ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mõistet „müüja“ direktiivi 1999/44 tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka kauplejat, kes tegutseb eraisiku arvel vahendajana, kes ei ole teavitanud ostjast tarbijat nõuetekohaselt asjaolust, et müüdava kauba omanik on eraisik; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes arvesse kõiki käesoleva asja asjaolusid. Eeltoodud tõlgendus ei olene sellest, kas vahendaja sai enda tegevuse eest tasu või mitte.

Nimelt on direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punktis c piiritletud nende isikute ring, kelle vastu võib tarbija maksma panna talle direktiivist tulenevaid õigusi. Järelikult peab tarbija selleks, et kasutada talle selle direktiiviga antud kaitset, teadma, kes on müüja ning eelkõige, kas tegemist on eraisiku või kauplejaga.

Seega tuleb niisugustel asjaoludel, kus tarbijal võib kergesti tekkida eksimus müügitehingu tingimuste osas, tagada talle tugevam kaitse. Järelikult peab esinema võimalus panna direktiivis 1999/44 ette nähtud müüja vastutus vahendajale, kes tekitab tarbijaga suheldes võimaluse segaduseks tarbija arusaamades, lastes viimasel uskuda, et ettevõtja on müüdava kauba omanik.

Siseriiklik kohus peab kontrollima, kas kauplejat saab pidada „müüjaks“ direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses, kui tarbijat ei ole nõuetekohaselt teavitatud sellest, et kaupleja näol ei olnud tegemist asjaomase kauba omanikuga. Selleks, et teha kindlaks, kas tarbija oleks võinud aru saada, et vahendaja tegutseb eraisiku arvel, võivad eelkõige tähtsust omada vahendaja osaluse ulatus ja tema tehtud pingutuste suurus asja müümisel, see, kuidas kaupa tarbijale esitleti ja tarbija enda käitumine.

(vt punktid 37, 41, 44, 45 ja resolutsioon)
Kuigi Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet möönis, et vaidlusaluse otsusega rahuldas ameti esimene apellatsioonikoda osaliselt LG „ripatskaebuse“ määruse nr 216/96, mis näeb ette siseturu harmoneerimisameti apellatsioonikomisjonide protseduurireeglid (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (muudetud), artikli 8 lõike 3 tähenduses, ilma et ta oleks eelnevalt võimaldanud hagejal esitada selle kohta oma märkusi, ja rikkus seega määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 63 lõikes 2 ja artikli 75 teises lauses sätestatud võistlevuse põhimõtet, on siiski ilmne, et kuivõrd hageja sellele asjaolule Üldkohtu menetluses mingil viisil vastu ei vaielnud ega vähimalgi määral ei kritiseerinud analüüsi, mille tulemusel apellatsioonikoda „ripatskaebuse“ rahuldas, ei saa Üldkohtule ette heita, et ta seda rikkumist omal algatusel ei käsitlenud.

(vt punkt 45)
Kui apellatsioonkaebuses esitatud nõuded ei ole sõnaselgelt suunatud vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni teatud osa vastu, vaid pigem teatud põhjenduste vastu, millest Üldkohus resolutsioonis lähtus, on apellatsioonkaebus siiski vastuvõetav, kui selles palutakse osaliselt tühistada Üldkohtu otsus, nagu see on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioonis, ning kui esitatud nõuete sõnastuses esinevad vormipuudused ei takista Euroopa Kohtul õiguspärasuse kontrolli teostada.

Arvestades, kui keeruline on Süürias valitseva sõjaolukorra tõttu nõukogul tõendeid esitada, täidab nõukogu temal lasuva tõendamiskoormise, kui ta viitab liidu kohtus piisavalt konkreetsete, täpsete ja ühtelangevate kaudsete tõendite kogumile, mis võimaldavad tõendada küllaldase seose olemasolu selle isiku, keda rahaliste vahendite külmutamise meede puudutab, ja Süüria režiimi vahel.

Seega, arvestades nende tõendite konteksti, millele nõukogu tugineb, võis Üldkohus õigusega asuda seisukohale, et apellandi seisund Süüria majanduselus ja tema endised või praegused olulised ametikohad Homsi linna kaubandus‑ ja tööstuskojas ning Süüria kaubanduskodade liidu juhtkonnas kujutavad endast piisavalt konkreetsete, täpsete ja ühtelangevate kaudsete tõendite kogumit, mis võimaldavad tõendada, et apellant toetab Süüria režiimi majanduslikult või saab sellest režiimist kasu. Ei saa välistada, et muud piisavalt konkreetsed ja täpsed kaudsed tõendid võivad kahtluse alla seada selle, et apellant tegelikult majanduslikult toetas seda režiimi või sai sellest kasu.

Mis puudutab Üldkohtu kohustust analüüsida tõendeid mitte eraldi, vaid kontekstis, millesse need kuuluvad, siis see ei keela Üldkohtul analüüsida ükshaaval apellandi erinevate väidete tõelevastavust, tingimusel, et iga väite analüüsimisel ja väidete kogumi igakülgsel hindamisel võetakse arvesse konteksti, mis seisneb Süüria erilises olukorras.

Sellest järeldub, et kuivõrd Üldkohus kontrollis, kas on põhjendatud isiku kandmine nende isikute ja üksuste loeteludesse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, kaudsete tõendite kogumi alusel, mis puudutavad selle isiku olukorda, ülesandeid ja suhteid Süüria režiimi kontekstis ning mida asjaomane isik ei ole ümber lükanud, ei saa vaidlustatud kohtuotsuses sisalduv viide kõnealuse režiimi toetamise eeldusele – samas kui Üldkohtus vaidlustatud õigusaktides, mis käsitlevad Süürias valitseva olukorra tõttu võetud piiravaid meetmeid, ei ole sellist eeldust ette nähtud – mõjutada vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasust, kuna Üldkohtu järeldustest nähtub, et ta kontrollis õiguslikult piisavalt, kas selle isiku loeteludesse kandmiseks oli olemas piisavalt kindel faktiline alus.

(vt punktid 61, 62, 65, 79, 80 ja 82)
2.

Mõista kohtukulud välja Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG-lt, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG-lt, Deutsche Saatveredelung AG-lt, Ernst Benary, Samenzucht GmbH-lt, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH-lt, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG-lt, Klemm+ Sohn GmbH & Co. KG-lt, KWS Saat AG-lt, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG-lt, Nordsaat Saatzuchts GmbH-lt, M. Peter Franck-Oberaspach-ilt, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH-lt, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG-lt, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG-lt, Strube Research GmbH & Co. KG-lt, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR-ilt, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG-lt, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV-lt, Agriom BV-lt, Agrisemen BV-lt, Anthura BV, Barenbrug Holding BV-lt, De Bolster BV-lt, Evanthia BV-lt, Gebr. Vletter & Den Haan VOF-ilt, Hilverda Kooij BV-lt, Holland-Select BV-lt, Könst Breeding BV-lt, Koninklijke Van Zanten BV-lt, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV-lt, Kwekerij de Wester-Bouwing BV-lt, Limgroup BV-lt ja Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV-lt.
Määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et kui lahendada tuleb hagi, milles nõutakse kahju hüvitamist seetõttu, et rikutud on väljaspool valikturustusvõrku müümise keeldu sel viisil, et erinevates liikmesriikides käitatavatel veebisaitidel on pakutud sellesse võrku kuuluvaid tooteid, siis tuleb selles sättes ette nähtud kohtualluvuse määramisel käsitada paigana, kus kahjustav sündmus on toimunud, selle liikmesriigi territooriumi, kes kaitseb asjaomast müügikeeldu kõnealuse hagi abil ja kelle territooriumil toimus hageja väitel tema müügi vähenemine.

Kõigepealt sõltub risk, et kahju tekib konkreetses liikmesriigis, nimelt sellest, kas väidetavalt rikutud õigus on selles liikmesriigis kaitstud. Seega, kui liikmesriik, mille kohtusse pöörduti, pakub kaitset vaid oma territooriumil, siis on see kohus pädev tuvastama vaid selle liikmesriigi territooriumil tekitatud kahju. Kui veebisaidi kaudu rikutakse valikturustusvõrgu tingimusi, siis kahju, millele turustaja võib tugineda, seisneb tema müügimahu vähenemises võrgutingimuste rikkumise tagajärjel müüdud kauba tõttu ning sellest tulenevas saamata jäänud tulus. Asjaolu, et veebisaidid, millel valikturustuse õigusega hõlmatud tooteid pakutakse, on välismaise päritoluga, ei oma selles osas tähtsust, kuna teises liikmesriigis toime pandud tegu on põhjustanud või võib põhjustada väidetava kahju selle kohtu tööpiirkonnas, mille poole on pöördutud; seda peab kontrollima riigisisene kohus.

(vt punktid 30, 31, 33–35 ja resolutsioon)
Direktiivi 2000/26 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning direktiivide 73/239 ja 88/357 muutmise kohta (neljas liikluskindlustuse direktiiv) (muudetud direktiiviga 2005/14) artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et see ei pane liikmesriikidele kohustust näha ette, et kõnealuse artikli järgi nõuete lahendamiseks määratud vastutava esindaja võiks kaevata tema esindatava kindlustusandja asemel selle liikmesriigi kohtusse, kellele on esitatud kahju hüvitamise hagi, mille on esitanud direktiivi 2000/26 artikli 1 kohaldamisalasse kuuluv kahju kannatanud isik.

Kindlustusandjate esindamine, nii nagu see on ette nähtud direktiivi 2000/26 artikli 4 lõikes 5, ilma et see saaks seada kahtluse alla rahvusvahelise eraõiguse sätete järgimist, hõlmab liidu seadusandja tahte kohaselt tõepoolest esindamist, mis peab võimaldama kannatanul tõhusalt esitada siseriiklikus kohtus kahju hüvitamise hagi. Selles kontekstis kuulub nende piisavate volituste hulka, mis peavad nõuete lahendamise eest vastutaval esindajal olema, esindusõigus võtta vastu kohtudokumente. Samas ei nähtu direktiivi 2000/26 ettevalmistavatest materjalidest ega põhjendustest, et liidu seadusandja kavatsus oleks olnud laiendada seda volitust selliselt, et kahju kannatanud isikud võiksid esitada nende elukohariigi siseriiklikku kohtusse vastutava isiku kindlustusandja esindaja vastu hagi, et saada kindlustusandjalt hüvitist.

(vt punktid 33, 35, 39 ja resolutsioon)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 koostoimes keskkonnainfo kättesaadavuse ja keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni artikli 9 lõigetega 2 ja 4 tuleb osas, milles see näeb õigusemõistmisele laiaulatuslikku juurdepääsu tagavatel tingimustel ette õiguse selliste õiguste tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on konventsiooni artikli 2 lõikes 5 sätestatud nõuetele vastaval keskkonnakaitseorganisatsioonil tulenevalt liidu õigusest, antud juhul direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (muudetud direktiiviga 2006/105) artikli 6 lõikest 3 koostoimes Århusi konventsiooni artikli 6 lõike 1 punktiga b, tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui tõlgendada siseriiklikke menetlusnorme nii, et kaebust, mis on esitatud otsuse peale mitte anda keskkonnakaitseorganisatsioonile menetlusosalise staatust haldusmenetluses, milles taotletakse loa saamist direktiivi 92/43 (muudetud direktiiviga 2006/105) alusel kaitstud alal teostatavale projektile, ei pea tingimata läbi vaatama ajal, kui on käimas see haldusmenetlus, mille võib lõpetada enne kohtu lõplikku otsust menetlusosalise staatuse kohta, ning kaebus jäetakse automaatselt läbi vaatamata niipea, kui sellele projektile on luba antud, mistõttu peab keskkonnakaitseorganisatsioon kasutama muud õiguskaitsevahendit menetlusosalise staatuse saamiseks ja pädevate siseriiklike asutuste poolt direktiivi artikli 6 lõikest 3 tulenevate kohustuste täitmise kohtulikuks kontrollimiseks.

(vt punkt 73 ja resolutsioon)
Nähes ette, et 35 aasta vanused isikud ei või puudutatud liikmesriigi autonoomse piirkonna politseiüksuses tööle asuda, mõjutab selline siseriiklik õigusnorm nende isikute töölevõtmise tingimusi. Järelikult tuleb niisugust sätet käsitada nii, et sellega kehtestatakse avalikus sektoris tööle saamise tingimused direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses ning see kuulub seega selle kohaldamisalasse.

Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõiget 2 koostoimes sama direktiivi artikli 4 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis sätestab, et kandidaadid politseiüksuse politseiniku ametikohale, kes täidavad operatiiv- või täitevülesandeid, peavad olema alla 35aastased

See säte kehtestab seega erineva kohtlemise vanuse alusel direktiivi 2000/78 artikli 1 ja artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses. Spetsiifiline füüsiline võimekus on aga vanusega seotud omadus ning isikute ja vara kaitse, õigusrikkujate kinnipidamine ja vahi all hoidmine ning preventiivne patrullimine võivad nõuda füüsilise jõu kasutamist. Nende ülesannete laad eeldab erilist füüsilist võimekust, sest nende ülesannete täitmisel võivad füüsilised häired tuua endaga kaasa tõsiseid tagajärgi mitte üksnes politseinikele endile ja kolmandatele isikutele, vaid ka avaliku korra säilitamisele. Sellest tuleneb, et erilise füüsilise võimekuse omamise nõuet, et suuta täita puudutatud liikmesriigi autonoomse piirkonna kolme põhilist ülesannet, see tähendab isikute ja vara kaitsmine, igaühe õiguste ja vabaduste vaba kasutamise tagamine ja kodanike julgeoleku tagamine, võib käsitada olulise ja määrava kutsenõudena direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 tähenduses, mis on vajalik põhikohtuasjas kõne all oleval kutsealal tegutsemiseks.

Lisaks võib niisugust siseriiklikku õigusnormi pidada esiteks asjakohaseks, et saavutada eesmärk tagada asjaomase politseiteenistuse toimevõime ja nõuetekohane toimimine, ning teiseks selliseks, mis ei lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Vaadeldava autonoomse piirkonna politseiteenistuse toimimises tõrgete kartuses on välistatud, et töölevõtmise konkursil võiks alternatiivseks vähem piiravaks meetmeks olla füüsiliselt suuri eeldusi nõudvate katsete korraldamine, millega kandidaate välja jätta. Nimetatud eesmärk nõuab tegelikult seda, et rahuldava vanusepüramiidi loomiseks nähtaks erilise füüsilise võimekuse omamine ette mitte staatiliselt töölevõtmise konkursi eksamite ajal, vaid dünaamiliselt, võttes arvesse aastaid, mille vältel peab politseinik pärast töölevõtmist teenistuses olema.

(vt punktid 30, 34–36, 47, 48, 50 ja resolutsioon)
Võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingut – mille järgi on tarbija kohustatud tasuma inkassofirma kulud, mida ei olnud esialgses krediidilepingus ette nähtud – ei saa pidada direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti j tähenduses lepinguks, mis on seotud võla „tasuta“ ajatamisega.

Tarbijakrediidilepinguid käsitleva direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti f ja artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et inkassofirmat, kes sõlmib krediidiandja nimel võla osamaksete kaupa tagasimaksmise lepingu, kuid kes tegutseb krediidivahendajana vaid kõrvaltegevusena – mille kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne –, tuleb pidada „krediidivahendajaks“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti f tähenduses ning tema suhtes ei kehti direktiivi artiklite 5 ja 6 alusel tarbijale lepingueelse teabe andmise kohustus.

Esiteks, artikli 3 punkti f kohaselt on „krediidivahendaja“ füüsiline või juriidiline isik, kes ei tegutse krediidiandjana ning kes teeb rahalises või muus kokkulepitud majanduslikku kasu andvas vormis tasu eest oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuse raames järgmist: esitleb või pakub tarbijatele krediidilepinguid, abistab tarbijaid, tehes krediidilepingutega seotud ettevalmistavat tööd, või sõlmib tarbijatega krediidilepinguid krediidiandja nimel. Inkassofirmat, kes tegutseb krediidiandja nimel, et sõlmida tagasimaksmata võla osamaksete kaupa tagasimaksmise leping, millega tarbija võtab endale kohustuse maksta tagasi krediidi kogusumma ning tasuda viivised ja kulud, tuleb järelikult pidada „krediidivahendajaks“ selle sätte tähenduses.

Teiseks, üldjuhul kehtib sellise krediidivahendaja suhtes tarbijale lepingueelse teabe andmise kohustus, mis on ette nähtud direktiivi artiklites 5 ja 6. Direktiivi 2008/48 artikli 7 esimese lause kohaselt ei kohaldata seda kohustust siiski tarnijate ja teenuseosutajate suhtes, kes tegutsevad krediidivahendajatena kõrvaltegevusena. Selle kohta on direktiivi põhjenduses 24 märgitud, et krediidi vahendamise võib lugeda tarnija või teenuseosutaja kõrvaltegevusalaks, kui krediidi vahendamine ei ole tema kaubandus-, äri- või kutsetegevuse põhieesmärk. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas juhtumi kõiki asjaolusid, eelkõige asjaomase krediidivahendaja tegevuse põhieesmärki arvestades saab asuda seisukohale, et ta tegutseb krediidivahendajana kõrvaltegevusena direktiivi artikli 7 esimese lause tähenduses.

(vt punktid 43, 44, 46–48 ja 53 ning resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuuluvad selle liikmesriigi õigusnormid, kelle territooriumil maksejõuetusmenetlus on algatatud, mis näevad selles menetluses mitteosalenud võlausaldaja suhtes ette, et ta kaotab õiguse nõuda nõue sisse teises liikmesriigis, või et selle nõude täitemenetlus teises liikmesriigis peatatakse.

Määruse nr 1346/2000 artikli 4 lõikest 1 tuleneb, et kui selles määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse maksejõuetusmenetluse ja selle mõju suhtes menetluse algatanud riigi seadust (lex fori concursus). Kuigi selles osas vastab tõele, et määruse nr 1346/2000 artikli 4 lõige 2, mis sisaldab lex fori concursus’e kohaldamisalasse kuuluvate teemade loetelu, ei maini konkreetselt võlausaldajaid, kes maksejõuetusmenetluses ei osalenud, ning seega asjaomase menetluse või selle lõpetamise mõju niisuguste võlausaldajate õigustele, ei ole sellegipoolest kahtlust, et ka seda mõju tuleb hinnata kõnealuse lex fori concursus’e alusel. Tõlgendus, mille kohaselt määrab lex fori concursus kindlaks maksejõuetusmenetluse – eelkõige kompromissiga – lõpetamise mõju ja võlausaldajate õigused lõpetamise järel, kuid ei määra kindlaks mõju selles menetluses mitteosalenud võlausaldajate õigustele, võib tõsiselt kahjustada nimetatud menetluse tõhusust.

Kuna registreerimata nõuete kaotamine on põhimõtteliselt lubatud, siis peaks määrus nr 1346/2000 a fortiori lubama ka lex fori concursus’e normi, mis pelgalt peatab nende nõuete täitemenetluse. Sellega seoses ei ole tähtsust sellel, et nõue, mida nõutakse täitemenetluse teel sisse mõnes muus liikmesriigis kui riik, kelle territooriumil maksejõuetusmenetlus on algatatud, on maksunõue. Määruse nr 1346/2000 sätted ei anna nimelt muude liikmesriikide maksuhaldurite kui menetluse algatanud riik nõuetele eelisseisundit selles mõttes, et neid saaks sisse nõuda täitemenetluse teel isegi pärast maksejõuetusmenetluse algatamist.

(vt punktid 17, 20, 22, 29, 36, 40, 41 ja resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Kohtuasi C-316/15

Timothy Martin Hemming jt

versus

Westminster City Council

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom)

Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – Direktiiv 2006/123/EÜ – Artikli 13 lõige 2 – Autoriseerimismenetlused – Mõiste „kulud, mis tekivad“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 16. november 2016

Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Autoriseerimisskeem – Tasu maksmise nõue – Tasu osa, mis on seotud asjaomase loasüsteemi haldamise ja täitmise tagamise kuludega – Lubamatus – Osa, mis kuulub loataotluse rahuldamata jätmise korral tagastamisele – Mõju puudumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, artikli 13 lõige 2)

Direktiivi 2006/123 teenuste kohta siseturul artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus nõue, mille kohaselt loa või selle pikendamise taotluse esitamise eest tuleb maksta tasu, millest üks osa on seotud asjaomase loasüsteemi haldamise ja täitmise tagamise kuludega, isegi kui see osa tagastatakse taotluse rahuldamata jätmise korral.

Asjaolu, et taotleja saab tasu, mida ta pidi maksma, loataotluse rahuldamata jätmise korral tagasi, ei mõjuta vastust küsimusele, kas tegemist on kuluga direktiivi artikli 13 lõike 2 tähenduses. Tasu maksmise nõue on nimelt rahaline kohustus ja seega kulu, mida taotleja peab kandma, et tema taotlust menetletaks, sõltumata sellest, et summa võidakse taotluse rahuldamata jätmise korral hiljem tagastada.

Selleks et olla kooskõlas direktiivi artikli 13 lõikega 2, peavad asjaomased kulud olema mõistlikud ja proportsionaalsed autoriseerimismenetluste kuludega ega või olla nendest suuremad. Rahaliste kohustuste suuruse arvutamisel võib liikmesriik lisaks materjali- ja personalikuludele, mis on otseselt seotud menetluste läbiviimisega, mille eest seda tasu maksta tuleb, arvesse võtta ka pädeva asutuse üldiste halduskulude seda osa, mis kulub nimetatud menetluste läbiviimisele.

Arvessevõetavad kulud ei või sisaldada kulusid, mis johtuvad asutuse üldisest tegevusest järelevalve alal, sest esiteks viitab direktiivi 2006/123 artikli 13 lõige 2 üksnes „menetluste kuludele“ ja teiseks järgib eesmärki hõlbustada teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu. Nõue, mille kohaselt asjaomase loasüsteemi haldamise ja täitmise tagamise kulud, sealhulgas ilma loata tegutsejate tuvastamise ja karistamise kulud tuleb tasuda ettemaksuna, ei aita aga seda eesmärki täita.

(vt punktid 28, 29, 31–34 ja resolutsioon)
Määruse nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis‑ ja tervisealaste väidete kohta, muudetud määrusega nr 107/2008, artikli 28 lõike 2 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et nimetatud säte on kohaldatav olukorrale, kus teatavat kaubamärki või marginimetust kandvat toitu turustati enne 1. jaanuari 2005 kui ravimit, ning pärast seda kuupäeva turustatakse samade materiaalsete omadustega ja sama kaubamärgi või marginimetuse all kui toitu.

Määruse nr 1924/2006 artikli 28 lõige 2 hõlmab tooteid, mis kannavad kaubamärki või marginimetust, mida tuleb tõlgendada toitumis‑ või tervisealase väitena kõnealuse määruse tähenduses. Siinkohal tuleb märkida, et sõna „toode“ tuleb nimetatud sätte tähenduses mõista nii, et see hõlmab „toitu“ määruse nr 1924/2006 tähenduses. Neil asjaoludel tuleb määruse nr 1924/2006 artikli 28 lõiget 2 mõista nii, et selles viidatakse üksnes toidule, mis kannab kaubamärki või marginimetust, mida tuleb käsitada kui toitumis‑ või tervisealast väidet kõnealuse määruse tähenduses. Samas aga on nimetatud säte kohaldatav üksnes toodetele, mis kannavad enne 1. jaanuari 2005„olemas olnud“ kaubamärki või marginimetust. Arvestades sätte sõnastust, tuleb sõnu „olemas olnud“ mõista nii, et need tooted pidid juba enne seda kuupäeva omama samu materiaalseid omadusi ning kandma sama kaubamärki või marginimetust. Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja asjaolud on sellised.

(vt punktid 31, 37, 39, 46–48 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/42 teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 3 lõikest 3, koostoimes põhjendusega 10, tuleneb, et kavadele ja programmidele, mis määravad kindlaks väikese piirkonna kasutamise kohalikul tasandil, peavad asjaomase liikmesriigi pädevad ametiasutused tegema eelneva kontrolli, mille eesmärk on teha kindlaks, kas konkreetsel kaval või programmil on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju, ning et need ametiasutused peavad seejärel kohustuslikus korras viima läbi selle kava või programmi keskkonnamõju hindamise selle direktiivi alusel, kui nad on jõudnud järeldusele, et nimetatud kaval või programmil on tõenäoliselt niisugune keskkonnamõju.

Kuna see direktiiv ei välista ühegi kava või programmi, millel on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju, keskkonnamõju hindamist selle direktiivi alusel, siis lähtub see säte nimetatud direktiiviga taotletud eesmärgist tagada keskkonnakaitse kõrge tase. Selles osas on liikmesriikide ülesanne võtta oma pädevuse piires kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et kõikide kavade või programmide suhtes, millel võib olla oluline keskkonnamõju direktiivi 2001/42 tähenduses, viidaks enne nende vastuvõtmist läbi keskkonnamõju hindamine selles direktiivis sätestatud menetluseeskirjade ja kriteeriumide kohaselt. Igal juhul ei tingi direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 3 kehtetust üksnes oht, et siseriiklikud ametiasutused võiksid oma tegevusega hoiduda kõrvale selle direktiivi kohaldamisest.

Järelikult ei ilmne käesolevas asjas, et parlament ja nõukogu oleksid direktiivi 2001/42 artikli 3 lõiget 3 vastu võttes teinud ELTL artikli 191 seisukohast ilmse kaalutlusvea. Seetõttu ei nähtu nimetatud sättest ühtegi asjaolu, mis mõjutaks selle kehtivust ELTL artikli 191 seisukohast. Siit järeldub, et ei esinenud ka ühtegi asjaolu, mis mõjutaks selle kehtivust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 37 seisukohast.

(vt punktid 50, 56, 58–60, 63 ja 64 ning resolutsiooni punkt 1)