ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 648/2005, artikleid 203 ja 204 tuleb nende koostoimes määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92, muudetud määrusega nr 444/2002, artikli 859 punkti 2 alapunktiga c tõlgendada nii, et pelk määruse nr 2454/93 muudetud redaktsiooni artikli 356 lõike 1 kohaselt määratud esitamise tähtaja ületamine ei tekita tollivõlga mitte asjassepuutuva kauba tollijärelevalve alt väljaviimise tõttu määruse nr 2913/92 muudetud redaktsiooni artikli 203 tähenduses, vaid see tollivõlg tekib viimati nimetatud määruse artikli 204 alusel.

Määruse nr 2913/92 artiklitel 203 ja 204 on nimelt erinev kohaldamisala. Samal ajal kui esimesena nimetatud artikkel puudutab tegevust, mille tulemuseks on kauba tollijärelevalve alt väljaviimine, käsitleb teine kauba tollijärelevalve all olemise ajal erinevate tulemusetuks jäänud tolliprotseduuridega seotud kohustuste rikkumist ja tingimuste eiramist. Nõnda ilmneb määruse nr 2913/92 artikli 204 sõnastusest, et seda sätet tuleb kohaldada ainult juhtudel, mis ei kuulu selle seadustiku artikli 203 kohaldamisalasse.

Sellega seoses tekib määruse nr 2913/92 artikli 204 lõike 1 punkti a kohaselt tollivõlg impordil, kui ei täideta mõnda neist kohustustest, mis tuleneb imporditollimaksuga maksustatava kauba suhtes sellise tolliprotseduuri kasutamisest, millele nimetatud kaup on suunatud, välja arvatud juhul, kui tehakse kindlaks, et see eiramine ei avalda kõnealuse tolliprotseduuri nõuetekohasele käigule olulist mõju. Kõik juhud, mis ei ole selle erandiga hõlmatud, kuuluvad määruse nr 2913/92 artikli 204 kohaldamisalasse.

Küll aga on määruse nr 2454/93 artikli 859 punkti 2 alapunktis c sõnaselgelt ette nähtud, et kui sama määruse artikli 356 alusel määratud tähtajast ei ole kinni peetud ja kui kauba hilinenult esitamine ei ole õigustatav kõnesoleva artikli lõike 3 alusel, kuid kaup on sellest olenemata sihttolliasutuses esitatud mõistliku aja jooksul, loetakse, et kauba esitamise tähtaja ületamine ei mõjuta oluliselt ajutise ladustamise või tolliprotseduuri käiku, tingimusel et kaup esitati sihttolliasutusele mõistliku aja jooksul.

(vt punktid 31, 32, 39, 41, 45 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa territoriaalse koostöö edendamise eesmärgil koostatud rakenduskava raames loodud seirekomitee ei ole liidu institutsioon, organ ega asutus, mille on asutanud liidu seadusandja ja kellele on antud pädevus võtta konkreetsetes valdkondades vastu füüsiliste või juriidiliste isikute jaoks õiguslikult siduvaid akte. Iga seirekomitee koostab oma töökorra asjaomase liikmesriigi institutsioonilises, õiguslikus ja finantsraamistikus vastavalt määruse nr 1083/2006 artikli 63 lõigetele 1 ja 2. Liidu kohus ei ole aga pädev otsustama liikmesriigi ametiasutuse vastuvõetud akti seaduslikkuse üle.

ELTL artiklit 263 tuleb tõlgendada selliselt, et määruse nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1260/1999, ning määruse nr 1080/2006, mis käsitleb Euroopa Regionaalarengu Fondi ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1783/1999, alusel ja Euroopa territoriaalse koostöö edendamise eesmärgil koostatud rakenduskava raames esitatud kaebus seirekomitee otsuse peale jätta toetustaotlus rahuldamata ei kuulu Euroopa Liidu Üldkohtu pädevusse.

ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et määruse nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1260/1999, ning määruse nr 1080/2006, mis käsitleb Euroopa Regionaalarengu Fondi ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1783/1999, alusel ning kahe liikmesriigi vahel Euroopa territoriaalse koostöö edendamise eesmärgil koostatud rakenduskava seirekomitee poolt vastu võetud programmi juhend ei kujuta endast liidu institutsiooni, organi või asutuse õigusakti ning seetõttu ei ole Euroopa Liidu Kohus pädev hindama niisuguse juhendi sätete seaduslikkust.

Määrust nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1260/1999, tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus Euroopa territoriaalse koostöö edendamise eesmärgil kahe liikmesriigi koostatud rakenduskava seirekomitee poolt vastu võetud programmi juhendi säte, mis ei näe ette, et seirekomitee otsused toetustaotluste rahuldamata jätmise kohta kuuluksid edasikaebamisele liikmesriigi kohtus.

Kuna määruse nr 1083/2006 ja määruse nr 1080/2006, mis käsitleb Euroopa Regionaalarengu Fondi ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1783/1999, alusel ning Euroopa territoriaalse koostöö edendamise eesmärgil koostatud rakenduskava seirekomitee poolt programmi juhendi vastuvõtmine kujutab endast liidu õiguse kohaldamist harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, peab seirekomitee sealjuures järgima harta sätteid.

(vt punktid 65, 66, 76 ja resolutsiooni punkt 3)
Nii komisjoni 1996. aasta teatise trahvide määramata jätmise või vähendamise kohta kartellide puhul peatükid C ja D kui ka 2002. aasta teatise, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, punktid 21 ja 23 seavad trahvi, mis muidu oleks määratud, vähendamist võimaldavaks tingimuseks selle, et asjaomased ettevõtjad esitaksid komisjonile tõendeid, mis aitavad kaasa toimepandud rikkumise kindlakstegemisele. Teave, mis ei vasta tingimusele, et need ettevõtjad peavad aitama kaasa toimepandud rikkumise olemasolu kinnitamisele 1996. aasta koostööteatise tähenduses, ei saa endast kujutada tõendit, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus 2002. aasta koostööteatise punkti 21 tähenduses.

Juhul, kui ettevõtja, keda komisjon peab EÜ artikli 81 rikkumises vastutavaks, omandatakse teise ettevõtja poolt, mille raames ta säilitab tütarettevõtjana eraldiseisva majandusüksuse staatuse, peab komisjon võtma arvesse iga majandusüksuse enda käivet selleks, et kohaldada vajadusel 10% ülempiiri eelmise majandusaasta kogukäibest, mis on kindlaks määratud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teises lõigus.

Seega juhul, kui kaks ettevõtjat kujutasid endast eraldiseisvaid majandusüksuseid, enne kui ühest sai teise tütarettevõtja, ei saa neid pidada üheks ja samaks ettevõtjaks, mille struktuur ja finantssuutlikkus rikkumisega hõlmatud aja jooksul arenesid.

Artikli 23 lõikes 2 iga rikkumises osalenud ettevõtja käibe suhtes kehtestatud 10% ülempiiri eesmärk on eelkõige vältida, et sellest ülempiirist suurema trahvisumma määramine ületaks ettevõtja maksevõimet ajal, mil komisjon ta rikkumise eest vastutavaks tunnistas ja talle rahalise karistuse määras. Seda tõdemust toetab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 teine lõik, mis nõuab 10% ülempiiriga seoses, et see arvutataks komisjoni rikkumise eest karistavale otsusele eelnenud majandusaasta põhjal. See nõue on aga täidetud, kui see ülempiir määratakse kindlaks üksnes tütarettevõtja käibe põhjal seoses trahviga, mis on määratud ainult talle ajavahemiku suhtes enne tema omandamist emaettevõtja poolt.

Sama moodi ei saa äriühingut pidada vastutavaks rikkumiste eest, mille on temast sõltumatult toime pannud tema tütarettevõtjad enne nende omandamist, sest need tütarettevõtjad peavad vastutama ise oma rikkuva tegevuse eest enne nende omandamist, ilma et omandavat äriühingut saaks selle eest vastutavaks pidada.

(vt punktid 60–65)
Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Äriühingud – Direktiiv 2003/71 – Kohustus avaldada enne mis tahes väärtpaberite üldsusele pakkumist prospekt – Ulatus – Väärtpaberite sundmüük – Erand – Investorite diskrimineerimine – Puudumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/71, artikli 2 lõike 1 punkt d ja artikli 3 lõige 1)

Direktiivi 2003/71 väärtpaberite üldsusele pakkumisel või kauplemisele lubamisel avaldatava prospekti ja direktiivi 2001/34/EÜ muutmise kohta (muudetud direktiiviga 2008/11) artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kohustus avaldada enne mis tahes väärtpaberite üldsusele pakkumist prospekt ei kuulu kohaldamisele väärtpaberite sundmüügi korral.

Nimelt ei ole esiteks selles direktiivis väärtpaberite sundmüüki mainitud.

Teiseks on selle direktiivi eesmärkide põhituum investorite kaitse ning väärtpaberiturgude nõuetekohane toimimine ja areng. Ent toimingud, mis eelnevad otsusele müüa väärtpabereid sundmüügi korras, erinevad selgelt sellistest toimingutest, mida on direktiivis 2003/71 silmas peetud, eeskätt seetõttu, et sundmüügi eesmärk ei ole osaleda väärtpaberiturul majandustegevuses, vaid see piirdub vastava taotluse esitanud võlausaldajate õiguste tagamisega.

Eeltoodust järeldub, et väärtpaberite sundmüük ei kuulu nimetatud direktiivi eesmärkide hulka ega seetõttu selle kohaldamisalasse.

Viimaseks, kuna nende investorite olukord, kes ostavad väärtpabereid sundmüügi korras, ei ole sarnane selliste investorite olukorraga, kes ostavad väärtpabereid tavalise avaliku enampakkumise teel direktiivi 2003/71 artikli 2 lõike 1 punkti d tähenduses, ei ole tegemist ühtede investorite diskrimineerimisega võrreldes teiste investoritega.

(vt punktid 29, 33, 34, 36, 45, 49, 50 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑589/12

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

versus

GMAC UK plc

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

„Eelotsusetaotlus — Käibemaks — Kuues direktiiv 77/388/EMÜ — Artikli 11 C osa lõike 1 esimene lõik — Vahetu õigusmõju — Maksustatava summa vähendamine — Kahe tehingu tegemine, mis puudutab samu kaupu — Kaubatarned — Sõidukid, mis on antud liisingusse, mille valdus on tagasi võetud ning mis on enampakkumisel edasi müüdud — Õiguse kuritarvitamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 3. september 2014

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatav summa – Vähendamine osalise või täieliku mittetasumise korral – Mootorsõiduki liisingulepingu ülesütlemine, mis toob kaasa selle edasimüümise – Liikmesriik, mis keelab maksukohustuslasel tugineda sellise vähendamise osas direktiivi vahetuse õigusmõjule – Lubamatus – Tingimused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 11 C lõike 1 esimene lõik)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 11 C osa lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei või keelata maksukohustuslasel tugineda ühe tehingu puhul selle sätte vahetule õigusmõjule põhjusel, et see maksukohustuslane võib tugineda sama kaubaga seotud teise tehingu puhul siseriikliku õiguse sätetele ning nende sätete kumuleeruv kohaldamine viiks maksustamisel sellise üldise tulemuseni, mida siseriiklik õigus ega asjaomane direktiiv kummagi suhtes eraldi kohaldatuna ei ole ette näinud ega ole mõelnud ette nägema.

Nimelt, kuuenda direktiivi artikli 11 C osa lõike 1 esimesel lõigul on vahetu õigusmõju, olgugi et küsimus, kas maksukohustuslane võib pärast liisingulepingu esemeks oleva kauba tarnimist tugineda selles sättes ette nähtud maksustatava summa vähendamise õigusele, sõltub asjaolust, kas tema kliendid on osaliselt või täielikult jätnud täitmata selle lepingu raames võetud maksekohustuse.

Seega tuleb osalise või täieliku mittetasumise korral sõiduki liisingulepingu maksustatavat summat kohandada vastavalt maksukohustuslase poolt liisingulepingu raames tegelikult saadud tasule. Maksukohustuslase saadud tasu, mille kolmas isik talle teise tehingu – milleks on antud juhul liisinguvõtjalt tagasi võetud sõiduki müük enampakkumisel – raames maksab, ei mõjuta järeldust, mille kohaselt nimetatud maksukohustuslane võib liisingulepingu raames tugineda kuuenda direktiivi artikli 11 C osa lõike 1 esimese lõigu vahetule õigusmõjule.

(vt punktid 36, 42, 49 ja resolutsioon)
Iga liidu kodaniku õigus liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 45 lõikega 1, on ELTL artikli 20 lõike 2 esimese lõigu punktiga a tagatud õigus, mida tuleb teostada vastavalt ELTL artikli 20 lõike 2 teisele lõigule aluslepingutes määratletud tingimustel ja ulatuses ja nende alusel võetud meetmete kohaselt. Direktiiv 91/477 relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta, mis käsitleb ka relva valdajate, eelkõige jahimeeste ja laskesportlaste vaba liikumist, kujutab see endast sellist meedet.

Direktiivi 91/477 relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (muudetud direktiiviga 2008/51) tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad Euroopa tulirelvapassi väljastada vaid isikutele, kellel on luba vallata tulirelva küttimise või sportlaskmise eesmärgil.

Esiteks, antud direktiivi artikkel 3 välistab sõnaselgelt selle, et liikmesriikide võimaluse, võtta siseriiklikus õiguses rangemaid eeskirju kui direktiivis sätestatud, kasutamine võiks piirata liikmesriikide elanikele selle direktiivi artikli 12 lõikega 2 antud õigusi, nimelt jahimeeste ja laskesportlaste – kui nende valduses on Euroopa tulirelvapass, kuhu vastav tulirelv on kantud – õigusi ja kes võivad seetõttu teatud tingimustel olenemata direktiivi artikli 12 lõikes 1 kehtestatud menetlusest liikuda ühest kohast teise, ilma et nende suhtes rakendataks muid haldusformaalsusi.

Teiseks, asjaolu, et nimetatud pass väljastatakse isikule, kes siseriiklike sätete kohaselt juba on õiguspärane relva valdaja, annab alust eelduseks, et see ei asenda siseriiklikku luba relvade omandamise ja valdamise valdkonnas.

Kolmandaks, selle direktiivi artikli 1 lõige 4 viitab direktiivi II lisale, mis passis sisalduvate kohustuslike andmetega osas mainib konkreetselt küttimist ja sportlaskmist. Sellest tuleneb, et nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 4 eesmärk koostoimes artikli 12 lõikega 2 on lihtsustada küttimiseks või sportlaskmiseks mõeldud relvade vedamist.

(vt punktid 47, 48, 51, 52, 60 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑575/12

Air Baltic Corporation AS

versus

Valsts robežsardze

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administratīvā apgabaltiesa)

„Eelotsusetaotlus — Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Määrus (EÜ) nr 810/2009 — Artikli 24 lõige 1 ja artikkel 34 — Ühtne viisa — Ühtse viisa tühistamine või kehtetuks tunnistamine — Tühistatud reisidokumenti kinnitatud ühtse viisa kehtivus — Määrus (EÜ) nr 562/2006 — Artikli 5 lõige 1 ja artikli 13 lõige 1 — Kontrollid piiril — Sisenemise tingimused — Siseriiklikud õigusnormid, mis nõuavad kehtivasse reisidokumenti kinnitatud kehtiva viisa olemasolu”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 4. september 2014

Määruse nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri (viisaeeskiri), artikli 24 lõiget 1 ja artiklit 34 tuleb tõlgendada nii, et reisidokumendi tühistamine kolmanda riigi asutuse poolt ei too kaasa sellesse dokumenti kinnitatud ühtse viisa kehtetust. Nimelt on ühtne viisa kehtiv vähemalt seni, kuni lõpeb viisa kehtivusaeg, mille määras ühtse viisa väljaandmisel kindlaks viisa välja andnud liikmesriigi pädev asutus, kui viisat ei tühistata ega tunnistata kehtetuks enne viisa kehtivusaja lõppu vastavalt viisaeeskirja artiklile 34. Nimetatud artikli lõigetest 1 ja 2 nähtub, et ühtse viisa tühistamiseks või kehtetuks tunnistamiseks on vaja viisa välja andnud liikmesriigi või muu liikmesriigi pädeva asutuse eriotsust. Seega ei ole kolmanda riigi asutus pädev ühtset viisat tühistama. Pealegi on ainuke otseselt reisidokumenti puudutav viisa tühistamise põhjus viisaeeskirja artikli 32 lõike 1 punkti a alapunkti i kohaselt see, kui viisa väljaandmisel esitatud reisidokument oli vale, võltsitud või järeletehtud. Sellest tuleneb, et pärast viisa väljaandmist selle reisidokumendi tühistamine, millesse on kinnitatud viisa, ei kuulu põhjuste hulka, mis õigustaksid viisa tühistamist pädeva asutuse poolt. (vt punktid 32, 33, 35, 36 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 43)

Määruse nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) ning mida on muudetud määrusega nr 265/2010, artikli 5 lõiget 1 koostoimes artikli 13 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikide territooriumile kolmandate riikide kodanike sisenemise eeltingimuseks ei ole, et piiripunktis teostatava kontrolli ajal esitatud kehtiv viisa oleks tingimata kinnitatud kehtivasse reisidokumenti. (vt punkt 56 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mis kohustab lennuettevõtjaid lennupileti hinna eest igal juhul vedama mitte ainult reisijaid, vaid ka nende registreeritud pagasit, tingimusel et see pagas vastab teatavatele eeskätt kaaluga seotud nõuetele, ilma et niisuguse pagasi veo eest võiks nõuda mis tahes hinnalisa.

Nimelt siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt registreeritud pagasi veo eest makstav hind peab igal juhul olema arvestatud lennupileti baashinna sisse, keelab igasuguse erineva hinnakujundamise piletile, mis sisaldab õigust registreerida pagasit, ja piletile, mis niisugust võimalust ei anna. Seega on see õigusnorm vastuolus mitte ainult lennuettevõtjate õigusega vabalt kehtestada piletihinda reisijate veo eest lennuteenuse osutamisel, ning nende hindade kohaldamise tingimusi, vastavalt määruse nr 1008/2008 artikli 2 punktile 18 ja artikli 22 lõikele 1, vaid see võib seada kahtluse alla ka eeskätt selle määrusega taotletud eesmärgi, milleks on tagada niisuguste hindade tõhus võrdlus, kuna lennuettevõtjatel, keda niisugune siseriiklik õigusnorm mõjutab, ei ole lubatud kohaldada eraldi hindu registreeritud pagasi veoteenuse eest, samas kui mõne teise liikmesriigi õigusnormidele allutatud lennuettevõtjatel on see lubatud.

(vt punktid 45, 49 ja resolutsioon)
Kui tegemist on tuvastamisega, kas konkurentsivastane piirang võib kuuluda EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu alla põhjusel, et see on seonduv põhitehinguga, mis ei ole laadilt konkurentsivastane, siis tuleb uurida, kas nimetatud tehingu sooritamine on kõnealuse piirangu puudumisel võimatu. Asjaolu, et nimetatud tehingut on kõnealuse piirangu puudumise tõttu lihtsalt keerulisem sooritada või see on vähem kasumlik, ei saa tähendada seda, et sellega antakse piirangule „objektiivselt vajalik” laad, selleks et seda saaks lugeda seonduvaks. Niisugune tõlgendamine laiendaks seda mõistet aga piirangutele, mis ei ole põhitehingu sooritamiseks rangelt vajalikud. Selline tulemus kahjustaks EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu kasulikku mõju.

Kõnealuse tõlgenduse tulemusel ei ühendata esiteks tingimusi piirangu seonduvaks liigitamise kohta EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise eesmärgil ja teiseks EÜ artikli 81 lõike 3 raames nõutavat hädavajalikkuse kriteeriumi, selleks et keelatud piirangu puhul võiks teha erandi. Nimetatud kahel sättel on erinev eesmärk ja viimasena mainitud kriteerium puudutab küsimust, kas ettevõtjate vahelist kooskõlastamist, millel on märgatav kahjulik mõju turu konkurentsiparameetritele, nagu muu hulgas kaupade või teenuste hind, maht ja kvaliteet, mida seetõttu hõlmab EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu põhimõte, võib EÜ artikli 81 lõike 3 raames siiski lugeda hädavajalikuks, et parandada kaupade tootmist või levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi, võimaldades samal ajal tarbijatel saada sellest tulenevast kasust õiglase osa. Seevastu puudutab objektiivse vajalikkuse kriteerium küsimust, kas majandustegevuse iseseisvuse konkreetse piirangu puudumisel on oht, et sooritamata või läbi viimata jääb selline põhitehing või –tegevus, mis ei kuulu EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu alla ja mille suhtes nimetatud piirang on teisene. Nii võib üksnes põhitehingu toimimiseks igal juhul vajalikke piiranguid pidada seonduvate piirangute kohaldamisalasse kuuluvaks ning asjaolu, et nende seonduvate piirangute puudumine võib mõjutada põhitehingut negatiivselt, ei tähenda seega iseenesest, et seonduvaid tehinguid tuleb lugeda objektiivselt vajalikuks, kuna põhitehing suudab ka ilma nendeta toimida.

(vt punktid 91–94, 180)
Direktiiviga 91/676/EMÜ veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest soovitakse luua Euroopa Liidus vahendid, mis on vajalikud veekogude kaitsmiseks põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest.

Nende eesmärkide saavutamiseks on liikmesriigid direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt kohustatud välja töötama ja käivitama määratud tundlike alade suhtes tegevusprogrammid.

Direktiivi 91/676 põhjendus 11 näeb ette, et sellised tegevusprogrammid peaksid hõlmama meetmeid kõikide lämmastikväetiste kasutamise piiramiseks põllumajandusmaal ning eelkõige määrama konkreetselt kindlaks sõnniku kasutamise piirmäärad.

Direktiivi 91/676 artikli 5 lõike 4 punktide a ja b kohaselt peavad need tegevusprogrammid, mille rakendamine on liikmesriikide ülesanne, täpsemalt sisaldama selle direktiivi II ja III lisas sätestatud teatavaid kohustuslikke meetmeid.

Direktiivi 91/676 artikli 5 lõike 3 punktide a ja b ning II lisa punkti A alapunkti 1 kohaselt võetakse nendes tegevusprogrammides arvesse parimaid olemasolevaid teaduslikke ja tehnilisi andmeid ning iga regiooni füüsilisi, geoloogilisi ja klimaatilisi tingimusi.

Kuigi liikmesriikidel on direktiivi 91/676 nõuete rakendamise täpsete tingimuste valikul teatav tegutsemisruum, on nad igal juhul kohustatud jälgima, et saavutatakse selle direktiivi ja järelikult liidu keskkonnapoliitika eesmärgid vastavalt ELTL artikli 191 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele.

Peale selle on liikmesriikidel ka sellise direktiivi raames nagu direktiiv 91/676, mis sätestab tehnilised eeskirjad keskkonnaõiguse valdkonnas, selleks et vastata täielikult õiguskindluse nõudele, eriline kohustus tagada, et nende kõnealust direktiivi ülevõtvad õigusaktid oleksid selged ja täpsed.

(vt punktid 25–31)
Ilma et see mõjutaks komisjoni kohustust kanda tõendamiskoormist, mis tal lasub ELTL artiklis 258 ette nähtud menetluse raames, ei takista miski komisjonil niisuguse lahkneva tõlgenduse korral esitada asjaomase liikmesriigi kohustuste väidetava rikkumise tuvastamiseks Euroopa Kohtule hagi, tuginedes mitmele olukorrale, mis on komisjoni arvates liidu õigusega vastuolus, isegi kui ta kõiki neid olukordi ammendavalt ei nimeta.

Seega tuleneb tõlgendus, mille asjaomane liikmesriik on andnud liidu õigusnormile ja mis ei vasta komisjonipoolsele tõlgendusele, selle liikmesriigi territooriumil kehtivast halduspraktikast, mille olemasolu ei ole vaidlustatud, ehkki see ei ole üleüldine praktika. Järelikult asjaolu, et komisjon on viidanud oma argumentide põhjendamiseks üksnes mõnele näitele sellest praktikast, ei jäta tema hagi ilma selgusest, mis on hagi eseme hindamiseks vajalik.

Sellega seoses, kuigi komisjon toob oma hagiavalduse resolutsioonis välja näitena olukordi, mis tema arvates kirjeldavad asjassepuutuvale liikmesriigile ette heidetud rikkumist, ja ehkki need näited ei sisaldu liikmesriigile saadetud põhjendatud arvamuse resolutsioonis, ei saa sellist täiendust pidada hagi eseme laiendamiseks, kuivõrd hagi ese piirdub jätkuvalt kohustuste rikkumise tuvastamisega.

(vt punktid 25–27)