ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi niisugune piirav õigusnorm, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis näeb tegevusloa kehtivusaja lõppemise tõttu tegevuse lõpetamise korral ette tegevusloa omaniku kohustuse anda tema omandis olev mängude korraldamise ja panuste vastuvõtmise võrgustikku kuuluv materiaalne ja immateriaalne vara tasuta kasutada, juhul kui piirang läheb kaugemale sellest, mis on vajalik vaidlusaluse sättega tegelikult taotletava eesmärgi saavutamiseks – seda asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
2.

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline piirav riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega hasartmängu korraldamise tegevusloa omanikku kohustatakse juhul, kui ta lõpetab tegevusloa kehtivusaja lõppemise tõttu tegevuse, andma tasuta üle tema omandis oleva ning mängude korraldamise ja panuste kogumise võrgustiku moodustava materiaalse ja immateriaalse vara, kui see piirang läheb kaugemale asjaomase õigusnormiga tegelikult taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikust; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Euroopa Kohtu (kolmas koda) 9. novembri 2016. aasta määrus –

EKP vs. von Storch jt

(kohtuasi C-64/14 P-DEP)

Kohtukulude kindlaksmääramine

1. Kohtumenetlus–Kohtukulud–Kindlaksmääramine–Hüvitamisele kuuluvad kulud–Poolte vältimatud kulud–Institutsiooni poolt oma advokaadile makstud tasu–Hõlmamine (Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 19 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 144 punkt b) (vt punktid 11 ja 12)

2. Kohtumenetlus–Kohtukulud–Kindlaksmääramine–Hüvitamisele kuuluvad kulud–Arvesse võetavad asjaolud–Euroopa Kohtu kaalutlusõigus–Apellatsioonimenetluses kantud kulud (Euroopa Kohtu kodukord, artikli 144 punkt b) (vt punktid 14–17, 19–22)

Resolutsioon

Sven A. von Storchi ja 5216 teiste hagejate poolt, kelle nimed on loetletud 29. aprilli 2015. aasta määruse kohtuasjas von Storch jt vs. Euroopa Keskpank (EKP) (C‑64/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:300) lisas, Euroopa Keskpangale hüvitatavate menetluskulude kogusumma on 8000 eurot.
Euroopa Kohtu (üheksas koda) 17. detsembri 2015. aasta määrus – YARA Brunsbüttel

(kohtuasi C‑529/14) ( 1 )

„Eelotsusetaotlus — Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 99 — Direktiiv 2003/96/EÜ — Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine — Artikli 2 lõike 4 punkt b — Kahese kasutamisega energiatooted — Mõiste — Energiatoode, mida kasutatakse jäätmete ja heitõhu termiliseks käitlemiseks”

1. Eelotsuse küsimused — Vastus, mille võib selgelt tuletada kohtupraktikast — Kodukorra artikli 99 kohaldamine (ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 99) (vt punktid 20 ja 21)

2. Maksusätted — Õigusaktide ühtlustamine — Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine — Direktiiv 2003/96 — Kohaldamisala — Kahese kasutamisega energiatooted — Mõiste — Maagaas, mida esiteks kasutatakse ammoniaagi tootmise protsessis, ning mida teiseks kasutatakse eelmainitud protsessi tulemusel tekkinud heitgaaside termiliseks puhastamiseks ja ärajuhtimiseks — Erand — Maksuvabastuse andmine — Tingimused (nõukogu direktiiv 2003/96, artikli 2 lõike 4 punkt b, muudetud direktiiviga 2004/75) (vt punktid 28–31 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, mida on muudetud nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/75/EÜ, artikli 2 lõike 4 punkti b tuleb tõlgendada nii, et maagaas, mida esiteks kasutatakse auru kuivatamiseks ja ülekuumendamiseks, et kasutada seda auru seejärel taas ammoniaagi tootmise protsessis, ning mida teiseks kasutatakse eelmainitud protsessi tulemusel tekkinud heitgaaside termiliseks puhastamiseks ja ärajuhtimiseks, ei kujuta endast kahesuguse kasutusega energiatoodet kõnealuse sätte tähenduses, mis jääb nimetatud direktiivi kohaldamisalast välja. Seega võivad liikmesriigid anda niisuguse energiatoote kasutamise korral maksuvabastuse üksnes juhul, kui maksuvabastus on kooskõlas kohustustega, mis tulenevad direktiivist 2003/96, mida on muudetud direktiiviga 2004/75.

( 1 ) ELT C 65, 23.2.2015.
Euroopa Kohtu (üheksas koda) 15. oktoobri 2015. aasta määrus – Naderhirn

(kohtuasi C‑581/14)

„Eelotsusetaotlus — Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 99 — Lojaalse koostöö põhimõte — ELTL artikkel 267 — Kohustus järgida kõrgema astme kohtu suuniseid”

Euroopa Liidu õigus — Esimus — Liidu õigusega vastuolus olev siseriiklik õigus — Vastuolu tuvastamine Euroopa Kohtu otsuses — Liikmesriigi kohtutes pooleliolevate kohtuasjade menetlemiseks puuduvad vastavad siseriiklikud menetlusnormid — Lojaalse koostöö põhimõte — Kohustus pidada kinni kõrgema astme kohtu antud suunistest, mis on liidu õigusega vastuolus — Lubamatus (ELL artikli 4 lõige 3; ELTL artikkel 267) (vt punktid 30, 31, 35–37 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õiguslik olukord, kus ühelt poolt puuduvad siseriiklikud menetlusnormid küsimuse suhtes, kuidas peab kohus toimima tema menetluses olevates kohtuasjades, kus otsuse langetamisel tuleb arvestada Euroopa Kohtu poolt liidu õigusega vastuolus olevaks tunnistatud siseriikliku õigusnormiga, teiselt poolt aga on see kohus vastavalt siseriiklikele õigusnormidele tingimusteta seotud liidu õigusele ühe teise siseriikliku kohtu poolt antud tõlgendusega, kui asjaomasel siseriiklikul kohtul ei ole neid siseriiklikke õigusnorme arvestades võimalik tagada nõuetekohaselt liidu õiguse esimus, võttes selleks enda pädevuse piires kõik vajalikud meetmed.
Määruse nr 1121/2010, millega registreeritakse kaitstud päritolunimetuste ja kaitstud geograafiliste tähiste registris nimetus („Edam Holland“ (KGT)), põhjenduses 8 on märgitud – viidates otseselt määruse nr 510/2006, põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta, artikli 13 lõike 1 teisele lõigule –, et nimetuse „Edam“ kasutamist võib jätkata. Nimelt oli määruse nr 510/2006 selles sättes ette nähtud, et kui kaitstud päritolunimetuste ja kaitstud geograafiliste tähiste registris registreeritud nimetus sisaldab põllumajandustoote või toidu nimetust, mida peetakse üldnimetuseks, ei riku selle üldnimetuse kaubanduslikul eesmärgil kasutamine selle registreeritud nimetuse kaitset. See on nii nimetuse „Edam“ puhul.

Sellest tuleneb, et Edami juustu tootjate ja turustajate kutseühingul puudub põhjendatud huvi määruse nr 1121/2010 tühistamise vastu, kuna selle määruse võimalik tühistamine ei tooks selle ühingu liikmetele mingit kasu, sest see määrus nägi ette, et nimetust „Edam“ võib jätkuvalt kasutada, eeskätt juustu turustamiseks, tingimusel et liidu õiguskorra alusel kohaldatavad põhimõtted ja eeskirjad on täidetud.

(vt punktid 21 ja 22)
Direktiivi 98/71/EÜ disainilahenduste õiguskaitse kohta artiklit 14 ja määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta sätetest erandit tehes auto varuosade ja tarvikute nagu rattakilbid tootjatel kanda ilma autotootja loata oma toodetele tähise, mis on identne kaubamärgiga, mille autotootja on muu hulgas asjaomaste kaupade jaoks registreerinud, põhjusel, et vastava kaubamärgi selline kasutamine on ainus viis, kuidas saab vastavat sõidukit parandada, taastades selle kui mitmeosalise toote esialgse välimuse.

Esiteks kehtestatakse direktiivi 98/71 artikli 14 ja määruse nr 6/2002 artikli 110 sõnastuse põhjal nende sätetega teatavad piirangud üksnes kaitsele, mis tuleneb disainilahendusest, ilma et nendes oleks sugugi viidatud kaubamärgiõigusest tulenevale kaitsele.

Teiseks kohaldatakse direktiivi 98/71 selle artikli 2 alusel üksnes liikmesriikide ja rahvusvaheliste tööstusomandi õiguskaitse ametites registreeritud disainilahenduste õiguste ja disainilahenduste registreerimise taotluste suhtes. Lisaks nähtub määruse nr 6/2002 artiklist 1 koos nimetatud määruse põhjendusega 5, et kõnealuse määrusega soovitakse üksnes luua kõikides liikmesriikides vahetult kohaldatav ühenduse disainilahendus.

Kolmandaks tuleneb ühelt poolt direktiivi 98/71 põhjendusest 7 ja artiklist 16 ning teiselt poolt määruse nr 6/2002 põhjendusest 31 ja artikli 96 lõikest 1, et need liidu õiguse aktid ei mõjuta muu hulgas kaubamärkidega seotud liidu või asjaomase liikmesriigi õigusaktide sätete kohaldamist.

Sellest tulenevalt ei sisalda direktiivi 98/71 artikkel 14 ja määruse nr 6/2002 artikkel 110 direktiivi 2008/95 ja määruse nr 207/2009 sätetest ühtki erandit.

(vt punktid 39–42, 45 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis ei luba kohtul, kes lahendab tarbija individuaalhagi, milles taotletakse tarbija ja müüja või teenuseosutaja vahel sõlmitud lepingus sisalduva lepingutingimuse ebaõiglaseks tunnistamist, võtta omal algatusel – kui ta peab seda vajalikuks – esialgse õiguskaitse meetmeid ajaks, mil oodatakse lõplikku kohtuotsuse langetamist menetluses oleva kollektiivhagi kohta, mille lahendus tõenäoliselt individuaalhagile üle kantakse, ja seda olukorras, kus esialgse õiguskaitse meetmed on vajalikud, et tagada selle kohtuotsuse täielik tõhusus, mis langetatakse niisuguste õiguste olemasolu kohta, millele tarbija direktiivi 93/13 alusel tugines.

Kui kohtule ei anta võimalust kohaldada esialgse õiguskaitse meetmeid niisugustel juhtumitel, kus tarbija ei ole tema individuaalhagi lahendamise raamistikus neid sõnaselgelt taotlenud, et peatada intressi alammäära tingimuse kohaldamine, ootamaks lõplikku lahendit paralleelselt menetluses olevas kollektiivhagi asjas, ei ole sel kohtul võimalik välistada olukorda, kus tarbija tasub päris kaua kesta võiva kohtumenetluse toimumisaja jooksul kõrgemaid kuumakseid kui need, mida tal tuleks tegelikult maksta juhul, kui asjassepuutuv lepingutingimus peaks lepingust välja arvatama. Niisugune järeldus kehtib seda enam, et eksisteerib tegelik ja vahetu risk, et selle tarbija maksevõime vahepeal oluliselt langeb ja et krediidiasutused alustavad hüpoteegi realiseerimise menetlust, et tarbija ja tema pere eluaseme arestimise läbi saada kätte võimalikud tasumata maksed.

(vt punktid 35, 37 ja resolutsioon)
3.

Otsuse 2013/448 artikli 4 ja II lisa kehtetuse tuvastamise mõju tuleb ajaliselt piirata nii, et esiteks on sellel tuvastusel mõju alles pärast kümne kuu möödumist 28. aprilli 2016. aasta kohtuotsuse Borealis Polyolefine jt (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 ja C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311) kuulutamisest, et võimaldada Euroopa Komisjonil võtta vajalikud meetmed, ning teiseks ei saa vaidlustada kuni selle ajani kehtetute sätete alusel võetud meetmeid.
Euroopa Kohtu (kümnes koda) 21. juuni 2016. aasta määrus –

Aktiv Kapital Portfolio

(kohtuasi C-122/14) ( 1 )

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 93/13/EMÜ — Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes — Maksekäsumenetlus — Täitemenetlus — Siseriikliku täitmiskohtu pädevus lahendada ebaõiglase tingimuse tühisuse küsimus omal algatusel — Tõhususe põhimõte — Seadusjõu põhimõte”

1. Eelotsuse küsimused — Vastus, mille võib selgelt tuletada kohtupraktikast — Kodukorra artikli 99 kohaldamine (ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 99) (vt punktid 22 ja 23)

2. Tarbijakaitse — Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes — Direktiiv 93/13 — Maksenõude menetlus — Maksekäsu määruse täitmist menetleva siseriikliku kohtu õigus hinnata omal algatusel talle hindamiseks esitatud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglust vaid tarbija vastava vastuväite korral — Lubamatus — Tõhususe põhimõttele mittevastavus — Nimetatud määrusele antud seadusjõud — Mõju puudumine

Resolutsioon

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis ei võimalda maksekäsu täitmist menetleval kohtul omal algatusel, olgugi et talle on teada kõik selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, kontrollida selle määruse aluseks olnud ettevõtja ja tarbija vahelise lepingu tingimuste ebaõiglast laadi, kui tarbija poolt maksekäsu vaidlustamata jätmisel ei olnud selle maksekäsu teinud kohtul õigust niisugust kontrolli läbi viia.

( 1 ) ELT C 159, 26.5.2014.
Euroopa Kohtu (üheksas koda) 31. mai 2016. aasta määrus – Isotis vs. komisjon

(kohtuasi C‑450/14 P) ( 1 )

„Apellatsioonkaebus — Euroopa Kohtu kodukord — Artikkel 181 — Vahekohtuklausel — Lepingud, mis on sõlmitud teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse kuuenda raamprogrammi raames, mille eesmärk on toetada Euroopa teadusruumi loomist ja innovatsiooni (2002–2006), programmi eTEN raames, mis on seotud üleeuroopaliste telekommunikatsioonivõrkudega, ning konkurentsivõime ja uuendustegevuse raamprogrammi (2007–2013) raames — Auditiaruande tuvastatud toetuskõlbmatud kulutused — Taotlus maksta tagasi saadud toetused — Kindlasummaline hüvitis — Tühistamishagi — Vastuhagi”

1. Kohtumenetlus — Pöördumine Üldkohtusse vahekohtuklausli alusel — Leping, millega antakse liidu rahaline toetus projekti elluviimiseks teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse valdkonnas — Taotlus maksta tagasi saadud toetused, kuna tuvastati eeskirjade eiramisi — Vastuhagi koos viivitusintressinõudega — Põhjendatuse hindamine — Vaidlusaluse lepingu sõnastuse arvessevõtmine (ELTL artikli 256 lõige 1 ja ELTL artikkel 272) (vt punkt 40)

2. Apellatsioonkaebus — Väited — Esimest korda apellatsioonkaebuse raames esitatud väide — Vastuvõetamatus (ELTL artikkel 256; Euroopa Liidu Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punktid 48 ja 72)

3. Euroopa Liidu õigus — Põhimõtted — Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele — Ulatus (Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47) (vt punktid 55 ja 56)

4. Apellatsioonkaebus — Väited — Ebatäpne väide — Vastuvõetamatus (ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõige; Euroopa Liidu Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 168 lõike 1 punkt d) (vt punktid 62 ja 63)

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Koinonia Tis Pliroforias Anoichti Stis Eidikes Anagkes – Isotiselt.

( 1 ) ELT C 395, 10.11.2014.
2.

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline piirav riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjades, millega hasartmängu korraldamise tegevusloa omanikku kohustatakse juhul, kui ta lõpetab tegevusloa kehtivusaja lõppemise tõttu tegevuse, andma tasuta üle tema omandis oleva ning mängude korraldamise ja panuste kogumise võrgustiku moodustava materiaalse ja immateriaalse vara, kui see piirang läheb kaugemale asjaomase õigusnormiga tegelikult taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikust; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Kui menetluse algatamist käsitlev dokument tuli kättetoimetamiseks edastada teisele liikmesriigile ning kostja ei ole ilmunud kohtusse, nõuab määrus nr 1393/2007, nagu see tuleneb eelkõige selle artikli 19 lõikest 1, et asjaomane isik peab olema menetluse algatamist käsitleva dokumendi tegelikult ja tõhusalt kätte saanud, mis võimaldab tal teada saada tema vastu algatatud kohtumenetlusest ja kindlaks teha nõude ese ja alus ning et tal oli piisavalt aega enda kaitse ettevalmistamiseks. Selline kohustus on samuti kooskõlas määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 34 punktis 2 toodud nõuetega.

(vt punkt 86)
21

Neil asjaoludel otsustas Judecătoria Câmpulung kohtumenetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivide 93/13 ja 2008/48] sätted on kohaldatavad ka laenulepingule, mis on sõlmitud 5. oktoobril 2006, st enne Rumeenia ühinemist Euroopa Liiduga, kuid on tänaseni jätkuvalt jõus ja mille sätteid nüüd täidetakse pärast selles ette nähtud nõude mitut järjestikust üleandmist? 2. Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, kas siis selliseid tingimusi nagu „laenuvõtja võla teenindamine”, mis osutab võlgniku poolt maksetega viivitamisele, ja tingimusi, mis käsitlevad intressi suurendamist pärast aasta möödumist, mil see hakkab koosnema Banca Comercială Română kõikuvast viiteintressimäärast – mis pannakse välja panga asukohas –, millele lisandub 1,90 [protsendipunkti], võib pidada ebaõiglasteks [direktiivi 93/13] tähenduses? 3. Kas isikutele liidu õigusega antud õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega, mille tagab [harta] artikkel 47, on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu […] erakorralise määruse nr 99 artikkel 120, mis tunnustab täitedokumendina pangalaenu lepingut, mis on sõlmitud lihtkirjalikus vormis ja andmata võlgnikule võimalust selle tingimusi eraldi läbi rääkida ning mille alusel – pärast ülevaatlikku kontrolli ja sundtäitmiseks loa saamist väljaspool kohtumenetlust, kui kohtuniku võimalus hinnata nõude ulatust on piiratud – võib kohtutäitur alustada sundtäitmist võlgnikule kuuluva vara suhtes? 4. Kas [direktiivi 93/13] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid nagu vana tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 372 jj, mis lubab võlausaldajal nõuda ebaõiglastest lepingutingimustest tuleneva kohustuse täitmist kinnisvaratagatiseks antud kinnisasja müügiga, vaatamata sellele, et tarbija on selle vaidlustanud, ja ilma, et sõltumatu kohtunik oleks lepingutingimusi kontrollinud? 5. Kas siseriiklikus õiguses sellise sätte olemasolu nagu […] erakorralise määruse nr 99 artikkel 120, mis tunnustab täitedokumendina pangalaenu lepingut, võib rikkuda ELTL artiklis 49 ette nähtud asutamisvabadust ja ELTL artiklis 45 ette nähtud teenuste osutamise vabadust, kuna see pärsib liidu kodanike asumist liikmesriiki, kus eraõigusliku panga sõlmitud lepingut tunnustatakse kui kohtuotsusega samaväärset täitedokumenti? 6. Kui eelmistele küsimustele vastatakse jaatavalt, kas siis võib liikmesriigi kohus omal algatusel tugineda sellele, et dokument, mille alusel alustati sellises lepingus sätestatud nõude sundtäitmist, ei ole täitedokument?”
22

Ühtlasi peab meelde tuletama, et ELTL artikkel 267 ei kujuta endast õiguskaitsevahendit nendele isikutele, kes on siseriiklikus kohtus arutlusel oleva asja poolteks, ning seega ei piisa pelgalt ühe poole väitest, et kohtuvaidlus tõstatab liidu õiguse kehtivuse küsimuse, selleks, et asjaomane kohus peaks arvama, et küsimus on üles kerkinud ELTL artikli 267 tähenduses. Järelikult ainuüksi asjaolu, et siseriiklikus kohtus on vaidlustatud liidu õigusakti kehtivus, ei ole iseenesest piisav, et õigustada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamist (vt kohtuotsused IATA ja ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, punkt 28, ning Ascafor ja Asidac, C‑484/10, EU:C:2012:113, punkt 33, kohtumäärused Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, punkt 17, ja Mlamali, EU:C:2013:763, punkt 23).
42

Lisaks, nagu märgivad komisjon ja nõukogu, jõustus vaidlusalune määrus 2009. aasta septembris ning tekitas tagajärgi üle nelja aasta, ilma et Rusal Armenal oleks taotlenud selle aja jooksul Üldkohtu ajutiste meetmete üle otsustaval kohtunikult meetme kohaldamise peatamist. Järelikult peab see pool ajutiste meetmete kohaldamise käesolevas menetluses tõendama, et vaatamata sellele, et liidus kohaldatakse alates 2009. aastast teatavate tema toodete impordi suhtes 13,4% dumpinguvastast tollimaksu, on vaja kiiresti võtta ajutisi meetmeid, et kaitsta teda olulise ja hüvitamatu kahju eest, mis talle võib niisuguse meetmete puudumisel tekkida. Seega peab Rusal Armenal tõendama kahju, mida ta nelja viimase aasta jooksul ei ole kandnud vaatamata sellele, et see kahju on omistatav vaidlusalusele määrusele, või tõendama kahju, mis nüüdsest on oluline ja hüvitamatu, mistõttu on ajutiste meetmete võtmine kiireloomuline, kuigi Rusal Armenal on seda kahju kandnud juba nelja aasta jooksul, mil toimus Üldkohtu menetlus, mis päädis vaidlustatud kohtuotsusega.
12

Seda olukorda raskendab eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul veelgi asjaolu, et kui peaks selguma, et täitemenetlus on toimunud siseriikliku kohtu poolt tühiseks tunnistatud ebaõiglasi tingimusi sisaldava laenulepingu alusel, siis täitemenetluse tühisuse korral seisneb võlgniku kaitse üksnes rahalises hüvitises, mis ei võimalda eelneva olukorra taastamist, kus võlgnik oli enda eluaseme omanik.
5

Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [direktiivi 2001/83] artikli 1 punkti 2 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sättes viidatud ained või ainete kombinatsioonid, mis inimorganismi füsioloogilist talitlust kõigest modifitseerivad – seega ei taasta ega paranda seda –, on käsitatavad ravimina vaid siis, kui nad on ravi seisukohast kasulikud või avaldavad organismi talitlusele vähemasti soodsat mõju? Kas järelikult võib lähtuda sellest, et ained või ainete kombinatsioonid, mida on tarvitatud üksnes nende joobeseisundit tekitava psühhoaktiivse toime tõttu ning millega kaasnevad terviseriskid, ei kuulu direktiivis sätestatud ravimi mõiste alla?”
40

Lõpuks, osas milles ANKO väidab, et tal võib vaidlustatud kohtuotsuse kohese täitmata jätmise korral tekkida korvamatu kahju, kuna ta jäetakse tema ellujäämiseks saatuslikul ajal ilma olulistest likviidsetest vahenditest, siis nähtub käesoleva määruse punktides 23–35 teostatud kiireloomulisuse tingimuse analüüsist, et ANKO on pankrotieelses seisundis, mistõttu see väide on teataval määral usutav. Selle põhjal ei saa siiski teha järeldust, et ANKO huvi vaidlustatud kohtuotsuse kohese täitmise vastu, mille tulemusel peaks ta saama summa, mis tema enda väidete kohaselt moodustab ainult 1% tema käibest kõnealusel ajavahemikul, tuleks eelistada huvile, mis on seotud liidu eelarve kaitsmisega, mille eest seisab komisjon. Just nimelt ANKO väga halva finantsseisundi tõttu, nagu käesolevas kohtumääruses tuvastatud, peab liidu huvi selle vastu, et avaliku sektori rahalisi vahendeid ei makstaks äriühingule, kelle puhul esineb märkimisväärne oht, et ta ei suuda neid vahendeid koos viivitusintressiga tagasi maksta, juhul kui apellatsioonimenetluses tehtava kohtuotsuse või Üldkohtu võimaliku hilisema otsuse tulemusel tuleks seda teha, olema ANKO huvist kaalukam.