KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 23. veebruaril 2010( )

Kohtuasi C‑290/07 P

Euroopa Komisjon

versus

Scott SA

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Abi, mida Prantsuse ametiasutused andsid Scott Paperile – Maa soodushind ja soodusmääraga reoveetasude hind majapidamispaberi tehase rajamiseks

I. Sissejuhatus

1. See ei ole esimene kord, kui Euroopa Kohtul palutakse teha otsus riigiabi kohta, mida Prantsusmaa on väidetavalt andnud äriühingule Scott, kes toodab majapidamispaberit. See ei ole esimene kord ega jää ka viimaseks. Nimelt on käesoleva kohtuasja tulemusest olenemata pooleli veel kaks kohtuasja, mis puudutavad sama juhtumit. Viitan neile allpool.

2. Faktilised asjaolud on Euroopa Kohtule juba teada ning need leidsid aset 1987. aastal. Tol aastal võõrandasid Prantsumaa ametiasutused eraettevõtjale Scott maatüki hinnaga, mida komisjon peab turuhinnast madalamaks. Seda maatükki kasutati selleks, et rajada sinna paberitehas. 1996. aastal ostis Scotti ära teine äriühing, Kimberly‑Clark Corp., kes pärast seda, kui oli otsustanud tehase sulgeda, võõrandas selle 1998. aastal koos sinna juurde kuuluva maatükiga omakorda äriühingule Procter & Gamble.

3. Seoses nende sündmustega võttis komisjon vastu 12. juuli 2000. aasta otsuse 2002/14/EÜ Prantsusmaa poolt Scott Paper SA‑le / Kimberly‑Clark’ile antud riigiabi kohta( ) (edaspidi „vaidlusalune otsus”).

4. Vaidlusaluse otsuse resolutsiooni tekst on järgmine:

„Artikkel 1

Prantsusmaa poolt Scottile antud riigiabi, mis seisnes maatüki soodushinnas ja soodusmääraga reoveetasude lubamises summas 39,58 miljonit Prantsuse franki (6,03 miljonit eurot) või diskonteeritud maksumusega 80,77 miljonit Prantsuse franki (12,3 miljonit eurot) maatüki soodushinda puudutavas osas ning summas, mille Prantsuse ametiasutused peavad kindlaks määrama komisjoni kehtestatud arvutusmeetodi järgi teist elementi puudutavas osas, on ühisturuga kokkusobimatu.

Artikkel 2

1. Prantsuse Vabariik võtab kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt artiklis 1 märgitud ja juba tema käsutusse ebaseaduslikult antud abi tagasi saada.

2. Tagasinõudmine peab toimuma viivitamatult vastavalt siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel et see võimaldab käesoleva otsuse viivitamatut ja tõhusat täitmist. Tagasimakstavale abile lisandub intress, mida arvestatakse alates kuupäevast, mil abi anti abisaaja käsutusse, kuni selle tagastamise kuupäevani. Intresside arvutamisel kasutatakse regionaalabi toetusekvivalendi suhtes kohaldatavat viitemäära.

Artikkel 3

Prantsusmaa teavitab komisjoni kahe kuu jooksul alates käesoleva otsuse teatavaks tegemisest meetmetest, mida ta on käesoleva otsuse täitmiseks võtnud.

Artikkel 4

Käesolev otsus on adresseeritud Prantsuse Vabariigile.” [mitteametlik tõlge].

5. Vaidlusaluse otsuse peale esitati Üldkohtule paralleelselt kaks hagi. Neist esimeses, mille esitas Département du Loiret (departemang, kus otsuse esemeks olev maatükk asub) ning mis on registreeritud numbri T‑369/00 all, nõuti vaidlusaluse otsuse tühistamist „osas, milles see puudutab selle otsuse artiklis 1 nimetatud abi, mille andmine seisnes maatüki soodushinnas”.( ) Terve otsuse (osas, mis puudutab maatüki soodushinda) tühistas Üldkohus oma kohtuotsusega eelkõige sellepärast, et komisjon oli teinud vea intresside arvutamisel, mis tuleb seoses abi tagastamisega tasuda. Komisjon vaidlustas selle kohtuotsuse ning Euroopa Kohus, küll kinnitades, et Üldkohtu kaalutlused intresside arvutamise kohta on õiged, sedastas, et selline väide vaidlustatud õigusakti õigusvastasuse kohta ei saa õigustada kogu otsuse, vaid ainult selle intresse puudutava osa tühistamist. Seetõttu tühistati Üldkohtu otsus ning kohtuasi on nüüd uuesti Üldkohtus arutamisel.( )

6. Vaidlusaluse otsuse peale esitas teise hagi, millega tegeldakse käesolevas kohtuasjas, Scott Paper SA (edaspidi „Scott”), kellele olid määratud meetmed, mida komisjon käsitas abina. Selles asjas, mis on registreeritud numbri T‑366/00 all, tehti kohtuotsus, mis kuulutati välja 29. märtsil 2007, samal päeval, kui lahendati kohtuasi T‑369/00, ning mis tühistas üksnes vaidlusaluse otsuse artikli 2 „osas, milles see puudutab selle otsuse artiklis 1 nimetatud abi, mille andmine seisnes maatüki soodushinnas”.

7. Terviklikkuse huvides tuleb siiski märkida, et seoses vaadeldava juhtumiga on Euroopa Kohtus algatatud teisigi kohtuasju. Esiteks kinnitas Euroopa Kohus kohtuasjas C‑276/03 P( ) Üldkohtu arutluskäiku, millega see lükkas tagasi aegumistähtajal põhinevad vastuväited.( ) Teiseks mõisteti 2006. aasta oktoobris tehtud kohtuotsusega Prantsusmaa süüdi selles, et ta ei ole määratud tähtaja jooksul võtnud meetmeid abi tagasi saamiseks.( ) Viimaks on Euroopa Kohtus praegu pooleli kohtuasi C‑210/09, mis algatati Cour administrative d’appel de Nantes’i esitatud eelotsuse küsimusega abi tagasinõudmise riikliku menetluse kontekstis.

II. Vaidlustatud kohtuotsus

8. Oma hagi toetuseks kohtuasjas T‑366/00 esitas Scott neli väidet, millest esimene puudutas menetluslike õiguste rikkumist, teine võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, kolmas õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist ning neljas abi väära hindamist.( )

9. Kõigepealt uuris Üldkohus vastuvõetamatuse vastuväidet, mille komisjon esitas Scotti hagiavalduse mõne lisa kohta: komisjoni väitel ei olnud neid dokumente võimalik nõuetekohaselt hagiavaldusele lisada, kuna need ei olnud osa haldustoimikust.

10. Selle kohta märkis Üldkohus, et tegelikult ei ole küsimus selles, kas neid dokumente oli võimalik hagiavaldusele lisada või mitte, vaid tuleb aru saada, kas neid saaks kohtuasjas vaidlusaluse otsuse seaduslikkuse hindamiseks arvesse võtta. Olles selle võimaluse välistanud kolme puhul neljast arutatavast dokumendist, peatus Üldkohus kirjal, mille Scotti advokaat oli komisjonile saatnud 24. detsembril 1999. Komisjon keeldus seda kirja arvesse võtmast põhjendusel, et see pärines kolmandalt isikult ning esitati pärast ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses ette nähtud tähtaega.

11. Selle kirja kohta esitas Üldkohus rea kaalutlusi, mis keskendusid iseäranis abi saaja rollile riigiabi järelevalvemenetluse raames. Neid Üldkohtu kaalutlusi ei ole tarvis siin kokkuvõtlikult ära tuua, kuna neid käsitletakse mitmes komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse väites ning seega arutatakse käesolevas ettepanekus allpool. Siinkohal tuleb vaid rõhutada, et Üldkohus sedastas, et komisjon ei oleks pidanud keelduma viidatud kirja haldusmenetluse toimikusse võtmast. Niisiis võttis Üldkohus kirja sisu vaidlusaluse otsuse hindamisel arvesse.

12. Pole siiski selge, mis järeldused Üldkohus sellest arvessevõtmisest tegi ning mis alusel ta seda tegi. Esiteks ei selgu kohtuotsusest tegelikult, et Scott oleks oma kirja arvesse võtmata jätmist esitanud tühistamise alusena.( ) Teiseks tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse kaalutluste alusel, mis ei puudutanud mitte järgitud menetlust, vaid komisjoni hinnanguid. Lisaks selgub vaidlustatud kohtuotsusest, et komisjoni tagasilükatud Scotti kirjas sisaldunud hinnanguid ja viiteid korrati kirjas, mille Prantsuse valitsus saatis komisjonile 21. veebruaril 2000, ning järelikult jõudsid need toimikusse.( )

13. Vaidlustatud kohtuotsuse lugemisel jääb mulje, et Üldkohtu arvates saab Scotti 24. detsembri 1999. aasta kirja sisu kasutada vaidlusaluse kohtuotsuse õiguspärasuse hindamiseks, kuna komisjon oleks pidanud kirja vastu võtma. Nagu selgus eelmises punktis, rõhutas Üldkohus teisest küljest, et sisuliselt võeti selles kirjas olnud argumendid toimikusse, kuna hiljem kordas neid Prantsusmaa. Ma ei eita, et minu arvates esineb juba selles arutluskäigus teatavaid probleeme. Käsitlen seda allpool põhjalikumalt, kui ma arutan apellatsioonkaebuse väiteid, mis puudutavad abi saaja rolli määramist.

14. Pärast sellist sissejuhatust asus Üldkohus otse neljanda väite uurimise juurde, mis puudutas abi väära hindamist komisjoni poolt.

15. Selle kohta väitis Üldkohus, et komisjon eksis, kui tugines Scottile võõrandatud maatüki väärtuse määramisel kuludele, mis riigiasutused seoses selle ostu ja arendamisega kandsid. Üldkohus märkis, et kuludele tuginemine ei ole tegelikult väärtuse määramiseks kõige usaldusväärsem meetod.( ) Isegi kui nõustuda, et kulupõhine meetod oli õigustatud, tegi komisjon teiselt poolt oma arvutustes siiski mitu viga. Mõni neist vigadest oli lõppkokkuvõttes kasulik Scottile, andes tulemuseks tegelikust madalamad kulud, samas kui teised vead mõjusid vastupidiselt; lisaks ei uurinud komisjon piisavalt üksikasjalikult teatud asjaolusid, mille abil ta oleks saanud maatüki väärtust usaldusväärsemalt määrata. Järelikult oli vaidlusaluses otsuses antud hinnang maatüki väärtusele „vigane”.( )

16. Järgmiseks kritiseeris Üldkohus seda, et komisjon otsustas oma hinnangus jätta arvesse võtmata maatüki väärtuse hindamisi, mille olid teinud Prantsuse maksuamet, Galtier’ eksperdid ja Commissaire aux apports, kelle oli määranud Tribunal de commerce de Nanterre’i president, ning et ta ei pidanud oluliseks isegi müügihinda, mille Scott sai maatükki 1998. aastal Procter & Gamble’ile müües. Kuigi need asjaolud ei tõenda iseenesest komisjoni hinnangu ekslikkust, oleks kõiki neid asjaolusid, mida meenutati nii Scotti 24. detsembri 1999. aasta kirjas kui ka Prantsuse valitsuse 21. veebruari 2000. aasta kirjas, pidanud Üldkohtu arvates arvesse võtma, paludes näiteks pooltel esitada viidatud hinnangute terviktekst või kasutades väliseksperdi teenuseid.( )

17. Viimaks leidis Üldkohus, et komisjon on toime pannud rikkumise, kuna ta ei kasutanud enne olemasolevatel andmetel põhineva otsuse tegemist oma õigust anda juhul, kui liikmesriik ei tee koostööd, sellele riigile korraldus esitada täpne teave.( ) Üldine Prantsuse ametiasutustele suunatud nõue esitada kõik „tarvilikud dokumendid, andmed ja informatsioon, mis võimaldaks [tal] uurida, kas [...] [abi] on [ühisturuga] kooskõlas”, oli Üldkohtu arvates liiga üldine ega täitnud määruse nr 659/99 artikli 10 lõikes 3 sätestatud nõudeid.( )

18. Kokkuvõttes leidis Üldkohus, et arvestades, et Scottile müüdud maatüki maksumusega seoses esines „märkimisväärselt ebakindlust”, ei uurinud komisjon maatüki väärtust piisavalt üksikasjalikult. Järelikult tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse artikli 2 osas, mis puudutab maatüki soodushinnana antud riigiabi( ).

III. Üldkohtu otsuse ulatus ja loogilisus

19. Esimene probleem, millega käesoleva kohtuasja raames tuleb tegeleda, ei puuduta mitte komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse väiteid, vaid Üldkohtu otsuse üldist sidusust.

20. Nagu me nägime, sedastas Üldkohus, et komisjon tegi Prantsuse ametiasutuste poolt Scottile müüdud maatüki hindamisel teatavaid vigu: järelikult puudutavad need vead riigiabi summat. Üldkohtu arutluskäigu põhjal ei tundu siiski olevat välistatud, et maatüki uus hindamine võiks lõpuks abi olemasolu üldse välistada: kui Scottile müüdud maatüki müügihind peaks olema turuhinnaga võrdne, on ilmne, et tegemist ei ole abiga.

21. Olles esitanud abi hindamise kohta sellised kaalutlused, tühistas Üldkohus siiski vaidlusaluse otsuse artikli 2.

22. Otsuse resolutiivosa on ära toodud eespool. Nagu me nägime ning nagu on muuseas sedalaadi riigiabi käsitlevatele otsustele tüüpiline, puudutab otsuse artikkel 2 abi tagastamise korraldust ja tingimusi, mille järgi see tagastamine peab toimuma. Sedastus, et abi ei ole ühisturuga kooskõlas, ning abisumma suuruse määramine sisalduvad seevastu otsuse artiklis 1, mida ei ole tühistatud.

23. Seega on tegemist erakordse kohtuotsusega. Pärast arutluskäiku, mis loogiliselt oleks pidanud viima otsuse artikli 1 või ka terve otsuse tühistamiseni, tühistas Üldkohus hoopis artikli 2, mis sisaldab ainult abi tagastamise korraldamist.

24. Pole selge, miks see juhtus,( ) ega ka see, millised on selle tagajärjed.

25. Põhjuste osas, miks tühistamine piirdus ainult vaidlusaluse otsuse artikliga 2, annab kohtuotsus mõista, et Scott nõudis oma tühistamistaotluses ainult artikli 2 tühistamist.( ) Seega tundub, et Üldkohtu loogika saab kokku võtta järgmiselt: otsuses esinevad vead õigustaks selle täielikku tühistamist; taotleti aga ainult artikli 2 tühistamist; järelikult tuleb tühistada artikkel 2.

26. Siin on siiski kaks probleemi.

27. Esiteks selgub Üldkohtus arutatatud kohtuasja toimiku uurimisel, et Scotti tühistamisnõue puudutas tervet vaidlusalust otsust, mitte ainult selle artiklit 2. Scott on ise kinnitanud, et oma algses taotluses nõudis ta kogu otsuse tühistamist. Tuleb aga muide märkida, et Scott ei ole Üldkohtu otsust vaidlustanud, leides ilmselt, et ta on sellega rahul.( ) Niisiis ei tekita asjaolu, et Üldkohus rahuldas Scotti esialgsed taotlused ainult osaliselt, mingeid raskusi, ning vajaduse korral oleks Scott pidanud esitama Üldkohtu otsuse peale vastuapellatsioonkaebuse.

28. Teine probleem on aga tõsisem, olles seotud Üldkohtu otsuse praktiliste tagajärgedega. Nagu nägime, tühistati selle kohtuotsusega ainult vaidlusaluse otsuse artikkel 2. Artikkel 1, mis kuulutab abi ühisturuga kokkusobimatuks ning määrab selle ulatuse, jäi seevastu „puutumatuks”, kuna otsuse resolutsioon seda ei käsitlenud. Siinkohal ei ole selge, mida peaks komisjon vaidlustatud kohtuotsuse täitmiseks tegema. Ühest küljest peaks ta tõepoolest parandama Üldkohtu tühistatud artiklit 2. Mis sõnastuses ta saaks aga seda teha? Milliste juhiste järgi? Nagu nägime, käsitles Üldkohtu otsus ainult maatüki väärtuse määramist, seega asjaolu, mida kajastas otsuse resolutsiooni artikkel 1, mitte artikkel 2.

29. Seega oleme jõudnud tupikusse. Puhtvormiliselt piisaks vaidlustatud kohtuotsuses sätestatu täitmiseks võib-olla sellest, kui komisjon võtaks vastu uue otsuse, mis koosneks üksnes uuest Prantsuse ametiasutustele adresseeritud tagastamiskorraldusest. Paradoksaalne on siin aga asjaolu, et „uue” artikli 2 sõnastus võiks olla ka samasugune nagu vaidlusaluse otsuse sõnastus, kuna Üldkohtu otsus, mis artikli 2 küll tühistas, ei andnud selle kohta ainsatki muutmiskriteeriumi. Ainsad muudatused, mis tuleks „uude” artiklisse 2 teha, tuleneksid sellest, kuidas lahendatakse paralleelne kohtuasi (T‑369/00 ja hiljem C‑295/07 P), milles, nagu nägime, arvustati meetodit, mida komisjon kasutas abi tagastamisega seoses tasuda tulevate intresside arvutamisel.

30. Lühidalt on käesoleva apellatsioonimenetluse ese Üldkohtu otsus, mis: a) sisaldas arutluskäiku, milles kritiseeriti üht komisjoni otsuse osa; b) tühistas sellest hoolimata otsuse teise osa kui see, mida kritiseeriti; c) millel ei saa järelikult tõenäoliselt olla mingit olulist praktilist mõju; d) mida ei ole siiski vaidlustatud selles konkreetses punktis.

31. Ma leian, et siinkohal tuleb küsida, kas sellise olukorraga tuleks passiivselt nõustuda, arvestades, et Üldkohtu otsuse peale algatatud apellatsioonimenetluse eseme piiritlevad poolte esitatud etteheited, või on Euroopa Kohtu käsutuses vahendeid, mis lubavad tal selle probleemiga tegeleda. Teisisõnu tuleb küsida, kas Euroopa Kohus võib omal algatusel uurida Üldkohtu otsuse põhjendamisviga, kui selle otsuse põhjenduste ja resolutiivosa vahel on selge vastuolu.

32. Minu teada ei ole kohtupraktikas pretsedente, kus selle konkreetse probleemiga oleks tegeldud. Peale selle on teada, et omal algatusel väite tõstatamise küsimus on liidu kohtutes väga delikaatne.

33. Euroopa Kohtu praktikas on üldiselt kinnitatud võimalust, et kui vigu võib omal algatusel uurida, võib neile tuginevaid väiteid uurida mis tahes menetlusetapis.( ) Järelikult ei ole kahtlust, et sellise veaga seotud väitele, mida võib uurida omal algatusel, võivad pooled esmakordselt tugineda ja/või Euroopa Kohus selle esmakordselt tõstatada apellatsioonimenetluse käigus, ka siis, kui Üldkohus seda arvesse ei võtnud.

34. Lisaks on Euroopa Kohus kinnitanud, et Üldkohtu otsuste peale esitatud apellatsioonkaebusi lahendava kohtuna on ta pädev omal algatusel hindama, et apellandil ei ole menetluse algatamise huvi või et see huvi on vahepeal kadunud.( ) Üldisemalt on Euroopa Kohus pädev uurima omal algatusel kõiki küsimusi, mis puudutavad Üldkohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavust.( )

35. Käesolev kohtuasi ei kuulu siiski kummagi eelnimetatud juhtumi alla. Esiteks ei oleks Üldkohus saanud veaga seotud väidet uurida: tegemist on ju veaga Üldkohtu otsuses endas. Teiseks on selge, et ei ole tegemist apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse küsimusega.

36. Tuleb siiski märkida, et Euroopa Kohus ei ole välistanud võimalust tõstatada omal algatusel avalikul huvil põhinevaid väiteid, mis puudutavad vigu Üldkohtu otsuses: konkreetsemalt on seda tehtud seoses Üldkohtu koosseisu nõuetele vastavusega.( )

37. Lisaks on Euroopa kohtu praktika kohaselt haldusaktide puhul lubatud tõstatada omal algatusel teatavate vigadega seotud väiteid, kusjuures nende vigade omadused on in abstracto sarnased veaga, mis praegusel juhul iseloomustab vaidlustatud kohtuotsust. Eelkõige pean ma silmas puudulikke põhjendusi, mis ei lase Euroopa Liidu kohtul teostada täiel määral oma kontrolli õigusakti õiguspärasuse üle. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas valitseb seisukoht, et õigusakti põhjenduste puudumise või ebapiisavuse väite saab tõstatada omal algatusel: põhjendamiskohustust ei ole tegelikult sätestatud mitte ainult õigusakti adressaatide huvides, vaid ka selleks, et võimaldada selle õigusakti kohtulikku kontrolli.( ) Selline kohtulik kontroll eeldab loomulikult seda, et kohtul oleks võimalik vaidlustatud õigusakti aluseks olevat mõttekäiku täielikult mõista. Ebapiisavad või lausa puuduvad põhjendused sellist kontrolli ei võimalda.

38. Ka omaalgatuslikult tõstatatava väite puhul on siiski vaja, et vastava küsimuse üle oleks tekkinud vaidlus, mille käigus pooled on saanud avaldada oma seisukoha.( ) Käesoleval juhul on pooltel olnud võimalus avaldada oma seisukohta Üldkohtu otsuse põhjenduste ja resolutsiooni ilmse vastuolu probleemi kohta nii kirjalikult (Euroopa Kohtu eraldi palvel) kui ka suuliselt kohtuistungil.

39. Seevastu ei ole minu teada veel esinenud olukorda, kus Euroopa Kohus oleks omal algatusel tõstatanud Üldkohtu otsuses esinevat põhjendamisviga puudutava väite. Seega tuleb küsida, kas see on võimalik.

40. On selge, et kui põhjendamisvea all peetakse silmas, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, peab vastus olema eitav. Üldiselt peab Eurooopa Kohtule apellatsioonkaebuse esitama kaotanud pool. Muide, sama kehtib ka siis, kui tegemist on haldusaktidega: akti peab vaidlustama huvitatud pool, esitades oma väited, mille tulemusel Euroopa Liidu kohus võib selle akti tühistada.

41. Käesoleval juhul ei ole aga tegemist ükskõik millise veaga. Üldkohtu tehtud viga kujutab endast õigusnormi rikkumist, mille ulatus takistab Euroopa Kohtul tegelikult teostamast oma kontrolli otsuse üle, kuna selle resolutsioon ei kajasta eelnevaid põhjendusi. Sellises olukorras on Euroopa Kohtul minu arvates õigus kasutada sama lähenemisviisi, mida ta järgib haldusaktide puhul, tühistades omal algatusel vaidlustatud kohtuotsuse, mille põhjendus ei võimalda Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada.

42. Loomulik vastuväide, mida sellele ettepanekule saaks esitada, seisneb selles, et üldiselt on Euroopa Liidu kohtute menetlustele iseloomulik põhimõte, et kohtuvaidluse täpse eseme määravad poolte nõuded. Sellele vastuväitele saab siiski vastu seada kahesuguseid kaalutlusi.

43. Esiteks on Euroopa Kohus mõnel juhul kinnitanud, et Euroopa Liidu kohtute pädevus on piiratud ainult poolte nõuete eseme, mitte nende argumentidega.( ) Käesoleval juhul ei ole kahtlust, et komisjon nõuab vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.

44. Teiseks tundub mulle, et ei ole põhjust eristada lähenemist, mida Euroopa Kohus peab kasutama Üldkohtu otsuste puhul, ja lähenemist, mida ta on oma rajamisest saadik pidevalt kasutanud haldusaktide suhtes. Ka viimaste suhtes kehtib üldiselt põhimõte, et Euroopa Liidu kohus tohib neid tühistada ainult juhul, kui õigusakt on selles kohtus vaidlustatud, tuues ära põhjused, mis akti õigusvastaseks muudavad. Siiski on kohtupraktikas sedastatud, et teatavaid väiteid võib tõstatada omal algatusel (mõistagi tingimusel, et keegi oleks esitanud hagi, kuna Euroopa Liidu kohtus menetluse algatamiseks pole alternatiivset võimalust).

45. Seega leian oma ettepaneku sissejuhatuse kokkuvõtteks, et kui Euroopa Kohtule on esitatud Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebus, võib ta omal algatusel uurida põhjendamisviga, kui see viga ei lase Euroopa Kohtul teostada täielikku kohtulikku kontrolli vaidlustatud kohtuotsuse üle.( ) Minu arvates tuleks järelikult käesoleval juhul kohtuotsus tühistada juba üksnes nende kaalutluste alusel.

46. Sellest lähtudes asun nüüd komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse väidete uurimise juurde.

IV. Komisjoni apellatsioonkaebus

47. Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitas komisjon tervelt viisteist väidet, millest paljud tegelikult kordavad üksteist või on vähemalt üksteisega üsna sarnased. Uurimisel jagan väited kahte peamisse rühma: neist esimeses arutan abi saaja rolli puudutavaid väiteid, teises neid, mis puudutavad Üldkohtu kontrolli abi suuruse määramise üle vaidlusaluses otsuses.

A. Abi saaja rolli puudutavad väited

1. Sissejuhatavad märkused

48. Neli esimest komisjoni väidet puudutavad küsimust, milline roll omistada riigiabi järelevalvemenetlustes abi saajale.

49. Nagu ma eespool märkisin, ei ole selge, milline funktsioon on vaidlustatud kohtuotsuses abisaaja rolli puudutaval osal. Ma olen veendunud, et in concreto tuleb Üldkohtu väiteid selle kohtu järeldusi silmas pidades käsitada nii, et need on lihtsalt obiter dicta. Antud juhul tugineb Üldkohtu tühistamisotsus komisjoni tehtud vigadele selle maatüki hindamisel, mille Prantsuse ametiasutused Scottile müüsid. Lisaks kordas Prantsuse valitsus põhiosas Scotti selle kirja sisu, mida komisjon vastu ei võtnud, ning need andmed võeti kohtutoimikusse.( )

50. Järelikult tuleks abi saaja rolli puudutavad väited tunnistada tulemusetuks.

51. Nii või teisiti esitan nii juhuks, kui Euroopa Kohus ei peaks seda vaatenurka jagama, kui ka juhuks, kui ta seda küll jagab, kuid soovib siiski kõnealuse küsimuse kohta märkusi esitada, selle teema kohta alljärgnevalt mõned märkused.

2. Riigiabi saaja roll üldiselt

52. Küsimus, milline roll riigiabi saajale omistada, on keerukas ja on põhjustanud vaidlusi. Selles valdkonnas vastandub Euroopa Kohtu suhteliselt järjekindlale ja rangele kohtupraktikale Üldkohtu ebaselgem praktika, mida iseloomustab muutlikkus ja ebakindlus. Olukorra eripära selgitab võib-olla, miks Üldkohus vaidlusaluses otsuses sellele küsimusele rõhku pani. Võimalik, et esimese astme kohus palub kaudselt Euroopa Kohtul oma selle valdkonna kohtupraktika üle vaadata. Minu hinnangul ei saa ka välistada, et Euroopa Kohus peab edaspidi abi saaja rolli puudutavad kohtulahendid üle vaatama. Põhjustel, mida ma püüan alljärgnevalt selgitada, ei arva ma siiski, et käesolev kohtuasi oleks selle tegemiseks sobiv.

53. Euroopa Kohtu praktikas on järjekindlalt meenutatud, et riigiabi järelevalvemenetlus toimub peamiselt komisjoni ja kõnealuse liikmesriigi vahel, omistamata abi saajale mingit erilist rolli.( ) Liikmesriigil on sellise menetluse käigus täielik kaitseõigus, mille rikkumine võib kaasa tuua komisjoni otsuse tühistamise, kui saab tõendada, et ilma sellise rikkumiseta oleks menetluse tulemus võinud olla teistsugune.( )

54. Abi saaja roll on seevastu teistsugune. Määrus nr 659/1999, millega on Euroopa Kohtu praktika selles valdkonnas sisuliselt kodifitseeritud,( ) piirdub tegelikult oma artiklis 1 kõigest sellega, et paigutab abi saaja „huvitatud poolte” üldisesse kategooriasse, kes võivad artikli 6 lõike 1 kohaselt esitada pärast ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemist märkusi ettenähtud aja jooksul, mis tavaliselt ei ületa ühte kuud. Seega ei ole abi saajale ette nähtud mingeid muid kaitseõigusi või muud õigust komisjoni läbiviidavas menetluses osaleda.

55. Ei ole kahtlust, et selline üldine lähenemisviis on silmatorkavalt formaalne, mida on õigusteoorias ka märkimisväärselt palju kritiseeritud. Eriti kistud ja vahel ka ebarealistlik on eeldus, mis näib selles riigiabi käsitleva menetluse tõlgenduses peituvat ning mille järgi langevad abi andnud riigi ja abi saanud isiku huvid kokku. Esiteks on selge, et riik, kellelt võib halvimal juhul nõuda, et ta antud abi tagasi võtaks, ning ettevõtja, kes võib abi tagastamise korral isegi pankrotti minna, ei näe olukorda ühtmoodi. Lisaks võib juhtuda, et abi ei anna mitte riigi valitsus, vaid riigi piirkondlik või kohalik asutus: sellisel juhul ei saa olla kindel, et keskvalitsusel, kes tohib ainsana menetluses osaleda, oleksid kohaliku üksusega kokkulangevad huvid.

56. Just sellise range kohtupraktika piiratuse tõttu on Üldkohus püüdnud korduvalt abi saajatele ette nähtud kaitset laiendada. Seda on näiteks tehtud, rõhutades kohustust tagada, et abi saaja (nagu ka kõigi teiste huvitatud poolte) õigus olla ära kuulatud, mis tuleneb määrusest nr 659/99, oleks tõhus,( ) või tunnustades abi saaja õigust tugineda asjaolule, et komisjon ei ole asjaomast liikmesriiki ära kuulanud.( )

57. Seega asetub vaidlustatud kohtuotsus sellesse Üldkohtu praktika „progressiivsesse” suundumusse.

58. Ma olen veendunud, et abi saajale omistatava rolli probleemi puhul on võimalik ja võib-olla koguni hädavajalik vältida manihheistlikku käsitlust, milles vastanduksid vähimagi sünteesivõimaluseta kaks diametraalselt vastandlikku kontseptsiooni, millest üks eitab, et abi saajal oleks mingisugunegi roll, teine seevastu seab ta huvitatud liikmesriigiga samale tasemele.

59. Eriti tundub mulle, et kahe seisukoha vahel asuva tasakaalupunkti võib leida, rakendades hea halduse põhimõtet.

60. Nagu hästi teada, loodi see põhimõte kohtupraktikas ning „konsolideeriti” alles hiljuti põhiõiguste harta artiklis 41. Kuigi hea halduse põhimõtte piirid on veel teataval määral ebakindlad, on siiski juba ilmne, et seda tuleb pidada liidu õiguse üldpõhimõtteks.( )

61. Eelkõige võib seda põhimõtet leida eri kohtulahenditest, olenemata sellest, kas seda on otsesõnu mainitud või mitte. Ma pean näiteks silmas kohtuasju, kus asutust kohustatakse „hoolsa ja erapooletu” uurimise huvides kontrollima omal algatusel ka neid asjaolusid, millele kaebuse esitaja ei ole sõnaselgelt viidanud;( ) kohtuasju, kus on sedastatud kohustus kuulata ära pool, kelle suhtes on tehtud ebasoodne otsus, ka siis, kui see õigus olla ära kuulatud ei ole kohaldatavates õigusnormides sätestatud;( ) ning viimaks kohtuasju, kus on kinnitatud, et komisjon peab hoolsalt arvestama kõiki andmeid, mis talle menetluse käigus esitatakse.( )

62. Põhiõiguste harta viitab omalt poolt igaühe õigusele, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse meedet, mis võib teda kahjustada, igaühe õigusele tutvuda teda puudutavate andmetega ja otsuste põhjendamise kohustusele kui hea halduse põhimõtte põhisisule. Lisaks ei ole tegemist ammendava nimekirjaga, kuna selle avatus ilmneb sõnastusest „[s]ee õigus kätkeb [eelkõige] [...]”.( )

63. Mulle tundub riigiabi valdkonnas, et hea halduse põhimõte, mis küll ei nõua, et abi saajat tunnustataks ametlikult riigiabi järelevalvemenetluse osalisena, ei luba samas komisjonil lükata paindumatult ja eranditult tagasi kõiki abi saaja esitatud materjale, kui huvitatud isikutele märkuste esitamiseks ette nähtud tähtaeg on möödas.

64. Ei tohiks unustada, et riigiabi järelevalvemenetlus on olemuselt haldus-, mitte kohtumenetlus; pealegi täidab abi saaja sellises menetluses peamiselt teabeallika rolli komisjoni jaoks. Niisiis kui komisjon peab vastu võtma ja arvestama märkusi, mille abi saaja on esitanud talle algselt määratud tähtaja jooksul, võib sellele asutusele olla kohustuslik ka hiljem esitatud andmete uurimine, kui seda nõuab hea halduse põhimõte. Eriti on see nii, kui kõnealused andmed on sellele asutusele teadmiste selgitamiseks või täiendamiseks tõesti vajalikud, tingimusel et haldusmenetlus on veel sellises järgus, et neid andmeid saab arvesse võtta, ilma et lõpliku otsuse vastuvõtmisel tekiks viivitusi.

65. Asutus ei ole siiski kohustatud väljendama sõnaselget seisukohta abi saaja (või muu isiku) esitatud märkuste kohta, kui need on esitatud pärast algset tähtaega. Seega ei pea komisjon tingimata esitama põhjuseid, miks ta otsustas need andmed arvesse võtmata jätta.

66. Neid tähelepanekuid silmas pidades ning ka kohtuliku kaitse põhimõttest lähtudes tuleb teha üks oluline täpsustus: kui tekib vajadus tõendada, et asutus oleks pidanud andmeid arvesse võtma, langeb selle tõendamiskoormis andmete esitajale.

67. Kõike eelnevat arvesse võttes võib nüüd ometi siirduda apellatsioonkaebuse väidete põhjalikuma uurimise juurde.

3. Esimene väide, mis puudutab komisjoni keeldumist võtta Scotti 24. detsembri 1999. aasta kiri toimikusse

a) Poolte argumendid

68. Komisjon väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, väites, et Scotti 24. detsembri 1999. aasta kiri oleks tulnud vastu võtta ja haldustoimikusse lisada. Täpsemalt ei näidanud Üldkohus ära õigusnormi, mida tema hinnangul on rikutud. Tühistamise aluseks oleks saanud olla ainult oluliste menetlusnormide rikkumine EÜ artikli 230 tähenduses, kuid sellisele rikkumisele Scott oma hagis ei tuginenud, nii et Üldkohus tegi otsuse ultra petita. Lisaks ning eelkõige ei rikkunud komisjon ühtegi menetlusnormi, kuna Scott oli riigiabi järelevalvemenetluses kolmas isik ning seega ei olnud tal mingit õigust menetluse hilisemas järgus märkusi esitada. Viimaks märgib komisjon, et samad märkused, mille Scott oli teinud tagasi lükatud kirjas, esitas Prantsusmaa ikkagi oma 21. veebruari 2000. aasta kirjas ja nii lisati need ka toimikusse.

69. Komisjon märgib, et Üldkohtu otsusel võib olla oluline mõju riigiabi valdkonnas järgitavale praktikale.

70. Scott väidab seevastu, et Üldkohus ei seadnud komisjonile mingeid üldiseid kohustusi, vaid esitas hulgaliselt kaalutlusi, mis on rangelt seotud uuritava juhtumi ja selle iseärasustega. Asjaolu, et määrus nr 659/99 ei näe abi saajale ette muud rolli kui võimaluse esitada haldusmenetluse alguses märkusi, ei tähenda, et kõik abi saaja hilisemad sekkumised oleks keelatud, nagu arvab komisjon. Eelkõige väidab ta, et see määrus ei saa takistada üldpõhimõtete kohaldamist, mis nõuavad, et komisjon tegutseks hoolsalt ja erapooletult.

71. Département du Loiret esitab argumendid, mis sisuliselt kattuvad Scotti argumentidega.

b) Hinnang

72. Esimesele apellatsioonkaebuse väitele on komisjon pühendanud kõige enam tähelepanu, koondades sellele lõviosa oma märkustest. On ilmne, et komisjon kavatseb vastu seista sellele, et Euroopa Kohus kinnitaks Üldkohtu praktikat, mis toetab abi saaja rolli suurendamist riigiabi järelevalvemenetluses.

73. Lähtudes eeltoodud kaalutlustest, mis puudutasid üldiselt abi saaja rolli, võib kinnitada, et juhul, kui abi saaja ise saadab komisjonile mõningaid dokumente pärast talle märkuste esitamiseks ette nähtud tähtaega, võib komisjon olla hea halduse põhimõtte alusel kohustatud nimetatud dokumentide sisu arvesse võtma. Seda siiski vaid tingimusel, et i) need dokumendid on tõesti vajalikud, et täita lünki komisjonile teada olevates faktilistes asjaoludes, ning et ii) menetluse järk seda võimaldab. Siiski on vaja, et kõnealuste dokumentide vajalikkus oleks tõepoolest tõendatud.

74. Üldkohus ei järginud siiski sama loogikat.

75. Ennekõike piiritles Üldkohus küsimust õigustatult hea halduse põhimõtte järgimise, mitte olulise menetlusnormi rikkumise vaatenurgast, nagu väidab komisjon.( ) Sellisest eeldusest lähtudes oleks Üldkohus siiski pidanud kontrollima, kas kirja sisu lisab asjaolude selgitamiseks olulisi andmeid või mitte. Kui see küsimus oleks saanud jaatava vastuse, oleks kinnitamist leidnud komisjoni kohustus esitatud andmeid arvesse võtta. Selle asemel piirdus Üldkohus sellega, et võttis asjaolusid üldiselt arvesse, märkides, et need muudavad faktiliste asjaolude kontrollimise raskeks, eriti pika ajavahemiku tõttu, mis on möödunud väidetava riigiabi andmisest komisjoni menetluseni. Sellise üldise tõdemuse põhjal jõudis Üldkohus järeldusele, et komisjon oleks pidanud Scotti kirja vastu võtma ja toimikusse lisama.

76. Minu arvates ei saa me sellise arutluskäiguga ühineda. Kuigi hea halduse põhimõte võib, nagu me nägime ja nagu ka Üldkohus kinnitas, kohustada komisjoni teatavatel juhtudel võtma arvesse dokumente, mis on saadetud pärast tähtaega ja/või isikute poolt, kellel ei ole selleks õigust, eeldab see, et niisugustes dokumentides sisalduvate andmete tegelikku vajalikkust eelnevalt kontrollitaks. Kohtuotsuse osas, milles tegeldakse komisjoni otsusega jätta Scotti 24. detsembri 1999. aasta kiri vastu võtmata, ei ole Üldkohus aga kirja sisu isegi arvesse võtnud.

77. Seega tuleb komisjoni esimese väitega nõustuda selles osas, kus ta kinnitab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, väites, et komisjon oli kohustatud Scotti 24. detsembri 1999. aasta kirja vastu võtma ja toimikusse lisama.

4. Teine, kolmas ja neljas väide, mis puudutavad komisjoni väidetavat kohustust küsida täiendavat teavet ja/või kasutada väliseksperdi abi

78. Teist, kolmandat ja neljandat väidet võib käsitleda koos. Nendega vaidlustab komisjon Üldkohtu väiteid, mille järgi komisjon oleks pidanud teatavate andmete, eriti Scotti 24. detsembri 1999. aasta kirjas ja Prantsuse ametiasutuste 21. veebruari 2000. aasta kirjas sisalduvate andmete alusel tegema üksikasjalikuma analüüsi ja küsima täiendavat teavet.

a) Poolte argumendid

79. Oma teises väites arvustab komisjon Üldkohtu väiteid, mille kohaselt komisjon oleks pidanud küsima Prantsuse ametiasutustelt täiendavat teavet ja täpsustusi pärast seda, kui need ametiasutused – nagu muide ka Scott oma 24. detsembri 1999. aasta kirjas – olid maininud, et olemas on kaks hinnangut, neist üks Galtier’ ekspertide ja teine Commissaire aux apports’i tehtud ekspertiisis, mis määrasid vaidlusaluse maatüki maksumuse madalamaks kui komisjon.( )

80. Kolmandas väites vaidlustatakse see-eest Üldkohtu kinnitus, mille kohaselt oleks komisjon pidanud küsima Scottilt selgitusi lahknevuse kohta enne vaidlusaluse maatüki Scottile võõrandamist sellel maatükil riigiasutuste kulul tehtud tööde ettenähtud maksumuse (80 miljoni frangi) ja tegeliku maksumuse (140 miljoni frangi) vahel. Selline lahknevus oleks Üldkohtu arvates pidanud äratama komisjonis kahtlust, et kulud, mida ametiasutused maatüki arendamiseks kandsid, ei vasta tingimata selle väärtusele.( )

81. Neljanda väitega vaidlustab komisjon Üldkohtu kaalutlused, mis puudutavad võimalust, et komisjon ise oleks võinud maatüki väärtuse määramiseks väliseksperdi poole pöörduda.

82. Ka need apellatsioonkaebuse väited põhinevad eeldusel, et komisjonil ei ole menetluslikust vaatenurgast mingit kohustust küsida täiendavat teavet, eriti Prantsuse ametiasutuste käest, kellel ta oli pealegi juba palunud esitada kõik maatüki väärtuse hindamiseks tarvilikud andmed.( ) Peale selle väidab komisjon, et vaidlusaluses otsuses võeti hinnanguid, millele Üldkohus viitab, siiski arvesse.

83. Scott märgib omalt poolt, et Üldkohus ei sedastanud, et komisjon oleks rikkunud olulist menetlusnormi, seega tuleks need väited juba üksnes sel põhjusel tagasi lükata. Igal juhul uuris Üldkohus Scotti arvates olukorda õigesti, kuna mõningad 24. detsembri 1999. aasta kirjas olnud märkused, mida Prantsuse võimude järgmise aasta 21. veebruari kirjas pealegi tervenisti ära ei toodud, oleks mõjutanud komisjoni oma hinnangute osas ümber mõtlema ja küsima uusi dokumente.

b) Hinnang

84. Teine väide on esimesega tihedasti seotud ning ma leian, et ka see väärib vastuvõtmist.

85. Tuleb märkida, et nagu nägime, lähtub komisjon tegelikult ka siin väärast eeldusest, et Üldkohus heitis talle ette oluliste menetlusnormide rikkumist. Tegelikult täheldasin juba eespool, et ainus parameeter, mis tundub olevat Üldkohtu otsuse alus, on hea halduse põhimõte.

86. Lisaks toetuvad komisjoni vastuväited, mille järgi ta võttis oma otsuses 1999. aasta detsembri ja 2000. aasta veebruari kirjades esitatud hinnanguid arvesse, üsna kõikuvale pinnale. Otsuses on neile hinnangutele tegelikult viidatud vaid põgusalt ja mitte kuigi argumenteeritult.

87. Küsimus on siiski milleski muus. Nii Scotti kui ka Prantsuse ametiasutuste kiri, mis mõlemad saabusid menetluse äärmiselt hilises järgus, piirdusid vaid selle märkimisega, et olemas on hinnangud (maksuameti, Galtier’ ja Commissaire aux apports’i hinnang), mis olevat määranud maatükile madalama väärtuse kui see, mida komisjon pidas võimalikuks tema valduses oleva tõendusmaterjali alusel järeldada. Ühtegi täiendavat dokumenti ei lisatud ning teatati üksnes, et vajaduse korral võidakse kõnealused hinnangud komisjonile esitada.

88. Mulle ei tundu, et komisjon oleks hea halduse põhimõtte alusel pidanud selles menetluse järgus Prantsuse ametiasutustelt täiendavaid dokumente ja üksikasju küsima. Meenutagem, et komisjon oli andnud kõnealustele ametiasutustele juba kaks korraldust dokumente esitada, millest üks korraldus oli sõnastatud küllalt põhjalikult.( ) Tookord Prantsuse asutused 1999. aasta detsembri ja 2000. aasta veebruari kirjas viidatud andmeid ei esitanud.

89. Samamoodi ning samadest kaalutlustest lähtudes ei saa asuda seisukohale, nagu komisjonil oleks olnud kohustus Scotti 1999. aasta detsembris saadetud kirja sisu arvesse võtta. Sellise kohustuse aktsepteerimine võib komisjoni tulevikus viivitustaktika ohtu seada. Kui kirjale oleks näiteks olnud lisatud seal viidatud maatüki maksumuse hinnangute terviktekst, oleks otsus võinud olla teistsugune. Minu arvates ei saa hea halduse põhimõtet laiendada sedavõrd palju, et komisjon oleks sunnitud täitma lünki talle saadetud märkustes ja dokumentides, vähimagi ajalise piiranguta.

90. Kolmanda väite kohta kehtivad samad kaalutlused, mille ma esitasin teise kohta. Komisjonil ei olnud mingit kohustust Scottilt täiendavat teavet küsida. Pealegi ei ole arusaadav, mis põhjusel oleks ta pidanud küsima Scottilt selgitusi maatüki arendamiseks ette nähtud kulude ületamise kohta, kui arvestada, et nende kulude kandjaks olid Prantsuse ametiasutused.

91. Sellest tulenevalt leian, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, leides, et komisjon oleks pidanud Prantsuse ametiasutustelt ja Scottilt maatüki maksumuse kohta täiendavat teavet küsima. Seega tuleb teise ja kolmanda väitega nõustuda.

92. Seevastu tundub mulle, et ei saa nõustuda neljanda väitega, mis puudutab komisjoni kohustust väliseksperdi poole pöörduda.

93. Vaidlustatud kohtuotsuses ei ole Üldkohus kordagi väitnud, et komisjon oleks pidanud kasutama väliseksperdi teenuseid. Üldkohus meenutas lihtsalt sellise võimaluse olemasolu nende vahendite hulgas, mida komisjon oleks võinud täiendava teabe saamiseks kasutada.

94. Järelikult tuleb neljas apellatsioonkaebuse väide tagasi lükata.

B. Väited, mis puudutavad Üldkohtu tehtud sisulist kontrolli

1. Kuues väide, mille kohaselt Üldkohus ei jätnud komisjonile mingit kaalutlusruumi

95. Kuues väide viib meid käesoleva apellatsioonkaebuse käigus Euroopa Kohtule esitatud teise põhiprobleemi südamesse. Tegemist on küsimusega, mis puudutab seda, mis laadi kontrolli liidu kohus võib teostada komisjoni otsuste üle, mis käsitlevad riigiabi.

a) Poolte argumendid

96. Komisjon väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, tehes palju intensiivsema ja põhjalikuma kontrolli kui see, mida ta tohib õiguspäraselt teha. Konkreetsemalt astus Üldkohus komisjoni asemele, võttes temalt kaalutlusruumi, mis tuleb talle selles valdkonnas jätta. Liidu kohus peaks komisjoni riigiabi käsitlevates otsustes teostama kontrolli ainult vigade üle, mis on ära toodud EÜ artiklis 230. Pealegi ei ole kohtu käsutuses kunagi kõiki materjale (dokumente jms), mida komisjon on oma otsuse tegemisel kasutanud: järelikult on kohtul ka praktiliselt võttes võimatu seada enda hinnangud komisjoni hinnangute asemele.

97. Scotti arvates põhineb see väide vaidlustatud kohtuotsuse vääritimõistmisel. Üldkohus ei seadnud oma hinnanguid komisjoni omade asemele, vaid märkis selgelt, eriti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, et tema eesmärk oli vaid kontrollida, kas komisjon on kõiki tema käsutuses olevaid andmeid vajaliku hoolsusega hinnanud.

98. Département du Loiret’ argumendid olid Scotti argumentidega analoogilised.

b) Hinnang

99. Väide puudutab komisjoni riigiabi käsitlevate otsuste kohtuliku kontrolli piire. Seda valdkonda käsitlev kohtupraktika on kehtestanud mõned kindlad pidepunktid, mida oleks hea meenutada.

100. Ennekõike on riigiabi mõiste õigusliku tähendusega ning seda tuleb tõlgendada objektiivsetest teguritest lähtudes. Seetõttu peab liidu kohus põhimõtteliselt teostama täielikku kontrolli, et otsustada, kas vaadeldavad meetmed on olemuselt riigiabi.( )

101. Kahel juhul kuulub aga komisjonile laiem kaalutlusõigus. Esiteks siis, kui tuleb hinnata abi kokkusobivust ühisturuga EÜ artikli 87 lõike 3 tähenduses. Sellistel juhtudel peab kohtulik kontroll piirduma selle kontrollimisega, ega komisjoni otsuses ei ole tehtud ilmset viga või ega tegemist ei ole võimu kuritarvitamisega.( )

102. Järgmiseks kuulub komisjonile laiem kaalutlusõigus, sealhulgas abi olemasolu suhtes (ning seega olukorras, mis kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse), kui otsuse tegemiseks oli vaja anda keerukaid tehnilisi või majanduslikke hinnanguid. Sel juhul on kohtulik kontroll üldiselt piiratud ning puudutab üksnes ilmsete vigade olemasolu või võimu kuritarvitamist, menetlusnormide järgimist ja põhjendamiskohustuse täitmist ning nende asjaolude sisulist õigsust, millest komisjon on otsuse tegemisel lähtunud.( )

103. Liidu kohus peab riigiabi käsitlevate ja keerukaid majanduslikke hinnanguid sisaldavate komisjoni otsuste hindamisel hoidma habrast tasakaalu. Ühest küljest ei või ta esitada komisjoni majandusliku hinnangu asemel enda oma; teisest küljest peab ta siiski kontrollima, kuidas komisjon on majandusalaseid andmeid tõlgendanud, kontrollides eriti hoolikalt, kas teave, mida komisjon on keerulise olukorra hindamisel kasutanud, toetab tõepoolest järeldusi, millele see institutsioon on jõudnud.( )

104. Käesoleval juhul püüdis komisjon määrata hinda, mida tavaline ettevõtja oleks 1987. aastal võinud tööstuslikuks otstarbeks mõeldud maatüki müügist saada. Seega on ilmne, ning pooled tunduvad selles küsimuses ka ühel meelel olevat, et hinnang, mille komisjon pidi mitu aastat pärast asjaolude toimumist andma, sai olla üksnes umbkaudne. Minu arvates on ka vaieldamatu, et tegemist oli toiminguga, mis hõlmas keerukaid majanduslikke hinnanguid. Järelikult pidi Üldkohus teostama kontrolli, mis pidi küll põhimõtteliselt olema täielik, kuid ei saanud asendada majanduslike andmete autonoomset hinnangut, mille oli juba andnud komisjon.

105. Ma ei arva siiski, et Üldkohus oleks käesoleval juhul andnud komisjoni hinnangu asemel enda hinnangu.

106. Tuleb nimelt märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse osas, kus ta uuris vaidlusalust otsust sisuliselt, ei koostanud Üldkohus maatüki autonoomset hinnangut. Selle asemel piirdus ta märkimisega, et teatud asjaolud viitavad sellele, et komisjon ei olnud piisavalt põhjalik, ning andis mõista, et maatüki väärtus võib olla määratud valesti. Eelkõige viitab Üldkohus sellele, et komisjon valis maatüki väärtuse hindamiseks kulupõhise meetodi, ning asjaolule, et komisjon ei omistanud mingit kaalu mõningatele toimikusse vastu võetud andmetele, eriti Prantsuse ametiasutuste saadetud viimastes kirjades viidatud hinnangutele.

107. Seega tuleb kuues väide tagasi lükata.

2. Seitsmes väide, mille kohaselt Üldkohus lähtus tõendite asemel oletustest

a) Poolte argumendid

108. Seitsmenda väitega ütleb komisjon, et isegi kui möönda, et Üldkohus ei ületanud kohtulikule kontrollile ette nähtud piire, millele on viidatud kuuendas väites, eksis ta siiski, võttes oma otsuse aluseks menetluse ajal tema käsutuses olevate tõendite asemel pelgalt oletused. Eriti eksis Üldkohus, kui märkis, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma maatüki väärtusele antud hinnanguid, mis olid toodud Scotti 1999. aasta kirjas ja Prantsuse ametiasutuste 2000. aasta kirjas: neis kirjades ei olnud mitte tõendid, vaid üksnes tõendamata väited.

109. Scotti väitel on komisjoni seisukoht täiesti ekslik. Tegelikult olid Scotti ja Prantsuse ametiasutuste kirjades sisalduvad andmed igas suhtes tõendid. Selliste andmete lugemine tõenditeks ei tähenda muidugi nende tõepäraseks kuulutamist: tegelikult piirdus Üldkohus asjaolu hindamisega, et nende andmete alusel ei pidanud komisjon vajalikuks probleemiga veel põhjalikumalt tegelda.

b) Hinnang

110. Seitsmendale väitele vastamine nõuab kahe eelduse täitmist.

111. Esiteks peab liidu kohus väljakujunenud kohtupraktika kohaselt komisjoni otsuse kehtivuse kontrollimisel hindama seda lähtuvalt andmetest, mis olid komisjoni käsutuses otsuse tegemise hetkel.( )

112. Teiseks ei tasu unustada, et Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 58 sätestatud üldpõhimõtte kohaselt tohib Üldkohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebus käsitleda ainult õigusküsimusi. Seega ei tohi Euroopa Kohus Üldkohtu antud faktilisi hinnanguid uuesti arutusele võtta, välja arvatud faktide või tõendusmaterjali moonutamise puhul.( )

113. Komisjoni väidet tuleb uurida neist pidepunktidest lähtuvalt. Seega tuleb esiteks kontrollida, kas Üldkohus võttis komisjoni otsuse kontrollimisel arvesse andmeid, mis ei olnud vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel komisjoni käsutuses. Teiseks tuleb aga kontrollida, ega komisjon ei nõua Euroopa Kohtult, et see arutaks uuesti Üldkohtu faktilisi hinnanguid.

114. Üldkohus tegi komisjoni otsust kontrollides peamiselt kahte liiki hindamisi.

115. Esiteks tuvastas Üldkohus vaidlusaluses otsuses teatavaid konkreetseid probleeme, mis seadsid selle õigsuse ja usaldusväärsuse kahtluse alla. Täpsemalt oli komisjoni arvutustes nii tegelikke vigu – muide, Scotti kasuks, kuna nende parandamisel hinnataks maatüki väärtust kõrgemalt kui komisjon( ) – kui ka ebatäpsusi, eriti seetõttu, et komisjon kasutas maatüki 1987. aasta turuhinna määramiseks kulusid, mida selle maatüki osade ostmiseks eri aegadel kanti.( )

116. Teiseks leidis Üldkohus, et Prantsuse ametiasutuste 21. veebruari 2000. aasta kirjas viidatud alternatiivsed hinnangud maatüki väärtusele ning asjaolu, et 1998. aastal müüs Scott sama maatüki teisele eraettevõtjale palju madalama hinnaga kui otsuses hinnatud väärtus, oleks pidanud põhimõtte kohaselt, mis nõuab, et komisjon uuriks asjaolusid hoolikalt ja erapooletult, ajendama teda maatüki väärtust põhjalikumalt uurima, küsides näiteks Prantsusmaalt selle viidatud ekspertiisitekste või pöördudes väliseksperdi poole.( )

117. Uurides väidet kahe eespool viidatud parameetri alusel, selgub, et Üldkohus ei kontrollinud komisjoni lähtuvalt andmetest, mida ei olnud otsuse tegemise hetkel selle käsutuses. Kõik Üldkohtu väited põhinevad, nagu nägime, tegelikult komisjoni ebatäpsustel ja Üldkohtu arvates ebapiisaval osakaalul, mille komisjon omistas teatavatele andmetele, eriti neile, mis sisaldusid Prantsuse ametiasutuste 21. veebruari 2000. aasta kirjas. Meenutagem, et komisjon lisas selle kirja haldustoimikule.

118. Jääb veel vaadata, ega komisjon ei nõua käesoleva väitega Euroopa Kohtult, et see arutaks uuesti Üldkohtu faktilisi hinnanguid. Euroopa Kohtu praktikast lähtuvalt tuleb anda eitav vastus. Euroopa Kohus on leidnud, et tegemist on õigusküsimusega, mis kuulub seega apellatsioonimenetluse raames Euroopa Kohtu pädevusse, nimelt teha kindlaks, kas Üldkohus järeldas neist faktilistest asjaoludest õigesti, et komisjon rikkus hoolsus- ja põhjendamiskohustust.( )

119. Ma leian, et käesoleval juhul – nagu väidab komisjon – on Üldkohus rikkunud õigusnormi, leides, et komisjon oleks pidanud viimati nimetatud, peamiselt Prantsuse ametiasutuste antud teabe alusel oma hinnangu abi olemasolu ja summa kohta ümber hindama.

120. Tõepoolest, tuleb silmas pidada, et Üldkohus heitis komisjonile sisuliselt ette seda, et see ei alustanud uut uurimistegevust pärast seda, kui talle oli teatatud maatüki maksumus, mis tulenes Galtier’ ekspertide ja Commissaire aux apports’i tehtud hindamistest. Nagu ma eespool märkisin, piirdus Prantsuse ametiasutuste kiri, nagu muide ka Scotti 1999. aasta detsembris saadetud kiri, üksnes selliste hindamiste olemasolu ja nende alusel saadud tulemuse äramärkimisega. Nende hindamiste täpset sisu siiski ei esitatud.

121. Märkisin eespool, et sellises olukorras ei saanud nii ebamääraseid viiteid pidada piisavaks, et kohustada komisjoni hea halduse põhimõtte alusel Scotti kirja arvesse võtma. Samamoodi ning samadel põhjustel ei saa arvata, et komisjon oleks Prantsuse ametiasutuste 2000. aasta kirja sisu alusel pidanud uuesti uurimist alustama, samas kui menetlus oli juba lõppjärgus.

122. Nagu ma juba rõhutasin, oleks olukord võinud olla teistsugune, kui Prantsuse ametiasutused oleksid esitanud nende hindamiste toetuseks kindlamaid andmeid: täpsemalt, kui nad oleks need tervikuna lisanud, mis oleks pidanud olema suhteliselt lihtne, eriti kui võtta arvesse, et Galtier’lt oli hindamise Scott ise tellinud.

123. Seda siiski ei tehtud, nii et kui komisjonile seataks menetluse sellises järgus täiendav kohustus põhjalikumaid uurimisi teha, võiks see õigustada mis tahes viivitustaktikat riigiabi järelevalvemenetluse käigus.

124. Teisisõnu võis komisjon kõnealustel konkreetsetel asjaoludel oma uurimise õigustatult lõpetada ning teha otsuse tema valduses olevate andmete alusel. Samamoodi peab kohus hindama komisjoni otsust lähtuvalt andmetest, mis olid komisjoni käsutuses otsuse tegemise hetkel. Seega tuleb komisjoni seitsmenda väitega nõustuda ning see õigustab juba iseenesest vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.

125. Seda, et komisjon kasutas kulupõhist meetodit, ning vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109 ja 110 sedastatud konkreetset viga käsitlen põhjalikumalt, analüüsides järgmisi komisjoni väiteid.

3. Kaheksas väide, mis puudutab ümberpööratud tõendamiskoormist

a) Poolte argumendid

126. Komisjon väidab, et Üldkohus on tõendamiskoormise ümber pööranud, kuna ta nõudis, et komisjon koguks tõendusmaterjali, mille olid jätnud esitamata menetlusosalised, kellele oleks vaadeldava väite kohaselt pidanud langema kohustus esitada vajalikud tõendid, mille alusel saaks teha teistsuguse otsuse.

127. Scott väidab, et komisjon sai vaidlustatud kohtuotsusest valesti aru, kuna Üldkohus lihtsalt nentis faktilisi asjaolusid ning märkis, et komisjon ei ole täitnud oma hoolsuskohustust.

b) Hinnang

128. Väide on põhjendamatu ning põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääriti tõlgendamisel.

129. Hakkamata sisuliselt süüvima tõendamiskoormise probleemi riigiabi puudutavates menetlustes, tuleb märkida, et Üldkohus ei nõudnud, et komisjon leiaks tõendeid Scotti ja Prantsuse ametiasutuste seisukoha toetuseks. Nagu nägime, piirdus Üldkohus hoopis järeldusega, et kõik komisjoni käsutuses olevad tõendusmaterjalid ei suuda põhjendada sellist otsust, nagu ta tegi.

130. Teisisõnu ei seadnud Üldkohus komisjonile mingit tõendamiskohustust. Selle asemel leidis ta, et talle juba esitatud andmete põhjal oleks komisjon pidanud hea halduse põhimõtte kohaselt viima oma uurimistegevuse lõpule.

131. Sellest tulenevalt olen ma seisukohal, et komisjoni kaheksas apellatsioonkaebuse väide tuleb tagasi lükata.

4. Üheksas ja kaheteistkümnes väide, mis puudutavad komisjoni kasutatud kulupõhise meetodi õigustatust

a) Poolte argumendid

132. Üheksanda ja kaheteistkümnenda väitega vaidlustab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse kaks eri aspekti.

133. Esiteks tegi Üldkohus tema arvates vea, heites komisjonile ette kulupõhise meetodi kasutamist abi väärtuse arvutamiseks. Komisjoni väitel muutis asjaolu, et puudus maatüki hinnang abi andmise kuupäeva seisuga, õigustatuks ja loogiliseks kulupõhise meetodi kasutamise, mis on seotud kuludega, mida ametiasutused abi andmiseks tegelikult kandsid. On tõsi, et vara turuhind ei vasta tingimata tema maksumusele, kuid tuleb arvesse võtta, et käesoleval juhul valmistati abi esemeks olev maatükk ette „mõõdu järgi” vastavalt Scotti erilistele nõudmistele, mis muudab hinna, mida selle maatüki eest oleks võinud vabal turul saada, vähem oluliseks.

134. Teiseks arvustab komisjon Üldkohtu väiteid võimaluse kohta, et abi väärtuse määramisel oleks olnud kasulik viidata hinnale, mille eest maatükk 1998. aastal võõrandati. Isegi kui see hind vastaks sel hetkel turul saavutatavale hinnale, ei saa see anda mingit teavet abi väärtuse kohta üksteist aastat varem. Esiteks oli majapidamispaberi sektor 1987. aastal jõudsalt laienemas, samas kui 1998. aastal oli see tõsises kriisis, millest tulenevalt vähenes maatüki ja tehase väärtus. Teiseks kipub igasuguse vara väärtus aja jooksul vähenema, ning seega on normaalne, et üksteist aastat hiljem oli ka Scottile antud abi ese odavnenud.

135. Scotti arvates põhineb komisjoni väide vaidlustatud kohtuotsuse vääritimõistmisel. Üldkohus ei eitanud tegelikult võimalust, et komisjon võiks kasutada abi väärtuse arvutamiseks kulupõhist meetodit. Käesoleval juhul pidas Üldkohus lihtsalt komisjoni hoolsuskohustuse rikkumiseks asjaolu, et komisjon ei uurinud väärtuse määramisel põhjalikumalt 1998. aasta müügihinna võimalikku kasutatavust.

136. Département du Loiret esitab samasugused argumendid nagu Scott ning lisab, et komisjoni arutluskäik on sisuliselt vastuoluline. Kui vara 1998. aasta turuväärtus ei ole 1987. aastal antud abi väärtuse määramisel tõepoolest oluline, nagu väidab komisjon, ei ole ka mõttekas määrata selle väärtust maatüki kolme osa ostuhindade (ostmine toimus kolmes järgus 1975., 1984. ja 1987. aastal) keskmise hinna järgi, nagu komisjon aga tegi.

b) Hinnang

137. Komisjon heidab üheksandas väites, nagu ka kaheteistkümnendas, mis sellega suures osas kattub, Üldkohtule ette asjaolu, et see luges ebatäpseks komisjoni hinnanguid Scottile 1987. aastal müüdud maatüki väärtusele. Väide ei puuduta Üldkohtu märkusi vajaduse kohta, et komisjon teeks vajalikud järeldused Scotti ja Prantsuse ametiasutuste viimastes kirjades olnud andmetest (neile aspektidele keskendus seitsmes väide, mida ma käsitlesin juba eespool). Vaadeldav väide vaidlustab seevastu Üldkohtu üldisemad sedastused, mille kohaselt komisjon oleks pidanud hindama abi väärtust usaldusväärsemate meetoditega kui ametiasutuste kantud kuludel põhinev meetod.

138. Tuleb märkida, et nagu Üldkohus ise sedastas, tuleb selle otsustamiseks, kas maatüki müük ametiasutustelt eraõiguslikule isikule kujutab endast riigiabi, rakendada turumajanduslikult tegutseva eraõigusliku investori põhimõtet. ( ) Seega tuleb kindlaks teha, kas oletatava abi saaja, antud juhul Scotti makstud hind on selline, mida ta oleks tõenäoliselt maksnud, kui maatükki oleks ametiasutuse asemel müünud eraõiguslik isik.

139. Üldiselt kujutab turumajanduslikult tegutseva erainvestori kriteeriumi kasutamine endast keerulist majanduslikku hinnangut, kus komisjonile tuleb jätta lai kaalutlusõigus.( ) Järelikult on siin, nagu ma eespool märkisin, tegemist valdkonnaga, kus kohtulik kontroll piirdub põhimõtteliselt üksnes ilmsete vigade või võimu kuritarvitamise ning menetlusnormide järgimise ja nende asjaolude sisulise õigsuse kontrollimisega, millest asutus on vaidlustatud haldusotsuse tegemisel lähtunud.( )

140. Ma leian, et käesoleval juhul väljus kontroll, mida Üldkohus tahtis komisjoni otsuse suhtes teostada, neist piirest. Tasub meenutada, et abi andmise ajal ei olnud Prantsuse ametiasutused teinud maatükile ühtegi sõltumatut hindamist ega korraldanud selle müügiks eelnevalt konkursimenetlust, millega oleks saanud kindlaks teha, kui palju potentsiaalsed ostjad on valmis maksma. Nagu komisjon märkis ja Üldkohus kinnitas, iseloomustas Prantsuse ametiasutuste ja eeldatava abi saaja käitumist ka abi olemasolu kontrollimismenetluse käigus vähene koostöövalmidus ja kalduvus viidata võimalikele tõenditele pigem kaudselt kui konkreetselt ning teha seda alles menetluse lõppjärgus, kui lõplik otsus pidi kohe vastu võetama.

141. On tõepoolest võimalik, et hinnang maatüki väärtusele, mille komisjon vaidlustatud otsuses andis, ei ole täiesti veatu, nagu muide tunnistas ka komisjon ise. Siiski tuleb tõdeda, et pole tõendatud ühtegi komisjoni ilmset viga ning et Üldkohtu tähelepanekud, mis ei viita kaugeltki sellise vea olemasolule või komisjonipoolsele õigusliku raamistiku rikkumisele, piirduvad teatavate vigade väljatoomisega, mis, isegi kui need vead leiaks kinnitust, ei võimaldaks vaidlusalust otsust tühistada. Ma pean eriti silmas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109–111 välja toodud arvutusviga: pealegi on tegemist veaga, mis oli Scottile kasulik ning mille parandamisel oleks müüdud maatüki väärtust (ja sellest tulenevalt ka abi väärtust) võinud lugeda veelgi suuremaks. Asjaolu, et selline viga ei saa iseenesest tühistamist õigustada, ei tähenda muidugi, et Üldkohus ei oleks tohtinud seda arvesse võtta: vaadatagu selle kohta apellatsioonkaebuse kümnenda väite analüüsi.

142. Seega leian, et ka üheksanda ja kaheteistkümnenda apellatsioonkaebuse väitega tuleb nõustuda ning et Euroopa Kohus peaks sellest tulenevalt vaidlustatud kohtuotsuse tühistama.

5. Kümnes, kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes apellatsioonkaebuse väide, mis puudutavad komisjoni antud hinnangut abi väärtusele

a) Poolte argumendid

143. Kümnenda väitega osutab komisjon mõnele vaidlustatud kohtuotsuse konkreetsele aspektile, mis on samuti seotud abi väärtuse määramiseks kasutatud kulupõhise meetodiga. Konkreetsemalt rõhutab komisjon, et väärtus, mida ta maatüki hindamisel kasutas ning mis võrdub veidi enama kui 70 miljoni frangiga, oli siiski väiksem kui 80 miljoni frangi suurune summa, mis märgiti Scotti ja Prantsuse ametiasutuste vahelisse esialgsesse lepingusse tööde maksumusena, mis pidi sellel maatükil ametiasutuste kulul tehtama. Lisaks väidab komisjon, et Üldkohus eksis, arvates, et vaidlusaluse otsuse tühistamist toetavate asjaolude hulka saab lugeda ka Scotti kasuks tehtud võimaliku arvutusvea, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109–111.

144. Kolmeteistkümnes väide kordab argumente, mis meenutavad kümnendas ja mõnes teises väites esitatud argumentatsiooni, kinnitades veel kord, et komisjoni hinnang maatüki väärtusele oli sedavõrd konservatiivne, et on tegelikult kooskõlas Scotti ja Prantsuse ametiasutuste viidatud dokumentides leiduvate andmetega.

145. Analoogiliselt kolmeteistkümnenda väitega on ka neljateistkümnendas väites esitatud argumente, mis on toodud juba mitmes muus väites ning mis puudutavad komisjoni kaalutlusõigust abi väärtuse määramisel.

146. Scott arvab, et ta vastas komisjoni argumentidele juba eelmiste väidete raames, ning kinnitab, et igal juhul seisneb vaidlustatud kohtuotsuse tuum asjaolus, et komisjon ei toiminud piisavalt hoolsalt: seega ei tule Üldkohtu erinevaid argumente võtta autonoomsete tühistamispõhjustena, vaid viidetena hoolsuse puudumisele.

b) Hinnang

147. Kümnenda väite esimese osa kohta arvan ma, nagu ma juba märkisin eelmiste väidete juures, et komisjoni argumentidega tuleb nõustuda. Ka siin on tegemist rea Üldkohtu kaalutlustega, mille alusel tühistati üsna keerukaid majanduslikke hinnanguid sisaldav otsus, ilma et Üldkohus oleks ise komisjoni arutluskäigus konkreetselt tuvastanud ainsatki ilmset viga või menetlusnormide rikkumist.

148. Seevastu ei saa nõustuda komisjoni argumentidega, mis puudutavad seda, kuidas Üldkohus kasutas viga, mille komisjon tegi Scotti kui hageja kasuks. Nagu Scott õigustatult rõhutas, tuleb märkida, et Üldkohus ei kasutanud kõnealust sedastust otseselt tühistamiseks, vaid kõigest viitena sellele, et komisjon on rikkunud oma hoolsuskohustust. Kuigi, nagu ma eespool mainisin, ma ei jaga järeldust, millele Üldkohus jõudis ning mille kohaselt ei olnud komisjon asjaolude uurimisel piisavalt hoolas, tuleb siiski nõustuda, et Üldkohtule ei saa ette heita asjaolu, et ta kasutas Scotti kasuks tehtud arvutusviga andmete hulgas, millele ta oma järelduses tugines.

149. Nagu ma juba märkisin, piirduvad kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes väide teiste väidete raames esitatud tähelepanekute ja argumentide taasesitamisega ning seda üsna segasel kujul. Seega ei tundu mulle, et need vääriksid iseenesest eraldi analüüsi ega vastuvõtmist. Muid kõnealuste väidete osi arutasin juba neid väiteid käsitledes, milles need argumendid esitati esimest korda.

150. Komisjoni kolmeteistkümnenda väite raames esitatud kaalutlusi, millega tahetakse näidata, et tema hinnang maatüki väärtusele on konservatiivne ja mõistlik, tuleb sedavõrd, kuivõrd need ei sea küsimuse alla Üldkohtu faktilisi hinnanguid, võtta lihtsalt argumentidena, mis toetavad juba seitsmendas väites esitatud teesi, mille kohaselt Üldkohus ületas talle ette nähtud kohtuliku kontrolli piirid. Märkisin juba eespool, et selle väitega tuleks minu arvates nõustuda, ning seega ei ole vaja selle küsimuse juurde naasta.

151. Järelikult tuleb kümnenda väite esimese poolega nõustuda ning teine pool tagasi lükata. Samuti tuleb tagasi lükata kolmeteistkümnes ja neljateistkümnes väide.

6. Üheteistkümnes väide Orléansi linnavolikogu otsuse tõendusliku väärtuse kohta

a) Poolte argumendid

152. Komisjon väidab, et Üldkohus eksis, lugedes liiga suureks tähtsust, mille komisjon omistas Scottile müüdud maatüki väärtuse hindamisel väärtusele, mille omistas maatükile 1994. aasta mais Orléansi linnavolikogu. Tegelikult on sellised andmed väga usaldusväärsed ning komisjon toimis seda abi väärtuse arvutamiseks kasutades õigesti.

153. Scott väidab, et ta ei olnud komisjoni viidatud dokumendist teadlik. Tema valduses olevas Orléansi linnavolikogu 27. mai 1994. aasta protokollis ei ole komisjoni apellatsioonkaebuses osundatud lõikudest jälgegi.

b) Hinnang

154. Pole kahtlust, et vaadeldava väite koostamisel tegi komisjon mitmeid vigu. Tõepoolest ei ole kõiki tema osundatud lõike võimalik Euroopa Kohtu valduses olevast Orléansi linnavolikogu aktist leida ning komisjoni repliigis viidatud leheküljenumbrid on arusaamatud.( )

155. Arvukate ebatäpsuste kõrval, mis on muide iseloomulikud kõigi käesoleva kohtuasja poolte esitatud dokumentidele, jääb siiski alles komisjoni väite tuum.

156. 1994. aastal ehk ajal, mil riigiabi järelevalvemenetlust ei olnud veel algatatud, märkis Orléansi linnavolikogu hetkeolukorda kokku võttes maatüki „esialgseks maksumuseks” 10,9 miljonit franki, täpsustades lisaks, et tegemist on üsna konservatiivse hinnanguga.

157. Komisjon kasutas seda märkust Scottile antud võimaliku riigiabi arvutamiseks, tehes siiski Üldkohtu otsuse punktides 109–111 viidatud tõlgendusvea, mille tulemusel vähenes veelgi ruutmeetri maksumus, mis oli täiesti Scotti kasuks.

158. Üldkohus leidis, et komisjon ei saa sellist väärtust usaldada, kuna linnavolikogu otsuse punkt 2.2, kus see hinnang ära toodi, kujutab endast „väga põgusat ja üksikasjaliste selgitusteta kokkuvõtet”.( ) Üldkohus lisas, et tundmata asjaolusid, mille juures Prantsuse ametiasutused maatüki ostsid, ei saa välistada, et maatükk sundvõõrandati ning seega oli esitatud väärtus kõrgem kui turuväärtus.

159. Üldkohtu arutluskäik tundub mulle ekslik ning komisjoni väide näib väärivat vastuvõtmist.

160. Nagu nägime, tuli komisjonil abi olemasolu hindamisel taastada mitme aasta järel maatüki hind, rakendades abi olemasolu määramiseks turumajanduslikult tegutseva erainvestori kriteeriumi. Isegi kui jätta kõrvale eespool toodud arutluskäik kaalutlusõigusest, mis tuleb komisjonile sellises olukorras jätta, leian ma, et selle institutsiooni käitumine oli vaadeldaval juhul täiesti korrektne. Mulle tundub, et äsjakirjeldatud olukorras oli i) tehingus osaleva ametiasutuse tehtud ja ii) ametlikus dokumendis ära toodud maatüki väärtuse hinnangu kasutamine metodoloogiliselt õige otsus.

161. Mulle näib põhjendamatu ka Üldkohtu vastuväide, et viidatud väärtus oleks võinud saavutamata jääda, kui ametiasutused oleks omandanud maatüki sundvõõrandamise teel. Üldkohtu põhiidee näib antud juhul olevat, et sundvõõrandamise teel omandamine võib olla kulukam kui normaalsete turutingimuste juures ostmine, kuna sundvõõrandamise summa võib sisaldada omanikele makstavaid erihüvitisi.

162. Selle kohta tuleb märkida, et esiteks on sundvõõrandamise olemuslik eesmärk toetada avalikke huve erahuvidega võrreldes ning ei ole tõenäoline, et see võiks kaasa tuua märkimisväärsemalt suuremaid omanikule tasutavaid summasid kui sundvõõrandatava vara turuväärtus. Palju tõenäolisem on vastupidine.

163. Teiseks, mis tundub mulle olevat tähtsaim punkt, ei märkinud Orléansi linnavolikogu mitte maatüki maksumust, vaid selle hinnangulise väärtuse. Lisaks ei tasu unustada, et see hinnang oli ainult üks asjaoludest, mis viisid komisjoni lõpliku otsuseni abi kohta.

164. Kokkuvõttes on ka komisjoni üheteistkümnes väide põhjendatud ja sellega tuleb nõustuda.

7. Viieteistkümnes apellatsioonkaebuse väide, mis puudutab faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamist Üldkohtu poolt

165. Viieteistkümnenda väitega ütleb komisjon, et Üldkohus on moonutanud kohtuasja faktilisi asjaolusid.

166. Väide piirdub tegelikult üksnes kuue tekstireaga ega sisalda mingeid andmeid, mida ei oleks esitatud juba teistes apellatsioonkaebuse väidetes.

167. On selge, et niiviisi sõnastatud väidet ei saa vastu võtta, kuna seda ei toeta ükski argument. Seda enam, et moonutamist peab apellant üsna üksikasjalikult tõendama, osutades täpselt tõenditele, mida on moonutatud, ning hindamisvigadele, mille Üldkohus on tema arvates teinud.( )

C. Muud väited

1. Viies väide, mille kohaselt Üldkohus tegi otsuse faktiliste asjaolude alusel, mida Scott ei olnud esitanud

a) Poolte argumendid

168. Komisjon väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, olles nõus arvesse võtma( ) maatüki „alternatiivseid” hindamisi, kuigi Scott neile oma hagiavalduses eraldi ei viidanud.

169. Scotti väitel pole mingeid õigusnorme rikutud, kuna ta vaidlustas oma hagiavalduses abi suuruse hindamise ning viitas eriti 24. detsembri 1999. aasta kirjale, mis tugines suures ulatuses sellistele alternatiivsetele hinnangutele maatüki väärtuse kohta.

b) Hinnang

170. Komisjoni esitatud väitega ei saa nõustuda.

171. Hagiavaldus, mille Scott Üldkohtule esitas, sisaldas konkreetset kriitikat komisjoni hinnangu suhtes maatüki maksumuse kohta, seades sellele vastu Prantsuse maksuameti hinnangu ja viidates 24. detsembri 1999. aasta kirjale, mille komisjon Scotti arvates ekslikult tagasi lükkas.( )

172. Kuna vaidlusaluse otsuse vastu oli esitatud selline kriitika, lisaks millele esitati kohtule maatüki väärtuse „alternatiivsetele” hinnangutele viitav kiri, võis Üldkohus õigustatult järeldada, et tal on õigus teostada maatüki väärtuse kontroll nende andmete alusel, mis talle olid esitatud.

V. Ettepanek

173. Kokkuvõttes teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku tõstatada omal algatusel vaidlustatud kohtuotsuses esinevat tõsist loogikaviga puudutav väide ning sellest tulenevalt see kohtuotsus tühistada. Teise võimalusena teen ettepaneku nõustuda komisjoni seitsmenda, üheksanda, kümnenda (selle esimese poole piires), üheteistkümnenda ja kaheteistkümnenda väitega, tühistades igal juhul terve kohtuotsuse. Kolmanda võimalusena pean vastuvõetavaks ka esimest, teist ja kolmandat väidet.

174. Kuna Üldkohus piirdus Scotti hagiavalduses esitatud neljast väitest ainult ühe uurimisega, ei saa Euroopa Kohus praeguses menetlusstaadiumis lõplikku kohtuotsust teha. Seega tuleb asi suunata tagasi Üldkohtusse.

175. Kokkuvõttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

– suunata asi tagasi Üldkohtusse;

– otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.