ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑302/17

PPC Power a.s.

versus

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

ja

Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Krajský súd v Bratislave)

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 2003/87/EÜ – Kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise süsteem – Eesmärgid – Lubatud heitkoguse ühikute tasuta eraldamine – Liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt üleantud ja kasutamata lubatud heitkoguse ühikud maksustatakse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 12. aprilli 2018. aasta otsus

Keskkond – Õhusaaste – Direktiiv 2003/87 – Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem – Heitkoguste eraldamise meetod – Lubatud heitkoguse ühikute tasuta eraldamine – Põhimõte – Ulatus – Liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt üleantud ja kasutamata lubatud heitkoguse ühikute väärtus maksustatakse 80% määraga – Lubamatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/87, põhjendused 5 ja 20 ning artiklid 1 ja 10)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all käesolevas põhikohtuasjas ja millega maksustatakse 80% määraga niisuguste tasuta eraldatud kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikute väärtus, mida kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise süsteemi kuuluvad ettevõtjad on müünud või mis on jäetud kasutamata.

Muutes lubatud heitkoguse ühikud majanduslikust aspektist sisuliselt täiesti väärtusetuteks, toob kõnealune maks kaasa lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise süsteemi aluseks olevate stiimulite vähendamise või olematuks muutmise ja seega kaotab ära stiimulid, mille eesmärk oli edendada kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist. Kuna ettevõtjad on jäetud sel moel ilma 80% lubatud heitkoguse ühikute väärtusest, kaotavad nad sisuliselt kõik põhjused heitkoguste vähendamismeetmetesse investeerimiseks, mis võimaldas neil saada kasu kasutamata lubatud heitkoguse ühikute müügist.

Niisiis tuleb asuda seisukohale, et sellise maksu tagajärg on direktiivi 2003/87 artiklis 10 ette nähtud lubatud heitkoguse ühikute tasuta eraldamise põhimõtte neutraliseerimine ja selle direktiiviga taotletavate eesmärkide kahjustamine.

(vt punktid 27–29 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 63 ja 65 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud, et kõnealuse riigi territooriumile sisse toodava või sealt välja viidava suure koguse sularaha deklareerimise kohustuse täitmata jätmise eest karistatakse rahatrahviga, mis võib ulatuda kuni kahekordse deklareerimata summani.

Sellega seoses tuleb tuletada meelde, et Euroopa Kohus on otsustanud, et ehkki määruse nr 1889/2005 artikli 9 lõike 1 kohaselt on liikmesriikidel kaalutlusruum karistuste valikul, mida nad kohaldavad sama määruse artiklis 3 ette nähtud deklareerimiskohustuse täitmise tagamiseks, ei ole rahatrahv, mille summa vastab 60 % deklareerimata jäetud sularaha summast, kui see summa ületab 50000 eurot, asjaomase rikkumise laadi arvestades proportsionaalne. Nimelt on Euroopa Kohus leidnud, selline rahatrahv läheb kaugemale sellest, mis on kohustuse täitmise tagamiseks ja määrusega seatud eesmärkide saavutamiseks vajalik, kuna selle määruse artiklis 9 ette nähtud karistuse eesmärk ei ole karistamine võimalike pettuste või ebaseaduslike tegude, vaid üksnes nimetatud kohustuse rikkumise eest (vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Chmielewski, C‑255/14, EU:C:2015:475, punktid 29–31).

Lisaks, isegi kui vastava rahatrahvi arvutamisel võetakse arvesse teatavaid raskendavaid asjaolusid, tingimusel, et need vastavad proportsionaalsuse põhimõttele, läheb asjaolu, et trahvi maksimaalne summa võib ulatuda deklareerimata jäetud sularaha kahekordse summani ning et igal juhul – nagu käesolevas asjas – võib rahatrahvi määrata summas, mis vastab peaaegu 100 % vastavast summast, kaugemale sellest, mis on deklareerimiskohustuse täitmise tagamiseks vajalik.

(vt punktid 43, 45, 46 ja resolutsioon)
Põhjendamiskohustus ei nõua, et liidu kohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluspoolte kõikidest arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et see võimaldab huvitatud isikutel teada saada põhjused, mille tõttu kohus nende argumentidega ei nõustunud.

Sellega seoses, mis puudutab otsust, milles Euroopa Kohus leiab, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta ei lükanud apellandi esitatud asjaoludest hoolimata ümber eeldust, et viimane avaldab tütarettevõtjale otsustavat mõju, ja täitis seega oma põhjendamiskohustuse, on põhjendamiskohustuse täitmiseks piisav, kui Euroopa Kohus tõstab esile õigusliku põhimõtte, mille alusel ta leiab, et Üldkohus võis põhjendatult asuda seisukohale, et viidatud asjaolud ei olnud sellised, mis oleksid kõnealuse eelduse ümber lükanud.

(vt punktid 26 ja 27)
Kohtuasi C‑332/17

Starman AS

versus

Tarbijakaitseamet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Riigikohus)

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikkel 21 – Tarbijalepingud – Telefonikõned – Telekommunikatsiooniteenuste osutaja praktika pakkuda oma lepingulistele klientidele põhitariifist kõrgema hinnaga klienditoe lühinumbrit

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 13. septembri 2018. aasta otsus

Tarbijakaitse – Tarbijalepingud – Direktiiv 2011/83 – Telefonikõned – Mitme telefoniliini haldamine kaupleja poolt selleks, et tarbija saaks seoses sõlmitud lepinguga kauplejaga ühendust võtta – Telefoniliinid, millele saab helistada lühinumbril või lauatelefoninumbril – Põhitariifist kõrgem hind lühinumbrile tehtud kõne eest – Lubamatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/83, artikli 21 punkt a esimene lõik)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 21 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et juhul, kui kaupleja on kõigile oma klientidele teinud kättesaadavaks ühe või mitu põhitariifist kõrgema tariifiga lühinumbrit, maksavad kauplejaga lepingu sõlminud tarbijad, kes võtavad kauplejaga telefoni teel ühendust seoses sõlmitud lepinguga, põhitariifist kõrgemat hinda.

Seda tõlgendust ei muuda asjaolu, et kaupleja informeerib tarbijat arusaadaval ja lihtsalt kättesaadaval viisil ka põhitariifiga telefoninumbri olemasolust. Nimelt ei vabasta selline informeerimine kauplejat kohustusest mitte nõuda temaga lepingu sõlminud tarbijalt põhitariifist kõrgemat hinda, kui tarbija võtab temaga telefoni teel ühendust seoses sõlmitud lepinguga.

Seda tõlgendust ei mõjuta ka asjaolu, et tarbija kasutab kauplejaga ühenduse võtmiseks põhitariifist kõrgema tariifiga lühinumbrit omal vabal tahtel. Direktiivi 2011/83 artiklite 21 ja 25 koostoimes tõlgendamisest tuleneb, et tarbija ei saa loobuda vabatahtlikult õigustest, mis on talle selle direktiiviga antud, ja maksta kauplejaga telefoni teel ühenduse võtmisel põhitariifist kõrgemat hinda.

(vt punktid 31–33 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑478/17

IQ

versus

JP

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul Cluj)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades – Määrus (EÜ) nr 2201/2003 – Artikkel 15 – Kohtuasja üleviimine kohtusse, kus on asja arutamiseks paremad võimalused – Kohaldamisala – Artikkel 19 – Samal ajal pooleli olevad kohtuasjad (lis pendens)

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 4. oktoobri 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003 – Kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades – Kohtuasja üleviimine kohtusse, kus on asja arutamiseks paremad võimalused – Kohaldamisala – Kohtuasja üleviimine kohtusse, kelle alluvusse kuulub juba asja sisuline arutamine – Välistamine

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikkel 15)

Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et seda ei saa kohaldada sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus asja sisuline arutamine on vastavalt määruse artiklile 12 ja artiklile 8 mõlema kohtu alluvuses, kelle poole on asja lahendamiseks pöördutud.

Selle kohta tuleb märkida, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 1 on ette nähtud, et selle liikmesriigi kohtud, kelle kohtualluvuses on asja sisuline arutamine, võivad juhul, kui nad leiavad, et teise liikmesriigi kohtus, millega lapsel on eriline side, oleks asja või selle konkreetse osa arutamiseks paremad võimalused ja kui see on lapse huvides, viia kohtuasja või selle konkreetse osa üle nimetatud kohtusse. Eeltoodust nähtub, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 1 lubab kohtul, kelle alluvuses on tavaliselt vanemliku vastutuse osas otsuse langetamine kas siis vastavalt artikli 8 lõikes 1 ette nähtud üldnormile või artiklis 12 ette nähtud lepingulisele kohtualluvusele, anda tema menetluses olevas kohtuasjas enda pädevus üle kas kogu kohtuasja või selle konkreetse osa lahendamiseks kohtule, kellele see asi tavaliselt küll ei allu, kuid konkreetses olukorras tuleb asuda seisukohale, et seal on asja arutamiseks paremad võimalused. Eeltoodust nähtub, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 1 silmas peetud teise liikmesriigi kohus, millega lapsel on eriline side ja kus on asja arutamiseks paremad võimalused, ei saa olla kohus, kelle kohtualluvuses on tavaliselt asja sisuline arutamine selle määruse artikli 8 või artikli 12 järgi.

(vt punktid 30, 33, 39 ja 49 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta määruse (EÜ) nr 110/2008 piiritusjookide määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 1576/89, artikli 16 punkti a tuleb tõlgendada nii, et registreeritud geograafilise tähise „kaudse kaubanduslikul eesmärgil kasutamise“ tuvastamiseks peab vaidlusalust osa olema kasutatud geograafilise tähisega identsel või foneetiliselt ja/või visuaalselt sarnasel kujul. Seega ei piisa sellest, kui see osa võib sihtgrupis tekitada mingisuguse assotsiatsiooni geograafilise tähise või sellega seotud geograafilise piirkonnaga.

Määruse nr 110/2008 artikli 16 punkti b tuleb tõlgendada nii, et registreeritud geograafilise tähisega „seoste tekitamise“ tuvastamiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, kas piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelikul ja arukal keskmisel Euroopa tarbijal tekib vaidlusaluse nimega kokku puutudes kohe kujutluspilt kaubast, mille jaoks kaitstud geograafiline tähis on registreeritud. Selle hindamise raames peab see kohus olukorras, kus esiteks ei ole vaidlusalune nimi ja kaitstud geograafiline tähis foneetiliselt ja/või visuaalselt sarnased ning teiseks ei sisalda nimi geograafilise tähise üht osa, võtma vajaduse korral arvesse nime ja geograafilise tähise kontseptuaalset sarnasust.

Määruse nr 110/2008 artikli 16 punkti b tuleb tõlgendada nii, et registreeritud geograafilise tähisega „seoste tekitamise“ tuvastamisel ei tule arvesse võtta vaidlusaluse osa konteksti ja eeskätt asjaolu, et sellele on lisatud täpsustus asjaomase toote tegeliku päritolu kohta.

(vt punktid 56 ja 60 ning resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 kolmandas lauses sätestatud leebema karistusseaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui isik mõistetakse süüdi alusetute ekspordi eritoetuste saamises – mis on ette nähtud komisjoni 20. juuli 1982. aasta määruses (EMÜ) nr 1964/82, milles sätestatakse teatavate kondita veiseliha jaotustükkide ekspordi eritoetuste andmise tingimused – pettuslikul viisil toimimise või valedeklaratsioonide abil, mis käsitlesid selle kauba laadi, mille eest toetusi taotleti, samas kui määruse muutmise tõttu pärast süüks pandavate asjaolude toimumist muutusid kaubad, mida ta eksportis, toetuskõlblikuks.

Esiteks tuleb aga märkida, et nagu Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, ei ole Prantsuse seadusandja pärast põhikohtuasjas kõnealuse rikkumise toimepanemist tolliseadustiku artikli 426 lõikes 4 ette nähtud karistust muutnud. Valedeklaratsioonide esitamine või pettuslikul viisil toimimine, mille eesmärk on saada niisugust ekspordiga seotud soodustust, nagu on määruses nr 1964/82 ette nähtud ekspordi eritoetus, jääb seega kriminaalkorras karistatavaks samamoodi nagu põhikohtuasja asjaolude toimumise kuupäeval. Teiseks tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 31 osutatud liidu õigusnormide muudatusega seoses rõhutada – samuti nähtub see nii määruse nr 2469/97 teisest põhjendusest –, et täiskasvanud isasveiste eesveeranditest saadud konditustatud jaotustükkide ekspordi eritoetuste kehtestamise eesmärk oli kohandada kõnealuseid õigusnorme lihaturul toimuvate muudatustega ja eelkõige maailmaturul valitseva olukorra arenguga, mis toimus pärast mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus sõlmitud lepingute rakendamist. Seega põhineb liidu seadusandja otsus muuta määruse nr 1964/82 artiklis 1 ette nähtud toetuskõlblikkuse kriteeriume hindamisel, mis lähtus eranditult liha maailmaturu majanduslikust ja tehnilisest olukorrast.

(vt punktid 34, 36, 37, 41 ja resolutsioon)
Kuna ELTL artikli 218 lõige 9 ei näe ette ühtegi hääletamisreeglit selles viidatud kategooriasse kuuluvate otsuste vastuvõtmiseks nõukogu poolt, tuleb hääletamisreegel igal konkreetsel juhul kindlaks teha ELTL artikli 218 lõike 8 alusel. See võimaldab tagada, et nimetatud artikli lõikes 9 viidatud ühtses menetluses võetakse arvesse liidu iga tegevusvaldkonna erisusi. Konkreetselt esimene juhtum, mil ELTL artikli 218 lõike 8 teine lõik nõuab, et nõukogu otsustaks ühehäälselt, seondub olukorraga, kus leping puudutab valdkonda, milles liidu akti vastuvõtmiseks on vajalik ühehäälsus: see juhtum loob niisiis seose nimetatud artikli alusel vastuvõetava otsuse materiaalõigusliku aluse ja selle otsuse vastuvõtmisel kehtiva hääletamisreegli vahel. Peale selle aitab see ELTL artikli 218 lõikes 9 ette nähtud menetluses vastu võetud otsuste materiaalõigusliku aluse ja nende otsuste vastuvõtmisel kehtiva hääletamisreegli vaheline seos säilitada liidu sise- ja välistegevust reguleerivate menetluste vahelist sümmeetriat, säilitades aluslepingute loojate kehtestatud institutsioonidevahelise tasakaalu.

Järelikult tuleb otsus, millega nõukogu vastavalt ELTL artikli 218 lõikele 9 kehtestab lepinguga loodud organis liidu nimel võetava seisukoha, mis puudutab eranditult ÜVJPd, ELTL artikli 218 lõike 8 teise lõigu kohaselt üldjuhul vastu võtta ühehäälselt. Seevastu juhul, kui sellisel otsusel on mitu reguleerimiseset või sellega taotletakse mitut eesmärki, millest mõni kuulub ÜVJP valdkonda, tuleb kohaldatav hääletamisreegel kindlaks määrata lähtuvalt selle peamisest või ülekaalukast eesmärgist või reguleerimisesemest. Nii tuleb otsus juhul, kui selle peamine või ülekaalukas eesmärk või reguleerimisese kuulub valdkonda, mille puhul ei ole ühehäälsus liidu akti vastuvõtmiseks vajalik, vastavalt ELTL artikli 218 lõike 8 esimesele lõigule vastu võtta kvalifitseeritud häälteenamusega.

(vt punktid 27–30 ja 38)
Kohtuasi C‑191/17

Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte

versus

ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

Direktiiv 2007/64/EÜ – Makseteenused siseturul – Mõiste „maksekonto“ – Hoiukonto, mis võimaldab selle kasutajal teha sissemakseid ja väljamakseid, kasutades enda nimel avatud kontot, võimalik kuulumine selle mõiste alla

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 4. oktoobri 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Makseteenused siseturul – Direktiiv 2007/64 – Maksekonto – Mõiste – Hoiukonto, mis võimaldab sissemakstud summasid iga päev kasutada – Ülekanded ja väljamaksed, mis tuleb teha vaid arvelduskonto kaudu – Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2007/64, artikli 4 punkt 14 ning direktiiv 2014/92, artikli 1 lõige 6 ja artikli 2 punkt 3)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „maksekonto“ alla ei kuulu hoiukonto, mis võimaldab sisse makstud summasid iga päev välja võtta ning millelt võib ülekandeid ja väljamakseid teha vaid arvelduskonto kaudu.

Mis puudutab mõistet „maksekonto“, siis tuleb kõigepealt märkida, et maksekontode direktiivi artikli 2 punktis 3 ette nähtud määratlus on praktiliselt identne makseteenuste direktiivi artikli 4 punktis 14 esineva määratlusega.

Järgmiseks tuleb rõhutada, et maksekontode direktiivi põhjenduses 12 on eelkõige kirjas, et hoiukontod jäetakse selle direktiivi kohaldamisalast välja, kuna need ei ole maksekontod, välja arvatud juhul, kui neid saab kasutada igapäevasteks maksetehinguteks.

Seega, kuigi hoiukontod ei kuulu üldjuhul mõiste „maksekonto“ alla, ei ole niisugune välistamine siiski täielik. Nimelt ilmneb kõnesolevast põhjendusest 12 esiteks, et sellest, kui konto nimetatakse lihtsalt „hoiukontoks“, ei piisa iseenesest, et välistada hoiukontoks kvalifitseerimist, ja teiseks, et selle viimase kvalifitseerimise jaoks määrav kriteerium seisneb võimaluses teha niisuguselt kontolt igapäevaseid maksetehinguid.

Selles osas tuleb arvesse võtta maksekontode direktiivi artikli 1 lõiget 6, kus on ette nähtud, et seda direktiivi kohaldatakse maksekontodele, mille abil tarbija saab vähemalt paigutada raha maksekontole, võtta maksekontolt sularaha välja, teha kolmandatele isikutele maksetehinguid, sealhulgas kreeditkorraldusi, ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid.

Sellest järeldub, et võimalus teha kontolt kolmandatele isikutele maksetehinguid või võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid on mõiste „maksekonto“ koostiselement.

Kontot, millelt ei saa niisuguseid maksetehinguid otse teha, vaid selleks tuleb kasutada vahekontot, ei saa seega käsitleda „maksekontona“ maksekontode direktiivi tähenduses ning sellest tulenevalt ka makseteenuste direktiivi tähenduses.

(vt punktid 27–33 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas ära toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mille kohaselt juhul, kui avaliku teenistuse alalise töötaja töölepingu ülesütlemine on tunnistatud õigusvastaseks, ennistatakse asjaomane töötaja kohustuslikus korras tööle, samas kui samas olukorras ajutist töötajat või tähtajatu töölepinguga ajutist töötajat, kes töötab samades ülesannetes nagu alaline töötaja, võimaldatakse hüvitise maksmise vastu tööle mitte ennistada.

Tuleb asuda seisukohale, et kuigi asjaomast erinevat kohtlemist ei saa põhjendada avaliku huviga, mis iseenesest on seotud alaliste töötajate töölevõtmise viisiga, siis võivad sellist erinevat kohtlemist siiski õigustada riigisisese avaliku teenistuse õiguse omapärast tulenevad kaalutlused, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 42–44. Sellega seoses nõuavad administratsiooni erapooletuse, tõhususe ja sõltumatuse kaalutlused teatud töökoha püsivust ja stabiilsust. Nende kaalutlustega, millel ei ole vastet tööõiguse üldnormides, on seletatavad ja põhjendatud avalik-õiguslike tööandjate sellise pädevuse piirid, mis seisnevad ühepoolselt lepingu ülesütlemises, ning seetõttu liikmesriigi seadusandja valik mitte anda avalik-õiguslikele tööandjatele õigust valida tööle ennistamise ja kahju hüvitamise vahel, mis on tekitatud sellise töölepingu ülesütlemisega, mis on tunnistatud õigusvastaseks.

Järelikult tuleb asuda seisukohale, et alaliste töötajate automaatne tööle ennistamine toimub faktilisest ja õiguslikust aspektist selgelt erinevas olukorras kui olukord, milles on mittealalised töötajad (vt analoogia alusel 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, punkt 56).

Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et tuvastatud ebavõrdne kohtlemine on õigustatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad asjasse puutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide alusel käesoleva kohtuotsuse punktis 39 mainitud kohtupraktika tähenduses.

(vt punktid 46–49 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrust (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määrust (EÜ) nr 1393/2007 kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades („dokumentide kättetoimetamine“), millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000, tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui Euroopa maksekäsk on kostjale kätte toimetatud, ilma et sellele lisatud maksekäsu avaldus oleks koostatud või sellele oleks lisatud tõlge keeles, mille oskamist temalt eeldatakse, nagu on nõutud ka määruse nr 1393/2007 artikli 8 lõikes 1, tuleb kostjat nõuetekohaselt selle määruse II lisas toodud tüüpvormi abil teavitada sellest, et tal on õigus asjaomase dokumendi vastuvõtmisest keelduda.

Kui seda nõuet ei täidetud, tuleb menetlus selle määruse nõuetega vastavusse viia, edastades huvitatud isikule selle määruse II lisas toodud tüüpvormi.

Kuna menetlus ei ole maksekäsu koos maksekäsu avaldusega kättetoimetamist puudutavas osas nõuetekohane, siis sel juhul ei muutu see maksekäsk täidetavaks ega hakka kulgema kostjale vastuväite esitamiseks ettenähtud tähtaeg, mistõttu määruse nr 1896/2006 artikkel 20 ei ole kohaldatav.

(vt punktid 55–57 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 17 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt loetakse täiendava kaitse taotleja isikuks, kes „on toime pannud raske kuriteo“ nimetatud sätte tähenduses, mis võib tema suhtes selle kaitse välistada, üksnes karistuse alusel, mis konkreetse kuriteo eest selle liikmesriigi õiguse kohaselt mõistetakse. Täiendava kaitse taotlust menetlev pädev liikmesriigi asutus või kohus peab hindama asjaomase süüteo raskust, analüüsides igakülgselt kõiki konkreetse üksikjuhtumi asjaolusid.

Sellega seoses tuleb rõhutada, et isegi kui asjaomase liikmesriigi karistusõiguse normide kohaselt mõistetud karistusel põhinev kriteerium on iseäranis oluline, et hinnata kuriteo raskust, mis õigustab direktiivi 2011/95 artikli 17 lõike 1 punkti b alusel täiendava kaitse välistada, võib asjaomase liikmesriigi pädev asutus selles sättes ette nähtud välistavale asjaolule tugineda üksnes siis, kui ta on igal konkreetsel juhul hinnanud täpseid asjaolusid, mis on talle teada, et määrata kindlaks, kas esineb põhjendatud alus arvata, et asjaomase isiku – kes muu hulgas vastab taotletud seisundi saamise kriteeriumidele – toime pandud teod kuuluvad selle välistava asjaolu alla (vt analoogia alusel 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, punkt 87, ja 31. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Lounani, C‑573/14, EU:C:2017:71, punkt 72).

(vt punktid 55, 58 ja resolutsioon)