ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nimelt ei näe ei rakendusmääruse artikli 558 lõige 1 ega ka ükski teine selle määruse säte, mis määrab kindlaks tingimused, mida transpordivahendite ajutise impordi täieliku imporditollimaksudest vabastuse puhul nõutakse, ette niisugust piirangut, samas kui liidu seadusandja on hoolitsenud selle eest, et teiste kaubakategooriate täielik imporditollimaksust vabastus allutatakse sõnaselgelt asjaomase kauba kasutuseesmärgi tingimustele. Eelkõige on see nii rakendusmääruse artikli 563 kohaselt kaupade puhul, mida „kasutatakse sportimisel“. Nii on see rakendusmääruse artikli 566 sõnastuse kohaselt ka meditsiiniliste, kirurgiliste ja laboratoorsete seadmete puhul, mis on „ette nähtud diagnostikaks“. Nimetatud määruse artikkel 568 näeb iseenesest ette, et vabastuse saavad heli-, pildi- või andmekandjad, „mis on mõeldud esitlemiseks enne müüki“ ning need, „mis on mõeldud helindamiseks, dubleerimiseks või kopeerimiseks“.
6

Raamdirektiivi artiklis 3 „Riigi reguleerivad asutused“ on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et iga käesoleva direktiivi ja eridirektiividega riigi reguleerivatele asutustele määratud ülesandega tegeleb pädev organ. 2. Liikmesriigid kindlustavad riigi reguleerivate asutuste sõltumatuse, tagades, et kõnealused asutused on juriidiliselt eraldiseisvad ja funktsionaalselt sõltumatud kõigist elektroonilisi sidevõrke, ‑seadmeid ja ‑teenuseid pakkuvatest organisatsioonidest. Liikmesriigid, kes säilitavad omandi või kontrolli elektroonilisi sidevõrke ja/või ‑teenuseid pakkuvates ettevõtjates, tagavad reguleeriva funktsiooni tõhusa struktuurilise eraldatuse omandi või kontrolliga seotud toimingutest. 3. Liikmesriigid tagavad, et riigi reguleerivad asutused kasutavad oma volitusi erapooletult, läbipaistvalt ja õigel ajal. Liikmesriigid tagavad, et riigi reguleerivatel asutustel on neile määratud ülesannete täitmiseks vajalikud rahalised ja inimressursid. 3a Ilma et see piiraks käesoleva artikli lõigete 4 ja 5 kohaldamist, tegutsevad riigi reguleerivad asutused, kes vastutavad turu eelneva reguleerimise või ettevõtjatevaheliste vaidlusküsimuste lahendamise eest kooskõlas käesoleva direktiivi artiklitega 20 ja 21, sõltumatult ning ei taotle ega täida ühegi teise organi juhiseid kõnealuste ülesannete täitmisel, mis on neile määratud ühenduse õigust rakendavate siseriiklike õigusnormidega. See ei välista siseriikliku riigiõiguse kohast järelevalvet. […] […] Liikmesriigid tagavad, et käesoleva lõike esimeses lõigus osutatud riigi reguleerivatel asutustel on eraldi aastaeelarve. Kõnealune eelarve avalikustatakse. Liikmesriigid tagavad samuti, et riigi reguleerivatel asutustel on piisavad rahalised ja inimressursid, mis võimaldavad neil aktiivselt osaleda elektroonilise side sektori Euroopa reguleerivate asutuste ühendatud asutuse (BEREC) [mis loodi Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1211/2009 millega luuakse elektroonilise side Euroopa reguleerivate asutuste ühendatud asutus (BEREC) ja büroo (EÜT 2009, L 337, lk 1)] töös ja sellele kaasa aidata. […]“
52

Kuna mahaarvamisõiguse lubamisest keeldumine on erand sellest aluspõhimõttest, mida nimetatud õigus endast kujutab, siis tuleb maksuhalduril esitada õiguslikult piisavad tõendid, mis lubavad järeldada, et objektiivsed tingimused, et teha kindlaks maksupettuse või kuritarvitamise esinemine, on täidetud. Liikmesriikide kohtutel tuleb kontrollida, kas asjaomane maksuhaldur on tuvastanud, et need objektiivsed tingimused on täidetud (kohtuotsus, 13.2.2014, Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 93/13 artikkel 6 sätestab:

„1. Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on oma siseriiklike õigusaktide alusel tarbijaga sõlminud, ei ole tarbijale siduvad ning leping on kõnealustel tingimustel lepinguosalistele jätkuvalt siduv ainult juhul, kui seda on võimalik jätkata nii, et see sisaldab ebaõiglasi tingimusi.

2. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.“
Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 3 lõike 1 punkti a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui isiku kandideerimisavaldusest nähtub, et ta soovib omandada vaid töökohale kandideerija staatust eesmärgiga esitada kahju hüvitamise nõudeid, mitte et ta tööle võetaks ja ta töötada saaks, ei ole tegemist „tööle saamise või kutsealale pääsemise“ võimaluse otsimisega nende sätete mõistes ja sellist tegevust võib, kui selleks liidu õigusaktidega nõutud tingimused on täidetud, käsitada õiguse kuritarvitamisena.
44

Sellisel juhul peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse ala täitmise toimingu tingimusi, et kindlaks määrata, kas see toiming oleks tehtud isegi siis, kui oleks puudunud jäätmed, mis on muud jäätmed kui kaevandamisjäätmed. Näiteks võib asjaolu, et põhikohtuasjas käsitletav asjaomase karjääri käitaja omandab sellised jäätmed nende tootjalt või omanikult tasu eest, viidata sellele, et kõnealuse toimingu põhieesmärk on nende jäätmete taaskasutamine (vt selle kohta kohtuotsus 13.2.2003, komisjon vs. Luxembourg, C‑458/00, EU:C:2003:94, punkt 44).
20

Samuti on see põhimõte teatud tingimustel kohaldatav, kui rikkumine tuleneb asja viimase astmena lahendava siseriikliku kohtu otsusest. Võttes arvesse olulist rolli, mis on kohtutel üksikisikutele liidu õigusnormidest tulenevate õiguste kaitsmisel, ja asjaolu, et asja viimase astmena lahendav kohus on põhimõtteliselt viimane instants, kus nad saavad nendest õigusnormidest tulenevaid õigusi maksma panna, on Euroopa Kohus leidnud, et nende õigusnormide täielik toime muutuks küsitavaks ja nendega antud õiguste kaitse nõrgeneks, kui oleks välistatud, et eraõiguslikud isikud võivad teatud tingimustel saada hüvitist, kui nende õigusi on kahjustatud viimase astmena asja lahendava siseriikliku kohtu lahendi tõttu, millega on rikutud liidu õigust (vt selle kohta kohtuotsused, 30.9.2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punktid 32–36 ja 59; 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, punkt 31, ning 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito jt, C‑160/14, EU:C:2015:565, punkt 47).
29

MM väidab, et põhikohtuasjas maksustatava väärtuse kindlaksmääramine „analoogia alusel“, nagu on ette nähtud siseriiklikus õiguses kehtestatud menetluses, on põhjendamatu. Ta väidab selle kohta, et asjaolu, et kaubatarnete arved on kajastatud tarnijate raamatupidamises, ei tähenda, et arvetel märgitud kaup talle ka tegelikult üle anti, ja et ta on neid tarneid varjanud. Nimelt ei ole tõendatud, et MM on kõnealuse kauba kätte saanud ja selle hiljem edasi müünud.
Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 1 lõiget 2, artikli 9 lõike 1 punkti b ja artikli 102 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui ELi kaubamärkide kohus tuvastab, et tähise kasutamine tingib selle ELi kaubamärgiga segiajamise tõenäosuse Euroopa Liidu territooriumi ühes osas, kuid mitte muudes osades, siis peab see kohus tuvastama sellest kaubamärgist tuleneva ainuõiguse rikkumise ja andma korralduse, millega keelatakse selline kasutamine kõikjal Euroopa Liidu territooriumil, välja arvatud territooriumi see osa, mille puhul on tuvastatud segiajamise tõenäosuse puudumine.
8

LDA artiklis 71septies on sätestatud: „1. Helisalvestiste autoritel ja tootjatel ning audiovisuaalteoste algsetel tootjatel, videosalvestiste esitajatel ja tootjatel ning nende õigusjärglastel on heli- ja videosalvestiste isiklikuks tarbeks kopeerimise korral õigus artiklis 71sexies ette nähtud hüvitisele. Seadmete puhul, mis on mõeldud üksnes heli- või videosalvestiste analoog- või digitaalsalvestamiseks, on see hüvitis teatav osa hinnast, mille lõppkasutaja on jaemüüjale maksnud; polüfunktsionaalsete seadmete puhul arvutatakse see hind välja seadmes asuva salvestamiseks mõeldud osaga samaväärsete omadustega seadme hinna põhjal või kui see ei ole võimalik, siis seadmele määratud kindla summana. Audio- ja videosalvestuste tegemiseks sobivate andmekandjate, näiteks analoog-, digitaalandmekandjate või heli- või videosalvestiste tegemiseks mõeldud sise- või välismälude puhul on hüvitise summa proportsionaalne nende andmekandjate salvestusmahuga. Video kaugsalvestussüsteemide puhul peab käesolevas lõikes käsitletavat hüvitist tasuma teenuseosutaja ning hüvitis on proportsionaalne teenuse osutamise eest saadava tasuga. 2. Lõikes 1 nimetatud hüvitise suurus määratakse kindlaks [liidu] õigusnormide kohaselt, võttes ühtlasi arvesse reprodutseerimisõigusi, [MIBACi] dekreediga, mis tuleb anda hiljemalt 31. detsembriks 2009, olles ära kuulanud artiklis 190 nimetatud komitee arvamuse ning lõikes 1 nimetatud seadmete ja andmekandjate tootjate kõige representatiivsemad kutseliidud. Hüvitise arvutamisel võetakse arvesse, kas artiklis 102quater nimetatud tehnilisi meetmeid on kasutatud või mitte, samuti arvestatakse digikoopia ja analoogkoopia mõju erinevust. Dekreeti ajakohastatakse iga kolme aasta järel. 3. Hüvitist peab maksma isik, kes toodab lõikes 1 nimetatud seadmeid ja andmekandjaid või impordib neid riigi territooriumile eesmärgiga sellest kasu saada. Need isikud peavad esitama [SIAE‑le] iga kolme aasta järel deklaratsiooni, märkides ära müügikäibe ja maksmisele kuuluvad summad ning tasudes need summad samal ajal. Hüvitise maksmatajäämise korral vastutab selle eest solidaarselt salvestusseadmete või salvestamiseks sobivate andmekandjate edasimüüja.[…]“
75

Kui see on nii, siis tuleneb eeltoodust, et iga üksikportsjon hermeetilises alumiiniumkattega topsikeses, mis on pakitud toidukäitleja poolt suletud ja toitlustusettevõtetele tarnitavasse papist hulgipakendisse, on „müügipakendis toit“, mille puhul on kohustuslik mee päritoluriigi märkimine, kui toitlustusettevõtted müüvad neid portsjoneid eraldi või pakuvad neid lõpptarbijatele kindlaks määratud hinnaga valmiseine osana.
71

Neil asjaoludel ei võimalda see, et liidu muud õigusaktid võivad ette näha seda laadi menetluse või et niisugust menetlust põhjendavad kaalukad poliitilised põhjused – eeldusel, et need on tõendamist leidnud –, mingil juhul nõustuda nõukogu pakutud tõlgendusega asjaomase otsuse artikli 25 lõikele 2.
1.

Nõukogu 21. juuni 2011. aasta direktiivi 2011/64/EL tubakatoodetele kohaldatava aktsiisi struktuuri ja määrade kohta artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on jaemüüjatel keelatud tubakatooteid müüa madalama ühikuhinnaga kui hind, mille tootja või importija on näidanud toodetele kinnitatud maksumärgil, tingimusel et tootja või importija on selle hinna vabalt määranud.
29

Lõpuks märgib ta, et ohutusega seotud töönõue Aberthaw’ jõujaamas kasutatava söesegu puhul kehtestati nii, et minimaalne lenduvainete sisaldus on 9%. Selleks et järgida piirväärtusi, mis tulenevad 3. joonealuse märkuse komisjonipoolsest tõlgendusest, peaks selle jaama käitaja kasutama ainult tahkekütuseid, mis võimaldavad järgida väga madalat lenduvainete sisalduse piirmäära, mis jääb vahemikku 9–9,9%. Arvestades asjaolu, et nende kütuste segudes tuleb arvesse võtta tervet hulka parameetreid, see tähendab niiskussisaldust, tuhka, väävlit, kloori, kütteväärtust, kõvadust ja läbimõõduvahemikku, ei ole see niisuguse suurusega jaamas ei realistlik ega elluviidav. Eelkõige ei suudaks see käitaja Aberthaw’ jõujaamas kasutatavaid väga suuri söekoguseid ei hankida ega täpselt ja usaldusväärselt testida, et tagada see, et kogu lenduvainete sisaldus jääks vahemikku 9–9,9%.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta I lisas toodud 9. mai 1980. aasta rahvusvahelise raudteevedude konventsiooni (COTIF), mida on muudetud 3. juuni 1999. aasta muutmisprotokolliga, liite A artikli 6 lõike 2 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et isikul, kes sõidab reisirongiga ilma sõidudokumendita ega seadusta oma olukorda nendes sätetes ette nähtud tähtaja jooksul, ei ole raudtee‑ettevõtjaga lepingulist suhet.
38

Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30 ja 31, et eeltoodud järeldust ei sea kahtluse alla ka komisjoni seisukoht, mille ta esitas vastuseks Üldkohtu küsimusele järelduste kohta, mis tuleb käesolevas asjas teha Euroopa Kohtu 4. septembri 2014. aasta otsusest Hispaania vs. komisjon, (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156) ja 4. septembri 2014. aasta otsusest Hispaania vs. komisjon (C 197/13 P, EU:C:2014:2157), mille Euroopa Kohus tegi samal ajal, kui toimus Üldkohtu menetlus. Selles seisukohas väitis komisjon, et nendes Euroopa Kohtu otsustes „on sõnastatud üldpõhimõte tähtaja olemasolu kohta, mis hakkab kulgema alates ärakuulamise päevast, kuid neis ei uuritud selle sätte mõtet ega eesmärki, millega määratakse kindlaks dies a quo ärakuulamise päeval, ega hüpoteesi, et tähtaeg võib katkeda“. Tema hinnangul ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punktides 22–27 meenutatud Euroopa Kohtu arutluskäiku kasutada „tavaolukorras“, kus asjaomase liikmesriigi seisukoht on välja kujunenud alles komisjoni korraldatud ärakuulamise kuupäeval – see on hüpotees, mil komisjonile on seega teada kõik argumendid ja faktilised asjaolud, mille asjaomane liikmesriik esitab oma seisukoha kinnituseks, ning mil komisjon on seega valmis otsust tegema. Samas on tihti nii, et komisjon on ka pärast ärakuulamist asjaomase liikmesriigi taotlusel ja tema huvides nõus dialoogi jätkama ning sellisel juhul tuleb asuda seisukohale, et pooltevaheline dialoog katkestab komisjoni otsuse tegemiseks antud tähtaja kulgemise ja see hakkab uuesti kulgema pärast dialoogi lõppemist.
51

Euroopa Kohus on oma 18. detsembri 2007. aasta otsuse Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816) punktides 63 ja 64 märkinud, et nimetatud teenuste osutamise vabaduse piirangut ei saa põhjendada hariduse ja teadusuuringute ning arendustegevuse edendamisega, kuna see rikub õpetamisteenust kõrvaltegevusena osutavate õppejõudude vabadust valida teenuste osutamise asukohta ühenduses, ilma et oleks tuvastatud, et väidetava hariduse edendamise eesmärgi saavutamiseks on vaja põhikohtuasjas kõne all olevat maksusoodustust kohaldada vaid nende maksukohustuslaste suhtes, kes osutavad õpetamisteenust kõrvaltegevusena oma riigi territooriumil asuvates ülikoolides.
38

Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30 ja 31, et eeltoodud järeldust ei sea kahtluse alla ka komisjoni seisukoht, mille ta esitas vastuseks Üldkohtu küsimusele järelduste kohta, mis tuleb käesolevas asjas teha Euroopa Kohtu 4. septembri 2014. aasta otsusest Hispaania vs. komisjon, (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156) ja 4. septembri 2014. aasta otsusest Hispaania vs. komisjon (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), mille Euroopa Kohus tegi samal ajal, kui toimus Üldkohtu menetlus. Selles seisukohas väitis komisjon, et nendes Euroopa Kohtu otsustes „on sõnastatud üldpõhimõte tähtaja olemasolu kohta, mis hakkab kulgema alates ärakuulamise päevast, kuid neis ei uuritud selle sätte mõtet ega eesmärki, millega määratakse kindlaks dies a quo ärakuulamise päeval, ega hüpoteesi, et tähtaeg võib katkeda“. Tema hinnangul ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punktides 22–27 meenutatud Euroopa Kohtu arutluskäiku kasutada „tavaolukorras“, kus asjaomase liikmesriigi seisukoht on välja kujunenud alles komisjoni korraldatud ärakuulamise kuupäeval – see on hüpotees, mil komisjonile on seega teada kõik argumendid ja faktilised asjaolud, mille asjaomane liikmesriik esitab oma seisukoha kinnituseks, ning mil komisjon on seega valmis otsust tegema. Samas on tihti nii, et komisjon on ka pärast ärakuulamist asjaomase liikmesriigi taotlusel ja tema huvides nõus dialoogi jätkama ning sellisel juhul tuleb asuda seisukohale, et pooltevaheline dialoog katkestab komisjoni otsuse tegemiseks antud tähtaja kulgemise ja see hakkab uuesti kulgema pärast dialoogi lõppemist.
11

2013. aasta dekreet saneerimise kohta Trapeza Kyprou Dimosia Etaira Ltd omavahenditest, õigustloov haldusakt nr 103, (to peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireia Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103; EE, lisa III(I), nr 4645, 29.3.2013, lk 769; edaspidi „dekreet nr 103“) näeb ette Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (edaspidi „Bank of Cyprus“) rekapitaliseerimise muu hulgas tagamata hoiuste omanike, aktsionäride ja võlakirjade omanike arvel, et see pank saaks jätkata pangateenuste pakkumist. Nii konverteeriti tagamata hoiused Bank of Cypruse aktsiateks (37,5% igast tagamata hoiusest), Bank of Cypruse poolt aktsiateks või hoiusteks konverteeritavateks võlakirjadeks (22,5% igast tagamata hoiusest) ja KKP poolt hoiusteks konverteeritavateks võlakirjadeks (40% igast tagamata hoiusest). See dekreet jõustus selle punkti 10 kohasELT 29. märtsil 2013 kl 6.00.
16

Kaebaja esitas Bundesfinanzhofile (föderaalne maksukohus) kassatsioonkaebuse, milles väitis, et käibemaksu mahaarvamisest keeldumine rikub liidu õigust. Potsdam-Mittelmarki maakond on seisukohal, et kuigi Saksamaa Liitvabariigil on lubatud loa andmise otsusega kohaldada meedet, mis kaldub kõrvale kuuenda direktiivi artiklist 17, ei laiene see luba sisendkäibemaksu mahaarvamise välistamisele sellistel juhtudel nagu põhikohtuasjas, kus kaupu kasutatakse üle 90% ulatuses mittemajanduslikes tegevustes, mis ei kuulu käibemaksu kohaldamisalasse, kuid mida ei saa pidada ka „mitteärilisteks“. Seetõttu leidis Potsdam-Mittelmarki maakond, et tal on tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus 2,65% osas.
(7)

Häälkõne lõpetamise hulgiteenus on teenus, millega lõpetatakse sihtkohta (püsiliinide puhul) või kliendile (mobiilivõrkudes) tehtud kõned. [Euroopa Liidus] arvestatakse tasu põhimõttel „kes helistab, see maksab“, see tähendab, et lõpetamistasu määrab kindlaks võrk, kuhu kõne võeti, ja kõne eest maksab helistaja võrk. Kõne saajale ei esitata selle teenuse eest arvet ja teda üldiselt ei huvita, milline on tema teenusepakkuja kõnelõpetustasu. Sellest tuleneb tururegulaatorite peamine konkurentsiprobleem: liiga kõrge hind. Kõne lõpetamise kõrge hinna maksab lõppkokkuvõttes kinni lõppkasutaja. Arvestades, et lõpetamisturgudel on tegemist kahesuunalise juurdepääsuga, võib konkurentsiprobleemiks kujuneda ka operaatoritevaheline ristsubsideerimine. Nimetatud probleeme võib esineda nii püsiliini- kui ka mobiilikõnede lõpetamise turgudel. Pidades silmas, et kõne lõpetavatel operaatoritel on võimalik tõsta teenuse hinda märksa üle tegelike kulude, peetakse selle probleemi sobivaimaks lahenduseks keskpikas perspektiivis hindade kehtestamist kulude põhjal. Vastavalt [juurdepääsu käsitleva direktiivi] põhjendusele 20 peaks kulude tagasiteenimise meetod olema kooskõlas oludega. Arvestades kõne lõpetamise turgude erilist laadi ning sellest tuleneda võivaid konkurentsi- ja jaotusprobleeme, on komisjon pikemat aega olnud seisukohal, et tegelike kulude normeerimine ja sümmeetrilistel lõpetamistasudel rajaneva ühise lähenemisviisi kehtestamine parandaks konkurentsi tõhusust ja jätkusuutlikkust ning kuna hind langeks ja teenuste pakkumine suureneks, oleks see kasulik ka tarbijaile.
63

Kuid isegi kui Euroopa Kohus on juba varem otsustanud, et niisugune siseriiklik õigusnorm, milles on ette nähtud, et sõltumatule ametiasutusele kuulub pädevus tähtajalisi töölepinguid asjakohastel juhtudel määramata tähtajaga lepinguteks ümber kvalifitseerida, näib esmapilgul nimetatud tingimustele vastavat (kohtuotsus, 23.4.2009, Angelidaki jt, C‑378/07–C‑380/07, EU:C:2009:250, punkt 175, ning kohtumäärus, 12.6.2008, Vassilakis jt, C‑364/07, ei avaldata, EU:C:2008:346, punkt 144), ei näi tähtajalise töölepingu alusel töötajale pandud kohustus esitada uus hagi, võib-olla ka teise kohtusse, et määrata kindlaks sobiv sanktsioon pärast seda, kui kohus on tuvastanud kuritarvituse järjestikuste tähtajaliste lepingute kasutamisel, olevat kooskõlas tõhususe põhimõttega, kui see tekitab nimetatud töötajale paratamatult selliseid ebamugavusi seoses menetlusega, see tähendab eelkõige seoses menetluskulude, menetlusele kuluva aja ja esindusõigusega.
51

Eelotsuse esitanud kohus viitab siiski 27. septembri 2012. aasta kohtuotsuse VSTR (C‑587/10, EU:C:2012:592) punktile 58, kus Euroopa Kohus leidis, et kuuenda direktiivi artikli 28c A‑osa punkti a esimese lõiguga ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur kehtestab ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamisele tingimuse, et tarnija peab esitama omandaja käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri, välja arvatud juhul, kui ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamisest on keeldutud üksnes seetõttu, et tarnija ei ole esitanud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit, kui tarnijal ei ole, hoolimata heast usust ja vaatamata sellele, et ta on võtnud kõik meetmed, mida saab temalt mõistlikult nõuda, võimalik seda numbrit edastada, vaid ta esitab muud teavet, mis tõendab piisavalt, et omandaja on maksukohustuslane, kes kõnealuse tehingu käigus sellena tegutseb. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas sellest tuleneb, et käibemaksuvabastuse andmisest võib keelduda maksukohustuslasele, kes ühendusesisese teise liikmesriiki toimetamise raames ei ole võtnud kõiki meetmeid, mida saab temalt mõistlikult nõuda, et esitada ametiasutusele sihtliikmesriigi antud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit.
44

Eelnevast tuleneb, et direktiivi 93/98 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised õigusnorme kehtetuks tunnistavad riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millel ei ole taastavat mõju ning millega loetakse õigused seega lõplikult lõppenuks vaatamata sellele, et nende õiguste 1. juulile 1995 eelnev lõppemine ei ole Berni konventsiooni artikli 5 lõikega 2 kooskõlas.
49

Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb eelotsuse küsimustele vastata, et võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik menetlusnorm, nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, mis näeb täiendava kaitse seisundi saamise taotluse esitamiseks ette viieteistkümne tööpäeva pikkuse aegumistähtaja alates kuupäevast, mil pädev asutus teatab varjupaigataotlejale, kelle taotlus on rahuldamata jäetud, võimalusest esitada täiendava kaitse taotlus.
43

Ühtlasi tuleb sarnaselt DPV-le ja Madalmaade valitsusele märkida, et käesoleval juhul võib hinnakonkurents olla patsiendi kasuks, kuna see võimaldab vajaduse korral pakkuda Saksamaal retseptiravimeid soodsamate hindadega kui need, mida see liikmesriik on kehtestanud. Nimelt, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, nõuab inimeste elu ja tervise tõhus kaitse muu hulgas seda, et ravimeid müüdaks mõistlike hindadega (vt kohtuotsus, 20.5.1976, de Peijper, 104/75, EU:C:1976:67, punkt 25).