Kohtuasi C‑671/16

Inter-Environnement Bruxelles jt

versus

Région de Bruxelles-Capitale

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État’ (Belgia))

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 2001/42/EÜ – Artikli 2 punkt a – Mõiste „kavad ja programmid“ – Artikkel 3 – Teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine – Piirkondlik tsooni linnaplaneerimise määrus Brüsseli Euroopa kvartali kohta (Belgia)

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 7. juuni 2018. aasta otsus

Keskkond – Teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 2001/42 – Kava ja programm – Mõiste – Piirkondlik linnaplaneerimise määrus, milles on kindlaks määratud teatavad nõuded ehitusprojektide teostamisele – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/42, artikli 2 punkt a, artikli 3 lõige 1 ja lõike 2 punkt a)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiivi 2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõiget 1 ning artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et niisugune piirkondlik linnaplaneerimise määrus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles on kindlaks määratud teatavad nõuded ehitusprojektide teostamisele, kuulub teatavate olulise keskkonnamõjuga „kavade ja programmide“ alla direktiivi tähenduses ja seega peab selle keskkonnamõju hindama.

Tuleb märkida, et keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 3 lõike 2 punkti a kohaselt tuleb süstemaatiliselt hinnata selliste kavade ja programmide keskkonnamõju, mis esiteks on koostatud kindlaksmääratud valdkondades ja millega teiseks määratletakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, mis on loetletud keskkonnamõju hindamise direktiivi I ja II lisas (vt selle kohta 17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Terre wallonne ja Inter-Environnement Wallonie, C‑105/09 ja C‑110/09, EU:C:2010:355, punkt 43).

Esimese tingimuse kohta nähtub keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 3 lõike 2 punktist a, et nimetatud sättes on eelkõige silmas peetud „asulaplaneerimise või maakasutuse valdkonda“.

Nagu väidab ka Euroopa Komisjon, viitab asjaolu, et selles sättes on nimetatud nii „planeerimist“ kui ka „maakasutust“, selgelt sellele, et antud valdkonna puhul ei ole piirdutud üksnes maakasutusega kitsas tähenduses ehk siis maa-ala tsoonideks jagamise ja nende tsoonides sees lubatud tegevuste määratlemisega, vaid et selle valdkonnaga on kaetud tunduvalt laiem spektrum.

Teise tingimuse puhul tuleb selleks, et välja selgitada, kas niisuguse piirkondliku linnaplaneerimise määrusega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, määratletakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, mis on loetletud keskkonnamõju hindamise direktiivi I ja II lisas, hinnata selle määruse sisu ja eesmärki, võttes arvesse nende projektide keskkonnamõju hindamise ulatust kõnealuse direktiivi tähenduses (vt selle kohta 17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Terre wallonne ja Inter-Environnement Wallonie, C‑105/09 ja C‑110/09, EU:C:2010:355, punkt 45).

Esiteks tuleb keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi I ja II lisas loetletud projektidega seoses märkida, et viimati nimetatud lisa peatükk 10 sisaldab punktis b „linnaarendusprojekte“.

Teiseks on Euroopa Kohus küsimuse puhul, kas vaidlustatud aktis on määratletud raamistik, mille alusel viiakse ellu projektid, millele võidakse tulevikus luba anda, juba asunud seisukohale, et mõistepaar „kavad ja programmid“ hõlmab mis tahes akti, mis asjaomase sektori suhtes kohaldatavaid eeskirju ja kontrollimenetlusi määratledes kehtestab tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga projektile või projektidele loa andmise ja selle või nende teostamise kriteeriumide ja tingimuste arvestatava suurusega kogumi (27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus D’Oultremont jt, C‑290/15, EU:C:2016:816, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 23, peab mõistepaari „kavad ja programmid“ see tõlgendus tagama olulist keskkonnamõju põhjustavate nõuete keskkonnamõju hindamise.

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 25 ja 26, tuleb väljendit „kriteeriumide ja tingimuste arvestatava suurusega kogum“ mõista kvalitatiivselt ja mitte kvantitatiivselt. Ka on vaja takistada keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivist tulenevatest kohustustest kõrvale hoidmise võimalike strateegiate kasutamist, mis võivad väljenduda meetmete osadeks jagamises, vähendades nii direktiivi kasulikku mõju (vt selle kohta 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus D’Oultremont jt, C‑290/15, EU:C:2016:816, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

Pealegi näitab asjaolu, et niisugune piirkondlik linnaplaneerimise määrus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sisaldab üldisi eeskirju – millel on teatav abstraktsiooniaste ja millega soovitakse kvartal ümber kujundada – määruse programmilisust ja planeeringule suunatust ning ei takista selle hõlmamist mõistepaariga „kavad ja programmid“.

Keskkonnamõju hindamise direktiivi alusel läbiviidud keskkonnamõju hindamine ei saa siiski vabastada kohustusest viia läbi keskkonnamõju hindamine, mida on nõutud keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivis; seda seetõttu, et oleks võimalik arvestada spetsiifiliste keskkonnaaspektidega.

(vt punktid 41–43, 46, 47, 53–55, 60, 65, 67 ja resolutsioon)