ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

Vastuseks sellele nõudele lisas hageja 10. märtsi 2008. aasta põhjendustele tõendid oma varasemate kaubamärkide tegeliku kasutuse kohta. Ta mainis ka, et „asjaomaste kaupade turustamine, mis praktiliselt toimub kogumahus Euroopa Liidus ja Šveitsis, [tõendab] mitte üksnes tema vastulause aluseks oleva kaubamärgi tegelikku kasutust, vaid ka selle kasutamise käigus suurenenud eristusvõimet”. Lisaks märkis hageja, et tema väitel on „asjaomased kaubad osaliselt identsed, kaubamärkide koostisosadeks olevad sõnad [on] sarnased ning et lisaks [on] vastulause aluseks olevatel varasematel kaubamärkidel WESERGOLD tavapärane olemusest tulenev eristusvõime, mis on kasutamise käigus märkimisväärselt suurenenud, nii et asjaomaste kaubamärkide segiajamine [on] tõenäoline”.
92

Mis puudutab vaidlustatud otsust, siis põhineb komisjoni mõttekäik Conseil d’État’ 18. novembri 2005. aasta otsusel kohtuasjas Société fermière de Campoloro jt (Conseil d’État’ kohtulahendite kogumik, lk 515), mis vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendusele 124 tõendab, et kui riigiasutuste võlgade sissenõudmise menetluses rakendatakse riigi vastutust, on sel olemas kõik garantiimehhanismi tunnused. Selle kohtuotsuse peamine põhjendus on sõnastatud järgmiselt: „Võttes arvesse, et nende sätetega soovis seadusandja anda riigi esindajale juhul, kui kohalik omavalitsus ei suuda tagada jõustunud kohtuotsuse täideviimist, ning pärast sellekohase märgukirja saatmist volituse asendada kõnealuse omavalitsuse organeid, et eraldada või luua vahendeid, mis võimaldaksid seda kohtuotsust täies ulatuses täita; et sel eesmärgil peab riigi esindaja võtma kohtuniku kontrolli all vajalikud meetmed, võttes arvesse omavalitsuse olukorda ja üldisi huve; et paljud kõnealused meetmed hõlmavad võimalust müüa omavalitsusele kuuluvat vara, juhul kui see vara ei ole vajalik kõnealuse omavalitsuse vastutuse alla kuuluva avaliku teenuse osutamise nõuetekohaseks toimimiseks; et juhul, kui prefekt ei kasuta talle seadusega antud eesõigusi või teeb seda hooletult, on kohaliku omavalitsuse võlausaldajal õigus esitada nõudeid riigi vastu järelevalve teostamisel tehtud raske eksimuse tõttu; et juhul, kui seoses kohaliku omavalitsuse olukorraga, eelkõige selle likviidsusprobleemidega, või siis üldiste huvide tõttu võis prefekt õiguspäraselt keelduda teatavate meetmete võtmisest kohtuotsuse täieliku täitmise tagamiseks, võib sellest kohaliku omavalitsuse võlausaldaja jaoks tulenev kahju peale selle kaasa tuua avaliku võimu vastutuse, kui sellisel kahjul on ebatavaline ja eriline iseloom.”
141

Vahekohtuklausli ülevõtmist puudutavas väidab Millau kohalik omavalitsusüksus aga, et ta nõustus üksnes üle võtma SEMEA võlakohustuse, aga mitte vahekohtuklausli. Tuleb aga tuvastada, et SEMEA ja Millau kohaliku omavalitsusüksuse vahelise lepingu eesmärgist ja kohtuasja asjaoludest tuleneb, et ülevõtmise hetkel tahtis Millau kohalik omavalitsusüksus end siduda sellise vahekohtuklausliga, nagu on sätestatud lepingu üldtingimuste punktis 10. Nimelt ja nagu on märgitud eespool, võttis Millau kohalik omavalitsusüksus SEMEA võlakohustuse liidu ees üle kõiki asjaolusid teades, seega olles teadlik SEMEA ja liidu vahelisest kohtuvaidlusest vaidlusaluse võlanõude küsimuses. Seega võttis ta endale kohustuse täita võlakohustus, mille sisu ja kord olid määratletud sarnaselt SEMEA võlakohustusega. Kuivõrd SEMEA oli seotud lepingu üldtingimuste punktis 10 kõiki lepingutega seotud vaidlusi puudutavas ette nähtud vahekohtuklausliga, siis sidus ka Millau kohalik omavalitsusüksus enda seega sellise klausliga. Lisaks tuleb tuvastada, et Millau kohalik omavalitsus ja SEMEA ei ole esitanud tõendeid selle kohta, et nad oleksid teinud enne seda, kui komisjon esitas SEMEA vastu hagi, reservatsiooni, et Millau kohalik omavalitsusüksus ei võtnud üle vahekohtuklauslit. Lisaks sellele räägib Millau kohaliku omavalitsusüksuse suhtes vahekohtuklausli kohaldamise kasuks asjaolu, et SEMEA ja Millau kohalik omavalitsusüksus ei saanud õiguspäraselt eeldada, et SEMEA teadaolevad või võimalikud võlausaldajad on nõus esitama oma nõude SEMEA asemel Millau kohaliku omavalitsusüksuse vastu, kui nende võlanõude Millau kohaliku omavalitsusüksuse vastu sisu või kord olid neile ebasoodsamad, kui neil SEMEA vastu oleva võlanõude sisu ja kord.
10

Apellatsioonikoda leidis nimelt määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti c puudutava väite (vt eespool punkti 6 kolmas taane) osas, et menetlusse astuja on esitanud tõendid sõna „fagumit” kasutamise kohta alates 1. juunist 1997 rahvusvahelises kaubandustegevuses eksportimisel, mis toimus muu hulgas Saksamaale, hageja juhitava äriühinguga Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH sõlmitud turustuslepingu alusel. Kõnealune tähis on Saksamaal kaitstud Markengesetzi (Saksa kaubamärgiseadus) § 5 lõike 2 alusel. Määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti b rikkumist puudutava väite (vt punkt 6 teine taane) osas leidis apellatsioonikoda kõigepealt, et eespool punktis 3 esitatud vaidlustatud kaubamärk kujutab endast kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks oleva Poola kaubamärgi domineerivat osa, samas kui taotletud kaubamärk, mis on esitatud eespool punktis 2, on sisuliselt Poola kaubamärgi reproduktsioon. Seejärel märkis apellatsioonikoda määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 3 kasutatud mõistete „agent või esindaja” kohta, et kuna need hõlmavad nii agendi, esindaja kui turustaja tegevjuhte ja kuna 10. aprilli 1998. aasta dokumenti ei saa tõlgendada nii, et sellega antakse hagejale õigus registreerida vaidlustatud kaubamärk, siis asus ta seisukohale, et ka see väide on põhjendatud. Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b puudutava väite kohta märkis apellatsioonikoda, et turustamislepingu alusel oli hageja kohustatud kaitsma menetlusse astuja ärihuve, ning kõnealused ühenduse kaubamärkide registreerimistaotlused on selle ülesandega vastuolus, samuti ei saa eespool nimetatud 10. aprilli 1998. aasta dokumendi alusel väita, et hageja tegutses nende taotluste esitamisel heauskselt. Pealegi ei tõenda ükski muu asjaolu, et menetlusse astuja oleks loobunud oma õigustest, mis tulenevad tähisest Fagumit, või et hageja oleks tegutsenud heauskselt, ning seetõttu tuleb nimetatud väide tunnistada samuti põhjendatuks.
203

Seoses asjaoluga, et ei ole selgelt eristatud finantsvahendite eelarve raames hüvitatavaid kulusid ja kulusid, mille katmine on võimalik LCH artikli 109 alusel, mida hageja arvustab, tuleb märkida, et komisjon ise on tõdenud, et see säte võimaldab katta IRIS-i haiglate need kulud, mis tulenevad selliste ülesannete täitmisest, mida rahastatakse ka finantsvahendite eelarvest ja eeskätt selle alajaotise B8 raames, mis seondub sotsiaalraskustes patsientidega. Kuivõrd nende kohustuste tõttu tekkivaid lisakulusid ei hüvitata finantsvahendite eelarvest ning need on osaks IRIS-i haiglate haiglaravi tegevusega seonduvast puudujäägist, siis katab avalik võim need osaliselt LCH artikli 109 alusel (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).
Esimese võimalusena ELTL artikli 272 alusel esitatud nõue, milles palutakse, et Üldkohus tuvastaks, et teatavad kulud, mis hagejal tekkisid projekti Amida puudutava lepingu nr 33812, projekti Bacs puudutava lepingu nr 27140 ja projekti Dirac puudutava lepingu nr 27787 täitmisel, mis sõlmiti Euroopa Komisjoniga Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2002. aasta otsusega nr 1513/2002/EÜ (ELT L 232, lk 1; ELT eriväljaanne 13/29, lk 576) loodud teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse kuuenda raamprogrammi raames, mille eesmärk on toetada Euroopa teadusruumi loomist ja innovatsiooni (2002–2006), on abikõlblikud kulud ning et järelikult ei pea hageja projekti Dirac puudutava lepingu alusel 98 042,45 euro suurust summat ja projekti Amida puudutava lepingu alusel 251 505,76 euro suurust summat tagasi maksma, ning teise võimalusena ELTL artikli 263 alusel esitatud nõue, milles palutakse esiteks tühistada komisjoni otsus, milles viimati nimetatu kinnitas sellise auditi järeldused, milles tunnistati vaidlusalused kulud abikõlbmatuks, ning teiseks kohustada komisjoni, et ta laseks teostatavate projektide auditi läbi viia muul äriühingul, kui see, kes tegi esialgse auditi.
57

Üldkohus leiab, et käesolevas kohtuasjas käsitletavad kaubad konkureerivad üksteisega igal juhul vähem, kui on tuvastatud eespool viidatud kohtuotsuse MEZZOPANE punktis 68 õlle ja veini puhul, ning seda asjaolu on apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 28 seega nõuetekohaselt arvesse võtnud. Kui Üldkohus eespool viidatud kohtuotsuse MEZZOPANE punktis 68 järeldas, et vein ja õlu on teataval määral konkureerivad, siis tugines ta sellele, et Euroopa Kohus on muus valdkonnas kui ühenduse kaubamärk sedastanud, et vein ja õlu rahuldavad teataval määral samu vajadusi, mistõttu tuleb järeldada, et need on omavahel teataval määral asendatavad. Samas on Euroopa Kohus täpsustanud, nagu Üldkohus ka on rõhutanud, et veinide suurest kvaliteedi- ja seetõttu ka hinnaerinevusest tulenevalt peab õlle – mis on populaarne ja laialdaselt tarbitav jook – ja veini vahelise konkurentsi kindlaksmääramisel arvesse võtma üldsusele kõige kättesaadavamaid veine, mis on üldjuhul ka kõige lahjemad ja odavamad (Euroopa Kohtu 9. juuli 1987. aasta otsus kohtuasjas 356/85: komisjon vs. Belgia, EKL 1987, lk 3299, punkt 10; vt ka Euroopa Kohtu 12. juuli 1983. aasta otsus kohtuasjas 170/78: komisjon vs. Ühendkuningriik, EKL 1983, lk 2265, punkt 8, ja 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-166/98: Socridis, EKL 1999, lk I-3791, punkt 18). Taotletava kaubamärgiga hõlmatud alkoholjoogid on üldiselt selgelt kangemad ja märgatavalt kallimad kui „üldsusele kõige kättesaadavamad veinid”, mistõttu Euroopa Kohtu hinnangut ei saa käesolevale asjale üle kanda.
72

Sellega seoses tuleb meenutada, et siseriiklikus õigussüsteemis kaitstaval tähisel põhineva kehtetuks tunnistamise taotluse esitanud pool on kohustatud ühtlustamisametis tõendama esiteks, millised on asjaomases siseriiklikus õiguskorras ette nähtud tingimused kaitstud õiguse tekkimiseks, ning teiseks, et need tingimused on täidetud (vt eespool punktid 57–60). Peale selle võib Üldkohus apellatsioonikoja vastuvõetud otsuse õiguspärasuse kontrollimisel arvesse võtta üksnes asjaolusid, mis võisid otsuste tegemise ajal apellatsioonikoja käsutuses olla (vt eespool punkt 61).
45

Hageja märgib, et vaidlustatud otsus rajaneb tervikuna teabel, mis saadi vastavalt 2002. aasta koostööteatisele esitatud Masco taotluse alusel. See teatis on aga õigusvastane, kuna EÜ asutamislepingu ega määruse nr 1/2003 ükski õiguslik alus ei luba komisjonil anda ebatüüpilise akti alusel täielikku või osalist kaitset trahvide eest ettevõtjale, kes osales rikkumises, mille eest teisi ettevõtjaid karistati tema poolt rikkumisest teatamise tõttu. Pealegi kujutab sellise kaitse andmine tänu teiste ettevõtjate tegevusest teatamisele võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist. Lisaks leiab hageja, et kuna ainult liidu seadusandjal on õigus – nagu see on väidetavalt ka liidu liikmesriikides – otsustada võtta vastu programm, mille eesmärk on premeerida ettevõtjate koostöö eest, rikkus komisjon 2002. aasta koostööteatist vastu võttes võimude lahususe põhimõtete ning Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (ELT 2010, C 83, lk 389) ette nähtud läbipaistvuse ja hea halduse põhimõtteid.
25

Teiseks, asjaolu, et komisjon asus seisukohale, et vannitoa seadmete ja sisustuse sektoris esines üks rikkumine, arvestades kolmest tootealamrühmast igaühte puudutava konkurentsivastase tegevuse seotust ja ühtse plaani olemasolu, nagu nähtub muu hulgas vaidlustatud otsuse põhjendusest 796, ei tähenda, et komisjon järeldas sellest, et kolm tootealamrühma kuulusid ühele ja samale turule. Nimelt on oluline meenutada, et ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine võib tuleneda mitte ainult kokkulepetest või kooskõlastatud tegevusest, mis on eraldiseisvad ja mida tuleb karistada kui eraldiseisvaid rikkumisi, vaid ka mitmest kokkuleppest või kooskõlastatud tegevusest, mis on omavahel seotud, mistõttu tuleb neid pidada ühe rikkumise koostisosadeks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I-123, punkt 258 ja seal viidatud kohtupraktika). Ühe rikkumise olemasolu tuvastamiseks on komisjoni ülesanne tõendada, et kokkulepped või kooskõlastatud tegevus, mis küll puudutavad eri kaupu, teenuseid või territooriume, kuuluvad ühtsesse plaani, mille asjaomased ettevõtjad on tahtlikult ellu viinud ühise konkurentsivastase eesmärgi saavutamiseks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punktid 258 ja 260, ning Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 482).
75

Sellega seoses tuleb märkida, et kui külmutatakse sellise üksuse rahalised vahendid, kelle puhul on tuvastatud, et ta toetab tuumarelvade levikut, siis esineb oht – mida ei saa tähelepanuta jätta –, et see üksus avaldab talle kuuluvatele või tema kontrolli all olevatele või tema nimel tegutsevatele üksustele survet, et tema suhtes võetud meetmete tagajärgedest kõrvale hoida. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et sellisele üksusele kuuluvate või tema kontrolli all olevate või tema nimel tegutsevate üksuste, kelle puhul on tuvastatud, et ta toetab tuumarelvade levikut, rahaliste vahendite külmutamine on vajalik ja sobiv, et tagada kõnealuse üksuse suhtes võetud meetmete tõhusus ja see, et nendest meetmetest ei hoita kõrvale (vt analoogia alusel Üldkohtu 9. juuli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-246/08 ja T-332/08: Melli Bank vs. nõukogu, EKL 2009, lk II-2629, punkt 103).
210

Sellega seoses tuleb märkida, et eespool punktis 191 viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Tomkins punktis 56 kinnitas Euroopa Kohus, et kuna Tomkins plc ei tuginenud oma hagis veale, mis tehti seoses hoiatamise eesmärgil kohaldatud kordajaga, siis vaatamata sellele, et Tomkinsi tütarettevõtja Pegler Ltd esitatud hagi raames vähendas Üldkohus trahvisummat pärast sellise vea tuvastamist (Üldkohtu 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-386/06: Pegler vs. komisjon, EKL 2011, lk II-1267, punktid 134 ja 144), jättis Üldkohus õigesti emaettevõtja trahvisumma tema esitatud hagi raames vähendamata.
176

Sellega seoses, esiteks tuleb meenutada, et ELTL artikli 101 lõike 1 punkti a sõnastusest nähtub, et kooskõlastatud tegevusel on konkurentsivastane eesmärk, kui sellega „otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused”. Seega, arvestades seda, et ELTL artikli 101 eesmärk on sarnaselt muude aluslepingus sätestatud konkurentsieeskirjadega kaitsta peale konkurentide või tarbijate otseste huvide ka turustruktuuri ning sellest tulenevalt konkurentsi kui sellist, on leitud, et selle sõnastus ei võimalda asuda seisukohale, et keelatud on üksnes kooskõlastatud tegevus, millel on vahetu mõju tarbijate makstavatele hindadele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C-8/08: T-Mobile Netherlands jt, EKL 2009, lk I-4529, punktid 36–38). Lisaks, vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on selle hindamiseks, kas kooskõlastatud tegevus on ELTL artikli 101 lõikega 1 keelatud, üleliigne võtta arvesse tegevuse konkreetseid tagajärgi, kui tuvastatakse, et tegevuse eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires (vt eespool punktis 29 viidatud kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
224

Käesolevas asjas tuleb esiteks meenutada, et nagu nähtub eespool punktidest 202 ja 211, leidis komisjon vaidlustatud otsuses vääralt, et hageja trahvi vähendamise taotluse raames esitatud tõenditel ei olnud olulist lisaväärtust ja et hageja trahvi ei saanud 2002. aasta koostööteatise alusel vähendada, kuna ta ei teinud tõelist koostööd. Ent eespool punktis 223 viidatud kohtupraktika kohaselt on komisjon üksnes erandlikes olukordades ja eelkõige juhul, kui ettevõtja koostöö ei anna talle siiski õigust trahvi vähendamisele selle koostööteatise alusel, kohustatud ettevõtja trahvi vähendama 2006. aasta suuniste punkti 29 neljanda taande alusel. Järelikult, arvestades eespool punktis 211 tuvastatut, mille kohaselt pidi hageja trahvi vähendama 2002. aasta koostööteatise alusel, tuleb tõdeda, et ta ei olnud kohustatud hageja trahvi selle sätte alusel vähendama. Teiseks, igal juhul tuleb nentida, et hageja ei esitanud ühtegi erandlikku asjaolu, mis õigustaks seda, et komisjon hindaks tema koostööd sellest sättest lähtuvalt.
229

Seevastu ei ole komisjon kohustatud laiendama teisele tütarettevõtjale (edaspidi „sõsarettevõtja”) esimesele tütarettevõtjale võimaldatud trahvisumma vähendamist, kes esitas taotluse 2002. aasta koostööteatise alusel, ainult seetõttu, et nad moodustavad ühise emaettevõtjaga ühe ettevõtja eespool punktides 62 ja 63 viidatud kohtupraktika tähenduses. Nimelt, erinevalt emaettevõtja vastutusest, mis on eespool punktis 228 nimetatud asjaoludel puhtalt tuletatud, kõrval- ja tütarettevõtja vastutusest sõltuv vastutus (vt selle kohta eespool punktis 228 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Tomkins, punkt 39), ei saa ühe tütarettevõtja vastutus tuleneda sõsarettevõtja vastutusest, kuna see vastutus tuleneb tema enda keelatud kokkuleppes osalemisest. Neil asjaoludel, ainult juhul, kui esiteks trahvi vähendamise taotlus on esitatud tütarettevõtja nimel ja teiseks on viimati nimetatu komisjoniga tegelikkuses koostööd teinud, saab selle sõsarettevõtja trahvisummat vähendada samasse ettevõtjasse kuuluva teise tütarettevõtja taotlusel. See olukord on seega erinev sellest, kui emaettevõtja esitab enda ja oma tütarettevõtjate nimel trahvi vähendamise taotluse, kuna sellises olukorras on kõikidel eespool punktides 62 ja 63 viidatud kohtupraktika tähenduses ettevõtjasse kuuluvatel äriühingutel kohustus komisjoniga koostööd teha.
26

Vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikele 1 peavad absoluutsete keeldumispõhjuste hindamisel ühtlustamisameti kontrollijad ja edasikaebamise korral ühtlustamisameti apellatsioonikoda kontrollima faktilisi asjaolusid omal algatusel, et teha kindlaks, kas üks või teine sama määruse artiklis 7 toodud registreerimisest keeldumise põhjus käib selle kaubamärgi kohta, mille registreerimist taotletakse, või mitte. Eelnevast järeldub, et ühtlustamisameti pädevad organid võivad oma otsused rajada faktilistele asjaoludele, millele taotluse esitaja ei ole tuginenud. Ühtlustamisamet peab omal algatusel analüüsima asjakohaseid fakte, mis võivad viia absoluutse keeldumispõhjuse kohaldamiseni (Üldkohtu 22. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-25/05 P: Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-5719, punkt 50; Üldkohtu 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T-129/04: Develey vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (plastikpudeli kuju), EKL 2006, lk II-811, punkt 16, ja Üldkohtu 12. aprilli 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑310/09 ja T‑383/09: Fuller & Thaler Asset Management vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (BEHAVIOURAL INDEXING ja BEHAVIOURAL INDEX), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 29).
169

Sellega seoses ilmneb kohtupraktikast, et miski EÜ artiklites 60 ja 301 ei võimalda asuda seisukohale, et pädevus, mille need sätted andsid ühendusele, oli piiratud ÜRO Julgeolekunõukogu ette nähtud meetmete rakendamisega (vt selle kohta eespool punktis 10 viidatud 14. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran vs. nõukogu, punktid 51, 52 ja 64). See järeldus on ülekantav piiravatele meetmetele, mis on võetud ELTL artikli 215 alusel, mis peegeldab EÜ artiklite 60 ja 301 sisu (vt selle kohta eespool punktis 161 viidatud kohtuotsus parlament vs. nõukogu, punkt 51).
103

Kohtupraktikast nähtub, et kui külmutatakse sellise üksuse rahalised vahendid, kelle puhul on tuvastatud, et ta osaleb tuumarelvade levikus, siis esineb oht – mida ei saa tähelepanuta jätta –, et see üksus avaldab talle kuuluvatele või tema kontrolli all olevatele üksustele survet, et tema suhtes võetud meetmete tagajärgedest kõrvale hoida. Järelikult on nõukogule määruse nr 423/2007 artikli 7 lõike 2 punktiga d, otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktiga b, määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikega 2 ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktiga a kehtestatud kohustus külmutada nende üksuste rahalised vahendid vajalik ja sobiv, et tagada võetud meetmete tõhusus ja see, et nendest meetmetest ei hoita kõrvale (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 27 viidatud kohtuotsus Melli Bank vs. nõukogu, punktid 39 ja 58).
9

Apellatsioonikoda leidis esiteks, et arvestades asjaolu, et käesoleval juhul on tegemist suuremahuliste ehitusprojektide teostamisega tegeleva ettevõtja tegevusega, asus tühistamisosakond vääralt seisukohale, et tõendid, mis menetlusse astuja esitas selleks, et tõendada kasutust, mille tulemusel on tähis SALINI muutunud Itaalias üldtuntuks, olid ebapiisavad. Apellatsioonikoja hinnangul on nende teenuste seisukohalt asjaomaseks avalikkuseks arendajad ehk hankemenetlustes hankijaks olevad avalikud või eraõiguslikud üksused. Seetõttu kinnitab ainuüksi ehitustööde teostamise tõendamine seda, et menetlusse astuja tähis oli kõnealuse avalikkusele nähtav. Dokumendid, mis menetlusse astuja toimikusse lisas, sealhulgas need, mis esitati apellatsioonikoja menetluses ja mille apellatsioonikoda vastuvõetavaks tunnistas, tõendavad piisavalt, et menetlusse astuja on perekonnanime „Salini” kasutanud oma majandustegevuses kaubamärgina ning et see on Itaalias üldtuntud 20. märtsi 1883. aasta Pariisi tööstusomandi kaitse konventsiooni (uuesti läbi vaadatud ja muudetud redaktsioonis) artikli 6a tähenduses. Samas leidis apellatsioonikoda, et tõendid kinnitavad tähise kasutamist üksnes teatavate kaubamärgitaotluses nimetatud teenuste puhul; kasutamine ei leidnud tõendamist teenuste „kindlustus; rahalised, finants- ja kinnisvaratehingud” puhul.
82

Üldkohus leiab aga, et direktiivi 93/42 kohaselt on siseriiklike ametiasutuste poolt selles valdkonnas tehtud turuleviimist keelavate otsuste õiguspärasuse kontrollimine siseriiklike kohtute ülesanne. Nimelt sätestab direktiivi 93/42 artikkel 19 muu hulgas, et kõigist selle direktiivi alusel siseriiklike ametiasutuste tehtud otsustest, millega lükatakse seadme turuleviimine tagasi või piiratakse seda või siis kõrvaldatakse seadmed turult, tuleb teatada asjaomasele osapoolele, kellele teatatakse ka täpselt õiguskaitsevahenditest, mis on talle kättesaadavad kõnealuse liikmesriigi siseriikliku õiguse kohaselt, ja õiguskaitsevahendite kasutamise suhtes kehtivatest tähtaegadest. Käesoleval juhul ilmneb 23. septembri 1997. aasta kirjast, et Saksa ametiasutused teatasid hagejale, milliseid on tema käsutuses olevad õiguskaitsevahendid, et vaidlustada selle ametiasutuse otsus. Lisaks märgib hageja esitatud dokumentides, et ta esitas pädevale Saksa ametiasutusele vaide Inhaler-seadet keelava otsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks.