Selles osas tuleb aga toonitada, et esiteks võivad kriminaalkaristused olla teatavate raskete käibemaksupettustega tõhusalt ja hoiatavalt võitlemiseks hädavajalikud (vt selle kohta kohtuotsus Taricco, punkt 39). Nii on liikmesriigid kohustatud tagama, et liidu finantshuve kahjustavate raskete käibemaksupettuste juhtudel kehtestatakse tõhusad ja hoiatavad kriminaalkaristused, vastasel korral eiraksid nad ELTL artikli 325 lõikega 1 neile pandud kohustusi (vt selle kohta kohtuotsus Taricco, punktid 42 ja 43). Seega tuleb järeldada, et liikmesriigid eiravad neile ELTL artikli 325 lõikega 1 pandud kohustusi, kui raskete käibemaksupettuste eest karistamiseks kehtestatud kriminaalkaristused ei võimalda tagada maksu tõhusat sissenõudmist täies ulatuses. Sellega seoses peavad liikmesriigid ühtlasi tagama, et aegumist käsitlevad riigisisesed õigusnormid võimaldaksid määrata nende pettustega seotud süütegude eest tõhusaid karistusi.

Liikmesriigid on kohustatud tagama liidu omavahendite tõhusa kogumise (vt selle kohta 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Degano Trasporti, C‑546/14 , EU:C:2016:206 , punkt 21 ). Sellega seoses on liikmesriikidel kohustus sisse nõuda omavahenditele vastavad summad, mis pettuste tõttu on jäänud liidu eelarvesse kandmata. Liikmesriikidel on selleks, et tagada käibemaksutulu laekumine täies ulatuses ja kaitsta sealjuures liidu finantshuve, valikuvabadus kohaldatavate karistuste osas, mis võivad olla nii väärteokaristuse kui ka kriminaalkaristuse vormis või neist kahest kombineeritud (vt selle kohta 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsused Åkerberg Fransson, C‑617/10 , EU:C:2013:105 , punkt 34 , ja Taricco, punkt 39).

Esimesel juhul on riigi seadusandja ülesanne näha ette aegumisnormid, mis võimaldavad täita ELTL artiklist 325 tulenevad kohustused, arvestades kaalutlusi, mida Euroopa Kohus on selgitanud kohtuotsuse Taricco punktis 58. Just selle seadusandja pädevuses on nimelt tagada, et riigisisese karistusõiguse aegumisnormid ei viiks karistamatuseni olulisel hulgal raskete käibemaksupettuste juhtudel ega oleks asjaomase liikmesriigi finantshuve kahjustavas pettuses süüdistatava isiku suhtes rangemad kui liidu finantshuve kahjustavate pettuste korral. Sellega seoses olgu märgitud, et kui riigi seadusandja pikendab aegumistähtaega nii, et see jõustub kohe ka etteheidetavate tegude suhtes, mis ei ole veel aegunud, ei ole ta üldjuhul sellega rikkunud kuritegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet (vt selle kohta kohtuotsus Taricco, punkt 57 ja seal viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika).

Tuleb aga lisada, et liidu finantshuvide kaitse kriminaalkaristuste kehtestamise teel on valdkond, mis kuulub liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse ELTL artikli 4 lõike 2 tähenduses. Käesoleval juhul ei olnud liidu seadusandja põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal käibemaksukuritegudele kohaldatavaid aegumisnorme veel ühtlustanud, ta tegi seda osaliselt alles Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/1371, mis käsitleb võitlust liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu kriminaalõiguse abil (ELT 2017, L 198, lk 29), vastuvõtmisega. Sel ajal võis Itaalia seadusandja oma õiguskorras seega vabalt ette näha, et need normid kuuluvad materiaalse karistusõiguse alla nagu õigusrikkumiste määratlusi ja nende suhtes kohaldatavaid karistusi kehtestavad normid ning et sarnaselt viimati nimetatud normidega kehtib ka nende suhtes kuritegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte.

(vt punktid 41–45)