ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54.

Ka ei veena mind argument, et Saksamaa ametiasutuste käsutuses ei ole teistes liikmesriikides asuvat vara puudutavat teavet. Euroopa Kohus on sedastanud, et võimalikud puhtadministratiivsed takistused või ebasoodsad asjaolud maksu määramisel ei ole piisav õigustus kapitali liikumise piiramiseks. ( 23 ) Igal juhul on maksukohustuslased harilikult kohustatud esitama asjakohaseid andmeid ja dokumente, et muu hulgas tõestada väidetavat väärtust, ning see tundub prima facie olevat piisav vahend selle raskuse lahendamiseks. Peale selle kujutab direktiiv 77/799 liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese maksustamise valdkonnas ( 24 ) endast samuti asjakohast vahendit selliste raskuste ületamiseks. Euroopa Kohus on märkinud, et kõnealuse direktiivi alusel võivad liikmesriikide pädevad asutused alati taotleda teise liikmesriigi pädevatelt asutustelt kogu teavet, mille abil nad saavad kindlaks teha nende poolt kohaldamisele kuuluva õigusega seoses tasumisele kuuluva õige maksusumma. ( 25 )
28.

Rikkumise raskuse suhtes on komisjon seisukohal, et rahatrahvi summa määramisel tuleks arvestada kahte tegurit: rikutud ühenduse õigusnormide olulisust ning rikkumise mõju üldistele ja üksikhuvidele. Direktiivi 89/665 kolmandas põhjenduses on märgitud, et „riigihangete avamine ühenduse konkurentsile teeb vajalikuks oluliselt suurema läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise tagamise.” Selle tuntava mõju saavutamiseks „tuleb riigihankeid käsitleva ühenduse õiguse või seda rakendavate siseriiklike õigusnormide rikkumise puhuks sätestada tõhusad ja kiired abinõud”. Komisjon on seisukohal, et rikutud õigusnormid on väga olulised ning rikkumise mõju üldistele ja üksikhuvidele võib olla kaalukas. Riigihankesektor moodustas 2002. aastal 13,2% Portugali sisemajanduse kogutoodangust. ( 13 ) Ilma et see eespool esitatud argumente mõjutaks ning arvestades esiteks seda, et kohtuasjas C-275/03 otsustas Euroopa Kohus esmakordselt, kas siseriiklikud õigusnormid — millega seatakse kahjutasu maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest —, on kooskõlas direktiivi 89/665 artikli 1 lõikega 1 ja artikli 2 lõike 1 punktiga c, ning teiseks seda, et rikkumine, mille kohta tehti otsus kohtuasjas C-275/03, on Portugali puhul üksik ühenduse direktiivi ebaõige ülevõtmise juhtum riigihangete valdkonnas, — on komisjon seisukohal, et käesolevas kohtuasjas kohaldatav raskusastme koefitsient peaks olema 11.
18.

Teise märkusena tuleb sedastada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud asjaolude kohaselt on kahtlemata tegu kütust puudutava „kahjuga” direktiivi 92/12 tähenduses. Nagu komisjon õigustatult märgib, kehtib see ka siis, kui tõlgendada seda mõistet vastavalt direktiivi 79/623/EMÜ ( 6 ) artiklis 4 sätestatud sarnasele mõistele. Selle mõiste kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et tegu ei ole kahjuga, kui on oht, et puuduv kaup pääseb ühenduse kaubandusse, mis on võimalik eriti varguse puhul. ( 7 ) Käesoleval juhul on kütus imbunud pöördumatult maapinda nii, et maapinna ja kütuse segu tuli kõrvaldada jäätmetena. Seega on välistatud, et kütus pääseb kaubandusse.
123.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Audiencia Nationali esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt: Juhul, kui teenuse riigihankelepingu maksumus on vähemalt 200000 Rahvusvahelise Valuutafondi arvestusühikut, tuleb nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord ja mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiiviga 97/52, tõlgendada nii, et selle direktiiviga on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigiasutustel anda reserveerimata postiteenuste osutamine isikule, mille kapital kuulub täielikult riigile, kohaldamata niisuguse lepingu sõlmimisel teenuste riigihankelepingute sõlmimisel kehtivaid eeskirju, kui tellija ei teosta teenuseosutaja üle analoogset kontrolli sellele, mida ta teostab oma üksuste üle, ja kui teenuseosutaja ei tegutse ühtlasi põhiliselt sama tellija või samade tellijate huvides, kellele ta kuulub. Juhul, kui teenuse riigihankelepingu maksumus on alla 200000 Rahvusvahelise Valuutafondi arvestusühikut, tuleb EÜ artikli 86 lõiget 1 koostoimes EÜ artiklitega 43 ja 49 tõlgendada nii, et selle artikliga on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigiasutustel anda reserveerimata postiteenuste osutamine isikule, mille kapital kuulub täielikult riigile, järgimata niisuguse lepingu sõlmimisel riigihankelepingute sõlmimisel kehtivaid aluspõhimõtteid, kui tellija ei teosta teenuseosutaja üle analoogset kontrolli sellele, mida ta teostab oma üksuste üle, ja kui teenuseosutaja ei tegutse ühtlasi põhiliselt sama tellija või samade tellijate huvides, kellele ta kuulub.
38.

Siiski ei ole IBA-loendi aluseksvõtmine piisav, et tuvastada vajadust klassifitseerida projekti territooriumil täiendavaid alasid. Euroopa Kohus on võrreldava prantsuse loendi osas juba asunud seisukohale, et pelk asjaolu, et kõnealune ala kanti linnustiku säilitamise seisukohalt oluliste alade loendisse, ei tõenda, et ala oleks tulnud klassifitseerida erikaitsealana. ( 23 ) IBA-loendi andmed on üksnes ümberlükatav tõend selle kohta, et tegemist on aladega, mis tuleb klassifitseerida.
17.

See argument tuleb tagasi lükata. Ehkki liikmesriigid võivad vastu võtta poliitikasuundi ja meetmeid hariduse ja teadusuuringute edendamiseks oma akadeemilistes asutustes, peavad nad seda tegema viisil, mis on kooskõlas ühenduse õigusnormidega. EÜ artikli 149 lõikes 1 on sätestatud, et „[ü]hendus aitab kaasa kvaliteetse hariduse arendamisele, soodustades koostööd liikmesriikide vahel ning vajaduse korral toetades ja täiendades nende tegevust […]”, ning artikli 149 lõikega 2 on ette nähtud, et „[ü]henduse tegevusega püütakse […] ergutada õppijate ja õpetajate liikuvust”. Vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid on selgesti vastuolus nende eesmärkidega, kuna need takistavad õpetajaid kasutamast oma põhivabadust pakkuda teenuseid teises liikmesriigis, jättes nad ilma maksusoodustusest, mille nad saaksid kodumaale jäädes. On ilmne, et kui Saksamaal maksustatav õppejõud seisab valiku ees, kas jääda Saksamaale ja saada tasu maksuvabalt või minna Prantsusmaale ja maksta samalt tasult maksu, on ta kallutatud Saksamaale jäämise poole. Kohtuasjas komisjon vs. Austria ( 9 ), mis oli seotud õppijate liikuvusega ja võimalusega saada kõrgharidust, väljendas Euroopa Kohus oma rahulolematust sedalaadi siseriikliku meetme suhtes järgmiselt: „Asutamislepinguga liikumisvabaduse valdkonnas kehtestatud võimalustel ei ole täielikku mõju, kui isikut karistatakse ainuüksi seetõttu, et ta neid kasutab. See kaalutlus on eriti tähtis hariduse valdkonnas, arvestades EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga q ja EÜ artikli 149 lõike 2 teise taandega taotletavaid eesmärke, milleks on eelkõige õppijate ja õpetajate liikuvuse ergutamine” (punkt 44). Käesolevas kohtuasjas saaks vaidlusalust siseriiklikku õigusnormi õigustada üksnes viitega ülekaaluka vajadusega seotud põhjustele, mis muudaks selle konkreetse meetme möödapääsmatuks hariduse ja teadusuuringute edendamisel Saksamaa ülikoolides. Siiski ilmneb, et selle eesmärgi saavutamiseks on võimalik kasutada alternatiivseid meetmeid, millega ei moonutata kunstlikult õpetajate valikut küsimuses, kus nad peaksid oma teenuseid osutama, ning Saksamaa valitsus ei ole esitanud argumente, mis tõendaksid, et tema taotletavat õiguspärast eesmärki ei saa saavutada ilma kõnealuse fiskaalmeetmeta.
18.

Kolmandas väites heidab apellant ette, et kohus on mõiste „samalaadne mujalt saadav toetus” tõlgendamisel jätnud tähelepanuta, et personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaselt on nõutav nii vormiline kui ka sisuline samalaadsus. Selleks et olla „samalaadne”, peab mujalt saadav toetus olema põhipalgale lisanduv lisatasu nagu ametniku peretoetus. Eeltoodu tuleneb juba personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 sõnastuses sisalduvast mõistest „toetus”; Luksemburgi hüvitis ei ole aga põhipalgale lisanduv lisatasu, pealegi kannab see mõiste „toetus” asemel nimetust „eritoetus”. Lisaks tugineb apellant Euroopa Kohtu otsustele kohtuasjades komisjon vs. Belgia ( 4 ) ja komisjon vs. Saksamaa ( 5 ). Vaidlustatud kohtuotsuses on väidetavalt rikutud õigusnormi, sest lähtutud on sellest, et personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaldamise puhul ei ole oluline asjaolu, et siseriiklik eritoetus makstakse töösuhte olemasolust olenemata isikule, kelle alaline elukoht on liikmesriigis.
48.

Tuginedes analoogia alusel Euroopa Kohtu arutluskäigule otsuses Norbury Developments, leian ma lisaks, et kuues direktiiv ei keela liikmesriigil kitsendada sellise erandi ulatust, nagu on sätestatud kuuenda direktiivi artikli 28 lõike 3 punktis d, kuna säärase erandi kaotamine on direktiivi artikli 28 lõikega 4 taotletav eesmärk. ( 16 ) Kohtuasjas Norbury Developments kitsendas Ühendkuningriik kuuenda direktiivi alusel kohaldatava maksuvabastuse ulatust. ( 17 ) Nimetatud kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et kõnealuse eesmärgiga oleks vastuolus kuuenda direktiivi artikli 28 lõike 3 punkti b kitsas tõlgendus, mille kohaselt võib liikmesriik olemasoleva maksuvabastuse säilitada, kuid ei tohi seda osaliselt kaotada. Selline tõlgendus avaldaks Euroopa Kohtu arvates kahjulikku mõju kuuenda direktiivi ühtsele kohaldamisele, kuna liikmesriik võib leida, et ta on sunnitud maksuvabastuse säilitama, isegi kui ta on seisukohal, et direktiiviga sätestatud süsteemi järkjärguline kohaldamine kõnealuses valdkonnas on võimalik, kohane ja soovitav.
4.

Ministri 17. jaanuari 2001. aasta määruses on esitatud edastamiskohustust reguleerivate normide põhjendused ning nimetatud määrus annab kaheksale ringhäälinguorganisatsioonile edastamiskohustusega seotud staatuse. Määrus on sõnastatud järgmiselt: „Võttes arvesse, et edastamiskohustuse kord on audiovisuaalpoliitika osa, mille eesmärk on võimaldada televaatajatele juurdepääs nii avalik-õiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele kui ka eraõiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele, kellel lasuvad avalike teenuste osutamise kohustused; võttes arvesse, et edastamiskohustuse korra eesmärk on kaitsta kaabeltelevisioonivõrkude kaudu edastatavate programmide valiku mitmekesisust ja kultuurilist ulatust ning tagada kõikide televaatajate juurdepääs sellele mitmekesisusele; võttes arvesse, et edastamiskohustuse kord on üldisest huvist lähtuvalt vaieldamatult põhjendatud; võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatusega erajaamade valik lähtub Belgia audiovisuaalvaldkonna ühtlustamise huvist; võttes arvesse toimunud konsulteerimist prantsuse ja flaami kogukondadega; võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatus omistatakse määratud ringhäälinguorganisatsioonidele vastutasuks viimastele nende nõusolekul asetatud oluliste kohustuste eest; võttes arvesse, et teatavatel määratud ringhäälinguorganisatsioonidel on avalike teenuste osutamise kohustus; võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatus tuleb omistada äriühingutele asbl Télé Bruxelles ja vzw TV Brussel eesmärgiga edendada kohaliku televisiooni arengut, mis edastab kohalikule üldsusele kohaliku elu uudiseid; võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatuse tühistamine seaks ohtu nende teleringhäälinguorganisatsioonide olemasolu, kellel ei ole võimalik kanda kõrgeid programmide edastamise kulusid, on andnud järgmise määruse: Artikkel 1 Võrguteenust pakkuv ettevõtja, kellel on luba kasutada televisioonivõrku kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas, on kohustatud üle kandma samaaegselt ja tervikuna järgmiste ringhäälinguorganisatsioonide televisiooniprogramme: 1. Vlaamse Media Maatschappij n.v. 2. TV Brussel v.z.w. 3. Belgian business television n.v. 4. Media ad infinitum n.v. 5. TVi s.a. 6. A.s.b.l. Télé Bruxelles 7. Canal+ Belgique s.a. 8. Satellimages s.a. […]”
66.

Esiteks nõuab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika, et ühenduse õiguse autonoomset mõistet „tellija” tõlgendataks funktsionaalselt ( 30 ) ja laialt ( 31 ), arvestades, et selle eesmärk on vältida iga lepingu sõlmimisel ohtu, et tellija eelistab kodumaiseid pakkujaid või kandidaate, nagu ka võimalust, et riigi rahastatav või riigi kontrolli all olev organisatsioon laseks ennast juhtida muudel kui majanduslikel kaalutlustel. ( 32 )
52.

Loomulikult näib pärija testamenditäitja osutatud teenustest kasusaajana, sest testamenditäitja volitus seisneb pärijale pärandaja varale tekkinud õiguste üleandmises, nagu tuletas meelde Saksamaa Liitvabariik. Ta kannab ka kulud, sest – välja arvatud juhul, kui oletada, et testaator on otsustanud tasuda testamenditäitja teenuste kulud enda eluajal – need kulud arvatakse maha pärandvarast. Siiski ei ole need asjaolud minu arvates piisavad, et järeldada, et kui pärija elu- või asukoht või peamine elukoht on kolmandas riigis, kasutatakse või ekspluateeritakse testamenditäitja teenuseid tegelikult väljaspool ühendust.
38.

Lisaks asetab direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii selline tõlgendus võlausaldaja viivitusintressi nõudmise kuupäeva osas õiguslikult ebakindlasse olukorda. Kuigi intressi tuleb hilinenud maksekorralduse puhul maksta automaatselt, peab võlausaldajale olema teada kuupäev, millal maksekorraldus maksja krediidiasutusele edastati. Selle teabe saamiseks peaks võlausaldaja makse täpse kuupäeva väljaselgitamise tarvis seega astuma samme, et saada koopia lepingust, millega maksekorraldus vastu võeti. Jättes kõrvale asjaolu, et selline samm muudaks viivitusintressi nõudmise automaatset iseloomu, on siiski raske eitada, et see toob kaasa täiendavaid halduskohustusi võlausaldajale — või ka võlgnikule, kui on kindel, et ta tagab vajaliku teabe —, samas kui direktiivi 2000/35 otsene eesmärk on vältida sellist täiendavat haldus- ja finantskoormat. ( 19 )
20.

Selles osas on vaja kindlaks teha, kas nimetatud artikli lõikes 3 sisalduv säte (mille kohaselt „eksporditoetust ei maksta vedamise ajal surnud loomade eest ega loomade eest, kelle osas pädev asutus leiab artiklis 2 nõutud dokumentide, artiklis 4 ette nähtud kontrollaruannete ja/või mis tahes muude artiklis 1 sätestatud nõuetest kinnipidamist puudutavate asjaolude alusel, et direktiivist, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, ei ole kinni peetud”) sisaldab, nagu on öeldud Finanzgericht Hamburgi küsimuses, „erandit”. Sel eesmärgil on vajalik selgitada, kas nimetatud sätet tuleb lugeda koos lõikega 2, mille kohaselt „määruse (EMÜ) nr 3665/87 artikli 47 kohaselt koostatud eksporditoetuste taotlustele tuleb lisada selles artiklis ettenähtud ajavahemiku jooksul tõend määruse artiklis 1 sätestatu järgimise kohta, nimetatud tõendit kujutab endast: i) määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud nõuetekohaselt täidetud dokument või ii) vajaduse korral artikli 3 lõikes 2 nimetatud aruanne”, või – vastupidi – tuleb nimetatud sätteid tõlgendada ja kohaldada üksteisest sõltumatult. Esimesel juhul oleks oluliselt väiksem tähtsus, mida tuleb omistada eksportija poolt artikli 5 lõikes 2 ettenähtu järgimise tõendamisele sellise dokumendi esitamisega, mille on artikli 2 lõike 3 kohaselt väljastanud loomade ühendusest väljumise koha ametlik veterinaararst ja mis tõendab, et nimetatud veterinaararst kontrollis ja väljastas tunnistuse meid huvitava osas selle kohta, et „transpordivahend, millel elusloomad ühenduse tolliterritooriumilt välja viiakse, vastab direktiivis 91/628/EMÜ sätestatud nõuetele” (selle direktiivi artikkel 5 kohustab liikmesriike muu hulgas võtma vajalikud meetmed selleks, et „iga vedaja […] c) kasutab käesolevas direktiivis osutatud loomade vedamiseks transpordivahendeid, mis tagavad […] lisas sätestatud […] nõuete täitmise;”); sellisel juhul piisaks, kui eksporditoetuse maksmiseks pädev ametiasutus väljendaks mis tahes tema käsutuses olevale asjaolule toetudes tõsiseid kahtlusi direktiivi järgimise osas, selleks, et tühistada eksportija esitatud tõendi mõju ja kohustada teda tõendama ametiasutuse väljendatud kahtluste alusetust. Teisel juhul seevastu, peaksid nimetatud ametiasutused tõendama asjaolude, millele ta viitab, sobivust ja seda, et eksporditaotlusele lisatud dokumendid ei ole piisavad direktiivi järgimise tõendamiseks.
45.

Siinkohal tuleb märkida, et ühes kohtuasjas, mis käsitles erinevat valdkonda (nimelt ettevõtte vara kasutamine omatarbeks), kuid sama teemat, sedastas Euroopa Kohus pärast seda, kui ta oli märkinud, et kuues direktiiv „ei sisalda asjaomase kogukulu kindlaksmääramise reeglite ühetaoliseks ja täpseks määratlemiseks vajalikke juhiseid”, et „tuleb nõustuda, et liikmesriikidel on nende reeglite osas teatav kaalutlusruum tingimusel, et nad ei kaldu kõrvale kõnealuse sätte eesmärgist ja asetusest kuuenda direktiivi ülesehituses”. ( 24 )
62.

Finanzgerichti eelotsusetaotluses on märgitud, et jooksvaid kulusid ei ole võimalik emaettevõtja kasumist maha arvata, kui need on otseselt seotud maksuvaba tuluga. Finanzgerichti arvates on Deutsche Shelli osade Edisonile müümisest laekunud tulu Saksamaal maksuvaba, sest see on juba maksustatud Itaalias.
65.

Esitatud põhjendustest lähtudes leian ma, et määruse nr 1254/1999 artikli 3 punktiga f ei ole vastuolus, et liikmesriik seab ammlehmade eest makstava lisatasu saamise tingimuseks poegimissagedusega seonduva tingimuse ja tingimuse, et lehm on vasikat imetanud vähemalt nelja kuu vältel.
59.

Sellest järeldub, et juhul, kui deklarandi tegelikult makstud või makstav hind on kõrgem dumpinguvastase meetmega kehtestatud minimaalsest impordihinnast, siis tulenevalt dumpinguvastaste eeskirjade eesmärgist ei ole mingit põhjust nõuda dumpinguvastast tollimaksu, võttes aluseks näiteks eelmise müügitehingu. See on nii isegi juhul, kui hinnas, mis on kõrgem minimaalsest impordihinnast, on kokku lepitud nimelt seetõttu, et vältida dumpinguvastast tollimaksu. ( 20 )
49.

Selline tarnija nagu põhikohtuasjas, kellel ei olnud võimalik – nagu väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus – isegi mitte äritegevuses nõutava hoolsusega tegutsedes kindlaks teha, kas maksuvabastuse tingimused on tegelikult täidetud, vastab kindlasti heauskse ja nõutava hoolsusega tegutsemise standardile, nagu seda on kirjeldatud eespool viidatud kohtupraktikas. Sellega seoses võib lisada, et eelotsusetaotlusest selgub, et isegi tolliasutused, kelle poole Netto Supermarkt pöördus, ei olnud esmapilgul võimelised kindlaks tegema, et esitatud dokumendid on võltsitud.
29.

Prantsusmaa on muu hulgas väitnud, et kohtuasjad FNCE ja van Calster, mis puudutasid ebaseadusliku abi finantseerimiseks kogutud maksude tagastamise nõuet, erinevad oluliselt praegu siseriiklikus kohtus menetluses olevast asjast. Käesolevas asjas taotleb ebaseadusliku abi saaja konkurent, et siseriiklik kohus otsustaks, et ebaseaduslikult saadud abi tuleb tagasi nõuda. Taani väitis, et käesolevat kohtuasja tuleb eristada kohtuasjast Transalpine Ölleitung, kuivõrd viimane puudutas ebaseadusliku abi saajate ringi laienemist ega oma seega eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva asja suhtes tähtsust. Saksamaa väitis, et kohtuasju FNCE, Van Calster ja Transalpine Ölleitung tuleb mõista nii, et nendega seatakse siseriiklikule kohtule kohustus määrata ebaseadusliku abi tagasinõudmine isegi juhul, kui hiljem on leitud, et see on ühisturuga kokkusobiv. Seejuures palus Saksamaa Euroopa Kohut see kohtupraktika läbi vaadata Prantsusmaa ja Taani esitatud seisukohti silmas pidades. Komisjon väitis, et otsus, mis kohustaks siseriiklikku kohut tegema otsuse ebaseaduslikult antud abi tagasinõudmise kohta, kahjustaks antud asjas abi kokkusobivust puudutava otsuse kasulikku mõju. Ta leiab, et käesolevas asjas oleks antud abi tagasinõudmise kohustusel samaväärne tulemus kui komisjoni otsusel, mis tunnistab abi kokkusobivaks ja nõuab selle tagasi.
60.

Pöördudes tagasi käesoleva eelotsusemenetluse juurde, on minu arvates raske väita, et selline õigusnorm, nagu 8. aprilli 1976. aasta kuninga dekreedi artikli 16 lõike 1 esimene lõik heidutaks juhul, kui seda tõlgendada nii, et see välistab selles määratletud olukorras füüsilisest isikust ettevõtja selliste laste arvesse võtmise, kelle eest saadakse peretoetust personalieeskirjade või teenistustingimuste alusel, teatud isikuid ühenduste teenistusse astumast või õhutaks neid ühenduste teenistusest lahkuma. Komisjon ise märgib seoses käesoleva kohtuasjaga, et Belgia õigusnormist tulenevalt ei kaota kõnealune ühenduse teenistuja (S. Gyseni esimene abikaasa ja Adrieni isa) midagi, kuna selle tagajärjeks on lihtsalt see, et peretoetuste – mida kassa peab tema endisele abikaasale teise abikaasaga (kes ei ole ühenduse ametnik ega teenistuja) saadud laste Augustini ja Elise eest maksma – summa väheneb võrreldes summaga, mis tuleks maksta erinevas olukorras. ( 34 ) Lisaks sellele, isegi kui võtta seisukoht, et nimetatud vähenemine mõjutab rahaliste vahendite suurust, mida S. Gysenil on võimalik käsutada oma esimese lapse ülalpidamiskulude kandmiseks, ja võiks seega äärmisel juhul mõjutada ühenduse teenistujast Adrieni isal lasuvate kohustuste ulatust nimetatud kuludes osalemise näol, oleks selline mõju liiga kaudne ja väike, et avaldada kõnealust heidutavat või õhutavat mõju.
35.

Nii otsustas Euroopa Kohus, et „olukorras, kus töötaja on seotud kahe erineva tööandjaga, võib esimese tööandja kaevata selle paiga kohtusse, kus töötaja teise tööandja heaks tavaliselt töötab, ainult juhul, kui esimesel tööandjal endal on teise töölepingu sõlmimise ajal huvi teenuse osutamise suhtes, mida töötaja teisele tööandjale viimase poolt määratud kohas osutab […]. Selle huvi olemasolu ei tohi tuvastada kitsalt formaalsete ja ammendavate kriteeriumide alusel, vaid seda tuleb hinnata üldiselt, võttes arvesse kõiki antud asja asjaolusid”. ( 15 ) Ühenduse kohus täpsustab muu hulgas, et asjakohaste tegurite hulgas võivad olla: „asjaolu, et teise töölepingu sõlmimine oli plaanitud esimese töölepingu sõlmimise ajal; asjaolu, et esimest töölepingut muudeti, võttes arvesse teise töölepingu sõlmimist; asjaolu, et esineb olemuslik või majanduslik seos kahe tööandja vahel; asjaolu, et kahe tööandja vahel on kokkulepe, mis näeb ette raamistiku kaheks samaaegseks lepinguks; asjaolu, et esimesel tööandjal säilib juhtiv pädevus töötaja üle; asjaolu, et esimene tööandja võib otsustada töötaja teise tööandja juures tegutsemise kestuse”. ( 16 ) Seetõttu peab siseriiklik kohus neid mitteammendavalt loetletud kriteeriumeid arvestades välja selgitama, kas nende kahe nõude vahel on tihe seos, mis lubaks põhikohtuasja kostjal kaevata need kaks põhikohtuasja hagejateks olevat äriühingut Prantsuse kohtusse.