KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PHILIPPE LÉGER

esitatud 12. veebruaril 2004( )

Kohtuasi C-397/02

Clinique La Ramée ASBL,

Winterthur Europe Assurance SA

versus

Jean-Pierre Riehl,

Euroopa Liidu Nõukogu

(Cour d’appel de Bruxelles’i (Belgia) eelotsusetaotlus)

Ametnikud – Personalieeskirjad – Artikkel 85a – Õiguste üleminek Euroopa ühendustele – Õiguste ülemineku reegli ulatus

1. Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjadega( ) pannakse ametniku surma, õnnetuse või haiguse korral ühendustele teatud hulk rahalisi kohustusi asjaomase ametniku või tema õigusjärglaste suhtes. Kui isiku surm, õnnetus või haigus on põhjustatud kolmanda isiku poolt, lähevad personalieeskirjade artikli 85a kohaselt ohvri või tema õigusjärglaste õigused kolmanda isiku vastu, sealhulgas hagemisõigus, üle ühendustele.

2. Käesolevas kohtuasjas palutakse kohtul täpsustada nimetatud õiguste ülemineku ulatust. Kohus peab määratlema, kas artikli 85a kohaldamisel on ühendustel siseriiklikus kohtus õigus nõuda ohvrile või tema õigusjärglastele personalieeskirjade alusel makstavate hüvitiste kogu ulatuses tagasimaksmist või on ühenduste nõude ulatus piiratud kohaldatava siseriikliku õiguse alusel arvutatud kahju suurusega.

I. Õiguslik raamistik

3. Ametniku surma korral on üleelanud abikaasal personalieeskirjade artikli 70 alusel õigus saada kolme kuu vältel abikaasa surmast arvates lahkunu palk või pension täies ulatuses ning Euroopa ühenduste ametnike õnnetusjuhtumi- ja kutsehaiguskindlustuse eeskirjade( ) artikli 10 alusel ühekordse summana makstavat matusetoetust. Samuti on ametniku üleelanud abikaasal personalieeskirjade artiklite 79 ja 79a kohaselt õigus toitjakaotuspensionile.

4. Personalieeskirjade artikkel 85a on V jaotise „Ametnike töötasud ja sotsiaalkindlustushüvitised” 5. peatüki „Õiguste üleminek ühendustele” ainus artikkel. See sätestab järgmist:

„1. Kui käesolevates personalieeskirjades nimetatud isiku surma, vigastuse või haiguse on põhjustanud kolmas isik, lähevad ohvri või tema õigusjärglaste õigused kolmanda isiku vastu, sealhulgas hagemisõigus, otse üle ühendustele neile käesolevate personalieeskirjade kohaselt sellise surma, vigastuse või haiguse põhjustanud sündmuse tagajärjel tekkivate kohustuste piires.

2. Lõikes 1 sätestatud õiguste ülemineku kohaldamisalasse kuuluvad muu hulgas:

– töötasu jätkuv maksmine ametnikule tema ajutise töövõimetuse ajal vastavalt artiklile 59,

– vastavalt artiklile 70 tehtavad maksed pärast pensioniõigusliku ametniku või endise ametniku surma,

– ravi- ja õnnetusjuhtumikindlustusega seotud hüvitised, mida makstakse vastavalt artiklitele 72 ja 73 ning nende rakenduseeskirjadele,

– artiklis 75 osutatud surnu veoga kaasnevate kulude maksmine,

– täiendavad peretoetused […],

– invaliidsuspension, mida makstakse püsiva töövõimetusega lõppeva õnnetuse või haiguse korral, mis takistab ametnikul tema kohustuste täitmist,

– toitjakaotuspension, mida makstakse ametniku või endise ametniku surma korral või pensioniõigusliku ametniku või endise ametniku abikaasa surma korral, kui abikaasa ei ole ametnik ega ajutine töötaja,

[…]

3. Ühendustele ei lähe üle õigused, mis on seotud puhtalt isikliku kahju hüvitamisega, näiteks mittemateriaalse kahju, valu või kannatuste eest makstavate kahjutasudega, või kosmeetiliste ja muude kahjude hüvitamisega ulatuses, mis on suurem kui nimetatud otstarbeks artikli 73 alusel antav toetus.

4. Lõigete 1, 2 ja 3 sätted ei tohi takistada ühenduste otsest tegevust.”

II. Asjaolud ja põhikohtuasi

5. Jean-Pierre Riehli abikaasa Mireille Guette töötas Euroopa Liidu Nõukogus ametnikuna. Ta sai personalieeskirjade artikli 78 alusel invaliidsuspensioni. Ta suri 25. septembril 1990 Clinique La Ramée ASBL-is( ) haiglaravil olles. Eelotsuse küsimuse esitanud kohus tuvastas, et tema surm oli põhjustatud kliiniku ühe töötaja veast.

6. Pärast M. Guette’i surma maksis nõukogu J.-P. Riehlile:

– 94 000 Belgia franki matusetoetust eeskirjade artikli 10 kohaselt;

– 221 511 Belgia franki vastavalt M. Guette’ile makstud invaliidsuspensioni summale personalieeskirjade artikli 70 alusel kolme kuu vältel arvates lahkunu surmast, ja

– 46 294 Belgia franki igakuist toitjakaotuspensioni personalieeskirjade artiklite 79 ja 79a kohaselt neljandast kuust alates arvates abikaasa surmast.

7. 15. detsembril 1997 tegi Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgia) otsuse Clinique La Ramée tsiviilvastutuse kohta. J.-P. Riehli nõuete alusel otsustas kohus, et Clinique La Ramée on kohustatud hüvitama talle nii koduses majapidamises abikaasa poolt osutatud abi äralangemisega tekkinud kahju kui ka abikaasa surmast tingitud moraalse kahju. Kohus lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi J.-P. Riehli nõude töötasu kaotuse hüvitamiseks põhjendusega, et osutatud sissetuleku kaotus on väiksem kui nõukogu poolt makstav toitjakaotuspension.

8. Tribunal de première instance de Bruxelles rahuldas nõukogu poolt personalieeskirjade artikli 85a alusel esitatud nõuded matusekulude, kolme kuu invaliidsuspensioni ja toitjakaotuspensioni tagasimaksmiseks, mida ta

J.-P. Riehlile maksis või peab maksma.

9. Clinique La Ramée ja tema kindlustusandja Winterthur Europe Assurance SA, kelle suhtes ülalnimetatud kohtuotsus jõustus ja muutus täidetavaks, esitasid selle peale apellatsioonkaebuse. Nad väitsid, et Tribunal de première instance de Bruxelles on rikkunud õiguste ülemineku lubatud piire, määrates J.-P. Riehli õigused omandanud nõukogu kasuks suuremad summad võrreldes summadega, mida J.-P. Riehl saaks nõuda kahju eest vastutavalt kolmandalt isikult.

10. 6. novembri 2002. aasta otsusega jättis Cour d’appel de Bruxelles (Belgia) vaidlustatud otsuse muutmata osas, millega mõisteti Clinique La Raméelt nõukogu kasuks välja summad 2 330,20 eurot (94 000 Belgia franki) ja 5 491,11 eurot (221 511 Belgia franki), mis viimane maksis J.-P. Riehlile vastavalt matusekulude ja kolme kuu vältel alates abikaasa surmast makstava pensioni katteks. Kohus tegi uue otsuse osas, mis puudutab Clinique La Ramée poolt J.-P. Riehlile hüvitatava koduses majapidamises abi äralangemisega tekkinud kahju ja moraalse kahju suurust.

11. Cour d’appel de Bruxelles osundas õiguslikule probleemile seoses abikaasa surmast tingitud sissetuleku vähenemise hüvitise summa arvutamisega.

12. La Cour d’appel de Bruxelles märkis esmalt, et J.-P. Riehlile sissetuleku kaotuse hüvitamise eesmärk on eelkõige hüvitada abikaasa poolt majapidamisse antud materiaalse panuse kaotust.( ) Järgnevalt hindas kohus nimetatud sissetuleku kaotust. Arvestades M. Guette’ile tema elu ajal makstud invaliidsuspensioni suurust ja tema osa majapidamiskuludes, hindas kohus nimetatud kaotuse suuruseks 479,80 eurot kuus alates 1. oktoobrist 1990.( )

13. Viimaks uuris Cour d’appel de Bruxelles, millised summad tuleb nimetatud sissetuleku kaotusest maha arvata. Kohus leidis, et sellest tuleb maha arvata personalieeskirjade artikli 70 alusel makstud kolme kuu pension, s.o 5 491,11 eurot (221 511 Belgia franki), kuna see summa ja Belgia õiguse järgi

J.-P. Riehlile makstav sissetuleku kaotuse hüvitis on tingitud samast põhjusest – Clinique La Ramée süüst – ning kummagi mõte on kompenseerida sama kahju.( )

14. Siiski selgitas Cour d’appel de Bruxelles, et antud asjas on seoses nõukogu poolt J.-P. Riehlile makstava toitjakaotuspensioniga kaks vastandlikku lähenemist. Ühest küljest väidab nõukogu, et tal on õigus personalieeskirjade artikli 85a alusel makstud toitjakaotuspensioni tagasimaksmisele täies ulatuses, kuna antud artikkel kuulub eraldiseisvasse õigussüsteemi. Teisalt leiab Cour d’appel, et personalieeskirjade nimetatud artikkel sätestab vaid nende nõudeõiguste ülemineku ühendustele, mis on personalieeskirjade kohaselt tekkinud kahju põhjustava sündmuse tagajärjel( ) ning et Belgia õiguskorras ei ole õigus toitjakaotuspensionile seotud kahju tekitanud isiku kohustusega kahju kogu ulatuses hüvitada.

15. Eelnevast tulenevalt küsib Cour d’appel de Bruxelles, kas ühenduse õigus ja nõudeõigusele kohalduv siseriikliku õiguse norm on omavahel vastuolus.

III. Eelotsuse küsimus

16. Eelnevast tulenevalt otsustas Cour d’appel de Bruxelles menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas [personalieeskirjade] artiklit 85a tuleb tõlgendada nii, et sellega antakse ühendustele õigus nõuda ametniku surma eest vastutavalt kolmandalt isikult üleelanud abikaasale personalieeskirjade artiklite 79 ja 79a alusel makstud toitjakaotuspensioni tagasimaksmist täies ulatuses, vaatamata sellele, et kahju hüvitamise nõude suhtes kohaldatavas õigusaktis sätestatakse, et toitjakaotuspensioni saamise õigus ei ole seotud süülise teo toime pannud isiku kohustusega hüvitada tekkinud kahju kogu ulatuses ning et üleelanud abikaasal on surnud abikaasa sissetuleku kaotuse tõttu tekkinud kahju väiksem, kui talle makstud toitjakaotuspension?”

IV. Õiguslik hinnang

17. J.-P. Riehl, Euroopa Ühenduste Nõukogu ja Komisjon leiavad, et Euroopa Kohus peab vastama esitatud küsimusele jaatavalt. Nad väidavad, et personalieeskirjade artiklis 85a ettenähtud õiguste üleminek on ühenduse õigusele ainuomane mehhanism, mida ei saa ülimuslikkuse ja otsekohaldatavuse põhimõtetest tulenevalt mistahes siseriikliku normiga kõrvale jätta. Nende väidete kohaselt tuleneb personalieeskirjade artikliga 85a kehtestatud õiguste ülemineku eripärane iseloom artikli sisust, mille kohaselt toimub õiguste üleminek kahju tekitamise ajal automaatselt. Sama on kohus kinnitanud oma 26. veebruari 1992. aasta otsuses kohtuasjas Royale belge.( ) Komisjoni väidete kohaselt kinnitab sama ka personalieeskirjade artikli 85a lõige 4, millega ühenduse seadusandja on soovinud anda ühendustele õiguste omandajana õiguse esitada hagi otse võlgniku vastu. Seega ei ole õiguste üleminek piiratud üksnes kahju kannatanud ametnikule või tema õigusjärglastele siseriikliku õiguse kohaselt makstava hüvitisega, vaid see laieneb kõigile nimetatud artikli lõikes 2 loetletud hüvitistele.

18. Ma ei nõustu selle analüüsiga. Kuigi personalieeskirjade eesmärk on eelkõige määratleda ametnike õigused ja kohustused neile tööandjaks olevate institutsioonide suhtes,( ) võib neil olla õigusmõju ka kolmandatele isikutele ning need kohustavad liikmesriike tegutsema igas olukorras, kus nende osavõtt on vajalik.( ) Oma üldkohustusliku iseloomu tõttu on personalieeskirjad kõikides liikmesriikides otsekohaldatavad ning annavad ametnikele ja ühendustele õigusi, mida kõik siseriiklikud kohtud peavad kaitsma.( )

19. Siiski on oluline, et õigused, millele nõukogu siseriiklikus kohtus personalieeskirjade alusel tugineb, oleksid talle personalieeskirjadega tõepoolest ka antud. Vastupidi J.-P. Riehli, nõukogu ja komisjoni arvamusele ei näe ma personalieeskirjade artikli 85a sisus õiguslikku alust lubamaks nõustuda nende seisukohaga ja vastamaks Cour d’appel de Bruxelles’i esitatud küsimusele jaatavalt. Nõustun Clinique La Raméega ja leian samuti vastupidiselt, et nimetatud artikkel ei võimalda ühendustel nõuda ametniku surma eest vastutavalt kolmandalt isikult üleelanud abikaasale artiklite 79 ja 79a alusel makstavale toitjakaotuspensionile vastavate summade tagasimaksmist, kui kohalduv siseriiklik õigus selle hüvitamisele kuuluva kahju hulgast välistab.

20. Personalieeskirjade artikli 85a mõtte ja ulatuse paremaks mõistmiseks tuleb uurida õiguste ülemineku instituuti erinevates siseriiklikes õiguskordades ja milline on olnud selle instituudi areng.

21. Termin „õiguste üleminek” tähistab ühe isiku või asja asendamist teisega.( ) Antud kohtuasjas asjakohane õigusmõiste „isikuline üleminek” tähendab enamiku liikmesriikide õigussüsteemides( ) ühe isiku – õiguste omandaja – astumist teise isiku – õiguste loovutaja – asemele võlaga seotud nõudeõiguse omajana esimese poolt viimasele tehtud makse tulemusel. Seega sisaldab õiguste üleminek nõude üleminekut nõude loovutajalt selle omandajale viimase poolt esimesele tehtud makse tagajärjel. Sellist üleminekut iseloomustavad seoses nõude omandajale tegeliku võlgniku suhtes tekkivate õigustega kaks piirangut: esiteks omandaja poolt tehtavad maksed ja teiseks nõude loovutaja õigused. See tähendab esiteks, et nõude omandaja võib esitada võlgniku vastu hagi vaid selle summa ulatuses, mis ta ise nõude loovutajale maksis. Teiseks tähendab see, et õigussuhtes võlgnikuga nõude loovutaja asemele astuval omandajal ei saa võlgniku suhtes olla suuremaid õigusi, kui oli sellele, kelle asemele ta astus. Teisena nimetatud piirangu tulemus on see, et võlgniku olukord ei saa õiguste üleminekuga muutuda halvemaks. Selline tagajärg on loogiline, kuna õiguste üleminek toimub võlgnikust sõltumatult, välja arvatud juhul, kui on vajalik võlgniku nõusolek.

22. Enamikus liikmesriikides toimus õiguste ülemineku instituudi oluline areng, kui hakkas toimuma seadusjärgne õiguste üleminek kahjude eest vastutavatele ametiasutustele ja organisatsioonidele. Euroopa ühenduste loomise eelsest ajast saadik on tervisekahjustuste eest hüvitise maksmine olnud asutuste, eelkõige sotsiaalkindlustusasutuste või riigi kui tööandja ülesanne. Sellele vaatamata, kui vigastuse eest on vastutav kolmas isik, ei välista kindlustusseltside või riigi poolt kahjutasu maksmine kolmanda isiku vastu vastutuse tuvastamise hagi esitamist ohvri poolt. Seega võiks ohver sama kahjustuse eest kaks korda kahjutasu saada. Et sellist kahjutasude kuhjumist vältida, on siseriiklik seadusandja sätestanud vastutava kolmanda isiku suhtes ohvrile tekkivate õiguste ja nõuete automaatse ülemineku sotsiaalkindlustusasutustele või riigile. Seega on neil asutustel või riigil õigus saada vastutavalt kolmandalt isikult tagasimakseid nende makstud hüvitiste eest, millel on vastutust reguleeriva kohalduva siseriikliku õigusega sama eesmärk, s.o hüvitada ohvrile vigastusega tekitatud kahju. Selline seadusjärgne õiguste üleminek lahendas ka vastuolu küsimuses, kas sotsiaalkindlustusasutused või riik võivad esitada nõude vastutava kolmanda isiku vastu olukorras, kus esimeste poolt ohvrile tehtud makseid võib käsitleda seadusest tuleneva kohustuse täitmisena ja kolmanda isiku teost otseselt mitte tulenevatena.

23. Personalieeskirjade artikkel 85a sätestab need samad reeglid koos mõningate lisanüanssidega. Nii nähakse selles artiklis ette, et kui personalieeskirjades nimetatud isikule on tekitanud kahju kolmas isik, lähevad ohvri või tema õigusjärglaste õigused kolmanda isiku vastu, sealhulgas hagemisõigus automaatselt üle ühendustele ning seda neile personalieeskirjade kohaselt tekkivate kohustuste piires. Sama artikli lõikes 2 on mitteammendavalt loetletud hüvitised, millele õiguste üleminek laieneb. Lõikes 3 täpsustatakse, et artikkel ei laiene kolmanda isiku poolt puhtalt isikliku kahju hüvitamisele, näiteks mittemateriaalse kahju hüvitamisele ning valu või kannatuste eest makstavatele kahjutasudele.

24. Sellest tuleneb esiteks, et personalieeskirjade artiklis 85a sätestatud õiguste üleminek on seadusjärgne. See tähendab ühelt poolt, et see toimub automaatselt ilma õiguste loovutaja eelneva nõusolekuta.( ) Teisalt tähendab see tulenevalt ühenduse õiguse ülimuslikkuse ja otsekohaldatavuse põhimõtetest, et sellist õiguste üleminekut peavad tunnustama liikmesriikide kõik kohtud ning see üleminek peab toimuma ilma, et selleks oleks vajalik kehtestada vastav siseriikliku õiguse norm, samuti ei tohi ükski siseriikliku õiguse norm olla sellega vastuolus.

25. Teiseks tuleneb ühenduse personalieeskirjade artiklist 85a, et ühendustele lähevad õigused üle vaid personalieeskirjadega sätestatud ulatuses, s.t vaid nende summade ulatuses, mille eest ühendused ise ohvri või tema õigusjärglaste ees vastutavad. Nagu J.-P. Riehl, nõukogu ja komisjon oma kirjalikes märkustes väitsid ning nagu rõhutas kohtujurist Tesauro oma ettepanekus ülalpool nimetatud Royale belge’i kohtuasjas,( ) erineb artikkel 85a teatud aspektides enamikus liikmesriikides kehtivast õiguste ülemineku instituudist. Nagu eelpool nimetatud, on üldjuhul õiguste ülemineku toimumise aluseks õiguste omandaja poolt loovutajale tehtud makse, kuid ühenduse õiguses on selleks aluseks kahju tekitamise sündmus, s.t viimase toimumisest alates lähevad kõik vastavad õigused ühendustele automaatselt üle.

26. Kõigele vaatamata ei viita miski personalieeskirjade artikli 85a sisus võimalusele lubamaks ühenduse õiguse alusel toimuva õiguste ülemineku korral jätta kõrvale teisena nimetatud, ülemineku toimest tulenevat piirangut, mille tulemusena omandab õiguste omandaja vaid need õigused, mis olid loovutajal endal. Vastupidi, kõnealuse artikli lõige 1 ütleb sõnaselgelt, et ühendused omandavad ohvri või tema õigusjärglaste õigused neile „kolmanda isiku suhtes tekkivate õiguste, sh hagemisõiguse piires”. Sellest lausest tuleneb selgelt, et ühendused ei omanda vastutava kolmanda isiku suhtes suuremaid õigusi, kui on ohvril või tema õigusjärglastel. Selline piirang on ka loogiline, kuna personalieeskirjade alusel toimuv õiguste üleminek toimub automaatselt ja kolmanda isiku tahtest sõltumatult, nii et viimase olukord ei saaks muutuda halvemaks. Selles tähenduses ei erine ühenduse õiguse alusel toimuv õiguste üleminek liikmesriikide siseriikliku õiguse alusel toimuvast õiguste üleminekust.

27. Personalieeskirjade artikli 85a lõige 4 sätestab vaid, et „[l]õigete 1, 2 ja 3 sätted ei tohi takistada ühenduste otsest tegevust”. Seega sätestab see norm ainult seda, et olukord, kus ühendused on automaatselt omandanud ohvri või tema õigusjärglaste õigused, ei takista ühendustel esitada otse siseriiklikku kohtusse hagi kahju tekitanud kolmanda isiku vastu kahjuhüvitiste tagasimaksete saamiseks. Teisiti öeldes, selline õiguste üleminek ei saa olla siseriikliku kohtu põhjenduseks, millega vaidlustada ühenduste õigus esitada hagi vahetult kolmanda isiku vastu.( ) Siiski ei kohusta artikli 85a lõige 4 siseriiklikku kohut, sõltumata selle riigi eraõigusliku vastutuse regulatsioonist, mõistma kolmandalt isikult välja tagasimakseid ühenduste kasuks lõikes 2 sätestatud summade kogu ulatuses.

28. Oletades, et J.-P. Riehli, nõukogu ja komisjoni esitatud väiteid ei tuleks tagasi lükata juba pelgalt artikli 85a sõnastusest tulenevalt, on siiski kindel, et neil väidetel puudub alus nimetatud artikliga ühendustele antud õiguste ülemineku õiguse eesmärkide kontekstis.

29. Kõnealuse õiguste ülemineku regulatsiooni õigusliku konteksti osas nägime, et personalieeskirjade kohaselt on ühendustel olukorras, kus selles nimetatud isikutele on tekitatud kahju, nende isikute ees teatud hulk rahalisi kohustusi. Kui kahju tekitajaks on kolmas isik, on loogiline, et ühendustel on sarnaselt siseriikliku sotsiaalkindlustusasutusega õigus omandada ohvri ja tema õigusjärglaste õigused kolmanda isiku vastu, sealhulgas hagemisõigus. Siiski, nagu me teame, on ametnike ja teiste personalieeskirjade regulatsiooni alla kuuluvate isikute poolt neile kahju tekitanud kolmandate isikute vastu esitatud hagid siseriiklike kohtute pädevuses ja neile kohaldub siseriiklik lepingulise ja lepinguvälise vastutuse regulatsioon. Seega lähevad ühenduse õiguse alusel toimuva õiguste ülemineku regulatsiooni tulemusena ühendustele üle kolmanda isiku vastu suunatud õigused ja nõuded, mis siseriikliku tsiviilvastutuse regulatsiooni järgi ohvrile ja tema õigusjärglastele kuuluvad. Ükski säte personalieeskirjades ei toeta seisukohta, et sellise õiguste ülemineku eesmärk oleks anda ühendustele laiemad kahjuhüvitiste õigused või võimaldada neil järjekindlalt saada tagasi kõik hüvitised, mida nad personalieeskirjade alusel on maksnud.

30. Selles tähenduses võib omavahel siduda personalieeskirjade artikli 85a ja nõukogu määruse (EMÜ) nr 1408/71( ) artikli 93, mis puudutab siseriiklike sotsiaalkindlustusasutuste õigusi kahju tekitamise eest vastutavate kolmandate isikute suhtes olukorras, kus need kindlustusasutused on maksnud kahjutasu teises liikmesriigis toimunud sündmustest tekkinud kahju eest.( ) Sarnaselt artiklis 85a ühenduste suhtes sätestatuga võimaldab määruse nr 1408/71 artikli 93 lõige 1 sotsiaalkindlustusasutustel, kes on maksnud kahjutasu teises liikmesriigis toimunud sündmustest tekkinud kahju eest, esitada õiguste ülemineku ja vahetu hagi õiguse kaudu talle kohalduva õiguse alusel nõude vastutava kolmanda isiku vastu. Euroopa Kohus on 2. juuni 1994. aasta kohtuotsuses DAK( ) öelnud, et nimetatud artikli 93 lõike 1 eesmärk ei ole kolmanda isiku lepinguvälise vastutuse ja selle ulatuse väljaselgitamiseks kohaldatavaid norme muuta, mistõttu jääb kõnealune vastutuse küsimus selle liikmesriigi õiguse alusreeglite reguleerimisalasse, mida kohaldab siseriiklik kohus, kuhu kahjutasu maksnud institutsioon või ohver pöördub ning üldjuhul on selleks õiguseks liikmesriigi õigus, kelle territooriumil kahju tekkis.

31. Samuti ei viita miski ühenduste kasuks automaatse õiguste ülemineku sätestavate määruste põhjendustes( ) sellele, et ühenduse õigusnormide eesmärk oleks kolmandale isikule kohustuslikus korras üle kanda vastutus kõikide hüvitiste eest, mida ühendused on personalieeskirjade alusel kohustatud ohvrile või tema õigusjärglastele maksma. Nagu Euroopa Kohus on mitmel korral märkinud, on ühendustele õiguste ülemineku regulatsiooni eesmärgiks vältida olukorda, kus ametnikule makstakse sama kahju eest kaks korda hüvitist.( ) Seega ei ole eesmärgiks anda ühendustele suuremaid õigusi, kui on nende loovutajal.

32. Sama järeldub ka eelpool viidatud Royal belge’i kohtuotsusest. Selles kohtuasjas esitati Euroopa Kohtule küsimus, kas vastutav kolmas isik võib ühenduse institutsiooni vastu tugineda enne ühenduste poolt ametnikule kahjutasu maksmist viimasega sõlmitud kohtuvälisele kokkuleppele. Kohus otsustas, et kuigi õiguste üleminek toimub alates kahju tekitava sündmuse toimumisest, võib vastutav kolmas isik institutsiooni vastu tugineda ametnikuga sõlmitud kohtuvälisele kokkuleppele, välja arvatud juhul, kui institutsioon on teda enne asjaomase ametnikuga kohtuvälise kokkuleppe sõlmimist õiguste üleminekust ja oma kavatsusest seda õigust kasutada informeerinud, või juhul, kui institutsioon tõendab, et kolmas isik teadis õiguste ülemineku instituudi olemasolust enne asjaomase ametnikuga kohtuvälise kokkuleppe sõlmimist.( ) Sellest otsusest nähtub selgelt, et õiguste omandajal ei ole võlgniku suhtes suuremaid õigusi, kui oli õiguste loovutajal. Just selle tõttu, et ühendustel on õigus ametnikule või tema õigusjärglastele kolmanda isiku vastu kuuluvate õiguste üleminekule, on kolmandal isikul võimalus kohtu poolt nimetatud kaalutlustel nende vastu tugineda kohtuvälisele kokkuleppele.

33. Seega ei saa personalieeskirjade artiklis 85a sätestatud ühendustele õiguste ülemineku instituudiga kanda ühendustele üle suuremaid õigusi kui need, mis vastutusele kohalduva siseriikliku õiguse alusel ametnikule või tema õigusjärglastele kuuluvad. Sellest järeldub, et kui kohalduv siseriiklik õigus välistab üleelanud abikaasale makstavate hüvitiste hulgast personalieeskirjade artiklites 79 ja 79a sätestatuga sarnase toitjakaotuspensioni, ei saa ühendused nõuda selle summa tagasimaksmist ohvri õiguste ülemineku instituudi alusel.

34. Personalieeskirjade artikli 85a sellise tõlgendamise tulemusena on selge, et ühenduste õigused ohvrile või tema õigusjärglastele tekitatud kahju hüvitamiseks makstud summasid tagasi saada on sõltuvalt kahjude hindamisele kohalduvast siseriiklikust õigusest erinevad.( ) Siiski vastupidi J.-P. Riehli, nõukogu ja komisjoni väidetele ei tulene need erinevused ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise ebapiisavusest. Kuigi ühenduse õiguses on teatud valdkondades vastutuse regulatsioon ühtlustatud,( ) näiteks tarbijakaitse valdkonnas,( ) jääb lepingulisele ja lepinguvälisele vastutusele ja hüvitatava kahju suuruse määratlemisele kohalduva regulatsiooni kehtestamise pädevus igale liikmesriigile endale vastavalt tema õiguskorrale. Hetkel ei eksisteeri ühenduse õiguses normi, mis sätestaks kogu ühenduse jaoks vastutuse kohaldamise tingimused ja hüvitatava kahju arvutamise reeglid.( ) Samuti ei ole ühenduse tasandil normi, mis ühtlustaks surnud isiku õigusjärglaste õigused saada kahjutasu meditsiinilise vea korral, nagu näiteks antud kohtuasjas. Seetõttu on loogiline, et ühenduste õiguste teostamine ametniku või tema õigusjärglaste õiguste omandajana võib anda erineva tulemuse sõltuvalt kohalduvast siseriiklikust õigusest.

35. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata talle esitatud küsimusele, et personalieeskirjade artiklit 85a tuleb tõlgendada nii, et nimetatud artikli alusel ei ole ühendustel õigus nõuda ametniku surma eest vastutavalt kolmandalt isikult üleelanud abikaasale personalieeskirjade artiklite 79 ja 79a alusel makstud toitjakaotuspensioni tagasimaksmist täies ulatuses, kuigi kahju hüvitamise nõude suhtes kohaldatavas õigusaktis sätestatakse, et toitjakaotuspensioni saamise õigus ei ole seotud süülise teo toime pannud isiku kohustusega hüvitada tekkinud kahju kogu ulatuses ning et üleelanud abikaasal on surnud abikaasa sissetuleku kaotuse tõttu tekkinud kahju väiksem, kui talle makstud toitjakaotuspension.

V. Ettepanek

36. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour d’appel de Bruxelles’i esitatud küsimusele järgnevalt:

Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade artiklit 85a tuleb tõlgendada nii, et nimetatud artikli alusel ei ole ühendustel õigus nõuda ametniku surma eest vastutavalt kolmandalt isikult üleelanud abikaasale personalieeskirjade artiklite 79 ja 79a alusel makstud toitjakaotuspensioni tagasimaksmist täies ulatuses, kuigi kahju hüvitamise nõude suhtes kohaldatavas õigusaktis sätestatakse, et toitjakaotuspensioni saamise õigus ei ole seotud süülise teo toime pannud isiku kohustusega hüvitada tekkinud kahju kogu ulatuses ning et üleelanud abikaasal on surnud abikaasa sissetuleku kaotuse tõttu tekkinud kahju väiksem, kui talle makstud toitjakaotuspension.