon”), mis on käesoleva määruse suhtes ülimuslik. Käesolevat määrust ei tuleks kohaldada ühegi hagi ega jätkumenetluse suhtes, mis puudutab eelkõige vahekohtu asutamist, vahekohtunike volitusi, vahekohtumenetluse läbiviimist või kõnealuse menetluse mis tahes muid aspekte, ega vahekohtuotsuse tühistamise, läbivaatamise, edasikaebamise, tunnustamise või täitmise nõude või kohtuotsuse suhtes.”

11. Määruse VII peatükki „Seos teiste dokumentidega” kuuluva artikli 73 lõige 2 näeb ette: „Käesolev määrus ei mõjuta 1958. aasta New Yorgi konventsiooni kohaldamist.”

B. 1958. aasta New Yorgi konventsioon

12. New Yorgis 10. juunil 1958 alla kirjutatud välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (edaspidi „1958. aasta New Yorgi konventsioon”) 1. artikli lõige 1 näeb ette: „Käesolev konventsioon puudutab selliste vahekohtu otsuste tunnustamist ja täitmist, mis on tehtud mõne riigi territooriumil, milleks ei ole riik, kus nõutakse nende otsuste tunnustamist ja täitmist ja mis on tehtud seoses füüsiliste või juriidiliste isikute vaheliste lahkhelidega. Konventsioon puudutab ka vahekohtu otsuseid, mida ei loeta kohalikeks otsusteks riigis, kus nõutakse nende tunnustamist ja täitmist.”

13. Konventsiooni 2. artikli lõige 3 näeb ette: „Kui ühe lepinguosalise riigi kohtu menetluses on asi, mille suhtes poolte vahel on sõlmitud leping selle artikli tähenduses, siis laseb see kohus neil ühe poole taotlusel pöörduda vahekohtu poole, kui ta ei leia, et nimetatud leping on kehtetu, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita.”

14. Nimetatud konventsiooni 3. artikkel on järgmine: „Iga lepinguosaline riik tunnustab vahekohtu otsuseid kui kohustuslikke ja täidab neid kooskõlas protseduurireeglitega, mis kehtivad territooriumil, kus toetutakse sellele otsusele, vastavalt järgnevates artiklites kehtestatud tingimustele. […]”

15. Konventsiooni 5. artikkel näeb ette tingimused, mille korral võib vahekohtu otsuse tunnustamisest või täitmisest keelduda: „1. Otsuse tunnustamisest ja täitmisest keeldumist võib taotleda pool, kelle kahjuks on otsus tehtud, ainult siis, kui see pool esitab tunnustamist ja täitmist taotlevale kompetentsele ametkonnale kinnituse, et: a) 2. artiklis viidatud pooled olid vastavalt nende kohta kehtivale seadusele mingil määral teovõimetud või nimetatud kokkulepe ei ole seaduse, mille alusel see on sõlmitud, või sellekohase viite puudumisel riigi, kus otsus tehti, õiguse järgi kehtiv; või b) poolele, kelle kahjuks otsus on tehtud, ei teatatud nõuetekohaselt vahekohtuniku nimetamisest või vahekohtu protseduurist või ei olnud mingil muul põhjusel võimalik oma kaebusi esitada; või c) otsus puudutab lahkheli, mis ei kuulu vahekohtus käsitlemisele ega vasta vahekohtule esitamise tingimustele või see sisaldab otsuseid küsimuste kohta, mis ei kuulu vahekohtu kompetentsi, tingimusel et kui otsustusi vahekohtule esitatud ja mitteesitatud küsimuste kohta võib hoida lahus, siis seda otsuse osa, mis sisaldab otsustusi vahekohtule esitatud küsimuste kohta, on võimalik tunnustada ja täita; või d) vahekohtuorgani koosseis või vahekohtumenetlus ei vastanud poolte kokkuleppele või sellise kokkuleppe puudumisel ei olnud see kooskõlas selle riigi, kus vahekohtupidamine toimus, õigusega; või e) otsus ei ole veel lepingupooltele kohustuslikuks saanud, seda ei arvestata või selle täitmine on edasi lükatud selle riigi kompetentse ametkonna poolt, kus või vastavalt kelle seadusandlusele see otsus tehti. 2. Vahekohtu otsuste tunnustamisest ja täitmisest võib keelduda ka siis, kui selle riigi kompetentne ametkond, kus otsuse tunnustamist ja täitmist nõutakse, leiab, et: a) lahkheli põhiküsimust ei ole võimalik lahendada vahekohtu kaudu selle riigi seadusandluse alusel; või b) otsuse tunnustamine või täitmine oleks vastuolus selle riigi poliitikaga.”

16. Leedu ratifitseeris 1958. aasta New Yorgi konventsiooni Leedu parlamendi (Seismas) 17. jaanuari 1995. aasta otsusega (nutarimas) nr I-760.

C. Leedu õigus

17. Leedu tsiviilseadustiku 2. osa X peatükk kannab pealkirja „Juriidilise isiku tegevuse uurimine” ja hõlmab artikleid 2.124–2.131.

18. Tsiviilseadustiku artikkel 2.124 „Juriidilise isiku tegevust puudutava uurimise sisu” sätestab: „[...] artiklis 2.125 loetletud isikutel on õigus taotleda kohtult ekspertide määramist, kes uurivad, kas juriidiline isik või tema juhtimisorganite liikmed on tegutsenud nõuetekohaselt, ning kui tuvastatakse nõuetele mittevastavad toimingud, kohaldada […] artiklis 2.131 sätestatud meetmeid”.

19. Seadustiku artikli 2.125 lõike 1 punkti 1 kohaselt võib niisuguse nõude esitada üks või mitu aktsionäri, kellele kuulub vähemalt 1/10 juriidilise isiku aktsiatest.

20. Sama seadustiku artiklis 2.131 ette nähtud meetmete all on muu hulgas ette nähtud juriidilise isiku juhtimisorganite otsuste tühistamine, peatada ajutiselt juriidilise isiku juhtimisorganite liikmete tagasikutsumine juhtimisorganist või nende volituste ajutine peatamine ning võimalus kohustada juriidilist isikut sooritama või mitte sooritama teatavaid toiminguid.

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

21. Lietuvos dujos AB (edaspidi „Lietuvos dujos”) on Leedu õiguse alusel asutatud aktsiaselts, mille majandustegevus seisneb „Gazprom” OAO-lt (edaspidi „Gazprom”) Venemaa Föderatsioon) gaasi ostmises, selle Leetu transportimises ja müügis, samuti gaasitrasside haldamises ning gaasi suunamises Venemaa Föderatsiooni Kaliningradi piirkonda. See ei tegele gaasi leiukohtade otsimise ega gaasitootmisega.

22. Käesolevas kohtuasjas tähtsust omavate asjaolude toimumise ajal olid Lietuvos dujose peamised aktsionärid Saksa ettevõtja E.ON Ruhrgas International GmbH (38,91%), Vene riigiettevõte Gazprom (37,1%) ja Leedu Vabariik (17,7%).

23. Gazprom on vertikaalselt integreeritud ja tal on gaasisektoris domineeriv positsioon. Ettevõte omandas osaluse Lietuvos dujose kapitalis 24. jaanuaril 2004 sõlmitud aktsiate ostu-müügilepinguga ( 6 ). Selle lepingu punktis 7.4.1 on ette nähtud: „[Gazprom] tagab maagaasitarne Leedu Vabariigi tarbijatele 10 aasta vältel ning koguses, mis katab vähemalt 90% kõikide Leedu Vabariigi tarbijate vajadustest. Maagaasi tarne Leedu Vabariiki peab põhinema õigetel hindadel, milles on arvesse võetud Leedu Vabariigi energiatarnijate turutingimusi.”

24. Lepingu artikkel 7.4.2.3 näeb ette: „Maagaasi hind määratakse kindlaks [Gazpromi] ja [Lietuvos dujose] vahelises kehtivas gaasitarnekokkuleppes toodud valemi alusel. Valem võib muutuda sõltuvalt asenduskütuse hindade dünaamikast Leedu Vabariigis.”

25. Edaspidi nimetan artiklis 7.4.2.3 osutatud kokkulepet „pikaajaliseks gaasilepinguks”.

26. Pikaajaline gaasileping sõlmiti aastal 1999 – enne, kui Gazprom Lietuvos dujose aktsionäriks sai – ja see oli sõlmitud ajavahemiku 2000–2015 kohta ning Gazpromi ja Lietuvos dujose vahel toimunud läbirääkimistel tehti sellesse palju muudatusi.

27. 24. märtsil 2004 sõlmis Gazprom ka „aktsionäride kokkuleppe” E.ON Ruhrgas International GmbH ja Leedu Vabariiki esindava Riigivara Fondiga, mille asemele astus hiljem Leedu Vabariigi energeetikaministeerium.

28. Selle kokkuleppe punkt 6.1(1.9) näeb ette, et aktsionärid „[...] kohustuvad [Lietuvos dujose] ja [aktsionäride] jaoks mõlemapoolselt vastuvõetavatel ja soodsatel tingimustel ning tuginedes [Lietuvos dujose] ja [Gazpromi] lepingulistele kohustustele tagama, et säiliks: (i) pikaajaline gaasitransiit Venemaa Föderatsiooni Kaliningradi oblastisse [...], (iii) Lietuvos dujose pikaajaline varustamine gaasiga”.

29. Aktsionäride kokkuleppe suhtes kehtib Leedu õigus. Kokkuleppe punkt 7.14 sisaldab vahekohtu kokkulepet, mis näeb ette: „Kõik nõuded, vaidlused või rikkumised, mis seonduvad käesoleva kokkuleppe või selle rikkumise, kehtivuse, mõju või ülesütlemisega, lahendatakse vahekohtus Stockholmi Kaubanduskoja Vahekohtu (The Arbitration Institute of the Stockholm Chamber of Commerce) vahekohtueeskirjade alusel. Vahekohtu asukoht on Stockholm, Rootsi, vahekohtunikke on kolm (kelle kõik nimetab mainitud Rootsi Vahekohus) ning vahekohtu töökeel on inglise keel” ( 7 ).

30. Energeetikaministeerium saatis 8. veebruaril 2011 Lietuvos dujose peadirektorile Viktoras Valentukevičiusele ning kahele selle äriühingu juhatuse liikmele, kes mõlemad olid nimetatud Gazpromi poolt, st Valeri Golubevile ja Kirill Seleznjovile kirja, milles tõi välja etteheited, et nad ei ole pikaajalises gaasilepingus toodud gaasihinna arvutamise valemisse muudatuste tegemisel tegutsenud Lietuvos dujose huvides.

31. 25. märtsil 2011 esitas energeetikaministeerium Vilniaus apygardos teismasele (Vilniuse piirkonnakohus) Lietuvos dujose, V. Valentukevičiuse, V. Golubevi ja K. Seleznjovi vastu hagi, milles taotles Lietuvos dujose tegevuse uurimist (Leedu tsiviilseadustiku artiklid 2.124 jj).

32. Energeetikaministeerium väitis hagis, et pikaajalisse gaasilepingusse tehtud muudatustega on rikutud Leedu Vabariigi huve Lietuvos dujose aktsionärina ja Gazpromi huve põhjendamatult soositud, kuna hind, millega Lietuvos dujos Gazpromilt gaasi ostab, ei ole õige. Energeetikaministeerium palus Leedu kohtul teha otsus V. Valentukevičiuse, V. Golubevi ja K. Seleznjovi tagasikutsumiseks ning kohustada Lietuvos dujost alustama Gazpromiga läbirääkimisi õige ja õiglase gaasi ostuhinna kindlaksmääramiseks.

33. Kuna Gazprom leidis, et hagi rikub aktsionäride kokkuleppe punktis 7.14 toodud vahekohtu kokkulepet, esitas ta 29. augustil 2011 Stockholmi Kaubanduskoja Vahekohtule avalduse vahekohtumenetluse alustamiseks Leedu energeetikaministeeriumi vastu ja palus vahekohtul kohustada energeetikaministeeriumi võtma tagasi hagi, mille see oli Leedu kohtusse esitanud. Stockholmi Kaubanduskoja Vahekohus registreeris selle vahekohtuavalduse numbri V(125/2011) all.

34. Energeetikaministeerium muutis 9. detsembril 2011 oma hagi. Uues, ülevaadatud hagiavalduses loobus ta muu hulgas V. Valentukevičiuse, V. Golubevi ja K. Seleznjovi tagasikutsumise nõudest, kuid taotles jätkuvalt, et Lietuvos dujost kohustataks alustama Gazpromiga läbirääkimisi õige ja õiglase gaasi ostuhinna kindlaksmääramiseks.

35. Gazprom pöördus 2012. aasta märtsis tema ja Leedu Vabariigi konflikti lahendamiseks veel ühte rahvusvahelisse vahekohtusse, nimelt Haagi Alalisse Vahekohtusse. Selles vahekohtus vaidlustas Gazprom Leedu valitsuse otsuse toimida vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivile 2009/73/EÜ, mis käsitleb maagaasi siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/55/EÜ ( 8 ), artiklile 9 ning eraldada Lietuvos dujoses ülekandesüsteemi haldamine gaasi tootmise ja tarnimisega seotud tegevusest, mis tähendab, et Gazprom ei saa enam Lietuvos dujose aktsionärina jätkata.

36. Gazprom väidab mainitud teises rahvusvahelises vahekohtus, et Leedu Vabariik on kõnesoleva direktiivi ülevõtmisel ja rakendamisel rikkunud kohustusi, mis tulenevad lepingust, mis sõlmiti 29. juunil 1999 Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja Leedu Vabariigi valitsuse vahel ning käsitles investeeringute vastastikust soodustamist ja kaitset ( 9 ).

37. Vaidluse V(125/2011) jaoks moodustatud vahekohus tegi 31. juulil 2012 otsuse („final award”) (edaspidi „vahekohtu otsus”), millega rahuldas Gazpromi nõude osaliselt ( 10 ). Vahekohus asus seisukohale, et menetlus, mille energeetikaministeerium Vilniaus apygardos teismases algatas, rikkus osaliselt aktsionäride kokkuleppes sisalduvat vahekohtu kokkulepet. Vahekohus tegi energeetikaministeeriumile korralduse võtta tagasi teatavad Vilniaus apygardos teismases esitatud nõuded (eeskätt nõue kohustada Lietuvos dujost alustama Gazpromiga läbirääkimisi õige ja õiglase gaasi ostuhinna kindlaksmääramiseks) ning muuta üht oma nõuet nii, et peetaks kinni energeetikaministeeriumi poolt endale võetud kohustusest lahendada aktsionäride kokkuleppega hõlmatud küsimustes tekkinud vaidlused vahekohus.

38. Vilniaus apygardos teismas rahuldas 3. septembril 2012 energeetikaministeeriumi hagi ja otsustas nimetada Lietuvos dujose tegevuse uurimiseks eksperdid. Samuti nentis kohus, et vaidlus kuulub tema pädevusse ning et Leedu õiguse kohaselt ei saa seda lahendada vahekohtus.

39. Lietuvos dujos, V. Valentukevičius, V. Golubev ja K. Seleznjov kaebasid selle otsuse edasi Lietuvos apelicianis teismasesse (Leedu apellatsioonikohus). Ka Gazprom pöördus sellesse apellatsioonikohtusse, nõudes 1958. aasta New Yorgi konventsioonile tuginedes vahekohtu otsuse tunnustamist ja täitmist.

40. Leedu Vabariik esitas oktoobris 2012 Stockholmi Kaubanduskoja Vahekohtule vahekohtumenetluse algatamise avalduse Gazpromi vastu, väites et vahemikus 2004–2012 pikaajalisse gaasilepingusse tehtud muudatused olid vastuolus 24. jaanuaril 2004 sõlmitud aktsiate ostu-müügilepingu tingimustega ning nõudis kahjuhüvitist summas 1,9 miljardi USA dollarit ( 11 ).

41. Lietuvos apelicianis teismas jättis Gazpromi nõude 17. detsembri 2012. aasta määrusega rahuldamata, tuginedes 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktidele a ja b.

42. Täpsemalt asus Lietuvos apelicianis teismas seisukohale, et vahekohtul pole õigust võtta lahendada vaidlust, milles on esitatud hagi Vilniaus apygardos teismasele ja mida mainitud kohus on arutanud, pidades silmas, et Vilniaus apygardos teismas oli 3. septembri 2012. aasta määrusega võtnud seisukoha, et tsiviilseadustiku artiklis 2.134 osutatud vaidlused ei kuulu lahendamisele vahekohtus. Seega võib Lietuvos apelicianis teismas vastavalt 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktile a keelduda vahekohtu otsust tunnustamast ja täitmast.

43. Lietuvos apelicianis teismas lisas, et kuna vahekohtu otsus piirab Leedu riigi kohtumenetlusõigust Leedu kohtutes ja võtab Leedu kohtutelt pädevuse otsustada omaenda pädevuse üle, rikub see Leedu põhiseaduse artikli 109 lõikes 2 ette nähtud kohtute sõltumatuse põhimõtet. Niisiis järeldas Lietuvos apelicianis teismas, et vahekohtu otsusega on rikutud Leedu avalikku korda, ning keeldus selle tunnustamisest ja täitmisest, tuginedes sedapuhku 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktile b.

44. Lietuvos apelicianis teismas jättis Lietuvos dujose, V. Valentukevičiuse, V. Golubevi ja K. Seleznjovi apellatsioonkaebuse, mille nad olid esitanud Vilniaus apygardos teismase otsuse peale asuda uurima Lietuvos dujose tegevust, 21. veebruari 2013. aasta määrusega rahuldamata.

45. Nende kahe Lietuvos apelicianis teismase määruse vaidlustamiseks pöörduti kassatsiooni korras eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, kes otsustas 21. novembri 2013. aasta määrusega peatada Lietuvos apelicianis teismase otsuse – mis käsitleb Lietuvos dujose tegevust puudutavat uurimist – peale esitatud kaebuse läbivaatamise, kuni kohus teeb otsuse vahekohtu otsuse tunnustamist ja täitmist puudutava kassatsioonkaebuse kohta.

46. Viimati nimetatud kaebuses palub Gazprom tühistada Lietuvos apelicianis teismase 17. detsembri 2012. aasta määruse ning teha uus määrus, millega rahuldataks tema nõue, millega ta palus tunnustada ja täita vahekohtu otsust. Energeetikaministeerium palub jätta kaebus 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktib alusel rahuldamata, väites, et vahekohtu otsus kujutab endast „hagi esitamise keeldu” ning et selle tunnustamine ja täitmine oleks vastuolus Brüsseli I määrusega, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud kohtuotsuses Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69).

47. Neil asjaoludel otsustas Lietuvos Aukščiausiasis Teismas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kui vahekohus annab „hagi esitamise keelu” ja keelab sellega isikul esitada teatavaid nõudeid liikmesriigi kohtusse, mis määruse nr 44/2001 kohtualluvuse eeskirjade kohaselt on pädev tsiviilasja sisuliselt menetlema, siis kas liikmesriigi kohtul on õigus keelduda sellist vahekohtu otsust tunnustamast, kuna see piirab kohtu õigust otsustada oma pädevuse üle asja arutada vastavalt määruse nr 44/2001 kohtualluvuse eeskirjadele? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas sama kehtib ka juhul, kui vahekohtu antud „hagi esitamise keeluga” tehakse menetlusosalisele korraldus piirata oma nõudeid asjas, mida menetletakse teises liikmesriigis ja selle liikmesriigi kohus on pädev asja arutama vastavalt määruse nr 44/2001 kohtualluvuse eeskirjadele? 3. Kas liikmesriigi kohus, kes püüab kaitsta [liidu] õiguse ülimuslikkust ja määruse nr 44/2001 tõhusat toimimist, võib keelduda tunnustamast vahekohtu otsust, kui selline vahekohtu otsus piirab liikmesriigi kohtu õigust otsustada enda pädevuse ja volituste üle asjas, mis kuulub määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse?”

48. Leedu Vabariigi Konkurentsinõukogu teatas 10. juunil 2014, et on määranud Gazpromile Lietuvos dujoses osaluse omandamisel ette nähtud tingimuste rikkumise eest trahvi summas 123096700 Leedu litti (LTL) (ligikaudu 35,6 miljonit eurot) ( 12 ).

49. 12. juunil 2014 teatas Gazprom otsusest see osalus müüa ( 13 ).

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

50. Eelotsusetaotlus esitati Euroopa Kohtule 15. oktoobril 2013. Kirjalikud seisukohad esitasid Gazprom, Leedu, Saksamaa, Hispaania, Prantsusmaa, Austria ja Ühendkuningriigi valitsus, Šveitsi Konföderatsioon ja Euroopa Komisjon.

51. Euroopa Kohus saatis 4. juulil 2014 vastavalt kohtu kodukorra artikli 61 lõikes 1 ettenähtule pooltele kaks küsimust, millele soovis saada kirjalikku vastust enne kohtuistungit või hiljemalt 31. juulil 2014. Gazprom, Leedu, Saksamaa, Hispaania, Prantususmaa ja Ühendkuningriigi valitsus, Šveitsi Konföderatsioon ja Euroopa Komisjon vastasid ettenähtud tähtaja jooksul.

52. 30. septembril 2014 toimus kohtuistung, kus Gazprom, Leedu, Saksamaa, Hispaania, Prantususmaa ja Ühendkuningriigi valitsus, Šveitsi Konföderatsioon ja komisjon esitasid suulised seisukohad.

V. Analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

1. Euroopa Kohtu pädevus

53. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab eelotsusetaotluse leheküljel 10, et hagi, mille Leedu energeetikaministeerium esitas Vilniaus apygardos teismasele Lietuvos dujose, V. Valentukevičiuse, V. Golubevi ja K. Seleznjovi vastu ( 14 ), põhineb analoogia alusel (mutatis mutandis) Brüsseli I määruse artikli 6 lõikel 2.

54. Määruse see säte näeb ette, et isiku, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, „võib kaevata ka [...] [,] kui tegemist on kolmanda osalisega tagatise realiseerimise või muu kolmandate isikutega seotud menetluse puhul, kohtusse, kus menetletakse põhihagi, välja arvatud juhul, kui see on esitatud üksnes selleks, et viia isik välja selle kohtu alluvusest, kes oleks tema asjas pädev”.

55. Leian, et käesoleval juhul ei ole see säte ilmselgelt kohaldatav, kuna hagi ei seondu ei tagatise nõude ega muu kolmandate isikutega seotud menetlusega.

56. Leedu valitsus tõi kohtuistungil välja, et tegu on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjaveaga, kuna tema kavatsus oli viidata määruse artikli 6 lõikele 1 ( 15 ), mis ei näi siiski rohkemal määral kohaldatav, kuna võimaldab liikmesriigi territooriumil elukohta omava isiku kaevata kohtusse teises liikmesriigis, kus on koos temaga kostjaks oleva isiku elu- või asukoht. Käesoleval juhul on kostjate elu- või asukoht Leedus, v.a V. Golubev ja K. Seleznjov, kelle elukoht on kolmandas riigis.

57. Mõistagi võib Euroopa Kohus keelduda eelotsuse küsimustele vastamast, kuna Leedu kohtute pädevus ei põhine nõuetekohaselt Brüsseli I määrusel. Siiski võib kohus võtta seisukoha, et Vilniaus apygardos teismasel oli võimalik võtta Lietuvos dujose ja selle peadirektori V. Valentukevičiuse kohtuasjas oma pädevuse määratlemisel aluseks selle määruse artikli 2 lõige 1 ( 16 ), mis on selle artikli (ja määruse) kohaldamiseks vajalik välismaine element, kuna kahe kostja (V. Golubevi ja K. Seleznjovi) elukoht on Venemaa Föderatsoonis ( 17 ), ning sellisel juhul oleks ta pädev vastama eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele.

2. Küsimuste vastuvõetavus

58. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et „liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õigusnormi tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele” ( 18 ).

59. Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluse leheküljel 9 täpsustanud, et „juriidilise isiku tegevuse uurimise algatamise küsimust [ei saa] menetleda vahekohtus”.

60. Nagu Prantsusmaa valitsus ja Euroopa Komisjon on märkinud, on käesoleval juhul 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkt a see õiguslik alus ( 19 ), mille alusel võib eelotsusetaotluse esitanud kohus vahekohtu otsuse tunnustamisest ja täitmisest keelduda, nagu Lietuvos apelicianis teismas tegigi ( 20 ).

61. Seega leian, et Euroopa Kohtule esitatud küsimused ei ole põhikohtuasja lahendamiseks vajalikud, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus võib tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisel jätta neile küsimustele antud vastused tähelepanuta. Käesolev ettepanek lähtub niisiis hüpoteesist, et Euroopa Kohus tunnistab eelotsuseküsimused vastuvõetavaks.

3. Kas tõepoolest on tegu „hagi esitamise keeluga”?

62. Eelotsusetaotluse esitanud kohus määratleb eelotsusetaotluses „hagi esitamise keeluna” vahekohtu otsust, osas, milles sellega tehakse energeetikaministeeriumile korraldus võtta tagasi teatavad Leedu kohtutesse esitatud nõuded.

63. Selles mõttes käsitleb vahekohus oma otsuses „hagi esitamise keeldu” sarnaselt selle mõistega Inglise õiguses, mis on käsitlusel kohtuotsustes Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228) ning Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69). Inglise õiguses on „hagi esitamise keeld” Inglise kohtu antud määrus, millega kohustatakse poolt, kelle küsimus kuulub in personam Inglise kohtute alluvusse ( 21 ), mitte algatama välisriigi riiklikus või vahekohtus menetlust, mitte esitama teatavaid nõudeid, nendest loobuma või astuma vajalikke samme, et lõpetada või peatada pooleliolev menetlus ( 22 ).

64. „Hagi esitamise keeld” ei ole suunatud välisriigi kohtu vastu ja on adresseeritud üksnes poolele, kelle kohtuasja lahendamine on Inglise kohtute alluvuses ( 23 ).

65. Pool, kelle suhtes on tehtud „hagi esitamise keeld” ja kes sellest kinni ei pea, võetakse vastutusele kohtu suhtes lugupidamatuse ülesnäitamise eest („contempt of court”), mis võib kaasa tuua kriminaalkaristuse ja Ühendkuningriigis paikneva vara arestimise ( 24 ). Mõistagi on võimalik, et „hagi esitamise keelul” mõju puudub, juhul kui isik, kellele see on tehtud, ei viibi Ühendkuningriigis või tal puudub Ühendkuningriigis vara, või otsust, mis on tehtud „hagi esitamise keeldu” rikkudes, Ühendkuningriigis ei tunnustata ega täideta ( 25 ).

66. Nagu väidab Prantsusmaa valitsus oma kirjalikus vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, ei ole põhikohtuasjas ühtki seda liiki kohtumäärust tehtud. Õigupoolest, erinevalt „hagi esitamise keeldudest”, mis on käsitlusel kohtuotsustes Turner (EU:C:2004:228) ning Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), ei too energeetikaministeeriumile sanktsioone kaasa see, kui ta vahekohtu otsust ei järgi ( 26 ).

67. Seda arvestades on vahekohtu otsus ja selles sisalduv korraldus siduvad isikule, kellele need on tehtud, kohustades teda tagasi võtma üht osa Leedu kohtutesse esitatud hagis toodud nõuetest, kuna vahekohus leiab, et hagis toodud nõuded jäävad osaliselt vahekohtukokkuleppe kohaldamisalasse. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võib vahekohtu otsus sarnaselt kohtuotsustes Turner (EU:C:2004:228) ning Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) käsitletud „hagi esitamise keeldudega” just seeläbi kahjustada Büsseli I määrust. Lähtun just sellest hüpoteesist.

B. Esimene küsimus

68. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese küsimusega Euroopa Kohtult teada, kas ta võib keelduda tunnustamast vahekohtu antud „hagi esitamise keeldu”, kuna see „piirab kohtu õigust otsustada oma pädevuse üle asja arutada vastavalt Brüsseli I määruse kohtualluvuse eeskirjadele”.

69. Seega tuleb kontrollida, kas käesolevas asjas kuulub tõepoolest kohaldamisele Brüsseli I määrus või on põhikohtuasja vaidluses kohaldatav üksnes 1958. aasta New Yorgi konventsioon.

1. Kas Brüsseli I määrus on selle määruse artikli 71 lõike 2 teise lõigu kohaselt kohaldatav?

70. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineb Brüsseli I määruse kohaldamisala väljatoomiseks määruse artikli 71 lõike 2 teisele lõigule, mis sätestab: „[k]ui konkreetset valdkonda käsitlev konventsioon, millega on ühinenud nii otsuse teinud liikmesriik kui ka taotluse saanud liikmesriik, sisaldab kohtuotsuste tunnustamise või täitmise tingimusi, kohaldatakse neid tingimusi. Igal juhul võib kohaldada käesoleva määruse neid sätteid, mis on seotud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise korraga” ( 27 ).

71. Leian sarnaselt Saksamaa valitsuse ja Šveitsi Konföderatsiooniga, et see säte ei ole käesoleval juhul kohaldatav, kuna selle kohaldamisala piirdub liikmesriikide vahel sõlmitud konventsioonidega (kokkulepetega), mis käsitlevad „kohtuotsuste tunnustamise või täitmise tingimusi”. Mõiste „otsus” („décisions”) on defineeritud määruse artiklis 32 kui „igasugune liikmesriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta” ( 28 ). On ilmselge, et kahe sõltumatu poole sõlmitud vahekohtu kokkuleppe alusel moodustatud vahekohus (nagu seda on vahekohus, kes tegi põhikohtuasjas käsitletava vahekohtu otsuse) ei kujuta endast liikmesriigi kohut ( 29 ).

72. Pealegi välistab Brüsseli I määruse artikli 1 lõike 2 punkt d vahekohtud selle määruse reguleerimisalast. See tähendab, et – nagu väidavad ka Gazprom, Saksamaa, Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Komisjon ja Šveitsi Konföderatsioon – selliste vahekohtu otsuste nagu põhikohtuasjas käsitletu tunnustamise ja täitmise suhtes peaks kehtima ainult 1958. aasta New Yorgi konventsioon.

73. Kuna käesoleval juhul – nagu menetlusse astujad osutavad – oli eelotsusetaotluse esitanud kohus ise see kohus, kuhu mainitud konventsioonile tuginedes tunnustamis- ja täitmisnõudega pöörduti, siis kõnesoleva vahekohtu otsuse tunnustamine ja täitmine on ainuüksi selle konventsiooni reguleerimisala küsimus ( 30 ). Järelikult ei tohiks tegu olla liidu õiguse küsimusega, millele Euroopa Kohus on ELTL artikli 267 alusel pädev vastama.

2. Kas Brüsseli I määrus on kohaldatav, kui lähtuda kohtuotsusest Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69)?

74. Nagu Prantsusmaa valitsus vastuses Euroopa Kohtu küsimustele osutab, „tekitas kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali [(EU:C:2009:69)] kahtlusi seoses sellega, millise ulatusega on vahekohtu välistamine [Brüsseli I määruse] reguleerimisalast”.

75. 2000. aasta augustis kahjustas West Tankers Inc-le (edaspidi „West Tankers”) kuuluv laev Front Comor, mida üürib kaubaveoks Erg Petroli SpA (edaspidi „Erg Petroli”) Siracusas Erg Petrolile kuuluvat kaid. Prahilepingu suhtes kehtis Inglise õigus ning see nägi ette Londonis asuvasse vahekohtusse pöördumise.

76. Erg Petroli pöördus oma kindlustajate Allianz Spa (edaspidi „Allianz”) ja Generali Assicurazioni Generali SpA (edaspidi „Generali”) poole, et saada kindluskaitse ulatuses hüvitist, ning algatas Londonis West Tankersi vastu ülejäänud osas vahekohtumenetluse. Pärast seda, kui kindlustusandjad olid maksnud Erg Petrolile tekkinud kahju katteks kindlustuspoliisi alusel hüvitist, esitasid nad subrogatsiooni korras Tribunale di Siracusale (Itaalia) hagi West Tankersi vastu, et nõuda sisse summad, mille nad olid maksnud Erg Petrolile. West Tankers esitas vastuväite, mis puudutas selle kohtu pädevuse puudumist, viidates pooltevahelisele vahekohtu kokkuleppele.

77. Kuna vahekohtu asukoht oli Londonis, algatas West Tankers Inglise kohtus menetluse nõudes, et Allianz ja Generali suhtes antaks „hagi esitamise keeld”, mis keelaks neil algatada muid menetlusi peale vahekohtumenetluse ja Tribunale di Siracusas algatatud menetlust jätkata.

78. Inglise kohtud rahuldasid selle taotluse, kuid House of Lords pöördus Euroopa Kohtusse küsimusega, kas – arvestades erisusi kohtuotsuse Turner (EU:C:2004:228) ( 31 ) aluseks olnud asjaoludega – tal on võimalik määrata „hagi esitamise keeldu”, mis on Brüsseli I määrusega kooskõlas, arvestades, et määruse artikli 1 lõike 2 punkt d välistab vahekohtumenetluse selle määruse reguleerimisalast.

79. Euroopa Kohus alustas oma analüüsi konstateeringuga, et riikliku menetlusena, mis toetab vahekohtumenetlust, „[ei saa] [s]elline menetlus, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis toob kaasa hagi esitamise keelu vastuvõtmise, [...] seega [Brüsseli I] määruse [...] kohaldamisalasse kuuluda” ( 32 ).

80. Edasi võttis Euroopa Kohus seisukoha, et „[o]lgugi et menetlus ei kuulu [Brüsseli I] määruse kohaldamisalasse, võivad sellel samas siiski olla tagajärjed, mis kahjustavad nimetatud määruse kasulikku mõju, st see võib takistada kohtualluvuse konfliktinormide ühtlustamise saavutamist tsiviil- ja kaubandusasjades ning otsuste vaba liikumist selles valdkonnas. Eelkõige võib see juhtuda siis, kui selline menetlus takistab liikmesriigi kohtul teostada pädevust, mis talle on antud [Brüsseli I] määruse [...] alusel” ( 33 ).

81. Niisiis leidis Euroopa Kohus, et „selle määruse kohaldamisalasse [kuulub] ka eelnevat lahendamist vajav küsimus, mis puudutab vahekohtukokkuleppe kohaldatavust, kaasa arvatud eelkõige selle kehtivus” ( 34 ).

82. Sellele tuginedes vastas Euroopa Kohus House of Lordsi küsimusele eitavalt, märkides, et menetlus, mille Allianz ja Generali Assicurazioni Generali oli algatanud Tribunale di Siracusas West Tankersi vastu, kuulub iseenesest Brüsseli I määruse reguleerimisalasse ( 35 ) ning seda hoolimata poolte vahel sõlmitud vahekohtukokkuleppest. Euroopa Kohus lisas, et asjassepuutuva „hagi esitamise keelu” puhul ei ole kinni peetud Itaalia kohtu õigusest otsustada ise selle üle, kas vaidluse lahendamine kuulub tema pädevusse ( 36 ), et seega on see vastuolus liikmesriikide kohtute vahelise vastastikuse usalduse põhimõttega ning jätaks hageja, kes leiab, et vahekohtukokkulepe on kehtetu, tulemusetu või seda ei ole võimalik kohaldada, ilma võimalusest jätkata menetlust selle riigi kohtus ( 37 ).

83. Selle tulemusena asus Euroopa Kohus seisukohale, et kohtuasjas käsitletav „hagi esitamise keeld” ei ole Brüsseli I määrusega kooskõlas.

84. Eeltoodule tuginedes leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nagu riiklike kohtute antud „hagi esitamise keeld”, rikub ka vahekohtu antud „hagi esitamise keeld” Brüsseli I määruse kasulikku mõju.

85. Selle väite puhul tuleb arvestada tausta, milleks on kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) aluseks olnud kohtuasi, kus House of Lordsis – st eelotsusetaotluse esitanud kohtus – oli algatataud menetlus, mis Euroopa Kohtu hinnangul ei kuulunud Brüsseli I määruse kohaldamisalasse ( 38 ), nimelt oli seal esitatud taotlus saada „hagi esitamise keeld” poole suhtes, kes oli esitanud hagi Itaalias, rikkudes pooltevahelist vahekohtu kokkulepet, mis nägi ette, et vaidlused lahendatakse Londoni vahekohtus ( 39 ). Niisiis jääb ka antud juhul põhikohtuasjas käsitlusel oleva vahekohtu otsuse tunnustamise ja täitmise nõue selle määruse kohaldamisalast välja.

86. Mainitud kohtuasjas tunnistati Brüsseli I määrus kohaldatavaks tulenevalt ühest teistest menetlusest, nimelt menetlusest Itaalia kohtus, mille sisulised küsimused – sarnaselt hagiga, milles taotleti Lietuvos dujose tegevuse uurimist ( 40 ) – kuulusid kõnesoleva määruse, eeskätt selle artikli 5 lõike 3 reguleerimisalasse. Ka käesoleval juhul kuulub energeetikaministeeriumi poolt Lietuvos dujose tegevuse osas uurimise algatamise nõudes esitatud hagi selle põhinõuet silmas pidades Brüsseli I määruse, täpsemalt selle määruse artikli 2 kohaldamisalasse ( 41 ).

87. Saksamaa, Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Komisjon ja Šveitsi Konföderatsioon on seisukohal, et Brüsseli I määrus ei ole põhikohtuasjas kohaldatav, kuna vahekohtumenetlus ei kuulu selle reguleerimisalasse. Siiski, kui see nii lihtne oleks, ei oleks Euroopa Kohus tunnistanud kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) käsitlusel olnud „hagi esitamise keeldu” Brüsseli I määrusega vastuolus olevaks ( 42 ).

88. Selles mõttes on olukord, milles oli House of Lords, kus oli algatatud menetlus Brüsseli I määruse kohaldamisalast väljapoole jäävas küsimuses, analoogne eelotsusetaotluse esitanud kohtu olukorraga, kellele on samuti esitatud taotlus tunnustada ja täita vahekohtu otsust, mis jääb samuti selle määruse kohaldamisalast välja. Veelgi enam, kuna samal ajal on eelotsusetaotluse esitanud kohtus algatatud ka niisugune menetlus, mis kuulub selle määruse kohaldamisalasse, st esitatud taotlus algatada menetlus Lietuvos dujose tegevuse uurimiseks, siis on eelotsusetaotluse esitanud kohus samasuguses olukorras nagu Tribunale di Siracusa kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69). Mainitud kohtuotsuses asus Euroopa Kohus seisukohale, et „hagi esitamise keeld” ei ole Brüsseli I määrusega kooskõlas, ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleks sellest järeldusest lähtuda ka põhikohtuasja vaidluse puhul. Ma ei toeta seda seisukohta järgmistel põhjustel.

3. Vastus eelotsuse küsimusele

89. Leian, et Euroopa Kohus peaks kahest asjaolust tulenevalt vastama sellele küsimusele eitavalt.

a) Vahekohtumenetluse mittekuulumine Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud redaktsiooni) reguleerimisalasse

90. Hispaania valitsus leiab, et Euroopa Kohus ei peaks käesolevale eelotsusetaotlusele vastamisel ajaliste kaalutluste tõttu Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni arvesse võtma.

91. Kuigi mainitud määrus on kohaldatav alles alates 10. jaanuarist 2015, olen ma sarnaselt Gazpromi, Leedu, Saksamaa ja Prantsusmaa valitsuse ning Euroopa Komisoni ja Šveitsi Konföderatsiooniga seisukohal, et Euroopa Kohus peaks seda käesoleval juhul arvesse võtma, kuna peamine selle määrusega kehtestatud uuendus, mis seondub vahekohtumenetluse selle kohaldamisalast välistamisega, ei seisne mitte niivõrd määruse regulatiivosa tekstis, vaid põhjenduses 12, mis tagasiulatuvalt kohaldatavat seadust meenutaval viisil selgitab, kuidas seda mittekuulumist tuleb – ja oleks siiani tulnud – tõlgendada.

92. Et põhjenduse 12 mõjuala paremini mõista, tuleb uurida selle seadusandlikku kujunemislugu.

93. Brüsseli I määruse artikkel 73 nägi ette selle määruse muutmise menetluse, nimelt pidi komisjon hiljemalt 1. märtsiks 2007 esitama Euroopa Parlamendile, Euroopa Liidu Nõukogule ning majandus- ja sotsiaalkomiteele aruande määruse kohaldamise kohta ning lisama muutmisettepanekud.

94. Komisjon tellis selle menetluse käigus professor Hessilt, professor Pfeifferilt ja professor Schlosserilt Brüsseli I määruse kohaldamist käsitleva aruande („Heidelbergi aruanne”) ( 43 ). Aruanne avaldati aastal 2007, enne kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) kuulutamist.

95. Kuigi Heidelbergi aruande koostajad möönsid, et Brüsseli I määrus ei peaks käsitlema küsimusi, mida reguleerib 1958. aasta New Yorgi konventsioon, tegid nad ettepaneku viia määrusesse sisse terve rida uusi sätteid, mis võimaldavad nende kahe akti kokkupuutealale jäävate küsimuste lahendamiseks kohaldada seda määrust vahekohtu valdkonnas, nt kui asi puudutab niisuguse riikliku kohtu pädevust, kes on tunnistanud vahekohtu kokkuleppe tühiseks, või riikliku kohtu pädevust juhul, kui vahekohtu asukohariik on sama.

96. Heidelbergi aruanne kajastab kohtujurist Kokott’i ettepanekut kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2008:466, punktid 71 ja 73), kus kohtujurist nentis, et „ei ole mehhanisme, et sobitada vahekohtute ja riiklike kohtute pädevust üksteisega” ning märkis, et „[a]biks oleks selles osas ainult vahekohtumenetluse kaasami[ne] [Brüsseli I] määruse [...] süsteemi”.

97. Euroopa Kohus tugineb kohtujurist Kokott’i analüüsile, viidates korduvalt tema ettepanekule [kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, punktid 20, 26 ja 29)].

98. Kriitilisi kommentaare selle kohtuotsuse suhtes on tehtud peamiselt rahvusvahelise eraõiguse ja vahekohtu valdkonnas ning nimetatud kriitika seiseneb peamiselt selles, et Brüsseli I määruse kohaldamisala on tegelikkuses laiendatud vahekohtule viisil, mis võib selle tõhusust kahjustada ( 44 ).

99. Lisan sellele kriitikale, et mainitud kohtuotsus eristus kolmest varasemast Euroopa Kohtu otsusest, st kohtuotsusest Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61), Rich (C‑190/89, EU:C:1991:319) ja Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543).

100. Kohtuotsus Hoffmann (EU:C:1988:61) puudutas niisuguse Saksa kohtuotsuse täitmist Madalmaades, millega oli ühele abikaasale pandud kohustus maksta abielust tuleneva ülalpidamiskohustuse alusel teisele abikaasale elatist. Selle otsuse puhul oli tingimusena vajalik abielu fakti olemasolu. Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) esitas küsimuse, kas asjaolu, et Madalmaade kohus oli abielu lahutanud, sai kaasa tuua Saksa kohtuotsuse täitmise kohustuse lõppemise, kuigi Saksamaal oli see jätkuvalt täidetav, kuna lahutusotsust ei olnud tunnustatud.

101. Sarnaselt vahekohtuga ei kuulunud isiku seisundiga seotud küsimused, sh abiellumine ja lahutamine, 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32, edaspidi „Brüsseli konventsioon”) reguleerimisalasse. Seevastu kuulus Brüsseli konventsiooni reguleerimisalasse elatise maksmine, mis ei ole seisundiküsimus, mistõttu olid Madalmaade kohtud konventsiooni kohaselt a priori kohustatud tunnustama ja täitma Saksa kohtuotsust, mis oli Madalmaade kohtute tehtud abielu lahutamise otsusega ühildamatu.

102. Euroopa Kohus asus seisukohale, et „[Brüsseli] konventsiooniga ei ole vastuolus see, kui selle riigi kohus, kus nõue esitati, võtab ülalpidamiskohustust puudutava välisriigi kohtuotsuse täitmisel arvesse oma riigi kohtute otsust abielulahutuse kohta” ( 45 ), mis tähendab, et Hoge Raad der Nederlanden ei olnud kohustatud tunnustama ja täitma Saksa kohtuotsust, mis ometi kuulus mainitud konventsiooni kohaldamisalasse.

103. Kohtuotsuses Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) asus Euroopa Kohus seisukohale – arvestades, et vahekohtumenetlus ja seisundiküsimused ei kuulunud Brüsseli I määruse reguleerimisalasse –, et Inglise kohtutel polnud õigust kasutada oma siseriikliku õiguse kõiki võimalusi ja anda välja „hagi esitamise keelde”, mis toetavad vahekohtumenetlust. Selliselt otsustades kitsendas Euroopa Kohus vahekohtu suhtes Brüsseli I määruses ette nähtud erandit, st välistatuse ulatust ( 46 ).

104. Kohtuotsus Rich (EU:C:1991:319) käsitles ühe Šveitsi ja ühe Itaalia äriühingu vahel sõlmitud naftaostu lepingut. Lepingu suhtes kehtis Inglise õigus ja see sisaldas kokkulepet vahekohtu kasutamiseks. Pärast seda, kui ostja (Šveitsi äriühing) avastas, et talle müüdud kaubakogus on väga rikutud, pöördus müüja (Itaalia äriühing) Genova (Itaalia) kohtusse, soovides saada otsust, mis vabastaks müüja vastutusest ostja ees.

105. Lepingus kokkulepitu kohaselt esitas Šveitsi äriühing avalduse Londoni vahekohtusse, kuid Itaalia äriühing keeldus selles menetluses osalemast ja omalt poolt vahekohtunikku määramast, mis takistas menetluse läbiviimist. Šveitsi äriühing esitas Inglise kohtule kui vahekohtu asukohariigi kohtule taotluse, et kohus määraks Itaalia äriühingu asemel vahekohtuniku ise.

106. Nagu kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) aluseks olnud vaidluseski väitis Itaalia äriühing, et pooltevaheline vaidlus puudutab tegelikult küsimust, kas asjassepuutuv leping sisaldas vahekohtuklauslit või mitte, ning et see vaidlus kuulub Brüsseli konventsiooni kohaldamisalasse ja järelikult tuleb see lahendada Itaalia kohtus.

107. Niisiis oli küsimus selles, kas Inglise kohtus vahekohtuniku nimetamiseks algatatud menetlus kuulus Brüsseli konventsiooni kohaldamisalasse.

108. Euroopa Kohus asus seisukohale, et „sellega, et osalisriigid on jätnud vahekohtuvaldkonna välja [Brüsseli] konventsiooni kohaldamisalast, kuna seda valdkonda reguleerivad juba muud rahvusvahelised konventsioonid [eeskätt 1958. aasta New Yorgi konventsioon], on pooled soovinud arvata välja vahekohtuvaldkonna tervikuna, sh menetlused, mis algatatakse riiklikes kohtutes” ( 47 ).

109. Kuigi vahekohtuniku määramine ja vahekohtumenetlust toetav riiklik kohtumenetlus ei kuulu 1958. aasta New Yorgi konventsiooni reguleerimisalasse, märkis Euroopa Kohus, et „mis puudutab konkreetsemalt vahekohtuniku määramist riikliku kohtu poolt, siis tuleb nentida, et tegemist on riigi meetmega, mille eesmärk on vahekohtumenetluse rakendamine. Seega kuulub selline meede vahekohtu valdkonda ning on hõlmatud [Brüsseli] konventsiooni artikli 1 teise lõigu punktiga 4” ( 48 ).

110. Euroopa Kohus lükkas tagasi Itaalia äriühingu argumendi, et Brüsseli konventsioon on kohaldatav vaidlustele, mis puudutavad vahekohtukokkuleppe olemasolu või kehtivust, märkides: „et teha kindlaks, kas vaidlus kuulub konventsiooni kohaldamisalasse, tuleb vaadata üksnes seda, mis on selle vaidluse ese. Kui vaidlus – nagu vahekohtuniku nimetamist puudutav vaidlus – ei kuulu oma eset arvestades [Brüsseli] konventsiooni reguleerimisalasse, ei saa asjaolu, et eelnevalt on tekkinud küsimus, mis vajab vaidluse lahendamise jaoks kohtult vastust, sõltumata selle küsimuse sisust olla õigustuseks [Brüsseli] konventsiooni kohaldamisele” ( 49 ). Samasugusele seisukohale asus Euroopa Kohus ka kohtuotsuses Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543) ( 50 ).

111. Kohtuotsuses Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) Euroopa Kohus mitte ei püüdnud selgusele jõuda, kas Brüsseli I määrus on põhikohtuasja vaidluse suhtes kohaldatav, nagu ta oli seda teinud kohtuasjades Rich (EU:C:1991:319) ja Van Uden (EU:C:1998:543), vaid analüüsis vaidluse eset võrdluses ühe teise vaidluse, st Itaalia kohtus algatatud vaidluse esemega.

112. Sel moel kaldus Euroopa Kohus kõrvale kohtuotsuses Rich (EU:C:1991:319, punktid 18 ja 26) väljendatud seisukohast, nimelt et põhikohtuasja vaidluse eset tuleb arvesse võtta ning vahekohtumenetluse valdkond tervikuna ei kuulu Brüsseli I määruse reguleerimisalasse.

113. Pärast seda, kui olid avaldatud Heidelbergi aruanne, kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) ning seda käsitevad kommentaarid, avaldas komisjon Rohelise raamatu Brüsseli I määruse uuesti läbivaatamise kohta (edaspidi „roheline raamat”) ( 51 ), milles algatas avaliku arutelu, kus tegi ettepaneku kaotada vahekohtu välistatus selle määruse kohaldamisalast osaliselt, et parandada määruse ja vahekohtu kokkupuutealale jäävate küsimuste lahendamist.

114. Rida liikmesriike – nagu Prantsuse Vabariik, Ungari, Austria Vabariik, Poola Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ning hulk vahekohtusektori ühinguid ja ettevõtteid ( 52 ) olid sellele vastu, leides, et Brüsseli I määrus ei peaks kahjustama 1958. aasta New Yorgi konventsiooni kohaldamist, ning et regulatsioon, mis välistab vahekohtu valdkonna täielikult selle määruse kohaldamisalast, peab säilima.

115. Komisjon nentis mõjuhinnangus, mis oli lisatud tema ettepanekule Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni kohta ( 53 ), et kriitika osutab asjaolule, et kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) võimaldab pahausksetel pooltel hoiduda kohustusest pöörduda vaidluste lahendamiseks vahekohtusse ( 54 ), ja toob välja kolm võimalikku varianti ( 55 ).

116. Komisjon leiab, et esimene võimalus – status quo ehk vahekohut kõnesoleva määruse reguleerimisalast välistava regulatsiooni säilitamine – ei välista niisuguste kuritarvituste riski, mida kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) ei võimalda ennetada ega keelata ( 56 ).

117. Teine võimalus oli laiendada vahekohtu välistatuse ulatust nii, et see hõlmaks vahekohtuga seonduvaid menetlusi, eelkõige „menetlusi, kus vaidlustatakse vahekohtukokkulepete kehtivust” ( 57 ).

118. Lõpuks, kolmas võimalus seisnes vahekohtukokkulepete tõhususe suurendamises, nii et liikmesriigi kohus, kelle lahendada on vaidlus, mille suhtes kehtib vahekohtu kokkulepe, peab menetluse peatama juhul, kui pöördutakse vahekohtusse või vahekohtu asukohajärgse riigi kohtusse ( 58 ).

119. Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni puudutavas ettepanekus (edaspidi „uuesti sõnastatud redaktsiooni ettepanek”) ( 59 ) valis komisjon viimase variandi, toetades jätkuvalt ka rohelises raamatus toodud ettepanekut, mis nägi ette, et seni kehtivat korda, mille kohaselt on vahekohus määruse kohaldamisalast täielikult välistatud, tuleb osaliselt muuta, st nii, et välistatus poleks täielik ( 60 ).

120. Nagu Leedu valitsus ja Euroopa Komisjon oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele on märkinud, lükkas Euroopa Liidu seadusandja komisjoni ettepanekud tagasi. Nimelt oli Euroopa Parlament oma 7. septembri 2010. aasta resolutsioonis „kindlalt vastu vahekohtumenetluse kohaldamisalast väljajätmise (ka osalisele) tühistamisele” ja „on seisukohal, et määruse artikli 1 lõike 2 punktis d tuleks selgitada, et mitte ainult vahekohtumenetlus, vaid ka kohtumenetlus, milles käsitletakse vahekohtupädevuse kehtivuse ja ulatuse küsimust peamise küsimusena või eelotsuse küsimusena või kui see küsimus tõstatatakse menetluse käigus, jäetakse määruse kohaldamisalast välja” ( 61 ).

121. Ka nõukogu oli vastu komisjoni soovile vahekohtumenetluse väljajätmine Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud versiooni) kohaldamisalast osaliselt tühistada. Nõukogu eesistuja esitas 1. juunil 2012 märkuse, kus nõukogu eesistujariik palus nõukogul võtta kompromisspaketina vastu üldise lähenemisviisi eelnõu, mis oli esitatud selle märkuse addendum’is ( 62 ). Eelnõu kohaselt tuli ettepanekud, mida komisjon oli vahekohtu kohta esitanud uuesti sõnastatud redaktsiooni ettepanekus, tagasi lükata ( 63 ).

122. Nimelt nägi kompromissettepanek ette uue põhjenduse lisamist sõnastuses, mis kattub Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni põhjenduse 12 sõnastusega, ning ühe uue sätte lisamist, mis näeb ette, et see määrus „ei mõjuta [1958. aasta New Yorgi konventsiooni] kohaldamist” ( 64 ).

123. Nõukogu kiitis eelnõu heaks 8. juunil 2012. Pärast mainitud heakskiitu võttis parlament vastu seadusandliku resolutsiooni, millega kiitis heaks vahekohut puudutavad muudatused määruses sellisena, nagu need olid esitatud nõukogult heakskiidu saanud dokumendis ( 65 ).

124. Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud) lõplikus versioonis on vahekohtumenetlus jätkuvalt määruse reguleerimisalast välja jäetud ning lisatud uue põhjendusena põhjendus 12, samuti on lisatud artikli 73 lõige 2, mille kohaselt „[k]äesolev määrus ei mõjuta 1958. aasta New Yorgi konventsiooni kohaldamist” ( 66 ).

125. Minu arvates vastavad need uued sätted, eelkõige põhjenduse 12 teine lõik, mida kinnitab artikli 73 lõige 2, komisjoni poolt mõjuhinnangus, mis oli lisatud uuesti sõnastatud redaktsiooni ettepanekule, pakutud teisele valikuvõimalusele, mille kohaselt tuleks määruse kohaldamisalast tuleks välistada kõik menetlused, kus vaidlustatakse vahekohtukokkulepete kehtivust ( 67 ).

126. Nimelt on selle põhjenduse teises lõigus märgitud, et „[k]äesolevas määruses sätestatud tunnustamist ja täitmist käsitlevaid eeskirju ei tuleks kohaldada liikmesriigi kohtu tehtud otsuse suhtes, mis käsitleb seda, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita, olenemata sellest, kas kohus tegi selle kohta otsuse põhi- või eelküsimusena” ( 68 ), ilma et määruse resolutiivosa oleks muudetud.

127. Kursiivis märgitud tekstiosa näitab, et juhul, kui vahekohtukokkuleppe kehtivuse nõue ei ole esitatud põhiküsimusena, ei kuulu see Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud) reguleerimisalasse, kuna juhul, kui see nii ei oleks, kuuluksid selles määruses sisalduvad tunnustamise ja täitmise eeskirjad kohaldamisele riiklike kohtute otsustele vahekohtukokkulepete kehtivuse kohta ( 69 ).

128. Tõlgendus, mille Euroopa Kohus andis kohtuotsuses Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, punkt 26) ( 70 ), oli sellest erinev – Euroopa Kohus järeldas, et menetlus, mille Allianz ja Generali Assicurazioni Generali oli algatanud Tribunale di Siracusas West Tankersi vastu – ja millega ta rikkus pooltevahelist vahekohtu kokkulepet –, kuulub iseenesest Brüsseli I määruse reguleerimisalasse, kuna kohus lähtus eeldusest, et „teise võimalusena” toimuv kontroll vahekohtukokkuleppe kehtivuse üle kuulub selle määruse reguleerimisalasse.

129. Nimelt märkis Euroopa Kohus järgmist: „[...] [K]ui oma esemelt, st menetluses kaitstavate õiguste laadilt (nagu kahju hüvitamise nõue), kuulub see menetlus [Brüsseli I] määruse [...] kohaldamisalasse, siis kuulub selle määruse kohaldamisalasse ka eelnevat lahendamist vajav küsimus, mis puudutab vahekohtukokkuleppe kohaldatavust, kaasa arvatud eelkõige selle kehtivus. Seda järeldust kinnitab punkt 35 D. Evrigenise ja K. D. Kerameuse aruandes Kreeka Vabariigi ühinemise kohta [...] [Brüsseli] konventsiooniga [...] (EÜT 1986, C 298, lk 1). Selles on märgitud, et vahekohtuklausli kehtivuse kaudne kontroll, mida pool taotles, et vaidlustada selle kohtu rahvusvahelist pädevust, kellele on Brüsseli konventsiooni järgi tema vastu hagi esitatud, kuulub nimetatud konventsiooni kohaldamisalasse” ( 71 ).

130. Järelikult ei toeta ma Leedu ja Saksamaa valitsuse ning Euroopa Komisjoni seisukohta, et see, millise tõlgenduse andis Euroopa Kohus kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) punktis 24 vahekohtumenetluse välistatusele kõnesoleva määruse kohaldamisalast, jääb määruse uuesti sõnastatud redaktsioonist mõjutamata.

131. Ka ei toeta ma seisukohta, mille komisjon esitas kohtuistungil ja mille kohaselt mainitud kohtuotsuse punkt 26 on üksnes obiter dictum. Vastupidi, tegu on kohtuotsuses keskse tähendusega punktiga, mida aluseks võttes määras Euroopa Kohus kindlaks piiri Brüsseli I määruse reguleerimisala ja vahekohtuvaldkonna vahel.

132. Komisjoni selline seisukoht on minu arvates mõistetav vaid arvestades komisjoni enda ettepanekuid vahekohtuvaldkonna ja Brüsseli I määruse kohaldamisala vahelise piiri kohta, mille parlament ja nõukogu Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni vastuvõtmisel siiski tagasi lükkasid. Seega loen ma eespool toodud „õigusakti kujunemisloost” välja liidu seadusandja kavatsuse korrigeerida seda piiri, mille Euroopa Kohus Brüsseli I määruse reguleerimisala ja vahekohtuvaldkonna vahel määratles ( 72 ).

133. See tähendab, et kui menetlus kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) oleks toimunud Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni alusel, oleks vaidluse põhiküsimuse lahendamiseks olnud võimalik sellele määrusele tuginedes Tribunale di Siracusasse pöörduda alles pärast seda, kui on tehtud otsus, et vahekohtukokkulepe on tühine, mittetoimiv või et seda ei ole võimalik täita (mis on võimalik 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 2. artikli lõike 3 alusel) ( 73 ).

134. Sellisel juhul ei oleks kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) esemeks olnud „hagi esitamise keeldu” tunnistatud Brüsseli I määrusega vastuollu minevaks.

135. Õigupoolest ei mõjuta asjaolu, et Tribunale di Siracusa’sse esitati hagi, mille põhiküsimus kuulub Brüsseli I määruse reguleerimisalasse (küsimus vahekohtu kokkuleppe kehtivuse kohta oli antud asjas esitatud n-ö teise või eelnevana) Inglise kohtu pädevust anda vahekohtumenetluse toetuseks „hagi esitamise keelde”, kuna põhjenduse 12 teise lõigu kohaselt ei kuulu kõrvalküsimusena esitatud nõue vahekohtu kokkuleppe kehtivuse kontrollimiseks selle määruse reguleerimisalasse „olenemata sellest, kas [Tribunale di Siracusa] tegi selle kohta otsuse põhi- või eelküsimusena” ( 74 ). Mõiste „eelküsimus” kasutamine näitab selgelt, et teises lõigus öeldu kehtib ka juhtudel, kui niisugusesse liikmesriigi kohtusse nagu Tribunale di Siracusa on pöördutud nõudega lahendada vaidlus sisuliselt, mispuhul on esmalt vajalik, et kohus analüüsiks omaenda pädevust, kontrollides kõrval- või eelküsimusena hagimenetluse poolte vahelise vahekohtukokkuleppe kehtivust.

136. Nagu sama põhjenduse kolmas lõik selgitab, on selle määruse kohaselt võimalik tunnustada ja täita üksnes „asja sisulise osa kohta tehtud otsuseid” ( 75 ). Seevastu, kui öelda, et on võimalik niisugune variant – tõenäoline või mitte –, et Tribunale di Siracusa poolt vaidluse põhiküsimuse kohta tehtud otsuse tõttu ei saa Inglise kohus anda „hagi esitamise keeldu”, mis toetaks vahekohtusse pöördumist, tähendaks see, et alles jääb võimalus järeldada kohtuotsusest Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) just neid tagajärgi, mida liidu seadusandja on soovinud määruse uuesti sõnastamise tulemusena välistada.

137. Järeldust, et „hagi esitamise keelud”, mis toetavad vahekohtusse pöördumist, on Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni kohaselt lubatud, toetab kõnesoleva põhjenduse neljas lõik, kus on öeldud, et „[k]äesolevat määrust ei tuleks kohaldada ühegi hagi ega jätkumenetluse suhtes, mis puudutab eelkõige [...] vahekohtumenetluse läbiviimist või kõnealuse menetluse mis tahes muid aspekte, ega vahekohtuotsuse [...] tunnustamise või täitmise [...] suhtes” ( 76 ).

138. Nimetatud lõik ei välista selle määruse kohaldamisalast mitte üksnes vahekohtu otsuste tunnustamist ja täitmist – mis vaieldamatult jätab käesoleva kohtuasja selle kohaldamisalast välja –, vaid jätab välja ka kõrvanõuded, mis minu arvates katab muu hulgas „hagi esitamise keelde”, mida riiklikud kohtud on andnud vahekohtumenetluse toetamiseks.

139. Tuletan sellega seoses meelde, et kohtuotsuse Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) aluseks olnud vaidluse raames esitati „hagi esitamise keelu” taotlus House of Lords’ile kui vahekohtu asukohariigi kohtule seetõttu, et poolte valitud vahekohtu asukoht oli selle kohtu tööpiirkonnas.

140. Arvestades et „hagi esitamise keeld” kuulub nende meetmete hulka, mida vahekohtu asukohajärgne kohus võib anda vahekohtumenetluse toetamiseks, et tagada vahekohtumenetluse optimaalne kulgemine, ning kujutab selles mõttes endast „[kõrvaltaotlust] [...] vahekohtumenetluse läbiviimiseks”, siis Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud) kohaselt ei saa selle ärakeelamist pidada õigustatuks.

141. Neil põhjustel leian, et uuesti sõnastatud redaktsioonis on pöördutud tagasi selle tõlgenduse juurde, mis nähtub vahekohtumenetluse Brüsseli I määruse reguleerimisalast välistatuse kohta kohtuotsusest Rich (EU:C:1991:319, punkt 18), kus kohus märkis, et „osalisriigid on [...] soovinud arvata välja vahekohtuvaldkonna tervikuna” ( 77 ). Järelikult ei ole Brüsseli I määrus põhikohtuasjas kohaldatav.

142. Brüsseli I määruse kasulikku mõju see lahendus ei kahjusta, kuna see ei takista eelotsusetaotluse esitanud kohtul „määra[ta] [...] ise talle kohalduvate õigusnormide alusel kindlaks, kas ta on pädev [...] vaidlust lahendama” ( 78 ). Vastupidi, 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 1 punktid a ja c annavad talle võimaluse kontrollida vahekohtu pädevust, lisaks annab artikli lõike 2 punkt a võimaluse siseriiklike õigusnormide alusel otsustada, kas vaidlus saab olla lahendatav vahekohtus.

143. Sellega seoses kordan, et nagu Prantsusmaa valitsus ja Euroopa Komisjon välja tõid, on eelotsusetaotluse esitanud kohus viidanud Leedu õigusele, mille kohaselt ei saa vahekohtus menetleda hagi, mis on esitatud juriidilise isiku tegevust puudutava uurimise algatamiseks. Seega võib eelotsusetaotluse esitanud kohus keelduda vahekohtu otsuse tunnustamisest ja täitmisest, tuginedes 5. artikli lõike 2 punktile a, ning seda ilma eelotsusetaotlust esitamata.

144. Niisiis „hageja, kes leiab, et [vahekohtukokkulepe] on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita, [ei] jää[...] ilma võimalusest jätkata menetlust selle riigi kohtus” ( 79 ).

145. Soovin täiendavalt märkida, et Brüsseli I määruses (uuesti sõnastatud) toodud selgitus vahekohtumenetluse väljajätu kohta on üks neist sammudest, mis on astutud võitlemaks poolte venitustaktika vastu, mis võib ilmneda sellisena, et lepingupool rikub lepingulisi kohustusi ning algatab menetluse niisuguses liikmesriigi kohtus, mis on ilmselgelt ebapädev – selline taktika leidis käsitlemist kohtuasjades Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657) ( 80 ), Turner (EU:C:2004:228) ( 81 ) ning Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69).

146. Brüsseli I määrus (uuesti sõnastatud) sisaldab uue sättena artikli 31 lõiget 2, mis näeb ette, et „kui pöördutakse liikmesriigi kohtusse, kellele on artiklis 25 osutatud kokkuleppega antud erandlik pädevus, peatavad kõik ülejäänud liikmesriikide kohtud menetluse seni, kuni kohus, kuhu pöörduti kokkuleppe alusel, teatab, et tal puudub pädevus kokkuleppe kohaselt”. Artikli lõige 3 näeb ette, et „[k]ui kokkuleppega määratud kohus on teinud kindlaks kokkuleppekohase pädevuse olemasolu, loobuvad ülejäänud liikmesriikide kohtud pädevusest selle kohtu kasuks”.

147. Nagu kõnesoleva määruse põhjenduses 22 märgitud ( 82 ), ei ole uute sätete kohaselt enam võimalik lahendus, mida Euroopa Kohus toetas kohtuotsuses Gasser (EU:C:2003:657), kus asus seisukohale, et kohtul, kuhu pöörduti teisena, kuid kes kohtualluvuse kokkuleppe kohaselt oli ainupädev, ei olnud õigust kohtualluvuseeskirjadest kõrvalekaldumise teel vaidlust lahendada, ilma et ta oleks ära oodanud, kuni kohus, kuhu pöörduti esimesena, on tunnistanud ennast ebapädevaks.

148. Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooniga on pädevat kohust määrava kokkuleppeklausli rikkumisele suunatud venitustaktikale soovitud vastata sellega, et on antud eesõigus kohtule, kes on nimetatud ainupädevust andva kokkuleppeklausliga, isegi kui sellesse kohtusse pöördutakse teisena. See tähendab, et vahekohtud ja liikmesriikide kohtud, kelle tööpiirkonda jääb vahekohtu asukoht, võivad võtta vahekohtumenetluse tõhususe tagamiseks meetmeid ilma, et Brüsseli I määrus seda takistaks.

149. Mis puudutab vahekohtukokkuleppe rikkumist, siis selles osas on vahekohtumenetlus määruse reguleerimisalast täielikult välja jäetud, nii et see ei ole kohaldatav menetlusele, kus taotletakse vaheotsust vahekohtukokkuleppe kehtivuse kohta, ning suunab pooled vahekohtusse.

150. Õigupoolest on määruse põhjenduse 12 esimeses lõigus, mis kordab peaaegu sõna-sõnalt 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 2. artikli lõike 3 sõnastust, öeldud, et „[k]äesolev määrus ei tohiks mingil viisil takistada liikmesriigi kohtutel, kuhu pöörduti seoses asjaga, mille suhtes on poolte vahel sõlmitud vahekohtu kokkulepe, suunamast pooli vahekohtusse või peatamast või lõpetamast kohtumenetlust ja analüüsimast nende siseriikliku õiguse kohaselt, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita”.

151. Nagu Prantsusmaa valitsus märkis kirjalikus vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, tähendab põhjenduse 12 esimene lõik seda, et vaatamata vahekohtukokkuleppe ilmselgele tühisusele või kohaldamatusele, on pooled kohustatud sellest kinni pidama ja seega peavad nad pöörduma vahekohtusse, kes otsustab ise enda pädevuse üle ( 83 ), teades, et riiklikul kohtul on vahekohtu otsuse tunnustamise ja täitmise menetluses võimalus kontrollida selle klausli – st vahekohtukokkuleppe – kehtivust ( 84 ).

152. See seisukoht on täielikult kooskõlas 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 2. artikli lõikega 3, mis näeb ette, et „[k]ui ühe lepinguosalise riigi kohtu menetluses on asi, mille suhtes poolte vahel on sõlmitud [vahekohtukokkulepe], siis laseb see kohus neil ühe poole taotlusel pöörduda vahekohtu poole [...]”. Selline suunamine on „kohustuslik ega saa olla riiklike kohtute kaalutlusõiguse esemeks” ( 85 ), välja arvatud juhul, kui vahekohtukokkulepe on „kehtetu, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita”.

b) Vahekohtutele ei saa olla siduv Brüsseli I määruses toodud vastastikuse usalduse põhimõte

153. Isegi kui Euroopa Kohus peaks otsustama Brüsseli I määrust (uuesti sõnastatud) mitte arvestada või mitte toetada minu poolt selle kohta pakutud tõlgendust, olen ma seisukohal, et kohtuotsusest Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) tulenevatest järeldustest ei saa lähtuda niisuguste vahekohtute antud „hagi esitamise keeldude” puhul, mille tunnustamist ja täitmist reguleerib 1958. aasta New Yorgi konventsioon. Selle lahenduse kasutamisvõimalused piirduvad juhtudega, mil „hagi esitamise keelu” on andnud liikmesriigi kohus ning see on mõeldud rakendamiseks mõne teise liikmesriigi kohtus pooleli olevas menetluses.

154. Nagu Gazprom, Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi valitsus, Šveitsi Konföderatsioon ning Euroopa Komisjon märgivad, ei kehti käesolevasse kohtuasja kaasatud vahekohtu suhtes Brüsseli I määrus ning ta ei ole seotud ei selle määruse ega ka põhimõttega, et liikmesriikide kohtute vahel toimib vastastikune usaldus. Lisaks ei kohaldata kõnesoleva määruse sätteid ka selle vahekohtu otsuste tunnustamisele ega täitmisele ( 86 ).

155. Pealegi, vahekohus, kes leiab, et üks pooltest on rikkunud vahekohtukokkulepet, millel tema pädevus põhineb, saab üksnes teha sellele poolele korralduse kokkulepet täita ning esitada kõik selle vahekohtukokkulepe kohaldamisalasse jäävad nõuded vahekohtusse lahendamiseks. Seega on „hagi esitamise keeld” ainus vahekohtu käsutuses olev tõhus meede rahuldamaks selle poole nõudeid, kes leiab, et lepingupool on rikkunud vahekohtu kokkulepet ( 87 ).

156. Kindlasti on see nii olukorras, kus – nagu vahekohus on nentinud –: „[Leedu] energeetikaministeerium ei vaidlusta vahekohtu pädevust määrata täitmismeede, kui kohus leiab, et [energeetikaministeerium] on rikkunud [aktsiate ostu-müügilepingus] toodud vahekohtu kokkulepet. Järelikult, vahekohus leiab, et on pädev tegema ministeeriumile korraldust mitte esitada [Vilniaus apygardos teismasele] hagi, mis võib mõjutada neid aktsionäride õigusi, mida [mainitud leping] reguleerib” ( 88 ).

157. Järelikult teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele eitavalt. Leian, et käesoleval juhul kuulub põhikohtuasjas käsitletava vahekohtu otsuse tunnustamine ja täitmine üksnes 1958. aasta New Yorgi konventsiooni kohaldamisalasse.

C. Teine küsimus

158. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus eeldab, et esimesele küsimusele on vastatud jaatavalt, siis ei tule sellele küsimusele vastata.

159. Pealegi, nagu märgib Prantsusmaa valistus, lähtub see küsimus olukorrast, kus erinevalt põhikohtuasja faktilistest asjaoludest on „hagi esitamise keeld” antud mõnes teises liikmesriigis kui Leedu Vabariik menetletava kohtuasja suhtes. Niisiis on see laadilt hüpoteetiline ning tuleb väljakujunenud kohtupraktikast lähtudes vastuvõetamatuks tunnistada ( 89 ).

D. Kolmas küsimus

160. Juhul, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et Brüsseli I määrus ei ole käesoleval juhul kohaldatav ning vahekohtu antud „hagi esitamise keeld” ei ole sellega vastuolus, tuleb kolmandale küsimusele vastata.

161. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib kolmanda küsimusega teada, kas ta võib keelduda, soovides kaitsta liidu õiguse ülimuslikkust ja Brüsseli I määruse tõhusat toimimist, tunnustamast vahekohtu otsust, kui selline vahekohtu otsus piirab liikmesriigi kohtu õigust otsustada omaenda pädevuse ja volituste üle asjas, mis kuulub nimetatud määruse kohaldamisalasse.

162. Tuletan meelde, et nagu käesoleva ettepaneku punktis 45 märgitud, esitati eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebus Lietuvos apelicianis teismase otsuse peale, millega viimati nimetatu jättis muutmata Vilniaus apygardos teismase otsuse, millega kohus toetas Lietuvos dujose tegevust puudutava uurimise algatamist. Tuletan meelde, et lähtusin sissejuhatavates märkustes hüpoteesist, et Vilniaus apygardos teismase pädevus põhineb Brüsseli I määrusel nõuetekohaselt ( 90 ).

163. Seega tuleb kolmandat küsimust mõista nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas ta peab avaliku korra mõistet, millele on viidatud 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktis b ( 91 ), tõlgendama nii, et „hagi esitamise keeldu” sisaldavat vahekohtu otsust ei pea tunnustama ja täitma, kuna see piirab – nagu kohus eelotsusetaotluse leheküljel 10 märgib – tema õigusi omaenda pädevuse üle otsustamisel.

164. Enne küsimuse analüüsimist kordan, et – nagu Prantsusmaa valitsus ja Euroopa Komisjon on öelnud – vahekohtu otsuse tunnustamisest ja täitmisest keeldumiseks poleks eelotsusetaotluse esitanud kohtul olnud vaja viidata 1958. aasta New Yorgi konventsioonis toodud avaliku korra mõistele.

165. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsusetaotluse leheküljel 9 ise nentinud, ei saa juriidilise isiku tegevuse uurimise algatamise küsimust lahendada vahekohtus. See tähendab, et nagu Lietuvos apelicianis teismas juba varem otsustas ( 92 ), võib käsitletava vahekohtuotsuse tunnustamisest ja täitmisest keelduda 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkti a alusel ( 93 ).

1. Avaliku korra mõiste

166. 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkti b kohaselt võib vahekohtu otsuste tunnustamisest ja täitmisest võib keelduda „kui selle riigi kompetentne ametkond, kus otsuse tunnustamist ja täitmist nõutakse, leiab, et: [...] otsuse tunnustamine või täitmine oleks vastuolus selle riigi [avaliku korraga]”.

167. Kuna konventsioonis ei ole avaliku korra mõistet defineeritud, peavad selle määratlema liikmesriigi kohtud. Siiski, nagu CNUDCI on konventsiooni puudutavates juhistes märkinud, määratletakse seda mõistet üldiselt kitsendavalt, st kui „kaitseventiili, mis on kasutatav erandlikel asjaoludel, kui õiguskorras on vahekohtu otsust võimatu tunnustada ja täita ilma, et öeldaks lahti selle korra enda alustest” ( 94 ). Juhistes on viidatud ka avaliku korra mõistele, mida kasutab United States Court of Appeals, Second Circuit: „[v]ahekohtu otsuse täitmisest võib [avalikule korrale viitamisega] keelduda vaid juhul, kui kohtu asukohariigis rikutaks selle täitmisega eetika ja õiguse põhimõisteid” ( 95 ).

168. Ka liikmesriikide kohtud defineerivad avaliku korra mõistet kitsendavalt. Näiteks Cour d’appel de Paris, kelle ülesannete hulka kuulub välisriigist pärinevate vahekohtuotsuste tunnustamine ja täitmine Prantsusmaal, leiab, et „Prantsusmaa arusaam rahvusvahelise avaliku korra mõistest hõlmab kõik eeskirju ja väärtusi, mille eiramist olukordades – isegi rahvusvahelise iseloomuga olukordades – ei saa Prantsuse õiguskord lubada” ( 96 ).

169. Samamoodi on Saksamaa kohtud asunud seisukohale, et vahekohtu otsus rikub avalikku korda, kui „see rikub normi, mis mõjutab Saksamaa ühiskondliku elu ja majanduse aluseid või läheb Saksamaal kasutusel oleva arusaamaga õigusest ühildamatult vastuollu” ( 97 ).

170. Ka Inglise kohtud on seisukohal, et avaliku korra mõiste hõlmab juhtumeid, kus „otsuse täitmine kahjustab otseselt avalikku hüve, või on selle täitmine täielikult vastuvõetamatu tavalisele mõistlikule ja informeeritud kodanikule, kelle nimel riigi pädevust teostatakse” ( 98 ).

171. Euroopa Kohus tõlgendab avalikku korra mõistet samamoodi valdkonnas, mis hõlmab kohtuotsuse tunnustamist ja täitmist Brüsseli I määruse artikli 34 lõike 1 alusel ( 99 ).

172. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb avaliku korra mõistet „tõlgendada kitsalt” ( 100 ) ja mõistet võib kasutada „üksnes erandjuhtudel” ( 101 ). Järelikult on sellele tuginemine „lubatud üksnes juhul, kui teises liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamine või täitmisele pööramine kahjustaks lubamatult selle liikmesriigi õiguskorda, kus tunnustamist või täitmist taotletakse, riivates mõnda aluspõhimõtet” ( 102 ). Selline kahjustamine „peab kujutama endast selle liikmesriigi õiguskorras, kus tunnustamist või täitmist taotletakse, olulise tähtsusega õigusnormi või selles õiguskorras põhiõigusena käsitletava õiguse ilmselget rikkumist” ( 103 ).

173. Kuigi New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punktis b osutatud avaliku korra mõiste on eelotsusetaotluse esitanud kohtu määratleda, on Euroopa Kohtul juba varem olnud võimalus täpsustada, et selle mõiste tõlgendamisel peavad liikmesriikide kohtud arvestama teatavaid liidu õigusnorme, mis on laadilt sedavõrd fundamentaalse tähendusega, et on käsitatavad Euroopa tasandi avaliku korra normidena ( 104 ).

174. Euroopa Kohus tõi kohtuotsustes Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269) ja Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) välja, et nii ELTL artikkel 101 ( 105 ) kui ka nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes ( 106 ) kuuluvad avaliku korra normide kategooriasse, kuna kujutavad endast „sätteid, mis on asendamatud ühendusele usaldatud ülesannete saavutamiseks, täpsemalt – siseturu toimimiseks” ( 107 ).

175. Sellegipoolest ei ole Euroopa Kohus väljaspool põhiõigusi, mis vastavalt tema kohtupraktikale ( 108 ) on hõlmatud avaliku korraga, määratlenud kriteeriumeid, millest lähtudes võib liidu õigusnormi käsitada „põhi-” või „olulise tähtsusega” normina kohtupraktika tähenduses.

176. Kohtujurist Kokott on nentinud, et Euroopa Kohtus „kaitstakse õiguslikke või vähemasti õigusnormis kajastuvaid huve, mis puudutavad asjaomase liikmesriigi poliitilist, majanduslikku, sotsiaalset või kultuurilist korda” ( 109 ). Ta järeldas selle põhjal, et „puhtalt majanduslikud huvid, nagu rahalise kahju oht, olgugi et see võib olla suur”, on ebapiisavad, et neid saaks käsitada nii, et need kuuluvad avaliku korra mõistesse ( 110 ).

177. Minu arvates ei peaks rõhuasetus olema mitte niivõrd sellel, et avaliku korraga kaitstavad huvid on õiguslikku laadi, vaid pigem on küsimus selles, kas kohaldatakse eeskirju ja väärtusi, mille eiramist ei saa lubada selle riigi õiguskord, kus tunnustamine ja täitmine toimub, kuna niisugune eiramine oleks vaba ja demokraatliku õigusriigi seisukohast vastuvõetamatu. Mõeldud on kõiki „[liidu] õiguskorra aluste hulka kuuluvaid põhimõtteid” ( 111 ).

178. Seega tekib küsimus, kas Brüsseli I määruse sätted – nagu Euroopa Kohus neid tõlgendab –, eeskätt keeld anda hagi esitamise keelde, kuuluvad Euroopa tasandil avalikku korda reguleerivate normide mõistesse.

179. Tuletan meelde, arvestades vastust esimesele eelotsuse küsimusele, et pärast Brüsseli I määruse uuesti sõnastamist kehtib see keeld üksnes niisuguste „hagi esitamise keeldude” suhtes, millele on viidatud kohtuotsuses Turner (EU:C:2004:228) ( 112 ), st keeldude suhtes, mille liikmesriigi kohtud, kuhu pöörduti Brüsseli I määruse sätete alusel, on andnud oma pädevuse säilitamiseks.

2. Kas Brüsseli I määruse (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) sätted kuuluvad Euroopa tasandi avaliku korra mõistesse kohtuotsuse Eco Swiss (EU:C:1999:269, punktid 36–39) tähenduses?

180. Leian, et Brüsseli I määruse sätteid ei saa käsitada avaliku korra mõistesse kuuluvate sätetena.

181. Esiteks ei leia ma, et Brüsseli I määrus kuuluks liidu õiguskorra selliste aluste hulka, mis on samaväärsed nendega, millele Euroopa Kohus on viidatud kohtuotsuse Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (EU:C:2008:461) punktis 304. Brüsseli I määrust, selle sätteid, mis käsitlevad pädevuse jaotumist liikmesriikide kohtute vahel, ega selle tõlgendamise põhimõtteid, nagu liikmesriikide kohtute vaheline usaldus, ei saa käsitada võrdväärsena nõudega järgida põhiõigusi, mille eiramine kõigutaks liidu õiguskorra aluseid.

182. Teiseks, sarnaselt Saksamaa valitsusega ei toeta ma kohtuotsuste Eco Swiss (EU:C:1999:269, punkt 36) ja Mostaza Claro (EU:C:2006:675, punkt 37) tõlgendusi, mille kohaselt asjaolu, et konkreetne valdkond kuulub liidu ainu- või jagatud pädevusse ELTL artikli 3 või ELTL artikli 4 alusel, on piisav, et anda liidu õigusnormile avaliku korra normi staatus. Kui see nii oleks, kuuluks liidu õigus tervikuna, põhiõiguste hartast kuni rõhuseadmeid käsitleva direktiivini avaliku korra eeskirjade alla 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkti b tähenduses.

183. Kolmandaks, Brüsseli I määruse artikkel 23 sätestab sõnaselgelt, et pooltel on võimalus määrusega kehtestatud pädevuseeskirjadest kõrvale kalduda, valides võimaluse pöörduda mõne teise liikmesriigi kohtusse peale selle, kes on pädev selle määruse alusel, et lahendada teatava õigussuhte pinnalt tekkinud või tekkida võivaid vaidlusi, kuivõrd selline kohtualluvuse kokkulepe ei ole vastuolus määruse artiklitega 13, 17 ja 21 (pädevus kindlustus-, tarbijalepingute ja individuaalsete töölepingutega seoses) ega riku artiklit 22 (ainupädevus ( 113 )).

184. Selles osas on üldtunnustatud, et avaliku korra normidena saab käsitada üksnes kohustuslikke eeskirju ( 114 ). Õigupoolest on raske kujutada ette eeskirja, mis kuulub õiguskorra alusnormide hulka, kuid ei ole laadilt kohustuslik. Igal juhul ei saa sätet, mis ei ole oma laadilt kohustuslik, käsitada avaliku korra normina.

185. Käesoleval juhul – isegi kui menetlus, kus energeetikaministeerium esitas nõude Lietuvos dujose tegevuse osas uurimise algatamiseks, kuuluks – nagu Hispaania valitsus väidab –, Brüsseli I määruse artikli 22 lõikes 2 toodud ainupädevuse määramise juhtude alla, kuid mis nii ei ole ( 115 ) –, ei kujuta vahekohtu otsuse tunnustamine ja täitmine endast sellise õigusnormi ilmselget rikkumist, mida liidu õiguskorras käsitataks olulise tähtsusega õigusnormina.

186. Igal juhul, nagu Saksamaa valitsus kohtuistungil märkis, näitab asjaolu, et Brüsseli I määruse artikli 35 lõike 3 kohaselt „avaliku korraga seonduvat kontrolli kohtualluvuse puhul teha ei või”, selgelt, et pädevuseeskirjad ei kuulu avaliku korra normide alla.

187. Mis puudutab avaliku korra rikkumist käsitlevat argumenti, mis põhineb „hagi esitamise keeldude” keelul, siis tuletan meelde, et nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 91–158 välja tõin, ei puuduta see keeld hagi esitamise keelde, mille on andnud vahekohtu asukohariigi kohtud, seega a fortiori ka vahekohtute antud „hagi esitamise keelde”.

188. Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et asjaolu, et vahekohtu otsus sisaldab niisugust „hagi esitamise keeldu” nagu põhikohtuasjas käsitletu, ei ole piisav selleks, et keelduda selle tunnustamisest ja täitmisest 1958. aasta New Yorgi konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkti b alusel.

VI. Ettepanek

189. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Lietuvos Aukščiausiasis Teismase eelotsuse küsimustele järgmiselt. 1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades tuleb tõlgendada nii, et see ei näe liikmesriigi kohtule ette kohustust keelduda tunnustamast ja täitmast „hagi esitamise keeldu”, mille on andnud vahekohus. 2. Asjaolu, et vahekohtu otsus sisaldab niisugust „hagi esitamise keeldu” nagu põhikohtuasjas käsitletu, ei ole piisav selleks, et keelduda selle otsuse tunnustamisest ja täitmisest New Yorgis 10. juunil 1958 alla kirjutatud välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni 5. artikli lõike 2 punkti b alusel.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.

( 3 ) Välja arvatud artiklid 75 ja 76, mida kohaldatakse juba 10. jaanuarist 2014.

( 4 ) EÜT L 351, lk 1.

( 5 ) Kohtujurist Darmoni ettepanek kohtuasjas Rich (C‑190/89, EU:C:1991:58, punkt 39).

( 6 ) Selle lepingu leedukeelse versiooni koopia on kättesaadav Leedu Vabariigi energeetikaministeeriumi veebileheküljel aadressil: http://www.enmin.lt/lt/news/gazprom.pdf.

( 7 ) „Any claim, dispute or contravention in connection with this Agreement, or its breach, validity, effect or termination, shall be finally settled by arbitration in accordance with the Rules of the Arbitration Institute of the Stockholm Chamber of Commerce. The place of the arbitration shall be Stockholm, Sweden, the number of arbitrators shall be three (all to be appointed by the Arbitration Institute) and the language of arbitration shll be English”.

( 8 ) EÜT L 211, lk 94.

( 9 ) Vt Alyx Barkeri ajaleheartikkel „Gazprom v Lithuania: cast list out”, mis avaldati 31. juulil 2012 Global Arbitration Review veebilehel (http://globalarbitrationreview.com/news/article/30730/gazprom-v-lithuania-cast-list-out/), ning Alalise Arbitraaži veebilehel avaldatus teadet „OAO Gazprom c. La République de Lituanie” (http://www.pca-cpa.org/showpage.asp?pag_id=1471).

( 10 ) 31. juuli 2012. aasta lõplik otsus vaidluses V(125/2011) on kättesaadav Global Arbitration Review veebilehel (http://www.globalarbitrationreview.com/cdn/files/gar/articles/Gazprom_v_Lithuania_Final_Award.pdf).

( 11 ) Vt Kyriaki Karadelise ajaleheartikkel „Lithuania gas price arbitration take off”, mis avaldati 5. oktoobril 2012 Global Arbitration Review veebilehel (http://www.globalarbitrationreview.com/news/article/30876/lithuania-gas-price-arbitration-takes-off/).

( 12 ) Vt 10. juuni 2014. aasta otsus nr 2S‑3/2014 (kättesaadav Leedu Vabariigi Konkurentsinõukogu veebileheküljel: http://kt.gov.lt/index.php?show=nut_view&nut_id=1541).

( 13 ) Vt Sytas, A., „Gazprom sells Lithuania assets after antitrust fine”, avaldatud 12. juunil 2014 Reutersi uudisteagentuuri veebilehel: http://uk.reuters.com/article/2014/06/12/uk-lithuania-gazprom-idUKKBN0EN1IF20140612.

( 14 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 31 ja 32.

( 15 )

( 16 )

( 17 ) Vt kohtuotsus Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, punktid 24–26 ja 35).

( 18 ) Kohtuotsus Melki ja Abdeli (C‑188/10 ja C‑189/10, EU:C:2010:363, punkt 27). Vt selle kohta ka kohtuotsused Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764, punkt 46); Budějovický Budvar (C‑478/07, EU:C:2009:521, punkt 63); Zanotti (C‑56/09, EU:C:2010:288, punkt 15) ja Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, punkt 22).

( 19 ) „Vahekohtu otsuste tunnustamisest ja täitmisest võib keelduda ka siis, kui selle riigi kompetentne ametkond, kus otsuse tunnustamist ja täitmist nõutakse, leiab, et [...] a) lahkheli põhiküsimust ei ole võimalik lahendada vahekohtu kaudu selle riigi seadusandluse alusel; […]”.

( 20 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 41 ja 42.

( 21 ) Isiku küsimus võib in personam kuuluda Inglise kohtute kohtualluvusse, kui ta viibib Inglismaa või Walesi territooriumil või ta on nõustunud teda puudutava küsimuse lahendamisega Inglise kohtus.

( 22 ) Vt Raphael, T., The Anti-Suit Injunction, Oxford University Press, 2008, punkt 1.05.

( 23 ) Vt Turner v Grovit and ors [2001] UKHL 65, punkt 23; Société nationale Industrielle Aerospatiale v Lee Kui Jak & anor [1987] 1 AC 871 (PC), punkt 892.

( 24 ) Vt Briggs, A. ja Rees, P., Civil Juridiction and Judgments, 5. trükk, Informa, London, 2009, punkt 5.55.

( 25 ) Idem.

( 26 ) Vahekohtul on võimalus karistada poolt, kes ei ole järginud „hagi esitamise keeldu”, võttes seda arvesse vahekohtu kulude väljaarvutamisel, kuid mitte niisugusel juhul nagu põhikohtuasjas, kuna vahekohtusse pöörduti üksnes „hagi esitamise keelu” küsimuses. Vahekohtu ülesanne on täidetud vahekohtu otsuse väljakuulutamisega (functus officio) ja seega ei saa vahekohus karistada poolt „hagi esitamise keelu” rikkumise eest.

( 27 ) Vt eelotsusetaotluse lk 6.

( 28 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 29 ) Vt selle kohta kohtuotsus Ascendi (C‑377/13, EU:C:2014:1754, punkt 29).

( 30 ) Vt selle kohta Brüsseli I määruse uuesti sõnastatud redaktsiooni põhjenduse 12 viimane lõik, kus on öeldud, et „[k]äesolevat määrust ei tuleks kohaldada [...] vahekohtuotsuse [...] tunnustamise või täitmise [...] suhtes”. Selline oli ka P. Jenard’i aruandes toodud seisukoht, mis puudutas 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1979, C 59, lk 1, 13).

( 31 ) See kohtuasi, mis ei seondu kuidagi vahekohtuga, puudutas „hagi esitamise keeldu”, mille Inglise kohtud olid andnud seonduvalt ühe Hispaanias algatatud menetlusega. Euroopa Kohus asus seisukohale, et sellelaadsed „hagi esitamise keelud” olid Brüsseli I määrusega vastuolus.

( 32 ) Kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, punkt 23).

( 33 ) Ibidem (punkt 24). Kohtujuristi kursiiv.

( 34 ) Ibidem (punkt 26).

( 35 ) Ibidem (punktid 26 ja 27).

( 36 ) Ibidem (punkt 30).

( 37 ) Ibidem (punkt 31).

( 38 ) Ibidem (punkt 23).

( 39 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 75.

( 40 ) Mõeldud on energeetikaministeeriumi 25. märtsi 2011. aasta hagi Vilniaus apygardos teismasele Lietuvos Dujose, selle peadirektori V. Valentukevičiuse ning kahe juhatuse liikme, V. Golubevi ja K. Seleznjovi vastu, millega ministeerium taotles uurimise algatamist Lietuvos Dujose tegevuse osas (Leedu tsiviilseadustiku artiklid 2.124 jj). Kohus leidis, et see nõue ei kuulu vahekohtu pädevusse. Vt käesoleva ettepaneku punktid 31, 32 ja 38.

( 41 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 57.

( 42 ) Selles osas ei toeta ma seisukohta, mille Ühendkuningriigi valitsus esitas kohtuistungil ja mille kohaselt on Euroopa Kohus juba varem tunnistanud end pädevaks otsustama „hagi esitamise keelu” üle – st sellise keelu üle, mis oli käsitlusel kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) –, kuna juhul, kui keeldu Itaalias tunnustatakse, takistab see Itaalia kohtul otsustada omaenda pädevuse üle, mis sel kohtul on Brüsseli I määruse kohaselt. „Hagi esitamise keeld” ise ja tagajärjed, mis selle keelu mittejärgimine Ühendkuningriigis kaasa tõi, olid piisavalt kaalukad asjaolud, et Allianz ja Generali Assicurazioni Generali loobus menetluse jätkamisest Itaalias. Tegelikult poleks West Tankersil olnud vaja taotleda „hagi esitamise keelu” tunnustamist ja täitmist Itaalias. Nagu mainitud kohtuotsuse punktidest 29–31 selgelt nähtub, olid „hagi esitamise keelu” tagajärjed Ühendkuningriigis see faktor, mis mõjutas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali Tribunale di Siracusasse esitatud hagist loobuma. Asjaolu, et „hagi esitamise keeld” võis mõjutada Itaalia kohtu võimalusi omaenda pädevuse ning Brüsseli I määruse kohaldatavuse üle otsustamisel, kallutas Euroopa Kohut asuma seisukohale, et „hagi esitamise keeld” kuulus selle määruse kohaldamisalasse.

( 43 ) Vt Hess, B., Pfeiffer, T. ja Schlosser, P. „Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States” (kättesaadav aadressil: http://ec.europa.eu/civiljustice/news/docs/study_application_brussels_1_en.pdf).

( 44 ) Vt eeskätt Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, 5. trükk, Informa, London, 2009, punkt 2.40; Peel, E., „Arbitration and Anti-Suit Injunctions in the European Union”, 2009, vol. 125, Law Quarterly Review, lk 365; Dal, G. A., „L’arrêt „West Tankers” et l’effet négatif du principe de compétence-compétence”, 2010, Revue pratique des sociétés, lk 22; Kessedijian, C., „Arbitrage et droit européen: une désunion irrémédiable?”, 2009, Recueil Dalloz, lk 981; Muir Watt, H., „Cour de justice des Communautés européennes (grande chambre) – 10 février 2009 – Aff. C‑185/07”, 2009, vol. 98, Revue critique de droit international privé, lk 373; Audit, B., „Arrêt Allianz ja Generali Assicurazioni Generali, EU:C:2009:69”, 2009, Journal du Droit International, lk 1283; Bollée, S., „Allianz SpA et autre c/ West Tankers Inc”, 2009, Revue de l’arbitrage, lk 413.

( 45 ) Kohtuotsus Hoffmann (EU:C:1988:61, punkt 17).

( 46 ) Vt Briggs, A. ja Rees, P., Civil Juridiction and Judgments, 5. trükk, Informa, London, 2009, punkt 2.40.

( 47 ) Kohtuotsus Rich (EU:C:1991:319, punkt 18).

( 48 ) Ibidem (punkt 19).

( 49 ) Ibidem (punkt 26). Kohtujuristi kursiiv.

( 50 ) Kohtuasi puudutas ühe Madalmaade äriühingu algatatud vahekohtumenetlust ühe Saksa äriühingu vastu, kuna viimati nimetatu oli jätnud tasumata teatavad arved. Madalmaade äriühing esitas Madalmaade kohtusse esialgse õiguskaitse kohaldamise nõude, tuues põhjenduseks, et Saksa äriühing ei ole näidanud üles vajalikku hoolsust vahekohtunike nimetamiseks ning et arvete tasumata jätmine oli tekitanud äriühingul rahavoolisi probleeme. Hageja nõudis, et Saksa äriühingut kohustataks talle ära maksma neli lepingust tulenevat võlgnevust. Seega tekkis küsimus, kas selline kiirmenetlus kuulub Brüsseli konventsiooni kohaldamisalasse. Euroopa Kohus uuris Madalmaade kohtusse esialgse õiguskaitse korras lahendamiseks esitatud hagi eset kohtuotsuse Rich (EU:C:1991:319) punktis 26 välja toodud põhimõtte alusel ning asus seisukohale, et „põhimõtteliselt ei ole ajutiste meetmete eesmärk mitte vahekohtumenetluse rakendamine, vaid need võetakse selle menetlusega paralleelselt ning on mõeldud selle toetamiseks” (punkt 33).

( 51 ) Vt roheline raamat nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) läbivaatamise kohta [KOM(2009) 175 (lõplik)].

( 52 ) Vt selle kohta eelkõige Association for International Arbitration, Allen and Overy LLP, Barreaux de France’i, Centre belge d’arbitrage et de médiationi, Camera arbitrale di Milano, Chambre de commerce et d’industrie de Paris’, Clifford Chance LLP, Comité français de l’arbitrage’i, Comité national français de la Chambre de commerce Internationale’i, Deutscher Industrie-und Handelskammertagi, International Bar Associationi Arbitration Committee, professor E. Gaillard’i, Paris The Home of International Arbitration et de Lovells LLP, Club Español del Arbitraje ja International Law Association’i Sección Española vastused, mis on kättesaadaavd komisjoni veebilehel: http://ec.europa.eu/justice/newsroom/civil/opinion/090630_en.htm .

( 53 ) Impact Assessment, Accompanying document to the Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Coucil on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Recast), SEC(2010) 1547(final) (kättesaadav ainult inglise keeles). Mõjuhinnangu kokkuvõte on kättesaadav prantsuse [eesti] keeles: SEK(2010) 1548 (lõplik).

( 54 ) Ibidem (punkt 35).

( 55 ) Ibidem (punktid 36 ja 37).

( 56 ) Ibidem (punktid 37 ja 38).

( 57 ) Ibidem (punktid 36 ja 37).

( 58 ) Ibidem (punkt 37).

( 59 ) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud), KOM(2010) 748 (lõplik).

( 60 ) Uuesti sõnastatud redaktsiooni ettepaneku artikli 29 lõikes 4 oli ette nähtud, et „[k]ui vahekohtu kokkulepitud või määratud asukoht on liikmesriigis, peatab muu liikmesriigi kohus, mille pädevus on vaidlustatud vahekohtu kokkuleppe alusel, menetluse kohe, kui on pöördutud vahekohtu asukohajärgsesse liikmesriigi kohtusse, või vahekohtusse menetluse algatamiseks kas põhi- või kõrvalküsimusega määrata kindlaks kõnealuse vahekohtu kokkuleppe olemasolu, kehtivus või tagajärjed. [...] Kui vahekohtu kokkuleppe olemasolu, kehtivus või tagajärjed on kindlaks määratud, peab kohus, kuhu pöörduti, pädevusest loobuma.” Ettepaneku artikli 33 lõige 3 nägi ette, et „[...] vahekohtusse pöördumisega [on tegemist], kui pool on nimetanud vahekohtuniku või esitanud institutsioonile, asutusele või kohtule taotluse moodustada vahekohus”.

( 61 ) Euroopa Parlamendi 7. septembri 2010. aasta resolutsioon nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) rakendamise ja läbivaatamise kohta, [P7_TA(2010)0304, punktid 9 ja 10]. Kohtujuristi kursiiv.

( 62 ) Dokumendid 10609/12 JUSTCIV 209 CODEC 1495 ja 10609/12 JUSTCIV 209 CODEC 1495 ADD 1.

( 63 ) Vt artikli 1 lõike 2 punkt d ja artikli 29 lõige 4.

( 64 ) Vt artikli 84 lõige 2.

( 65 ) Euroopa Parlamendi 20. novembri 2012. aasta seadusandlik resolutsioon ettepaneku kohta võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud), P7_TA(2012)0412.

( 66 ) Artikli 73 lõige 2.

( 67 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 117.

( 68 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 69 ) Seda kinnitab kolmas lõik, mis näeb ette, et „kui [...] liikmesriigi kohus on otsustanud, et vahekohtu kokkulepe on tühine, mittetoimiv või seda ei ole võimalik täita, ei tohiks see välistada asja sisulise osa kohta tehtud kohtuotsuse tunnustamist ning – olenevalt juhtumist – selle täitmist vastavalt käesolevale määrusele”. A contrario, pädevust käsitleva otsuse (ja vahekohtukokkuleppe) kohta selles määruses sisalduvad tunnustamise ja täitmise eeskirjad ei kehti.

( 70 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 81.

( 71 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 72 ) Vt selle kohta Nuyts, A., „La reforme du règlement Bruxelles I”, 2013, vol. 102, Revue critique du droit international privé, lk 1, 15: („[...] [põhjenduse 12 teisest lõigust] järeldub, et vahekohtukokkuleppel põhineva kohtuliku pädevuse mittetunnistamine ise jääb määruse reguleerimisalast välja. Niisiis tuleb minu arvates loobuda kohtuotsuses West Tankers [...] esitatud tõlgendusest. Käsitletavas küsimuses tuleb lähtuda pigem kohtuotsuses West Tankers tehtud järeldustele vastupidisest teesist [...]”).

( 73 ) Vt Euroopa Parlamendi 7. septembri 2010. aasta resolutsioon nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) rakendamise ja läbivaatamise kohta, [P7_TA(2010)0304, põhjendus M], kus on öeldud, et „erinevad riiklikud menetlusnormid, mis on välja töötatud vahekohtute pädevuse kaitsmiseks (hagi esitamise keeld seniks, kuni see on kooskõlas isikute vaba liikumise ja põhiõigustega, vahekohtuklausli kehtivusdeklaratsiooniga, kahjutasu väljamõistmisega vahekohtuklausli rikkumise eest, pädevuse kontrolli pädevuse põhimõtte negatiivse mõjuga jne), peavad olema jätkuvalt kättesaadavad ning selliste menetluste ja neist tulenevate kohtuotsuste mõju teistes liikmesriikides peab kehtima nende liikmesriikide õiguse suhtes sama moodi nagu enne otsust West Tankersi osas”.

( 74 ) Kohtujuristi kursiiv. Selles osas erineb põhjenduses 12 toodud lahendus sellest, mis on esitatud kohtuotsuses Gothaer Allgemeine Versicherung jt (C‑456/11, EU:C:2012:719, punkt 41), kus Euroopa Kohus asus seisukohale, et „otsus, millega liikmesriigi kohus tunnistas kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus sel põhjusel, et see kokkulepe on kehtiv, teiste liikmesriikide kohtute jaoks siduv nii osas, mis puudutab selle kohtu pädevuse puudumise otsust, mis sisaldub selle otsuse resolutsioonis, kui ka osas, mis puudutab selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldust selle otsuse põhjendustes, mis on selle resolutsiooni toetamiseks vajalikud”. Nimelt ei olnud selles kohtuasjas käsitlusel mitte vahekohtu kokkulepe, vaid kohtualluvuse kokkulepe, mille suhtes – erinevalt vahekohtukokkulepetest – on kohaldatav nii Brüsseli I määrus (vt artikkel 23) kui ka 30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon, millele nõukogu kiitis liidu nimel heaks 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (EÜT 2009, L 147, lk 1), ning on selle suhtes kohaldatav (artikkel 23). Erinevalt sellest tuleneb Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud) põhjenduse 12 teisest lõigust, et kui liikmesriigi kohtu otsus vahekohtukokkuleppe tühisuse, mittetoimimise või selle täitmise võimatuse kohta on esitatud selle tunnustamise ja täitmise nõudega mõne teise liikmesriigi kohtusse, ei saa seda Brüsseli I määruse alusel tunnustada ega täita. Vt selle kohta Cour d’appel de Paris, 15.6.2006, Legal Department du Ministère de la Justice de la République d’Irak c./ Sociétés Fincantieri Cantieri Navali Italiani, kättesaadav Legifrance veebilehel: http://www.legifrance.gouv.fr/affichJuriJudi.do?oldAction=rechJuriJudi&idTexte=JURITEXT00000695126&fastReqId=65424442&fastPos=9 .

( 75 ) See tähendab, et juhul kui liikmesriigi kohus on teinud otsuse, millega tunnistas vahekohtu kokkuleppe tühiseks, mittetoimivaks või et seda ei ole võimalik täita, ning seejärel lahendas vaidluse põhiküsimusi, ning see otsus esitatakse tunnustamise ja täitmise nõudega mõne teise liikmesriigi kohtule, tuleb seda vastavalt Brüsseli I määrusele tunnustada ja täita. Sellegipoolest, arvestades et üldreeglina on vahekohtumenetlus kiirem kui menetlus riiklikes kohtutes, on võimalik, et kohus, kuhu nõue esitati, on juba tunnustanud ja täitnud vahekohtu otsuse, mis puudutab sama vaidluse põhiküsimust. Niisugusel juhul ei ole kohtul, kuhu nõue esitati, enam kohustust tunnustada ja täita riiklikku kohtuotsust, kuna vahekohtu otsus on omandanud jõustunud kohtuotsuse jõu [vt Brüsseli I määruse (uuesti sõnastatud) artikli 45 lõike 1 punkt c, mille kohaselt „[...] [k]ohtuotsuse tunnustamisest keeldutakse: [...] kui kohtuotsus on vastuolus kohtuotsusega, mis on tehtud samade poolte vahel taotluse saanud liikmesriigis; [...]”].

( 76 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 77 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 78 ) Kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, punkt 29).

( 79 ) Kohtuotsus Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, punkt 31).

( 80 ) Euroopa Kohus tugines selles kohtuotsuses „usaldusele, mis on osalisriikidel üksteise õigussüsteemide suhtes”, millel põhineb Brüsseli konventsioon, ning „õiguskindlusele” (punkt 72), ega nõustunud väitega, et asjaolu, et selles riigis, kus esimesena kohtusse pöörduti, kestab kohtumenetlus „liiga kaua” (punkt 73), saaks kuidagi mõjutada selle konventsiooni kohaldatavust, ning lükkas tagasi argumendi, mis põhines „poolte eksitavale taktikale, mis seisnes selles, et pool, kes soovib venitada põhiküsimuses lahenduseni jõudmisega, esitab hagi kohtusse, mille kohta ta teab, et see kohus ei ole pädev, kuna poolte kokkulepe sisaldab kohtualluvuse kokkulepet” (punkt 53). Seda kohtuotsust käsitleva kriitika ja forum shopping’u ohu kohta, mis seisneb pahausksete poolte taktikas pöörduda ebapädevatesse kohtutesse, vt Franzosi, M., „Worldwide patent litigation and the Italian torpedo”, European Intellectual Property Review, 1997, vol. 7, lk 382, 385, Véron, P., „ECJ Restores Torpedo Power”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2004, vol. 35, lk 638–639; Muir Watt, H., „Erich Gasser GmbH c. MISAT Srl,”, Revue critique de droit international privé, 2004, vol. 93, lk 444, 463.

( 81 ) Mis puudutab selle kohtuotsuse kriitikat, kus on rõhku pandud pahausksetele õigussubjektidele Brüsseli konventsioonist (või selle „järglasest” Brüsseli I määrusest) tulenevaid võimalusi vaidluste kiire ja õiglase lahendamise takistamiseks, vt Lord Mance, „Exclusve Jurisdiction Agreements and European Ideals”, Law Quarterly Review, 2004, vol. 120, lk 357; Fentiman, R., „Access to Justice and Parallel Proceedings in Europe”, Cambridge Law Journal, 2004, vol. 63, lk 312; Romano, G. P., „Le principe de sécurité juridique à l’épreuve des arrêts Gasser et Owusu”, Cahiers De Droit Européen, 2008, lk 175, 209 ja 210.

( 82 ) „Selleks et suurendada erandlike kohtualluvuse kokkulepete tõhusust ja et hoida ära menetlustaktika