ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1380/2013 artikli 11 „Liidu keskkonnaalastest õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmiseks vajalikud kaitsemeetmed“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:

„1. Liikmesriikidel on õigus võtta vastu kaitsemeetmeid, mis ei mõjuta teiste liikmesriikide kalalaevu ja mida kohaldatakse nende suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes ja mis on vajalikud, et täita nende kohustused, mis tulenevad direktiivi 2008/56/EÜ artikli 13 lõikest 4, direktiivi 2009/147/EÜ artiklist 4 või direktiivi 92/43/EMÜ artiklist 6, eeldusel et kõnealused meetmed on kooskõlas käesoleva määruse artiklis 2 sätestatud eesmärkidega, täidavad asjaomaste liidu õigusaktide, mida meetmetega on kavas rakendada, eesmärki, ning on vähemalt sama ranged kui liidu õigusest tulenevad meetmed.

2. Kui liikmesriik („algatav liikmesriik“) leiab, et lõikes 1 osutatud kohustuste täitmiseks tuleb vastu võtta meetmeid ja teistel liikmesriikidel on otsene majandamisalane huvi selliste meetmetega mõjutatud kalapüügi suhtes, on komisjonil õigus taotluse korral võtta vastu sellised meetmed artikli 46 kohaste delegeeritud õigusaktidega. Sel eesmärgil kohaldatakse artikli 18 lõikeid 1–4 ja 6 mutatis mutandis.“
90

Tegelikult ei puuduta see säte üldiselt ja alaliselt kõiki selle organi liikmeid vaid ainult neid, kes osalevad uurimisrühma töös, kelle ülesandeks on õnnetuse või juhtumi uurimine ja seda üksnes asjaomase uurimise lõpuni. Lisaks sellele ei hõlma see säte kõiki olukordi, kus uurimisrühma liikmel võib PKBWK läbiviidava uurimise käigus tekkida huvide konflikt raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või raudteeveo-ettevõtjaga. Lõpuks olgu märgitud, et 11. detsembri 2008. aasta määruse PKBWK põhimääruse kohta võttis vastu transpordiminister ja ta võib seda igal ajal muuta. Sellega seoses ei ole määrav pelk asjaolu, et minister on kohustatud, nagu väidab Poola Vabariik, järgima raudteeveoseaduse sätteid. Nimelt, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktides 79–88, ei taga need sätted iseenesest, et PKBWK liikmed nimetatakse ja vabastatakse ametist mis tahes raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja raudteeveo-ettevõtja huvidest sõltumatult.
14

Rechtbank Den Haag (Haagi kohus) asub kõigepealt seisukohale, et võttes arvesse graafilist kujutist ja vaidlusaluse kaubamärgi kirjeldust, on punane värvus jalatsitallaga lahutamatult seotud, mistõttu seda kaubamärki ei saa käsitada pelgalt kahemõõtmelise kujutismärgina. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei lükka seda hinnangut ümber kaubamärgi kirjelduses märgitud asjaolu, et „jalatsi kontuur ei ole kaubamärgi osa“. See täpsustus hoopis kinnitab eelnimetatud hinnangut, seda enam, et vastava kirjelduse kohaselt on vaidlusaluse kaubamärgi graafilisel kujutisel esitatud jalatsi kontuuri eesmärk näidata kaubamärgi paiknemist, mitte taandada seda kahemõõtmeliseks kaubamärgiks.
41

Lisaks sätestab otsuse 2001/672 esialgse redaktsiooni artikli 2 lõige 4, et lõikes 2 nimetatud loetelus sisalduvad andmed „sisestatakse riiklikku veiste andmebaasi hiljemalt seitsme päeva möödumisel loomade karjamaale viimisest“. Sellest järeldub, et nimetatud andmeid saab pidada esitatuks alles siis, kui need on selles andmebaasis tegelikult registreeritud. Seega ei ole piisav, et taotlus on tähtaja jooksul postiasutusele üle antud (vt analoogia alusel 11. novembri 2004. aasta kohtuotsus Toeters ja Verberk, C‑171/03, EU:C:2004:714, punkt 43).
60

Seda seisukohta ei sea kahtluse alla ka Belgia valitsuse vastuväide, mis on seotud põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide üldise tähtsusega. Lisaks sellele, et juba keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 2 punkti a esimese taande sõnastusest nähtub, et mõistepaar „kavad ja programmid“ võib hõlmata seaduse või määrusena kehtestatud normatiivakte, ei sisalda see direktiiv just nimelt erisätteid poliitika või üldise regulatsiooni kohta, mis vajaksid eristamist „kavadest ja programmidest“ direktiivi tähenduses. Pealegi näitab asjaolu, et niisugune piirkondlik linnaplaneerimise määrus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sisaldab üldisi eeskirju – millel on teatav abstraktsiooniaste ja millega soovitakse kvartal ümber kujundada – määruse programmilisust ja planeeringule suunatust ning ei takista selle hõlmamist mõistepaariga „kavad ja programmid“ (vt selle kohta 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus D’Oultremont jt, C‑290/15, EU:C:2016:816, punktid 52 ja 53).
20

Määruse nr 73/2009 artikli 24 lõikes 2 on ette nähtud, et hooletuse korral ei ole vähendamine suurem kui 5% ja nõuetele vastavuse eeskirjade korduva rikkumise korral suurem kui 15%. Selle artikli lõikes 3 on ette nähtud, et vähendamine ei või põhimõtteliselt olla alla 20% ning et tahtliku nõuetele mittevastavuse korral võib ülemmääraks olla täielik väljaarvamine ühest või mitmest toetuskavast. Sama artikli lõikes 4 on ette nähtud, et mingil juhul ei ole vähendamiste või väljaarvamiste kogusumma ühel kalendriaastal suurem, kui on määruse nr 73/2009 artikli 23 lõikes 1 osutatud kogusumma.
67

Kuigi lõplikult ei saa välistada, et tulevikus võetakse Iraani Islamivabariigi vastu uuesti piiravaid meetmeid, siis on sellisel juhul – nagu väitis Bank Mellat – tegemist uue olukorraga, mis vajaduse korral annab aluse piiravateks meetmeteks kas meetmete kujul, mis on sarnased vaidlusaluses korras kehtestatutega, või muud laadi meetmete kujul. Isegi kui eeldada, et vaidlusalune kord on õigusvastane, mida Euroopa Kohus ei ole tuvastanud, ei ole pelk oletus, et kõnealuse korraga sarnaste piiravate meetmete tulevikus vastuvõtmisel kordub selline väidetav õigusvastasus, siiski piisav selleks, et arvestades muu hulgas nõukogu laia kaalutlusõigust piiravate meetmete eseme määratlemisel (28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 88), tõendada piisavalt täpselt ja konkreetselt selle korduvuse riski, mis võimaldab Bank Mellatil säilitada põhjendatud huvi käesolevas menetluses.
72

Mis puutub väite teise osasesse, siis tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsuste puhul, mida apellatsioonikojad võtavad vastu määruse nr 207/2009 alusel seoses tähise registreerimisega ELi kaubamärgina, tegemist piiratud pädevuse, mitte kaalutlusõiguse teostamisega, nii et nende apellatsioonikodade otsuste õiguspärasust tuleb hinnata üksnes nimetatud määruse alusel, nagu liidu kohus on seda tõlgendanud (19. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Nike International, C‑53/11 P, EU:C:2012:27, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks tuleb märkida, et nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 44, on Euroopa Liidu kaubamärgikord autonoomne süsteem, mis koosneb normide kogumist ja taotleb sellele ainuomaseid eesmärke ning selle kohaldamine on sõltumatu mis tahes siseriiklikust süsteemist (12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Rivella International vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑445/12 P, EU:C:2013:826, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
94

Lisaks ei saa seda, et kodanike jaoks on oluline, et nad saavad tutvuda mõjuhindamise käigus koostatud dokumentidega, isegi kui komisjoni otsustamisprotsess on alles pooleli, seada kahtluse alla asjaolu, mida institutsioon rõhutab, et käesoleval juhul oli ClientEarthil võimalus osaleda institutsiooni poolt käesolevas asjas mõjuhindamise menetluste käigus korraldatud avalikel aruteludel ja et teatud hulk hindamisega seotud dokumente oli juba vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise ajal üldsusele kättesaadav. Kuigi selliste arutelude eesmärk on samuti tagada, et komisjoni otsustamisprotsess oleks läbipaistev ja kodanikud saaksid protsessis osaleda, ei asenda need arutelud kodanike võimalust saada oma taotluse alusel tutvuda mõjuhindamise aruannete ja mõjuhindamiskomitee arvamustega. Nimelt ilmneb 2009. aasta suunistest, et komisjoni korraldatavad arutelud ei ole tingimata kõigile üldsuse esindajatele avatud. Peale selle ei ole käesolevas asjas tõendatud, et arutelude raames edastatav ja üldsusele juba kättesaadavaks tehtud dokumentides sisalduv teave vastas sisuliselt vaidlusalustes dokumentides leiduvale teabele.
64

Mis puudutab küsimust, kas direktiiviga 93/13 on vastuolus sellise kohtupraktikast tuleneva kriteeriumi kohaldamine, nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 18, kuivõrd sellest nähtub, et mis tahes sellele vastava lepingutingimuse puhul esineb ümberlükkamatu eeldus, et see on ebaõiglane, siis tuleb meenutada, et see direktiiv tugineb eeldusele, et tarbija on suhetes ettevõtjaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Biuro podróży Partner, C‑119/15, EU:C:2016:987, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seadusega 18/2014 võetakse üle direktiiv 2012/27 ja selle preambulis on öeldud:

„Käesoleva seaduse eesmärk on rajada energiatõhususkohustuste süsteem vastavalt liidu juhistele. […]

[…] Direktiivi [2012/27] artikkel 20 võimaldab liikmesriikidel riiklike energiatõhususe algatuste toetamiseks rajada riikliku energiatõhususe fondi, millesse artikli 7 alusel kohustatud isikud saavad maksta igal aastal nende investeeringutega võrdse summa, mida nõutakse energiasäästu kohustuste täitmiseks. […]

Olgugi et direktiiv [2012/27] annab võimaluse, et kohustatud isikud on energiamüügi ettevõtjad või energiatarnijad, on energiamüüjad need, keda peetakse kohustatud isikuteks, kellelt liit nõuab energiasäästu, kuna Hispaanias ei tegele energiatarnijad mitte turustamisega (vastupidi sellele, mis toimub teistes liikmesriikides), vaid vastava võrgu reguleeritud haldustegevusega.

Transpordisektor on hõlmatud kohustatud isikutega seetõttu, et see on energia lõppnõudluse seisukohast väga oluline ja seal on võimalik saavutada väga olulist energiasäästu. Mis puudutab naftatooteid ja veeldatud naftagaasi, siis ei ole samuti peetud kohaseks kehtestada kohustusi mitte võrguettevõtjale, vaid ettevõtjatele, kes de facto tegelevad toodete turustamisega selleks, et neid müüa lõpptarbijatele, eelkõige nende toodete lõppturustamise ulatuslikkust arvestades naftatoodete ja veeldatud naftagaasi hulgimüüjatele.

[…]

[…] Selleks et võtta võimalikult vara energiatõhususmeetmeid võimalikult väikese kulu eest, on vaja omada riiklikus energiatõhususe fondis piisavalt vahendeid, mis võimaldab neid meetmeid rakendada suuremal tasandil, rajades võimalikult kiiresti kohustuste süsteemi, mis tagab, et need vahendid vastaksid laias plaanis üldisele huvile. Nende valikute hulgas, mida analüüsiti selleks, et leida varakult suurema tasandi energiasäästu meetmeid, on riiklikusse energiatõhususe fondi sissemakse tegemise kohustuse süsteemi loomine see, mis võimaldab kõige kiiremini omada vajalikke vahendeid, et võtta energiatõhususe meetmeid, et saavutada varakult direktiivi [2012/27] eesmärgi kohane energiasääst majanduslikus plaanis kõige tõhusamalt.

[…]“
54

Selle kohta on eelotsusetaotluses täpsustatud, et J. L. Colino Sigüenza koondati ammu enne kuupäeva, mil tegevus In-pulso Musicalile üle läks, ning et töösuhte lõpetamise põhjus oli see, et Músicos y Escuelal ei olnud võimalik oma töötajatele tasu maksta, kusjuures see olukord tekkis seetõttu, et Valladolidi kohalik omavalitsus rikkus selle lepingu tingimusi, mis teda Músicos y Escuelaga sidus. Seega näib, et need asjaolud räägivad selle poolt, et Músicos y Escuela töötajate koondamine tuleb kvalifitseerida toimunuks „majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel“ direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et kõikide töötajate koondamise asjaolud ja uue teenuseosutaja hiline nimetamine ei kujuta endast tahtlikku meedet, mille eesmärk on jätta asjasse puutuvad töötajad ilma õigustest, mille direktiiv 2001/23 neile annab; seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
57

Selles osas olgu märgitud, et pelgalt asjaolust, et BSH kasutatud märgised või sümbolid viitavad teabele, mis juba on esitatud energiamärgisel, ei piisa niisuguse ohu olemasolu välistamiseks. Nimelt tuleb esiteks silmas pidada, et BSH kasutatavad sümbolid ei ole graafiliselt identsed nendega, mida kasutatakse energiamärgisel, ja teiseks asjaolu, et mõni BSH kasutatav märgis või sümbol kordab sama teavet, kasutades samas aga igal märgisel erinevat graafikat, mis võib jätta mulje, et iga kord on tegemist erineva teabega.
86

Samuti ei saa Orange oma seisukohti põhjendada vaidlustatud kohtuotsuse punktile 182 tuginedes. Nimelt märkis Üldkohus selles punktis, et „[vaidlusaluse] otsuse põhjendustest 899–902, 904 ja 905 tuleneb, et komisjon võttis neid asjaolusid rikkumise raskuse hindamisel arvesse“, kusjuures nende „asjaoludena“ määratleti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 178–181 see, et „[Orange’i] turgu valitsev seisund oli tekkinud varem seadusega kehtestatud monopolist nii LLU ja BSA lairibaühenduse hulgiturul, kus ta oli ainus pakkuja, kui ka jaeturul“, see, et „[Orange’i] toime pandud rikkumine – mille esinemist iseenesest ei ole vaidlustatud – [koosnes] mitmest ilmsest, pidevast ja tahtlikust […] kohaldatavate õigusnormide rikkumisest“, see, et „vaidlus puudub selles, et [Orange] oli teadlik oma tegevuse õigusvastasusest nii valdkonna õigusnormide aspektist […] kui ka konkurentsiõiguse aspektist, sest tema tegevuse eesmärk oli takistada või aeglustada uute ettevõtjate sisenemist asjasse puutuvatele kaubaturgudele“, ning see, et „asjasse puutuvad turud, mida [Orange] kuritarvitamine mõjutas ja mis […] hõlmasid liidu ühe suurima liikmesriigi kogu territooriumi, on nii majanduslikust kui sotsiaalsest aspektist väga olulised turud, kuna kiire internetiühendus on teabeühiskonna arengu võtmetegur“.
39

Kuna ametlik uurimismenetlus vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega vahepeal lõpetati, leidis Üldkohus 9. juuni 2015. aasta määrusega Stahlwerk Bous vs. komisjon (T‑172/14, ei avaldata, EU:T:2015:402), 9. juuni 2015. aasta määrusega Georgsmarienhütte vs. komisjon (T‑176/14, ei avaldata, EU:T:2015:414), 9. juuni 2015. aasta määrusega Harz Guss Zorge vs. komisjon (T‑177/14, ei avaldata, EU:T:2015:395) ja 9. juuni 2015. aasta määrusega Schmiedag vs. komisjon (T‑183/14, ei avaldata, EU:T:2015:396) siiski, et põhikohtuasja kaebajate esitatud hagide suhtes otsuse tegemise vajadus on ära langenud, põhjendusel et hagide ese oli ära langenud.
10

Leides küll, et Hispaania süsteemi tuli kirjeldada kui süsteemi, analüüsis komisjon ühtlasi ka kõiki neid meetmeid individuaalselt. Vaidlusaluses otsuses otsustas ta, et nende meetmete hulgas meetmed, mis tulenevad TRLIS artikli 115 lõikest 11 ja puudutavad renditud varade ennetähtaegset amortisatsiooni; ettevõtjate, laevade ja abikõlbmatu tegevuse maksustamisest tonnaaži alusel; ja RIS artikli 50 lõikest 3 (edaspidi „kõnealused maksumeetmed“), kujutavad endast riigiabi majandushuviühingutele ja nende liikmetele, mille Hispaania Kuningriik on 1. jaanuaril 2002. aastal ebaseaduslikult rakendanud ja mis rikuvad ELTL artikli 108 lõiget 3. Ta teatas, et kõnealused maksumeetmed on siseturuga kokkusobimatud, välja arvatud juhul, kui abi vastas hüvitisele, mis on finantsinvestorite vahendusturuga kooskõlas ja suunati mereveoettevõtjatele, kes on merendusalaste suuniste kohaselt abikõlblikud. Ta otsustas, et Hispaania Kuningriik peab lõpetama selle abikava osas, milles see on siseturuga kokkusobimatu, ja nõudma tagasi kokkusobimatu abi sellest kasu saanud majandushuviühingute investoritelt, ilma et nimetatud abisaajatel oleks võimalik jätta abi tagastamise koorem teiste isikute kanda. Siiski otsustas komisjon, et tagasi ei tule nõuda finantseerimistehingute käigus antud abi, mida riigi pädevad ametiasutused olid kohustunud andma õiguslikult siduva aktiga, mis võeti vastu enne 30. aprilli 2007, kui Euroopa Liidu Teatajas avaldati komisjoni 20. detsembri 2006. aasta otsus 2007/256/EÜ abikava kohta, mida Prantsusmaa on rakendanud Prantsusmaa üldise maksuseadustiku (code général des impôts) artikli 39 CA alusel – Riigiabi C 46/2004 (ex NN 65/2004) (ELT 2007, L 112, lk 41).
80

Nimelt on liidu seadusandja need organismid direktiivi kohaldamisalast välja arvanud ega ole mingil moel täpsustanud, millise õigusliku režiimi võib nende suhtes kehtestada. Eeskätt ei tulene direktiivist, et asjaolu, et selle kohaldamisalast on välja arvatud organismid, mis on saadud mutageneesi menetluste/meetodite abil, mida on juba palju kordi kasutatud ja mille ohutuse kohta on olemas pika aja jooksul kogutud andmed, tähendaks seda, et huvitatud isikutel oleks vabadus neid organisme tahtlikult keskkonda viia või neid toodetena või toodete koostises liidus turule viia.
67

Taoline piirang võib olla liidu õiguse seisukohalt õigustatud ainult juhul, kui see lähtub üldise huviga põhjendatud ning asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutest objektiivsetest kaalutlustest ning on riigisiseses õiguses õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et meede on proportsionaalne, kui see on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega ületa selle saavutamiseks vajalikku (vt selle kohta eelkõige 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Martens, C‑359/13, EU:C:2015:118, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
54

Selles kontekstis toovad Bulgaaria valitsus ja põhikohtuasjas vastustajaks olev ametiasutus esile põhikohtuasjas kõne all olevate normide eesmärgid ja funktsioonid. Äriühingu tulumaksu seaduse artikli 202 lõikes 2 on sätestatud, et residendist äriühing, kes kooskõlas selle seaduse artikliga 195 maksab välja tulu, mis on kinnipeetava maksuga maksustatav, peab võlgnetava maksu üle kandma kolme kuu jooksul alates selle kuu algusest, mis järgneb kuule, mil tulu välja maksti, kui kõnealuse tulu saaja on isik, kes on asutatud liikmesriigis, kellega Bulgaaria Vabariik on sõlminud topeltmaksustamise vältimise lepingu. Niipea kui see tähtaeg on möödunud, on tulu välja maksnud äriühing, kes kinnipeetavat maksu kinni ei pea ega edasi ei maksa, jätnud maksu tasumata. Selle seaduse artikli 203 kohaselt on ta ka solidaarselt vastutav kinnipeetava maksu tasumise eest. Kuni hetkeni, mil tehakse kindlaks, et kohaldatav on topeltmaksustamise vältimise leping, loetakse maks Bulgaaria õigusnormide alusel tasumisele kuuluvaks.
47

Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavate riigisiseste õigusnormide sobivust üldiste eesmärkide saavutamiseks, siis selles suhtes tuleb märkida, et neis ette nähtud kalapüügivõimaluste jaotamise meetodiga võimaldavad need õigusnormid muu hulgas vältida mere bioloogiliste ressursside ülemäärast kasutamist ja seda, et nende taastumist häiritakse või takistatakse. Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et ajaloolist püügiõigust suurendatakse 5% võrra, kui ettevõtjad kasutavad looduslikele elupaikadele sõbralikumaid kalastusvahendeid ja püügiviise, ja veel 5% võrra, kui need ettevõtjad kasutavad vähem saastavaid ja madalama energiatarbimisega kalalaevu.
58

Kõigest eeltoodust järeldub, et EMÜ-Türgi lepingu, lisaprotokolli ja assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/95 sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt võivad Türgis asuvad kaubaveoga tegelevad autoveoettevõtjad sellist vedu kõnealusesse liikmesriiki või läbi selle liikmesriigi territooriumi teostada üksnes juhul, kui neile on asjaomase liikmesriigi ja Türgi Vabariigi vahelise kahepoolse lepingu alusel seda liiki veo jaoks kindlaks määratud kvoodi piires väljastatud tunnistus või luba, mille väljastamiseks esineb oluline avalik huvi, tingimusel et need õigusnormid ei sisalda uut teenuste osutamise vabaduse piirangut lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 tähenduses; seda peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.
47

Sellega seoses tuleb märkida, et raamotsus 2009/315 ja raamotsus 2008/675 on lahutamatult seotud. Nimelt on oluline, et liikmesriikide pädevad ametivõimud teeks kuritegudes süüdimõistvate kohtuotsuste kohta teavet vahetades hoolikalt ja ühtselt koostööd, vältimaks olukorda, et riigisisesed kohtuorganid, kel tuleb läbi viia uus kriminaalmenetlus isiku suhtes, kes on teiste liikmesriikide kohtutes erinevatel asjaoludel juba süüdi mõistetud, teevad otsuse ilma, et neil oleks võimalik varasemaid süüdimõistvaid kohtuotsuseid arvesse võtta. Seega rikuvad riigisisesed menetlused, mis võivad seda hoolikat teabevahetust kahjustada, nii raamotsust 2009/315 koostoimes otsusega 2009/316 kui ka raamotsust 2008/675.
66

Mis puudutab tuvastatud rikkumise raskust, siis toonitab komisjon esiteks rikutud liidu õigusnormide, st direktiivi 1999/31 normide olulisust ning teiseks tagajärgi, mida rikkumine avalikele ja erahuvidele kaasa toob: seda eelkõige inimeste tervise kaitsele ja keskkonnakaitsele. Kirjeldatud küsimuses märgib komisjon, et nimetatud kaitse eeldab, et prügilasse ladestatud jäätmed ei kujuta endast ohtu inimeste tervisele ja keskkonnale. Seetõttu on kooskõlas direktiivi artikliga 14 hädavajalik pädevate asutuste lõplik otsus selle kohta, kas olemasoleva prügila käitamist jätkatakse või see suletakse. Samuti on direktiivi artiklis 13 ette nähtud nõuded prügila sulgemisele ja selle sulgemisjärgsele hooldusele. Kolmandaks teeb komisjon ettepaneku, et sellegipoolest võetaks arvesse asjaolu, et tegemist on ainult ühe prügilaga ja et puudutatud on üksnes kõnealuse prügila alla jääv geograafiline ala, ning asjaolu, et prügilasse jäätmete ladestamine lõpetati 30. detsembril 2013. Samuti tuleb kergendava asjaoluna arvesse võtta meetmeid, mida Slovaki Vabariik on võtnud kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks, ehkki need meetmed on jäänud ebapiisavaks.
91

Nimelt eeldab niisugune arusaamine valikulisuse kriteeriumist, et selleks, et maksusüsteemi saaks pidada „valikuliseks“, peab see olema üles ehitatud teatava normitehnika järgi, mille tulemus oleks see, et siseriiklikele maksueeskirjadele ei ole võimalik teha riigiabi kontrolli üksnes seetõttu, et need põhinevad teistsugusel seadusandlikul meetodil, kuigi nende õiguslik ja/või tegelik toime on sama. See oleks seega vastuolus järjekindla kohtupraktikaga, et aluslepingu artikli 107 lõikes 1 ei eristata riigi sekkumismeetmeid nende põhjuste ega eesmärkide põhjal, vaid määratletakse need seoses nende mõjuga ja seega olenemata kasutatavatest meetoditest (vt selle kohta 15. novembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon ja Hispaania vs. Government of Gibraltar ja Ühendkuningriik, C‑106/09 P ja C‑107/09 P, EU:C:2011:732, punktid 87, 92 ja 93 ning seal viidatud kohtupraktika).
80

Kolmanda väitega märgib NITC, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 123–138 leidis, et tema uuest kandmisest vaidlusalustesse loeteludesse tulenev riive tema omandiõigusele, maine kaitse õigusele ja ettevõtlusvabadusele oli proportsionaalne. Esiteks oleks Üldkohus pidanud tema arvates tuvastama, et see uuesti loetellu kandmine oli ilmselgelt ebaproportsionaalne, arvestades Üldkohtus esimese väite raames viidatud põhimõtete ja põhiõiguste rikkumist. Teiseks on Üldkohus tema väitel riivanud NITC põhiõigusi, kui ta ei omistanud piisavat tähtsust ühisele tegevuskavale. Sellega seoses väidab NITC, et asjaolu, et nõukogu teda „sihtis“, oli ühtaegu nii ebaproportsionaalne kui ka diskrimineeriv. Üldkohtu arutluskäik, mis seisneb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135 sisalduvas kinnituses, et NITC vastu võetud piiravad meetmed olid põhjendatud, võttes arvesse tema nafta transportimise tegevuse tähtsust, tunnistades samas, et selline tegevus oli lubatud, on vastuoluline. Nimelt, kuivõrd vaidlustatud kohtuotsuse punktide 86 ja 87 kohaselt loetakse, et seos tuumarelva levikuga seisneb tulus, mida Iraani valitsus lõpuks saab Iraani nafta müügist, siis asjaolu, et seda naftat transpordib tema või üks või enam muud äriühingut, ei oma mingit tähtsust.