KOHTUJURISTI ETTEPANEK

YVES BOT

esitatud 11. septembril 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-408/04 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Salzgitter AG

„Apellatsioonkaebus — Riigiabi — Komisjoni nõusolek vastavalt EÜ asutamislepingule — Terasetootja — ST artikli 4 punkt c, ST artiklid 67 ja 95 — ESTÜ asutamisleping — EÜ asutamisleping — Teraseabikoodeksid — Samaaegne kohaldamine — Abi kokkusobimatus — Antud abist teatamise kohustus — Komisjonile teatamata jätmine — Komisjoni reaktsiooni kauaaegne puudumine — Tagastamisotsus — Õiguskindluse põhimõte — Õiguspärase ootuse kaitse — Kaitseõigus — Põhjendamiskohustus”

1. „Härra esimees, kohtunikud Täna meie tähelepanu nõudev kohtuasi puudutab Euroopa Söe- ja Teraseühenduse[ ( 2 )] asutamislepingus riigiabi käsitlevate sätete kohaldamist. […] […] […] tähtis on […] lahendada ühelt poolt ST artikli 4 punktis c kehtestatud keeldude ja teiselt poolt ST artikli 67 süstemaatilise piiritlemise küsimused. See on probleem, mida — nagu teada — on ESTÜ asutamislepingu tõlgendajad püüdnud juba pikka aega lahendada. […] […]” ( 3 )

2. Nagu seda tegi enne teda kohtujurist M. Lagrange 5. novembri 1960. aasta ettepanekus kohtuasjas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet ( 4 ), juhib kohtujurist K. Roemer Euroopa Kohtu tähelepanu ST artikli 4 ja ST artikli 67 kohaldamisalade piiritlemise keerukale küsimusele.

3. ST artikli 4 punktis c kehtestatakse terase- ja söetööstusettevõtjatele riigiabi andmise põhimõtteline keeld. ST artikliga 67 püütakse vältida konkurentsimoonutusi, mida võib tekitada liikmesriikide teatav poliitika.

4. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtult taas seisukohta nende kahe sätte ulatuse ja kohaldatavuse kohta. Kuigi seda õigusküsimust on arutatud juba väga ammusest ajast, ei ole Euroopa Kohus seda minu arvates kunagi sõnaselgelt lahendanud.

5. Käesolevas kohtuvaidluses kajastab küsimus kahte tüüpi raskusi, mis esinesid Euroopa Söe- ja Teraseühenduse (edaspidi „ESTÜ”) asutajatel riigiabi kontrollimise eraldiseisva süsteemi rajamisel ja rakendamisel.

6. Esiteks tekitas raskusi ESTÜ asutamislepinguga rajatud ühisturule omane dünaamilisus. Seega tuli ST artikli 4 punktis c sätestatud põhimõtteline riigiabikeeld kohandada sellise poliitika vajadustele, mis pidi ennekõike lahendama söe- ja terasetööstuse struktuurilisi probleeme. Selleks võttis Euroopa Ühenduste Komisjon vastu erinevad teraseabikoodeksid. ( 5 )

7. Teiseks tekitas raskusi ESTÜ asutamislepinguga teostatud osaline integratsioon. Lepingule alla kirjutades loobusid liikmesriigid oma pädevusest terase- ja söeturu rajamise ja toimimise alal, kuid säilis nende vastutus oma üldise majanduspoliitika eest. ST artikkel 67 võimaldas erinevaid poliitikavaldkondi koordineerida, et kaitsta ühisturgu igasuguste konkurentsimoonutuste eest. Euroopa Majandusühenduse (EMÜ) ( 6 ) sünd 25. märtsil 1957 siiski muutis seda seisu. Uue ühenduse asutamine tõstatas küsimuse kahe õiguskorra, ESTÜ ja EÜ kooseksisteerimise ning nende riigiabi kontrollimise süsteemi kooskõlastamise kohta.

8. Käesolevas kohtuvaidluses tõstatub veel teine — ja läbivam — küsimus, sest see puudutab ESTÜ ja EÜ riigiabi kontrollimise süsteemide eristamist. Probleem seondub õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete järgimisega, kui komisjon annab siseriiklikele ametiasutustele korralduse ettevõtjale ebaseaduslikult antud abi tagasinõudmiseks.

9. Käesolevas kohtuasjas võtsid Saksa ametiasutused 5. augustil 1971 vastu seaduse endise Saksa Demokraatliku Vabariigiga ja endise Tšehhoslovakkia Vabariigiga külgnevate piirialade (edaspidi „Zonenrandgebiet”) arengu toetamise kohta. ( 7 ) See seadus nägi ette maksusoodustusi selles piirkonnas asuvate ettevõtjate investeeringute puhul. Komisjon kiitis kõnesoleva seaduse ning ka selle järgnevad muudatused EÜ artiklite 87 ja 88 alusel heaks.

10. Teraseettevõtjale Salzgitter AG — Stahl und Technologie ( 8 ) võimaldati ZRFG alusel eriamortisatsiooni ja maksuvabu reserve. ( 9 ) Komisjon sätestas otsusega 2000/797/ESTÜ ( 10 ), et vaidlusalused meetmed kujutavad endast söe- ja teraseturuga kokkusobimatut riigiabi (artikkel 1) ning andis Saksamaa Liitvabariigile korralduse Salzgitterile ebaseaduslikult antud abi tagasi nõuda (artiklid 2 ja 3).

11. Selle otsuse peale esitas Salzgitter Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule tühistamishagi. Esimese Astme Kohus tühistas 1. juuli 2004. aasta otsusega kohtuasjas Salzgitter vs. komisjon ( 11 ) vaidlusaluse otsuse osaliselt, leides, et komisjon ei saa nõuda abi saanud ettevõtjale antud abi tagastamist, rikkumata seejuures õiguskindluse põhimõtet.

12. Selle kohtuotsuse peale on nüüdseks esitatud kaks apellatsioonkaebust.

13. Esmase apellatsioonkaebuse esitas komisjon ja selles taotletakse vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist osas, milles sellega tühistati vaidlusaluse otsuse sätted kõnesoleva abi tagastamise kohta. See tõstatab kolm küsimust.

14. Esimene puudutab kohaldatava õigusliku raamistiku selgust ja eelkõige sellest abist teatamise kohustust.

15. Teine küsimus puudutab komisjoni käitumist riigiabi kontrollimisel. Küsimus on, kas see institutsioon rikkus oma haldusvastutust teostades talle pandud hoolsuskohustust, kui ta ei tuvastanud abi saanud ettevõtja saadetud dokumentide läbivaatamisel kõnesolevast abist teatamata jätmist ega algatanud sel juhul ettenähtud menetlust.

16. Kolmas küsimus puudutab õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete järgimist, kui komisjon annab korralduse ebaseaduslikult antud abi tagastada. Küsimus on, kas antud kohtuasjas Esimese Astme Kohtu täheldatud eriasjaoludel on komisjonil õigus nõuda kõnesoleva abi tagastamist, rikkumata seejuures õiguskindluse põhimõtet. Euroopa Kohus peab otsustama, kas komisjoni aktid või käitumine võisid tekitada abi saanud ettevõtjas õiguspärase ootuse, mis takistaks komisjonil nõuda Saksamaa Liitvabariigilt abi tagasinõudmist ja Salzgitterilt selle tagasimaksmist.

17. Vastuapellatsiooni esitas Salzgitter ja sellega taotletakse vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist osas, millega lükati tagasi tema tühistamisväited kõnesoleva abi kvalifitseerimise ja selle ühisturuga kokkusobivuse kohta. Selle apellatsioonkaebuse toetuseks astub menetlusse Saksamaa Liitvabariik.

18. Kõnesoleva apellatsioonkaebuse raames vaidlustab Salzgitter Esimese Astme Kohtu hinnangu ST artiklite 4 ja 67 ulatuse ja kohaldatavuse kohta. Euroopa Kohtult küsitakse, kas ST artikli 4 punkt c on teraseettevõtjale antud abi suhtes kohaldatav, kui abi kuulub üldisesse abisüsteemi, mille komisjon on eelnevalt EÜ asutamislepingu alusel heaks kiitnud, või kas selle meetme rakendamine kuulub ST artikli 67 kohaldamisalasse.

19. Ma teen esiteks ettepaneku Salzgitteri vastuapellatsioon rahuldamata jätta. Ma selgitan, miks Esimese Astme Kohus ei rikkunud minu arvates õigusnormi, kui ta otsustas ühelt poolt, et komisjon võis kõnesoleva abi söe ja terase ühisturuga kokkusobimatuks kuulutamiseks õigusega tugineda ST artikli 4 punktile c, ning teiselt poolt, otsustades, et komisjon oli vaidlusaluses otsuses täielikult täitnud põhjendamiskohustust.

20. Teiseks teen Euroopa Kohtule ettepaneku rahuldada komisjoni esitatud esmane apellatsioonkaebus. Järgnevas arutluses näitan ma, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et kõnesolevast abist teatamise kohustus ei tulenenud kohaldatavast õiguslikust raamistikust selgelt. Selgitan, miks ma leian, et see kohustus oli selge ja tingimusteta, ning miks vaidlusalune otsus, millega anti korraldus kõnesolev abi tagastada, ei rikkunud õiguskindluse põhimõtet ega abi saanud ettevõtja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.

21. Öeldust lähtudes esitan Euroopa Kohtule järeldused, mis tuleks teha antud kohtuasjas toime pandud õigusnormi rikkumisest.

I. Õiguslik raamistik

22. ESTÜ asutamisleping keelab põhimõtteliselt teraseettevõtjatele riigiabi anda. Selle artikli 4 punktis c sätestatakse, et söe ja terase ühisturuga on kokkusobimatud ja ühenduse piires selle lepinguga ette nähtud tingimustel kaotatud ja keelatud „riikide antavad subsiidiumid või abi või nende määratavad erimaksud mis tahes vormis”.

23. ST artikkel 67 on sõnastatud järgmiselt: „1. Asjaomane valitsus peab teatama komisjonile kõigist liikmesriigi meetmetest, millel võib olla märgatav mõju konkurentsitingimustele söe- ja terasetööstuses. 2. Kui meede suurendab oluliselt tootmiskulude erinevust, mille põhjuseks ei ole tootlikkuse muutus ja mis võib põhjustada tõsist turu tasakaalustamatust, võib komisjon pärast nõuandekomitee ja nõukoguga konsulteerimist rakendada järgmisi meetmeid: — kui liikmesriigi meede mõjutab kahjulikult selle riigi jurisdiktsiooni all olevaid söe- või teraseettevõtjaid, võib komisjon lubada anda neile abi, mille suurus, tingimused ja kestus määratakse kindlaks kokkuleppel komisjoniga. […] — kui liikmesriigi meede mõjutab kahjulikult teiste liikmesriikide jurisdiktsiooni all olevaid söe- või teraseettevõtjaid, adresseerib komisjon talle soovituse, et korvata seda mõju meetmetega, mida asjaomane liikmesriik peab oma majanduse tasakaalu seisukohalt kõige sobivamateks. 3. Kui selle liikmesriigi tegevus vähendab tootmiskulude erinevust erieeliste andmise või erimaksude kehtestamisega tema jurisdiktsiooni all olevatele söe- ja teraseettevõtjatele, võrreldes sama riigi teiste tööstusharudega, on komisjon pärast nõuandekomitee ja nõukoguga konsulteerimist volitatud andma sellele riigile vajalikke soovitusi.”

24. ST artikli 95 esimese lõigu kohaselt võib komisjon nõukogu ühehäälsel nõusolekul ja pärast nõuandekomiteega konsulteerimist vastu võtta otsuse või soovituse, „[k]ui […] lepingus käsitlemata juhtudel osutub […] otsus või soovitus vajalikuks, et artikli 5 kohaselt saavutada söe ja terase ühisturul mõnda artiklites 2, 3 ja 4 määratletud ühenduse eesmärki”. ST artikli 95 teise lõigu kohaselt määratakse võimalikud sanktsioonid sama otsuse või soovitusega, mis võetakse vastu samasuguses korras.

25. Peale selle näeb ST artikli 95 kolmas lõik ette, et „kui kogemus näitab, et […] asutamislepingu rakenduskorras esineb ettenägematuid raskusi, või kui majandus- või tehnilised tingimused on oluliselt muutunud, mis mõjutab otseselt söe ja terase ühisturgu, millest tingitult on vaja kohandada komisjonile antud volituste täitmise eeskirju, võib neisse teha vajalikke muudatusi, ilma et need piiraksid artiklite 2, 3 ja 4 kohaldamist või mõjutaksid komisjoni ja teiste ühenduse institutsioonide volituste vahekorda”. ST artikli 95 neljanda lõigu kohaselt koostatakse nende muudatuste kohta komisjoni ja nõukogu kokkuleppel ettepanekud, mis esitatakse Euroopa Kohtule arvamuse avaldamiseks.

26. ST artikli 95 esimese ja teise lõigu alusel võttiski komisjon vastu kuus üldkohaldatavat otsust, mida nimetatakse ühiselt „teraseabikoodeksiteks”.

27. Nende koodeksite eesmärk oli lahendada ühenduse terasesektoris valitsev kriisiolukord, lubades piiratud juhtudel anda terasetööstusele riigiabi, tehes sel viisil erandi ST artikli 4 punktis c kehtestatud rangest ja täielikust keelust. Nimetatud koodekseid on turu konjunktuuriprobleemide lahendamiseks järjest kohandatud.

28. Nendes koodeksites sätestatakse, mis tingimustel võivad liikmesriigid anda terasetööstusele abi, mis on ühisturuga kokkusobiv. Neis määratletakse terasetööstusele antava abi mõiste, kehtestatakse abi andmise tingimused ja menetlussätted abist komisjonile teatamise kohta. Koodeksite kohaldamisalast välja jääva abi suhtes jääb kehtima ST artikli 4 punktis c kehtestatud põhimõtteline keeld.

29. Esimene teraseabikoodeks kehtestati komisjoni otsusega nr 257/80/ESTÜ ( 12 ). See oli kohaldatav 31. detsembrini 1981. Selle esimese koodeksi neljanda põhjenduse kohaselt oli koodeksi eesmärk luua süsteem, mis lubab anda eriabi terasetööstusele ammendavalt loetletud juhtudel, kusjuures üldiste ja piirkondlike abisüsteemide kohaldamist terasetööstusele kontrollis endiselt komisjon ST artikli 67 ning EÜ artiklite 87 ja 88 alusel. ( 13 )

30. Esimene koodeks asendati teise teraseabikoodeksiga, mis kehtestati komisjoni otsusega nr 2320/81/ESTÜ ( 14 ), mis oli kohaldatav 31. detsembrini 1985. Selles teises koodeksis kehtestati rangemad eeskirjad, millega nähti ette abi järkjärguline kaotamine. Sellega loodi üldine ühenduse süsteem, mis tagas „[i]gasuguse liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest terasetööstusele ükskõik missugusel kujul antava abi, nii üldise kui ka eriabi” ( 15 ) ühetaolise käsitlemise.

31. 1. jaanuaril 1986 jõustus kolmas teraseabikoodeks ( 16 ). Komisjon heidabki Saksamaa Liitvabariigile ette kõnesoleva abi andmist sellest kuupäevast alates.

32. Kolmanda koodeksi artikli 1 lõige 1 sätestab: „[l]iikmesriigi või tema piirkondlike või kohalike ametiasutuste poolt või riigi vahenditest terasetööstusele mis tahes vormis antav abi, nii eri- kui ka üldine abi, on käsitletav ühenduse abina, mis seetõttu on ühisturuga kokkusobiv vaid juhul, kui see vastab abikoodeksi artiklitele 2–5[ ( 17 )]”.

33. Nimetatud koodeksi artikli 6 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Komisjoni teavitatakse aegsasti abi andmise või muutmise kavadest, et ta jõuaks esitada oma seisukoha kavandatud abi andmise või artiklites 2–5 osutatud abi muutmise kohta. Samuti teavitatakse teda kõigist kavadest kohaldada terasesektorile abikorda, mille kohta ta on juba võtnud seisukoha EMÜ asutamislepingu alusel. […]”

34. Kolmanda koodeksi artikli 6 lõike 2 kohaselt teavitatakse komisjoni ka liikmesriikide, kohalike omavalitsuste või muude üksuste mis tahes majandusliku sekkumise kavadest (osaluse omandamine, kapitalitoetused või samalaadsed meetmed), mis hõlmavad riigi vahendite eraldamist terasetööstusettevõtjatele. Komisjon teeb kindlaks, kas nimetatud sekkumised sisaldavad abi elemente, ning juhul kui sisaldavad, hindab nende vastavust kolmanda koodeksi artiklitele 2–5.

35. Nimetatud kolmanda koodeksi kehtivuse lõppemisel 31. detsembril 1988 jõustus neljas ja seejärel viies teraseabikoodeks. ( 18 )

36. Nagu kolmas koodeks, on ka need koodeksid kohaldatavad igasuguse abi suhtes, mida liikmesriigid annavad terasetööstusele, olenemata sellest, kas tegemist on üldise või eriabiga. Koodeksites nähakse liikmesriikidele ette samad menetlussätted teraseettevõtjate abistamiseks kavandatud finantsmeetmetest teatamiseks.

37. Komisjoni algatatud menetluse ajal oli kohaldatav kuues — seeria viimane — teraseabikoodeks. See kehtestati komisjoni otsusega nr 2496/96/ESTÜ ( 19 ). Nimetatud koodeks oli kohaldatav 1. jaanuarist 1997 kuni 22. juulini 2002.

38. Kuuenda koodeksi artikkel 1 „Põhimõtted” sätestab: „1. Liikmesriigi või tema piirkondlike või kohalike ametiasutuste poolt või riigi vahenditest terasetööstusele mis tahes vormis antav abi, nii eri- kui ka üldine abi, on käsitletav ühenduse abina ja seega ühisturuga kokkusobivana vaid juhul, kui see vastab abikoodeksi artiklitele 2–5[ ( 20 )]. […] 3. Käesolevas otsuses käsitletud abi võib anda ainult artiklis 6 sätestatud korras ning väljamakseid ei tohi teha pärast 22. juulit 2002.”

39. Nimetatud koodeksi artikkel 6 „Menetlus” näeb ette, et projektidest sama koodeksi artiklites 2–5 sätestatud toetuste andmiseks või riigi vahendite eraldamiseks terasetööstusettevõtjatele tuleb teatada komisjonile, kes hindab nende kokkusobivust ühisturuga. Kuuenda koodeksi artikli 6 lõike 4 esimese lõigu kohaselt võib kavandatud meetmeid rakendada ainult komisjoni nõusolekul ja tema määratud tingimusi järgides.

40. Kuuenda koodeksi artikli 6 lõige 5 näeb ette, et kui komisjon leiab, et teatud rahastamismeede on käsitatav riigiabina, või kui ta kahtleb teatud abi vastavuses selle koodeksi sätetele, teatab ta sellest asjassepuutuvale liikmesriigile ja teeb asjaomastele pooltele ning teistele liikmesriikidele ettepaneku esitada oma märkused. Kui komisjon sedastab pärast märkuste saamist, olles andnud asjaomasele liikmesriigile võimaluse neile vastamiseks, et kõnealune meede kujutab endast nimetatud koodeksi sätetele mittevastavat abi, võtab ta vastu otsuse hiljemalt kolme kuu jooksul pärast soovitud meetme hindamiseks vajaliku teabe saamist. Kui liikmesriik nimetatud otsust ei järgi, kohaldatakse EÜ artikli 88 sätteid.

41. Alates ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemisest 23. juulil 2002 hinnatakse teraseettevõtjatele ja ka söetööstusettevõtjatele antavat abi EÜ asutamislepingu eeskirjade järgi.

II. Vaidluse aluseks olevad asjaolud

42. Salzgitter on ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluv terasetööstusettevõtja. ( 21 )

A. ZRFG-s kehtestatud maksumeetmed

43. ZRFG võeti Saksamaal vastu 5. augustil 1971.

44. Selle seaduse ning selle hilisemad muudatused kiitis komisjon heaks, olles uurinud selles sätestatud meetmeid EÜ artiklite 87 ja 88 seisukohast. ( 22 ) Nimetatud seadus oli kohaldatav kõikides majandussektorites. Seega oli tegemist üldise abisüsteemiga üldise abi andmiseks söe- ja terasesektoris. ZRFG kehtivus lõppes 1995. aastal.

45. Selle seaduse artiklis 3 nähti ette maksusoodustused eriamortisatsiooni ja maksuvabade reservide vormis investeeringute puhul, mida tehti Zonenrandgebiet’is asuvatesse ettevõtetesse. Eriamortisatsioon tähendas abi saanud ettevõtjatele võimalust kanda oma bilanssi esimestel aastatel pärast kõnealuseid investeeringuid subsideeritava investeeringuna suurem amortisatsioonisumma kui üldreeglina lubatud. See tõi ettevõtjale esimestel investeeringujärgsetel aastatel kaasa väiksema maksubaasi ja seega rohkem likviidseid vahendeid, tagades talle varalise kasu. Samasugust kasu sai ettevõtja maksuvabade reservide kaudu. Kuid eriamortisatsioon ja maksuvabad reservid ei olnud kumuleeritavad.

46. ZRFG § 3 oli vahet tegemata kohaldatav kõikidele tegevusvaldkondadele, iga liiki investeeringutele kas vallas- või kinnisvarasse ning kõikidele ettevõtjatele, olenemata suurusest, tegevusalast või asukohast. Üks nimetatud paragrahvis sätestatud abimeetmete kohaldamiseks vajalik tingimus oli aga see, et ettevõtted, millesse investeeritakse, peavad asuma Zonenrandgebiet’is.

B. Kuuenda koodeksi artikli 6 lõikes 5 ette nähtud uurimismenetluse algatamine ja vaidlusaluse otsuse vastuvõtmine

47. Kui komisjon oli praegu Salzgitteri kontserni kuuluva äriühingu Preussag Stahl AG raamatupidamise aastaaruande põhjal avastanud, et aastatel 1986–1995 on sellele äriühingule antud korduvalt riigiabi ZRFG § 3 alusel, teatas ta 3. märtsi 1999. aasta kirjaga Saksamaa Liitvabariigile oma otsusest algatada kuuenda koodeksi artikli 6 lõikes 5 ette nähtud menetlus seoses abiga, mida see liikmesriik on andnud Salzgitterile. ( 23 )

48. 28. juunil 2000 võttis komisjon ST artikli 4 punkti c ja kuuenda koodeksi alusel vastu vaidlusaluse otsuse.

49. Selle otsuse artiklis 1 tuvastas komisjon, et Salzgitterile ZRFG § 3 alusel eriamortisatsiooni ja maksuvabade reservide kujul antud abi, mida võimaldati vastavalt 484 miljoni ja 367 miljoni Saksa marga suuruse abikõlbliku baasi kohta, on ühisturuga kokkusobimatu riigiabi.

50. Nimetatud otsuse artiklite 2 ja 3 kohaselt andis komisjon Saksamaa Liitvabariigile korralduse kõnesolev abi Salzgitterilt tagasi nõuda.

III. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

51. Salzgitter esitas hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 21. septembril 2000, paludes vaidlusaluse otsuse tühistamist. Esimese Astme Kohtu neljanda, laiendatud koja esimees lubas 29. märtsi 2001. aasta määrusega ( 24 ) Saksamaa Liitvabariigil Salzgitteri nõuete toetuseks menetlusse astuda.

52. Tühistamishagi põhjenduseks esitas abi saanud ettevõtja kaheksa väidet. Esimese Astme Kohus uuris enne vaidlusaluse otsuse osalist tühistamist esimest, teist, kolmandat ja seitsmendat väidet.

53. Esimeses väites heitis Salzgitter komisjonile ette, et too eksis, pidades ZRFG § 3 ette nähtud eriamortisatsiooni ja maksuvabu reserve riigiabiks. Esimese Astme Kohus lükkas selle väite tagasi, leides, et kõnesolev abi on ST artikli 4 punkti c tähenduses riigiabi.

54. Teise väitega heitis Salzgitter komisjonile ette ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 väära tõlgendamist ning eelkõige eksimist nende kohaldamisala hindamisel. Esimese Astme Kohus lükkas selle väite tagasi, jäädes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103–118 esitatud põhjendustele kindlaks. Olles Euroopa Kohtu praktika põhjal välja toonud nende kahe sätte ulatuse, meenutas Esimese Astme Kohus, et ST artikli 4 punkt c ja ST artikkel 67 on kohaldatavad kahes eri valdkonnas ning viimati nimetatud artikkel ei puuduta riigiabi.

55. Seejärel rõhutas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–115, et ebakindlus seoses muutustega komisjoni otsustuspraktikas ei muuda seda tõsiasja. Ta täpsustab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115, et kui alates teisest koodeksist käsitleti koodeksites igasugust terasetööstusele antavat abi, nii üldist kui ka eriabi, oli selle täpsustuse eesmärk lihtsalt taastada ST artikli 4 punkti c algne ulatus, sest nimetatud säte ei erista keelatud abi liike.

56. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 otsustas Esimese Astme Kohus, et komisjonil oli õigus, kui ta märkis vaidlusaluses otsuses, et kohaldada tuleb ST artikli 4 punkti c, mitte ST artiklit 67, ning ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 teise väite tagasi.

57. Kolmandas väites heitis Salzgitter komisjonile ette ST artikli 95 kohaldamata jätmist uurimisel, kas kõnesolevaid maksumeetmeid võib lugeda ühisturuga kokkusobivaks. Esimese Astme Kohus lükkas selle väite tagasi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 136–147, et komisjon ei olnud teinud ST artikli 95 kohaldatavuse hindamisel ilmset viga.

58. Neljanda ja viienda väitega heitis Salzgitter komisjonile ette kaalutlusvigu teatavate investeerimisprojektide kvalifitseerimisel. Kuuendas väites oli ta seisukohal, et komisjon oli samuti teinud kaalutlusvea kasutatava diskontomäära kindlaksmääramisel. Neid väiteid Esimese Astme Kohus ei uurinud.

59. Seitsmendas väites leidis Salzgitter, et komisjon oli rikkunud õiguskindluse põhimõtet, kui ta andis Saksamaa Liitvabariigile korralduse ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagasi nõuda. Esimese Astme Kohus otsustas kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161, et aegumistähtaja puudumise tõttu ega ka põhjusel, et kõnesolevast riigiabist ei olnud eelnevalt teatatud, ei saa välistada õiguskindluse põhimõtte rikkumist komisjoni poolt. Ta rõhutas ühtlasi selle kohtuotsuse punktis 163, et Salzgitterit ei saa pidada vastutavaks selle eest, et abist ei teatatud, kuivõrd abi saanud ettevõtja ei ole riigiabi valdkonnas komisjoniga suhtlema kohustatud osapool. Seejärel meenutas Esimese Astme Kohus kõnesoleva kohtuotsuse punktides 165 ja 166, et kuigi Euroopa Kohus on tõepoolest välistanud võimaluse, et abi saajal võiks olla õiguspärane ootus riigiabi eelkontrolli korda rikkudes antud abi seaduslikkuse suhtes, ei tugine Salzgitter antud juhul riigiabi seaduslikkuse õiguspärasele ootusele, vaid õiguskindluse põhimõtte rikkumisele, mis ei ole piiratud abisaaja õiguspärase ootuse eelduseks olevate tingimustega.

60. Olles meenutanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168–173 komisjoni lähenemisviisi arengut kolmes esimeses teraseabikoodeksis, otsustas Esimese Astme Kohus selle otsuse punktis 174, et: „[…] teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisele järgnenud olukorda [iseloomustavad] järgmised komisjoni süül tekkinud ebakindluse ja ebaselguse tegurid: — varjatud — ja seega mitte piisavalt selge — taganemine vastustamisest loobumist käsitlevast komisjoni [4. augusti] 1971. aasta otsusest [edaspidi „komisjoni 1971. aasta otsus”; — vastustamisest loobumisest taganemise ulatuse ebaselgus küsimuse osas, kas ZRFG § 3 hilisemast kohaldamisest tuleks teatada kui „kavast” kolmanda teraseabikoodeksi artikli 6 mõistes.”

61. Esimese Astme Kohus tõi seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 176–179 välja erikohustused, mille komisjon pani teraseettevõtjatele sektoris valitseva kriisiga toime tulemiseks. Ettevõtjad peavad komisjoni kehtestatud järelevalvekordade raames edastama komisjoni talitustele teavet oma terasetoodangu ja investeeringute kohta. Selle kohta märkis Esimese Astme Kohus, et nende erinevate kordade vahel on õiguslik seos, ning ta osutas, et komisjonil tuleb ettevõtjate saadetud dokumentide läbivaatamisel tingimata kontrollida, kas tootmisvõimsuste säilitamine või suurendamine ei ole tingitud lubamatu riigiabi andmisest. Neil asjaoludel ja alates 1988. aastast Salzgitteri edastatud andmeid silmas pidades leidis Esimese Astme Kohus, et komisjon oleks pidanud märkama kõnesolevast riigiabist teatamata jätmist ning algatama asjakohase menetluse. Ta märkis ühtlasi, et komisjon kontrollis ZRFG-s ette nähtud abisüsteemi 1988. aastal uuesti ning võttis 1988. aasta detsembris EÜ asutamislepingu alusel vastu otsuse kõnealust abi mitte vastustada.

62. Seetõttu järeldas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180, et: „[…] punktis 174 kirjeldatud ebakindluse ja ebaselguse olukord kumuleerus komisjoni reaktsiooni kauaaegse puudumise tõttu, kuigi komisjon hageja [Salzgitter] saadud abist teadis, mille tulemusel tekkis komisjoni hoolsuskohustuse rikkumise tõttu kahemõtteline olukord, mille komisjon oleks pidanud lahendama enne meetmete võtmist juba antud abi tagastamise nõudmiseks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 26/69: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1970, lk 565, punktid 28–32).”

63. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181 sedastas Esimese Astme Kohus, et komisjon ei olnud selgitanud olukorda, ja selle kohtuotsuse punktis 182 järeldas ta, et komisjon ei saa nõuda Salzgitterile aastatel 1986–1995 antud abi tagastamist, rikkumata seejuures õiguskindluse põhimõtet.

64. Seetõttu võttis Esimese Astme Kohus kõnesoleva kohtuotsuse punktis 183 vastu seitsmenda väite ja tühistas vaidlusaluse otsuse artiklid 2 ja 3 Saksamaa Liitvabariigi kohustuse osas nõuda ebaseaduslikult antud abi Salzgitterilt tagasi.

65. Nendel tingimustel leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, et ei ole vaja võtta seisukohta väidete suhtes, mis käsitlevad sisuliselt tagastatava abisumma vähendamist ja arvutamist. Peale selle lükkas Esimese Astme Kohus tagasi kaheksanda väite, mis tulenes vaidlusaluse otsuse põhjendamata jätmisest. Ta nimelt leidis, et Salzgitteri tõstatatud kolme esimese väite kohtulikust kontrollist nähtub piisavalt, et komisjon oli selle kohustuse täitnud.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

66. Komisjon esitas apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse23. septembril 2004. Ta nõuab vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, kohtuasja tagasisaatmist Esimese Astme Kohtusse ning kohtukulude väljamõistmist Salzgitterilt.

67. Salzgitter nõuab apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist. Peale selle nõuab ta oma vastuapellatsioonis ühelt poolt vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist selles osas, milles Esimese Astme Kohus jättis osaliselt rahuldamata tema hagi esimeses kohtuastmes, ja teiselt poolt vaidlusaluse otsuse artikli 1 tühistamist. Salzgitter palub samuti Euroopa Kohtul mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt.

68. Saksamaa Liitvabariik, kes astub menetlusse, et toetada Salzgitteri vastust apellatsioonkaebusele ja vastuapellatsiooni, nõuab esmase apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist, vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist selles osas, millega jäeti rahuldamata Salzgitteri hagi esimeses kohtuastmes, ning vaidlusaluse otsuse artikli 1 tühistamist.

69. Vaidlustatud kohtuotsuse vastu esitatud apellatsioonkaebused puudutavad sisuliselt kahte õigusküsimust.

70. Esmases apellatsioonkaebuses väidab komisjon sisuliselt, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et komisjon oli rikkunud õiguskindluse põhimõtet, andes Saksamaa Liitvabariigile korralduse Salzgitterile lubamatult antud abi tagasi nõuda, arvestades selle asja konkreetseid asjaolusid.

71. Vastuapellatsioonis väidab Salzgitter, et Esimese Astme Kohus tõlgendas ST artikli 4 punkti c, ST artikli 67 ja ST artikli 95 ulatust ja kohaldatavust vaidlusaluse otsuse kohtuliku kontrolli seisukohast ebaõigesti. Ta heidab Esimese Astme Kohtule ette, et nimetatud kohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluse abi kontrollimine kuulub ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse.

72. Kuivõrd vastuapellatsioonis esitatud küsimus puudutab vaidlusaluse otsuse õiguslikku alust, arvan ma, et seda tuleb uurida enne esmast apellatsioonkaebust.

V. Vastuapellatsioon

73. Oma vastuapellatsioonis tugineb Salzgitter kahele väitele.

74. Esimeses väites vaidlustab Salzgitter Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlusaluse otsuse sisulise õiguspärasuse kohta. Ta väidab, et nimetatud kohus tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuses ebaõigesti ST artikli 4 punkti c ja ST artikleid 67 ja 95.

75. Teiseks väidab Salzgitter, et Esimese Astme Kohus hindas vääralt vaidlusaluse otsuse põhjendatust, mis on nõutav ST artikli 5 teise lõigu neljanda taande ja ST artikli 15 esimese lõigu alusel. ( 25 )

A. Esimene väide, mille kohaselt rikuti ST artikli 4 punkti c ja ST artiklite 67 ja 95 tõlgendamisel õigusnormi

76. Esimene väide koosneb kolmest osast, mille kohaselt Esimese Astme Kohus pani toime erinevad õigusnormi rikkumised: esiteks ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 ulatuse ja kohaldatavuse osas, teiseks ST artiklis 95 sätestatud komisjoni pädevuse ulatuse suhtes ning kolmandaks selles osas, kuidas käsitleti komisjoni otsustuspraktikat.

1. Esimese väite esimene osa, mille kohaselt pandi toime õigusnormi rikkumine seoses ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 ulatuse ja kohaldatavusega

77. Esimese väite esimeses osas leiab Salzgitter, et Esimese Astme Kohus pani toime õigusnormi rikkumise, kui ta otsustas, et komisjon võib kõnesoleva abi hindamiseks õigustatult tugineda ST artikli 4 punktile c. ( 26 )

a) Poolte argumendid

78. Oma argumentide toetuseks viitab Salzgitter Euroopa Kohtu praktikale, mille alusel ei kuuluvat söe- ja terasesektorile antav üldine abi ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse. Ta viitab eeskätt 10. mai 1960. aasta otsusele kohtuasjas Compagnie des hauts fourneaux et fonderies de Givors jt vs. ülemamet ( 27 ), eespool viidatud otsustele kohtuasjas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet ja kohtuasjas Madalmaad vs. komisjon ning lõpuks 20. septembri 2001. aasta otsusele kohtuasjas Banks ( 28 ). Salzgitter vaidlustab samuti komisjoni argumendi, mille kohaselt 10. detsembri 1969. aasta otsusega kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa ( 29 ) tehti kindlaks, et üldine abi teraseettevõtjatele oli ST artikli 4 punktiga c keelatud juba enne esimese teraseabikoodeksi vastuvõtmist.

79. Saksamaa Liitvabariik toetab Salzgitteri analüüsi, tuginedes esiteks ESTÜ asutamislepingu süsteemile. Ta täheldab, et ST artikli 4 punktiga c pidid konkreetselt söe- ja terasetootmist puudutavad maksud ja toetused olema rangelt keelatud, samas kui ST artikkel 67 oli mõeldud kohaldamiseks üldiste riiklike meetmete suhtes. ST artikli 4 punkti c kohaldamisala laiendamisega söe- ja terasesektoris muule kui eriabile mitte üksnes ei eiratud ESTÜ asutamislepingu aluseks olevat osalise integreerimise põhimõtet, vaid kaotati ka ST artikli 67 kasulik mõju.

80. Saksamaa Liitvabariik tugineb teiseks erinevate aluslepingute — ESTÜ ja EÜ asutamislepingute — kohaldamisalale. Kui EÜ asutamislepingus ette nähtud abi kontrollimine puudutab vastavalt EÜ artikli 87 lõike 3 punktidele a–e üldiseid abimeetmeid, siis ESTÜ asutamislepingus on korraldatud ainult söe- ja terasesektorile mõeldud abi kontrollimine. Seega tähendaks ST artikli 4 punkti c kohaldamine üldiste abisüsteemide suhtes EÜ asutamislepingu kohaldamisala ning samuti EÜ artikliga 87 komisjonile omistatud erandite lubamise õiguse piiramist.

81. Saksamaa Liitvabariik väidab, et tema pooldatav tõlgendus ei piira komisjoni kontrolliõigusi riigiabi suhtes, kuivõrd üldiste abisüsteemide mõju terase- ja söetööstussektoritele hinnatakse EÜ artiklite 87 ja 88 ning ST artikli 67 seisukohast.

82. Neid erinevaid elemente silmas pidades väidab Saksamaa Liitvabariik, et õiguslik käsitlus, millest komisjon alates kolmandast koodeksist lähtub, on ekslik, ning et kõnesoleva koodeksi sätted on ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 sätetega vastuolus.

83. Komisjon väidab sisuliselt, et ST artikkel 67 ei ole riigiabi suhtes kohaldatav. See säte hõlmab ainult üldiseid abimeetmeid, mida liikmesriigid võivad oma majandus- ja sotsiaalpoliitika raames võtta, või valdkondlikke meetmeid, mis ei puuduta konkreetselt terase- või söetööstust. ST artikli 4 punkt c on kohaldatav muu kui eriabi suhtes söe ja terase ühisturul.

b) Hinnang

84. Esimese väite esimese osaga palub Salzgitter Euroopa Kohtul võtta seisukoht vastavalt ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 ulatuse ja kohaldatavuse suhtes. Nagu ma juba märkisin, küsitakse Euroopa Kohtult, kas ST artikli 4 punkt c on kohaldatav teraseettevõtjale antava abi suhtes, kui seda abi antakse üldise abisüsteemi raames, mille komisjon on eelnevalt EÜ asutamislepingu alusel heaks kiitnud, või kui selle meetme rakendamist reguleerib ST artikkel 67.

85. Tuletan meelde, et käesolevas kohtuasjas käsitletava üldise abisüsteemi võttis Saksamaa Liitvabariik vastu ZRFG alusel ja komisjoni loal 1971. aastal vastavalt EÜ artiklitele 87 ja 88. Esimese Astme Kohtu esitatud asjaoludest nähtub, et selle seaduse viimased muudatused kiitis komisjon heaks EÜ asutamislepinguga kokkusobiva riigiabina.

86. Just selle üldise süsteemi kohaldamisel andiski Saksamaa Liitvabariik Salzgitterile abi. See ettevõtja — tuletan meelde — kuulub ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, et aastatel 1986–1995 ( 30 ) väljamakstud abi oli ST artikli 4 punkti c kohaselt söe ja terase ühisturuga kokkusobimatu. Euroopa Kohtult küsiti, kas kõnesolev abi ikka kuulub nimetatud sätte kohaldamisalasse.

87. Selles menetluses oldi kahel arvamusel.

88. Esimeses, komisjoni arvamuses pooldatakse ST artikli 4 punkti c sõnasõnalist tõlgendamist. Väidetavalt hõlmab see säte igasugust abi, mida võidakse terase- või söetööstusettevõtjatele anda.

89. Teine on Salzgitteri ja Saksamaa Liitvabariigi arvamus, et ST artikli 4 punkti c ulatust tuleb tõlgendada kitsalt. See on kohaldatav ainult söe- ja terasesektori ettevõtjatele antava eriabi suhtes, st abi suhtes, mida need ettevõtjad saavad spetsiaalselt või peamiselt oma terase- või söetööstusliku tegevuse tõttu. See säte ei ole aga kohaldatav terase- või söetööstusele üldiste või piirkondlike abisüsteemide alusel antava abi suhtes. Viimatinimetatud abi kokkusobivust ühisturuga tuleb siiski hinnata ST artikli 67 alusel koostoimes EÜ artiklitega 87 ja 88.

90. Vastupidiselt Salzgitteri ja Saksamaa Liitvabariigi väidetule arvan ma, et kõnesoleva abi kontrollimine kuulub küll ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse.

91. Enne kui ma põhjendan oma seisukohtavõttu, kirjeldan ma kõigepealt küsimuse teemat, et paremini mõista ESTÜ asutamislepingu süsteemi. Selleks uurin ma kõigepealt ST artiklite 4 ja 67 ulatust ja kohaldatavust. Seejärel käsitlen kohtujuristide ettepanekuid kummagi sätte kohaldamisala kohta. Lõpuks piiritlen ma kontrollisüsteemi, mille komisjoni kehtestas ESTÜ asutamislepingu raames riigiabi suhtes.

92. Teiseks — ja väljatoodut silmas pidades — selgitan ma, miks ma leian, et kõnesolevat abi tuleb hinnata ST artikli 4 punkti c alusel.

i) Küsimuse teema

— ESTÜ asutamislepingus sätestatud eeskirjad

93. ST artiklite 4 ja 67 sõnastusest ei selgu täpselt, kas teatud abi — nagu käesolevas vaidluses käsitletava abi — kokkusobivust tuleb kontrollida ühe või teise sätte alusel. Nende tõlgendamine on seda keerukam, et ESTÜ asutamislepingu raames ei ole olemas ettevalmistavaid materjale ega kõikidele allakirjutanutele ühiseid dokumente, milles neid oleks tõlgendatud. ( 31 ) Seega tuleb lähtuda selle asutamislepingu ülesehitusest ja eesmärkidest.

94. Kõigepealt on oluline meenutada, et ESTÜ asutamislepinguga toimus vaid osaline majanduslik integratsioon söe- ja terasesektoriga piirduva ühisturu loomisega.

95. Selle lepingu raames loobusid liikmesriigid oma pädevusest söe ja terase ühisturu rajamise ja toimimise alal. Seevastu säilitasid liikmesriigid vastutuse oma üldise majanduspoliitika eest, nagu on märgitud ST artiklis 26. ( 32 )

96. Konkurentsi terase- ja söeturul võib seega kahjustada kahel viisil. Seda võivad mõjutada konkreetselt ja üksnes söe- ja terasetööstusele suunatud siseriiklikud meetmed, näiteks subsiidiumid ja riigiabi ettevõtjatele. Seda võivad samuti kahjustada moonutused, mis on tingitud liikmesriikide säilinud pädevuse raames nende poolt võetud üldpoliitiliste meetmete ebavõrdsusest.

97. ESTÜ asutamislepingus nähti seega ette kahes eri vormis meetmed konkurentsimoonutuste vastu: ST artikli 4 punkt c ja ST artikkel 67.

ST artikli 4 punkt c

98. ST artikli 4 punkt c keelab põhimõtteliselt riigiabi söe ja terase ühisturul, kuivõrd see abi võib pärssida lepingu ühe põhieesmärgi, nimelt vaba konkurentsi saavutamist.

99. Selle sätte kohaselt tunnistatakse ESTÜ asutamislepingus sätestatud tingimustel söe ja terase ühisturuga kokkusobimatuks ja järelikult kaotatakse ning keelatakse ühenduses „riikide antavad subsiidiumid või abi või nende määratavad erimaksud mis tahes vormis”.

100. ST artikli 4 punkt c on sõnastatud rangelt. Euroopa Kohus märkas väga varakult selle „ebatavalist üldistavust” ( 33 ) ja tunnistas selle vahetut kohaldatavust ( 34 ). Selles artiklis peetakse silmas liikmesriikide vahetut sekkumist söe ja terase ühisturu toimimisse ning kehtestatakse selge ja lihtne keeld, millest üleastumine tähendab, et liikmesriik on toime pannud ESTÜ asutamislepingu rikkumise.

101. Nimetatud säte keelab ilma eranditeta igasuguse abi, nii et abi loetakse söe ja terase ühisturuga kokkusobimatuks, ilma et oleks vaja tõestada — erinevalt EÜ artikli 87 lõikest 1 —, kas see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust või kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi. ( 35 )

102. Peale selle, nagu tuleneb ST artikli 4 punktist c, ei tehta selles sättes mingit vahet üksiktoetustel ja toetuskavadel ega erilistel või üldistel abisüsteemidel söe- ja terasesektoris.

103. Sellegipoolest — nagu näeme — ei tähenda selles sättes ette nähtud keeld, et igasugust söe ja terase ühisturul antavat riigiabi peetakse ESTÜ asutamislepingu eesmärkidega kokkusobimatuks. Nimelt ei ole selle ülesehituses vastuolu ST artikli 4 punktiga c, kui komisjon lubab ST artikli 95 esimese ja teise lõigu alusel erandina riigiabi, mis võimaldab ESTÜ asutamislepingu eesmärkidega kooskõlas toime tulla ettenägematute olukordadega.

ST artikkel 67

104. ST artikli 67 eesmärk on liikmesriikide poliitika kooskõlastamine. Sellega püütakse kõrvaldada liikmesriikide siseriiklikus poliitikas nende pädevuse piires võetavate meetmete erinevusest tingitud konkurentsimoonutused, mis võivad kahjustada ühenduse terase- ja söeturgu.

105. Nimetatud säte kohustab liikmesriiki teatama komisjonile kõigist oma meetmetest, millel võib olla märgatav mõju konkurentsitingimustele söe- ja terasetööstuses. Kui liikmesriigi meede mõjutab kahjulikult selles riigis või mõnes teises liikmesriigis tegutsevaid söe- või teraseettevõtjaid, võib komisjon pärast nõuandekomitee ja nõukoguga konsulteerimist lubada anda neile abi, mille suurus, tingimused ja kestus määratakse kindlaks kokkuleppel komisjoniga, või adresseerida liikmesriigile soovituse, et korvata seda mõju meetmetega, mida asjaomane liikmesriik peab oma majanduse tasakaalu seisukohalt kõige sobivamateks.

106. Euroopa Kohus tõlgendas seda sätet väga varakult kitsalt. Ta leidis, et ST artikkel 67 on ESTÜ asutamislepinguga toimunud osalisse integratsiooni tehtud parandus.

107. Nii otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises vs. ülemamet, et ST artikkel 67 on „tasakaalustusmeede”, mis võimaldab „korvata konkurentsi kahjustava mõju, mida ei kõrvaldatud asutamislepingu sätetega, ning seeläbi takistada, et selline kahjustav mõju […], mis on ühisturu rajamisel püsinud, ei seaks ohtu asutamislepingu artiklis 2 kooskõlas liikmesriikide üldise majandusega ühendusele määratud ülesannet”. ( 36 )

108. Seejärel leidis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Compagnie des hauts fourneaux et fonderies de Givors jt vs. ülemamet, et ST artikkel 67 sätestab vaid „kaitsemeetmed”, mida ühendus võib võtta liikmesriigi meetme puhul, millel on küll märgatav mõju konkurentsitingimustele söe- ja terasetööstuses, kuid mis ei puuduta kõnealust tööstust vahetult ja otseselt. Need kaitsemeetmed on mõeldud vaid „ühisturul sellisest riikide meetmest tuleneva majandusliku halvemuse tasakaalustamiseks, mida [komisjon] ei saa otseselt peatada”. ( 37 )

109. Eespool viidatud kohtuotsuses De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet eristas Euroopa Kohus ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 vastavaid kohaldamisalasid, leides, et need käsitlevad „kahte eri valdkonda”. ( 38 ) Ühenduse kohus leidis, et ST artiklis 67 ei saa käsitleda samu meetmeid, mis on ST artikli 4 punktis c kuulutatud kaotatuks ja keelatuks, ja seda kahel põhjusel.

110. Esimene seondub ESTÜ asutamislepingu sätete kasuliku mõjuga. Euroopa Kohus rõhutab, et kui liikmesriikide abi, mis on ST artikli 4 punkti c alusel kaotatud ja keelatud, oleks lubatud ST artikli 67 alusel (tingimusel, et võetakse komisjoni soovitatud meetmed), piiraks see tema arvates oluliselt ST artiklis 4 sätestatud keelu ulatust.

111. Teine puudutab ST artikli 67 rakendamiseks komisjoni käsutuses olevate vahendite erinevust. Vastupidiselt ST artiklile 4, mis annab ühendusele ainupädevuse, jätab ST artikkel 67 talle lihtsalt õiguse teha „soovitusi”.

112. Lõpuks tuletas Esimese Astme Kohus ühes hiljutisemas, 5. juuni 2001. aasta kohtuotsuses ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi vs. komisjon ( 39 ) meelde, et ST artikkel 67 „piirdub vaid asjaomase liikmesriigi üldise majanduspoliitikaga seonduvate riiklike õigusaktide või sätete kohaldamisest tulenevate soodustustega terasetööstusele ega käsitle spetsiaalselt söe- ja terasetööstusele või, nagu antud juhul, konkreetsele teraseettevõtjale antavaid riiklikke toetusi, mis kuuluvad ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse”. ( 40 )

113. Sellest kohtupraktikast tuleneb, et ST artikli 67 eesmärk on võimaldada komisjonil lubada kohaldada tasakaalustusmeetmeid või „kaitsemeetmeid” teraseettevõtjate suhtes, kui üldise majanduspoliitika meetmed neid kahjustavad.

— Kohtujuristide ettepanekud ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 kohaldamisala osas

114. Eespool viidatud kohtuasjades tehtud kohtujuristide ettepanekud näitavad meile, milliseid raskusi esines ST artikli 4 punkti c kohaldamisala piiritlemisel ST artikli 67 kohaldamisala suhtes.

115. Kohtujuristid M. Lagrange, K. Roemer ja L. A. Geelhoed on kõik üksmeelselt leidnud, et ST artikli 4 punkt c käsitleb vaid eritoetusi, mis puudutavad ainult söe- ja terasetööstust, samas kui üldistest õigusaktidest tulenevaid eeliseid tuleb hinnata ST artikli 67 alusel. ( 41 )

116. Kohtujurist M. Lagrange leidis oma 5. novembri 1960. aasta ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet, et ei saa „liikmesriikide pädevusest välja jätta kõike, mis seda laadi õigusaktides puudutab spetsiaalselt kõiki või osa [ESTÜ] tööstusi”. See oleks tema arvates „ESTÜ tegevuse kuritarvitav laiendamine liikmesriikide pädevusse kuuluvas valdkonnas”. ST artikli 4 punktis c osutatud meetmete eristamiseks ST artikli 67 kohaldamisalasse kuuluvatest meetmetest tegi kohtujurist Lagrange ettepaneku kasutada kriteeriumi, mis puudutab „meetme tegelikku eesmärki”. Oma seisukoha toetuseks tõi ta näiteks seadusandliku meetme, millega muudetakse sotsiaalkindlustuse rahastamise korda ja mis sisaldab erieeskirju teatud kutsealadele (näiteks mäetööstus). Tema arvates ei saa sellist meedet a priori pidada ST artikli 4 punktiga c keelatud abiks või subsiidiumiks. Kuna selle meetme eesmärk on sotsiaalne ja erieeskirjade vastuvõtmine teatud kutsealade rahastamiseks on õigustatud üldistes õigusaktides taotletavate eesmärkidega seotud õiguspärastel põhjustel, kuuluvat selline meede siseriiklikusse pädevusse ja ainult ST artikli 67 kohaldamisalasse. ( 42 )

117. Kohtujurist K. Roemer omalt poolt leidis 10. juuni 1971. aasta ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas Madalmaad vs. komisjon, et ESTÜ asutamislepingu autorite kavatsus ei saanud olla ST artikli 4 punktiga c täieliku keelu kehtestamine.

118. Ühelt poolt ei oleks juba sellepärast, et subsiidiumid olid majandus-, sotsiaal- ja tööstuspoliitika väga levinud vahend, mõistlik jätta söe- ja terasetööstus täielikult ilma sellistest neile kasulikest meetmetest, mida liikmesriigid võtavad üldise majanduspoliitika raames, ning arvata, et nende tööstusharude suhtes kehtib tingimusteta subsiidiumikeeld. Selline süsteem tekitaks tuntava lünga liikmesriikide pädevuse rakendamises majanduspoliitikas.

119. Teiselt poolt tähendaks ST artikli 37 ja ST artikli 95 esimese lõigu kohaldamine, mis võimaldaks korvata ST artikli 4 punktis c sätestatud keeldu, rasket menetlust (nõukogu ühehäälne nõusolek ja nõuandekomiteega konsulteerimine) ning nõuaks raskesti teostatavate tingimuste täitmist (fundamentaalsed ja pidevad majandushäired).

120. Kui aga möönda, et ST artikli 4 punkt c käsitleb kõiki abivorme, mida teraseettevõtjatel on võimalik saada, häiriks see ühenduse ühtset arengut, sest ka EÜ asutamislepingu riigiabi käsitlevad sätted näevad ette olulisi erandeid toetuste andmise keelust, arvestades jällegi liikmesriikidele jäetud pädevust.

121. Lõpuks leidis kohtujurist L. A. Geelhoed 8. veebruari 2001. aasta ettepanekus kohtuasjas Moccia Irme jt vs. Komisjon ( 43 ), et Euroopa Kohtu praktika ( 44 ) seisukohast on ST artikli 4 punktis c sätestatud abi andmise keelul ainult kaks piirangut. Esimene seisneb selles, et „meede peab kuuluma liikmesriikide poolt antavate toetuste või abi kategooriasse”, ja teine selles, et „[see] peab olema mõeldud konkreetselt ja üksnes söe- ja terasesektorile”. ( 45 )

— ESTÜ asutamislepingus riigiabi suhtes kehtestatud kontrollisüsteem

122. Vaatamata riigiabi põhimõttelisele keelule, mis on kehtestatud ST artikli 4 punktis c, otsustas komisjon luua süsteemi, millega lubatakse anda riigiabi terasetööstusele, et ületada selles sektoris alates 1970. aastate lõpust valitsev kriis. Selle süsteemi toimimine tuli kooskõlastada EÜ asutamislepingu kehtivusalas riigiabi kohta loodud kontrollisüsteemiga.

Teraseabikoodeksid

123. ESTÜ asutamislepingu raames kehtestatud tegevuspõhimõtted ja -vahendid vastasid lepingu allakirjutamise ajal valitsenud olukorrale. Need olid eelkõige suunatud tootmise suurendamisele ja ESTÜ toodete võrdselt ja ilma igasuguse diskrimineerimiseta kasutajatele kättesaadavaks tegemisele. ( 46 ) See suunitlus seletab söe ja terase ühisturu toimimisega seotud eeskirjade rangust — nagu subsiidiumide ja riigiabi täielik keeld, hinnakirjade ja veotariifide avaldamise kohustus või igasuguse diskrimineerimise keeld.

124. See esimene integratsiooniühendus oli sellele vaatamata põhiolemuselt dünaamiline. Osa ESTÜ asutamislepingus kehtestatud turueeskirju tuli kohandada eelkõige söe- ja terasetööstuse struktuuriliste raskuste ületamiseks tehtava poliitika vajadustele. ( 47 )

125. Terasesektori ümberstruktureerimise vajadustest lähtuvalt seadis komisjon ST artikli 95 esimesele ja teisele lõigule tuginedes sisse ühenduse korra, mis lubas piiratud juhtudel anda terasetööstusele riigiabi. ( 48 ) Nagu ma märkisin, moodustasid kõnesoleva sätte alusel komisjoni poolt vastuvõetud korra kuus üldkohaldatavat otsust ehk niinimetatud „teraseabikoodeksid”.

126. Need koodeksid lubavad teatud tingimustel ja komisjoni nõusolekul teha ST artikli 4 punktis c sätestatud põhimõttelisest keelust erandeid teatud liiki abi andmiseks, mis on koodeksites ammendavalt loetletud. Euroopa Kohus leiab seetõttu, et neid tuleb tõlgendada kitsalt. ( 49 ) Nimetatud koodeksid on samuti kohaldatavad tähtajalise piiranguga, kuna nendes kehtestatakse eeskirjad terasetööstuse kohandamiseks ESTÜ asutamislepinguga vastavalt ühe konkreetse perioodi vajadustele. ( 50 )

127. Esimene koodeks sisaldab täpsustust, mis väärib käesoleva kohtuvaidluse seisukohast tähelepanu. Nimelt käsitletakse selles koodeksis vastavalt selle artiklile 1 ainult konkreetselt söe- ja teraseettevõtjatele antavat abi. Kõnesoleva koodeksi alusel kontrollib üldiste ja piirkondlike abisüsteemide kohaldamist terasetööstusele seega endiselt komisjon ST artikli 67 ning EÜ artiklite 87 ja 88 alusel. ( 51 ) Järgnevates teraseabikoodeksites kehtestati erinev kontrollisüsteem, sest need kehtestavad igasuguse abi ühetaolise kohtlemise — mis kuulub keelust vabastatud kategooriatesse, mis on nendes koodeksites määratletud — ESTÜ asutamislepingus sätestatud ühise korra kohaselt.

128. Kõnesolevates koodeksites sätestatud kategooriatest välja jääva abi suhtes kohaldatakse eranditult ST artikli 4 punkti c. Seda abi võib siiski üksikjuhtudel anda erandina kõnesolevas sättes sätestatud keelust, kui komisjon leiab ST artikli 95 alusel oma kaalutlusõigust kasutades, et kõnealune abi on ESTÜ asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks vajalik. ( 52 )

EÜ ja ESTÜ abisüsteemide kooskõlastamine

129. Vastust vajav küsimus kajastab ka raskusi seoses kahe kooseksisteeriva õiguskorraga, mis on EÜ asutamisleping ja ESTÜ asutamisleping. EÜ kasvava arenguga ja konkurentsieeskirjade süsteemi väljatöötamisega ühenduses kõige erinevamate majandusvaldkondade jaoks on ühised huvivaldkonnad hakanud kohati kattuma. Nende kahe ühenduse kooseksisteerimine on seega tekitanud eelkõige küsimuse ühenduste riigiabi kontrollisüsteemide kooskõlastamisest.

130. Need kaks ühendust on koos Euroopa Aatomienergiaühendusega ühe terviku osad. EÜ, ESTÜ ja Euratomi asutamislepingute sätteid tuleb seega tõlgendada ja kohaldada sellest ühisest eesmärgist lähtuvalt, st nagu ühtse õiguskorra sätteid, millega taotletakse täielikku majanduslikku integratsiooni. Tuleb siiski valvata, et järgitakse asutamislepingutes kehtestatud eeskirjade eripära, kui nendes on nii sätestatud.

131. ESTÜ asutamislepingu kohta on see eeskiri kehtestatud selgelt ja üheselt EÜ artikli 305 lõikes 1. See sätestab, et „[EÜ asutamis-] lepingu sätted ei mõjuta [ESTÜ] asutamislepingu sätete kohaldamist, eelkõige liikmesriikide õigusi ja kohustusi […] ega nimetatud lepinguga söe ja terase ühisturu toimimiseks ettenähtud eeskirju”.

132. Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et vaatamata EÜ asutamislepingu jõustumisele säilib ESTÜ asutamislepingu eeskirjadel ja kõikidel nende kohaldamiseks võetud sätetel oma vastav kohaldamisala. ( 53 ) Nii nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et EÜ asutamislepingu sätted on kohaldatavad ainult teise võimalusena juhul, kui ESTÜ asutamislepingus puudub erinormistik. ( 54 )

133. Konkreetselt riigiabi kontrollimise kohta on Euroopa Kohus leidnud, et ESTÜ asutamisleping näeb ette erieeskirjad ning seega ei ole vaja kohaldada EÜ asutamislepingust tulenevaid õigusnorme.

134. Nii leidis Euroopa Kohus eespool viidatud otsuses Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, et „[ST] artikli 4 punkti c ja [EÜ] artikli 88 lõike 1 sätete selgelt erinev sõnastus näitab piisavalt, et riigiabi küsimuses ei ole liikmesriigid soovinud ette näha ühesuguseid reegleid ega ühesugust ühenduste meetmete ulatust”. ( 55 )

135. Euroopa Kohus kinnitas seda hinnangut eespool viidatud kohtuotsuses Hispaania vs. komisjon. Selles kohtuasjas heitis Hispaania Kuningriik komisjonile ette, et viimane kontrollis siseriikliku äriühingute maksustamist käsitleva õigusakti ühisturuga kokkusobivust ST artikli 4 punkti c seisukohast. ( 56 ) See õigusnorm, mis oli kohaldatav enne Hispaania Kuningriigi ühinemist Euroopa ühendustega, lubas anda ettevõtjatele maksusoodustust välismaal tehtud kulude ja investeeringute pealt. Kui abi saanud ettevõtjate konkurendid olid komisjoni tähelepanu sellele juhtinud, algatas komisjon menetluse vaidlusaluse abi seaduslikkuse uurimiseks ainult ESTÜ asutamislepingu seisukohast. Nimelt ei tunta — vastupidiselt EÜ asutamislepingule — ESTÜ asutamislepingus „olemasoleva abi” mõistet. Olles tuvastanud, et kõnesolev maksusoodustuse kord võis luua eeliseid teraseettevõtjatele, otsustas komisjon, et kogu riigiabi, mida Hispaania Kuningriik oli andnud kõnesoleva õigusakti alusel ESTÜ terasetööstusettevõtjatele, ei olnud ST artikli 4 punkti c alusel söe ja terase ühisturuga kokkusobiv.

136. Oma hagis väitis Hispaania Kuningriik, et terasetööstusettevõtjate väljajätmisega kõnesoleva õigusnormi kohaldamisalast rikuti ettevõtjate võrdse kohtlemise põhimõtet. Euroopa Kohus otsustas, et see väide ei olnud põhjendatud, kuivõrd „terasetööstusettevõtjad, olles allutatud ESTÜ asutamislepingu erisätetele, ei ole samasuguses seisus kui teised ettevõtjad”. ( 57 )

137. Selle kohtupraktika seisukohast on ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvatel tootmisaladel tegutsevad ettevõtjad seega teistest, EÜ asutamislepingu alla kuuluvatest ettevõtjatest erinevas olukorras. See tuleneb erieeskirjadest, mis kehtestati ESTÜ asutamislepinguga söe ja terase ühisturu õige toimimise tagamiseks ja selle struktuuriliste probleemide lahendamiseks. Isegi kui EÜ asutamislepinguga rakendatakse riigiabi suhtes palju paindlikumat kontrollisüsteemi kui ESTÜ asutamislepinguga, kehtivad nende ettevõtjate suhtes seega viimati nimetatud lepingus sätestatud erieeskirjad. ( 58 )

138. Käesoleva kohtuasja jaoks võib eespool öeldust järeldada järgmist: — ESTÜ asutamisleping näeb terasetööstusettevõtjatele antava riigiabi suhtes ette spetsiaalse kontrollisüsteemi, mis on kohandatud söe ja terase ühisturu toimimise tingimustele. See süsteem on kehtestatud ST artikli 4 punktis c ning erinevates teraseabikoodeksites. EÜ artikli 305 lõike 1 kohaselt ja Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse EÜ asutamislepingu sätteid teise võimalusena. — ST artikli 4 punkti c alusel on terasetööstusettevõtjatele antav abi söe ja terase ühisturuga kokkusobimatu, välja arvatud juhul, kui see kuulub sõnaselgelt ette nähtud ja komisjoni poolt teraseabikoodeksi raames lubatud erandite kohaldamisalasse. ( 59 ) — Kuivõrd ESTÜ asutamislepinguga toimub ainult osaline integreerumine, võimaldab ST artikkel 67 komisjonil võtta teraseettevõtja jaoks tasakaalustusmeetmeid, kui liikmesriigi üldise majanduspoliitika raames võetud meetmed ettevõtjat kahjustavad. Alates EÜ asutamislepingu jõustumisest tuleb selle kohaldamisel arvesse võtta riigiabi suhtes kehtivat EÜ kontrollisüsteemi.

139. Olles vaidluse üksikasjad meelde tuletanud, selgitan, miks ma arvan, et Esimese Astme Kohus võis leida, et kõnesoleva abi kontrollimine kuulub ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse.

ii) Lahendus, mille ma välja pakun

140. Tuletan meelde, et käesolevas kohtuasjas kujutab kõnesolev abi endast individuaalset abi, mida anti ühele teraseettevõtjale eelnevalt EÜ asutamislepingu alusel komisjonilt loa saanud abisüsteemi korras.

141. Kohtutoimikust nähtub, et kõnesolev abi kuulub üldisesse poliitikasse, mille eesmärk on parandada Zonenrandgebiet’i erilist majanduslikku halvemust. Eesmärgid ja rakendusmeetmete — nagu kõnesolevad meetmed — võtmise kord on sätestatud ZRFG-s. Seega on raske hinnata vaidlusalust abi eraldivõetuna, sest see väljendab Saksamaa Liitvabariigi ühtset poliitikat. Teisisõnu on ZRFG õiguslik alus kõikide konkreetsete rakendusmeetmete võtmiseks ja see lubab arvata, et need meetmed on omavahel seotud. Seda silmas pidades saan ma vaid tunnistada, et kõnesoleva abi kohaldamine Salzgitteri suhtes on mõeldud suurema projekti teostamisele kaasaaitamiseks, nimelt selle piiriala majanduse tasakaalustatud arengu tagamiseks. Ma arvan, et ZRFG ja kõnesolev abi võetigi vastu peamiselt neid üldeesmärke silmas pidades. Seega on mul oma käsutuses olevatest andmetest lähtuvalt raske kinnitada, et see on mõeldud üksnes terasetööstuse jaoks ja et Saksamaa Liitvabariik püüdis toetada just seda, vastavalt omaenda vajadustele. Igatahes ei olnud terasetööstus ainus, mis sai kasutada ZRFG-s ette nähtud maksusoodustusi ja eriamortisatsiooni, ning ka maksuvabad reservid ei olnud ette nähtud üksnes sellele tööstusharule.

142. Järelikult ei ole siin tegemist konkreetselt ja üksnes terasetööstusettevõtjate jaoks võetud meetmetega. Kui see nii oleks, ei oleks kahtlust, et tuleb kohaldada ST artikli 4 punkti c.

143. Mis laadi on kõnesolev abi?

144. Käesolevas kohtuvaidluses väidab Salzgitter, et talle antud abi on eelnevalt komisjoni loa saanud üldise abisüsteemi individuaalne rakendusmeede. Ta rõhutab seega, et tal ei olnud ESTÜ asutamislepingu alusel kohustust sellest üksikmeetmest teatada, ning tugineb siin 5. oktoobri 1994. aasta kohtuotsusele Itaalia vs. komisjon ( 60 ).

145. Selles kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et komisjoni poolt eelnevalt heaks kiidetud üldise abisüsteemi individuaalsetest rakendusmeetmetest ei ole vaja komisjonile teatada, välja arvatud juhul, kui komisjon on selle oma heakskiitvas otsuses ette näinud. Nimelt leidis Euroopa Kohus, et „kuna individuaalne abi on vaid üldise abisüsteemi rakendusmeede, on tegurid, mida komisjon peaks nende hindamisel arvesse võtma, samad, mida ta kasutas üldise süsteemi kontrollimisel”. Euroopa Kohus järeldas seega, et komisjonil ei ole mõtet individuaalset abi uuesti kontrollida. ( 61 )

146. Käesolevas kohtuvaidluses on küsimus seega selles, kas Salzgitterile makstud abi on lihtsalt ZRFG individuaalne rakendusmeede — millest ei oleks eespool viidatud kohtupraktika alusel vaja olnud komisjonile teatada — või kas seda abi tuleb, vastupidi, hinnata ZRFG-st sõltumatult.

147. Isegi kui kõnesolevat abi saab käsitada üldise majandus-, tööstus-, regionaal- ja sotsiaalpoliitika ühe elemendina, ei arva ma siiski, et tegemist on üksnes individuaalse rakendusmeetmega, millest ei ole Salzgitteri nimetatud kohtupraktikat arvestades vaja komisjonile teatada.

148. Mina olen arvamusel, et eespool viidatud kohtupraktika ei ole antud juhule üle kantav. Eespool viidatud kohtuasjas Itaalia vs. komisjon oli kõnealune individuaalne abi, nagu ka üldine abisüsteem, mille raames seda anti, mõeldud ainult EÜ asutamislepingu alla kuuluvatele ettevõtjatele.

149. See ei ole nii käesolevas kohtuvaidluses. Nimelt kuuluvad ZRFG raames abi saanud ettevõtjad nii EÜ kui ka ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Nagu ma aga märkisin, kehtestavad ESTÜ asutamisleping ja selle alusel vastu võetud õigusnormid riigiabi suhtes spetsiaalse kontrollisüsteemi, mis kehtib terasetööstusettevõtjatele. Tegurid, mida komisjon peab kõnesoleva abi kokkusobivuse hindamisel arvesse võtma, erinevad niisiis olenevalt sellest, kas abi saanud ettevõtjad kuuluvad EÜ asutamislepingu või ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.

150. Kõnesoleva abi andmine Salzgitterile ei ole seega lihtsalt ZRFG individuaalne rakendusmeede, sest selle kokkusobivust tuleb kontrollida ESTÜ asutamislepingus riigiabi kontrollimiseks kehtestatud erieeskirjade alusel.

151. Eesmärk ei ole mõistagi jätta terase- või söetööstust ilma võimalikest üldise poliitika meetmetest. Ma ei kavatse nõustuda ka sellega, et ST artikli 4 punkti c kohaldatakse üldiste abisüsteemide suhtes — mida pooldab Saksamaa Liitvabariik. Minu analüüs tugineb ainult ESTÜ asutamislepingus kehtestatud süsteemi eesmärgile ja vajadusele hinnata meetmete — nagu põhikohtuasjas käsitletavad meetmed — kokkusobivust teraseturu eriolukorra ja selle lepinguga ette nähtud erieeskirjade seisukohast. Selles ongi kolmanda koodeksi artikli 6 mõte: see artikkel nõuab, et liikmesriigid peavad komisjonile teatama „kõigist kavadest kohaldada terasesektorile abikorda, mille kohta ta on juba võtnud seisukoha EÜ asutamislepingu alusel”.

152. Eespool öeldut silmas pidades leian ma, et kuigi kõnesolev abi kuulub eelnevalt komisjoni poolt EÜ asutamislepingu alusel lubatud üldisesse abisüsteemi, tuleb seda kontrollida eraldi ja ESTÜ asutamislepingu seisukohast.

153. Küsimus on nüüd selles, kas vaidlusalust abi tuleb hinnata ST artikli 4 punkti c või ST artikli 67 alusel.

154. Ma arvan, et ST artikkel 67 ei ole antud juhul kohaldatav.

155. Nagu ma märkisin, ( 62 ) andis Euroopa Kohus sellele sättele väga varakult kitsa tõlgenduse, pidades seda „kaitsemeetmeks”, mida ühendus võib võtta liikmesriigi meetme puhul, millel on küll märgatav mõju konkurentsitingimustele söe- ja terasetööstuses, kuid mis ei puuduta kõnealust tööstust vahetult ja otseselt. ( 63 ) Kõnesolev säte võimaldab liikmesriikidel anda abi terasetööstusettevõtjatele, kes on kannatanud liikmesriigi üldise majanduspoliitika raames võetud riikliku meetme tõttu. See abi, mille summa, tingimused ja kestuse otsustab komisjon, on mõeldud olukorra parandamiseks. Ma arvan, et ST artikkel 67 ei õigusta terasetööstusettevõtjate toetussüsteemi üksnes seetõttu, et tegemist on üldise abiga — seega abiga, mis on mõeldud samaaegselt söe- ja terasesektori ning ka teiste majandussektorite jaoks ( 64 ).

156. Käesolevas kohtuasjas on minu arvates ilmne, et Salzgitterile antud abi ei ole tasakaalustusmeede selle sätte tähenduses. Kohtutoimikust ei nähtu, et seda abi oleks talle antud ZRFG vastuvõtmisega tekitatud konkurentsimoonutuste kõrvaldamiseks.

157. Järelikult arvan ma, et kõnesolevat abi ei tule hinnata ST artikli 67 alusel. Vastupidi, ma arvan sarnaselt komisjonile, et selle abi kokkusobivust söe ja terase ühisturuga tuleb kontrollida ST artikli 4 punkti c ja kuuendas teraseabikoodeksis kehtestatud eeskirjade alusel.

158. Seda tõlgendust kinnitab ulatuslikult ST artikli 4 punkt c, mis käsitleb — tuletan meelde — „riikide antavaid subsiidiume või abi mis tahes vormis” ( 65 ). Esitatud põhjendustest lähtudes leian ma, et see säte kehtib igasuguse terasetööstusettevõtjatele antava abi kohta, olenemata abi vormist või päritolust, sellest, kas abi antakse konkreetselt ühele teraseettevõtjale või kas abimeetmeid võetakse üldise või piirkondliku abisüsteemi raames. Ei tohi unustada, et see säte koostati 1951. aastal, kui EMÜ-t ei olnud veel olemas, ja enne üldiste või piirkondlike riigiabisüsteemide kontrolli väljatöötamist.

159. Tõlgendus, mida mina selle sätte jaoks välja pakun, võimaldab tagada igasuguse terasetööstussektorile antava abi ühetaolise käsitlemise, et kohaldada abi suhtes ühtset ja tõhusat korda.

160. Peale selle võimaldab see lahendus tagada liikmesriikide ja ettevõtjate võrdse kohtlemise. Minu arvates oleks võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus lubada teraseettevõtjale abi anda sellepärast, et seda antakse üldise abisüsteemi kohaldamisel, ja keelata muu hulgas ST artikli 4 punkti c alusel anda abi, mille summa, tingimused ja kestus oleksid peaaegu samad, ainult seetõttu, et tegemist on konkreetselt ühele teraseettevõtjale antava abiga. Kui see nii oleks, võiks see ajendada liikmesriike vastu võtma üldisi abisüsteeme, mis tuleksid praktikas kasuks ainult terase- või söetööstusettevõtjatele. Liikmesriik võiks näiteks vastu võtta piirkondliku abisüsteemi, mida komisjon lubaks EÜ asutamislepingu alusel, aga mille raames antaks abi piirkondadele, kus asuvad valdavalt söe- ja terasesektori ettevõtted. Sellega kaasneks paratamatult oht, et ST artikli 4 punktis c kehtestatud põhimõtteline riigiabikeeld kaotab kogu kasuliku mõju ja sellest kaldutakse kõrvale EÜ asutamislepingu paindlikumate eeskirjade kasuks.

161. ST artikli 67 kohaldamisala kohta arvan ma, et see hõlmab kõiki meetmeid, mis võimaldavad korvata terasetööstusettevõtjatele üldise majanduspoliitika õigusnormidest tekkivat kahju, peale riigiabi, mille andmise tingimused on konkreetselt sätestatud ST artikli 4 punktis c ja teraseabikoodeksites.

162. Öeldut arvestades leian ma seega, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et kõnesolev abi kuulub ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse.

163. Nendel tingimustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimese väite esimene osa tagasi.

2. Esimese väite teine osa, mis tuleneb õigusnormi rikkumisest komisjoni pädevuse hindamisel

164. Esimese väite teises osas leiab Salzgitter, et komisjon ei olnud pädev laiendama terasetööstusele antava abi raames ST artikli 4 punkti c kohaldamisala abile, mida antakse terasetööstusettevõtjatele komisjoni poolt EÜ asutamislepingu alusel lubatud üldise abisüsteemi alusel. Seega hindas Esimese Astme Kohus, kui ta otsustas, et komisjonil oli õigus tugineda kõnesoleva abi hindamisel ST artikli 4 punktile c, komisjoni pädevuse ulatust vääralt.

a) Poolte argumendid

165. Tuletan meelde, et Salzgitter, kes toetab ST artikli 4 punkti c kitsalt tõlgendamist, leiab, et komisjon ei olnud pädev laiendama teraseabikoodeksi raames selle sätte kohaldamisala üldistele abisüsteemidele söe- ja terasesektoris. See eeldaks ESTÜ asutamislepingu muutmist. Ent ST artikli 95 esimene ja teine lõik, millel erinevad teraseabikoodeksid põhinevad, ei oleks sellise muudatuse jaoks õige õiguslik alus. Salzgitteri arvates oleks komisjon pidanud järgima kas ST artikli 95 kolmandas ja neljandas lõigus või ST artiklis 96 sätestatud menetlust.

166. Komisjon väidab aga, et ta ei muutnud ST artikli 4 punkti c kohaldamisala, kuna selle sätte sõnastust ei ole muudetud alates 23. juulist 1952. Seega ei ole ta ESTÜ asutamislepingut mingil moel muutnud. ( 66 )

b) Hinnang

167. Selles osas vaidlustab Salzgitter menetluse, mida komisjon rakendas enda arvates ST artikli 4 punkti c kohaldamisala laiendamiseks teraseabikoodeksite raames. Enne selle etteheite põhjendatuse uurimist on minu arvates huvitav meenutada ESTÜ asutamislepingus ette nähtud erinevaid õiguslike kohanduste mehhanisme, millele tugineb Salzgitter.

168. Selle asutamislepingu muutmise tavapärane kord on ette nähtud ST artiklis 96. Algversioonis, mis kehtis veel teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmise ajal, võimaldas see säte iga liikmesriigi valitsusel ja komisjonil teha nimetatud asutamislepingu kohta muudatusettepanekuid. Need muudatused otsustati liikmesriikide alaliste esindajate konverentsi ühisel kokkuleppel.

169. 17. detsembri 1959. aasta arvamuses ( 67 ) märkis Euroopa Kohus, kelle poole pöörduti ST artikli 95 kolmanda ja neljanda lõigu alusel, et sellest menetlusest saab teha erandit „ainult juhul, kui see ei kahjusta asutamislepingu üldist struktuuri ega ühenduse ja liikmesriikide suhteid, ning eelkõige ühendusele üle kantud ja liikmesriikidele jäetud volituste vahekorda, ning et ainult sellistel juhtudel võidakse vastu võtta „väikeste muudatuste” menetlus”.

170. „Väikeste muudatuste” menetlus on ette nähtud ST artikli 95 kolmandas lõigus. Komisjoni ja nõukogu muudatusettepanekud esitatakse arvamuse avaldamiseks Euroopa Kohtule, kellel palutakse nii õiguslikult kui ka faktiliselt läbi vaadata, kas ettepanekud on nimetatud lõiguga kooskõlas.

171. ST artikli 95 kolmas lõik sätestab, et: — nende muudatuste eesmärk peab olema „kohandada komisjonile usaldatud volituste [tema poolt] täitmist käsitlevaid eeskirju”; — muudatusettepanekuid võib esitada ainult siis, „kui sellise kohandamise on tinginud ootamatud või kogemustes selgunud raskused […] või majandus- või tehniliste tingimuste oluline muutus, mis kahjustab otseselt söe ja terase ühisturgu”; — peale selle peab sellise kohandamisega tehtama asjakohaseid muudatusi, ja lõpuks, — need muudatused ei või mõjutada ST artiklite 2–4 kohaldamist ega vastavalt komisjoni ja teiste ühenduse institutsioonide volituste vahekorda.

172. Mis puutub ST artikli 95 esimesse lõiku, siis see võimaldab komisjonil vastu võtta otsust või soovitust kõikidel ESTÜ asutamislepingus käsitlemata juhtudel, kui see otsus või soovitus osutub vajalikuks, et ST artikli 5 kohaselt saavutada söe ja terase ühisturul mõnda ST artiklites 2, 3 ja 4 määratletud ühenduse eesmärki. Komisjon teeb otsuseid või soovitusi nõukogu ühehäälsel nõusolekul ja pärast nõuandekomiteega konsulteerimist.

173. Ma täheldan ilma liigsete raskusteta ST artiklis 95 kavandatud kahe võimaluse vahel vormilisi erinevusi. ST artikli 95 esimeses lõigus lubatakse komisjonil täita ESTÜ asutamislepingu lünka, mis pärsib selle toimet, võimaldades komisjonilt otsust või soovitust vastu võtta asutamislepingus käsitlemata juhtudel, kuid ilma lepingut muutmata. Peale selle on vajalik eelnev nõukogu ühehäälne nõusolek. ST artikli 95 kolmandas lõigus on tegemist „komisjonile usaldatud volituste täitmist käsitleva”asutamislepingu sätte muutmisega. Nõukogu ühehäälne nõusolek ei ole nõutav, aga vaja on Euroopa Kohtu soodsat arvamust ja hääletamist Euroopa Parlamendis.

174. Käesolevas kohtuasjas heidab Salzgitter komisjonile ette, et viimane tugines ST artikli 4 punkti c kohaldamisala laiendamiseks erinevate teraseabikoodeksite raames ST artikli 95 esimesele ja teisele lõigule, samas kui ta oleks pidanud järgima ST artiklis 96 või ST artikli 95 kolmandas ja neljandas lõigus sätestatud menetlust.

175. Esimese väite esimese osa kohta tehtud järeldusi silmas pidades arvan ma, et see etteheide ei ole põhjendatud.

176. Kui ST artikli 4 punkt c on kohaldatav — nagu mina arvan — terasetööstusettevõtjatele üldise abisüsteemi alusel antava abi suhtes, siis komisjon ei laiendanud selle sätte kohaldamisala, võttes vastu teraseabikoodeksites kehtestatud eeskirjad. Arvestades, et komisjonil oli tegemist ESTÜ asutamislepingus käsitlemata juhuga, kus tal tuli ometi tegutseda, näib mulle, et komisjonil oli õigus tugineda ST artikli 95 esimesele ja teisele lõigule, et vastata kõnesolevate eeskirjade abil teraseturu ümberstruktureerimise vajadustele.

177. Ma arvan seega, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud selles suhtes õigusnormi, ja teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimese väite teine osa tagasi.

3. Esimese väite kolmas osa, mis tuleneb õigusnormi rikkumisest komisjoni otsustuspraktika esitamisel

178. Esimese väite kolmandas osas on Salzgitter seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 ja järgmistes punktides esitas Esimese Astme Kohus komisjoni otsustuspraktikat vääralt. ( 68 )

a) Poolte argumendid

179. Salzgitter väidab, et komisjon otsustas alates ESTÜ asutamislepingu jõustumisest 1952. aastal ja mitte 1970. aastate alguses, et ST artikli 4 punkt c on kohaldatav üksnes terasetööstusettevõtjatele antava eriabi suhtes. Selleks tugineb Salzgitter 1963. aastal avaldatud ESTÜ Ülemameti aruandele pealkirjaga „ESTÜ asutamisleping aastatel 1952–1962”, esimese koodeksi neljandale põhjendusele ja artiklile 1, komisjoni seisukohale tema IX aruandes konkurentsipoliitika kohta ning komisjoni otsustuspraktikale söesektoris. Salzgitter heidab nimelt Esimese Astme Kohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115, et teise koodeksi eesmärk oli lihtsalt taastada ST artikli 4 punkti c algne ulatus, kuigi tegelikult oli tegemist ESTÜ asutamislepingu lubamatu muutmisega.

180. Komisjon leiab, et asjaolu, et ta oli enne kolmandat koodeksit ST artikli 4 punkti c ulatuse osas erineval seisukohal, ei oma tähtsust Salzgitterile antud abi suhtes, kuivõrd see seisukoht ei ole kirjas üheski üksikaktis, mis võiks olla abi saanud ettevõtja suhtes lõplik enne 1. jaanuari 1986. ( 69 )

b) Hinnang

181. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–117 esitas Esimese Astme Kohus eeskirjad, mille komisjon on esimese ja teise teraseabikoodeksi raames vastu võtnud. Kuigi see esitus ei puuduta käesolevas kohtuasjas kohaldatavaid eeskirju, võimaldab see siiski hinnata vaidluse õiguslikku tausta ja toob välja, kuidas komisjoni tõlgendus on muutunud.

182. Vastupidiselt komisjoni väitele ei ole see käesoleva kohtuasja jaoks tähtsusetu.

183. Esimese Astme Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et „1970. aastate algusest kuni ajani, mil võeti vastu [teine koodeks], oli komisjon seisukohal, et ST artikli 4 punkt c on kohaldatav üksnes teraseettevõtjatele antava eriabi suhtes […]”. Seejärel märkis Esimese Astme Kohus kohtuotsuse punktis 115, et „alates [nimetatud koodeksist] käsitlesid koodeksid „igasugust terasetööstusele antavat abi […] olenemata sellest, kas tegemist on üldise või eriabiga”, [kusjuures] selle täpsustuse eesmärk [oli] lihtsalt taastada ST artikli 4 punkti c algne ulatus […]” ( 70 ).

184. Väite selles osas heidab Salzgitter Esimese Astme Kohtule taas ette ST artikli 4 punkti c „algse ulatuse” analüüsi. Ta rõhutab, et selle sätte kohaldamisala piirdus teraseettevõtjatele antava eriabiga juba ESTÜ asutamislepingu jõustumisest alates, mitte alles 1970. aastate ja teise koodeksi vastuvõtmise vahelisel ajal.

185. Esimese väite esimese osa kohta tehtud järeldusi silmas pidades arvan ma, et Esimese Astme Kohus kajastas komisjoni otsustuspraktikat õigesti, ning seetõttu leian ma, et Salzgitteri argumentidega ei saa nõustuda.

186. Ma teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi ja lükata seega esimene väide tervikuna tagasi.

B. Teine väide, mis tuleneb vaidlusaluse otsuse põhjendamata jätmisest

187. Oma teise väitega rõhutab Salzgitter, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, et vaidlusaluse otsuse põhjendamise kohustus, nagu nõuab ESTÜ asutamisleping, oli täidetud. ( 71 )

1. Poolte argumendid

188. Salzgitter väidab, et komisjon ei põhjenda, miks ta kaldub kõrvale oma varasemast otsustuspraktikast, kohaldades ST artikli 4 punkti c söe- ja terasesektorile antava üldise abi suhtes, vastupidiselt Euroopa Kohtu praktikale ja rikkudes ST artiklit 67.

189. Salzgitter väidab ühtlasi, et komisjon jättis selgitamata, miks tema hinnang erines tema otsustuspraktikast söesektori osas.

190. Lõpuks heidab Salzgitter komisjonile ette, et viimane ei põhjendanud, miks kaldus vaidlusalune otsus kõrvale tema otsustuspraktikast samalaadsetes asjades, näiteks asjas, mis oli aluseks komisjoni otsusele 2002/347/ESTÜ ( 72 ).

191. Saksamaa Liitvabariik rõhutab, et kuna komisjon on muutnud ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 kohaldamisala õiguslikku käsitust, tähendab see, et ta peaks seda vaidlusaluses otsuses veelgi enam põhjendama ja õigustama. ( 73 )

192. Komisjon omalt poolt väidab, et tema praktika muutus alates kolmandast koodeksist ning et koodeks on selles osas piisavalt põhjendatud. ( 74 ) Ta eitab erilist põhjendamiskohustust, leides, et tema ülesanded on ammendavalt sätestatud ST artikli 15 kolmandas lõigus ja ST artikli 95 esimeses lõigus (konsulteerimine nõuandekomiteega ja nõukogu nõusoleku taotlemine).

2. Hinnang

193. Tuletan kõigepealt meelde, et põhjendamiskohustuse ulatuse küsimus on õigusküsimus, mida Euroopa Kohus võib apellatsioonkaebuse raames kontrollida. Selle kohustuse ulatuse eiramisel põhinev väide on seega vastuvõetav, isegi kui see eeldab tingimata selliste asjaoludega arvestamist, mille põhjal Esimese Astme Kohus jõudis otsusele. ( 75 )

194. ST artikli 5 teise lõigu neljandast taandest ja ST artikli 15 esimesest lõigust nähtub, et ühendus „avaldab oma tegevuse põhjused” ja et „[komisjoni] otsused, soovitused ja arvamused peavad olema põhjendatud ja nendes tuleb viidata arvamustele, mida tuli nende jaoks taotleda”. Nendest sätetest, nagu ka ESTÜ asutamislepingu üldpõhimõtetest tuleneb, et komisjon peab põhjendama oma üldisi või üksikotsuseid olenemata nende õiguslikust alusest. Peale selle kujutab põhjendamata jätmine või ebapiisav põhjendamine endast ST artiklis 33 nimetatud olulist menetlusnormi rikkumist ning avaliku korra aspekti, millele ühenduse kohus peab omaalgatuslikult tähelepanu juhtima. ( 76 )

195. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab komisjonile ST artikli 15 alusel pandud põhjendamiskohustus vastama samadele põhimõtetele, mille Euroopa Kohus on kehtestanud EÜ artikli 253 raames. ( 77 )

196. Need põhimõtted on järgmised. Põhjendused peavad olema kohandatud asjaomase akti laadile ning nendest peavad selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni motiivid, nii et isikutele, keda akt puudutab — ST artikli 33 teise lõigu tähenduses adressaatidele või teistele asjaomastele isikutele — oleks teada akti põhjendatus ja ühenduse kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli. Ei ole siiski nõutav, et põhjenduses täpsustataks kõiki asjassepuutuvad faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuivõrd põhjenduse vastavust ST artiklites 5 ja 15 sätestatud nõuetele tuleb hinnata mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades. ( 78 ) Riigiabi kontrolli raames tuleb komisjoni otsuse põhjendatuse kontrollimisel arvesse võtta ka keerukat hindamist, mille institutsioon peab läbi viima, ja valikuid, mida ta võib teha omal äranägemisel.

197. Mis puudutab kõigepealt etteheidet, et komisjoni otsustuspraktika muutumine ST artikli 4 punkti c ja ST artikli 67 kohaldamisala osas on jäetud põhjendamata, siis arvan ma, et see etteheide ei ole õigustatud.

198. Nimelt ei põhine komisjon hinnang vaidlusaluse abi kokkusobivuse kohta söe ja terase ühisturuga sellisel muutumisel. Vaidlusaluse otsuse kontekstist ja eelkõige selle punktidest 59–66 ja 109–133 tuleneb, et komisjoni käsituses kuulub kõnesolev abi algusest peale ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse. See oli ka minu seisukoht vastuapellatsiooni esimese väite uurimisel.

199. Igatahes on komisjoni arutluskäik nende kummagi sätte ulatuse ja kohaldatavuse kohta vaidlusalusest otsusest selgesti ja üheselt näha.

200. Komisjon selgitab nimelt üksikasjalikult, miks „[t]uleb kõnesoleva ebaseadusliku abi ühisturuga kokkusobivust kontrollida [ST] artikli 4 punkti c ja järgnenud [teraseabikoodeksite] alusel” ( 79 ). Ta märgib esiteks kõnesoleva abi laadi uurimise raames põhjused, mille pärast ta leiab, et ST artikkel 67 ei ole kohaldatav (punkt 66). Teiseks selgitab ta vaidlusaluse abi söe ja terase ühisturuga kokkusobivuse kontrollimise raames, miks on EÜ artikli 87 lõike 2 punkti c kohaldamine teraseettevõtja suhtes a priori välistatud (punktid 110–120). Kolmandaks täpsustab ta põhjused, mille pärast ei ole antud juhul õigustatud individuaalse otsuse vastuvõtmine ST artikli 95 alusel (punktid 121–125). Neljandaks ja viimaseks esitab komisjon abist teatamise tähtaegu käsitlevad erieeskirjad, mis võeti vastu alates 1986. aastast kohaldatavate teraseabikoodeksite raames (punktid 67–76 ja 126–133).

201. Need põhjendused võimaldasid Salzgitteril ja ka Saksamaa Liitvabariigil teada saada põhjused, mille pärast komisjon leidis, et ST artikli 4 punktis c sätestatud tingimused olid antud juhul täidetud. Nad said pealegi komisjoni hinnangud põhjalikult vaidlustada. Peale selle — ja nagu näitab kohtulik kontroll, mida sai teostada Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse raames — võimaldavad need põhjendused ühenduse kohtul kontrollida nende hinnangute põhjendatust.

202. Ma ei leia, et komisjon peaks lisaks selgitama aktis, mis — tuletan meelde — on individuaalse ulatusega, oma otsustuspraktika muutumist alates esimese ja teise teraseabikoodeksi vastuvõtmisest, kui need ei ole pealegi antud juhul kohaldatavad.

203. Ka teist etteheidet ei pea ma asjassepuutuvaks, sest liikmesriikide sekkumist söetööstuses reguleerivad eeskirjad erinevad teraseabikoodeksites sätestatutest.

204. Mis puudutab lõpetuseks kolmandat etteheidet, siis ma ei leia, et komisjon peaks põhjendama, miks tema hinnang erineb varasemates otsustes antud hinnangutest. Nimelt tähistab „riigiabi” mõiste nii EÜ kui ka ESTÜ asutamislepingus objektiivset olukorda ja põhjused, miks komisjon hindas seda oma varasemates otsustes erinevalt, ei oma tähtsust küsimuses, kas kõnesolev abi kuulub ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse või mitte.

205. Öeldut arvestades olen seisukohal, et kuivõrd väide otsuse põhjendamata jätmise kohta põhineb eespool nimetatud etteheidetel, tuleb see tagasi lükata. Ma leian, et vaidlusalust otsust põhjendati vastavalt ST artiklites 5 ja 15 nii selguse kui ka kontrollitavuse osas sätestatud nõuetele, kuna faktilised ja õiguslikud asjaolud olid selles piisavalt täpselt esitatud.

206. Ma arvan seega, et Esimese Astme Kohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 õigesti, et komisjon oli vaidlusalust otsust õiguslikult piisavalt põhjendanud.

207. Nendel asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku see väide tagasi lükata.

208. Esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb Salzgitteri vastuapellatsioon minu arvates tervikuna rahuldamata jätta.

VI. Esmane apellatsioonkaebus

209. Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet, millest esimene tuleneb ST artikli 4 punkti c ning kolmanda, neljanda, viienda ja kuuenda teraseabikoodeksi rikkumisest ning teine kaitseõiguste rikkumisest.

A. Esimene väide, mis tuleneb ST artikli 4 punkti c ning kolmanda, neljanda, viienda ja kuuenda teraseabikoodeksi rikkumisest

210. Esimene väide koosneb kuuest osast, millest esimene tuleneb sellest, et kohaldatavat õiguslikku raamistikku hinnati ekslikult ebakindlaks ja ebaselgeks; teine õigusnormi rikkumisest seoses kahe esimese teraseabikoodeksi arvessevõtmisega; kolmas Euroopa Kohtu õiguskindluse põhimõtte alase kohtupraktika vääralt tõlgendamisest; neljas põhjenduste vastuolust vaidlustatud kohtuotsuses; viies sellest, et hinnati valesti komisjoni teadlikkust ZRFG kohaldamisest terasetööstusettevõtjate suhtes, ning kuues 20. märtsi 1997. aasta kohtuotsusest Alcan Deutschland ( 80 ) lähtuva kohtupraktika vaidlustamisest.

211. Sisuliselt vaidlustab komisjon hinnangu, mille Esimese Astme Kohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158–183 esimeses kohtuastmes esitatud väitele, mis tulenes õiguskindluse põhimõtte väidetavast rikkumisest (seitsmes väide). Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et käsitletava kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades oli komisjon rikkunud õiguskindluse põhimõtet, kui ta nõudis Salzgitterile aastatel 1986–1995 antud abi tagastamist.

212. Õiguskindluse põhimõtte rikkumisest tuleneva väite vastuvõtmisel järgis Esimese Astme Kohus kolmeosalist mõttekäiku.

213. Kõigepealt uuris ta õigusliku raamistiku selgust. Esimese Astme Kohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174, et teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisele järgnenud olukord oli ebakindel ja ebaselge. Selle hinnangu vaidlustab komisjon oma esimese väite esimeses osas.

214. Seejärel uuris Esimese Astme Kohus komisjoni käitumist. Olles täheldanud, et komisjon sai Salzgitterilt teatud hulgal teavet ja et ta oli ZRFG rakendamise kohta teinud ka vastustamisest loobumise otsuse, leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 176–180, et komisjon oli jätnud täitmata hoolsuskohustuse, kuna ta ei märganud nende dokumentide läbivaatamise käigus, et kõnesolevast abist ei olnud teatatud, ega võtnud mingeid sel puhul ette nähtud meetmeid. Selle tuvastamist kritiseerib komisjon oma esimese väite viiendas osas.

215. Nende asjaolude tuvastamise alusel otsustaski Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181 ja 182, et komisjon rikkus õiguskindluse põhimõtet, kui ta andis Saksamaa Liitvabariigile korralduse Salzgitterile antud abi tagasi nõuda. Komisjon vaidlustab oma esimese väite kolmandas osas Esimese Astme Kohtu järeldused nende asjaolude tuvastamisest.

216. Neid elemente arvestades leian ma, et esimese väite põhjendatust tuleks analüüsida, uurides järgemööda selle esimest, viiendat ja kolmandat osa, kuivõrd nendega vaidlustatakse kolm Esimese Astme Kohtu hinnangut vaidlustatud kohtuotsuses.

1. Esimese väite esimene osa, mis tuleneb kõnesoleva õigusliku olukorra selguse valesti hindamisest

217. Oma esimese väite esimeses osas vaidlustab komisjon Esimese Astme Kohtu analüüsi, mille kohaselt oli teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisele järgnenud õiguslik olukord ebakindel ja ebaselge.

a) Poolte argumendid

218. Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus eksis oma analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174, mille kohaselt olevat teise või vähemalt kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisel varjatult ja osaliselt taganetud 1971. aasta otsusest, millega lubati abi anda.

219. Ta väidab, et seda luba, mis põhines EÜ asutamislepingul, ei saanud kasutada ESTÜ asutamislepingu raames. ST artikli 4 punkt c oli kohaldatav ning vastavalt eespool viidatud 10. detsembri 1969. aasta otsusele kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa oli abi andmine terasetööstusettevõtjatele enne esimese koodeksi jõustumist rangelt keelatud. ( 81 ) Komisjon leiab, et kõnesolev luba ja sellele järgnenud load kuulutati ESTÜ asutamislepingus käsitletud valdkonna suhtes kohaldatavaks ainult esimese koodeksi alusel ning et see ajutine üldine luba kaotas koos esimese koodeksiga kehtivuse 31. detsembril 1981.

220. Komisjon vaidlustab ühtlasi Esimese Astme Kohtu analüüsi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 173 ja 174, mille kohaselt ei olnud selge, kas ZRFG § 3 hilisem hageja suhtes kohaldamine kuulub kolmanda teraseabikoodeksi artiklis 6 ette nähtud kohustuse alla teatada „kavadest”. Komisjoni arvates on see säte väga selge.

221. Oma repliigis väidab komisjon samuti, et ST artikkel 67 ei ole riigiabi suhtes kohaldatav, sest liikmesriigid võivad abimeetmeid võtta oma majandus- ja sotsiaalpoliitika raames. ( 82 ) Ta rõhutab, et ST artikli 4 punkt c keelab „mis tahes vormis” abi ning et Saksamaa Liitvabariigi viidatud kohtupraktikas ST artikli 67 kohta ei ole kunagi käsitletud üldiselt kohaldatavaid „abisüsteeme”. Ta väidab samuti, et see liikmesriik ei teavitanud komisjoni Salzgitterile antavast abist ning et seega ei saa see riik väita, et komisjon on seda abi lubanud ST artikli 67 alusel.

222. Salzgitter leiab, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta tuvastas, et teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisele järgnenud olukord ei olnud selge. Ta leiab, et komisjon oleks pidanud teises ja kolmandas koodeksis või mõnes muus teatises teada andma, et ta on muutnud oma õiguslikku käsitust ST artikli 4 punkti c kohaldamisala suhtes. ( 83 ) Ta väidab, et kuna komisjon ei esitanud ZRFG rakendamise suhtes mingeid vastuväiteid, tekitas ta ettevõtjates õiguspärase ootuse selle õigusnormi seaduslikkuse suhtes.

223. Salzgitter väidab pealegi, et ST artikli 4 punkt c ei ole kohaldatav liikmesriikide selliste üldiste meetmete suhtes, mis puudutavad kõiki majandussektoreid — nagu ZRFG —, mida komisjon oli kinnitanud esimese ja teise koodeksi põhjenduste esimeses osas. Ta väidab samuti, et komisjon kohaldas ST artikli 4 punkti c tagasiulatuvalt, mis on ühenduse õigusega vastuolus ja võib pikas perspektiivis ohustada abi saanud ettevõtjate investeerimisotsuseid. ( 84 )

224. Salzgitter lisab, et komisjoni otsustuspraktika söesektoris, mis seisneb ST artikli 67 kohaldamises selle sektori üldise abi suhtes, kinnitab seda hinnangut.

225. Salzgitter väidab, et kolmanda koodeksi artikkel 6 ei võimalda kindlaks määrata, kas ZRFG-s ette nähtud maksueeskirjade kohaldamisest terasetööstusettevõtjate suhtes tuleb EÜ asutamislepingu alusel komisjoni antud varasemale loale vaatamata uuesti teatada. Ta lisab, et nimetatud sättes ette nähtud teatamiskohustust ei saa kehtestada olemasoleva abi suhtes, nagu on ZRFG-s käsitletav abi. Selleks viitab Salzgitter eespool viidatud kohtuotsusele Itaalia vs. komisjon üldise abisüsteemi individuaalsetest rakendusmeetmetest teatamise kohta. ( 85 ) Ta arvab, et kuna komisjon oli EÜ asutamislepingu alusel tingimusteta lubanud ZRFG-d kohaldada ega esitanud vastuväiteid ST artikli 67 alusel, ei saanud ZRFG rakendamist ettevõtja kasuks pidada „uueks abiks” ega ka järelikult „kavaks” kolmanda koodeksi artikli 6 mõistes.

226. Salzgitter lisab lõpuks, et teatades ZRFG-st komisjonile 1971. aastal vastavalt EÜ asutamislepingule, teatas Saksamaa Liitvabariik sellest komisjonile ka ST artikli 67 alusel. Ta leiab, et EÜ asutamislepingu alusel teatud maksumeetmeid lubades avaldas komisjon ühtlasi vaikimisi, et nendel meetmetel „ei ole [ST artikli 67 lõike 1 tähenduses] märgatavat mõju konkurentsitingimustele” söe- ja terasetööstuses.

227. Saksamaa Liitvabariik toetab sisuliselt sama argumenti mida Salzgitter. Ta väidab, et üldise abi suhtes ei ole teatamiskohustust ST artikli 67 lõike 1 alusel, kui abil ei ole märgatavat mõju konkurentsitingimustele söe- ja terasetööstuses, mida komisjon vaikimisi kinnitas, kui ta lubas korduvalt ZRFG-s ette nähtud meetmeid. Ta leiab, et igal juhul võib neid meetmeid pidada olemasolevaks abiks, mille suhtes ei ole ESTÜ asutamislepingu alusel eraldi teatamiskohustust.

b) Hinnang

228. Nagu ma märkisin, ( 86 ) otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174, et: „[…] teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisele järgnenud olukorda [iseloomustavad] komisjoni süül tekkinud järgmised ebakindluse ja ebaselguse tegurid: — varjatud — ja seega mitte piisavalt selge — taganemine vastustamisest loobumist käsitlevast komisjoni 1971. aasta otsusest; — vastustamisest loobumisest taganemise ulatuse ebaselgus küsimuse osas, kas ZRFG § 3 hilisemast kohaldamisest tuleks teatada kui „kavast” kolmanda teraseabikoodeksi artikli 6 mõistes […].”

229. Oma väite esimeses osas väidab komisjon ühelt poolt, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi selles osas, kuidas teine ja kolmas koodeks mõjutavad vastustamisest loobumise otsust, mille komisjon võttis ZRFG § 3 kohta vastu 4. augustil 1971. Teiselt poolt vaidlustab ta Esimese Astme Kohtu hinnangu, mis puudutab nimetatud abikavade suhtes kolmanda koodeksi artiklis 6 kehtestatud teatamiskohustuse selgust.

230. Ma arvan, et see etteheide on põhjendatud järgmistel põhjustel.

231. Esiteks arvan ma, vastupidiselt Esimese Astme Kohtule, et teise ja kolmanda koodeksi vastuvõtmisega ei taganenud komisjon osaliselt ja vaikimisi 1971. aasta otsusest. Ma arvan — nagu ma märkisin vastuapellatsiooni uurimisel —, et see EÜ artiklitel 87 ja 88 põhinev otsus käis üksnes EÜ asutamislepingu alla kuuluvate ettevõtjate kohta ega puudutanud ESTÜ asutamislepingu alla kuuluvaid ettevõtjaid. ( 87 ) Teise ja kolmanda koodeksi vastuvõtmisega ei saanud seega kaasneda komisjoni 1971. aastal antud loast taganemist, sest see otsus ei käinud minu arvates terasetööstusettevõtjate kohta.

232. Teiseks arvan ma, et kõnesolevast abist teatamise kohustus tuli kolmanda koodeksi artikli 6 sõnastusest väga selgesti välja.

233. Kõnesolevas artiklis 6 kehtestatakse menetlus, mille käigus komisjon uurib eelnevalt liikmesriikide kõiki abi andmise kavasid, et teavitada institutsiooni ühisturuga kokkusobimatust abist. Selleks nõuab kolmanda koodeksi artikli 6 lõike 1 esimene lause, et liikmesriigid peavad komisjonile teatama kõikidest projektidest kõnesolevas koodeksis sätestatud abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. ( 88 ) Peale selle tuleb nimetatud koodeksi artikli 6 lõike 1 teise lause alusel komisjoni teavitada „ka projektidest rakendada terasetööstuses abikavad, mille suhtes on komisjon EÜ asutamislepingu alusel juba otsuse teinud” ( 89 ). Teatada tuleb aja jooksul, mida Euroopa Kohus nimetas „aegumistähtajaks” ( 90 ). Sama koodeksi artikli 6 lõike 4 kohaselt ei või liikmesriik kavandatud meetmeid ilma komisjoni heakskiiduta rakendada, olenemata sellest, kas need on eriabi või EÜ asutamislepingu alusel loa saanud üldise abisüsteemi rakendamiseks võetavad meetmed. Nagu Euroopa Kohus EÜ artikli 88 lõike 3 raames märkis, on kontroll ühisturu õige toimimise tagamiseks peamine. ( 91 )

234. Kolmanda koodeksi artikli 6 lõike 1 teise lause sõnastusest tuleneb selgesti, et pärast selle koodeksi jõustumist 1. jaanuaril 1986 kehtib selge ja tingimusteta kohustus teatada sellistest finantsmeetmetest nagu käesolevas kohtuvaidluses.

235. Seda analüüsi kinnitab Euroopa Kohtu praktika.

236. Nimelt on see kohustus esitatud samas sõnastuses neljanda, viienda ja kuuenda koodeksi artikli 6 lõikes 1. Nii leidis ühenduse kohus, kui talle esitati küsimus selle sätte ulatuse kohta viienda koodeksi raames, et sõnastust arvestades „ei jää ametivõimudele selles sättes mingit kahtlust, et nad on kohustatud kõnesolevast abist teatama, ning abi andmine sõltub komisjoni otsusest, olenemata sellest, kas abi peetakse riigiabiks”. ( 92 )

237. Sellest tulenevalt ma arvan, vastupidiselt Esimese Astme Kohtu seisukohale vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174, et komisjoni kehtestatud teatamiskohustus kolmanda koodeksi artikli 6 lõike 1 teises lauses käsitleb selgelt sellist abi nagu käesolevas kohtuvaidluses. Saksamaa Liitvabariik, arvestades tema osalemist ESTÜ nõuandekomitees, ja Salzgitter, arvestades tema tähtsat majanduspositsiooni, olid mõlemad võimelised märkama selle kohustuse kehtestamist kolmandas koodeksis ja selle säilitamist järgnevates teraseabikoodeksites. Järelikult, vastupidiselt sellele, mida Esimese Astme Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181, ei arva ma, et komisjon oleks pidanud selgitama kolmanda või hilisemate koodeksite eeskirju.

238. Nendel tingimustel arvan ma, et Salzgitter ja Saksamaa Liitvabariik teadsid täpselt oma kohustuste ulatust juba alates kolmanda koodeksi vastuvõtmisest 1986. aastal. Seega oli vastupidiselt Esimese Astme Kohtu väitele kõnesoleva abi suhtes olemas selge ja ühene teatamiskohustus kolmanda, neljanda, viienda ja kuuenda koodeksi artikli 6 alusel.

239. Neid asjaolusid arvestades leian ma, et Esimese Astme Kohus rikkus kohaldatava õigusliku raamistiku selguse hindamisel õigusnormi.

240. Sellisest tuvastusest põhimõtteliselt piisab komisjoni apellatsioonkaebuse vastuvõtmiseks ja Euroopa Kohtule ettepaneku tegemiseks tühistada vaidlustatud kohtuotsus. Ma arvan siiski, et tuleb veel uurida ka esimese väite viiendat ja kolmandat osa, et hinnata, mis järeldusi teha käesolevas kohtuasjas sellest õigusnormi rikkumisest.

2. Esimese väite viies osa, mis tuleneb sellest, et hinnati ekslikult komisjoni teadlikkust kõnesoleva abi andmisest

241. Esimese väite viiendas osas väidab komisjon, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, et komisjon teadis ZRFG kohaldamisest Salzgitteri suhtes mitu aastat enne, kui ta reageeris, ega täitnud seega oma hoolsuskohustust.

a) Poolte argumendid

242. Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 175–179 nimetab Esimese Astme Kohus vaid, mis dokumendid komisjonile edastati, aga ta ei täpsusta, kas need sisaldasid teavet abi kohta, millest ei olevat teatatud. Peale selle ei maini Esimese Astme Kohus ühtegi õigusnormi, mis kohustab komisjoni haldusaparaati võtma arvesse neid dokumente väljaspool menetlust, mille raames need talle edastati.

243. Komisjon täpsustab, et juba sellepärast, et on olemas terasetööstusele antava riigiabi süsteem, ei ole ette nähtud ega vajalik, et toimuks teabeedastus terasetootmiskvootide järelevalve ja riigiabi kontrollimisega tegelevate komisjoni talituste vahel. Ta lisab, et Saksamaa Liitvabariik ei täitnud riigiabi suhtes aruandekohustust, mis on ette nähtud aastatel 1986–2002 kehtinud teraseabikoodeksite artiklis 7, ning et kõnesolevate koodeksite kohaldamise eest vastutavatele talitustele teavet ei edastatud.

244. Komisjon rõhutab, et teraseettevõtjad ei ole kohustatud edastama talle oma tegevusaruandeid või aastaaruandeid terasetootmiskvootide süsteemi raames, nii et ta ei ole põhimõtteliselt kohustatud neid dokumente lugema.

245. Komisjon vaidlustab Esimese Astme Kohtu tuvastuse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, mille kohaselt nähtus komisjonile edastatud Salzgitteri tegevusaruandest ja raamatupidamise aastaaruandest, et viimane oli saanud kasutada erireserve. Komisjon lisab, et igal juhul ei ole kvoodisüsteemis määravad summad ega investeerimiseks kasutatud reservid, vaid investeeringute mõju tootmisvõimsusele ja lõpuks toodangule. Ta täpsustab, et isegi kui nõustuda Esimese Astme Kohtu kinnitusega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 178, mille kohaselt tuleb kvoodisüsteemi raames tõepoolest rahastamisallikatest komisjonile teatada, ei ole kõnesolevad reservid rahastamisallikas, vaid maksu ajatamine konkreetsete investeeringute puhul.

246. Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus ei nimeta sätet, millest võiks nähtuda, et tal on kohustus tutvuda dokumentidega väljaspool menetlust, mille raames talle need dokumendid edastati. Ta lisab, et dokumentide spontaanne edastamine Salzgitteri poolt ei tõenda, et komisjon nende sisuga tutvus. Abi saanud ettevõtja ei ole muide sellist asjaolu tõestanud.

247. Komisjon rõhutas oma kirjalikes ja suulistes märkustes riske, mis võivad kaasneda Esimese Astme Kohtu järeldustega nii riigiabi suhtes kehtestatud kontrollisüsteemi kui ka selle haldusliku korralduse kohta.

248. Ta märkis ühelt poolt, et kui riigiabi andmise kohta hajusaid märkusi sisaldavate dokumentide spontaansest edastamisest komisjoni mis tahes talitusele piisaks selle ainsa vahendi keelamiseks, mis on komisjoni käsutuses ebaseadusliku või ühisturuga kokkusobimatu abi andmise vastu tegutsemiseks, siis variseks teatamiskohustusele üles ehitatud riigiabi kontroll kokku.

249. Ta rõhutas teiselt poolt, et Esimese Astme Kohtu analüüs muudaks kaheldavaks komisjoni tänapäevase halduskorralduse ühe peamise põhimõtte, nimelt pädevuste selge ja hästi piiritletud jagunemise, kui iga komisjoni töötaja peaks viivitamatult teavitama pädevat ametiasutust kõikidest täheldatud õiguskorra rikkumistest.

250. Salzgitter leiab, et see väite osa puudutab faktiliste asjaolude tuvastamist, mida Euroopa Kohus ei pea apellatsioonkaebuse raames käsitlema. Teise võimalusena väidab ta, et terasekvootide järelevalve süsteemis ette nähtud komisjoni kohustus võtta arvesse eelnevalt antud abi eeldab, et komisjon on kohustatud tutvuma talle edastatud tegevusaruannetega. Ta lisab, et nendes aruannetes sisalduvad raamatupidamise aastaaruanded näitasid selgelt, et Salzgitterile oli võimaldatud ZRFG-s ette nähtud maksumeetmeid ja et just nende tegevusaruannete alusel oligi komisjon saatnud talle 1998. aastal teabetaotluse. Ta väidab, et seda teemat käsitleti ka 1982. aastal ühel koosolekul komisjoniga, kus osalesid ka terasekvootide ning riigiabi kontrolliga tegelevad talitused. Ta leiab, et komisjoni kohustus tutvuda talle edastatud teabega tuleneb õigusest ärakuulamisele ( 93 ) ning et komisjon ei saa igal juhul tugineda kodaniku vastu asjaolule, et viimane olevat teatise edastanud ebapädevale osakonnale.

251. Saksamaa Liitvabariik väidab, et komisjon kui riigiabi kontrolli organ peab arvesse võtma kogu talle edastatud teavet. Ta lisab, et terasekvootide haldamisega tegelevad haldustalitused on oma pädevuses võimelised ära tundma terasetööstusele antava abi kontrollimiseks saadud teavet ning et nad on kohustatud edastama asjassepuutuva teabe abi kontrollimisega tegelevatele talitustele.

b) Hinnang

252. Vastupidiselt Salzgitterile arvan mina, et väite viies osa on vastuvõetav.

253. Ma tean, et ESTÜ asutamislepingu artikli 32d — mis on sama mis EÜ artikkel 225 — kohaselt piirdub apellatsioonkaebus õigusküsimustega, kuna asjaolusid hindama on põhimõtteliselt ainsana pädev Esimese Astme Kohus. ( 94 )

254. Ma leian siiski, et väite selle osa analüüsimisel ei ole küsimus lihtsalt asjaolude hindamises. Minu arvates on selle põhjendatuse uurimine, arvestades väite esimese osa kohta tehtud järeldusi, tõeline õigusküsimus.

255. Küsimus on selles, kas Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, otsustades, et komisjon oli jätnud täitmata hoolsuskohustuse, kui ta ei märganud kõnesoleva abi olemasolu ja sellest abist teatamata jätmist, kuigi liikmesriigil oli selge ja tingimusteta teatamiskohutus.

256. Kõigepealt tuleks märkida, et Esimese Astme Kohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuses seoses võimaliku teabeedastamise kohustusega komisjoni talituste vahel on antud juhule eripärased. Esimese Astme Kohus rõhutas seda korduvalt, eelkõige nimetatud kohtuotsuse punktides 179 ja 182. Tema järeldused tulenevad erilistest kohustustest, mis komisjon pani teraseettevõtjatele Euroopa terasetööstuses valitseva ilmse kriisi ületamiseks.

257. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 176 ja 177 kirjeldas Esimese Astme Kohus kohustusi, mis pandi teraseettevõtjatele seoses terasetoodangu järelevalve süsteemi loomisega ( 95 ). Esimese Astme Kohus märkis, et selle 1980. aastal sisseseatud süsteemi kohaldamiseks sai komisjon regulaarselt teavet asjaomaste ettevõtjate toodangu ja tarnete kohta. Ta märkis samuti, et komisjon oli kõnesolevat süsteemi kohandanud, seostades lubamatu abi andmise ja tootmiskvoodid, et vältida nende meetmete