ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas direktiivi 93/13[/EMÜ] (1) tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis takistab kohtul, kes viib läbi täitemenetlust hüpoteegi realiseerimiseks, mida reguleerivad Hispaania tsiviilkohtumenetluse seaduse 1/2000 artiklid 681-695, analüüsida nii omal algatusel kui ka menetlusosalise taotlusel müüja või teenuse osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimuse ebaõiglast olemust, seda nii juhul, kui tarbija on esitanud vastuväite, kui ka juhul, kui vastuväidet ei ole esitatud?
1.

Kui pidada silmas, et: i) töötaja aastane töötasu koosneb põhipalgast ja lepingulistest tulemustasudest; ii) tulemustasu makstakse vastavalt läbimüügile ja lepingutele, mille tööandja saab sõlmida töötaja töö tulemusel; iii) tulemustasu makstakse tagantjärele ja selle summa konkreetsel perioodil kõigub sõltuvalt perioodi läbimüügist ja sõlmitud lepingutest; iv) töötaja ei tee oma põhipuhkuse ajal tööd, mis annaks talle õiguse sellistele tulemustasudele, ja seega selliseid summasid ka ei teki; v) töötaja saab palgaperioodil, kuhu kuulub ka põhipuhkus, põhipalka ning samuti varem välja teenitud tulemustasusid; ja vi) töötaja tulemustasud on aasta jooksul keskmiselt väiksemad, kui need oleksid siis, kui ta jätaks puhkuse välja võtmata, sest puhkuse ajal ei tee ta tööd, mis annaks talle õiguse sellistele tulemustasudele, siis kas liikmesriigid on direktiivi 93/104/EÜ (1), mida on muudetud direktiiviga 2003/88/EÜ (2), artikli 7 kohaselt kohustatud võtma meetmeid selle tagamiseks, et töötajale makstakse põhipuhkuse ajal peale tema põhipalga ka tulemustasu, mille ta oleks välja teeninud siis, kui ta oleks jätnud puhkuse välja võtmata?
—

tuvastada, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole võtnud kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/81/EÜ, (1) millega kooskõlastatakse teatavate kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas ostjate poole sõlmitavate ehitustööde ning asjade ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise kord ja muudetakse direktiive 2004/17/EÜ (2) ja 2004/18/EÜ (3), ülevõtmiseks, või vähemalt ei ole neist meetmetest komisjonile teatanud, siis on ta rikkunud selle direktiivi artikli 72 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/7

Prantsuse Vabariigi 26. novembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 11. septembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-565/08: Corsica Ferries France SA versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-536/12 P)

2013/C 32/10

Kohtumenetluse keel:prantsuse

Pooled

Apellant: Prantsuse Vabariik (esindajad: G. de Bergues, D. Colas, N. Rouam ja J. Rossi)

Teised menetlusosalised: Corsica Ferries France SAS, Euroopa Komisjon, Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu neljanda koja 11. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T-565/08: Corsica Ferries France vs. komisjon, osas, milles see tühistab komisjoni 8. juuli 2008. aasta otsuse 2009/611/EÜ meetmete C-58/02 (ex N 118/02) kohta, mida Prantsusmaa on rakendanud ettevõtte Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM) kasuks (1), artikli 1 teise ja kolmanda lõigu;

— teha kohtuasjas lõplik otsus või saata asi tagasi Üldkohtule;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab Üldkohtu otsuse suhtes neli tühistamisväidet.

Esiteks väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud ELTL artikli 107 lõiget 1, leides et komisjon rikkus õigusnormi, asudes seisukohale, et laevandusettevõtja Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) müümine negatiivse hinnaga 158 miljonit eurot ei kujutanud endast riigiabi. Apellant heidab Üldkohtule ühelt poolt ette, et viimane leidis, et kui komisjon tegi aruka erainvestori testi raames kindlaks, kas arukas erainvestor oleks SNCM likvideerimisel samuti maksnud viimase töötajatele täiendavat koondamishüvitist, ei oleks ta tohtinud arvesse võtta riigi kui erasektoris globaalse haardega majandustegevuses osaleja maine kahjustamise ohtu. Teiselt poolt heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane nõudis komisjonilt tõendite esitamist selle kohta, et täiendavate koondamishüvitiste maksmine on eraettevõtjate hulgas piisavalt juurdunud või lausa väljakujunenud praktika.

Teiseks väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi ehk kohaldanud vääralt ELTL artikli 107 lõiget 1, leides et komisjon ei võtnud arvesse kõiki olulisi asjaolusid analüüsides, kas riigi osalusega aktsionäri poolt SNCM-i tehtud kapitalisüst summas 8,75 miljonit eurot oli võrreldav erakapitalil põhinevate ülevõtjate kapitalisüstiga, ning samuti leides, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma erakapitalil põhinevatele ülevõtjatele SNCM erastamisel antud õigust kohaldada võõrandamise äramuutvat tingimust.

Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus rikkus Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 36, tõlgendatuna koos nimetatud põhikirja artikli 53 esimese lõiguga, ning Üldkohtu kodukorra artiklit 81, kvalifitseerides riigiabiks sotsiaalabimeetmed summas 38,5 miljonit eurot, jättes kontrollimata võimaluse, et need meetmed läbivad aruka erainvestori testi, nagu muuseas väitis komisjon vaidlusaluses otsuses ja Prantsusmaa valitsus Üldkohtu kohtuistungil.

Viimaseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, leides et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kiites ümberkorraldamise lõppsumma EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c ja suuniste alusel heaks.

(1) ELT 2009, L 225, lk 180.
1.

Rikuti menetlusnorme apellandi huve kahjustaval moel, mis tingis rasked vead lahendis, sh a) pole üldse läbi viidud kohtulikku uurimist ja vaidlustatud kohtumäärus on põhjendamata; b) on rikutud olulisi menetlusnorme; c) son rikutud põhimõtet, mille kohaselt õigusnormides eelnevalt kindlaksmääratud kohtu pädevusest teatud kohtuasja lahendamiseks ei saa kõrvale kalduda; d) on rikutud Üldkohtu kodukorra artikli 64 lõike 4 esimeses lõigus ja artikli 127 lõigetes 1 ja 2 sätestatut ning lõpuks menetlusõigust, mis annab apellandile õiguse teha Üldkohtule mis tahes ajahetkel ettepanek võtta asjaomase kohtuasjaga seoses menetlust korraldav meede.
—

Tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole jõustanud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/81/EÜ, millega kooskõlastatakse teatavate kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas ostjate poolt sõlmitavate ehitustööde ning asjade ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise kord ja muudetakse direktiive 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ (1) või igal juhul ei ole nendest komisjonile teatanud, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud selle direktiivi artikli 72 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
—

tühistada osaliselt Üldkohtu 11. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T-565/08: Corsica Ferries France SAS vs. Euroopa Komisjon osas, milles tühistatakse komisjoni 8. juuli 2008. aasta otsuse 2009/611/EÜ meetmete C-58/02 (ex N 118/02) kohta, mida Prantsusmaa on rakendanud ettevõtte Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM) kasuks (1) artikli 1 teine ja kolmas lõik põhjusel, et (i) komisjon on rikkunud õigusnormi ja teinud ilmseid hindamisvigu, kui analüüsis negatiivset müügihinda summas 158 miljoni eurot, CGMP ühist ja samaaegset kapitalisüsti summas 8,75 miljonit eurot ja sotsiaalabi summas 38,5 miljonit eurot; ning (ii) et ümberkorraldamise lõppsumma lõpliku suurusega 15,81 miljonit eurot analüüsimisel lähtus komisjon valest eeldusest;
ET Euroopa Liidu Teataja C 26/36

Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) 21. novembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 13. septembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-404/10: National Lottery Commission versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-530/12 P)

2013/C 26/69

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (esindajad: P. Bullock, F. Mattina)

Teine menetlusosaline: National Lottery Commission

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— mõista ühtlustamisameti kohtukulud välja National Lottery Commissionilt (hageja Üldkohtus).

Väited ja peamised argumendid

Ühtlustamisamet esitab kolm väidet: (i) kaubamärgimääruse (1) artikli 76 lõike 1 rikkumine, (ii) Siseturu Ühtlustamise Ameti õiguse olla ära kuulatud rikkumine ja (iii) faktide ilmselge vastuolu ja moonutamine, mis mõjutas vaidlustatud kohtuotsust.

Esimene väide jaguneb kaheks osaks. Esiteks rikkus Üldkohus kaubamärgimääruse artikli 76 lõiget 1, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus seoses kaubamärgimääruse artikli 53 lõikega 2 ja rakendusmääruse (2) eeskirjaga 37 kohtuasjas Elio Fiorucci, osas milles Üldkohus tugines siseriiklikule sättele, täpsemalt Itaalia tsiviilkoodeksi artiklile 2704, millele pooled ei olnud viidanud ja mis seega Ühtlustamisametis toimunud vaidluse eseme hulka ei kuulunud. Teiseks rikkus Üldkohus kaubamärgimääruse artikli 76 lõiget 1 osas, milles ta tugines siseriiklikule kohtupraktikale, täpsemalt eespool mainitud Corte Suprema di Cassazione 14. juuni 2007. aasta otsus nr 13912, millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 32 ja millele pooled ei olnud viidanud ning mis seega Ühtlustamisametis toimunud vaidluse eseme hulka ei kuulunud.

Teine väide puudutab ühtlustamisameti õiguse olla ära kuulatud rikkumist osas, milles talle ei antud võimalust esitada oma seisukohta seoses Corte Suprema di Cassazione otsust puudutavate menetluslike ja sisuliste aspektidega. Oleks ühtlustamisametile see võimalus antud, ei saa välistada, et Üldkohtu põhjendused ja järeldus oleks olnud teistsugused.

Kolmas väide puudutab faktide ilmselget vastuolu ja moonutamist, mis mõjutas Üldkohtu põhjendusi ja järeldust. Ühtlustamisamet leiab, et Üldkohus mõistis valesti ja moonutas ühtlustamisameti analüüsi ning samuti National Lottery Commissioni enda argumente ja ei arvestanud asjaolu, et ühtlustamisamet kohaldas Itaalia õigusele vastavalt õiget õiguslikku standardit, kui järeldas, et National Lottery Commission ei olnud esitanud tõendeid selle kohta, et 1986. aasta lepingul asunud postiameti templil olev kuupäev ei olnud määrav.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).

(2) Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189).
—

tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et võimaldada komisjoni 14. detsembri 2010. aasta otsuse 2011/471/EL, mis käsitleb Saksamaa poolt Biria kontsernile antud riigiabi C 38/05 (ex NN 52/04) (teatavaks tehtud numbri K(2010) 8289 all), (1) kohest ja tõhusat täitmist nõudes antud riigiabi tagasi, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud ELTL artiklist 288, artikli 108 lõikest 2, tõhususe põhimõttest, nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (2), artikli 14 lõikest 3 ja nimetatud komisjoni otsuse artiklitest 1, 2 ja 3 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 55/3

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad) 19. novembril 2012 — T. C. Briels jt versus Minister van Infrastructuur en Milieu

(Kohtuasi C-521/12)

2013/C 55/04

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: T. C. te. Briels, M. Briels-Loermans, R. L. P. Buchholtz, Stichting A2 Platform Boxtel e. o., jt, H. W. G. Cox, G. P. A. Damman, P. A. M. Goevaers jt, J. H. van Haaren ja L. S. P. Dijkman, R. A. H. M. Janssen, M. M. van Lanschot, J. E. A. M. Lelijveld jt, A. Mes jt, A. J. J. Michels, VOF Isphording jt, M. Peijnenborg ja S. Peijnenborg-van Oers, G. Oude Elferink, W. Punte ja P. M. Punte Cammaert, Stichting Reinier van Arkel, E. de Ridder, W. C. M. A. J. G. van Rijckevorsel ja M. van Rijckevorsel-van Asch van Wijck, Vereniging tot Behoud van het Groene Hart van Brabant ja Stichting Boom en Bosch, Stichting Overlast A2 Vught e. o., Streekraad Het Groene Woud en De Meijerij, A. C. M. W. Teulings ja Stichting Bleijendijk, M. Tilman, Vereniging van Eigenaars Appartementengebouw De Heun I jt, M. C. T. Veroude, E. J. A. M. Widlak, Van Roosmalen Sales BV jt, M. A. A. van Kessel, Bricorama BV jt.

Vastustaja: Minister van Infrastructuur en Milieu

Teised menetlusosalised: Burgemeester en wethouders van Best, Burgemeester en wethouders van Boxtel

Eelotsuse küsimused

1. Kas nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (1) artikli 6 lõikes 3 sisalduvat lauseosa „ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju” tuleb tõlgendada nii, et juhul kui asjaomane projekt avaldab kaitstava elupaigatüübi teatavas piirkonnas olemasolevale areaalile negatiivset mõju, ei avalda see asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju, kui projekti raames rajatakse seal selle elupaigatüübi sama suur või veel suurem ala?

2. Kui esimesele küsimusele tuleb vastata, et lauseosa „ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju” tuleb tõlgendada nii, et Natura 2000 ala terviklikkusele avaldatakse negatiivset mõju, siis kas sellisel juhul saab elupaigatüübi uue ala rajamist pidada asendusmeetmeks direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 4 tähenduses?

(1) EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102.
1.

Rootsi taastuvenergia sertifikaatide süsteem on siseriiklik toetuskava, mille kohaselt elektritarnijad ja teatavad elektritarbijad selles liikmesriigis peavad ostma vastavalt oma tarne- või tarbimismahule taastuvenergia sertifikaate, ilma et nad oleksid kohustatud ostma samast allikast elektrienergiat. Taastuvenergia sertifikaate annab välja Rootsi riik ja need tõendavad, et on toodetud teatav kogus taastuvelektrienergiat. Taastuvatest energiaallikatest saadud elektri tootjad saavad taastuvenergia sertifikaatide müügist tulu, mis lisandub elektritootmisest saadavale tulule. Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (1) artikli 2 punkti k ning artikli 3 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriigil kohaldada niisugust siseriiklikku toetuskava, nagu eespool kirjeldatud, milles saavad osaleda üksnes selle riigi territooriumil asuvad tootjad ja mille tulemusel on nendel tootjatel majanduslik eelis teiste tootjate ees, kellele ei saa välja anda taastuvenergia sertifikaate?
ET Euroopa Liidu Teataja C 46/16

El Corte Inglés, SA 6. detsembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 27. septembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-39/10: El Corte Inglés, SA versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-578/12 P)

2013/C 46/30

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: El Corte Inglés, SA (esindajad: advokaadid E. Seijo Veiguela, J.L. Rivas Zurdo)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Emilio Pucci International BV

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 27. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T-39/10 tervikuna;

— mõista El Corte Inglés, SA kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt;

— mõista El Corte Inglés, SA kohtukulud välja Emilio Pucci International BV-lt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et varasemate sõnamärkide „EMIDIO TUCCI” ja „E.TUCCI” segiajamine taotletud ühenduse kaubamärgiga „PUCCI” on tõenäoline (määrus (EÜ) nr 207/2009 (1) artikli 8 lõike 1 punkt b) kõigi tähistatavate klassidesse 3, 9, 14, 18, 25 ja 28 kuuluvate kaupade osas; ta on tõendanud kõigi oma Hispaania kaubamärkide tegelikku kasutamist ja ühe kaubamärgi (ühenduse kaubamärgitaotlus nr 3679528) puhul see kohustus ei kehti; vastandatud kaubamärgid on sarnased määral, mis tingib segiajamise. Lisaks on käesolevas asjas täidetud määrus (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 kohaldamise tingimused, kuna varasemad registreeringud on Hispaanias mainekad moega seotud kaupade osas ning kolmanda isiku poolt sarnase kaubamärgi kasutamisel oleks tegemist selle maine ebaõiglase ärakasutamisega.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).
2.

Kas ühenduse õiguse tõhususe üldpõhimõtte ja direktiivi 2008/48/EÜ artiklitega 22 ja 23 on vastuolus see, kui krediidiandja võib tõendada oma lepingueelsete ja lepinguliste kohustuste täitmist ainuüksi krediidilepingutesse lisatud tüüptingimuste kaudu, mille kohaselt tarbija kinnitab nende kohustuste täitmist, esitamata kohtule dokumente, mis ta on väljastanud ja krediidisaajale andnud?
b)

Kui vastus küsimusele „a” on jaatav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab ostjal läbirääkimiste käigus pärast pakkumiste avamist muuta tehnilise kirjelduse kohustuslikke nõudeid tingimusel, et ei muutu hankelepingu ese ja tagatakse kõikide pakkujate võrdne kohtlemine?
a)

Kas Nõukogu määruse nr 1083/2006 (1) artikli 63 lõikega 2 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 on kooskõlas kahe liikmesriigi poolt ühiselt asutatud seirekomisjoni töökord, nagu seda on Eesti-Läti programmi 2007-2013 Seirekomitee poolt vastu võetud Programmi juhend, mis näeb ette, et Seirekomitee otsused ei kuulu edasikaebamisele mitte üheski kohtus (Programmi juhendi punkti 6.6 neljas lõik: „The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction.”)?
Kolmandaks on kohtuotsus vastuolus väljakujunenud kohtupraktikaga, mille kohaselt ei too viga kaasa otsuse tühistamist, kui see viga ilmselgelt ei mõjutanud otsuse sisu. Eristusvõime küsimus on aga asjaomase otsuse sisu seisukohast asjakohatu mitte ainult tähiste erinevuse tõttu, mille Üldkohus sõnaselgelt tuvastas, vaid ka seetõttu, et juba esmapilgul oli selge, et Wesergold Getränkeindustrie poolt vastulausemenetluses esitatud dokumendid ei tõendanud kasutamise käigus omandatud eristusvõime esinemist. Üldkohus oleks pidanud lühidalt kontrollima 10. märtsil 2008 esitatud ilmselt ebapiisavate tõendite asjakohasust, selleks et vältida menetluse põhjuseta aeglustumist ning menetluskulude suurenemist.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/9

J 3. detsembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 27. septembri 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-160/10: J versus Euroopa Parlament

(Kohtuasi C-550/12 P)

2013/C 32/12

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: J (esindaja: advokaat A. Auer)

Teine menetlusosaline: Euroopa Parlament

Apellandi nõuded

Apellant palub

— tühistada täies ulatuses Euroopa Liidu Üldkohtu 27. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T-160/10 järgmise sõnastusega otsuse resolutsioonis: „Tühistada täies ulatuses Euroopa Liidu Üldkohtu 27. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T-160/10: J vs. Euroopa Parlament. Mõista kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt.”

Juhul kui apellatsioonkaebus tunnistatakse põhjendatuks

— rahuldada täies ulatuses esimeses astmes esitatud nõue tühistada Euroopa Parlamendi petitsioonikomisjoni 2. märtsi 2010. aasta otsus, millega jäeti läbi vaatamata apellandi 19. novembril 2009 esitatud petitsioon nr 1673/2009;

— mõista esimese kohtuastme menetluse kulud välja Euroopa Parlamendilt;

— saata kohtuasi Üldkohtule tagasi uue lahendi tegemiseks.

Väited ja peamised argumendid

Apellandi väitel leidis Üldkohus vääralt, et petitsioonikomisjon ei rikkunud apellandi petitsiooni vastuvõetamatuks tunnistamisel põhjendamiskohustust. Apellant väitis oma petitsioonis selgelt, et Austria ametiasutused on rikkunud omandiõigust ning direktiivi 2004/48/EÜ (1). Petitsiooni vastuvõetamatuks tunnistamisel nimetatud õigusnormi rikkumisi konkreetselt ei käsitletud, mistõttu apellandil ei ole võimalik mõista põhjusi, miks Euroopa Parlament peab tema petitsiooni vastuvõetamatuks.

Lisaks tegi Üldkohus õiguslikult väära järelduse, et Austria ametiasutuste tegevus ei ole kuidagi seotud liidu õiguse rakendamisega. Austria ametiasutused konfiskeerisid apellandi autoriõigusega kaitstud dokumendid, ilma et apellant oleks saanud selle eest hüvitist. Sellega riivati apellandi (intellektuaal)omandiõigust, mis kuulub direktiivi 2004/48/EÜ kohaldamisalasse.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta; ELT L 157, lk 45; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32.
ET Euroopa Liidu Teataja C 71/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria) 3. detsembril 2012 — KONE AG, Otis GmbH, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH, Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, ThyssenKrupp Aufzüge GmbH versus ÖBB Infrastruktur AG

(Kohtuasi C-557/12)

2013/C 71/09

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberster Gerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Määruskaebuse esitajad: KONE AG, Otis GmbH, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH, Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

Vastustaja määruskaebuse menetluses: ÖBB-Infrastruktur AG

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklit 101 (EÜ artikkel 81, EÜ asutamislepingu artikkel 85) tuleb tõlgendada nii, et igal isikul on õigus nõuda kartelli liikmetelt ka sellise kahju hüvitamist, mida talle tekitas kartelliväline isik, kes tõstis kerkinud turuhindade varjus oma toodete hindu rohkem, kui ta oleks seda teinud kartelli puudumise korral (umbrella pricing, s.o turgu valitsevate ettevõtjate hinnast lähtuv hinnakujundus), nii et Euroopa Liidu Kohtu kehtestatud tõhususe põhimõte peab kajastuma siseriiklikus õiguses?
1.

kas Itaalia Vabariigis kehtiva halduskohtumenetluse seadustiku artikkel 7, mis Itaalia põhiseaduse artikli 103 rakendamiseks sätestab, et „Halduskohtu pädevusse kuuluvad vaidlused põhjendatud huvide ja –seadusega konkreetselt ette nähtud valdkondades — subjektiivsete õiguste küsimustes, kui on tegemist haldusvõimu teostamise või teostamata jätmisega, mis puudutab meetmeid, akte, kokkuleppeid või toiminguid, mis on kasvõi kaudselt seotud haldusvõimu teostamisega avaliku võimu asutuste poolt. Vaidlustada ei saa akte või meetmeid, mille võtab vastu valitsus poliitilise võimu teostamisel”, on kooskõlas [Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni] artikliga 6 ning [Euroopa Liidu põhiõiguste harta] artikliga 47 ja artikli 52 lõikega 3, nagu need toimivad pärast [EL lepingu] artikli 6 muutmist: a) selles osas, millega antakse erinevatele kohtutele õigus otsustada abstraktselt eristatavate subjektiivsete õiguslike olukordade üle (põhjendatud huvi ja subjektiivne õigus), mida on konkreetselt raske või võimatu kindlaks määrata ja mille konkreetne normatiivne sisu jääb täpsustamata; b) selles osas, millega nähakse ette kohtualluvus selliste asjade lahendamiseks kriteeriumide alusel (erinevate subjektiivsete õiguslike olukordade kindlakstegemine), mis ei vasta enam tegelikkusele pärast seda, kui anti võimalus nõuda hüvitist põhjendatud huvi alusel (see on nüüd ette nähtud alates 2000. aastast, et viia siseriiklikud õigusnormid kooskõlla ühenduse õiguse põhimõtetega), ja millega kaasnevad olulised erinevused ka kohtumenetluse korraldamise üksikasjades; ja üldiselt,
ET Euroopa Liidu Teataja C 101/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Krefeld (Saksamaa) 30. novembril 2012 — Marc Brogsitter versus Fabrication de Montres Normandes Eurl., Karsten Fräßdorf

(Kohtuasi C-548/12)

2013/C 101/11

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Krefeld

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Marc Brogsitter

Kostjad: Fabrication de Montres Normandes Eurl., Karsten Fräßdorf

Eelotsuse küsimus

Kas määruse nr 44/2001 (1) artikli 5 punkti 1 peab tõlgendama selliselt, et nõude esitaja, kes väidab, et teda on kahjustanud teises osalisriigis asuva lepingupoole konkurentsivastane tegu, mis on Saksa õiguse alusel kvalifitseeritav lepinguvälist kahju tekitanud teona, esitab lepinguga seotud nõuded ka siis, kui ta oma hagis tugineb deliktilisele alusele?

(1) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).