ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
228

Vastupidi sellele, mida hageja väitis kohtuistungil, põhjendades seal esitatud väidet, et vaidlustatud otsuse põhjendus on puudulik ja põhjendused vastuolulised, ei sisalda see otsus niisuguseid vigu. Otsusest ja eeskätt otsuse põhjendustest 1349, 3007 ja 3001 nähtub nimelt selgelt, et komisjon asus seisukohale, et rikkumise eest vastutav üksus oli ettevõtja ELTL artikli 101 tähenduses, mille moodustasid Servier ja tema 100% tütarettevõtja Biogaran, ning et ei olnud vaja tõendada, et Biogaran oli teadlik kompromissikokkuleppe konkurentsivastasusest, et omistada rikkumise eest vastutus „ettevõtjale“. Kuigi on tõsi, nagu märkis Biogaran kohtistungil, et komisjon märkis oma menetlusdokumentides, et oli võimalik eeldada, et Biogaran oli teadlik Servier’ tegevusest ja et selline analüüs on vaidlustatav, kuna tütarettevõtja puhul ei saa põhimõtteliselt eeldada, et ta on teadlik oma emaettevõtja tegevusest, ei sisaldu selline põhjendus vaidlustatud otsuses, milles piirdutakse seisukohaga, et Servier’ 100% tütarettevõtja Biogarani puhul eeldatakse, et ta tegutses Servier’ mõju ja kontrolli all, ning tõdemusega, et tõenditest ilmneb Biogarani otsene osalemine rikkumises, mille pani toime asjaomane üks majandusüksus.
94

Samas tuleb märkida, nagu seda tegi kohtujurist Kokott oma ettepaneku punktis 28, mille ta tegi kohtuasjas, mis päädis 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), et erinevalt sellest, mis on liidu õiguses ette nähtud keelatud kokkulepete valdkonnas ELTL artikli 101 lõikes 2, ei reguleeri liidu aluslepingute riigiabi käsitlevad sätted sõnaselgelt, millised tsiviilõiguslikud tagajärjed tulenevad ELTL artikli 108 lõike 3 kolmandast lausest tuleneva abist teatamise kohustuse ja kavatsetud meetmete rakendamiskeelu rikkumisest. Ei saa siiski välistada, et selle meetme tühistamine, millega abi rakendati, on üldjuhul sobivaim viis, et neutraliseerida antud konkurentsieelist. Siiski olukorras, kus konkurentsieelis on nagu käesoleval juhul määratletud kolmandaid isikuid (ARCO äriühingud) soodustava riigiabina, erinevalt vaidlusaluse meetme otsestest kasusaajatest (liikmed), oleks meetme enda tühistamine õigustatud üksnes siis, kui see osutuks vajalikuks, et ennistada konkurentsiolukord, mis valitses enne riigiabi, millest need kolmandad isikud kasu said (vt selle kohta 8 detsembri 2011. aasta kohtuotsus Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, punktid 44 ja 45). Siiski, nagu on märgitud ka eespool punktis 90, ei ole liikmetele tagatud summade väljamaksmise keeld sobiv meede, et saavutada eesmärk ennistada konkurentsiolukord, mida käesoleval juhul vaidlustatud otsuses kindlaks tehtud riigiabi andmine moonutas.
21

Kirjas, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. mail 2015, palus hageja luba kohandada oma nõudeid nii, et tema väited ja nõuded käivad mutatis mutandis rakendusmääruse 2015/513, otsuse 2015/521 ja nendele lisatud põhjenduste kohta. Muutmisavalduses väidab hageja muu hulgas, et nõukogu ei võtnud arvesse argumente PKK osalemise kohta võitluses rühmituse „Islamiriik“ vastu. Mis puudutab Ühendkuningriigi siseministri määrust, siis vaidlustab ta selle asjaolu asjakohasuse, et seda kinnitati 2014. aasta novembris pärast läbivaatamist, kuna läbivaatamise taotlus ei pärinenud temalt. Ta väidab samuti, et põhjendustes sisalduv kirjeldus 2014. aastal aset leidnud vahejuhtumite kohta, millele Ühendkuningriigi siseminister tugines, on liiga ebamäärane, et võimaldada järeldada, et need vahejuhtumid olid terroriaktid, mis on süüks pandavad PKK‑le. Ta eitab ka vastutust nende aktide eest, mille väidetavalt pani toime PKKst eraldiseisev rühmitus, ning vaidleb nende terroriaktideks klassifitseerimisele vastu. Mis puudutab FTO loetellu kandmist ja SDGT loetellu kandmist, siis väidab hageja, et talle süüks pandavate vahejuhtumite kirjeldus on samuti liiga ebamäärane, et võimaldada järeldada, et need vahejuhtumid olid terroriaktid, mis on süüks pandavad PKK‑le. Seoses Prantsuse kohtuotsustega väidab hageja, et need tuleb kõrvale jätta põhjusel, et need puudutavad muud üksust kui PKK ning need tuginevad kontrollimata teabele.
128

Teiseks vastab komisjon – viidates 25. septembri 2014. aasta kohtuotsusele Spirlea vs. komisjon (T‑306/12, EU:T:2014:816, punktid 19, 22 ja 39), mida kinnitati 11. mai 2017. aasta kohtuotsusega Rootsi vs. komisjon (C‑562/14 P, EU:C:2017:356) –, et ta võib tugineda avalikustamatuse üldisele eeldusele seoses EU Pilot menetlusega seonduvate dokumentidega. Ta on lisaks arvamusel, et dokumentide kogum võib olla hõlmatud teatava erandiga, kui asjaomased dokumendid seonduvad üheainsa menetlusega, nagu see on põhikohtuasjas. Lõpetuseks märgib komisjon, et üks EU Pilot menetlus oli vaidlustatud otsuse tegemise kuupäeval juba käimas ning et vastupidi hageja väidetele esineb konfidentsiaalsuse eeldus vaatamata sellele, et vaidlustatud otsuse tegemise kuupäeval ei olnud veel algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust. Kui Üldkohus komisjoni sel teemal küsitles, rõhutas viimane, et kõik raamdirektiivi artikli 29 alusel algatatud menetluse dokumendid olid uurimise EU Pilot 5160/11 elemendid ning et asjaolu, et neid dokumente ei olnud kõiki „füüsiliselt lisatud“ EU Pilot menetluse toimikusse, ei ole selle väitega vastuolus.
106

Viimaks, kui eeldada, et hageja argumentidest tuleb aru saada nii, et liidu huvi olemasolu seisukohast käsitlevad need ka kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste ulatuse tähelepanuta jätmist komisjoni poolt, kuivõrd need jätavad 2001. aasta otsuse osaliselt kehtima, siis tuleb meenutada vaidlustatud otsuses tehtud rikkumist, mis tuvastati eespool punktides 62–64. Jääb veel üle hinnata, kas see rikkumine võib olla juhtumi asjaolusid arvestades otsustava tähtsusega komisjoni hinnangule liidu piisava huvi kohta kaebuse uurimist jätkata (vt selle kohta 14. mai 2002. aasta kohtuotsus Graphischer Maschinenbau vs. komisjon, T‑126/99, EU:T:2002:116, punktid 48 ja 49, ning 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus UFEX jt vs. komisjon, T‑60/05, EU:T:2007:269, punktid 77 ja 78). Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 23, et komisjon tugineb liidu huvi puudumise kohta järelduse tegemisel kolmele kriteeriumile, milleks on asjasse puutuva tegevuse lõpetamine 1998. aasta oktoobris, püsiva mõju puudumine ning asjaolu, et üles kerkinud probleeme said tõhusalt lahendada riigisisesed kohtud ja asutused. Komisjonil oli selles küsimuses õigus piirata arvessevõetavate kriteeriumide arvu, piirdudes kolme asjasse puutuva kriteeriumiga (vt selle kohta 17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon, C‑449/98 P, EU:C:2001:275, punktid 45–47, ja 24. novembri 2011. aasta kohtuotsus EFIM vs. komisjon, T‑296/09, ei avaldata, EU:T:2011:693, punkt 105). Sellest tuleneb, et mõju, mis võis olla komisjoni antud vääral hinnangul kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste ulatusele ja seega 2001. aasta otsuse ulatusele, tuleb hinnata kolme kriteeriumi alusel, milles lähtuti tema otsuses. Kuid nendest ühegi rakendamist ei takista otsustavalt see, et 2001. aasta otsus jäi osaliselt kehtima. 2001. aasta otsuse olemasolu – mis on õiguslik asjaolu – ei mõjuta nimelt asjasse puutuva tegevuse jätkumist või selle tagajärgi – mis on faktiline asjaolu. Sama kehtib ka riigisiseste asutuste ja kohtute sekkumise kohta, mis jääb võimalikuks, nagu märgitud eespool punktis 86, ning seda ka pärast komisjoni enda poolt asjasse puutuva tegevuse suhtes otsuse vastuvõtmist (14. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation jt, C‑17/10, EU:C:2012:72, punktid 68–92). Lisaks tuleneb ka vaidlustatud otsuse põhjendustest 39–41, et komisjon analüüsib seda kriteeriumi ainult riigisisese asutuse või kohtu poolt ELTL artikli 101 lõike 3 võimaliku kohaldamise seisukohast, mille osas on aga selge, et pärast 2001. aasta otsuse osalist tühistamist see nimetatud sätet enam ei kohalda.
61

Seda lahendust ei muuda asjaolu, et hageja teatas, et ta vaidlustab neid sätteid üksnes teda puudutavas osas või et ta on üks kahest naftaettevõtjast, kes on saanud vajalikud nõusolekud Venemaa mandrilaval tegutsemiseks, mistõttu need avaldavad sama mõju kui tema suhtes võetavad piiravad meetmed. Nimelt see, et neid sätteid on kohaldatud hageja suhtes, ei muuda fakti, et need on õigusliku laadi poolest käsitatavad üldkohaldatava aktina. Siinses asjas on ELTL artikli 275 teise lõigu tähenduses „füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes […] piiravaid meetmeid sätestava[d] otsus[ed]“ sätetes, millega hageja nimi kanti vaidlustatud otsuse III lisasse (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 104, ja 4. juuni 2014. aasta kohtuotsus Sina Bank vs. nõukogu, T‑67/12, ei avaldata, EU:T:2014:348, punkt 39). See on kooskõlas kohtupraktikaga, mille kohaselt mis puudutab ÜVJPga seotud sätete alusel vastu võetud õigusakte, siis avab just nende aktide üksikakti olemus vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule õiguse pöörduda nendega seoses liidu kohtusse (vt punkt 53 eespool).
157

Mis puudutab lõpuks hageja viidatud õigust mainele, siis tuleb esiteks märkida, et maine riive sellise isiku puhul, kelle suhtes on võetud piiravad meetmed õigustuste alusel, mis neid meetmeid põhjendavad, ei saa iseenesest olla selle isiku omandiõiguse ja ettevõtlusvabaduse ebaproportsionaalne kahjustamine. Niisiis, kuna puudub täpsustus hageja väidetud maine kahjustamiste ja eespool viidatud põhiõiguste kahjustamiste seose kohta, mis on käesoleva väite ese, on see argument tulemusetu. Teiseks ja igal juhul tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole õigus maine kaitsele, nagu ka omandiõigus ja ettevõtlusvabadus, absoluutne õigus ning selle teostamisele võib kehtestada piiranguid, mis on õigustatud liidu taotletavate üldise huvi eesmärkidega. Kõnealuste piiravate meetmetega taotletavate eesmärkide olulisus õigustab niisiis asjaomaste isikute või üksuste mainele põhjustatavaid negatiivseid tagajärgi, isegi kui need on märkimisväärsed (vt 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus Al Matri vs. nõukogu, T‑545/13, ei avaldata, EU:T:2016:376, punktid 167 ja 168 ja seal viidatud kohtupraktika).
134

Lisaks isegi kui oletada, et selline argument on tulemuslik, leidis hageja ekslikult, et isegi määrusega nr 1290/2014 muudetud redaktsioonis (vt punkt 22 eespool) on vaidlustatud määruse artikli 5 lõike 3 punkt b diskrimineeriv, kuna see võimaldab Sberbanki liidus asutatud tütarettevõtjal saada kiireloomulist finantseerimist, samas kui mõni tema tütarettevõtja ei saa. Nimelt tuleb märkida, et selline argument tugineb nimetatud sätte hüpoteetilisele tõlgendusele, mille alusel on see suunatud üksnes nendele liidu üksustele, mis on otseselt mõne vaidlustatud aktide lisades mainitud üksuse omandis, mitte aga kaudselt omandis olevatele üksustele. Tuleb aga meenutada, et kui sama sätet on võimalik mitut moodi tõlgendada, tuleb seda tõlgendada nii palju kui võimalik selle eesmärke arvestades ja kooskõlas liidu õigusega (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 141, ning 13. juuli 2011. aasta kohtuotsus Schindler Holding jt vs. komisjon, T‑138/07, EU:T:2011:362, punkt 149 ja seal viidatud kohtupraktika).
184

Lisaks, mis puudutab hageja argumenti, et 2014. aasta otsust ei saa arvesse võtta põhjusel, et keelu tühistamise taotlus, millele see otsus vastab, ei pärine PKK-lt, siis tuleneb kohtupraktikast, et tuleb võtta nõuetekohaselt arvesse seda, mis on saanud esmase loetellu kandmise aluseks olnud riigisisesest otsusest, ja et sellega seoses on oluline see, kas nimetatud riigisisene otsus on tühistatud või kehtetuks tunnistatud või hoopis kehtima jäetud uute asjaolude või tõendite tõttu või hinnangu muutmise tõttu või selle hinnangu täiendamise tõttu, kuid ei ole oluline üksus, kes selle uue hinnangu on tinginud (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus nõukogu vs. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punkt 52, ja 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, punkt 30). Käesoleval juhul on see nii seda enam, et Ühendkuningriigi siseminister tugines 2014. aasta otsuses mitmele uuele terroriaktile, mis pandi toime 2014. aastal ja millest vähemalt ühte ei ole hageja vaidlustanud (vt eespool punkt 183). Igal juhul võib märkida, et nõukogu mainis oma põhjendustes (A lisa punkt 12), et PKK ise taotles edutult kolmel korral (2001. aastal, 2009. aastal ja 2014. aastal) oma keelustamise tühistamist, millest võib järeldada, et pädeva asutuse käsutuses olid eelkõige 2014. aastal need argumendid ja asjaolud, mille PKK oli oma taotluse toetuseks esitanud.
47

Esiteks juhtis komisjon menetluse algatamise otsuse punktides 36–38 Kreeka ametiasutuste tähelepanu otseselt sellele, et 1% suurune garantiipreemia, mille eesmärk oli hüvitada 2. meedet, võis olla turutingimustega vastuolus, arvestades garantiiteatise punkti 3.2; ning asjaolule, et 2008. aasta garantii kattis enam kui 80% tagatud laenu jäägist, st 100% sellest, mistõttu ei saanud välistada abi olemasolu (vt nimetatud teatise punkti 3.2 alapunkt c). Komisjon täpsustas algatamise otsuse punktis 37, et tal ei ole mingit teavet võrdlusväärtuse kohta, mis vastaks sarnasele garantiipreemiale finantsturgudel („the Commission has no indication of the corresponding guarantee premium benchmark that could be found in the financial market for similar guarantees“), ja nagu Üldkohus juba märkis 1. veebruari 2018. aasta kohtuotsuse Larko vs. komisjon (T‑423/14, EU:T:2018:57) punktis 97, leidis ta, et 1% suurune garantiipreemia ei väljenda garanteeritud laenude täitmata jätmise riski, kuna Larkol olid arvestatavad rahalised raskused, kõrge võlgade-omavahendite suhtarv ja negatiivsed omavahendid („However, an annual guarantee premium of 1 % does not prima facie appear to reflect the risk of default for the guaranteed loans, given the significant financial difficulties of Lar[k]o, and in particular its high debt to equity ratio and its negative equity“).
Vaidlusaluse kirjaga (vt eespool punkt 2) teavitas komisjon hagejat tema kaebuse uurimise lõpetamisest peamiselt järgmistel põhjustel:

„Võtame teadmiseks, et Teie 6. juuni 2014. aasta kirjas sisalduvad argumendid ei ole uued ja et neid võeti arvesse meie 6. mai 2014. aasta kirjas esitatud esialgses hinnangus. Te ei ole oma 6. juuni 2014. aasta kirjas endiselt tõendanud, et vahekohus on avalikku võimu teostav organ, arvestades eelkõige asjaolu, et nii [hageja kui ka menetlusse astuja] kasutasid vahekohtumenetlust vabatahtlikult, ilma et selleks oleks olnud seadusest tulenevat kohustust. Teile on teada, et [hagejal] (ja seega [Kreeka] riigil) oli mitu võimalust kehtestada tariif, mida [tal] tuli [menetlusse astujalt] küsida. Arvestades asjaolu, et vahekohtul oli pädevus kehtestada tariif vastavalt vahekohtumenetlust reguleerivatele üldpõhimõtetele, samuti otsuseid ja suuniseid, mille [RAE] oli selles valdkonnas varem vastu võtnud, näib, et [Kreeka] riigil ei ole võimalik vahekohtu otsuse suhtes omada otsustavat mõju. Sellest tulenevalt kordavad konkurentsi peadirektoraadi talitused oma 6. mai 2014. aasta kirjas väljendatud seisukohta, mille kohaselt ei ole nimetatud otsus omistatav [Kreeka] riigile, kuna Te ei ole esitanud selle seisukoha kahtluse alla seadmiseks piisavalt tõendeid.

Mis puudutab Teie väiteid, et vahekohtu kehtestatud tariif on madalam [hageja] kuludest, siis märgime, et Teie argumendid kulude metoodika kohta ei ole kooskõlas Kreeka ametiasutuste, RAE ega vahekohtu otsuses esitatud vahekohtu seisukohtadega. Vahekohtul oli nimelt erivolitus kehtestada tariif, mis katab [hageja] kulud, ning [viimasel] oli võimalus esitada selle kohta oma argumendid. [Nimetatud otsus] tunnistab sõnaselgelt, et see […] tariif katab lisaks mõistlikule kasumile ka [hageja] kulud, võttes arvesse [menetlusse astuja] tarbimisprofiili. Sellest tulenevalt kordavad konkurentsi peadirektoraadi talitused 6. mai 2014. aasta kirjas väljendatud seisukohta asjaomasest meetmest tuleneva valikulise eelise puudumise kohta, kuna Te ei ole esitanud selle seisukoha kahtluse alla seadmiseks piisavalt tõendeid.

Eeltoodut arvestades järeldasid konkurentsi peadirektoraadi talitused, et Teie 6. juuni [2014. aasta] kirjas sisalduv teave ei sisalda ühtegi tõendit, mis seaks kahtluse alla meie 6. mai 2014. aasta kirjas antud esialgse hinnangu. Võtame ka teadmiseks, et Te ei esita täiendavat või uut teavet, mis näitaks riigiabialaste õigusnormide rikkumist.

Sellest tulenevalt otsustasid konkurentsi peadirektoraadi talitused, et see teave ei ole piisav, et põhjendada kaebuse uut uurimist.“
69

Teiseks on samasugune analüüs vajalik seoses komisjoni hinnanguga, mis puudutab hageja kui investeerimisühingu „atraktiivsust“. Eriti tuleb rõhutada, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c kolmanda taande sõnastust arvestades ei ole pelk võimalus, et maksustamise sooduskord tõmbab ligi investorite kapitali, piisav selleks, et järeldada, et selle ettevõtja finantsolukorda on tegelikult moonutatud. Lisaks ei ole vastupidi sellele, mida väidab komisjon, äriühingusse kapitali investeerimise otsus seotud mis tahes „määraga“, nii et „vähendatud maksumääraga kapitali ligitõmbamise eesmärki“, millele see institutsioon tugineb, on hinnanguna raske mõista. Seetõttu puudub asjaolul, et investor paigutab oma rahalisi vahendeid hageja osakapitali, oma laadi tõttu igal juhul selge seos hageja finantsolukorra moonutamisega, kui lähtuda algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c kolmanda taande eesmärgist (vt eespool punktid 59–61). Seega ei saa komisjon tugineda pelkadele oletustele, et nende põhjal järeldada sellise tuntava mõju olemasolu, mida saaks määratleda „olulise moonutusena“, ning seega lükata tagasi hageja esitatud tõendid, mille eesmärk on eitada, et talle konkreetsel juhul soodne moonutus on oma olemuselt oluline.
21

Esiteks leidis EFSA aga, et taotletud uurimisaruannete need osad, mille suhtes on kindlaks tehtud, et need kujutavad endast sellist teavet, mis võib määruse nr 1107/2009 artikli 63 lõike 2 tähenduses kahjustada nende uurimisaruannete valdajate ärihuve, peaks olema kaitstud vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimesele taandele. Teiseks leidis EFSA, et „teadusliku oskusteabega“ seotud andmed, mida taotletud uurimisaruanded sisaldavad, see on nende sissejuhatus, mis sisaldab haldusandmeid nende uuringute kohta, osad, mis on seotud materjalide ja meetoditega ja mis sisaldavad grupeerimist ja analüüsimeetodeid käsitlevat teavet, on hõlmatud ka ärihuve kaitsva erandiga, mis on sätestatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes. Kolmandaks leidis ta, et taotletud uurimisaruannete lisad ja muud haldustoiminguid puudutavad osad, mis sisaldavad kõnealuste uuringute spetsialiseeritud laboratooriumide poolt sertifitseerimise otsust ja kinnitust hea laboritava järgimise kohta, samuti kõnealuste uurimisaruannete valdajate järgitud protokollid, on kaitstud sama sätte alusel.
484

Neid asjaolusid arvestades väidab hageja, et komisjon määras talle eraldi karistuse liidu õiguse mõistet „ettevõtja“ ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet rikkudes. See põhimõte nõuab vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 3, et trahvi kindlaksmääramisel võetakse arvesse esiteks asjaomasele ettevõtjale etteheidetava rikkumise raskust ja teiseks rikkumise kestust. Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et komisjon võib määrata erinevaid trahve ainult erinevatele ettevõtjatele, mitte erinevatele äriühingutele, kui need kuuluvad samasse ettevõtjasse. Nimelt ei ole karistuste individuaalsuse põhimõte kohaldatav ühe ettevõtja moodustavate erinevate juriidiliste isikute sisesuhtele. Nagu kinnitab komisjoni otsustuspraktika, on eraldi trahvi määramine põhjendatud ainult siis, kui asjaomase ettevõtja koosseis on asjakohasel ajavahemikul õiguslikult muutunud ja kui erinevad ettevõtjad on sellest tulenevalt võimalik eristada. Kuna käesolevas asjas see nii ei olnud, siis ei saanud komisjon määrata hagejale Slovak Telekomile määratud trahvist suuremat trahvi, rikkumata karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet. Lisaks, välja arvatud juhul, kui rikkumise eest vastutava ettevõtja struktuur muutub, tuleb määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud trahvi 10% ülempiir arvutada asjaomase ettevõtja kogukäibe alusel. Korduvuse kohta väidab hageja, et kuna tema ise pani toime rikkumise, mille eest määrati karistus Deutsche Telekomi otsuses, siis ei ole vaja välja selgitada, kas rikkumise toimepanemise ajal Slovak Telekom juba kuulus ettevõtjasse, kes selle rikkumise eest vastutab. Selles staadiumis on ainus asjakohane kaalutlus see, et rikkumise pani toime viimati nimetatud ettevõtja ja kontserni äriühing, millele tuleb nüüd karistus määrata, kuulub praegu samasse ettevõtjasse.
166

Kolmandaks, mis puudutab hageja väidet, mille kohaselt ei ole vaidlustatud otsuse põhjenduses 373 esitatud põhjendus piisav, et selgitada põhjusi, miks komisjon leidis, et endise riigimonopoli olemasolu on asjakohane, et analüüsida kuritarvitust ELTL artikli 102 seisukohast, siis tuleb märkida, et komisjon selgitas kõigepealt selles põhjenduses, viidates direktiivi 2002/21 artiklite 8 ja 12 ning seaduse nr 610/2003 artikli 21 lõike 3 spetsiifilistele sätetele, et hagejale TUSRi otsusega kehtestatud juurdepääsu andmise kohustus võttis arvesse hageja stiimuleid ning konkurentide stiimuleid uuendusi teha, tagades samas, et kaitstakse konkurentsi turul. Komisjon lisas selles põhjenduses 373, et on võimalik, et tarnimise või juurdepääsu andmise kohustus ei mõjuta kuidagi stiimuleid investeerida ja teha uuendusi, kui valitseva ettevõtja turupositsioon arendati välja eri- või ainuõiguste kaitse all või kui seda rahastati riigi ressurssidest nagu käesolevas asjas. Seejärel viitas komisjon 27. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172) punktile 23, millest tuleneb, et kui turgu valitsev seisund on tekkinud varem seadusega kehtestatud monopolist, tuleb seda asjaolu arvesse võtta, selgitades, et nii oli see käesolevas asjas hageja puhul. Viimaks, komisjon selgitas vaidlustatud otsuse põhjenduses 373, et määruse nr 2887/2000 põhjendusest 3 ilmnes, et üks põhjus, miks on juurdepääsuvõrk jäänud liberaliseeritud telekommunikatsioonituru üheks „kõige nõrgema konkurentsiga sektoriks“, oli see, et uutel turuletulijatel ei ole laiaulatuslikke alternatiivseid võrgu infrastruktuure, kuna sellised ainuõigustega kaitstud operaatorid nagu hageja on oma metalljuhtmetel põhinevad juurdepääsuinfrastruktuurid üles ehitanud pika aja jooksul ja suutnud aastakümneid investeerimiskulusid rahastada monopoolsetest kasutustasudest, mis tulenesid häälsideteenuste osutamisest ja avalikest vahenditest.
Miski ei võimalda järeldada, et komisjon peab kandma taotletud tervisealased väited määruse nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta artikli 13 lõikes 3 nimetatud lubatud väidete nimekirja üksnes põhjusel, et Euroopa Toiduohutusamet (EFSA) on andnud positiivsed arvamused. Teisalt tuleb märkida, et kuigi nimetatud määruse põhjenduse 17 kohaselt on teaduslik põhjendatus peamine aspekt, millega tervisealaste väidete kasutamisel arvestada tuleb, peab komisjon määruse nr 1924/2006 artikli 18 lõike 4 alusel otsust tehes arvesse võtma kõiki liidu õiguse asjakohaseid sätteid ja muid arutusel oleva küsimuse seisukohalt asjassepuutuvaid õiguslikke tegureid. Asjaolu, et komisjon ei ole kohustatud järgima EFSA arvamust, kinnitab veel ka nimetatud määruse artikli 18 lõige 5, mille kohaselt on tervisealase väite esitamise lubamine võimalik ka juhul, kui EFSA annab negatiivse arvamuse väite lisamise kohta selle määruse artikli 13 lõike 3 osutatud nimekirja.

Siinkohal tuleb märkida, et EFSA analüüs on piiratud ulatusega. Vastavalt määruse nr 1924/2006 artikli 18 lõike 3 teisele lõigule, tõlgendatuna koosmõjus sama määruse artikli 16 lõikega 3, peab EFSA oma arvamuse koostamisel üksnes kontrollima, kas tervisealane väide on teaduslike tõenditega tõendatud ja kas tervisealase väite sõnastus vastab määruses nr 1924/2006 sätestatud kriteeriumidele. Täpsemalt peab EFSA sisulisest küljest kontrollima, kas tervisealased väited põhinevad üldtunnustatud teaduslikel tõenditel ja on viimastega tõendatud, nagu nõuab selle määruse artikli 6 lõige 1.

(vt punktid 25 ja 39)