Sektoriülene kutseühingute keskliit, mille ülesanne on muu hulgas selliste ettevõtjate huvide esindamine ja kaitse, kes tegelikult said maksueeskirjade alusel antud abi, ja kes pealegi võttis osa haldusmenetlusest, mille tulemusena vaidlusalused otsused vastu võeti, on tõendanud, et tal on huvi astuda menetlusse, milles on arutusel tühistamishagi komisjoni otsuste peale, millega maksuvabastuse eeskirjad tunnistatakse ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks ning määratakse väljamakstud abi tagastamine.

Esindusühenduste puhul, mille eesmärk on oma liikmete õiguste kaitse kohtuasjades, milles kerkivad nende liikmeid puudutada võivad põhimõttelised küsimused, on nende menetlusse astumise õiguse laia tõlgendamise mõte võimaldada kohtuasjade tausta paremat hindamist, vältides samas liiga suurt hulka üksikuid menetlusse astujaid, mis võib ohustada menetluse tõhusust ja ladusat kulgu.

Asutamisleping näeb ette erinevad menetlused vastavalt sellele, kas tegu on olemasoleva või uue abiga. Kui EÜ artikli 88 lõike 3 alusel tuleb uuest abist komisjoni eelnevalt teavitada ja seda ei tohi rakendada enne, kui nimetatud menetluse järgi on tehtud lõplik otsus, siis olemasolevat abi võib vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 1 kehtivas korras anda seni, kuni komisjon ei ole seda tunnistanud ühisturuga kokkusobimatuks. Olemasoleva abi kohta võib seega vajaduse korral teha vaid sellise kokkusobimatuks tunnistamise otsuse, millel on õiguslikud tagajärjed tulevikus.

Määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ artikli 88 kohaldamiseks, artikli 1 punkti b alapunkt v näeb ette, et olemasolev abi on eeskätt „abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud”.

Riigiabi üle asutamislepingu ja määrusega nr 659/1999 selliselt ette nähtud järelevalve raames ei saa nõustuda sellega, et meetme olemasolevaks abiks kvalifitseerimise küsimuses võib komisjon teha vaikimisi otsuse, millega ta võtab seisukoha, et teatud meede, millest ei ole teatatud, ei olnud selle kehtestamise ajal riigiabi.

Pelgalt institutsiooni vaikimine ei saa ju tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad puudutada õigussubjekti huve, välja arvatud juhul, kui selline tagajärg on ühenduse õigusnormiga otseselt ette nähtud. Teatud konkreetsetel juhtudel näeb ühenduse õigus ette, et institutsiooni vaikimine võrdub otsusega, juhul kui sel institutsioonil on palutud võtta seisukoht ja ta ei ole seda kindlaksmääratud tähtaja jooksul teinud. Kui aga puuduvad sellised sõnaselged sätted, mis määraksid kindlaks tähtaja, mille lõppedes loetakse otsus vaikimisi vastu võetuks, ja määratleksid otsuse sisu, siis ei saa institutsiooni tegevusetust võrdsustada otsusega, seadmata sellega kahtluse alla asutamislepinguga loodud õiguskaitsevahendite süsteemi.

Riigiabi valdkonda reguleerivad eeskirjad ei näe ette, et komisjoni vaikimine tähendaks vaikimisi tehtud otsust abi puudumise kohta, eriti kui asjaomastest meetmetest ei ole komisjonile teatatud. Komisjon, kes on ainupädev tuvastama abi võimalikku kokkusobimatust ühisturuga, on kohustatud võtma riikliku meetme esialgse uurimise lõpul asjaomase liikmesriigi suhtes vastu otsuse, millega tuvastatakse kas abi puudumine, abi kokkusobivus ühisturuga või siis vajadus algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus. Niisugune otsus ei saa olla tehtud vaikimisi ja tuleneda komisjoni vaikimisest.

Kuigi komisjon ei algatanud suhteliselt pika aja jooksul ametlikku uurimismenetlust kõnesoleva riikliku meetme suhtes, ei saa ainuüksi see lihtne tõsiasi muuta seda meedet – kui tegu on abiga – objektiivselt olemasolevaks abiks. Ebakindlust, mis võis selles suhtes valitseda, võib kõige enam pidada abisaajate õiguspäraste ootuste tekitajaks, mis takistab minevikus antud abi tagasinõudmist.

(vt punktid 133, 134, 148–153)