ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Antud juhul on eelotsusetaotluse esitanud organil kõik vajalikud tunnused, et seda saaks käsitada liikmesriigi kohtuna ELTL artikli 267 tähenduses.

Direktiivi 69/335 kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 85/303/EMÜ, artikli 4 lõike 1 punkti c ja artikli 7 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik taaskehtestab kapitalimaksu esimesena nimetatud sätte kohaldamisalasse kuuluvatele kapitali suurendamise tehingutele, mis olid 1. juulil 1984 selle maksuga maksustatavad, kuid hiljem maksust vabastati.

Direktiivi 69/335 artikli 7 lõige 1 sisaldab liikmesriikidele selget ja tingimusteta kohustust vabastada kapitalimaksust kõik selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad tehingud, mis 1. juulil 1984 olid maksust vabastatud või millele kohaldati maksumäära kuni 0,5%.

Kuna sellised tehingud, mis kuulusid direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 kohaldamisalasse, olid 1. juulil 1984 kapitalimaksuga maksustatavad kõrgema määraga kui 0,5%, võis liikmesriik vastavalt selle direktiivi artikli 7 lõikele 2 otsustada, kas jätkata seda liiki tehingute maksustamist kapitalimaksuga tema ühinemisel Euroopa Liiduga 1. jaanuaril 1986.

Direktiivi 69/335 artikli 7 lõike 1 esimeses lõigus sisalduv viide kuupäevale 1. juuli 1984 ei tähenda selliste liikmesriikide jaoks, kes sellel kuupäeval kõnealuseid tehinguid kapitalimaksuga maksustasid kõrgemas määras kui 0,5%, luba kehtestada see maks uuesti pärast seda, kui nad olid selle nõudmisest loobunud. Nimelt oli liidu seadusandja soov kapitalimaks kaotada ning selle säilitamise võimalus oli üksnes erand, mis põhines liikmesriikide hirmul kaotada tulusid. Seega, isegi kui eelarvetulude kaotamisega võis õigustada kapitalimaksu säilitamist pärast 1. juulit 1984 nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 2 sätestatud piirides, ei saanud sellega õigustada sellise maksu taaskehtestamist.

(vt punktid 45, 46, 50, 52 ja resolutsioon)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, (muudetud määrusega nr 648/2005) artikleid 50 ja 230 tuleb tõlgendada nii, et ajutiselt ladustatud kaup tuleb lugeda tollijärelevalve alt väljaviiduks, kui see on deklareeritud ühenduse välistransiidiprotseduurile, kuid laost seda ära ei ole viidud ja sihttolliasutusele seda esitatud ei ole, samas kui transiididokumendid sihttolliasutusele esitatakse.

transiididokumendi ajutist eraldamist kaupadest, mis on sellesse dokumenti märgitud, tuleb käsitada selle kauba tollijärelevalve alt väljaviimisena. Selline eraldamine kujutab endast tegelikult tegu, mille tulemusel takistatakse pädevat tolliasutust kas või hetkeliselt juurde pääsemast tollijärelevalve all olevale kaubale ning liidu tollieeskirjades ette nähtud kontrolli teostamast.

Samuti eeldab tollijärelevalve alt väljaviimine üksnes niisuguste objektiivsete asjaolude esinemist nagu kauba füüsiline puudumine heakskiidetud ladustamiskohalt hetkel, kui toll kavatseb asuda nimetatud kaupa kontrollima. Seega piisab tollijärelevalve alt väljaviimise realiseerumiseks sellest, et objektiivselt võttes on välistatud kauba võimalik kontrollimine, sõltumata sellest, kas pädev asutus tegelikult kaupa kontrollib või mitte.

(vt punktid 30–33 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 765/2006, milles käsitletakse piiravaid meetmeid Valgevene suhtes, artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et juhul kui liikmesriigi pädev asutus teeb otsuse erandi kohaldamise taotluse kohta, mis on esitatud selle sätte alusel eesmärgiga esitada hagi, mille ese on vaidlustada Euroopa Liidu kehtestatud piiravad meetmed, siis ei ole tal absoluutne kaalutlusõigus, vaid ta peab oma pädevust kasutades austada Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu teises lauses ette nähtud õigusi ning seda, et sellise hagi esitamisel Euroopa Liidu Üldkohtule on esindamine advokaadi poolt kohustuslik.

Rahaliste vahendite külmutamise tagajärg ei tohi olla, et isikutelt, kelle rahalised vahendid külmutati, võetakse õigus tõhusale õiguskaitsevahendile. Liikmesriigi pädeval asutusel on oma kaalutlusõiguse kasutamisel siiski õigus kontrollida, et rahalised vahendid, mille vabastamist taotletakse, on ette nähtud üksnes õigusabiteenuste osutamisega seotud mõistlike tasude maksmiseks ja nendest teenustest tulenevate kulude hüvitamiseks. Ta võib kehtestada ka tingimusi, mida ta peab vajalikuks, et tagada eelkõige, et ei eirata ettenähtud sanktsiooni eesmärki ega kuritarvitata lubatud erandit.

(vt punktid 26, 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid või tavad, mille kohaselt töösuhte lõppemisel töötaja surma tõttu lõpeb õigus tasustatavale põhipuhkusele, ilma et kasutamata puhkuse eest tekiks õigust saada rahalist hüvitist. Sellise hüvitise saamine ei või sõltuda huvitatud isiku eelnevalt esitatud taotlusest.

Esiteks on põhipuhkuse saamise õigus kõigest üks aspekt liidu sotsiaalõiguse ühe olulise põhimõtte kahest aspektist; see põhimõte sisaldab ka õigust saada tasu juhul, kui töösuhe lõpeb. Teiseks on rahalise hüvitise saamine olukorras, kus töösuhte lõppemise põhjustas töötaja surm, möödapääsmatu, tagamaks töötajale direktiiviga 2003/88 ette nähtud tasustatava põhipuhkuse saamise õiguse kasulik mõju. Nimelt, kui põhipuhkuse eest tasu maksmise kohustus lõpeks töösuhte lõppemisel töötaja surma tõttu, siis tooks see kaasa olukorra, kus juhusliku, ei töötaja ega tööandja kontrollitava sündmuse tulemusel kaob direktiivi 2003/88 artiklis 7 sätestatud tasustatava põhipuhkuse õigus kui selline tagasiulatuvalt tervikuna.

Kuna direktiivi 2003/88 artikli 7 lõige 2 ei esita rahalise hüvitise nõude tekkimisele muid tingimusi peale töösuhte lõppemise, ei saa hüvitise saamiseks nõuda eelneva sellekohase taotluse olemasolu.

(vt punktid 20, 23–25, 27, 29, 30 ja resolutsioon)
Määruse nr 883/2004, sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta artikli 1 punkte j ja k tuleb tõlgendada nii, et määruse artikli 19 lõike 1 ning artikli 20 lõigete 1 ja 2 mõttes tuleb liidu kodanikku, kes elas esimeses liikmesriigis ja keda teises liikmesriigis puhkuse veetmise ajal tabab ootamatult tõsine terviserike ning kes on sunnitud selle haiguse tõttu ja tulenevalt eriarstiabi kättesaadavusest elukoha läheduses jääma viimati nimetatud liikmesriiki 11 aastaks, käsitada nimetatud teises liikmesriigis „viibivana”, kui tema peamine huvide kese on esimeses liikmesriigis. Siseriiklikul kohtul tuleb kindlaks määrata kõnesoleva kodaniku peamine huvide kese, hinnates asjassepuutuvaid asjaolusid kogumis ning arvestades selle kodaniku tahet, nii nagu see neist asjaoludest ilmneb, kusjuures üksnes asjaolu, et isik elas juba 11 aastat teises liikmesriigis, ei ole sellisena üksinda piisav, et käsitada teda nimetatud liikmesriigis elavana.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)
Direktiivi 92/13 veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate üksuste hankemenetlusi käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud direktiiviga 2007/66) artikli 1 lõikeid 1 ja 3 ning artikli 2a lõike 2 viimast lõiku tuleb tõlgendada nii, et hankemenetluses edukaks pakkujaks tunnistamise otsuse peale tühistamiskaebuse esitamise tähtaja kulgemine peab algama uuesti juhul, kui hankija teeb pärast edukaks tunnistamise otsuse tegemist, kuid enne hankelepingu allkirjastamist uue otsuse, ja see võib mõjutada edukaks tunnistamise otsuse õiguspärasust. Nimetatud tähtaeg hakkab kulgema pakkujatele hilisemast otsusest teatamisest või kui seda ei toimu, siis alates hetkest kui nad sellest teada saavad.

Seevastu juhul, kui pakkuja saab pärast liikmesriigi õiguses ette nähtud vaidlustamistähtaja möödumist teada enne hankemenetluses edukaks tunnistamise otsuse tegemist väidetavalt toime pandud õigusrikkumisest, saab ta selle otsuse vaidlustada üksnes liikmesriigi õigusest tuleneva tähtaja jooksul, välja arvatud juhul kui liikmesriigi õiguses on otsesõnu ette nähtud, et see toimub liidu õiguse kohaselt.

(vt punktid 47 ja 48 ning resolutsioon)
Esiteks tuleb otsust 2006/105, mis käsitleb teatavaid ajutisi kaitsemeetmeid seoses kõrge patogeensusega linnugripi kahtluse juhtumitega metslindudel Ungaris, ja otsust 2006/115, milles käsitletakse teatavaid kaitsemeetmeid seoses kõrge patogeensusega linnugripiga metslindudel ühenduses, tõlgendada nii, et need ei sisalda sätteid, mille eesmärk on kehtestada otsustes ette nähtud meetmetega tekitatud kahju hüvitamise kord, ega ka viita sellistele sätetele, ning teiseks ei kuulu siseriiklike õigusnormide, mis ei näe ette liidu õiguse kohaselt võetud linnugripi vastaste kaitsemeetmete kehtestamisega tekitatud kahju – sealhulgas saamata jäänud tulu – täielikku hüvitamist, õiguspärasuse hindamine tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse, omandiõiguse ja ettevõtlusvabaduse seisukohast Euroopa Kohtu pädevusse.

Esiteks ei sisalda otsused 2006/105 ja 2006/115 ühtegi sätet, mille eesmärk oleks kehtestada isikutele linnugripi tõrjemeetmete, mis nimetatud otsustes on ette nähtud, rakendamisega tekitatud kahju hüvitamise kord. Lisaks ei ilmne direktiivi 89/662 veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu väljakujundamisega ning direktiivi 90/425, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar‑ ja zootehnilisi kontrolle, mille alusel on otsused 2006/105 ja 2006/115 vastu võetud, sõnastusest ega eesmärgist pädevus, mis annaks komisjonile õiguse kehtestada kahju hüvitamise kord. Kuigi liidu seadusandja võib talle põllumajanduspoliitika valdkonnas antud ulatusliku kaalutlusõiguse raames leida, et on kohane hüvitada nende ettevõtete omanikele, kus loomad hävitati ja tapeti, tekkinud kahju kas osaliselt või täielikult, ei saa selle tõdemuse põhjal siiski teha järeldust, et liidu õiguses on üldpõhimõte, mis kohustaks igas olukorras hüvitist maksma.

Teiseks, kuna kahju hüvitamise kohustus ei saa tugineda liidu õigusele, siis siseriiklik meede, mis näeb ette, et asjaomane riik maksab hüvitist kahju ja tegelike kulude eest, jättes hõlmamata saamata tulu, ei kuulu mitte liidu õiguse kohaldamisalasse, vaid see on üksnes siseriikliku seadusandja otsustada. Seega ei ole eelotsusemenetluse raames Euroopa Kohtu pädevuses hinnata siseriiklike õigusnormide tõlgendust ega otsustada liikmesriigi kohtu poolt nendele sätetele antud tõlgenduse õigsuse üle. Lisaks on vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 51 lõikele 1, mis reguleerib harta kohaldamisala, harta sätted ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seda sätet kinnitab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika, mille kohaselt laienevad liidu õiguskorras tagatud põhiõigused kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele, kuid mitte väljapoole niisuguseid olukordi. Kui õiguslik olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul pädevus ning harta osutatud sätted ei saa iseenesest olla selle pädevuse aluseks.

(vt punktid 46–48, 52–54 ja 57 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑135/13

Szatmári Malom Kft.

versus

Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kúria)

„Põllumajandus — EAFRD — Määrus (EÜ) nr 1698/2005 — Artiklid 20, 26 ja 28 — Põllumajandusettevõtete moderniseerimise toetus ning põllumajandustoodete ja metsasaaduste lisandväärtuse toetus — Abikõlblikkuse tingimused — Liikmesriikide pädevus — Toetus veskite olemasoleva tootmisvõimsuse moderniseerimiseks — Ühe uue veskiga tootmisvõimsuse kasvuta asendatavad veskid — Välistamine — Võrdse kohtlemise põhimõte”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (üheksas koda), 15. mai 2014

Vt otsuse tekst. (vt punktid 31 ja 32)

Määruse nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta artikli 26 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „põllumajandusettevõtte üldise tulemuslikkuse parandamine” selle sätte tähenduses ei hõlma tegevust, millega veskite käitamisega tegelev ettevõtja sulgeb olemasolevad veskid, asendamaks need uue veskiga, olemasolevat tootmisvõimsust suurendamata. Nimelt tuleneb sellest, et tehakse vahet ühelt poolt selle määruse põhjenduses 21 ja artiklis 26 ette nähtud tootmistegurite parema kasutamise kaudu võetavatel põllumajandusettevõtte moderniseerimise meetmetel ja teiselt poolt selle määruse põhjenduses 23 ja artiklis 28 ette nähtud põllumajandustoodetele lisandväärtuse andmise meetmetel, et „põllumajandusettevõttena” tuleb käsitada ettevõtjat, kelle tegevusala on esmaste põllumajandussaaduste tootmine. Ettevõtja, kes ei tooda esmaseid põllumajandussaadusi, vaid käitab veskeid, milles neid saadusi töötleb, ei ole põllumajandusettevõte selle sätte tähenduses. (vt punktid 33, 35–39, 41 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta artikli 20 punkti b alapunkti iii ja artikli 28 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et tegevus, mis seisneb olemasolevate veskite sulgemises ja nende uue veskiga asendamises, olemasolevat tootmisvõimsust suurendamata, võib teisena nimetatud sätte tähenduses parandada ettevõtte üldist tulemuslikkust sel juhul, kui see vastab nende sätete eesmärgile suurendada tootmissektori tõhusust, et anda lisandväärtust põllumajandustoodetele ja panustada nii selle määruse eesmärgi – põllumajandussektori konkurentsivõime parandamine – saavutamisse. (vt punktid 46, 48 ja resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 54, 55 ja 60)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 65)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 66 ja 67)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 70)
Nõukogu otsuse peale, mille eesmärk on lubada ELTL artikli 329 alusel tõhustatud koostööd, esitatud tühistamishagi raames puudutab Euroopa Kohtu kontroll küsimust, kas see otsus on sellisena kehtiv, arvestades eelkõige ELL artikli 20 ja ELTL artiklite 326 ning 334 sätteid, mis määratlevad nii sisulised tingimused kui ka sellise loa andmisega seotud protseduurilised tingimused.

Seda kontrolli ei tohiks segamini ajada kontrolliga, mida võib teostada hilisema tühistamishagi raames õigusakti osas, mis on vastu võetud lubatud tõhustatud koostöö rakendamiseks.

(vt punktid 33, ja 34)
Mereveoteenus, mis seisneb matkes, mis algab ja lõpeb samade reisijatega samas liikmesriigi sadamas, ilma sellest riigist väljumata, kuulub mõiste „merekabotaaž” alla määruse nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) tähenduses.

Kuna määrusel nr 3577/92 on vaid üks ese – „merekabotaaž” – kuuluvad üksnes sellele mõistele vastavad matked määruse kohaldamisalasse.

See mõiste on määratletud nimetatud määruse artikli 1 lõikes 1 ja artikli 2 punktis 1 väljendiga „mereveoteenused liikmesriigis” ning tuleb nentida, et igasugune tavaliselt tasu eest osutatav matketeenus liikmesriigi merevetes kuulub selle määruse kohaldamisalasse. Kui selline matke algab ja lõpeb samade reisijatega samas liikmesriigi sadamas, ei tähenda lähte- ja sihtsadama ning reisijate kokkulangevus terve marsruudi ajal, et määrust nr 3577/92 ei saaks kohaldada. Küll on määruse nr 3577/92 artikli 2 punkti 1 alapunktides a–c loetletud veoteenuseid kirjeldatud nii, et neil on erinev lähte‑ ja sihtsadam. Siiski ei ole see loetelu, mida alustatakse sõnaga „eelkõige”, ammendav ega saa välistada määruse kohaldamisalast veoteenuseid, millel on kõik sellised merekabotaažile iseloomulikud tunnused, mis on kokku võetud väljendiga „mereveoteenused liikmesriigis”.

(vt punktid 25–29 ja resolutsioon)
Esiteks kujutab otsus, millega määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 82/97, artikli 30 lõike 2 punkti b alusel korrigeeriti kauba tolliväärtust ja selle tulemusel teatati deklarandile käibemaksu ümberarvutamisest, endast tolliseadustiku artikli 243 tähenduses vaidlustatavat akti. Teiseks ei ole kaitseõiguste tagamise ja seadusjõu üldpõhimõtet arvestades tolliseadustiku artikliga 245 vastuolus siseriiklik õigusnorm, milles on tolli otsuse vaidlustamiseks ette nähtud kaks erinevat õiguskaitsevahendit, kuna see õigusakt ei riiva võrdväärsuse põhimõtet ega tõhususe põhimõtet.

Mis puudutab küsimust, kas otsus kujutab endast vaidlustatavat akti, siis ilmneb tolliseadustiku artikli 243 lõike 1 ja lõike 4 punkti 5 koos tõlgendusest, et igal isikul on õigus esitada kaebus tolli otsuste peale, mis on seotud tollieeskirjade rakendamisega ja puudutavad kõnealust isikut otseselt ja isiklikult. Lisaks tuleneb tolliseadustiku artikli 6 lõikest 3, et tollieeskirjade kohaldamist puudutavates otsustes, millel on negatiivseid tagajärgi isikute suhtes, kellele need on suunatud, tuleb viidata tolliseadustiku artiklis 243 sätestatud õigusele esitada otsuse peale kaebus.

Mis puudutab siseriiklikke õigusnorme, milles on tolli otsuse vaidlustamiseks ette nähtud kaks erinevat õiguskaitsevahendit, siis tuleb meenutada, et tolliseadustiku artiklis 245 on ette nähtud, et liikmesriigid kehtestavad kaebuste esitamise korra rakendussätted.

Lisaks tuleb juhul, kui vastav regulatsioon liidu tasandil puudub, määrata pädevad kohtud ja nende kohtuasjade menetlemise kord, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, kindlaks liikmesriikide siseriiklike õigusnormidega, kusjuures selline kord ei tohi esiteks olla ebasoodsam kui samalaadsete siseriiklike kaebuste jaoks ettenähtu (võrdväärsuse põhimõte) ning teiseks ei tohi see muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte).

(vt punktid 27, 30, 32, 33, 40 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑204/13

Finanzamt Saarlouis

versus

Heinz Malburg

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Maksustamine — Käibemaks — Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala — Seltsingu lõpetamine seltsinglase poolt — Selle seltsingu kliendibaasist osa omandamine — Mitterahaline sissemakse teise seltsingusse — Sisendkäibemaksu tasumine — Võimalik mahaarvamisõigus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 13. märts 2014

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala – Äriühingu kliendibaasist osa omandamine teise äriühingu poolt eesmärgiga teha see kättesaadavaks uuele äriühingule – Mahaarvamisõigus – Puudumine – Neutraalse maksustamise põhimõte – Kohaldamatus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 2 lõige 1, artikli 4 lõiked 1 ja 2, ning artikli 17 lõike 2 punkt a)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (mida on muudetud direktiiviga 95/7) artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb käibemaksu neutraalsuse põhimõttest lähtudes tõlgendada nii, et maksunõustamisega tegeleva seltsingu seltsinglasel, kes omandab seltsingult ühe osa kliendibaasist üksnes selleks, et anda see vahetult pärast omandamist majandustegevuse eesmärgil kasutamiseks tasuta üle äsja asutatud uuele maksunõustamisseltsingule, millesse ta on teinud olulise panuse, et viimane kasutaks kliendibaasi oma majandustegevuses, ilma et see kliendibaas moodustaks osa uue seltsingu varast, ei ole õigust kõnealuse kliendibaasi omandamisel tasutud käibemaksu sisendkäibemaksuna maha arvata.

Nimelt toimus kliendibaasi kättesaadavaks tegemine tasuta ning see ei kuulu niisiis kuuenda direktiivi artikli 2 lõike 1 reguleerimisalasse, mis hõlmab üksnes kauba tarnimist või teenuste osutamist tasu eest, ega kuuenda direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 reguleerimisalasse, mis hõlmab materiaalse või immateriaalse vara kasutamist kestva tulu saamise eesmärgil.

Lisaks peegeldub neutraalse maksustamise põhimõte mahaarvamise süsteemis, mille mõte on vabastada ettevõtja täielikult tema majandustegevuse raames tasumisele kuuluvast või tasutud käibemaksust. Ühine käibemaksusüsteem kindlustab selle tagajärjel kogu majandustegevuse täielikult neutraalse maksustamise, sõltumata selle eesmärkidest või tulemitest, tingimusel, et nimetatud tegevused oleks põhimõtteliselt selle maksuga maksustatavad. Neutraalse maksustamise põhimõte ei kuulu seega kohaldamisele olukorras, kus kliendibaas tehakse seltsingule tasuta kättesaadavaks, kuna see tehing ei kuulu käibemaksu kohaldamisalasse.

(vt punktid 36, 41, 42, 47 ja resolutsioon)
Direktiivi 1999/70 (milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta) lisas oleva raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 2 punkti 1 sõnastusest endast nähtub, et selle kohaldamisala on määratletud laialt, kuivõrd selles on üldsõnaliselt mainitud, et raamkokkulepet kohaldatakse „tähtajaliste töötajate suhtes, kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas”. Pealegi hõlmab raamkokkuleppes kasutatud tähtajaliste töötajate mõiste määratlus, mis on ära toodud selle klausli 3 punktis 1, kõiki töötajaid, tegemata vahet sõltuvalt sellest, kas tööandja, kellega nad on seotud, kuulub avalikku või erasektorisse.

Direktiivi 1999/70 (milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta) lisas oleva raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad ülikoolidel pikendada abiõppejõududega sõlmitud järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid igasuguste piiranguteta lepingute maksimaalsele kogukestusele ja pikendamiste arvule, juhul kui – ja seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – need lepingud on põhjendatud objektiivse alusega nimetatud klausli punkti 1 alapunkti a tähenduses. Sellegipoolest peab see kohus ka konkreetselt kontrollima, et järjestikuste tähtajaliste töölepingute pikendamise eesmärk oli tõepoolest katta ajutisi vajadusi ning et eespool viidatud siseriiklikke õigusnorme ei kasutatud tegelikult selleks, et rahuldada pidevat ja kestvat vajadust õppejõudude töölevõtmise järele.

Kui kontrolli tulemusel, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellel on siseriikliku õiguse tõlgendamise ainupädevus, peab läbi viima, ei ilmne vastupidist, siis näib, et kõnealustes õigusnormides on kooskõlas raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunktiga a ette nähtud täpsed ja konkreetsed asjaolud, mille esinemise korral võib tähtajalisi töölepinguid abiõppejõudude töölevõtmiseks sõlmida ja pikendada, ning et need vastavad tegelikule vajadusele. Lisaks näivad niisugused tähtajalised lepingud olevat sobivad, et saavutada taotletav õiguspärane sotsiaalpoliitika eesmärk, mis seisneb spetsiifilistes valdkondades ülikooli õppetöö rikastamises tunnustatud spetsialistide kogemusega, kuivõrd need lepingud võimaldavad arvesse võtta nii huvitatud isikute pädevuse arenemist asjaomastes valdkondades kui ka ülikoolide vajaduste muutumist.

(vt punktid 45, 49, 50, 60 ja resolutsioon)