Arvestades selle enda eesmärki, milleks on administratsioonile oma otsuse läbivaatamise võimaldamine, on kohtueelne menetlus areneva loomuga, mistõttu personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 sätestatud õiguskaitsevahendite süsteemis võib administratsioon kaebuse rahuldamata jätmise korral olla seda arvestades kohustatud täiendama või muutma põhjendusi, mis on vaidlustatud akti aluseks. Pealegi tuleb hinnata just algselt huve kahjustava akti õiguspärasust, võttes arvesse kaebuse rahuldamata jätmise otsuses sisalduvaid põhjendusi. Sellest tuleneb, et kui nõuete büroo keeldub teatud ravikulude hüvitamisest institutsiooni meditsiinitöötaja keelduva ja kokkuvõtliku arvamuse alusel ning kui asjaomane isik esitab kaebuse, on administratsioonil sellele kaebusele vastamiseks võimalik esitada selgemaid põhjuseid kohtueelses menetluses. Neid konkreetse juhtumi kohta käivaid üksikasjalikke põhjendusi, mis esitatakse enne kohtumenetluse algatamist, peetakse kattuvaks keeldumisotsuses esitatud põhjendustega ja neid tuleb seega kõnealuse otsuse õiguspärasuse hindamisel pidada asjakohaseks teabeks.

Ehkki ravikindlustuse puhul võib ühises ravikindlustusskeemis kindlustatud isik õigustatult arvata, et ravikulud personalieeskirjade artikli 72 lõikes 1 sätestatud piirmäärade ulatuses üldiselt hüvitatakse, võib asjaomane nõuete büroo teatavate kulude hüvitamisest õiguspäraselt siiski keelduda, kui see büroo leiab institutsiooni meditsiinitöötaja ja vajaduse korral arstliku komisjoni arvamuse põhjal, et asjaomased kulud seonduvad ravi või teenustega, mille teaduslik kehtivus ei ole tõestatud. On täiesti põhjendatud, et kindlustatud isikute ja institutsioonide poolt rahastatav ühine ravikindlustusskeem ei kata ravi‑ või teenuste kulusid, mille teraapiline väärtus või usaldusväärsus diagnostilise vahendina on teaduslikult vaieldav. Ekspertidevaheliste lõpmatute või ületamatute vaidluste vältimiseks otsustati usaldada esitatud hinnangute läbivaatamine ühise ravikindlustusskeemi tervishoiuorganitele, s.o institutsioonide meditsiinitöötajatele ja arstlikule komisjonile, kes teevad oma otsuse teaduskirjandusele tuginedes, võttes vajaduse korral arvesse asjaomase valdkonna eriala asjatundjate ja kõrgetasemeliste tervishoiuspetsialistide arvamust.

Isegi kui kohtu kontroll ei hõlma siiski meditsiinilisi hinnanguid kui selliseid, peab kohus tagama – eriti seda enam, kui menetlus ei anna sama tasemega tagatist pooltevahelise võrdsuse suhtes kui personalieeskirjade artiklites 73 ja 78 ette nähtud menetlused –, et institutsiooni meditsiinitöötaja või arstlik komisjon uurisid olukorda juhtumipõhiselt ja üksikasjalikult. Pealegi peab administratsioon kindlaks tegema, kas on toimunud selline uurimine. Institutsiooni meditsiinitöötajad, arstlik komisjon ja administratsioon peavad juhtumipõhise ja üksikasjaliku uurimise raames tegema otsuse teadusliku kirjanduse põhjal ning vajadusel eriala asjatundjate arvamuse saamise järgselt, kuid kuna selle uurimise puhul, kas ravi või haiglasse paigutamine on efektiivne, on tegemist meditsiinilise küsimusega, peavad nad lähtuma asjaomase isiku tegelikust ja täielikust terviseseisundist. Pealegi on kohustus võtta arvesse ühises ravikindlustusskeemis kindlustatud isiku isiklikku olukorda tulenev hoolitsemiskohustusest, mis laiemalt hõlmab täieliku ja üksikasjaliku uurimise kohustust. Sellega seoses tuleb märkida, et meditsiininõukogu pädevus on pelgalt konsulteeriv, nagu ilmneb Euroopa Liidu ametnike ravikindlustuse ühiseeskirjade artiklist 41. Meditsiininõukogu soovitus kui selline ei kujuta endast administratsiooni poolt kohaldatavat normi ega järelikult normi, millele saab tugineda liidu ametnike või teenistujate suhtes. Neil asjaoludel ei saa meditsiininõukogu arvamus olla siduv institutsiooni meditsiinitöötajale nii, et see takistab viimasel uurimast, kas antud ravi on asjaomasel juhul „sihipärane“.

(vt punktid 38–40, 49 ja 50)

Viited:

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 9.12.2009, komisjon vs. Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, punkt 32.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 18.9.2007, Botos vs. komisjon, F‑10/07, EU:F:2007:161, punktid 63 ja 64; 8.7.2008, Birkhoff vs. komisjon, F‑76/07, EU:F:2008:95, punkt 62, ja 28.9.2011, Allen vs. komisjon, F‑23/10, EU:F:2011:162, punkt 76.