KOHTUJURISTI ETTEPANEK

CHRISTINE STIX-HACKL

esitatud 13. juulil 2004( )

Liidetud kohtuasjad C-460/01 ja C-104/02

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Madalmaade Kuningriik (C-460/01)

ja

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Saksamaa Liitvabariik (C‑104/02)

Menetlusse astuja: Belgia Kuningriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus – Tolliseadustik – Ühenduse transiidiprotseduur – Rikkumine ja eiramine – Tollivõla sissenõudmine – Tähtaeg – Ühenduste omavahendid – Tuvastamine – Intressid

Sisukord

I. Sissejuhatus

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse transiidiprotseduurid

B. Tollivõla sissenõudmine

C. Ühenduste omavahendite kasutatavaks tegemine

III. Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus

IV. Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 ja rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause rikkumine

A. Poolte argumendid

B. Hinnang

1. Hagide vastuvõetamatus

2. Küsimus, milline liikmesriikide viivitus kujutab endast kohustuste rikkumist

3. Küsimus, kas rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmas lause sisaldab pelgalt soovituslikku tähtaega

a) Euroopa Kohtu varasem praktika

b) Praktikas esinevad probleemid rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud tähtaja järgimisel

i) Tollivõla tekkimine

ii) Transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise korral tollimaksu võlgniku määramine

iii) Tollimaksu summa arvutamine

iv) Pädevuse kindlaksmääramine

c) Printsipaali asjatu koormamine juhul, kui transiidiprotseduuri eeskirju on tagantjärele järgitud

V. Määruse nr 1552/89 artikli 11 rikkumine

A. Poolte argumendid

B. Hinnang

1. Hagi teise nõude vastuvõetamatus kohtuasjas C‑104/02

2. Kohtuasjas C‑460/01 esitatud hagi põhjendatus

VI. Ettepanek





I. Sissejuhatus

1. Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses C-460/01 heidab komisjon Madalmaadele ette, et see jättis ajavahemikul 1. jaanuarist 1991 kuni 31. detsembrini 1995 komisjonile ühenduse omavahendid õigeks ajaks kasutatavaks tegemata ja keeldus tasumast maksmisele kuuluvaid intresse. Kohtuasjas C-104/02 teeb komisjon 1993. ja 1994. aasta suhtes sama etteheite Saksamaa Liitvabariigile. Tegemist on ühenduse transiidiprotseduuride eiramisest tekkinud tollivõla sissenõudmisega.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse transiidiprotseduurid

2. Ühenduse transiidiprotseduuride suhtes kehtisid kõnealusel ajavahemikul 1991. aastast kuni 1992. aastani nõukogu määrus (EMÜ) nr 222/77( ) ja (rakendus)määrus (EMÜ) nr 1062/87( ), 1993. aastal nõukogu määrus (EMÜ) nr 2726/90( ) ja (rakendus)määrus (EMÜ) nr 1214/92( ) ning 1994. ja 1995. aastal ühenduse tolliseadustik( ) (edaspidi „tolliseadustik”) ja tolliseadustiku rakendusmäärus( ) (edaspidi „rakendusmäärus”). Sätete sisu on põhiosas identne. Seetõttu viidatakse alljärgnevalt vaid kõige hilisematele sätetele, st tolliseadustiku ja rakendusmääruse sätetele. Juhul kui teatavad lahknevused varasemates sätetes on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste seisukohast olulise tähtsusega, viidatakse neile sobivas kohas.

3. Kokkuvõttes võib ühenduse transiidiprotseduure kirjeldada järgmiselt:

Nn ühenduse välistransiidiprotseduur võimaldab ühenduse tolliterritooriumile saabunud kaubal liikuda ühest liikmesriigist teise, ilma et selle suhtes kohaldataks tolli- ja muid makse. Lisaks sellele on olemas ka ühenduse sisetransiidiprotseduur, mida ei ole vaja siinkohal lähemalt käsitleda, kuna käesoleval juhul olulised sätted kohalduvad mõlema transiidiprotseduuri suhtes ühtemoodi. Alljärgnevalt käsitletakse seetõttu vaid „ühte” transiidiprotseduuri; seejuures viidatakse ühenduse välistransiidiprotseduuri suhtes kohalduvatele sätetele.

Transiidiprotseduuri eesmärk on tollijärelevalve teostamine kauba liikumise üle. See hõlmab kaubaga kaasasolevate dokumentide kontrolli ja järelevalvet selle üle, kas kaup jõuab sihtkohta samas koosseisus ja samas koguses.

Iga transiidiprotseduuri jaoks tuleb nimetada „printsipaal”, reeglina on see ekspedeerija. Viimane taotleb transiidiprotseduuri kohaldamist selle liikmesriigi pädevas lähtetolliasutuses, kuhu kaubasaadetis on jõudnud kolmandast riigist. Seejuures esitatakse lähtetolliasutusele mitmest osast koosnev „transiidideklaratsioon T1” (edaspidi „T1”), mis peab sisaldama erinevaid andmeid (kauba liik ja kogus, kaubasaaja, ekspedeerija, sihtkoht jne). Dokumendi T1 esimene osa jääb lähtetolliasutusele, ülejäänud osa peab olema kaubasaadetisega kaasas kogu veo kestel.

Kaup tuleb esitada sihttolliasutusele lähtetolliasutuse määratud ja dokumendis T1 näidatud tähtaja (esitamistähtaja) jooksul. Praktikas ulatub see tähtaeg mõnest päevast kuni mõne nädalani. Sihttolliasutus kontrollib kaupade vastavust dokumendis T1 esitatud andmetele. Transiidiprotseduuri nõuetekohasel täitmisel edastab sihttolliasutus lähtetolliasutusele dokumendi T1 viienda osa, mis on varustatud asjakohase märkega.

Transiidiprotseduuri eeskirjade eiramine

4. Printsipaal on transiidiprotseduuri haldaja ning peab juhul, kui transiidiprotseduur ei ole toimunud nõuetekohaselt, tasuma tolli- ja muud maksud, mis on ühenduse tolliterritooriumile sisenemisel jäetud sisse nõudmata. Reeglina peab ta transiidiprotseduuri kohaldamise taotlemisel andma selle kohta tagatise. Ühenduse transiidiprotseduuri eeskirjade rikkumise või eiramise suhtes kehtisid kõnealusel ajavahemikul 1991. aastast kuni 1992. aastani määruse nr 1062/87( ) artikkel 11a, 1993. aastal määruse nr 1214/92( ) artikkel 49 ning 1994. ja 1995. aastal rakendusmäärus( ).

Rakendusmääruse artiklis 378 on sätestatud:

„1. Ilma et see piiraks seadustiku artikli 215( ) kohaldamist, käsitatakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohana järgmist kohta, kui kaubasaadetist sihttolliasutusele ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada:

– liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus

– [...].

2. Kui sellist tõendusmaterjali ei esitata ning eeskirjade rikkumise või eiramise puhul käsitatakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohana lähteliikmesriiki […], tuleb asjaomase kaubaga seonduvad tolli- ja muud maksud tasuda kõnealuses liikmesriigis kooskõlas ühenduse või siseriiklike õigusaktidega.

3. Kui liikmesriik, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus, määratakse kindlaks kolme aasta jooksul alates deklaratsiooni T1 registreerimiskuupäevast, tuleb asjaomase kaubaga seonduvad tolli- ja muud maksud tasuda kõnealuses liikmesriigis kooskõlas ühenduse ja siseriiklike õigusaktidega […]. Kui on tõendatud, et kõnealused maksud on tasutud, makstakse tagasi algselt sissenõutud tolli- ja muud maksud […].”

Rakendusmääruse artiklis 379 on sätestatud:

„1. Kui sihttolliasutusele kaubasaadetist ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, teatab lähtetolliasutus printsipaalile sellest võimalikult kiiresti ning igal juhul enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu.

2. Lõikes 1 osutatud teade peab eelkõige sisaldama tähtaega, milleks tuleb lähtetolliasutuse tollile esitada tõendid transiidieeskirjade järgimise või selle koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus. Tähtaeg on kolm kuud alates lõikes 1 nimetatud teatamiskuupäevast. Kui nimetatud tähtaja lõpuks kõnesolevat tõendit ei esitata, võtab pädev liikmesriik meetmed, et tasutaks asjaomased tolli- ja muud maksud. Juhtudel, kui lähtetolliasutus ei paikne kõnealuses liikmesriigis, teatab nimetatud asutus sellest liikmesriigile.”

B. Tollivõla sissenõudmine

5. Tollivõla sissenõudmise osas kohaldati asjaomasel ajavahemikul 1991. aastast kuni 1993. aasta lõpuni määrust (EMÜ) nr 1854/89( ) ning 1994. ja 1995. aastal tolliseadustikku( ).

Tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 esimene lause sätestab:

„Iga tollivõlast tuleneva impordi- või eksporditollimaksu summa; edaspidi „tollimaksu summa”, arvutab toll niipea, kui on saanud vajalikud andmed, ja märgib selle arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale (arvestuskanne).”

Tolliseadustiku artikli 218 lõige 3 sätestab:

„Kui tollivõlg tekib muudel kui lõikes 1 nimetatud tingimustel, tehakse sellest tuleneva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui tollil on võimalik:

a) arvutada kõnealune tollimaksu summa ja

b) määrata võlgnik.”

Tolliseadustiku artikkel 219 sätestab:

„1. Artiklis 218 ettenähtud tähtaegu arvestuskannete tegemiseks võib pikendada:

a) liikmesriikide halduskorraldusega seotud põhjustel, eriti kui arvestust peetakse tsentraliseeritult, või

b) kui erandlik olukord takistab tolli nimetatud tähtaegu järgimast.

Tähtaegu ei pikendata rohkem kui 14 päeva võrra.

2. Lõikes 1 ettenähtud tähtajad ei kehti ettenägematus olukorras või vääramatu jõu korral.”

Tolliseadustiku artikkel 221 sätestab muu hulgas:

„1. Niipea kui arvestuskanne on tehtud, teatatakse võlgnikule tollimaksu summa vastava korra kohaselt.

[...]

3. Võlgnikule ei teatata tollimaksu summat pärast seda, kui tollivõla tekkimise kuupäevast on möödunud kolm aastat. […]”( )

C. Ühenduste omavahendite kasutatavaks tegemine

6. Otsuse 88/376/EMÜ, Euratom( ) kohaselt käsitatakse sissenõutud tollivõlga ühenduste omavahenditena, mis tuli määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89( ) kohaselt teha komisjonile õigeks ajaks kasutatavaks.

Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõige 1 sätestab:

„Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa. Teatis esitatakse niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada maksmisele kuuluva summa.”

Määruse nr 1552/89 artiklite 6, 9 ja 10 kohaselt peab iga liikmesriigi riigikassa maksmisele kuuluvate summade kohta raamatupidamisarvestust ja kannab summad eraldi kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas. Maksusumma tuleb kanda nimetatud raamatupidamisarvestusse hiljemalt maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval ja kanda samal ajahetkel eraldi kontole. Seejuures tehakse vahet sisse nõutud ja veel sisse nõudmata maksusummade vahel. Maksusummad, mis on kindlaks määratud, kuid veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud ka tagatist, kantakse eraldi raamatupidamisarvestusse. Eraldi kontole tuleb summad sellistel juhtudel kanda hiljemalt maksusumma sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval. Eraldi kontole kantud summad kannab komisjon oma raamatupidamisarvestusse.

Määruse nr 1552/89 artikkel 11 sätestab:

„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Kõrgendatud intressimäär kehtib kogu viivitatud ajavahemiku jooksul.”

III. Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus

7. 1994. ja 1995. aastal kontrolliti määrusega nr 1552/89 sätestatud liikmesriikidepoolse ühenduse omavahendite sissenõudmise kontrollimise menetluse raames ühenduse transiidiprotseduure sätestavate eeskirjade kohaldamist Madalmaades ja Saksamaal. Kontrolliaruannetes juhtis komisjon tähelepanu asjaolule, et transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise tõttu nõudsid mõlema liikmesriigi lähtetolliasutused paljudel juhtudel tollivõla sisse viivitusega, st mitu kuud pärast kolmekuulise tähtaja lõppu. Seeläbi viibis ühenduste omavahendite ülekandmine, mistõttu tuleb määruse nr 1552/89 artikli 11 kohaselt tasuda maksmisele kuuluvad viiviseintressid.

8. Madalmaad ja Saksamaa ei vaidlustanud maksude sissenõudmise ja eraldi kontole kandmise kuupäevi. Sellegipoolest leidsid nad, et maksude sissenõudmine ja eraldi kontole kandmine ei toimunud hilinemisega.

9. Seoses Madalmaadega (C-460/01) arvutas komisjon välja sissenõutava intressi, edastas Madalmaade ametiasutustele selle arvutuse tulemuse ja nõudis neilt 23. veebruariks 1997 intresside ülekandmist summas 5 323 395,06 Hollandi kuldnat. Madalmaade ametiasutused keeldusid seda nõuet täitmast.

10. 2. veebruari 2000. aasta kirjaga saatis komisjon Madalmaadele põhjendatud arvamuse. Madalmaad vastasid sellele 28. märtsi 2000. aasta kirjaga, milles nad vaidlustasid uuesti väited ühenduse õiguse rikkumise kohta ja keeldusid nõutud intresse maksmast.

11. Kuna komisjon oli teistsugusel seisukohal, otsustas ta esitada Euroopa Kohtule käesoleva hagi. Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul

tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik ajavahemikul 1. jaanuarist 1991 kuni 31. detsembrini 1995:

– jättis tollivõla ning teiste asjassepuutuvate maksude kohta arvestuskande tegemata hiljemalt kolme päeva jooksul pärast määratud tähtaega või hilisemat tähtaega vastavalt nõukogu 3. juuni 1971. aasta määrusele (EMÜ, Euratom) nr 1182/71, millega määratakse kindlaks ajavahemike, kuupäevade ja tähtaegade suhtes kohaldatavad eeskirjad( ), kui ühenduse välistransiidiprotseduuri printsipaal ei olnud kolme kuu jooksul pärast lähtetolliasutuse poolt selle teatise üleandmist, mille kohaselt ei esitatud kaubasaadetist sihttolliasutusele tähtajaks, esitanud tõendeid kõnealuse transiidiprotseduuri eeskirjade järgimise kohta,

– jättis komisjonile vastavad omavahendid õigeks ajaks kasutatavaks tegemata ja

– keeldus maksmast selle eest intresse,

siis rikkus Madalmaade Kuningriik komisjoni 27. märtsi 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 1062/87 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artikli 11a lõike 2 teise lõigu teisest lausest, komisjoni 21. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1214/92 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artikli 49 lõike 2 kolmandast lausest ja komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92 artikli 379 lõike 2 kolmandast lausest, samuti nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom, artiklitest 2, 9, 10 ja 11 tulenevaid kohustusi.

12. Seoses Saksamaaga (C‑104/02) palus komisjon Saksamaa ametiasutustel edastada viiviseintressi arvutamiseks vajalikud andmed. Ametiasutused keeldusid sellest põhjendusega, et ühenduse õiguse kohaselt ei ole viivitusi esinenud.

13. 19. juuli 2000. aasta kirjaga saatis komisjon Saksamaale põhjendatud arvamuse. Saksamaa vastas sellele 14. septembri 2000. aasta kirjaga, milles vaidlustas uuesti väited ühenduse õiguse rikkumise kohta.

14. Kuna komisjon on teistsugusel seisukohal, otsustas ta esitada Euroopa Kohtule käesoleva hagi. Komisjon palub

Euroopa Kohtul teha järgmise otsuse:

1. kuna Saksamaa Liitvabariik viivitas ühendusele omavahendite ülekandmisega, siis rikkus ta komisjoni 21. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1214/92 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artiklist 49 või komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik artiklist 379 koostoimes nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõikega 1, tulenevaid kohustusi.

2. Kooskõlas määruse nr 1552/89 artikliga 11 kuni 31. maini 2000 ja kooskõlas määruse nr 1150/2000 artikliga 11 pärast 31. maid 2000 kohustub Saksamaa Liitvabariik maksma viivituse eest ülekande tegemisel ühenduse eelarvesse intressi.

3. Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

15. 5. juuli 2002. aasta kirjaga taotles Belgia Kuningriik luba astuda menetlusse astujana kohtuasja C‑104/02 menetlusse kostja Saksamaa Liitvabariigi toetuseks. Taotlus rahuldati 9. septembri 2002. aasta määrusega.

IV. Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 ja rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause rikkumine

A. Poolte argumendid

16. Komisjon, Madalmaade ja Saksamaa valitsus on ühel meelel selles osas, et printsipaalide tollivõlgu (edaspidi „tollivõlad”), mis on tekkinud transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise tulemusel, ei nõutud sisse kõnealusel ajavahemikul (kohtuasja C-460/01 puhul 1. jaanuarist 1991 kuni 31. detsembrini 1995, kohtuasja C-104/02 puhul hagiavalduse kohaselt „1993. ja 1994. aastal”) vahetult pärast rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud kolmekuulise tähtaja (edaspidi „kolmekuuline tähtaeg”) möödumist, vaid korduvalt alles mitu kuud hiljem. Poolte vahel on siiski vaidlus selles osas, kas tegemist on asjaomaste liikmesriikide kohustuste rikkumisega.

17. Saksamaa valitsus leiab, et tema vastu esitatud hagi (C‑104/02) on esimese väite osas vastuvõetamatu. EÜ artikli 228 alusel toimuvas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses saab tuvastada ainult sellise kohustuse rikkumise, mis põhjendatud arvamusele vastamise tähtaja lõpuks veel kestab. Selleks ajaks olid aga Saksamaa tolliasutused tollivõla juba ammu sisse nõudnud ja asjaomast halduspraktikat komisjoni nõuete kohaselt muutnud.

18. Komisjon leiab, et rikutud on rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandat lauset. Ta väidab, et kolmekuuline tähtaeg kohustab liikmesriiki, kus asub lähtetolliasutus, tollivõlga viivitamatult sisse nõudma. Põhjendusena märgib ta kokkuvõtlikult( ) järgmist:

Kolmekuuline tähtaeg ei ole siduv mitte ainult printsipaalile selle suhetes lähtetolliasutusega. Tähtaeg on suhetes ühendusega siduv ka liikmesriigile, kus asub lähtetolliasutus, sest tegemist on maksusummadega, mis tuleb ühenduse omavahenditena üle kanda.

Tolliseadustiku artikli 218 lõike 3 kohaselt peab liikmesriik vastavate tollivõlgade kohta arvestuskande tegema – piiramata ühenduse õiguse üldnormidega sätestatud teistsugust tähtaegade arvutamist( ) – kahe päeva jooksul (tähtaega võib pikendada maksimaalselt 14 päevani). Tollivõlad on selleks ajaks juba tekkinud, pädev liikmesriik kindlaks määratud ja tolliasutusel on võimalik arvutada kõnealune tollimaksu summa ja määrata maksuvõlgnik.

19. Madalmaade, Saksamaa ja Belgia valitsus vaidlustavad komisjoni väite, et kolmekuulise tähtaja korduva järgimata jätmise korral on tegemist kohustuste rikkumisega. Põhjendusena märgivad nad kokkuvõtlikult( ) järgmist:

Rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandast lausest ei tulene, et liikmesriigid on kohustatud tollivõlad sisse nõudma vahetult pärast kolmekuulise tähtaja möödumist. Nimetatud tähtaeg on siduv ainult printsipaalile, mitte aga liikmesriigile.

Liikmesriigid tuginevad ka Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas SPKR( ), milles kohus sedastas, et tollivõla sissenõudmise kolmekuuline tähtaeg on lähtetolliasutuse jaoks vaid soovituslik, mitte aga siduv tähtaeg.

Lisaks sellele tuginevad nad rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause ja tolliseadustiku artikli 221 sõnastusele, millest nähtub, et liikmesriigi lähtetolliasutus on kohustatud tollivõla sissenõudmismenetlust selle tähtaja möödudes üksnes alustama.

Lisaks sellele toovad liikmesriigid esile praktilised kaalutlused. Lähtetolliasutusel ei ole võimalik kohe pärast kolmekuulise tähtaja möödumist tollivõlga sisse nõuda, sest sel ajahetkel ei ole tema käsutuses veel kõiki „vajalikke andmeid” tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 esimese lause tähenduses. Tollivõla saab sisse nõuda alles pärast printsipaali poolt kolmekuulise tähtaja lõpuks esitatud tõendite hindamist. Alles seejärel saab kindlaks määrata, kas tollivõlg on tekkinud, kes on maksuvõlgnik ja kas lähtetolliasutus on pädev tollivõlga sisse nõudma. Kuna tegemist on tollivõlast tulenevate maksude tagantjärele sissenõudmisega, saab alles seejärel arvutada tollivõlast tuleneva maksusumma. Lõpuks tuleb maksuvõlgnikule saata sellekohane maksunõue ja tollivõlg vajaduse korral tagatiste realiseerimise teel ka tegelikult sisse nõuda. Alles seejärel saab teha tollivõla kohta arvestuskande.

20. Kohustus nõuda tollivõlg sisse vahetult pärast kolmekuulise tähtaja lõppu koormaks printsipaali asjatult, sest tihti ilmneb tagantjärele, et ühenduse transiidiprotseduur toimus küll pärast tähtaja möödumist, kuid kokkuvõttes nõuetekohaselt.

B. Hinnang

1. Hagide vastuvõetamatus

21. Saksamaa valitsuse poolt hagi vastuvõetamatuse kohta esitatud argumentide osas tuleb põhimõtteliselt sedastada, et kaitsmist vääriv huvi liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise vastu on olemas, kui kohustusi viimase suulise arutamise ajal veel rikutakse või rikkumine ei ole täielikult kõrvaldatud.( )

22. Käesolevas asjas tegi Saksamaa veel enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist oma tolliasutustele korralduse kanda komisjoni nõutud omavahendid üle varasemal ajahetkel. Tõusetub küsimus, kas seda võib käsitada kohustuste rikkumise kõrvaldamisena, mistõttu ei ole enam vaja kohtuotsust teha.

23. Kohtuotsuse tegemise vajaduse puudumise vastu räägib asjaolu, et Saksamaa ei ole talle pandud kohustusi täielikult täitnud, sest ta keeldub endiselt maksmast ühenduse eelarvesse komisjoni nõutud intresse.( ) Kui ühendustel on õigus nõuda intresse, kujutab nende maksmata jätmine endast kohustuste rikkumist, mis oli olemas põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel.

24. Euroopa Kohus on analoogilises kohtuasjas sedastanud, et „esineb lahutamatu seos asjaomase nõude kindlaksmääramise kohustuse […] ja lõpuks intresside maksmise kohustuse vahel […] ning intresside maksmata jätmisel põhineva kaebuse põhjendatuse kontrollimiseks on igal juhul vajalik teha otsus etteheite kohta, et vaidlusaluste maksude kindlaksmääramisel ja komisjoni kontole ülekandmisel toimis Saksamaa Liitvabariik viivitusega”( ).

25. Seega tuleb sedastada, et hagid rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause ja määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks on vastuvõetavad.

2. Küsimus, milline liikmesriikide viivitus kujutab endast kohustuste rikkumist

26. Mõlemas menetluses käsitab komisjon nimetatud viivitusi rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause( ) ja määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 rikkumisena. Hagiavaldused käsitlevad mõlemas kohtuasjas omavahendite viivitusega kasutatavaks tegemist (esimene väide kohtuasjas C‑104/02 ja teine väide kohtuasjas C‑460/01) ning ühes kohtuasjas lisaks sellele veel tollivõlgade kohta viivitusega arvestuskande tegemist ja tollivõla viivitusega sissenõudmist (esimene väide kohtuasjas C-460/01). Komisjonil ja liikmesriikidel on ilmselt erinevad ettekujutused sellest, milliseid konkreetseid meetmeid oleksid asjaomased liikmesriigid pidanud võtma kahe kuni maksimaalselt 14 päeva jooksul (tolliseadustiku artikli 218 lõige 3) pärast kolmekuulise tähtaja möödumist.

27. Komisjon leiab, et tähtajast kinnipidamiseks piisab tollivõlgade sissenõudmismenetluse algatamisest, seega printsipaalile sellekohase maksunõude saatmisest. Liikmesriigid lähtuvad aga sellest, et tolliasutused peavad pärast kolmekuulise tähtaja möödumist nõudma printsipaalilt tollivõla tegelikult sisse või realiseerima tagatised. Sellest omakorda teevad liikmesriigid järelduse, et rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud tähtaeg ei ole mitte siduv, vaid on üksnes soovituslik, kuna kahe päeva jooksul pärast kolmekuulise tähtaja möödumist on praktiliselt võimatu viia lõpuni läbi kogu tollivõlgade sissenõudmise menetlus.

28. Seetõttu leian, et on kohane käsitleda kõigepealt küsimust, milliste toimingutega tollivõlgade sissenõudmise menetluses on käesolevatel juhtudel tegemist.

29. Kõigepealt tuleb sedastada, et vastust ei saa tuletada üksnes rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandast lausest. Asjakohane säte on eri keeleversioonides sõnastatud erinevalt – lähtetolliasutus „nõuab sisse”(erhebt) ( ) tollivõla või „võtab […] meetmed, et tasutaks asjaomased tolli[…]maksud”( ). Lisaks sellele ei käsitle säte „arvestuskande tegemist” ega „omavahendite ülekandmist”, mille suhtes komisjon hilinemist ette heitis. Et määrata kindlaks liikmesriigi kohustuste rikkumise hagide tegelik ese, tuleb vaadelda tervikuna süsteemi, kuidas toimub ühenduse transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise korral printsipaali tollivõlgade näol omavahendite sissenõudmine.

30. Omavahendite õigeaegse ülekandmise seisukohast ei ole oluline mitte sissenõudmismenetluse lõpetamine( ), vaid pigem üks osa sellest ja nimelt võlgnikule esitatav „teatis tollimaksu summa kohta”. Nimetatud teatis on ühtlasi ühenduste omavahendite maksunõude „kindlaksmääramine” (määruse nr 1552/89 artikli 2 lõige 1), mis omakorda on aluseks eraldi raamatupidamisarvestuses kajastamisele (määruse nr 1552/89 artikkel 6) ja seega tähtaja arvutamisele, mille jooksul kantakse omavahendid komisjoni nimel eraldi avatavale kontole (määruse nr 1552/89 artikli 9 lõige 1).

31. Seega ilmneb, et otsustava tähtsusega haldustoiming omavahendite kasutatavaks tegemiseks, mille osas komisjon heitis ette hilinemist, on printsipaalile teatise esitamine transiidiprotseduuri eeskirjade eiramisest tekkinud tollivõla kohta. Seega taandub lahendamist vajav probleem küsimusele, kas rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmas lause kohustab liikmesriike esitama printsipaalile maksunõude tollivõla kohta viivitamatult pärast tähtaja lõppu.

32. Käesolevate menetluste jaoks nähtub sellest esmalt, et komisjoni hagiavaldused on ilma vajaduseta sõnastatud erinevalt ning need pole kahtlemata selguse musternäited. Hagide selgesti nähtav eesmärk on aga tuvastada, et kohustuste rikkumine seisneb omavahendite hilinenudülekandmises (määruse nr 1552/89 artikli 2 lõige 1) printsipaalidele maksunõuete esitamisega viivitamise tõttu (rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmas lause).

33. Lisaks sellele näib seega olevat ka selge, et liikmesriigid ei ole kohustatudtollivõlgu põhimõtteliselt kahe päeva jooksul (tolliseadustiku artikli 218 lõige 3) pärast kolmekuulise tähtaja lõppu ka tegelikult sisse nõudma. Viimati nimetatu omab tähtsust asjaomaste liikmesriikide poolt nimetatud praktiliste probleemide jaoks, sest sellest selgub, et liikmesriigid ei saa argumendi osas, et kolmekuuline tähtaeg on pelgalt soovituslik tähtaeg, tugineda sellele, et printsipaalilt tollivõla sissenõudmist või tagatiste realiseerimist ei ole sisuliselt võimalik teha kahe päeva jooksul pärast kolmekuulise tähtaja lõppu.

3. Küsimus, kas rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmas lause sisaldab pelgalt soovituslikku tähtaega

34. Käesolevates liikmesriikide kohustuste rikkumise menetlustes on seega tegemist küsimusega, kas Madalmaade Kuningriik ja Saksamaa Liitvabariik olid rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause kohaselt kohustatud esitama printsipaalile maksunõude põhimõtteliselt kahe päeva jooksul pärast kolmekuulise tähtaja lõppu.

35. Liikmesriikidel ja komisjonil on erinevad seisukohad küsimuses, kas rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmas lause sätestab üksnes soovitusliku tähtaja, mille eiramisest ei saa tuletada kohustuste rikkumist või kohustab asjaomane säte liikmesriike esitama maksunõude viivitamatult.

36. Olen arvamusel, et nimetatud tähtaja puhul on tegemist liikmesriikide jaoks siduva tähtajaga, mille eiramine kujutab endast liikmesriigi kohustuste rikkumist. See ei ole vastuolus Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika ega praktiliste kaalutlustega ning ei koorma ka asjatult printsipaali.

a) Euroopa Kohtu varasem praktika

37. Liikmesriigid tuginevad minu arvates õigustamatult Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas SPKR( ). Nimetatud kohtuasjas käsitles Euroopa Kohus teistsugust õiguslikku küsimust kui käesolevas asjas.

38. Esiteks ei käsitlenud Euroopa Kohus viidatud otsuses mitte kolmekuulist tähtaega, vaid printsipaalile rakendusmääruse artikli 379 lõike 1 kohase teatise esitamise tähtaega (11-kuulist tähtaega). Teiseks ei saaks esitatud põhjendusi rakendusmääruse artikli 379 lõikes 2 sätestatud tähtajale (kolmekuulisele tähtajale) üle kanda isegi siis, kui vaadelda mõlemat tähtaega – nagu argumenteerisid liikmesriigid – tervikuna („14-kuulise tähtajana”).

39. Euroopa Kohus leidis selles kohtuasjas küll, et kõnealune tähtaeg ei ole mitte siduv, vaid soovituslik tähtaeg. Selles kohtuasjas käsitleti aga nimetatud tähtaja järgimata jätmisest printsipaalile tekkinud õiguslikke tagajärgi, täpsemalt küsimust, kas lähtetolliasutusel on ka pärast nimetatud tähtaja lõppu õigus tollivõlgu sisse nõuda, millele Euroopa Kohus andis jaatava vastuse.

40. Põhjendades oma seisukohta, et tegemist on soovitusliku tähtajaga, tugines Euroopa Kohus veel sellele, et nimetatud tähtaja järgimata jätmine ei tohi kahjustada ühenduse eelarvet, sest see on vastuolus ühenduste huviga tollivõlgade sissenõudmise vastu, mis tehakse ühendustele omavahenditena kasutatavaks.

41. Käesolevates kohtuasjades on tegemist liikmesriikide ja ühenduse vahelise suhtega, täpsemalt küsimusega, kas liikmesriigid on kohustatud suhtes ühendusega järgima (antud juhul) rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause kohast kolmekuulist tähtaega. Kuna Euroopa Kohus rõhutab viidatud kohtuasjas just ühenduste huvi tollivõlgade ühenduste omavahenditena sissenõudmise vastu, räägib see pigem selle poolt, et kolmekuulist tähtaega ei tule liikmesriikide jaoks pidada mitte soovituslikuks, vaid siduvaks tähtajaks.

b) Praktikas esinevad probleemid rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud tähtaja järgimisel

42. Liikmesriigid tuginevad eelkõige praktikas esinevatele probleemidele, et põhjendada, miks on rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud tähtaja puhul nende arvates tegemist soovitusliku tähtajaga. Paljudel juhtudel puuduvad lähtetolliasutusel nimelt kolmekuulise tähtaja lõpuks maksunõude tegemiseks vajalikud andmed või peab ta kõigepealt printsipaali esitatud teavet kontrollima. Printsipaal võib näiteks kuni kolmekuulise tähtaja viimase päevani esitada tõendeid selle kohta, et kaup on tolliasutusele esitatud igati nõuetekohaselt. Sama kehtib tõendite suhtes, mis näitavad, kes on kauba tolliasutusele esitamata jätmise korral vastutav ja missugust kohta käsitatakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohana. Alles siis, kui on kindel, et tollivõlg on tegelikult tekkinud ja printsipaal on maksuvõlgnik, viiakse läbi tariifne klassifitseerimine ja arvutatakse tollivõla summa.

43. Poolte esitatud praktilise teostatavusega seotud probleemid ei saa Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt liikmesriigi kohustuste rikkumist põhimõtteliselt õigustada( ). Äärmisel juhul omaksid need tähtsust siis, kui tegemist oleks objektiivsete, st transiidiprotseduuri süsteemis esinevate probleemidega, mille tõttu liikmesriikidel ei ole objektiivselt võimalik kohustusi täita. Seda püüavadki asjaomased liikmesriigid ilmselt näidata.

44. Olen arvamusel, et nende põhjendused ei ole veenvad. Praktikas esinevad probleemid oleksid süsteemist tingitud vaid siis, kui tõendid, mida printsipaal võib-olla veel esitab, oleksid maksunõude tegemiseks vajalik eeldus. Leian, et see ei ole nii, nagu nähtub järgnevatest kaalutlustest.

45. Tolliseadustiku artikli 218 lõike 3 kohaselt algab seda tüüpi tollivõla kohta liikmesriigis arvestuskande tegemise (ja seega maksunõude tegemise( )) kahepäevane tähtaeg üldiselt kuupäeval, kui tollil „on võimalik” arvutada kõnealune tollimaksu summa ja määrata võlgnik. Säte ei näe küll ette maksunõuet esitava tolliasutuse pädevuse määramist, kuid seda eeldust tuleb siiski haldustoimingutes üldiselt kontrollida ja seda võib seetõttu käsitada tolliseadustiku artikli 218 lõike 3 koosseisu kirjutamata tunnusena.

46. Seega tõusetub küsimus, millal võib lähtetolliasutus lähtuda tekkivast tollivõlast ja millal on tal võimalik määrata tollimaksu võlgnik, arvutada tollimaksu summa ja määrata kindlaks oma pädevus.

i) Tollivõla tekkimine

47. Transiidiprotseduur on „peatamismenetlus”( ). Seetõttu ei ole asjaomase kauba sisseveol algselt tollivõlga. Tollivõlg tekib aga siis, kui printsipaal jätab oma kohustused täitmata( ), põhimõtteliselt seega – nagu komisjon õigustatult märgib – kauba esitamistähtaja lõpuks( ). Esitamistähtaeg lõpeb praktikas juba mõned nädalad pärast transiidiprotseduuri algust. Juba sel väga varajasel ajahetkel peetakse seega printsipaali isikuks, kes on kohustatud tasuma tollivõla.

48. Enne tollivõla sissenõudmist tuleb esmalt teha ametlikud päringud ja kui need jäävad tulemusteta, tuleb printsipaali teavitada ja paluda tal endal esitada tõendid transiidiprotseduuri nõuetekohase toimumise kohta. Teavitamine peab rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause kohaselt toimuma „võimalikult kiiresti ning igal juhul enne” transiidiprotseduuri algusele järgneva 11-nda kuu lõppu, kuid võib loomulikult toimuda ka varem.

49. Printsipaali teavitamisele järgnev kolmekuuline tähtaeg on seega ainult viimane mitmest võimalusest tõendada tagantjärele transiidiprotseduuri nõuetekohast lõpetamist ja lükata lõplikult( ) ümber õiguslik eeldus, et printsipaal on rikkunud eeskirju, mis toob kaasa tollivõla tekkimise.

50. Ühenduse transiidiprotseduuri nõuetekohast lõpetamist saab põhimõtteliselt tõendada vaid dokumendi T1 viienda osa esitamisega. Alternatiivse võimalusena nimetab rakendusmääruse artikkel 380 ka teisi tollidokumente, millega tõendatakse kauba nõuetekohast esitamist. Kui printsipaalil või lähtetolliasutusel endal õnnestub kolmekuulise tähtaja jooksul esitada üks neist dokumentidest, ei tohiks neile antav hinnang, kuivõrd tegemist on tollidokumentidega( ), üldjuhul põhjustada nii suuri probleeme, mis õigustaksid maksunõude tegemist pärast tolliseadustiku artiklis 217 ja järgnevates artiklites sätestatud tähtaegade lõppu.

51. Seetõttu leian, et lähtetolliasutus võib hiljemalt rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud kolmekuulise tähtaja lõpus lähtuda sellest, et printsipaali tollivõlg on tekkinud transiidiprotseduuri eeskirjade rikkumisest või eiramisest.

52. Seega ei ole liikmesriikide argumendid tollivõla tekkimisega seotud praktiliste probleemide kohta piisavalt veenvad.

ii) Transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise korral tollimaksu võlgniku määramine

53. Nagu eespool( ) juba märgitud, tuleneb rakendusmääruse artikli 378 lõigetest 1 ja 2 õiguslik eeldus tollivõla tekkimise kohta ja seega ka selle kohta, et printsipaal on tollimaksu võlgnik. See tähendab, et juba väga varajasel ajahetkel kehtib õiguslik eeldus, mille kohaselt on printsipaal võlgnik. Kui kolmekuuline tähtaeg jääb tulemusteta, on lähtetolliasutuse jaoks printsipaali võlgniku staatus üksnes lõplikult kindel.

54. Kuivõrd liikmesriigid tuginevad praktikas esinevate probleemide osas põhiliselt sellele, et printsipaal esitab tõendid oma vastutuse puudumise kohta ja neid tõendeid on vaja hinnata, tuleb selles suhtes sedastada, et rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmanda lause sõnastuse kohaselt põhineb õiguslik eeldus printsipaali tollivõla tekkimise kohta ainult transiidiprotseduuri nõuetekohase lõpetamise tõendamata jätmisel ja see ei sõltu seega süü olemasolust. Seega ei piisa sellest, kui printsipaal tõendab, et ühenduse transiidiprotseduuri täitmisel ei järgitud eeskirju, kuid selle eest on vastutavad teised isikud( ). Pealegi ei selgitanud liikmesriigid, et printsipaalid esitaksid selliseid lausa detektiivitööga sarnaneva juurdluse läbiviimist nõudvaid tõendeid sageli või korrapäraselt või et nad vähemalt püüaksid neid esitada.

55. Olen arvamusel, et lähtetolliasutusel on juba pikka aega enne rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud kolmekuulise tähtaja lõppu võimalik määrata printsipaal arvatavaks tollimaksu võlgnikuks. Kolmekuulise tähtaja möödumisel on see lõplikult selge.

56. Seega ei ole liikmesriikide argumendid tollimaksu võlgniku määramisega seotud praktiliste probleemide kohta samuti piisavalt veenvad.

iii) Tollimaksu summa arvutamine

57. Transiidiprotseduuri eeskirjade eiramisest tekkinud tollivõlgade suurus arvutatakse tollivõla järgi impordil, mis tuleks tasuda, kui kaupade liikumine ühenduse tolliterritooriumil ei toimuks ühenduse transiidiprotseduuri alusel, vaid kaubad lubataks vabasse ringlusse( ). Seega on tegemist (algselt sisse nõudmata) tollivõlaga impordil. Selle suurus määratakse kaupade tolliväärtuse järgi, mis arvutatakse tariifse klassifitseerimise kaudu Euroopa Ühenduste ühise tollitariifistiku( ) alusel.( ) Tariifi ja tolliväärtuse määramiseks vajalikud andmed (nt kauba kogus ja liik) tuleb transiidideklaratsioonis ära näidata juba ühenduse tolliterritooriumile sisenemisel. Seega on lähtetolliasutusel võimalik tollimaksu summa sisuliselt välja arvutada juba transiidiprotseduuri alguses.

58. Saksamaa valitsuse argumendiga, et praktikas täidetakse transiidideklaratsioon T1 tihti vaid osaliselt, ei ole vastuolus tollimaksu summa arvutamise võimalikkus kolmekuulise tähtaja lõpuks. Transiidideklaratsiooni täieliku täitmise kontrollimine on asjaomaste liikmesriikide kohustus, mille täitmata jätmisele ei saa nad enda kaitseks seega tugineda. Ka Saksamaa valitsuse märkus, et transiidiprotseduuri raames ei ole kohustuslik näidata deklaratsioonis kauba väärtust( ), ei ole sellega vastuolus. Sellega tahetakse üksnes öelda, et lähtetolliasutused peavad kauba nõutava väärtuse arvutama mõnel teisel viisil, kui see peaks hiljem tasumisele kuuluvate maksude puhul vajalikuks osutuma. Siiski jääb selgusetuks, miks on selle (võimalik et kompleksse) toimingu läbiviimine ajaliselt võimalik alles pärast kolmekuulise tähtaja lõppu( ).

59. Liikmesriigid märkisid veel – mida komisjon ei vaidlustanud –, et tollimaksu summa arvutatakse kaupade deklareerimisel ainult siis ja niivõrd, kui see on vajalik tagatiste arvutamiseks( ). Tagatis arvutatakse tihti kindlasummalise tagatisena või üksiktagatisena ilma võimalikku tollivõlga impordil täpsemalt välja arvutamata( ).

60. Minu arvates ei saa siiski, nagu leiavad liikmesriigid, tähtsust omada ainult see, kas tollimaksu summa on tagatise arvutamise tõttu juba kindlaks tehtud või mitte. Teisalt ei saa aga ka nõuda, et lähtetolliasutused arvutaksid imporditollivõlast tuleneva maksusumma iga alustatud transiidiprotseduuri raames nii-öelda ette: transiidiprotseduuri nõuetekohane toimumine peaks nimelt olema reegel ja seetõttu tooks see üldjuhul kaasa üksnes asjatut administratiivset lisatööd.

61. Tollimaksu summa arvutamise võimaliku ajahetke seisukohast peaks minu arvates olema ka siin otsustava tähtsusega kaalutlus, et – nagu eespool juba märgitud( ) – õiguslik eeldus printsipaali tollivõla olemasolu kohta kehtib juba väga varajasel ajahetkel, nimelt pärast kaubasaadetise esitamise tähtaja lõppemist, kui seda ei ole selle aja jooksul tehtud. Kolmekuuline tähtaeg on seega ainult viimane mitmest võimalusest, et tõendada transiidiprotseduuri nõuetekohast lõpetamist.

62. Sellekohaselt peaks lähtetolliasutus hiljemalt pärast ametlike päringute lõppu (11-kuuline tähtaeg( )), seega juba kolmekuulise tähtaja alguses arvutama ette tollimaksu summa, mis peaks tal transiidideklaratsioonis T1 esitatud andmete alusel ka võimalik olema, nagu komisjon õigesti märgib.

63. Seega ei ole liikmesriikide argumendid tollimaksu summa arvutamisega seotud praktiliste probleemide kohta samuti piisavalt veenvad.

iv) Pädevuse kindlaksmääramine

64. Lähtetolliasutus saab ajavahemikul alates esitamistähtaja lõppemisest kuni ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva 11-nda kuu lõpuni( ) määrata omaenda päringute alusel kindlaks oma või mõne teise liikmesriigi pädevuse. Kui see jääb tulemusteta, siis sisaldavad – nagu Euroopa Kohus( ) on juba ühe varasema sätte kohta sedastanud – rakendusmääruse artikli 378 lõiked 1 ja 2 samuti õiguslikku eeldust, et pädevus on liikmesriigil, kus asub lähtetolliasutus.

65. Selle eelduse saab ümber lükata vaid juhul, kui tõendatakse, et pädevus on teisel liikmesriigil, sest eeskirjade rikkumine või eiramine toimus teises kohas( ). Printsipaal võib siiski selle kohta esitada tõendeid kolmekuulise tähtaja jooksul. Siiski tundub rohkem kui küsitav, kas selliseid tõendeid esitatakse nii sageli, et seda saab käsitada süsteemist tingitud takistusena maksunõude võimalikult kiirele esitamisele. Tõendite esitamine „viimasel minutil” ei ole nimelt ühenduse transiidiprotseduuri reguleerivatele õigusnormidele eriomane probleem. See probleem tõusetub pigem igasuguse õigusliku eelduse ümberlükkamiseks ettenähtud tõendite esitamise tähtaegade puhul.

66. Asjaomased liikmesriigid on selle kohta pelgalt märkinud, et nad ei saa menetluse seisukohast olulise ajavahemiku osas esitada andmeid selle kohta, kui tihti on printsipaalid püüdnud kolmekuulise tähtaja jooksul esitada veel tõendeid lähtetolliasutuse pädevuse vaidlustamiseks( ). Nad märkisid, et selleks on vaja igal üksikjuhul teha ulatuslik kontroll. Praktikas eelkõige pädevuse väidetava muutmise tähtsaimal juhul, kui kaup viiakse tollijärelevalve alt välja teises liikmesriigis, tulevad tõenditena sageli (kuigi mitte eranditult) kõne alla vaid ametlikud dokumendid, näiteks politseiprotokollid. Selles osas viitab komisjon aga õigusega sellele, et nende kontrollimine ei tohiks üldjuhul olla keeruline. Lisaks sellele on tolliseadustiku artikli 219 kohaselt võimalik üksikjuhtudel, kui mis tahes liiki tõendid on esitatud lühikest aega enne tähtaja lõppu, pikendada maksunõude esitamise tähtaega 14 päeva võrra

67. Käesolevas asjas ei saa seega ainuüksi võimalusest, et õiguslikult eeldatud pädevuse vaidlustamiseks võib esitada tõendid lühikest aega enne tähtaja lõppu, järeldada seda, et maksunõude esitamise tähtaeg on liikmesriikidele suhetes ühendusega pelgalt soovituslik.

68. Leian, et seetõttu on lähtetolliasutusel võimalik pädevus kindlaks määrata hiljemalt rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kolmandas lauses sätestatud kolmekuulise tähtaja lõpus.

69. Seega ei ole liikmesriikide argumendid ka pädevusega seotud praktiliste probleemide puhul piisavalt veenvad.

c) Printsipaali asjatu koormamine juhul, kui transiidiprotseduuri eeskirju on tagantjärele järgitud

70. Madalmaade valitsus on väitnud, et kohustus esitada printsipaalile maksunõue tollivõla kohta vahetult pärast kolmekuulise tähtaja lõppu koormab viimast ebaproportsionaalselt, kui näiteks dokumendi T1 viienda osa hilisemast edastamisest peaks ilmnema, et transiidiprotseduur lõpetati küll viivitusega, kuid muus osas nõuetekohaselt. Pealegi ei ole printsipaal enamikul juhtudel vastutav transiidiprotseduuri eeskirjade eiramise eest.

71. Ma ei jaga seda arvamust, sest käsitletud juhtudel, nagu komisjon on tuvastanud ja liikmesriigid ei ole vaidlustanud, toimib põhjendamatult sissenõutud tollivõla tagastamise süsteem:

nimelt kui pärast tollivõla tasumist tõendatakse, et ühenduse transiidiprotseduur toimus õigel ajal ja nõuetekohaselt või pärast kõikide tähtaegade lõppu küll viivitusega, kuid muus osas nõuetekohaselt, tuleb kõne alla makstud summade tagastamine, kuna sellega lükatakse lõplikult ümber õiguslik eeldus printsipaali tollivõla( ) tekkimise kohta.

Sel juhul eeldatakse tolliseadustiku artikli 204 lõike 1 alusel koostoimes rakendusmääruse artikliga 859, et eeskirjade eiramine „ei mõjuta oluliselt […] tolliprotseduuri käiku”( ). Sellega on tagantjärele selge, et ühenduse tolliõigusest tuleneva kohustuse täitmata jätmine (esitamistähtaja järgimata jätmine) ei ole põhjustanud tollivõla tekkimist. Sel juhul võib tollimaksu printsipaalile tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 alusel tagasi maksta.

72. Seega ei koorma maksunõude esitamine kohe pärast kolmekuulise tähtaja lõppu printsipaali ebaproportsionaalselt, sest tal on ka seejärel võimalus esitada tõendeid selle kohta, et kaup on sihttolliasutusele nõuetekohaselt esitatud, ja tollimaks, mis võib olla juba tasutud, sel viisil tagasi saada.

73. Seega ei ole liikmesriikide argumendid printsipaali ebaproportsionaalse koormamise kohta samuti piisavalt veenvad.

V. Määruse nr 1552/89 artikli 11 rikkumine

A. Poolte argumendid

74. Saksamaa valitsus leiab, et tema vastu suunatud hagi (C‑104/02) teine nõue on vastuvõetamatu, sest liikmesriiki ei saa EÜ artikli 228 alusel toimuvas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses kohustada teatud viisil toimima.

75. Komisjon märgib, et menetluse esemeks oleva tollivõla viivitusega sissenõudmine põhjustas automaatselt viivituse ühenduste omavahendite kasutatavaks tegemisel, sest asjaomased maksud määrati kindlaks ja kanti üle viivitusega, mida tuleb pidada määruse nr 1552/89 artiklite 2, 9 ja 10 rikkumiseks. Viivituse korral tuleb tasuda määruse nr 1552/89 artikli 11 kohaselt intresse. Intresside tasumisest keeldumine kujutab nimetatud sätte rikkumist.

76. Madalmaade, Saksamaa ja Belgia valitsus leiavad, et määruse nr 1552/89 artikleid 2, 9, 10 ja 11 ei ole rikutud, sest tollivõlgade sissenõudmine ei hilinenud ja seetõttu ei ole ka asjaomaste omavahendite ülekandmisel esinenud viivitusi.

77. Saksamaa valitsus märgib hagile antud vastuses, et määruse nr 1552/89 artikkel 11 on õigustühine ja viitas selle põhjenduseks vaid oma hilisematele selgitustele ühes teises Euroopa Kohtu menetluses olevas kohtuasjas( ), mis on suunatud Saksamaa vastu.

B. Hinnang

1. Hagi teise nõude vastuvõetamatus kohtuasjas C‑104/02

78. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi EÜ artiklite 226 ja 228 kohaselt on tuvastushagi. Selline käsitus tuleneb EÜ artikli 228 sõnastusest, mille järgi antakse Euroopa Kohtule võimalus tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumine ja sellele tuvastamisele järgneb liikmesriigi kohustus teatud tegevuseks. Viimati nimetatu ei oleks vajalik, kui Euroopa Kohus oleks ise pädev kohustama liikmesriiki õigusvastast olukorda kõrvaldama.

79. Seetõttu ei saa liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames esitada omavahendite kasutatavaks tegemisega viivitamise eest intresside maksmise nõuet. Sellise menetluse raames on võimalik esitada ainult nõue tuvastada kohustuste rikkumine intresside maksmisest keeldumise tõttu vastavalt määruse nr 1552/89 artiklile 11.

80. Sellest järeldub, et komisjoni hagi teine nõue kohtuasjas C‑104/02 kohustada Saksamaad maksma omavahendite kasutatavaks tegemisega viivitamise eest ühenduse eelarvesse intresse, tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

81. Seega ei ole vajadust käsitleda lähemalt argumenti, mis puudutab määruse nr 1552/89 artikli 11 õigustühisust.( )

2. Kohtuasjas C‑460/01 esitatud hagi põhjendatus

82. Maksusumma teatamisega viivitamine (maksunõude viivitusega esitamine), millega rikutakse tolliseadustiku artikli 218 lõiget 3, on samal ajal maksu hilinenud kindlaksmääramine määruse nr 1552/89 artikli 2 kohaselt. Seetõttu kanti omavahendid liikmesriikides avatud komisjoni kontodele automaatselt viivitusega, mida tuleb pidada määruse nr 1552/89 artiklite 9 ja 10 rikkumiseks.

83. Nende viivituste tõttu tekkis määruse nr 1552/89 artikli 11 alusel õigus nõuda viiviseintresse, mida Madalmaad ei ole vaidlustanud ei nende ulatuse ega summa osas. Madalmaade keeldumine nende intresside maksmisest on seetõttu nimetatud sätte rikkumine.

VI. Ettepanek

84. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule

kohtuasjas C‑460/01 ettepaneku

1. tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik ajavahemikul

1. jaanuarist 1991 kuni 31. detsembrini 1995,

– kui ühenduse välistransiidiprotseduuri printsipaal ei olnud kolme kuu jooksul pärast lähtetolliasutuse poolt selle teatise üleandmist, mille kohaselt ei esitatud kaubasaadetist sihttolliasutusele tähtajaks, esitanud tõendeid kõnealuse transiidiprotseduuri eeskirjade järgimise kohta, jättis hiljemalt kolme päeva jooksul pärast seda tähtaega või hilisemat kuupäeva vastavalt nõukogu 3. juuni 1971. aasta määrusele (EMÜ, Euratom) nr 1182/71, millega määratakse kindlaks ajavahemike, kuupäevade ja tähtaegade suhtes kohaldatavad eeskirjad, asjaomase tollivõla kohta maksunõude esitamata ja teiste maksude kohta arvestuskande tegemata ning seetõttu ühendusele omavahendid õigeks ajaks üle kandmata,

– ja keeldus maksmast selle eest intresse,

siis rikkus Madalmaade Kuningriik komisjoni 27. märtsi 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 1062/87 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artikli 11a lõike 2 teise lõigu teisest lausest, komisjoni 21. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1214/92 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artikli 49 lõike 2 kolmandast lausest ja komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 379 lõike 2 kolmandast lausest, samuti nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom, artikli 2 lõikest 1 ja artiklitest 9, 10 ja 11 tulenevaid kohustusi;

2. mõista kohtukulud välja Madalmaade Kuningriigilt.

– kohtuasjas C‑104/02 ettepaneku

1. tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik

1993. ja 1994. aastal,

– kui ühenduse välistransiidiprotseduuri printsipaal ei olnud kolme kuu jooksul pärast lähtetolliasutuse poolt selle teatise üleandmist, mille kohaselt ei esitatud kaubasaadetist sihttolliasutusele tähtajaks, esitanud tõendeid kõnealuse transiidiprotseduuri eeskirjade järgimise kohta, jättis hiljemalt kolme päeva jooksul pärast seda tähtaega või hilisemat kuupäeva vastavalt nõukogu 3. juuni 1971. aasta määrusele (EMÜ, Euratom) nr 1182/71, millega määratakse kindlaks ajavahemike, kuupäevade ja tähtaegade suhtes kohaldatavad eeskirjad, asjaomase tollivõla kohta maksunõude esitamata ja teiste maksude kohta arvestuskande tegemata ning seetõttu ühendusele omavahendid õigeks ajaks üle kandmata,

siis rikkus Saksamaa Liitvabariik komisjoni 21. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1214/92 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta artikli 49 lõike 2 kolmandast lausest või komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 379 lõike 2 kolmandast lausest koostoimes nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõikega 1, tulenevaid kohustusi;

2. jätta hagi teine nõue vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;

3. mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.