ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik lubab suurema mootori võimsusega kalalaevu kui on lubatud määruse (EÜ) nr 850/98 (1) artikli 29 lõike 2 järgi, siis on Madalmaade Kuningriik rikkunud määruse (EÜ) nr 2371/2002 (2) artiklist 23 ja määruse (EMÜ) nr 2847/93 (3) artikli 2 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
1.

Kas nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (1), artikli 1 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka tarbija liitumist isikuühinguga, äriühinguga, seltsi või ühistuga, kui liitumise peamine eesmärk ei ole mitte äriühingu, seltsi või ühistu liikmeks hakkamine, vaid liikmeks astumine asendab — nagu see on tihti eelkõige suletud kinnisvarafondides osalemisega — investeeringuid või vara saamist, mis on tavaliselt vastastikuste lepingute esemeks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/20

Euroopa Ühenduste Komisjoni 29. aprillil 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (viies koda) 14. veebruari 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-351/05: Provincia di Imperia versus komisjon

(Kohtuasi C-183/08 P)

(2008/C 209/28)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: D. Martin ja L. Flynn)

Teine menetluspool: Provincia di Imperia

Apellandi nõuded

— tühistada Esimese Astme Kohtu 14. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas T-351/05;

— tunnistada Provincia di Imperia poolt selles kohtuasjas esitatud hagi vastuvõetamatuks;

— mõista Provincia di Imperialt välja komisjonil käesoleva kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuses heidab komisjon vaidlustatud kohtuotsusele ette EÜ artikli 230 alusel esitatud tühistamishagi vastuvõetavuse tingimuste eiramist, eriti kuna kohtuotsus leiab, et esimese kohtuastme hagejal oli huvi menetluse algatamiseks. Füüsilise või juriidilise isiku poolt esitatud tühistamishagi on vastuvõetav ainult juhul, kui see kui hagi võib oma tagajärjega hagi esitanud poolele kasulik olla. Samas antud juhul oli hageja hagi ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna vaidlustatud akti tühistav otsus ei saanud sellele poolele kuidagi „kasulik” olla. Toetuse andmise näol on sisuliselt tegemist komisjonipoolse annetusega ja taotlejal, kes ei vasta konkursikutse tingimustele, ei ole seetõttu mingit õigust seda toetust saada.

Teiseks märgib komisjon, et isegi kui esimese kohtuastme hagejal oli menetluse algatamise huvi päeval, mil ta hagi esitas, oli see huvi vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamise päevaks igal juhul kadunud, kuna kõik konkursikutse eelarvelised vahendid olid ammendunud ja programm oli lõppenud.
—

tuvastada, et jättes esitamata teabe kohaldatavate Iiri õigusaktide kohta, mis on vajalik, et komisjon saaks täita oma kohust jälgida direktiivi 95/59 kohast täitmist, on Iirimaa rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi;
1.

a) Kas nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta (1) sätteid tuleb tõlgendada nii, et need takistavad kohaldamast liikmesriigi kehtestatud ja keskkonnakaalutlustel rajanevat keeldu eksportida kaubanduslikus korras kõnealusest riigist hambaravis kasutatavat, elavhõbedat sisaldavat amalgaami? b) Kas asjaolu, et asjaomane toode kannab EC-märgist, mõjutab seda tõlgendust?
1.

Kas nõukogu 15. märtsi 1976. aasta direktiivi 76/308/EMÜ vastastikuse abi kohta Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi rahastamissüsteemi kuuluvatest meetmetest tulenevate nõuete ning põllumajandusmaksude ja tollimaksude sissenõudmisel (1) artikli 12 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohtule, kelle tööpiirkonnas on vastustajast ametiasutuse asukoht, on esitatud kaebus sissenõudetoimingute peale, siis on see kohus pädev kooskõlas selle liikmesriigi seaduste ja määrustega kontrollima, kas nõude täitmisele pööramist lubav juriidiline dokument (täitedokument) kuulub täitmisele ja kas see on võlgnikule nõuetekohaselt teatavaks tehtud?
—

Tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole vastu võtnud õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/81/EÜ elamisloa väljaandmise kohta pädevate asutustega koostööd tegevatele kolmandate riikide kodanikele, kes on inimkaubanduse ohvrid või kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud (1), täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud selle direktiivi artiklist 17 tulenevaid kohustusi;
2)

Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 85/337/EMÜ artiklis 10a sätestatu — et teatavatel tingimustel peab asjaomasel üldsusel olema juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus või mõnes muus sõltumatus ja erapooletus organis, mis on seaduslikult asutatud, et vaidlustada otsuste sisulist või protseduurilist seaduslikkust — tähendab, et kehtib ka nõue, et asjaomasel üldsusel peab olema õigus vaidlustada kohtu poolt planeeringu heakskiitmise menetluses tehtud otsus juhul, kui kõnealusel asjaomasel üldsusel on juba olnud võimalus osaleda planeeringu heakskiitmise kohtulikus uurimises ning esitada sellele kohtule oma seisukohad?
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/18

Japan Tobacco, Inc. 3. aprillil 2008. aastal esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (viies koda) 30. jaanuari 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-128/06: Japan Tobacco, Inc. versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) — Torrefacção Camelo

(Kohtuasi C-136/08 P)

(2008/C 209/26)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Japan Tobacco, Inc. (esindajad: abogada A. Ortiz López, abogada S. Ferrandis González ja abogada E. Ochoa Santamaría)

Teised menetluspooled: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Torrefacção Camelo Lda

Apellatsioonkaebuse esitaja nõuded

— Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 30. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas T-128/06 ja teha kohtuotsus, milles sedastatakse viidatud otsust muutes, et käesolevas asjas tuleb kohaldada määruse ühenduse kaubamärgi kohta (1) artikli 8 lõiget 5, ning sedastada seega Japan Tobacco esitatud argumente arvesse võttes, et ühenduse kaubamärgi nr 1 469 121 registreerimise taotlus tuleb jätta rahuldamata;

— mõista kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuses väidab apellant, et Esimese Astme Kohus on rikkunud määrust ühenduse kaubamärgi kohta ja eelkõige selle artikli 8 lõiget 5. Nimelt nõudis Esimese Astme Kohus — hoolimata asjaolust, et ta tunnistas varasema kaubamärgi mainet, asjaomaste kaubamärkide sarnasust ja seotust nende märkidega tähistatud toodete vahel –, et esitataks tõhusaid, tegelikke ja kehtivaid tõendeid selle kohta, et varasemale kaubamärgile on kahju tekkinud, samas kui viidatud artiklis on nõutud vaid, et esineks selle kaubamärgi kahjustamise oht, et selle eristusvõimest oleks alusetult kasu saadud või seda oleks kahjustatud.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/21

Eelotsusetaotlus, mille esitas Umweltsenat (Austria) 19. mail 2008 — Umweltanwalt von Kärnten, teised menetlusosalised: Kärntner Landesregierung, Alpe Adria Energia SpA

(Kohtuasi C-205/08)

(2008/C 209/30)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Umweltsenat

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Umweltanwalt von Kärnten

Teised menetlusosalised: Kärntner Landesregierung, Alpe Adria Energia SpA

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (1), mida on muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ, millega muudetakse direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eratööde keskkonnamõju hindamise kohta (2) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta nn üldsuse kaasamise direktiiviga 2003/35EÜ, milles sätestatakse üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse ning muudetakse nõukogu direktiive 85/337/EMÜ ja 96/61/EÜ seoses üldsuse kaasamisega ning õiguskaitse kättesaadavusega (3) tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik peab ette nägema keskkonnamõju hindamise kohustuse direktiivi I lisa punktis 20 (elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km) loetletud projektidele kahe või enama liikmesriigi territooriumile kavandatud rajatise korral ka siis, kui keskkonnamõju hindamise kohustuse aluseks olevat künnist (siin: pikkus 15 km) ei ületa selle liikmesriigi territooriumile jääv rajatise osa, kuid künnis saavutatakse või ületatakse, kui arvestada naaberliikmesriiki(desse) kavandatud rajatise osi?

(1) EÜT L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248.

(2) EÜT L 73, lk 5; ELT eriväljaanne 15/03, lk 151.

(3) ELT L 156, lk 17; ELT eriväljaanne 15/07, lk 466.
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/24

21. mail 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-222/08)

(2008/C 209/35)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: H. van Vliet ja A. Nijenhuis)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Belgia Kuningriik ei ole universaalteenuse osutamise kohustuste kulude arvestamist ning rahastamist käsitlevaid norme üle võttes täitnud talle direktiivi 2002/22/EÜ artikli 12 lõikest 1, artikli 13 lõikest 1 ja IV lisa A osast tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiiv 2002/22 reguleerib muu hulgas juhtumeid, mil turg ei rahulda piisavalt lõppkasutajate vajadusi ning sisaldab sätteid universaalteenuse kättesaadavuse kohta. Direktiivi artikli 12 lõige 1 sätestab, et kui riigi reguleerivad asutused leiavad, et universaalteenuse osutamine võib universaalteenust osutama määratud ettevõtjale olla ebaõiglane koorem, arvutavad nad artiklis 12 näidatud viisil välja universaalteenuse osutamise netokulud. IV lisa A osa sisaldab sätteid netokulude arvestamise kohta. Artikli 13 lõige 1 sätestab, et kui riigi reguleeriv asutus leiab artiklis 12 nimetatud netokulude arvestamise põhjal, et ettevõtja kanda on ebaõiglane koorem, otsustab liikmesriik määratud ettevõtja taotluse korral võtta kasutusele mehhanism netokulude kompenseerimiseks.

Komisjoni arvates ei ole Belgia nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi artikli 12 lõike 1, artikli 13 lõike 1 ja IV lisa A osa sätteid. Belgia õigusnormid ei näe nimelt ette küsimuse hindamist, kas sotsiaalsete tariifide pakkumine universaalteenuse pakkumise raames on nimetatud ettevõtjatele ebaõiglane koorem. Sellega ei vasta Belgia regulatsioon netokulude arvestamise nõuetele, mis on muu hulgas kindlaks määratud direktiivi IV lisa A osa viimases osas.
—

tuvastada, et kuna ei ole koostatud käitisevälise ohuolukorra lahendamise plaani vastavalt nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/82/EÜ ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta (1) artiklile 9, on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud selle direktiivi artikli 11 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi;
2.

Esimesele küsimusele jaatava vastuse korral: A) Kas identse kauba või teenuse reklaamimiseks kaubamärgiga identse otsingusõna kasutamisel rikutakse kaubamärgiomaniku ainuõigust sõltumata sellest, kas otsitav reklaam ilmub otsingutulemuste nimekirjas või sellest ruumiliselt eraldatud reklaamblokis ja kas see on tähistatud kui „spondeeritud link”? B) Kas kaubamärgiga identse tähise kasutamisel sarnase kauba või teenuse puhul või kaubamärgiga sarnase tähise kasutamisel identse kauba või teenuse puhul tuleb segiajamise tõenäosus juba siis välistada, kui reklaam on tähistatud „spondeeritud lingina” ja/või ei ilmu otsingutulemuste nimekirjas, vaid sellest ruumiliselt eraldatud reklaamblokis?
3.

a) Kas õigustatud eesmärgiga direktiivi 2000/78/EÜ artikli 6 lõike 1 lõigu 1 tähenduses on tegemist siis, kui tööandja kehtestab tööle võtmise vanuse ülempiiri, kuna ta on huvitatud töölevõetavate ametnike võimalikult pikast aktiivsest teenistusajast? b) Kas sellise eesmärgi järgimine on ebaasjakohane juba siis, kui sellega saavutatakse see, et ametnik on teenistuses kauem, kui see on vajalik seadusega tagatud minimaalse pensioni saamiseks enneaegse pensionilemineku puhul pärast viit teenistusaastat? c) Kas sellise eesmärgi järgimine on ebaasjakohane alles siis, kui sellega saavutatakse see, et ametnik on teenistuses kauem, kui see on vajalik seadusega tagatud minimaalse pensioni saamiseks — käesoleval ajal 19,51 aastat — enneaegse pensionilemineku puhul?
ET Euroopa Liidu Teataja C 223/27

Christos Michaili 24. juunil 2008. aastal esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (esimene koda) 16. aprilli 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-486/04: Michail versus komisjon

(Kohtuasi C-268/08 P)

(2008/C 223/42)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Christos Michail (esindaja: advokaat C. Meïdanis)

Teine menetluspool: Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellandi nõuded

— Tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada vajalikus ulatuses Esimese Astme Kohtu 16. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T-486/04;

— otsustada kohtukulude jaotus vastavalt kehtivale õigusele.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kolm väidet.

Esimeses väites toob C. Michail välja, et Esimese Astme Kohus eksis ühenduse õiguse tõlgendamisel ja kohaldamisel ning jättis täitmata kohtuotsuste põhjendamise kohustuse osas, milles see kohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuses apellandi väitel ühelt poolt, et komisjon aitas kaasa psühholoogilise ahistamise ohvri tunde tekkimisele apellandil personalieeskirjade artikli 12a mõttes, ent jättis teisalt hagi siiski põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

Teises väites heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette viimase hinnata olnud asjaolude moonutamist — eelkõige nende hindamist eraldivõetuna ja mitte kogumis — ning mitmeid eksimusi nende asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel.

Kolmandas väites arvustab apellant viimaks Esimese Astme Kohtu otsust jätta piisava täpsusastme puudumisest põhjustatud vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata apellandi poolt tema hagi toetuseks esitatud mitmed väited, mille kohaselt oli eelkõige rikutud personalieeskirjade artikleid 21a, 22a ja 22b ning võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Jagades apellandi hagi arvukateks osadeks, moonutas Esimese Astme Kohus nimetatud hagi eseme põhisisu ja hagi ülesehitust.
ET Euroopa Liidu Teataja C 223/29

Eelotsusetaotlus, mille esitas Juzgado de lo Social no 23 de Madrid (Hispaania) 26. juunil 2008 — Francisco Vicente Pereda versus Madrid Movilidad S.A.

(Kohtuasi C-277/08)

(2008/C 223/45)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de lo Social no 23 de Madrid

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Francisco Vicente Pereda

Kostja: Madrid Movilidad SA

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui ettevõtja kalendris kindlaks määratud puhkuste periood langeb kokku enne selle perioodi alguseks ettenähtud kuupäeva toimunud tööõnnetusest tingitud ajutise töövõimetuse perioodiga, siis on asjaomasel töötajal pärast tööle naasmist õigus kasutada puhkust kuupäevadel, mis ei vasta eelnevalt kehtestatud kuupäevadele, sõltumata sellest, kas puhkusele vastav kalendriaasta on lõppenud või mitte?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (EÜT L 299, lk 19; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
ET Euroopa Liidu Teataja C 223/36

Leche Celta, SL-i 7. juulil 2008 esitatud apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 23. aprilli 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-35/07: Leche Celta versus Siseturu Ühtlustamise Amet

(Kohtuasi C-300/08 P)

(2008/C 223/57)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Leche Celta, SL (esindajad: advokaadid J. Calderón Chavero ja T. Villate Consonni)

Teine menetluspool: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Celia SA

Apellandi nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 23. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T-35/07, sedastades otseselt, et kaubamärgid CELIA ja CELTA ole segiaetavad;

— mõista apellandi kohtukulud välja.

Väited ja peamised argumendid

Apelland vaidlustab sisuliselt hinnangut, mille Esimese Astme Kohus andis asjaomaste kaubamärkide sarnasusele. Viimase sõnul on kahe asjaomase kaubamärgi sarnasus selline, et asjaomane avalikkus ei tee neil vahet, seda enam, et tähistatavad kaubad on identsed. Esimese Astme Kohus tegi seega mitu kaalutlusviga, kui ta järeldas, et vastandatud tähiste verbaalne ja kontseptuaalne sarnasus on nõrgad.
2.a

Kas eeldusel, et õnne- ja hasartmängupoliitikat puudutav teatav siseriiklik õigusnorm on EÜ artikliga 49 kooskõlas, on siseriikliku kohtu ülesanne selle normi kohaldamisel konkreetsele juhtumile kindlaks teha, kas rakendatav meede — näiteks ettekirjutus muuta teatav veebileht spetsiaalse tarkvara abil asjaomase liikmesriigi residentidele kättesaamatuks, selleks et välistada nende osalemine veebilehel pakutavates õnnemängudes — vastab juhtumi konkreetsetel asjaoludel iseenesest tingimusele, mille kohaselt peab meede tõepoolest teenima siseriiklike õigusnormide õigustamiseks esile toodud eesmärke, ning kas nendest õigusnormidest ja nende kohaldamisest tulenev teenuste osutamise vabaduse piirang ei ole nende eesmärkide seisukohast ebaproportsionaalne?
—

Tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (1) miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta, täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud selle direktiivi artiklist 38 tulenevaid kohustusi.
—

Tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei võtnud vastu kõiki vajalikke meetmeid, et võtta täielikult ja/või õigesti siseriiklikku õigusesse üle direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (1) artikli 3 lõigetest 1 ja 2, artikli 4 lõikest 1, artiklist 5 ning artikli 8 lõikest 1 tulenevad kohustused, siis on Kreeka Vabariik rikkunud nimetatud sätetest tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/28

4. juuni 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-244/08)

(2008/C 209/42)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: A. Aresu ja M. Afonso)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Itaalia Vabariik rikkus nõukogu 6. detsembri 1979. aasta kaheksanda direktiivi 79/1072/EMÜ (1) (kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — välismaal asuvatele maksukohustuslastele käibemaksu tagastamise kord) artiklit 1 ja nõukogu 17. novembri 1986. aasta kolmeteistkümnenda direktiivi 86/560/EMÜ (2) (kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühenduse territooriumil registreerimata maksukohustuslastele käibemaksu tagastamise kord) artiklit 1, kuna ta kohustab maksukohustuslast — kelle peamine asukoht on mõnes liikmesriigis või kolmandas riigis, kuid kellel on majandustegevuse asukoht, kust vaadeldaval ajavahemikul on Itaalias kaupu müüdud või teenuseid osutatud — saama sisendkäibemaksu tagasi mitte mahaarvamise kaudu vaid nimetatud direktiivides ette nähtud skeeme kasutades, kuigi kaupade ja teenuste ost ei olnud toimunud mitte Itaalias majandustegevuse asukoha vaid otseselt peamise asukoha kaudu;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon palub käesolevas hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et ühenduse õigusega on vastuolus Itaalia Vabariigi meede, mis kohustab käibemaksukohustuslast — kelle peamine asukoht on mõnes liikmesriigis või kolmandas riigis, kuid kellel on Itaalias majandustegevuse asukoht, kust vaadeldaval ajavahemikul on Itaalias kaupu müüdud või teenuseid osutatud — saama sisendkäibemaksu tagasi mitte tavapärase mahaarvamisskeemi kaudu, mille näeb ette direktiivi 77/388/EMÜ (3) (kuues käibemaksudirektiiv) üldnorm, vaid direktiivis 79/1072/EMÜ (kaheksas käibemaksudirektiiv) ja direktiivis 86/560/EMÜ (kolmeteistkümnes käibemaksudirektiiv) ette nähtud skeeme kasutades, kuigi kaupade ja teenuste ost ei olnud toimunud mitte Itaalias majandustegevuse asukoha vaid otseselt peamise asukoha kaudu, mis asub välismaal.

Niisugune meede, mis muudab asjaomastele maksumaksjatele nende maksukohustuste täitmise ülemäära raskeks, on komisjoni arvates vastuolus ülalnimetatud käibemaksudirektiivide aluspõhimõtetega, mis näevad ette, et välismaisel maksumaksjal, kellel on Itaalias majandustegevuse asukoht ja kes teostab sellest asukohast majandustegevust Itaalias, peab olema võimalik kasutata tavapärast kuuendas direktiivis ette nähtud mahaarvamise skeemi isegi juhul, kui mõned äritehingud tehakse otseselt peamise asukoha kaudu.

(1) EÜT L 331, lk 11; ELT eriväljaanne 09/01, lk 79.

(2) EÜT L 326, lk 40; ELT eriväljaanne 09/01, lk 129.

(3) Nõukogu kuues 17. mai 1977. aasta direktiiv 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23).
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/29

3. juunil 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Soome Vabariik

(Kohtuasi C-246/08)

(2008/C 209/43)

Kohtumenetluse keel: soome

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: P. Aalto, D. Triantafyllou)

Kostja: Soome Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Soome Vabariik ei maksustanud käibemaksuga riigi õigusabibüroode (nende töötajatena tegutsevate avalike õigusnõustajate) poolt õigusabiregulatsiooni kohaselt osalise hüvitise eest osutatavaid õigusteenuseid, samal ajal kui eranõustajate osutatavad samasugused teenused on käibemaksuga maksustatud, rikkus ta kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388/EMÜ (1) artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõigetest 1, 2 ja 5 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Soomes võib õigusabi saaja kohtumenetlustes valida nõustajaks avaliku õigusnõustaja või eranõustaja. Avalike õigusnõustajate poolt osalise hüvitise eest osutatavad teenused on käibemaksuvabad, samal ajal kui eranõustajate poolt osalise hüvitise eest osutatavad teenused on käibemaksuga maksustatud. Komisjon leiab, et käesoleval juhul on tegemist samasuguste teenuste erineva käibemaksualase kohtlemisega, mis mõjutab ühenduse omavahendeid.

Komisjon leiab, et riigi õigusabibüroode poolt kohtumenetlustes osutatavad teenused ei kuulu kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 4 lõike 5 esimese lõigu kohaldamisalasse. Kõnealused teenused on selgelt käibemaksuvabad juhul, kui need osutatakse hüvitist saamata. Kui aga õigusabi saaja maksab teenuse eest, ei saa riigi õigusabibüroo osutatavaid teenuseid pidada käibemaksuvabadeks.

Käibemaksudirektiivi artikli 4 lõike 5 teises lõigus on sätestatud, et avalik-õiguslikke organisatsioone käsitatakse maksukohustuslasena seoses tegevusega, mida nad teevad ametivõimudena, kui erinev kohtlemine tooks kaasa konkurentsi olulise moonutamise. Komisjon leiab, et juhul, kui riigi õigusabibüroosid käsitataks ametivõimudena tegutsevatena, tooks maksukohustuse kohaldamata jätmine kaasa konkurentsi olulise moonutamise. Seetõttu tuleb neid pidada käibemaksukohustuslasteks.

(1) Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuues direktiiv kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23).
—

Tuvastada, et kuna Ungari Vabariik ei ole võtnud vajalikke õigus-ja haldusnorme Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (1), täitmiseks või ei ole sellest komisjonile teatanud, on see liikmesriik rikkunud nimetatud direktiivi artiklist 19 tulenevaid kohustusi;