ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑154/14 P

SKW Stahl-Metallurgie GmbH

ja

SKW Stahl-Metallurgie Holding AG

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Konkurents — Kartellid — EÜ artikkel 81 — Kaltsiumkarbiidi pulbri ja graanulite ning magneesiumi graanulite turud olulises osas Euroopa majanduspiirkonnas — Hindade kindlaksmääramine, turgude jagamine ja teabe vahetamine — Määrus (EÜ) nr 773/2004 — Artiklid 12 ja 14 — Õigus olla ära kuulatud — Kinnine ärakuulamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 16. juuni 2016

Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Väide, et põhjendus puudub või ei ole piisav – Väide, et põhjendusel puudub alus – Eristamine

Vt otsuse tekst. (vt punkt 33)

ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustus on oluline menetlusnõue, mida tuleb eristada põhjenduse põhjendatusest, mis puudutab vaidlusaluse akti sisulist õiguspärasust. Otsuse põhjendamine tähendab nimelt nende põhjenduste formaalset väljendamist, millele see otsus tugineb. Kui neis põhjendustes on tehtud viga, siis mõjutab see otsuse sisulist õiguspärasust, mitte aga otsuse põhjendatust, mis võib olla piisav ka vääraid põhjendusi esitades. Sellest järeldub, et õigusakti sisulise põhjendatuse vaidlustamiseks esitatud väited ja argumendid on ELTL artikli 296 rikkumist käsitleva väite raames asjakohatud. (vt punkt 39)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 40)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 50 ja 51)

Liidu konkurentsieeskirjade rikkumise menetluse normide kohaldamisel rikub Üldkohus õigusnormi ja apellantide õigust olla ära kuulatud, kui ta leiab, et ärakuulamise eest vastutav ametnik võib keelduda korraldamast kinnise ärakuulamise põhjusel, et selline ärakuulamine oleks kahjustanud ühe ettevõtja kaitseõigusi, ehkki see ettevõtja oli kolmas isik seda rikkumise perioodi puudutavas menetluses. Nimelt, isegi kui teatud komisjonile esitatud asjaolud võisid võimaldada tal hiljem lugeda seda kolmandat ettevõtjat vastutavaks asjaomase rikkumise eest pikemal perioodil kui algselt tema suhtes süüks arvati, peab komisjon igal juhul sellises olukorras saatma sellele ettevõtjale täiendava vastuväite, et see ta saaks esitada oma märkused nende asjaolude kohta. (vt punktid 66–68)
Kui esineb kaubavahetuse takistusi või on tõenäoline, et sellised takistused tulevikus tekivad, kuna liikmesriigid on võtnud või on võtmas teatud kauba või kaupade kategooria suhtes erisisulisi meetmeid eesmärgiga tagada erineva ulatusega kaitse ning takistada liidu piires asjaomase kauba või kaupade vaba liikumist, lubab EÜ artikkel 95 liidu seadusandjal sekkuda, võttes kasutusele sobivaid meetmeid, ühelt poolt vastavalt nimetatud artikli lõikele 3 ja teiselt poolt vastavalt asutamislepingus nimetatud õiguspõhimõtetele või kohtupraktikale, ning eelkõige vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele.

Proportsionaalsuse põhimõttega ei ole vastuolus eristava maitse või lõhnaga, sealhulgas mentooli sisaldavate tubakatoodete turuleviimise keeld, mis on sätestatud direktiivi 2014/40, tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta, artiklis 7.

Nimelt võib see keeld hõlbustada tubaka- ja seonduvate toodete osas siseturu takistusteta toimimist ning see on ka sobiv, et tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse, eriti noorte jaoks. Teatud maitsed ja lõhnad on viimaste jaoks eriti ahvatlevad ja et need hõlbustavad tubakatarbimisega alustamist. Kuna liidu seadusandja võis kehtestada kõigi eristavate maitsete ja lõhnade suhtes sama õigusliku režiimi, arvestades, et nende objektiivsed omadused on sarnased teiste tubakatoodetega, mis sisaldavad eristavaid maitseid või lõhnu, sest nende maitse või lõhn varjab või vähendab tubakasuitsu mõrkjat maitset, ei saa nimetatud keelu võimet täita inimeste tervise kaitse eesmärki kahtluse alla seada ainult ühe konkreetse lõhna või maitse osas.

Lisaks tuleb märkida, et liidu seadusandja on järginud, et negatiivsed majanduslikud ja sotsiaalsed tagajärjed, mis mentooli eristava maitse ja lõhnana kasutamise keeluga kaasnevad, oleksid väheolulised. Nimelt on liidu seadusandja kaalunud ühelt poolt selle keelu majanduslikke tagajärgi ja teiselt poolt nõuet tagada vastavalt ELTL artikli 114 lõikele 3 inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse seoses tootega, mille koostisesse kuuluvad kantserogeensed, mutageensed ja reproduktiivtoksilised ained. Ainult asjaolu, et liidu seadusandlik akt võib mõjutada üht liikmesriiki rohkem kui teist, ei tähenda, et see akt rikub proportsionaalsuse põhimõtet, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud. Nimelt on direktiivil 2014/40 õigusjõud kõigis liikmesriikides ja direktiiv eeldab, et tagatakse tasakaal asjaomaste erinevate huvide vahel, võttes arvesse direktiiviga järgitavaid eesmärke. Seega ei saa pidada proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus olevaks, et tasakaalu saavutamiseks ei võeta arvesse ainult ühe liikmesriigi erilist olukorda, vaid kõikides liidu liikmesriikides valitsevat olukorda.

(vt punktid 50, 81, 82, 84, 99, 102 ja 103)
Kohtuasi C‑520/14

Gemeente Borsele

versus

Staatssecretaris van Financiën

ja

Staatssecretaris van Financiën

versus

Gemeente Borsele

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Käibemaks — Direktiiv 2006/112/EÜ — Artikli 2 lõike 1 punkt c ja artikli 9 lõige 1 — Maksukohustuslased — Majandustegevus — Mõiste — Õpilaste vedu”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 12. mai 2016. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Majandustegevus direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 tähenduses – Omavalitsusüksuse osutatav õpilaste vedu – Tegevuskulude ja õpilaste vedamise teenuste eest makstava tasu, mis näib olevat pigem maks kui tasu, vaheline erinevus – Osutatava teenuse ja selle eest saadava tasu vahelise otsese seose puudumine – Väljaarvamine

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 2 lõike 1 punkt c ja artikli 9 lõige 1)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et omavalitsusüksus, kes osutab õpilaste vedamise teenust, ei teosta majandustegevust ega ole seetõttu maksukohustuslane juhul, kui omavalitsus panustab osamaksetest vaid tühise osa kantavatest kuludest. Asjaomaseid osamakseid ei tule tasuda kõikidel kasutajatel ning neid maksab vaid kolmandik, mistõttu lapsevanemate osamaksed hõlmavad vaid 3% kõikidest sõidukuludest, mille ülejäänud osa kaetakse üldotstarbelistest vahenditest. Tegevuskulude ja pakutavate teenuste eest makstavate tasude erinevus on selline, et lapsevanemate osamakse tuleks pigem samastada maksuga kui tasuga.

Selline asümmeetria toob esile tasutud summa ja osutatud teenuse vahelise tegeliku seose puudumise. Seega näib, et omavalitsusüksuse osutatava veoteenuse ja lapsevanemate poolt makstava tasu vahel olev seos ei ole vajalikul määral otsene, mis on nõutav, et viimast saaks pidada tasuks nende teenuste eest ja et neid teenuseid saaks seega pidada majandustegevuseks direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 33, 34 ja 36 ning resolutsioon)
Selleks, et hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organi puhul on tegemist „kohtuga” – mis on üksnes liidu õiguse valdkonda kuuluv küsimus –, võtab Euroopa Kohus arvesse järgmisi asjaolusid nende kogumis: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine selle organi poolt ning tema sõltumatus.

Klagenævnet for Udbud (Taani riigihangete vaidlustuskomisjon) vastab nendele kriteeriumidele, sealhulgas sõltumatus, ja seetõttu tuleb ta kvalifitseerida „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses. Seoses sõltumatuse tingimusega tuleb kõigepealt märkida, et kõnealune organ on menetlusosaliste suhtes kolmas isik, muu hulgas ka tema menetluses vaidlustatud otsuse teinud ametiasutuse suhtes. Seejärel olgu märgitud, et seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et ettevõtluse ja majanduskasvu ministeerium annab kõnealuse organi kasutusse sekretariaadi. Lisaks täidab see organ oma ülesandeid täiesti autonoomselt, ilma mis tahes hierarhilise või alluvussuhteta ja saamata kelleltki juhiseid.

Lõpuks olgu märgitud seoses sellise organi liikmete sõltumatusega, et silmas pidades nende liikmete hääle otsustavust, kes tänu oma kohtunikustaatusele on hõlmatud tagasikutsumisevastase eritagatisega, ei saa asjaolu, et selle organi ekspertidest liikmetele samasugune kaitse ei laiene, mingil juhul seada kahtluse alla kõnealuse organi sõltumatust.

(vt punktid 23, 25, 26, 31 ja 32)
Selleks et asjassepuutuvaid teenuseid saaks määratleda ülekannetega seotud tehingutena direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi artikli 135 lõike 1 punkti d tähenduses, peavad need moodustama igakülgselt hinnatuna eraldiseisva terviku, mis täidab ülekande eriomaseid ja põhilisi funktsioone ning mille tulemusel seega toimub raha üleandmine ning õiguslikud ja rahalised muudatused. Maksuvaba teenust käibemaksudirektiivi mõttes tuleb eristada puhtalt materiaalsest ja tehnilisest teenusest. Selleks tuleb siseriiklikul kohtul uurida eriti teenuseosutaja vastutuse ulatust, muu hulgas küsimust, kas see vastutus hõlmab vaid tehnilisi aspekte või laieneb see ka nimetatud tehingute spetsiifilistele ja põhilistele elementidele. Lisaks, kuna funktsionaalsed aspektid on määrava tähtsusega selle kindlaksmääramisel, kas tehing on ülekandega seotud nimetatud artikli 135 lõike 1 punkti d tähenduses, siis kriteerium, mis võimaldab eristada tehingut, mille tulemusel toimub raha üleandmine ning õiguslikud ja rahalised muudatused Euroopa Kohtu kohtupraktika tähenduses ning millele laieneb maksuvabastus, tehingust, millel sellised tagajärjed puuduvad, mistõttu sellele maksuvabastus ei laiene, on vastus küsimusele, kas asjassepuutuva tehinguga antakse tegelikult või potentsiaalselt rahaliste vahendite omand üle, või kas see tehing täidab niisuguse üleandmise eriomaseid ja põhilisi funktsioone.

Ülekannetega seotud tehingute kohta tehtud järeldused on kohaldatavad ka maksetega seotud tehingutele.

(vt punktid 40, 41 ja 43)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 198 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav selliste kangide tarnimise korral, mis on juhuslikult ja ajutiselt kokku sulatatud erinevatest kullasisaldusega kasutatud metallesemetest ning muudest metallidest, materjalidest ja ainetest ning mille kullasisaldus olenevalt konkreetsest kangist on ligikaudu 500 või 600 tuhandikku.

See, mis suurendab maksupettuste ohtu ja mille tõttu on seega põhjendatud pöördmaksustamise mehhanismi kohaldamine teatavate kaupade – muu hulgas kulla – tarne korral, on nimelt kauba kõrge turuväärtus võrreldes selle suurusega, mis muudab kauba hõlpsasti transporditavaks. Kullaga kauplemisel, kui tegemist ei ole selliste valmistoodetega nagu ehted, määrab eseme kullasisaldus selle väärtuse. Mida kõrgem on eseme kullasisaldus, seda suurem on seega maksupettuste oht.

Siit järeldub, et lähtuvalt peamisest eesmärgist, mida liidu seadusandja taotleb, on eseme kulla puhtusemäär määrava tähtsusega asjaolu tuvastamaks, kas sellise kullamaterjali või pooltoote tarne, mis ei ole valmistoode, kuulub või ei kuulu direktiivi 2006/112 artikli 198 lõike 2 kohaldamisalasse.

Ühtlasi tuleb nentida, et nimetatud direktiivi artikli 198 lõike 2 tõlgendus, mille kohaselt seda sätet – kui liikmesriik on seda kord juba rakendanud – ei kohaldata siiski kangide suhtes, milles kulla puhtusemäär on vähemalt 325 tuhandikku, võib kahjustada selle eesmärgi täielikku saavutamist, mis seisneb võitluses maksupettuste vastu ja mida liidu seadusandja sellise väärismetalli eripära arvestades konkreetselt taotleb. Eeltoodu ei mõjuta seevastu küsimust, kas „jäätmetest“ või „kasutatud materjalidest“ koosnevad kangid, kui nende puhtusemäär jääb alla 325 tuhandiku, võivad kuuluda sama direktiivi artikli 199 lõike 1 punktis d ette nähtud pöördmaksustamise mehhanismi kohaldamisalasse, kui liikmesriik on sellise mehhanismi kehtestanud.

Direktiivis 2006/112 ei viita aga miski sellele, et artikli 199 lõike 1 punktis d ette nähtud pöördmaksustamise mehhanism tingimata välistab artikli 198 lõikes 2 ette nähtud mehhanismi, kuna viimati nimetatud sätet võib selles osas käsitada kui lex specialis’t selles sõna-sõnalt loetletud spetsiifiliste toodete kohta.

(vt punktid 38, 41–43, 45 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, millega on tegemist põhikohtuasjas ja mis kohustavad kohtul, kes menetleb tarbija individuaalhagi, milles palutakse tuvastada ettevõtjaga sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglus, peatada automaatselt selle hagi menetlus, kuni tehakse lõplik otsus pooleliolevas sellise kollektiivhagi menetluses, mille on esitanud tarbijate ühendus selle artikli lõike 2 alusel nõudes, et seda liiki lepingutes lõpetataks individuaalhagides nimetatud tingimustega analoogiliste tingimuste kasutamine, ilma et arvesse saaks võtta seda, kas selline peatamine on asjakohane individuaalhagiga kohtusse pöördunud tarbija kaitsmiseks ja ilma, et see tarbija saaks otsustada distantseeruda kollektiivhagist.

Nimelt on individuaalhagidel ja kollektiivhagidel direktiivi 93/13 raames erinevad esemed ja õiguslikud tagajärjed, mistõttu nende kahe menetluse kulgemise omavaheline menetluslik suhe peab vastama üksnes menetluslikele nõuetele, eelkõige korrakohase õigusemõistmise nõudele ja vajadusele vältida vastuoluliste kohtuotsuste langetamist, ilma et nende erinevate hagide koosesinemine nõrgestaks direktiivis 93/13 ette nähtud tarbijakaitset. Sellises olukorras ei saa kohtuotsuste ühtsuse tagamise vajadus õigustada tõhususe sellist puudumist, mis seisneb selles, et tarbija kaotab individuaalhagi menetluse peatamisega kuni kollektiivhagi suhtes on tehtud lõplik otsus, õigused, mis tal oleksid individuaalhagi menetluses, kuna kollektiivhagi ja individuaalhagi menetlemisel teostatava kohtuliku kontrolli erinevus peaks põhimõtteliselt ära hoidma vastuoluliste kohtuotsuste tegemise. Mis puudutab vajadust vältida kohtute ülekoormamist, siis tarbijatele direktiivis 93/13 tunnustatud subjektiivsete õiguste tõhusat kasutamist ei saa seada kahtluse alla liikmesriigi kohtusüsteemiga seotud kaalutlused.

(vt punktid 30, 35, 40–43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑558/14

Mimoun Khachab

versus

Subdelegación de Gobierno en Álava

(eelotsusetaotlus, mille esitas Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 2003/86/EÜ — Artikli 7 lõike 1 punkt c — Perekonna taasühinemine — Perekonnaga taasühinemise õiguse teostamiseks nõutud tingimused — Stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek — Siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad prognoosivalt hinnata tõenäosust, et taasühinemist taotleval isikul säilib tema sissetulek — Kooskõla”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 21. aprill 2016

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Perekonnaga taasühinemise õigus – Direktiiv 2003/86 – Perekonnaga taasühinemise õiguse teostamiseks nõutud tingimused – Stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek – Siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad prognoosivalt hinnata tõenäosust, et taasühinemist taotleval isikul säilib tema sissetulek – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2003/86, artikli 3 lõige 1, artikli 7 lõike 1 punkt c ja artikli 16 lõike 1 punkt a)

Direktiivi 2003/86 perekonna taasühinemise õiguse kohta artikli 7 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigi pädevatel asutustel tugineda perekonna taasühinemise taotluse rahuldamata jätmisel prognoosivale hinnangule selle kohta, kui tõenäoliselt säilib stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek, mis taasühinemist taotleval isikul peab taotluse esitamisele järgneva aasta jooksul olemas olema selleks, et iseennast ja oma pereliikmeid ilma liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi kasutamata ülal pidada, tuginedes selles hinnangus perekonna taasühinemist taotleva isiku sissetulekus toimunud muutustele taotluse esitamisele eelneva kuue kuu jooksul.

Niisuguse prognoosi, et ta saab alalise elamisõiguse selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, olemasolu hindamine nõuab tingimata seda, et asjaomase liikmesriigi pädev asutus uuriks seoses nimetatud elamisloa saamisega perekonna taasühinemist taotleva isiku olukorra kujunemist tulevikus.

Lisaks, nimetatud direktiivi artikli 16 lõike 1 punkti a kohaselt võib asjaomase liikmesriigi pädev asutus seega muu hulgas tühistada perekonna taasühinemise loa, kui taasühinemist taotleval isikul ei ole enam stabiilset, korrapärast ja piisavat sissetulekut nimetatud artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses. Võimalus, et see asutus loa tühistab, tähendab seda, et see asutus võib nõuda, et perekonna taasühinemist taotlev isik omab niisugust sissetulekut pärast oma taotluse esitamise kuupäeva.

Mis puudutab taotluse esitamisele eelneva ajavahemiku kinnitamist kuuele kuule, mille alusel saab taasühinemist taotleva isiku sissetulekut prognoosivalt hinnata, siis tuleb märkida, et direktiiv 2003/86 ei sisalda selle kohta ühtki täpsustust. Igal juhul ei saa niisugune ajavahemik kahjustada selle direktiivi eesmärki.

(vt punktid 35, 38, 47, 48 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline isiklikuks tarbeks kopeerimise eest makstava õiglase hüvitise süsteem, mida rahastatakse riigieelarvest nii, et ei ole võimalik tagada, et kõnealuse õiglase hüvitise kulud kannavad isiklikuks tarbeks tehtud koopiate kasutajad.

Esiteks ilmneb nimetatud sätte ühemõttelisest sõnastusest, et isiklikuks tarbeks kopeerimise erand on ette nähtud üksnes füüsilistele isikutele, kes teevad või kellel on võimalik teha teosest või muudest kaitstud objektidest koopiaid, mis on mõeldud isiklikuks tarbeks ja mille kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik. Sellest tuleneb, et erinevalt füüsilistest isikutest, kellele kohaldatakse direktiivis 2001/29 täpsustatud tingimustel isiklikuks tarbeks kopeerimise erandit, on juriidiliste isikute puhul igal juhul välistatud, et nad saaksid seda erandit kasutada, kuna neil ei ole õigust teha isiklikuks tarbeks koopiaid ilma asjaomase teose või objekti õiguste omaja eelneva loata.

Teiseks, kuigi liikmesriikidel on lubatud kehtestada süsteem, mille kohaselt juriidilised isikud on teatud tingimustel kohustatud maksma tasu direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b ette nähtud õiglase hüvitise rahastamiseks, ei saa praegu kehtiva liidu õiguse kohaselt sellised juriidilised isikud mingil juhul muutuda lõpuks selle kohustuse tegelikeks võlgnikeks, ning nimetatu kehtib sõltumata sellest, kas liikmesriik, kes on sätestanud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi, on kehtestanud õiglase hüvitise süsteemi, mida rahastatakse tasu alusel või riigieelarvest.

Neil asjaoludel ei ole võimalik tagada, et sellise riigieelarvest rahastatava õiglase hüvitise süsteemi kulud kannavad lõpuks üksnes isiklikuks tarbeks tehtud koopiate kasutajad, milles esiteks konkreetsete tulude eraldamist konkreetsete kulutuste rahastamiseks ei toimu, mistõttu õiglase hüvitise maksmiseks ette nähtud eelarverida tuleb pidada rahastatuks kõigist riigieelarve vahenditest ja seega ka võrdselt kõigi maksumaksjate, sealhulgas juriidiliste isikute poolt, ja teiseks puudub võimalus juriidilistel isikutel taotleda selle hüvitise rahastamise kohustusest vabastamist või vähemalt tasutu tagastamist.

(vt punktid 29, 30, 36, 37, 39–42 ja resolutsioon)
Direktiivi 2003/96 (millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik) ja proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et:

— nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt peavad kütteainete müüjad esitama selleks ette nähtud tähtajaks igakuise koonddeklaratsiooni kaubasaajate kinnitustest selle kohta, et ostetud tooted on mõeldud kütteks kasutamiseks, ja

— nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt kohaldatakse sellise koonddeklaratsiooni tähtajaks esitamata jätmisel müüdud kütteainele mootorikütuse aktsiisimäära isegi juhul, kui on tuvastatud, et nende toodete kasutamine kütteks on väljaspool kahtlust.

Nimelt arvestades esiteks liikmesriikide hindamisruumi kütteaine müügiga seotud maksupettuste vältimiseks mõeldud meetmete ja mehhanismide valikul ja kuna pädevale asutusele kaubasaajate kinnituste koonddeklaratsiooni esitamise kohustus ei ole ilmselgelt ebaproportsionaalne, tuleb nentida, et selline kohustus kujutab endast vajalikku meedet sellise eesmärgi saavutamiseks ja see ei lähe kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust.

Teiseks on selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt kohaldatakse kaubasaajate kinnituste koonddeklaratsiooni tähtajaks esitamata jätmisel kütteainetele automaatselt mootorikütuse aktsiisimäära, isegi kui kütteainet kasutatakse kütteks, vastuolus direktiivi 2003/96 üldise ülesehituse ja eesmärgiga, mis põhinevad sellel, et energiatooteid maksustatakse vastavalt nende tegelikule kasutusele. Ka on selline automaatne mootorikütuse aktsiisimäära kohaldamine juhul, kui ei ole täidetud kohustust esitada kaubasaajate kinnituste koonddeklaratsioon, vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Nimelt läheb kütteaine suhtes mootorikütuse aktsiisimäära kohaldamine seetõttu, et rikutud on seda kohustust, kuigi nende toodete kasutamine kütteks on väljaspool kahtlust, kaugemale sellest, mis on vajalik maksustamise vältimise ja maksupettuste ennetamiseks.

(vt punktid 25, 26, 33–35, 39, 42 ja resolutsioon)
Siseriiklikud kohtud võivad Euroopa Kohtusse pöörduda vaid juhul, kui tegemist on poolelioleva vaidlusega ja kui see kohus peab vastava menetluse raames tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi. Nimelt on olukord just selline menetluse puhul, mille tulemusena kinnitatakse kohtuotsus Euroopa täitekorraldusena. Sellega seoses nõuab see menetlus määruses nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta, sätestatud tingimuste kohtulikku kontrollimist, selleks et hinnata võlgniku kaitseõiguste järgimise tagamiseks ette nähtud miinimumnõuete täitmist. Seega kohustab see määrus organit, kes kinnitab kohtuotsuse Euroopa täitekorraldusena, kontrollima määruse I lisas sisalduvas tüüpvormis nimetatud asjaolusid. Mis puudutab selle kohtumenetluse nõuetepärasuse kontrollimist, mille lõpus võeti vastu otsus kinnitamise kohta, mille see kohus teeb kõnealuse kinnitamise staadiumis, ei erine see õigusemõistmise laadi kontrollidest, mille ta peab teostama enne oma otsuste tegemist muudes menetlustes. Lisaks sellele kohustab selle määruse artikkel 6 asjaomast kohut peale varasema kohtumenetluse nõuetekohasuse ja kohtualluvuse reeglitele vastavuse kontrollimise kontrollima eelkõige seda, kas tehtud otsus on täitmisele pööratav ja mis laadi on nõue.

Peale selle ilmneb, et kohtuotsuse Euroopa täitekorraldusena kinnitamise menetlus ei ole funktsionaalses mõttes varasemast kohtumenetlusest eraldiseisev menetlus, vaid selle lõppstaadium, mis on vajalik selleks, et tagada menetluse täielik tõhusus, võimaldades võlausaldajal asuda oma võlga välja nõudma. Seega kujutab kohtuotsuse kinnitamine Euroopa täitekorraldusena endast õigusemõistmise laadi toimingut, mille tegemise raames võib siseriiklik kohus esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse.

(vt punktid 24–26, 29 ja 30)