ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 183/9

Eelotsusetaotlus, mille esitas Oberlandesgericht Karlsruhe (Saksamaa) 7. aprillil 2008 — Kriminaalmenetlus, milles süüdistatav on Rafet Kqiku

(Kohtuasi C-139/08)

(2008/C 183/17)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Karlsruhe

Põhikohtuasjas toimuva kriminaalmenetluse pooled

Süüdistajad:

1. Generalstaatsanwaltschaft Karlsruhe

2. Staatsanwaltschaft Konstanz

Süüdistatav: Rafet Kqiku

Eelotsuse küsimused

Euroopa Ühenduste Kohtule esitatakse, tõlgendamiseks järgmine eelotsuse küsimus:

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta otsuse nr 896/2006/EÜ, millega kehtestatakse välispiiridel isikute kontrollimise lihtsustatud kord, mille alusel liikmesriigid tunnustavad ühepoolselt teatavaid Šveitsi ja Liechtensteini välja antud elamislubasid oma territooriumilt läbisõiduks (1), artikleid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et otsuse lisas loetletud Šveitsi ja Liechtensteini välja antud elamislubadel on tänu nende Schengeni acquis'd täielikult rakendavate liikmesriikide ühepoolsele ühtse või riigi transiitviisana tunnustamisele otsene võrdväärne mõju ühisest alast läbisõiduks antud elamisloaga;

või

kas otsuse nr 896/2006/EÜ artiklite 1 ja 2 sätteid tuleb tõlgendada nii, et kolmandate riikide kodanikud, kellel on üks lisas loetletud Schengeni acquis'd täielikult rakendavate liikmesriikide poolt ühepoolselt tunnustatavatest Šveitsi ja Liechtensteini elamislubadest, on vabastatud ühisest alast läbisõidu osas määruse (EÜ) nr 539/2001 artikli 1 lõikes 1 sätestatud viisakohustusest?

(1) ELT L 167, lk 8.
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas liikmesriik (Saksamaa), mis on andnud liidu kodanikule kodakondsuse naturalisatsiooni korras ning soovib pettuse teel saadud kodakondsuse taas ära võtta, peab loobuma ühenduse õigust arvestades kodakondsuse äravõtmisest kas täielikult või osaliselt, kui või niikaua kui selle tagajärjeks oleks esimeses eelotsuse küsimuses kirjeldatud liidu kodakondsuse (ja sellega seotud õiguste ning põhivabaduste) kaotamine või on teine liikmesriik (Austria), mille kodakondsus kaebajal eelnevalt oli, kohustatud oma siseriiklikku õigust ühenduse õigusele vastavalt tõlgendama ja kohaldama või ka kohandama nii, et sellist õiguslikku tagajärge ei tekiks?
f)

Esimese Astme Kohus ei arvestanud piisavalt sellega, et tugeva eristusvõimega kaubamärgid on kas per se või oma maine tõttu tugevama kaitse all kui kaubamärgid, millel on väiksem eristusvõime.
1.

Kas EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et see takistab sellise õigusnormi kohaldamist nagu Sardiinia maakonna 11. mai 2006. aasta seaduse nr 4 (Erinevad sätted tulude, kulude ümberhindamise, sotsiaalpoliitika ja arengu kohta) artikkel 4, asendatud Sardiinia maakonna 29. mai 2007. aasta seaduse nr 2 (Maakonna ühe ja mitme aasta eelarve koostamise sätted — 2007. aasta eelarveseadus) artikli 3 lõikega 3, mille kohaselt turismi eesmärgil toimuva õhusõidukite maandumise maakondlikku maksu kohaldatakse üksnes ettevõtjatele, kelle maksustamise aadress ei ole Sardiinia maakonnas ja kes on selliste õhusõidukite käitajad, mida nad kasutavad isikute transpordiks „ärilise lennutegevuse” raames?
3.

Kas käibemaksu neutraalsuse põhimõttega on kooskõlas see, kui ehitusettevõtjal, kes kõnealuse liikmesriigi õigusnormide kohaselt — mis põhinevad kuuenda direktiivi artikli 5 lõikel 7 ja artikli 6 lõikel 3 — on kohustatud tasuma käibemaksu siseriiklikelt tarnetelt seoses enda nimel hoonete ehitusega nende hilisema müümise eesmärgil, on õigus ehitustegevuse üldkuludelt käibemaksu maha arvata üksnes osaliselt, kuna kinnisvara hilisem müük on liikmesriigi käibemaksualaste õigusnormide kohaselt kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 28 lõike 3 punkti b koostoimes selle direktiivi F lisa punktiga 16 käibemaksust vabastatud?
—

Tuvastada peamise nõudena, et kuna Portugali Vabariik ei ole jõustanud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (1) miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta, on Portugali Vabariik rikkunud eespool viidatud direktiivi 2004/83/EÜ artikli 38 lõikes 1 sätestatud kohustusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 197/13

22. mail 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-218/08)

(2008/C 197/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: B. Schima ja D. Recchia)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole koostanud käitisevälise ohuolukorra lahendamise plaane kõigi käitiste kohta, mille puhul see on nõutav, siis on ta rikkunud nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/82/EÜ ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta (1), muudetud direktiiviga 2003/105/EÜ (2), artikli 11 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Seveso II direktiivi eesmärk on vältida teatud ohtlike ainetega seotud suurõnnetusi ja piirata nende inimesi ja keskkonda mõjutavaid tagajärgi. On ilmselge, et käitisevälise ohuolukorra lahendamise plaanide koostamine on üks selle direktiivi põhinõuetest: see võimaldab õnnetuse korral võtta erakorralised meetmed selle tagajärgede piiramiseks.

Artikkel 11 on viite alusel direktiivi artiklitele 9 ja 2 kohaldatav kõigi käitiste suhtes, kus on ohtlikke aineid niisama palju või rohkem, kui on loetletud I lisa 1. ja 2. osa kolmandas veerus.

Itaalia ametiasutused on esitatud teabega kinnitanud, et kõigi käitiste kohta, mille puhul on nõutav käitisevälise ohuolukorra lahendamise plaani koostamine, ei ole sellist plaani koostatud.

(1) EÜT L 10, lk 13; ELT eriväljaanne 05/02, lk 410.

(2) ELT L 345, lk 97; ELT eriväljaanne 05/04, lk 398.
1)

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2002/19/EÜ (1) elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) artikli 4 lõiget 1 tuleb direktiivi preambuli põhjendusi 5, 6 ja 8 ning direktiivi artiklit 8 ja artiklit 5 arvestades tõlgendada nii, et 1. a) siseriiklikus õiguses võib sätestada nii nagu viestintämarkkinalaki § 39 esimeses lõiguski, et mis tahes telekommunikatsiooniettevõtja on kohustatud pidama teise telekommunikatsiooniettevõtjaga läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle ja kui vastus sellel küsimusele on jaatav, siis 1. b) kas riigi reguleeriv asutus võib otsustada, et läbirääkimiste pidamise kohustus on jäetud täitmata, kui telekommunikatsiooniettevõtja, kes ei oma märkimisväärset turujõudu, on pakkunud teisele ettevõtjale vastastikust sidumist tingimustel, mida mainitud asutus peab täiesti ühepoolseteks ja sellisteks, mis võivad takistada konkurentsile rajatud turu tekkimist jaemüügi tasandil, juhul kui need tingimused on tegelikult takistanud teisena mainitud ettevõtjal pakkumast oma klientidele võimalust saata telekommunikatsiooniettevõtja võrguga liitunud lõppkasutajatele multimeediasõnumeid ja kui vastus ka sellel küsimusele on jaatav, siis 1. c) kas riigi reguleeriv asutus võib oma otsusega kohustada mainitud telekommunikatsiooniettevõtjat, kes niisiis märkimisväärset turujõudu ei oma, pidama heas usus läbirääkimisi teksti- ja multimeediasõnumiteenuste ettevõtjate vahel vastastikuse sidumise üle nii, et kaubanduspõhimõtetest lähtuvatel läbirääkimistel võetakse arvesse vastastikuse sidumise eesmärke ja et läbirääkimised toimuvad lähtuvalt sellest, et teksti- ja multimeediasõnumite koostalitusvõime ettevõtjate süsteemides on võimalik tagada mõistlikel tingimustel, nii et tarbijatel on võimalik kasutada telekommunikatsiooniettevõtjate teenuseid?
3.

Kas see kehtib ka siis, kui liikmesriik on otsustanud, et „töötasu” edasimaksmisel arvestatakse kogu senist sissetulekut, kuid erandiks on nn ((Austria) 1956. aasta Gehaltsgesetz'is loetletud) konkreetse ülesande sooritamisel makstavad kõrvaltasud (nagu ka käesoleval juhul vaidlusalune valveteenistuse tasu)?
2.

Kas aktsiisidirektiivi (2) tuleb tõlgendada nii, et ebaseaduslikult imporditud kaup, mis impordil kinni peetakse ja hävitatakse samaaegselt või hiljem, loetakse „peatamisprotseduurile suunatuks”, nii et aktsiisi tasumise kohustust ei teki või see kohustus lõpeb (vt aktsiisidirektiivi artikli 5 lõike 2 esimene lõik ja artikli 6 lõike 1 punkt c koostoimes tolliseadustiku artikli 84 lõike 1 punktiga a ja artikliga 98 ning tolliseadustiku rakendusmääruse (3) artikliga 876a)? Kas vastust mõjutab see, kas sellise ebaseadusliku impordi korral tekkinud tollivõlg lõpeb tolliseadustiku artikli 233 punkti d alusel või mitte?
ET Euroopa Liidu Teataja C 197/6

Eelotsusetaotlus, mille esitas Bundesfinanzhof (Saksamaa) 30. aprillil 2008 — Glaxo Wellcome GmbH & Co. versus Finanzamt München II

(Kohtuasi C-182/08)

(2008/C 197/09)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzhof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Glaxo Wellcome GmbH & Co.

Vastustaja: Finanzamt München II

Eelotsuse küsimus

Kas EÜ asutamislepingu artikliga 52 (nüüd EÜ artikkel 43) või EÜ asutamislepingu artikliga 73b (nüüd EÜ artikkel 56) on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ettevõtte tulumaksu arvestamise siseriikliku süsteemi raames välistatud osaluse väärtuse vähendamine seeläbi, et kasumi jaotamist ei kaasata selle maksubaasi kindlaksmääramisse, kui maksukohustuslane, kellel on õigus maha arvutada ettevõtte tulumaks, on omandanud mahaarvamisõigust mitteomavalt osanikult osaluse piiramatu maksukohustusega äriühingus, samas kui mahaarvamisõigust omavalt osanikult omandamisel vähendaks selline osaluse väärtuse vähendamine omandaja maksubaasi?
2)

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas direktiivi artikli 11 lõike 1 punkti e alusel pagulasseisundi lõppemise eelduseks on see, et riigis, mille kodanik on pagulane, a) on olemas kaitse pakkuja direktiivi artikli 7 lõike 1 mõttes, ning kas seejuures on piisav, et kaitse pakkumine on võimalik ainult rahvusvaheliste relvajõududude abil, b) pagulast ei ähvarda ükski direktiivi artikli 15 mõttes tõsine oht, mis võiks kaasa tuua täiendava kaitse andmise direktiivi artikli 18 alusel, ja/või c) julgeoleku seisukohast on olukord stabiilne ning üldised elutingimused tagavad toimetulekumiinimumi?
3.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis küsib kohus Euroopa Kohtult, kas Euroopa Ühenduste Nõukogu direktiivi 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (edaspidi: „direktiiv”), artikli 22 lõikes 3 sätestatud tingimust, et on olemas „piisav arv nõuetekohaseid kandidaate”, tuleb tõlgendada nii, et osalema kutsutud kandidaatide miinimumarvule (kolm) vastava arvu kandidaatide puudusel ei ole menetlust võimalik jätkata pakkumuse esitamise ettepanekuga?
—

Tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (1) täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Kreeka Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklist 38 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 183/12

Eelotsusetaotlus, mille esitas Commissione tributaria provinciale di Roma (Itaalia) 25. aprillil 2008 — Pontina Ambiente Srl versus Regione Lazio

(Kohtuasi C-172/08)

(2008/C 183/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione tributaria provinciale di Roma

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Pontina Ambiente Srl

Vastustaja: Regione Lazio

Eelotsuse küsimus

Kas seaduse nr 549/95 artikli 3 lõiked 26 ja 31 on vastuolus EMÜ artiklitega 12, 14, 43 ja 46 ja direktiividega 35/2000/EÜ (1) ning 31/1999/EÜ (2), arvestades iseäranis direktiivi 35/2000/EÜ põhjendustes ja direktiivi 31/1999/EÜ artiklis 10 sisalduvaid põhimõtteid, mille kohaselt peavad eelkõige liikmesriigid vältima kogu ühenduse turu tasakaalu häireid, kehtestades sätted hilinenud maksmisega võitlemiseks, et keelata lepinguvabaduse kuritarvitamise võlausaldaja kahjuks juhtudel, kui lepingu peamine eesmärk on tagada võlgnikule täiendav maksevalmidus võlausaldaja arvelt, ning sätestades, et võlgnik peab võlausaldajale hilinenud maksmisega põhjustatud kahju hüvitama?

(1) EÜT L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226.

(2) EÜT L 182, lk 1; ELT eriväljaanne 15/04, lk 228.
—

Tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik võttis vastu ja jättis jõusse Prantsusmaal tarbimiseks ringlusse lubatavate sigarettide suhtes kohaldatava miinimumhindade süsteemi ning keelu müüa tubakatooteid „alandatud hinnaga, mis on vastuolus rahvatervise eesmärkidega”, siis on ta rikkunud direktiivi 95/59/EÜ (1) artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
—

Tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik nõuab kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamise korral ühenduse ettevõtja poolt seoses teenuste osutamisega: a) eelnevat luba tegelda majandus- või kutsetegevusega; b) et elamisluba tööandja asukohariigis kehtiks teenuste osutamise tähtaja möödumisest 3 kuud; c) et töötaja oleks töötanud samale teenuseosutajast tööandjale vähemalt 6 kuud, siis on Belgia Kuningriik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.
2.

Kas juhul, kui asjaomased kaubamärgid on mainekad, on nende kaubamärkide omanikul õigus nende kasutamist takistada direktiivi artikli 5 lõike 2 ja määruse artikli 9 lõike 1 punkti c alusel?
1)

Kas kuuenda direktiivi (1) artikli 13 A osa lõike 1 punktis b nimetatud mõistet haiglaraviga „otseselt seotud” tuleb tõlgendada nii, et see mõiste sisaldab ajalist tingimust, mille kohaselt peab haiglaravi, millega teenus on otseselt seotud, olema tegelik või lõpetatud, käimasolev või kavandatav, või piisab sellest, kui see teenus võib olla otseselt seotud võimaliku, kuid hetkel mitteosutatava või määratlemata haiglaraviga, nii et tüvirakkude panga osutatavad teenused, mis seisnevad vastsündinutelt nabanöörivere kogumises, transportimises, analüüsimises ja ladustamises allogeenseks kasutamiseks, on selle sättega hõlmatud? Sellega seoses, kas omab tähendust asjaolu, et nimetatud teenuseid ei saa osutada pärast sünnitamise hetke?
2.

Komisjoni arvates on sellise fenomeni ulatuslikkus ja tõsidus otseselt põhjustatud Itaalia kontrollisüsteemi suutmatusest kõnealusest keelust kinni pidada ja sellest, et Itaalia õiguses sellise rikkumise eest ette nähtud sanktsioonid on puudulikud.
ET Euroopa Liidu Teataja C 209/22

Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) 20. mail 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (viies koda) 28. veebruari 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-215/06: American Clothing Associates versus Siseturu Ühtlustamise Amet

(Kohtuasi C-208/08 P)

(2008/C 209/32)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (esindaja: M. A. Folliard-Monguiral)

Teine menetluspool: American Clothing Associates SA

Apellandi nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu 28. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas T-215/06 osas, milles leiti, et ühenduse kaubamärgi määruse (1) artikli 7 lõike 1 punkt h ei ole kohaldatav teenuseid tähistavate kaubamärkide suhtes;

— mõista kohtukulud välja American Clothing Associates SA-lt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks ühe väite, mis puudutab ühenduse kaubamärgi määruse artikli 7 lõike 1 punkti h rikkumist koostoimes 20. märtsi 1883. aasta tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni (läbi vaadatud ja muudetud kujul) (2) artikliga 6 ter. Vastupidi sellele, mida leidis Esimese Astme Kohus, on viimati nimetatud artikkel, millele viitab ühenduse kaubamärgi määruse artikli 7 lõike 1 punkt h, tegelikult kohaldatav nii kaupu tähistavate kaubamärkide kui ka teenuseid tähistavate kaubamärkide suhtes.

Apellant märgib selle kohta esiteks, et Esimese Astme Kohus pani toime õigusnormi rikkumise, kui ta tõlgendas Pariisi konventsiooni artiklit 6 ter grammatiliselt ja kontekstiväliselt, võtmata arvesse selle sätte ja üldisemalt kogu konventsiooni mõtet; pärast selle muutmist 31. oktoobri 1958. aasta Lissaboni aktiga näeb konventsioon ette, et kõik kaubamärke puudutavad sätted laienevad ka teenuste kaubamärkidele, välja arvatud mõned sätted, mis käesolevasse asja ei puutu.

Teiseks väidab apellant, et ühenduse seadusandja ise ei ole nõus eristama kaupade kaubamärke ja teenuste kaubamärke, kuna ühenduse kaubamärgi määruse artiklis 29, mis võtab üle Pariisi konventsiooni artikli 4 A, mis puudutab prioriteediõigust, on sõnaselgelt nimetatud kaubamärgitaotlusega hõlmatud teenused.

Kolmandaks märgib apellant, et vastupidi sellele, mida leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuses, tuleb 27. oktoobril 1994 Genfis vastu võetud lepingu kaubamärgiõiguse kohta artiklit 16 tõlgendada nii, et see selgitab Pariisi konventsiooni kohaldamisala, laiendamata seda siiski olukordadele, mis on konventsiooni kehtivas redaktsioonis välistatud.

Apellant rõhutab lõpuks, et hiljutises otsuses möönis ka Euroopa Kohus vähemalt kaudselt, et Pariisi konventsioon näeb ette kaupade kaubamärkide ja teenuste kaubamärkide võrdse kohtlemise.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).

(2) United Nations Treaty Series, köide 828, nr 11847, lk 108.
—

tuvastada, et kuna Malta Vabariik ei ole võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (1) miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta, täitmiseks, või igal juhul ei ole nendest komisjoni teavitanud, on Malta Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 197/15

2. juunil 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-241/08)

(2008/C 197/25)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: D. Recchia ja J.-B. Laignelot)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (1) artikli 6 lõigete 2 ja 3 nõuetekohaseks ülevõtmiseks, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud selle direktiivist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab hagi toetuseks kaks väidet, mis tuginevad vastavalt direktiivi 92/43/EMÜ („elupaigadirektiiv”) artikli 6 lõigete 2 ja 3 rikkumisele.

Hageja rõhutab esimeses etteheites asjaolu, et elupaigadirektiivi artikli 6 lõige 2 keelab sõnaselgelt kaitstud elupaikade olukorra halvenemise. Seega ei ole õigustatud see, et siseriiklikes õigusnormides on võetud kasutusele mõiste „märkimisväärne mõju”, piiramaks eelnimetatud sätte rakendamist teatavale inimtegevusele. Samuti ei saa siseriiklik seadusandja otsustavalt kinnitada, et teataval „Natura 2000” aladel läbiviidaval tegevusel — nagu nt jaht ja kalapüük — „puudub häiriv mõju”, isegi kui need tegevused on ajutised ja toimuvad kehtivate siseriiklike õigusnormide kohaselt.

Teises etteheites märgib komisjon kõigepealt, et elupaigadirektiivi artikli 6 lõige 3 nõuab, et iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, tuleb nõuetekohaselt hinnata, välja arvatud kitsalt tõlgendatavatel juhtudel. Kostja õigusnormide osas esineb probleeme seoses ühenduse õigusega, kuna „Natura 2000” lepingutes ettenähtud tööd, projektid ja kavad on neis järjekindlalt keskkonnamõju hindamise kohustuse alt välja arvatud.

Lisaks märgib komisjon, et Prantsuse õigus lubab projekte, mille puhul ei ole nõutav ei haldusluba ega –kinnitus ning mille suhtes seega hindamismenetlus kohaldamisele ei kuulu. Teatavatel nende hulgast on märkimisväärne mõju „Natura 2000” aladele, arvestades liikide säilitamise eesmärke.

Komisjon leiab, et siseriiklike õigusnormidega tuleks kaebajatele panna selge kohustus pakkuda välja alternatiivsed lahendused juhtudeks, kui niisuguse ala kaitsekorralduse projekti või kava mõju hindamise tulemused on negatiivsed.

(1) EÜT L 206, lk 7.
—

tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (1) täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud direktiivist tulenevaid kohustusi;
—

Direktiivi artikkel 10. Komisjon leiab, et septikute ja muude individuaalsete veepuhastussüsteemide kaudu reovee kõrvaldamine on tegelikkuses enamikel juhtudel jäätmete kõrvaldamise toiming direktiivi tähenduses. Samas on arusaadav, et teatud asjaoludel võib käitlemismeetodit pidada taaskasutamiseks, näiteks reovee kompostimise korral eesmärgiga seda edaspidi väetisena kasutada. Seetõttu on komisjon lisanud käesolevasse hagiavaldusse ka artikli 10.
3.

Viidatud piirangud teenuste osutamise vabadusele ei ole asutamislepingu alusel õigustatud. Eeskätt ei ole Hispaania ametiasutused näidanud, et need piirangud oleks vajalikud, et vältida tõsist kahju Sistema Nacional de Salud'i rahalisele tasakaalule. Seetõttu tuleb järeldada, et vaidlusalused õigusnormid on vastuolus EÜ artikliga 49.
1.

Kas EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaldamise tulemusena ei saa liikmesriigi pädev ametiasutus selles liikmesriigis kehtiva hasartmänguteenuse pakkumise lubade suletud väljastamise süsteemi alusel keelata, et teenuse pakkuja, kellele on juba teises liikmesriigis väljastatud luba selle teenuse pakkumiseks Internetis, pakub seda teenust Internetis ka esimesena nimetatud liikmeriigis?
ET Euroopa Liidu Teataja C 197/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per la Sicilia (Itaalia) 14. mail 2008 — Acoset SpA versus Conferenza Sindaci e Presidenza Prov. reg. ATO Idrico Ragusa jt

(Kohtuasi C-196/08)

(2008/C 197/14)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per la Sicilia

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Acoset SpA

Vastustaja: Conferenza Sindaci e Presidenza Prov. reg. ATO Idrico Ragusa jt

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse õigusega ja eelkõige asutamislepingu artiklites 43, 49 ja 86 sätestatud läbipaistvuse ning vaba konkurentsi nõuetega on kooskõlas selline riigi või kohaliku omavalitsuse osalusega äriühingu mudel, mis on spetsiaalselt asutatud tööstusliku tähtsusega ja üksnes sotsiaalse eesmärgiga konkreetse avaliku teenuse osutamiseks ja millega sõlmitakse leping kõnealuse teenuse osutamiseks hankemenetlust korraldamata, mille puhul „tööstuslikku” ja „operatiiv”-tegevust teostav eraõiguslik osanik valitakse avatud hankemenetluse teel pärast selle kontrollimist, kas see vastab osutatavaks teenuseks ja konkreetseteks toiminguteks vajalikele finants- ja tehnilistele ning operatiiv- ja haldusnõuetele?
1.

Kas [EÜ] artikleid 49 ja 50 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on kehtestatud hobuste võiduajamise hipodroomiväliste kihlvedude ainuõiguslik kord üheainsa mittetulundusliku ühingu kasuks ja mis sellele vaatamata, et need näivad olevat sobilikud kuritegevusega võitlemise eesmärgi saavutamiseks ja seega avaliku korra tagamiseks tõhusamalt, kui seda oleks võimalik teha vähem piiravate meetmetega, hõlmavad ka — eesmärgiga välistada oht, et tekivad mängukeskkonnad, millel puudub luba, ja selleks, et suunata mängijaid seadusliku pakkumise juurde — kõnealuse organisatsiooni dünaamilist turustuspoliitikat, ning mis seetõttu ei taga täielikult mänguvõimaluste vähendamise eesmärgi saavutamist?