ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Teine väide Juhul kui vastustaja viitab sellele, et apellatsioonkaebus ei ole vastuvõetav seetõttu, et otsused, mille tühistamist taotletakse, ei ole lõplikud otsused seetõttu, et uurimismenetlus on alles pooleli, siis selline kohtuotsus tuleb teha enne teisi vastuvõetavuse küsimuses tehtud otsuseid.
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti 12. detsembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 3. oktoobri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-313/17: Wajos GmbH versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-783/18 P)

(2019/C 112/27)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (esindaja: D. Hanf)

Teine menetlusosaline: Wajos GmbH

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud otsus;

— mõista EUIPO kohtukulud välja Wajos GmbH-lt.

Väited ja peamised argumendid

EUIPO väidab, et vaidlustatud otsus on vastuolus määruse (EÜ) nr 207/2009 (1) artikli 7 lõike 1 punktiga b. Üldkohus eksis vastandatud kaubamärgi eristusvõime hindamisel, jättis kaubamärgi asjakohaste kriteeriumide alusel hindamata ja kohaldas lisaks vääraid hindamiskriteeriume.

Vaidlustatud otsus on vastuolus ka Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 36 ja artikli 53 lõikega 1, kuna see ei võimalda ei hagejal ega Euroopa Kohtul mõista põhjusi, miks Üldkohus asus seisukohale, mis on kõnealuse otsuse resolutsiooni seisukohast määrav, et vaidlusaluse kaubamärgi kuju on „erandlik, silmas pidades asjaomaste sektorite tavasid“.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).
6.

Kas ELL artikli 3 lõigetega 2, 3 ja 6, ELTL artiklitega 8 ja 126, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 20 ja 21 ning Euroopa sotsiaalõiguste samba artiklitega 10 ja 15 on kooskõlas seaduse nr 147/2013 artikli 1 lõige 489, milles sätestatud tingimuste kohaselt on Itaalia avalik-õiguslikud asutused kohustatud vähendama sellistele töötajatele makstavat töötasu, kellele riiklik sotsiaalkindlustusasutus pensioni maksab, ning kes kohtlevad seega neid töötajaid halvemini põhjusel, et neil on muu sissetulekuallikas, pärssides sellega tööelu pikendamise soovi, ettevõtlusvabadust ning erasissetuleku loomist ja kogumist, mis on aga riigi jaoks väärtuslikud tuluallikad?
3.

Kui teisele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt: Kas siis tuleb direktiivi 2001/23/EÜ artikli 3 lõike 4 punkti b tõlgendada nii, et vajalikud meetmed töötajate huvide kaitseks seoses nende vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel vanaduspensioni on võetud, kui liikmesriigi õigus näeb ette, et — kohustus maksta töötajatele, keda puudutab maksejõuetu ettevõtte üleminek, täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel tulevikus vanaduspensioni, läheb põhimõtteliselt üle ettevõtte omandajale, — ettevõtte omandaja vastutab tulevaste pensioniõiguste eest sellises ulatuses, mille summa põhineb pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõttes töötatud ajal, — liikmesriigi õiguse kohaselt määratud maksejõuetuskindlustuse andja ei pea sellisel juhul vastutama tulevaste pensioniõiguste enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud osa eest ja — töötaja saab enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud tulevaste pensioniõiguste väärtusele vastavat summat nõuda võõrandaja maksejõuetusmenetluses?
3.

Kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas siis tuleb direktiivi 2001/23/EÜ artikli 3 lõike 4 punkti b tõlgendada nii, et vajalikud meetmed töötajate huvide kaitseks seoses nende vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel vanaduspensioni on võetud, kui liikmesriigi õigus näeb ette, et — kohustus maksta töötajatele, keda puudutab maksejõuetu ettevõtte üleminek, täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel tulevikus vanaduspensioni, läheb põhimõtteliselt üle ettevõtte omandajale, — ettevõtte omandaja vastutab tulevaste pensioniõiguste eest, mille summa tuleneb muu hulgas ettevõttes töötatud aja kestusest ja töötasust ajal, mil saabub pensioni saamise õiguse tekkimiseks vajalik sündmus, sellises ulatuses, milles need põhinevad pärast maksejõuetusmenetluse algatamist tööandaja juures töötatud ajal, — liikmesriigi õiguse kohaselt määratud maksejõuetuskindlustuse andja peab sellisel juhul vastutama tulevaste pensioniõiguste enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud osa eest, kui selle suurus arvutatakse töötasu põhjal, mille töötaja sai maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeval, ja — omandaja ega maksejõuetuskindlustuse andja ei vastuta pensioniõiguse suurenemise eest, mis tuleneb küll töötasu tõstmisest pärast maksejõuetusmenetluse algatamist, kuid enne seda kuupäeva ettevõttes töötatud aja eest, — töötaja saab aga seda oma pensioniõiguse väärtuselist vahet nõuda võõrandaja maksejõuetusmenetluses?
1.

Kas 18. märtsil 1999 sõlmitud ning nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT [1999,] L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), lisas toodud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta eesmärki ja kasulikku mõju kahjustab see, kui riigisiseseid õigusnorme, millega on raamkokkulepe üle võetud riigisisesesse õiguskorda, tõlgendatakse nii, et „järjestikuste“ tähtajaliste töölepingute määratlusest raamkokkuleppe klausli 1 ja klausli 5 punkti 2 tähenduses jääb välja töötajate tähtajaliste töölepingute automaatne pikenemine linna puhastusteenuste sektoris niisuguse sõnaselge riigisisese õigusnormi alusel nagu seaduse nr 4099/2012 artikkel 167 ning seda põhjendusega, et see ei kujuta endast uue tähtajalise lepingu sõlmimist kirjalikus vormis, vaid juba olemasoleva töölepingu kestuse pikendamist?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Kamenz (Saksamaa) 24. detsembril 2018 – MC versus ND

(Kohtuasi C-827/18)

(2019/C 103/12)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Kamenz

Põhikohtuasja pooled

Hageja: MC

Kostja: ND

Eelotsuse küsimus

Kas lähtudes 10. veebruari 2016. aasta notariaalsest ostulepingust, mille ese on Amtsgericht Kamenzi (Kamenzi esimese astme kohus) tööpiirkonnas asuvas Großröhrsdorfi külas paikneva korteriomandi ost, täpsemalt vastavalt notariaalse lepingu § -le 6 valduse ja kasutusõiguse 1. aprillil 2016 toimunud üleminekust hagejale, on vaidluse esemeks oleva põhinõude puhul summas 535 eurot, mille tasus asjaomase korteriomandi üürnik 1. aprillil 2016 üürina veel kostjale […], tegemist menetlusega Lugano konventsiooni (1) artikli 22 tähenduses, mille ese on kinnisvaraga seotud asjaõigusest tulenev makse või kinnisasja üüri- või rendi õigused, või tuleneb asja allumine Saksa kohtule mõnest muust Lugano konventsiooni sättest, või allub asi rahvusvahelise kohtualluvuse kohaselt Šveitsi kohtule, mille tööpiirkonnas on kostja elukoht (Lugano konventsiooni artikli 2 lõige 1 koosmõjus artikli 5 punktiga 1)?

(1) 30. oktoobri 2007. aasta tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ja neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon („Lugano II konventsioon“), ELT 2009, L 147, lk 5.
1.

Kuigi liikmesriikidel on õigus kontrollida, millal ettevõtjad on turgu valitsevas seisundis (mille korral on neil kindlad kohustused), siis kas 31. juuli 2005. aasta seadusandliku dekreedi nr 177 artikli 43 lõike 11 redaktsioon, mis kehtis vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal ning mille kohaselt „[e]ttevõtjad, kes saavad – sh tütar- või sidusettevõtjate kaudu – vastavalt 1. augusti 2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 259 artiklile 18 piiritletud elektroonilise side sektoris rohkem tulu kui 40 % selle sektori kogutulust, ei või saada terviklikus meediasüsteemis rohkem tulu kui 10 % selle süsteemi tulust“, on vastuolus Euroopa Liidu õigusega, eriti ELTL artiklis 63 sätestatud kapitali vaba liikumise põhimõttega; sama küsimus osas, kus see säte piirab kõnealuse sektori eelreguleeritavate turgudega – viidates elektroonilise side seadustiku (Codice delle comunicazioni elettroniche) artiklile 18 –, hoolimata üldisest kogemusest, et teave (mille paljusus on õigusnormi eesmärk) levib üha enam interneti, personaalarvutite ja mobiiltelefonide kasutamise teel, nii et võib osutuda ebamõistlikuks arvata eriti just mobiilside jaeteenused sellest sektorist välja lihtsalt põhjusel, et neid osutatakse täielikult konkurentsi tingimustes? Sama küsimus, arvestades ka asjaolu, et sideteenuste tagamise amet on just kõnealuse menetlusega seoses piiritlenud artikli 43 lõike 11 kohaselt elektroonilise side sektori, võttes arvesse ainult turge, mille kohta on alates elektroonilise side seadustiku jõustumisest ehk 2003. aastast kuni tänapäevani tehtud vähemalt üks analüüs, ning lähtudes tulu hindamisel viimasest asjakohasest kontrollimisest, mis toimus 2015. aastal.
ClientEarth’i 25. septembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 11. juuli 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-644/16: ClientEarth versus komisjon

(Kohtuasi C-612/18 P)

(2019/C 93/33)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: ClientEarth (esindajad: advocaat O. W. Brouwer, solicitor N. Frey, advocaat E. N. M. Raedts)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 11. juuli 2018. aasta otsus kohtuasjas T-644/16 (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) ja saata asi tagasi Üldkohtusse uueks arutamiseks;

— mõista menetluse kulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide: vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnorme ja menetlusnorme seoses argumendiga, mille kohaselt ei saa dokumentide avalikustamine nõrgendada komisjoni läbirääkimispositsiooni (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 34–51), kuna sellega:

— laiendatakse erandit teabele, mis ei ole konkreetselt seotud kavandatava rahvusvahelise lepinguga;

— kohaldatakse rahvusvaheliste suhetega seotud erandit, nõudmata konkreetset selgitust selle kohta, kuidas täpselt ja konkreetselt võib avalikustamine kahjustada rahvusvahelisi suhteid;

— asendatakse taotletud dokumentides sisalduv õiguslikku analüüsi käsitlev arutluskäik, ja

— moonutatakse tõendeid seoses läbirääkimiste seisuga vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal.

Teine väide: vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi seoses argumendiga, mille kohaselt ei kahjustata Euroopa Liidu strateegilisi eesmärke (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 52–53).

Kolmas väide: vaidlustatud kohtuotsuse kaalutlustest tulenevalt on rikutud menetlusnorme ja õigusnorme seoses argumendiga, mille kohaselt taotletud dokumentide avalikustamine pigem soosib kui kahjustab avalikku huvi seoses rahvusvaheliste suhetega (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 54–58).

Neljas väide: vaidlustatud kohtuotsuse kaalutlustest tulenevalt on rikutud õigusnorme ja menetlusnorme seoses argumendiga, mille kohaselt tähendab see, et dokumente ei avaldata seni, kuni „läbirääkimised on pooleli“, tegelikult seda, et avalikustamisest keeldutakse määramata ajaks (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 59–67).

Viies väide: vaidlustatud kohtuotsuse kaalutlustest tulenevalt on moonutatud Üldkohtule esitatud argumente seoses komisjoni argumendiga, mille kohaselt ei luba määrus dokumente avalikustada „seni, kuni Euroopa Kohtu seisukoht ei ole teada“ (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 68–69).

Kuues väide: vaidlustatud kohtuotsuse kaalutlustest tulenevalt on rikutud menetlusnorme seoses seitsmenda argumendiga, mille kohaselt ei saa avalikustamine sõltuda sellest, et kaubanduspartneritele kohaldatakse samu läbipaistvuse kohustusi (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 72–74).

Seitsmes väide: rikutud on õigusnormi, kuna dokumentidega osalise tutvumise hindamisel on rikutud määruse nr 1049/2001 (1) artikli 4 lõiget 6 (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 79–90).

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
C 93/26

ET

PAO Rosneft Oil Company, varem NK Rosneft OAO, RN-Shelf-Arctic OOO, AO RN-Shelf-Far East, varem RN-Shelf-Dalniy Vostok ZAO, RN-Exploration OOO, Tagulskoe OOO 23. novembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 13. septembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-715/14: PAO Rosneft jt versus nõukogu

(Kohtuasi C-732/18 P)

(2019/C 93/36)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: PAO Rosneft Oil Company, varem NK Rosneft OAO, RN-Shelf-Arctic OOO, AO RN-Shelf-Far East, varem RN-Shelf-Dalniy Vostok ZAO, RN-Exploration OOO, Tagulskoe OOO (esindaja: advocaat L. Van den Hende)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada kohtuotsus nende põhjenduste osas, mida käesolev apellatsioonkaebuse puudutab;

— teha asjas lõplik otsus või saata asi Üldkohtusse tagasi otsuse tegemiseks; ja

— mõista kohtukulud, sealhulgas Üldkohtu menetluse kulud, välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus puudutab vaidlusaluseid mittekonventsionaalseid nafta-piiranguid, vaidlusaluseid kapitalituru piiranguid ja vaidlusaluseid kohtulike nõuete piiranguid, nagu need on esitatud nõukogu määruses nr 833/2014 (1) ja/või nõukogu otsuses 2014/512/ÜVJP (2).

Apellandid esitavad seitse väidet:

Esimene väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et nõukogu on ELTL artiklit 296 järginud vaidlusaluste mittekonventsionaalsete nafta-piirangute vastuvõtmisel.

Teine väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et nõukogu on ELTL artiklit 296 järginud vaidlusaluste kapitalituru piirangute vastuvõtmisel.

Kolmas väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et esineb mõistlik seos vaidlusaluste mittekonventsionaalsete nafta-piirangute ja nendega taotletavate eesmärkide vahel.

Neljas väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et vaidlusalused mittekonventsionaalsed nafta-piirangud ei riku apellantide põhiõigust omandile ja põhiõigust ettevõtlusega tegeleda.

Viies väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et vaidlusalused kohtulike nõuete piirangud ei ole ebaproportsionaalsed ega riku muul viisil apellantide põhiõigust omandile.

Kuues väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et vaidlusalused kapitalituru piirangud on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ega riku apellantide põhiõigust ettevõtlusega tegeleda.

Seitsmes väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et vaidlusalused mittekonventsionaalsed nafta-piirangud ja vaidlusalused kapitalituru piirangud on põhjendatud ELi ja Venemaa vahelise partnerlus- ja koostöölepingu ning WTO üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe julgeolekueranditega.

(1) Nõukogu 31. juuli 2014. aasta määrus (EL) nr 833/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 229, lk 1).

(2) Nõukogu 31. juuli 2014. aasta otsus 2014/512/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 229, lk 13).
2.

Juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi sama õigusakt, mis käsitleb ühismaksustamise korda, ja täpsemalt sellest õigusaktist tulenev vertikaalse ühismaksustamise (valdusettevõtja ja selle otseste või kaudsete tütarettevõtjate vahel) ja horisontaalse ühismaksustamise korra (ühismaksustamisest välja jääva valdusettevõtja kahe või mitme residendist tütarettevõtja vahel) range eraldamine ning sellest tulenev kohustus lõpetada olemasolev vertikaalne ühismaksustamine enne, kui on võimalik luua horisontaalne konsolideerimisgrupp, ning seda juhul, — kui asjaomase liikmesriigi residendist ja selle riigi tasandil konsolideeriva valdusettevõtja (kes samal ajal on vaheastme tütarettevõtja teise liikmesriigi residendist põhiemaettevõtja suhtes) ja valdusettevõtja residentidest tütarettevõtjate vahel oli varem loodud vertikaalne konsolideerimisgrupp selleks, et korda saaks kohaldada hoolimata põhiemaettevõtja residentsusest teises liikmesriigis, arvestades, et asjaomase liikmesriigi õigusaktidega aktsepteeritakse üksnes vertikaalset ühismaksustamist, — kui asjaomase liikmesriigi konsolideeriva valdusettevõtja sõsarettevõtjad (kes on seega ka teise liikmesriigi residendist põhiemaettevõtja tütarettevõtjad) ei saa liituda olemasoleva ühismaksustamisega seetõttu, et vertikaalne ja horisontaalne ühismaksustamise kord on omavahel kokkusobimatud, ning — kui nimetatud sõsarettevõtjate lisamine kontserni äriühingute vahelisse tulemi konsolideerimisse nõuab olemasoleva vertikaalse ühismaksustamise lõpetamist – koos sellega seotud negatiivsete maksunduslike tagajärgedega liikmesriigi õiguses ette nähtud ühismaksustamise minimaalse kestuse mittejärgimise tõttu – ja uue horisontaalse konsolideerimisgrupi loomist, ehkki residendist konsolideeriv äriühing (mille tasandil ühismaksustatavate äriühingute tulemid konsolideeritakse) jääb samaks?
VTB Bank PAO, varem VTB Bank OAO 23. novembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 13. septembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-734/14: VTB Bank versus nõukogu

(Kohtuasi C-729/18 P)

(2019/C 93/35)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: VTB Bank PAO, varem VTB Bank OAO (esindajad: barrister M. Lester, QC, barrister J. Dawid, solicitor C. Claypoole, abogado J. Ruiz Calzado)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu. Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tunnistada VTB apellatsioonkaebus Üldkohtu otsuse peale vastuvõetavaks;

— otsustada, et piiravad aktid tuleb VTBd puudutavas osas tühistada;

— tunnistada õigusvastaseks/kohaldamatuks järgmised õigusnormid: nõukogu otsuse 2014/512/ÜVJP (1) artikkel 1, määruse nr 833/2014 (2) artikkel 5, nõukogu otsuse 2014/659/ÜVJP (3) artikkel 1, ja määruse nr 960/2014 (4) artikli 1 lõige 5;

— mõista VTB käesoleva apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetluse kulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide:

Üldkohus tegi vea määruse artikli 5 lõike 1 punkti a tõlgendamisel, kuna ta ei sedastanud, et tingimust, mille kohaselt asutusel on „konkreetsed volitused edendada Venemaa majanduse konkurentsivõimet, selle mitmekesistamist ja investeeringute soodustamist“, ei kohaldata VTB-le kui „olulisele krediidiasutusele“. Seetõttu on Üldkohus teinud vea, kuna ta sedastas, et nõukogu ei ole teinud ilmset hindamisviga oma järelduses, et VTB täitis määruse artikli 5 lõike 1 punkti a alusel loetellu kandmise tingimused.

Teine väide:

Üldkohus tegi vea, kui ta sedastas, et kriteeriumid, mille alusel VTB oli loetellu kantud otsuse artikli 1 alusel ja määruse artikli 5 lõike 1 punkti a alusel, olid sobivad ja proportsionaalsed, võttes arvesse piiravaid meetmeid kehtestavate aktide eesmärke.

Kolmas väide:

Üldkohus tegi vea, kui ta sedastas, et VTB-le kohaldatud piiravaid meetmeid kehtestavad aktid kujutasid endast proportsionaalset sekkumist VTB põhiõigustesse, mis on tagatud põhiõiguste harta artiklites 16 ja 17, ja Euroopa inimõiguste konventsiooni 1. protokolli artiklis 1, nii seoses piiravaid meetmeid kehtestanud aktides vastu võetud kriteeriumiga kui ka seoses otsusega kanda VTB loetellu nende kriteeriumide alusel.

(1) Nõukogu 31. juuli 2014. aasta otsus 2014/512/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 229, lk 13).

(2) Nõukogu 31. juuli 2014. aasta määrus (EL) nr 833/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 229, lk 1).

(3) Nõukogu 8. septembri 2014. aasta otsus 2014/659/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2014/512/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 271, lk 54).

(4) Nõukogu 8. septembri 2014. aasta määrus (EL) nr 960/2014, millega muudetakse määrust (EL) nr 833/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Venemaa tegevusega, mis destabiliseerib olukorda Ukrainas (ELT 2014, L 271, lk 3).
1.

Kas 2006. aasta käibemaksudirektiivi (1) artiklitega 184–187 on vastuolus riigisisene mahaarvamise korrigeerimist kapitalikaupade puhul reguleeriv kord, mis näeb ette mitme aasta peale jagatud korrigeerimise, mille puhul korrigeeritakse esmase kasutuselevõtu aastal — mis on ühtlasi korrigeerimise esimene aasta — kapitalikaubaga seoses esialgselt maha arvatud käibemaksu kogusummat ühekorraga, kui kapitalikauba esmasel kasutuselevõtul selgub, et esialgselt maha arvatud summa erineb summast, mida oli maksukohustuslasel lubatud maha arvata kapitalikauba tegeliku kasutamise alusel?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) 20. detsembril 2018 — JZ

(kohtuasi C-806/18)

(2019/C 122/09)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden

Põhikohtuasja pool

JZ

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigis kehtiv kuritöökoosseis, mille kohaselt on kriminaalkorras karistatav isik, kes viibib kolmanda riigi kodanikuna Madalmaade territooriumil pärast tema suhtes 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000) artikli 66a lõike 7 alusel sisenemiskeelu kohaldamist, kui liikmesriigi õiguse kohaselt on tuvastatud ka see, et välismaalane ei viibi Madalmaades seaduslikult ja et direktiivis 2008/115/EÜ sätestatud tagasisaatmismenetluse etapid on läbitud, kuid tegelikku tagasisaatmist ei ole toimunud, on kooskõlas liidu õigusega, eeskätt Euroopa Liidu Kohtu 26. juuli 2017. aasta otsusega Ouhrami (C-225/16, ECLI:EU:C:2017:590, punkt 49), mille kohaselt avalduvad direktiivi 2008/115/EÜ (1) artiklis 11 reguleeritud sisenemiskeelu „õiguslikud tagajärjed“ alles alates kuupäevast, mil välismaalane pöördub tagasi oma päritoluriiki või mõnda muusse kolmandasse riiki?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98).
1.

Kas liidu õigust ja eelkõige Århusi konventsiooni (1) artikli 9 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et kohtusse pöördumise õigus on üldsuse jaoks (public) (igaüks) täielikult välistatud, kui tegemist ei ole asjaomase üldsusega (public concerned) (asjaosaline)?
3.

Juhul kui teisele küsimusele vastatakse nii, et kulusid, mida on (näiteks tasaarvestuse teel) teinud kolmas isik, ei saa pidada määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses kuludeks, mida on tegelikult teinud abi saaja: (a) Kas rakendustava, mille puhul on abi andja pidanud kolmandate isikute sissemakseid süstemaatiliselt kuludeks, mida on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses tegelikult teinud abi saaja, tähendab, et abi saajal ei olnud võimalik avastada, et abi andja on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõiget 1 vääralt tõlgendanud, millest tulenevalt on tal õigus talle antud abile, ja (b) kas sellisel juhul tuleb kolmandate isikute sissemaksed arvata kulude hulka, mida on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses tegelikult teinud abi saaja (millest tulenevalt on määratav abisumma suurem), või (c) tuleb õiguspärase ootuse ja/või õiguskindluse põhimõtteid arvestades alusetult antud abi tagasinõudmisest loobuda? (d) Kas küsimusele tuleb vastata teisiti, kui abi andja annab abi ettemaksena, nagu käesoleval juhul?