ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82

Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et liikmesriikidele ühiste õiguspõhimõtete kohaselt on isikul – kellele on tekitatud kahju, mis on suurendanud teise isiku vara, ilma et sellisel rikastumisel oleks mingitki õiguslikku alust – üldjuhul õigus nõuda rikastujalt välja alusetult saadu selle kahju ulatuses. Kuigi EL toimimise lepingus ei ole sellist õiguskaitsevahendit sõnaselgelt ette nähtud, viiks ELTL artikli 268 ja artikli 340 teise lõigu niisugune tõlgendus, mis sellise võimaluse välistaks, tulemuseni, mis on vastuolus tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega. Nende artiklite alusel esitatud liidu alusetul rikastumisel põhineva hagi korral tuleb tõendada kostja rikastumist ilma kehtiva õigusliku aluseta ning selle rikastumisega seotud hageja vaesumist (vt selle kohta 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Masdar (UK) vs. komisjon, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punktid 44 ja 46–50).
52

Kui aga asuda seisukohale, et mõistega „toote esmane ravimi müügiluba“ määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti d tähenduses peetakse silmas üksnes täiendava kaitse tunnistuse taotluses aluseks võetud aluspatendiga tagatud kaitse alasse kuuluvat esmast müügiluba, viiks see paratamatult selleni, et seataks kahtluse alla mõiste „toode“ kitsas määratlus kõnealuse määruse artikli 1 punkti b tähenduses, kuna on võimalik, nagu on täpsustatud määruse artikli 1 punktis c, et asjaomane aluspatent hõlmab ainult üht asjaomase toote raviotstarbelist kasutust. Kui see oleks nii, siis võiks see raviotstarbeline kasutus õigustada täiendava kaitse tunnistuse andmist vaatamata asjaolule, et samal toimeainel või toimeainete kombinatsioonil on juba muu tuntud raviotstarbeline kasutus, mille kohta on antud varasem müügiluba.
Direktiivi 93/13 põhjendustes 10, 12, 21, 23 ja 24 on märgitud:

„tarbijat saab tõhusamalt kaitsta, kui ebaõiglaste tingimuste suhtes võetakse vastu ühtsed õigusnormid; kõnealuseid õigusnorme tuleks kohaldada müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes; seetõttu tuleb käesoleva direktiivi reguleerimisalast muu hulgas välja jätta töölepingud, pärimisõigust ja perekonnaõigust käsitlevad lepingud ning lepingud, mis on seotud äri- või täisühingute asutamise ja töö korraldamisega;

[…]

praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad;

[…]

liikmesriigid peaksid tagama, et müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingud ei sisaldaks ebaõiglasi tingimusi ning et juhul, kui selliseid tingimusi on siiski seatud, ei oleks need tarbijale siduvad ning leping oleks kõnealustel tingimustel lepinguosalistele siduv ainult juhul, kui seda on võimalik jätkata, ilma et see sisaldaks ebaõiglasi tingimusi;

[…]

isikutel ja organisatsioonidel, kui nendel on liikmesriigi õigusaktide alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, peaks olema võimalus tarbijalepingute üldtingimuste, kuid eelkõige ebaõiglaste tingimuste suhtes algatada menetlusi kas kohtus või haldusasutustes, kes on pädevad kaebuste üle otsustama või asjaomaseid kohtumenetlusi algatama; see võimalus ei tähenda siiski üldtingimuste eelnevat kontrollimist eri majandusharudes;

liikmesriikide kohtutel või haldusasutustel peavad olema piisavad ja tõhusad vahendid, et ebaõiglaste tingimuste seadmist tarbijalepingutes takistada.“
25

Seepeale esitas põhikohtuasja kaebaja eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse, milles ta väidab, et tema kaasomandisse kuuluva kinnisasja üürileandmine kujutab endast abitehingut maksuseadustiku artikli 152 lõike 2 tähenduses ja et sellest saadud tulu ei tule väikeettevõtjate erikorra kohaldamisel aluseks võetava käibe arvutamisel arvesse võtta. Kuna Curtea de Apel Timişoara (Timișoara apellatsioonikohus, Rumeenia) leidis, et tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada käibemaksudirektiivi sätteid, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas sellistel asjaoludel nagu käesolevas kohtuvaidluses, kus füüsiline isik tegeleb majandustegevusega, mis seisneb vabakutselisena tegutsemises ja kinnisasja üürileandmises, saades sellest kestvat tulu, on [käibemaksudirektiivi] artikli 288 [esimese lõigu] punkti 4 kohaselt nõutav kindla kutsealase tegevuse tuvastamine, mis on põhitegevusala, et kontrollida, kas üürileandmist võib pidada selle abitehinguks, ning kui vastus on jaatav, siis milliste kriteeriumide alusel saab kindlaks teha põhitegevusala, või tuleb eespool viidatud sätet tõlgendada nii, et kogu kutsealane tegevus, mis moodustab sellise füüsilise isiku majandustegevuse, on „põhitegevusala“? 2. Kas juhul kui kinnisasi, mille füüsiline isik on andnud üürile kolmandale isikule, ei ole kasutusel selle isiku ülejäänud majandustegevuse tarbeks ega ole selleks määratud, mistõttu ei saa tuvastada seost üürileantud kinnisasja ja selle isiku mitmesugustel kutsealadel tegutsemise vahel, võimaldab [käibemaksudirektiivi] artikli 288 [esimese lõigu] punkt 4 pidada üüritehingut „abitehinguks“, millest tulenevalt jääb see tehing välja selle käibe arvutamisel, millest lähtuvalt kohaldatakse väikeettevõtjatele maksuvabastuse erikorda? 3. Kas teises küsimuses kirjeldatud juhul on üüritehingu „abitehinguks“ kvalifitseerimisel tähtsust asjaolul, et see tehti juriidilise isiku staatusega kolmanda isiku kasuks, kusjuures füüsiline isik on selle juriidilise isiku osanik ja juhataja, juriidilise isiku asukoht on kõnealusel kinnisasjal ja tema kutsealane tegevus on sama laadi nagu kõnealuse füüsilise isiku kutsetegevus?“
37

Selles osas olgu märgitud, et Euroopa Kohus on juba direktiivi 2004/17 kohta otsustanud, et seda ei kohaldata mitte ainult selle direktiivi artiklites 3–7 otsesõnu nimetatud hangetele, vaid ka hangetele, mis isegi juhul, kui nad on olemuselt teistsugused ja kuuluksid üldjuhul Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT 2004, L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) kohaldamisalasse, aitavad kaasa direktiivis 2004/17 loetletud tegevustele. Euroopa Kohus järeldas sellest, et kui hange oli seotud hankija mõne tegevusega nimetatud direktiivi artiklites 3–7 loetletud sektorites selles mõttes, et hange korraldati ühe nimetatud sektori tegevustega seoses ja nende sooritamiseks, siis tuli see hange korraldada asjaomases direktiivis ette nähtud korras (vt selle kohta 10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Ing. Aigner, C‑393/06, EU:C:2008:213, punktid 31 ja 56–59, ning 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, punkt 26).
45

Kuna käesoleval juhul viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kõne all olevate kaubamärkide omanik kasutas neid kaubamärke „kallihinnaliste luksussportautode“ varuosade ja tarvikute jaoks, siis tuleb esiteks märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 40 ja 42–44 esitatud kaalutlustest tuleneb, et ainuüksi asjaolust, et kaupu, mille jaoks kaubamärki kasutati, müüakse eriti kõrge hinnaga ja järelikult võivad need kuuluda teatavale konkreetsele turule, ei piisa selleks, et asuda seisukohale, et tegemist on nende kaupade iseseisva alamkategooriaga, mille jaoks kaubamärk on registreeritud.
66

Esiteks, mis puudutab direktiive 2007/64 ja 2015/2366, mis käsitlevad makseteenuseid siseturul, siis esimese direktiivi põhjenduses 29 ja teise direktiivi põhjenduses 62 on märgitud, et klientide liikuvuse soodustamiseks peaks tarbijatel teatavatel tingimustel olema võimalus raamleping tasuta lõpetada. Seda silmas pidades on direktiivi 2007/64 artikli 45 lõikes 1 ette nähtud, et makseteenuse kasutaja võib raamlepingu igal ajal lõpetada, välja arvatud juhul, kui osapooled on kokku leppinud etteteatamise aja ning lõikes 2 on sätestatud, et pikemaks ajaks kui 12 kuuks või tähtajatult sõlmitud raamlepingu lõpetamine on pärast 12 kuu möödumist makseteenuse kasutajale tasuta. Direktiivi 2015/2366 artikli 55 lõigetes 1 ja 2 on sisuliselt üle võetud direktiivi 2007/64 artikli 45 lõigete 1 ja 2 sisu, ainus erinevus on see, et raamlepingu tasuta lõpetamine eeldab nüüd, et leping on olnud jõus vähemalt kuus kuud.
47

Siiski tuleb arvesse võtta asjaolu, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 29, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus üldisemalt, kas põhikohtuasjas kõne all olevaid riigisiseseid õigusnorme võiks pidada direktiiviga 2008/104, täpsemalt selle artikli 5 lõike 5 esimese lausega – koostoimes direktiivi põhjendusega 15 – vastuolus olevaks seetõttu, et kuna selliseid meetmeid ei ole ette nähtud, võib riigisiseste õigusnormide kohaselt olla lubatud sama töötaja järjestikune lähetamine samasse kasutajaettevõtjasse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle direktiivi sätete täitmisest ja eelkõige renditöö ajutisest olemusest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas niisuguse vastuolu liidu õigusega on võimalik tuletada ka ühelt poolt direktiivi artikli 1 lõikest 1, mille kohaselt eeldatakse, et töötaja lähetamine kasutajaettevõtjasse on ajutine, ja teiseks direktiivi artikli 3 lõikest 1, mille punktides b–e on määratletud mõisted „rendiagentuur“, „renditöötaja“, „kasutajaettevõtja“ ja „lähetus“, mille sõnastuse põhjal selgub, et seda liiki töösuhe on oma olemuselt ajutine.
178

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab asutamisvabadust piirav meede olla lubatud üksnes tingimusel, et esiteks on see põhjendatud ülekaaluka üldise huviga, ja teiseks järgib see proportsionaalsuse põhimõtet, mis tähendab, et meede on sobiv, et tagada taotletava eesmärgi saavutamine ühtselt ja süstemaatiliselt, ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari, C‑179/14, EU:C:2016:108, punkt 166).
162

Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Nõukogu 23. novembri 2001. aasta arvutikuritegevusvastases konventsioonis (Euroopa lepingute seeria – nr 185), millele on alla kirjutanud 27 liikmesriiki ja mille 25 neist on ratifitseerinud ning mille eesmärk on hõlbustada võitlust kuritegude vastu, mis on toime pandud arvutivõrgu abil, on artiklis 14 ette nähtud, et konventsiooniosalised võtavad uurimiste või spetsiifiliste kriminaalmenetluste tarbeks teatud meetmeid, mis puudutavad juba salvestatud liiklusandmeid, nagu andmete kiirsäilitus. Täpsemalt on selle konventsiooni artikli 16 lõikes 1 sätestatud, et konventsiooniosalised võtavad seadusandlikke meetmeid, mis on vajalikud, et võimaldada nende pädevatel asutustel teha ettekirjutus või panna muul viisil kohustus arvutisüsteemi abil salvestatud liiklusandmete kiirsäilituseks, eelkõige kui on alust arvata, et need andmed võivad kaduma minna või neid võidakse muuta.
18

28. novembri 2016. aasta määruse rahvatervise seadustiku artiklis L. 5121‑5 nimetatud ravimite müügi hea tava kohta üldapteekides, ravikindlustuskassadega lepingu sõlminud apteekides ja kaevanduste apteekides (arrêté du 28 novembre 2016 relatif aux bonnes pratiques de dispensation des médicaments dans les pharmacies d’officine, les pharmacies mutualistes et les pharmacies de secours minières, mentionnées à l’article L. 5121‑5 du code de la santé publique; JORF, 1.12.2016, tekst nr 25, edaspidi „ravimite müügi hea tava määrus“) lisa 7. jao „Täiendavad nõuded, mida kohaldatakse ravimite elektroonilise kaubanduse suhtes“ punktis 7.1 „Ravimialane nõustamine“ on sätestatud: „Ravimite elektroonilise kaubanduse veebisait töötatakse välja nii, et ühtegi ravimit ei saaks müüa ilma, et enne tellimuse kinnitamist oleks võimalik patsiendi ja apteegi apteekri interaktiivne suhtlemine. Automaatsest vastusest patsiendi küsimusele ei piisa seega, et tagada patsiendi konkreetsel juhtumil asjakohane teave ja nõustamine. Apteekril on vaja patsiendi teatavaid isikuandmeid, veendumaks, et tellimus vastab patsiendi tervislikule seisundile, ja tegemaks kindlaks võimalikke kõrvaltoimeid. Seega esitab apteeker enne esimese tellimuse kinnitamist internetis täitmiseks ankeedi, milles näidatakse ära patsiendi vanus, kaal, kasv, sugu, hetkel saadav ravi, varasemad allergilised reaktsioonid, vastunäidustused ja kui see on asjakohane, siis rasedus või imetamine. Patsient peab kinnitama, et see teave on õige. Ankeet täidetakse esimese tellimuse tegemisel selle tellimuse kinnitamise protsessi käigus. Kui ankeediga nõutavat teavet ei ole antud, ei tohi ühtegi ravimit väljastada. Seejärel kinnitab apteeker ankeedi, tõendades enne tellimuse kinnitamist, et ta tutvus patsiendi esitatud teabega. Iga tellimuse tegemisel tehakse ettepanek ankeedis esitatud teavet ajakohastada. […]“.
71

Ilma et oleks vaja selle kohta otsust teha, tuleb esiteks märkida, et määruse nr 1083/2006 artikli 70 lõike 1 punkti b kohaselt on liikmesriigid kohustatud nõudma tagasi alusetult makstud summad, vajaduse korral koos viivisega, ning teiseks, et vastavalt selle määruse artikli 70 lõikele 2 vastutab asjaomane liikmesriik siis, kui toetusesaajale alusetult tehtud makseid ei ole võimalik tagasi saada, kaotatud summade liidu üldeelarvesse tagasimaksmise eest, kui on kindlaks tehtud, et see võimatus on tekkinud selle liikmesriigi vea või hooletuse tagajärjel.
2.

Määruse nr 1169/2011 artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on riigisiseste meetmetega, mis on selle artikli lõike 1 kohaselt õigustatud tarbijakaitsega, siis selle artikli lõikes 2 ette nähtud kahte nõuet, nimelt et ühelt poolt on „tõestatud seos toidu teatavate kvaliteediomaduste ja toidu päritoluriigi või lähtekoha vahel“ ja teiselt poolt on olemas „tõendid selle kohta, et enamik tarbijaid peab sellise teabe esitamist oluliseks“, ei tule tõlgendada koostoimes, mistõttu asjaomase tõendatud seose olemasolu ei tohi hinnata, tuginedes üksnes subjektiivsetele asjaoludele, mis puudutavad seda, kui suur on nende tarbijate ülekaal, kes seostavad asjaomase toiduaine teatavaid kvaliteediomadusi selle päritoluriigi või lähtekohaga.
129

Mis puudutab argumenti nende argumentide ühe väidetava moonutamise kohta, mis tuleb tuletada vaidlustatud kohtuotsuse punktist 183, siis see põhineb kohtuotsuse osalisel lugemisel. Nimelt leidis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse selles punktis, et vastupidi apellantide väidetule ei olnud Aasia tootjate osalemine EMP projektides „tehniliselt võimatu ega majanduslikult jätkusuutmatu“. Isegi kui eeldada, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis, et apellandid tuginesid sellele, et Aasia tootjad ei olnud tehniliselt võimelised sellele turule sisenema, on siiski tõsi, et see kohus viitas ka apellantide argumendile, et nende EMP tootjate puudumine oli tingitud majanduslikest kaalutlustest. Neil asjaoludel ei ole apellandid tõendanud, et Üldkohtu väidetav viga võiks seada kahtluse alla Üldkohtu järelduse.
12

Nimetatud direktiivi artiklis 7 „[Piiriüleste tervishoiuteenuste k]ulude hüvitamise üldpõhimõtted“ on sätestatud järgmist: „1. Ilma et see piiraks määruse [nr 883/2004] kohaldamist ja kui artiklites 8 ja 9 ei ole sätestatud teisiti, tagab kindlustajaliikmesriik piiriüleseid tervishoiuteenuseid saanud kindlustatud isiku poolt kantud kulude hüvitamise, kui asjaomane tervishoiuteenus kuulub hüvitiste hulka, millele kindlustatud isikul on õigus kindlustajaliikmesriigis. […] 3. Kindlustajaliikmesriik määrab kas kohalikul, piirkondlikul või riiklikul tasandil kindlaks tervishoiuteenused, mille kulude katmiseks kindlustatud isikul on õigus, ning selliste kulude katmise ulatuse, olenemata sellest, kus tervishoiuteenust osutati. 4. Kindlustajaliikmesriik hüvitab või tasub otse piiriülese tervishoiuteenuse kulud sellises ulatuses, nagu ta oleks seda teinud siis, kui seda tervishoiuteenust oleks osutatud tema territooriumil, ületamata saadud tervishoiuteenuse tegelikku maksumust. Kindlustajaliikmesriik võib otsustada hüvitada piiriülese tervishoiuteenuse kogukulu, isegi kui see kulu ületab maksumuse, mida oleks hüvitatud juhul, kui seda tervishoiuteenust oleks osutatud tema territooriumil. Kindlustajaliikmesriik võib otsustada hüvitada muud seonduvad kulud, nagu näiteks majutus- ja reisikulud […] tingimusel, et need kulud on dokumentidega piisavalt tõendatud. […] 7. Kindlustajaliikmesriik võib piiriülese tervishoiuteenuse, sealhulgas telemeditsiini kaudu saadud tervishoiuteenuste kulude hüvitamist sooviva kindlustatud isiku suhtes kohaldada samu tingimusi, vastavuskriteeriumeid ning õigus- ja haldusformaalsusi […], mida kohaldataks juhul, kui kõnealuseid tervishoiuteenuseid oleks osutatud tema territooriumil. See võib hõlmata kindlustajaliikmesriigi riiklikule sotsiaalkindlustussüsteemile või riiklikule tervishoiusüsteemile teenuseid osutava tervishoiutöötaja või tervishoiuametniku (näiteks üldarst või esmatasandi arst, kelle juures patsient on registreeritud) hinnangut, kui see on vajalik selleks, et määrata kindlaks patsiendi õigus tervishoiuteenustele. Ükski käesoleva lõike kohaselt kohaldatav tingimus, vastavuskriteerium ega õigus- või haldusformaalsus ei tohi olla diskrimineeriv ega kujutada endast takistust patsientide, teenuste või kaupade vabale liikumisele, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt õigustatud planeerimisvajadusega, mis on seotud eesmärgiga tagada küllaldane ja püsiv juurdepääs kvaliteetsete raviteenuste tasakaalustatud valikule asjaomases liikmesriigis või sooviga kontrollida kulusid ja vältida niipalju kui võimalik rahaliste, tehniliste või inimressursside raiskamist. 8. Kindlustajaliikmesriik ei kehtesta piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamise suhtes eelloa nõuet, välja arvatud artiklis 8 sätestatud juhtudel. […]“.
101

Mis puudutab aga küsimust, kas selline riigiabi vastab ELTL artikli 107 lõike 3 punktis c sätestatud teisele tingimusele, mida on samuti meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 19 ja mille kohaselt ei tohi abi ebasoovitavalt mõjutada kaubandustingimusi määral, mis on vastuolus ühiste huvidega, siis tähendab see – nagu Üldkohus õigesti leidis –, et kaaluda tuleb kavandatava abi positiivset mõju selle abiga toetatava tegevuse arengule ja negatiivset mõju, mida see abi võib avaldada siseturul. ELTL artikli 26 lõikes 2 on aga sätestatud, et siseturg „hõlmab sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine vastavalt aluslepingute sätetele“. Järelikult on ELTL artikli 107 lõike 3 punktis c ette nähtud teise tingimuse analüüsimisel eeldatav, et komisjon võtaks arvesse riigiabi negatiivset mõju konkurentsile ja liikmesriikidevahelisele kaubandusele, kuid ei ole nõutav, et arvesse võetaks muud võimalikku negatiivset mõju peale selle.
37

Seevastu Madalmaade valitsuse sõnul on karistusseadustiku artikli 197 eesmärk karistada riigis ebaseaduslikult viibimise eest kolmanda riigi kodanikku, kes teab, et tema suhtes on kehtestatud sisenemiskeeld, olenemata sellest, kas see kodanik on kõnealust keeldu tegelikult rikkunud. Nimelt otsustas Madalmaade seadusandja selle sättega kuriteoks tunnistada „kvalifitseeritud ebaseadusliku riigis viibimise“, see tähendab sellise kolmanda riigi kodaniku riigis ebaseaduslikult viibimise, kes teab või kellel on tõsine põhjus arvata, et tema suhtes on kohaldatud sisenemiskeeldu Vw artikli 66a lõike 7 alusel, samas kui „lihtsa ebaseaduslikult riigis viibimise“ eest Madalmaade õiguse kohaselt ei karistata. Artikli 66a lõiget 7 kohaldatakse, kui asjaomase isiku suhtes on tehtud süüdimõistev kohtuotsus, mis on lõplik, ja kui süüdimõistmise aluseks on rikkumine, mille eest võidakse mõista kolmeaastane või pikem vanglakaristus, kui ta kujutab endast ohtu avalikule korrale või riigi julgeolekule või kui ta kujutab endast tõsist ohtu artikli 66a lõike 4 tähenduses või kui rahvusvahelise lepingu alusel või Madalmaade Kuningriigi rahvusvaheliste suhete huvides on tal keelatud seal viibida.
26

Korrigeerimismehhanism on käibemaksudirektiiviga kehtestatud mahaarvamise korra lahutamatu osa ja selle eesmärk on suurendada käibemaksu mahaarvamise täpsust, et tagada neutraalne maksustamine, mis on liidu seadusandja poolt selles valdkonnas kehtestatud ühise käibemaksusüsteemi aluspõhimõte (vt selle kohta 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Halifax jt, C‑255/02, EU:C:2006:121, punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. aprilli 2018. aasta kohtuotsus SEB bankas, C‑532/16, EU:C:2018:228, punkt 37). Selle põhimõtte kohaselt annavad varem tehtud tehingud jätkuvalt mahaarvamisõiguse ainult osas, milles need on seotud käibemaksuga maksustatavate tehingutega. Niisiis on käibemaksudirektiivi eesmärk tiheda ja otsese seose loomine sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse ning kaupade ja teenuste kasutamise vahel niisuguste hilisemate tehingute tarbeks, millelt arvestatakse käibemaksu (18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, punktid 30 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
35

Käesoleval juhul väitis Rumeenia valitsus kõigepealt oma kirjalikes seisukohtades üldiselt, et elektri- ja maagaasiseaduse artikli 23 lõige 1 ja artikli 28 punkt c kehtestati selleks, et tagada toimival turul lepingute sõlmimise läbipaistvus, soodustades ausat konkurentsi ja lihtsat juurdepääsu erinevatele tarnijatele, et tagada tarbijatele energiavarustuse kindlus. Seejärel täpsustas see valitsus kohtuistungil vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele, et selle seaduse eesmärk on kaitsta energiavarustuse kindlust.
89

Esiteks, osas, milles apellant heidab Üldkohtule ette seda, et ta ei vastanud tema argumentidele, mis puudutavad tema ja Prysmiani juhatuse liikmete vaheliste seoste esinemist ja asjakohasust, siis tuleb märkida, et tuginedes ja viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106 vaidlusaluse otsuse põhjendustele 761 ja 762 ning vastavatele joonealustele märkustele, tegi Üldkohus need seosed piisavalt kindlaks. Lisaks nähtub selle kohtuotsuse punktidest 106–108, et Üldkohus asus seisukohale, et käesoleval juhul olid need seosed sellised, et neid võib pidada üheks asjaoluks, millele komisjon võis tugineda, et tõendada, et apellant oli Prysmiani tegevusele avaldanud otsustavat mõju.
48

Lisaks sellele ei näe maksumäärus nr 22/2014 ette, et eri taristute abil munitsipaalmaa osade ainuõigusliku või eriotstarbelise kasutamise korral tuleks välja selgitada, kes on see füüsiline või juriidiline isik, kes need taristud paigaldas, mis on aga tingimata vajalik loadirektiivi artikli 13 kohaselt.
43

Lisaks tuleb juhtida tähelepanu sellele, et määruse nr 1049/2001 artikli 10 lõige 2 näeb ette, et „institutsioon [võib] täita oma kohustuse tagada dokumentidele juurdepääs sellega, et teatab taotlejale, kuidas omandada soovitud dokumenti“, kuid seda üksnes juhul, „[k]ui asjaomane institutsioon on dokumendi juba avalikustanud ja see on taotlejale hõlpsasti kättesaadav“.
107

Mis puudutab küsimust, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusalune kiri puudutas ELTL artikli 263 neljanda lõigu esimese lauseosa tähenduses Essot otseselt, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et nõue, mille kohaselt liidu akt peab puudutama otseselt füüsilist või juriidilist isikut, kes seda vaidlustab, tähendab, et samal ajal peavad olema täidetud kaks tingimust – nimelt et see akt avaldab esiteks otsest mõju selle isiku õiguslikule olukorrale ja et teiseks ei tohi see akt jätta selle rakendamiseks õigustatud adressaatidele mingit kaalutlusruumi, kuna see rakendamine on puhtautomaatne ning tuleneb ainult liidu õigusnormidest, ilma et oleks vaja kohaldada muid vahepealseid norme (5. mai 1998. aasta kohtuotsus Dreyfus vs. komisjon, C‑386/96 P, EU:C:1998:193, punkt 43, ja 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punkt 66).