KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 26. mail 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑482/14

Euroopa Komisjon

versus

Saksamaa Liitvabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiiv 2012/34, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond — Infrastruktuuri majandamise ja veoteenuste, nagu ka eri veoliikide raamatupidamisarvestuse lahusus — Ühele tegevusalale makstud riiklike vahendite teisele tegevusalale ülekandmise keeld”

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas hagis heidab komisjon Saksamaale ette direktiivi 2012/34/EL ( 2 ) artikli 6 lõigetest 1, 3 ja 4 ja artikli 31 lõikest 1, nagu ka määruse (EÜ) nr 1370/2007 ( 3 ) artikli 6 lõikest 1 tulenevate kohustuste rikkumist.

2. Kohtuvaidluse ese on kokkuvõttes Saksamaa raudteevaldusühingu tütarettevõtjate teenitud kasumi loovutamine emaettevõtjale ja nende raamatupidamisarvestus. Komisjon on seisukohal, et liitvabariik ei järgi keelde (ega nende aluseks olevaid raamatupidamiseeskirju) kanda infrastruktuurile ette nähtud riiklikke vahendeid, piirkondlike reisijateveoliinide hüvitisi ja raudteevõrgu kasutustasusid üle teistele tegevusaladele. Selle taustaks on teatavad probleemid seoses varjatud toetustega (võimalik ristsubsideerimine) vertikaalselt liidetud ettevõtjates, mis pakuvad raudteeveoteenuseid ja majandavad selle tegevusala jaoks vajalikke infrastruktuure.

II. Õiguslik raamistik. Liidu õigus

A. Direktiiv 2012/34

3. Suurema selguse huvides muudeti direktiiviga 2012/34 osaliselt, sõnastati ümber ja liideti järgmised direktiivid: nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiiv 91/440/EMÜ ühenduse raudteede arendamise kohta; ( 4 ) nõukogu 19. juuni 1995. aasta direktiiv 95/18/EÜ raudtee-ettevõtjate litsentseerimise kohta ( 5 ) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiv 2001/14/EÜ ( 6 ) raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta.

4. Direktiivi 2012/34 artikli 65 esimese lõiguga tunnistati direktiivid 91/440 ja 2001/14 kehtetuks „alates 15. detsemb[rist] 2012“ (see tähendab alates esimese viidatud direktiivi jõustumise kuupäevast), „ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi IX lisa B osas nimetatud direktiivide siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtpäevade suhtes“.

5. 12. märtsil 2015 avaldati aga ELTs parandus, ( 7 ) milles lükati direktiivide 91/440 ja 2001/14 kehtetuks tunnistamise kuupäeva edasi 17. juunini 2015, s.o üks päev pärast direktiivi 2012/34 selle artikli 64 lõike 1 kohaselt liikmesriikide õigusesse ülevõtmise tähtaega.

B. Direktiiv 91/440 ( 8 )

6. Direktiivi 2001/12 põhjenduses 2 on ette nähtud: „Tuleb tagada infrastruktuuri õiglased ja mittediskrimineerivad kasutamisvõimalused, eraldades üksteisest teatavad olulised ülesanded ja/või moodustades kontrolli- ja rakendusülesandeid täitva reguleerimisorgani, samuti eraldades üksteisest kasumiaruande ja bilansi.“

7. Direktiivi 91/440 artikli 2 kohaselt: „1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse raudteeinfrastruktuuri majandamise ja liikmesriigis asutatud või asutatavate raudtee-ettevõtjate raudteetranspordi suhtes. 2. Käesoleva direktiivi reguleerimisalasse ei kuulu need ettevõtjad, kelle tegevus piirdub üksnes linna- või linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega.“

8. Nimetatud direktiivi artikli 3 viimase taande kohaselt: „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: […] — piirkondlikud liinid – veoteenused, mis vastavad piirkonna transpordivajadustele.“

9. Artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud: „1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed selle tagamiseks, et äritegevuse kohta, mis on seotud raudtee-ettevõtjate osutatavate veoteenustega, ja äritegevuse kohta, mis on seotud raudteeinfrastruktuuri majandamisega, koostatakse ja avaldatakse eraldi kasumiaruanded ja bilansid. Ühele nimetatud tegevusaladest makstud riiklikke vahendeid ei või teisele üle kanda. Mõlema tegevusala raamatupidamises tuleb kõnealusest keelust kinni pidada.“

10. Artikli 9 lõikes 4 ( 9 ) on kehtestatud: „4. Raudtee-ettevõtjad peavad koostama ja avaldama kasumiaruanded ning bilansi või aktivat ja passivat kajastavad aastaaruanded kauba raudtee-kaubaveoteenuste osutamisega seotud äritegevuse kohta. Sõitjate veoteenuse kui avaliku teenuse osutamiseks eraldatavad vahendid tuleb näidata eraldi asjaomases raamatupidamisarvestuses ja neid ei või üle kanda tegevusele, mis on seotud muude veoteenuste osutamisega või muu äritegevusega.“

C. Direktiiv 2001/14

11. Selle direktiivi põhjendustes 38 ja 39 on sätestatud: „(38) On oluline kindlustada, et rahvusvahelise liikluse tasud võimaldavad raudteel täita turu vajadusi; sellest tulenevalt peaksid infrastruktuuri kasutustasud olema võrdsed rongiliikluse korraldamisega seotud otseste kuludega. (39) Kulude infrastruktuuri kasutustasude arvelt katmise üldine määr mõjutab vajaliku riikliku toetuse suurust; liikmesriigid võivad kulude üldist katmist tasude, sealhulgas lisatasude või turu jaoks vastuvõetava osaga tootlusest nõuda erineval määral, tasakaalustades samas kulude katmist ja raudtee-kaubaveonduse konkurentsivõimet transpordiliikide seas. Siiski on soovitatav, et mis tahes infrastruktuuri kasutustasude skeem võimaldaks raudteevõrgustikku kasutada selliseks liikluseks, mis suudab vähemalt selle poolt tekitatavad lisakulud tasa teenida.“

12. Artikli 6 („Infrastruktuurikulud ja raamatupidamisarvestus“) lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud: „1. Liikmesriigid kehtestavad tingimused, vajaduse korral ka ettemaksud, tagamaks et tavapärastes äritingimustes ning mõistliku ajavahemiku jooksul oleks raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja bilansis tasakaalus ühelt poolt tulud infrastruktuuri kasutustasudest, ülejääk muust majandustegevusest ja riiklik toetus ning teiselt poolt infrastruktuurikulud.“

13. Artikli 7 lõikes 1 on sätestatud: „1. Raudteeinfrastruktuuri kasutustasu makstakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, kes rahastab selle arvelt oma majandustegevust.“

14. Artikli 8 lõikes 1 on ette nähtud:

„1. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulude täieliku tagasisaamise kindlustamiseks võib liikmesriik, kui turg seda talub, nõuda tõhusate, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate põhimõtete alusel lisatasusid, tagades samas eelkõige rahvusvahelise raudteekaubaveonduse optimaalse konkurentsivõime. Maksustamissüsteemi osas võetakse arvesse raudtee-ettevõtjate poolt saavutatud tootlikkuse kasvu.

Tasumäärade suurus ei või siiski takistada infrastruktuuri kasutamist turusegmentide poolt, kes suudaksid tasuda vähemalt raudteeveoteenuse osutamisega otseselt kaasnevad kulud ning turu jaoks vastuvõetava osa tootlusest.

[…]“

D. Määrus nr 1370/2007

15. Määruse artikli 1 lõike 1 teise lõigu kohaselt on määruse eesmärk: „1. [Sätestada] tingimused, mille kohaselt pädevad asutused hüvitavad transpordiettevõtjale, kellele nad avaliku teenindamise kohustuseks teevad või kellega lepingu sõlmivad, sellega kaasnevad kulud ja/või annavad neile avaliku teenindamise kohustuse eest ainuõigused.“

16. Artikli 6 „Avalike teenuste hüvitamine“ lõikes 1 sätestatud: „1. Sõltumata lepingu sõlmimise viisist peavad kõik üldeeskirjaga või avaliku teenindamise lepinguga seotud hüvitised olema kooskõlas artikli 4 sätetega. Kõik hüvitised, mis on seotud vastavalt artikli 5 lõigetele 2, 4, 5 või 6 sõlmitud avaliku teenindamise otselepinguga, või üldeeskirjaga, peavad sõltumata oma laadist vastama ka lisas esitatud sätetele.“

17. Nimetatud lisa sisaldab rida artikli 6 lõikes 1 märgitud olukordades hüvitise maksmisele kohaldatavaid eeskirju. Selle punktis 5 on märgitud: „Kui avaliku teenuse osutaja osutab avaliku teenindamise kohustusele allutatud hüvitatavat veoteenust ning on seotud ka muu tegevusega, peavad nimetatud avalike teenuste raamatupidamisarvestused olema läbipaistvuse suurendamiseks ja ristsubsideerimise vältimiseks eraldatud nii, et täidetud oleksid vähemalt järgmised tingimused: — kõikide kõnealuste tegevusvaldkondadega seotud raamatupidamisarvestused on eraldatud ning vastavad varad ja püsikulud on jaotatud vastavalt kehtivatele raamatupidamis- ja maksustamiseeskirjadele; — kõiki muutuvkulusid, põhjendatud osa püsikuludest ning mõistlikku kasumit, mis on seotud avaliku teenuse osutaja mis tahes muu tegevusega, ei saa ühelgi tingimusel seostada kõnealuse avaliku teenindamisega; — avaliku teenindamise kulud peab tasakaalustama tegevuse tulude ja ametivõimude poolt makstavate summadega, ilma tulude võimaliku ülekandmiseta avaliku teenuse osutaja teise tegevusvaldkonda.“

III. Faktilised lähteasjaolud

18. Kontsern Deutsche Bahn, mille eesotsas on valdusühing Deutsche Bahn AG (edaspidi „DB AG“), tegutseb riigisisese ja rahvusvahelise reisijate- ja kaubaveo, logistika ja kõrvalteenuste osutamisega raudteeveo sektoris.

19. AEG ( 10 ) §-s 9a on ette nähtud, et direktiivi 2012/34 artikli 3 punktis 3 koostoimes selle I lisaga osutatud raudteeinfrastruktuuri eri elementide majandamisega tegeleb: a) äriühing DB Netz AG raudteede põhivõrgu ja lisavõrgu ning võrgurajatiste osas; b) äriühing DB Station & Service AG, kes osutab võrgu teenindamisega seonduvaid teenuseid, nagu reisi- ja kaubaplatvormid, kaasa arvatud raudteejaamad; ja c) äriühing DB Energy GmbH, kes tegeleb kontaktvõrgu (rongide vedamiseks vajaliku elektritoite) elektrivoolu muundamise ja juhtimise rajatistega.

20. Reisijate- ja kaubaveoga (ja kõrvalteenustega, nagu toitlustamine) tegelevad eri ettevõtjad, mis kuuluvad kontserni Deutsche Bahn tütarettevõtjast äriühingusse DB Mobility Logistics AG (edaspidi „DB ML AG“), kelle aktsiakapitalis omab DB AG 100% osalust. Äriühingu DB ML AG ettevõtjate hulka kuulub DB Regio AG, kes tegeleb piirkondlike raudteeveoliinidega ( 11 ) kogu Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.

21. DB AG sõlmis oma tütarettevõtjatega DB Netz AG, DB Station & Service AG ja DB Energy GmbH kasumi kontrolli ja loovutamise lepingud (edaspidi „kasumi loovutamise lepingud“). Nende lepingute kohaselt: a) kantakse tütarettevõtjate kasum üle emaettevõtjale, ilma et oleks lepingutingimust, mis piiraks seda, kuidas DB AG võib seda kasumit kasutada; ja b) DB AG kohustub katma tütarettevõtjate võimaliku kahjumi.

22. Oma vastuses hagile tegi Saksamaa valitsus mõned täpsustused. Ta rõhutab eelkõige: a) kasumi loovutamise lepingute kaksipidist laadi, sest DB AG võtab ka kohustuse korvata oma tütarettevõtjatele nende võimaliku tegevuskahjumi; ja b) seda, et viimaste aastate koondanalüüsi kohaselt ületavad rahalised vahendid, mida DB Netz AG on emaettevõtjalt saanud, viimasele üle antud kasumit.

23. Lisaks väidab Saksamaa valitsus vasturepliigis, et 1. jaanuaril 2015 jõustus teenuste ja rahastamise leping II, ( 12 ) mille kohaselt (artikli 2a punkt 1) tuleb tütarettevõtjate maksustamisjärgne puhaskasum dividendide jagamise raames täies ulatuses üle anda liitvabariigile ja investeerida samuti täies ulatuses infrastruktuuri.

IV. Eelnev haldusmenetlus ja menetlus Euroopa Kohtus

A. Kohtueelne etapp

24. Komisjon hoiatas 22. novembri 2012. aasta märgukirjaga Saksa ametiasutusi tol ajal veel kehtivate direktiivide 91/440 ja 2001/14, nagu ka määruse nr 1370/2007 võimaliku rikkumise eest. Ta heitis liitvabariigile ette, et see oli võimaldanud, et DB AG raamatupidamisarvestuses ei järgitud keelde kanda üle teistele tegevusaladele, eelkõige raudtee reisijateveole: a) infrastruktuuri jaoks ette nähtud riiklikke vahendeid; b) avaliku teenindamise korras osutatavate piirkondlike reisijateveoteenuste eest makstavaid hüvitisi ja c) raudteevõrgu kasutustasusid. Niisugune rahaliste vahendite kõrvaletoimetamine toimub tema väitel kasumi loovutamise lepingute abil.

25. Saksamaa valitsus vastas 20. märtsi 2013. aasta kirjaga, milles ta lükkas tagasi komisjoni etteheited, mille peale see saatis talle 21. juunil 2013 põhjendatud arvamuse, milles ta kordas sama arvamust, mille ta oli märgukirjas juba esitanud. Komisjon nõudis, et Saksamaa valitsus võtaks kahekuulise tähtaja jooksul vajalikud meetmed, et viia olukord tema arvamuses esitatud nõuetega vastavusse.

26. 21. augusti 2013. aasta kirjas jäi Saksamaa valitsus kindlaks oma seisukohale komisjoni etteheited tagasi lükata. Selle vastuse peale esitas komisjon käesoleva hagi.

B. Menetlus Euroopa Kohtus

27. Hagiavaldus registreeriti selle kohtu kantseleis 31. oktoobril 2014 ja vastus 4. veebruaril 2015. Komisjon esitas repliigi 16. aprillil 2015 ja Saksamaa valitsus vasturepliigi 11. juunil 2015.

28. 12. märtsil 2015 palus Itaalia Vabariik luba astuda menetlusse Saksamaa valitsuse nõuete toetuseks. Kui talle oli selleks 14. aprilli 2015. aasta otsusega luba antud, esitas ta menetlusse astuja seisukohad 14. mail 2015.

29. Saksamaa valitsuse taotlusel kodukorra artikli 76 alusel peeti 3. märtsil 2016 kohtuistung, millel osalesid nimetatud valitsuse ja komisjoni esindajad.

V. Poolte nõuded

30. Komisjon palub Euroopa Kohtul: — tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik on võimaldanud, et raudteeinfrastruktuuri majandamise valdkonnale makstud riigiabi saab üle kanda teenuste osutamise äritegevusele, siis on ta rikkunud talle direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 1 tulenevaid kohustusi; — tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole taganud, et järgitaks raamatupidamisarvestuse nõuetekohaselt pidamise kaudu keeldu kanda raudteeinfrastruktuuri majandamise valdkonnale makstud riiklikke rahalisi vahendeid üle veoteenuste osutamise valdkonnale, siis on ta rikkunud talle direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 1 tulenevaid kohustusi; — tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole taganud, et infrastruktuuri kasutustasusid kasutataks ainult raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja tegevuse rahastamiseks, siis on ta rikkunud talle direktiivi 2001/14 artikli 7 lõikest 1 tulenevaid kohustusi; — tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole taganud, et reisijateveo avalike teenuste osutamiseks makstud riiklike vahendite kohta peetaks asjaomastes raamatupidamisarvestustes eraldi arvestust, siis on ta rikkunud talle direktiivi 91/440 artikli 9 lõikest 4 ja määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõikest 1 koostoimes selle lisa punktiga 5 tulenevaid kohustusi; — mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

31. Saksamaa valitsus palub Euroopa Kohtul tuvastada esimese võimalusena, et hagi on vastuvõetamatu, ja teise võimalusena, et see on põhjendamatu, ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

32. Itaalia valitsus nõuab, et Euroopa Kohus jätaks hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

VI. Hagi analüüs

A. Väide, et hagi ei ole vastuvõetav

1. Hagi tervikuna vastuvõetamatus

33. Vastuvõetamatuse vastuväiteid, mille Saksamaa Liitvabariik hagile esitab, on kaks: etteheidete selguse puudumine üldiselt ja asjaolu, et komisjon tugineb direktiivile 2012/34, mille ülevõtmise tähtaeg ei olnud hagi esitamise ajal veel möödunud.

a) Etteheidete selguse puudumine üldiselt

34. Saksamaa valitsuse arvates ei ole hagi ja eelkõige selles esitatud etteheited vajalikul määral selged selleks, et järeldada, kas komisjon heidab talle ette liidu õiguse oma riigi õiguskorda puudulikku ülevõtmist või selle valesti kohaldamist või ka õigusvastast tegevust.

35. Teatavasti nõuavad nii kodukorra artikli 120 punkt c kui ka seda tõlgendav kohtupraktika, et hagiavaldus vastaks teatavatele nõuetele, ka liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustes. Nii peab hagiavaldus sisaldama kohtuvaidluse esemeks olevat küsimust ja lühiülevaadet väidetest, millele hagi põhjenduseks tuginetakse, ning seda piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks oma kaitse ette valmistada ja Euroopa Kohus oma kontrolli teostada. Põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagi põhineb, peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast. ( 13 )

36. Komisjon lisas käesolevasse hagiavaldusse nii liidu õiguse normid, mida Saksamaa Liitvabariik on väidetavalt rikkunud (selle avalduse punktid 2–12), kui ka asjaomase liikmesriigi õiguse, konkreetselt AEG § 9 (hagiavalduse punkt 13) ning teatavad faktilised asjaolud (punktid 14–26), nii et süüdistused on mõistetavad, nagu need ilmnevad iga faktilise asjaolu analüüsimisest ja nõuetest.

37. Nende süüdistuste järjepidevuse kohta on kohe hagiavalduse alguses (punkt 1) ja selle edasises lahti kirjutatud selgituses (näiteks punktides 35, 52, 59 ja 75–77) märgitud, et süüks pandavad kohustuste rikkumised ei seisne liidu õiguse puudulikus ülevõtmises liikmesriigi õigusesse, vaid teatavates eraldi kindlaksmääratud ja nõuetes konkreetselt täpsustatud tegevustes.

38. Minu arvates seega vormiliselt ei ole hagiavalduses puudu selgusest ega järjepidevusest, mis on eespool viidatud kohtupraktikas sedastatud nõuete kohaselt vajalikud, ja see võimaldab liikmesriigil teostada oma kaitseõigust – nagu see tegelikult oligi. Kuna komisjon ei pane Saksamaa valitsusele süüks õigusnormide puudulikku ülevõtmist, on viimase väited tema siseriikliku õiguse kohandamise kohta vaidluse esemeks olevatele õigusnormidele tulemusetud. Kõnealune vastuvõetamatuse väide tuleb seega tagasi lükata.

b) Direktiiv 2012/34 hagi alusena

39. Hagi esitati 30. oktoobril 2014 ja komisjon leidis selles, et on rikutud direktiivi 2012/34. Teadaolevalt oli sel ajal see direktiiv juba jõustunud (artikkel 66) ja sellega oli tunnistatud muu hulgas direktiivid 91/440 ja 2001/14 alates 15. detsembrist 2012 kehtetuks (artikkel 65). 12. märtsil 2015 avaldati aga ELTs „parandus“, millega lükati viidatud direktiivide kehtetuks tunnistamise kuupäeva edasi 17. juunile 2015, s.o selle direktiivi liikmesriikide õiguskorda ülevõtmise tähtaja lõpule järgnevale päevale.

40. Selle muutmise tagajärjel taotles komisjon, kelle hagi, mis põhineb direktiivi 2012/34 rikkumisel, oli jõudnud Euroopa Kohtusse 30. oktoobril 2014 (enne parandust), repliigis, et kui arvestatakse, et direktiiv 2012/34 ei ole asjassepuutuv, siis arvestataks, et tema nõuded põhinevad direktiivide 91/440 ja 2001/14 vastavatel artiklitel.

41. Saksamaa valitsus väidab, et tema vastu ei saa tugineda direktiivile 2012/34, sest selle ülevõtmise tähtaeg ei olnud siis, kui komisjon esitas hagi, veel lõppenud, mis tema sõnul tähendab, et hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu.

42. Ma arvan, et selle väitega ei saa nõustuda. Ühelt poolt nähtub hagiavalduse punktist 4, et kuigi komisjon viitas direktiivile 2012/34, hõlmasid etteheited viimase neid elemente, mis olid olemas juba direktiivides 91/440 ja 2001/14. Teiselt poolt ei saa selle õigusnormi aluseks valimist komisjonile ette heita, sest tal ei olnud hagi põhjendamiseks kehtiva õigusega muud alternatiivi kui kasutada selleks ainsat hagi esitamise ajal kehtivat direktiivi, s.o direktiiv 2012/34. Kui ta oleks hagis piirdunud ainult kahe kehtetuks tunnistatud direktiiviga (direktiivid 91/440 ja 2001/14), oleks olnud oht, et esitatakse vastuvõetamatuse vastuväide, et kasutatud on õigusnorme, mis ei ole ajalise kohaldamise seisukohast õiguslikult kehtivad. Lisaks sisaldavad hagi nõuetes esitatud etteheited sulgudes ja vahetult pärast viiteid direktiivile 2012/34, juhtumist olenevalt direktiivi 91/440 või direktiivi 2001/14 vastavaid õigusnorme.

43. Viis, kuidas komisjon oma nõuete kaitseks õigusnormidele tugineb, näib mitte üksnes õige, vaid ka kõige sobivam, arvestades kummalist direktiivide 91/440 ja 2001/14 tagasiulatuvalt uuesti jõustamist, mille võttis nõukogu vastu 12. märtsil 2015 ebatavalise „parandusega“, kui need kaks direktiivi ei olnud enam kehtivad. ( 14 )

44. Lõppkokkuvõttes, kui teha ettepanek jätta hagi sel põhjusel vastu võtmata, oleks see äärmiselt formalistlik ja näitaks vääriti mõistetud rangust.

2. Iga eraldi etteheite vastuvõetamatus

45. Saksamaa valitsus väidab vastu, et kolmes esimeses etteheites puudub selgus, eriti kuna nendes kasutatakse sellist väljendust nagu „kuna on võimaldanud, et“ (esimene etteheide) ja „kuna ei ole taganud“ (teine ja kolmas etteheide).

46. Hagis esitatud süüdistuste selguse ja järjepidevuse üle ei saa otsustada üksikute sõnade järgi, mis on eraldatud nende taustaks olevast ülejäänud lausest ja kirjalikust kontekstist välja võetud. Väljendid, mida Saksamaa valitsus kritiseerib, on tegelikult kokkuvõte eelnevalt esitatud argumentide kogumist, mida komisjon oma etteheidete põhjendamiseks kasutab. ( 15 )

47. Käesoleva hagi kontekstis viitavad need kaks väljendit kostja teatavatele tegevustele, mida komisjon kvalifitseerib Saksamaa Liitvabariigile vaatlusalustest direktiividest (ja määrusest) tulenevate kohustustega kokkusobimatuks. Peale selle näitavad Saksamaa valitsuse vastuses hagile ja vasturepliigis esitatud äärmiselt üksikasjalikud märkused, nagu ka nende sisu küllaldaselt, et ta on talle esitatud etteheidetest aru saanud ja on osanud ennast kaitsta, ilma väidetavast etteheidete kahetähenduslikkusest tingitud piiranguteta. Seetõttu tuleb see vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.

48. Ka asjaolu, et komisjon ei nimetanud liikmesriigi õiguse konkreetset normi, mille rikkumist heidetakse ette esimeses ja neljandas etteheites, ei ole tema hagi vastuvõetamatuse seisukohast kritiseeritav, kuna – nagu ma juba märkisin – ta ei süüdista Saksamaa valitsust õigusnormi puudulikult ülevõtmises.

49. Kokkuvõttes olen arvamusel, et vastuvõetamatuse vastuväited tuleb tagasi lükata ja asuda analüüsima sisulisi küsimusi, mida ma alustan süsteemsuse huvides teise etteheite käsitlemisest.

B. Teine etteheide, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole taganud raamatupidamisarvestuse nõuetekohase pidamise kaudu, et järgitaks keeldu kanda raudteeinfrastruktuuri majandamise valdkonnale makstud riiklikke rahalisi vahendeid üle veoteenuste äritegevusele, siis on ta rikkunud direktiivi 91/440 artikli 6 lõiget 1

1. Poolte argumendid

50. Komisjon heidab Saksamaa Liitvabariigile ette direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 teise lõigu rikkumist, sest raudteeinfrastruktuuri eest vastutavate ettevõtjate raamatupidamisarvestus ei võimalda kontrollida nimetatud infrastruktuuri jaoks määratud riiklike vahendite transporditegevusele ülekandmise keelust kinnipidamist.

51. Eelkõige heidab ta ette, et riiklikest vahenditest rahastatav vara ei ole kirjendatud kontserni äriühingute raamatupidamisarvestuses aktivasse ja et ka kasumi loovutamise lepingutest ei saa järeldada, millises ulatuses neid vahendeid üle anti, kuna valdusühingu raamatupidamisarvestuses ei kajastu, kas kasum on teenitud muust tegevusest kui infrastruktuuri majandamine.

52. Vastuses esitab Saksamaa valitsus kolm argumenti. Kõigepealt esitab ta vastuväiteks, et direktiivi 2012/34 artikli 6 lõige 4 on uus säte, mida direktiivi 91/440 artikli 6 lõikes 1 ei olnud, ja seega ei ole see käesolevas kohtuasjas kohaldatav. ( 16 )

53. Teiseks ja teise võimalusena ei nõustu ta komisjoni pakutud direktiivi 2012/34 artikli 6 lõike 4 tõlgendusega. Tema arvates nõuab see säte raamatupidamisarvestuse lahus hoidmist ainult raudteeveoettevõtjate ja infrastruktuuriettevõtjate vahel ning seda nõuet on kontsern DB AG tema sõnul täitnud, kuna ta hoiab transpordivaldkonna (DB ML AG ja selle tütarettevõtjad) ja infrastruktuuri majandamise (DB Netz AG, DB Station & Service AG ja DB Energie GmbH) üksteisest korralduslikult lahus. Ta väidab, et see käsitusviis langeb kokku käsitusviisiga, mida komisjon soosib oma uue direktiivi ettepanekus niinimetatud „neljanda raudteepaketi“ kohta, ( 17 ) mille artikli 7a lõige 3 nõuab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate ja -veoettevõtjate finantsahelate täielikku lahusust, mis näitab tema sõnul vastupidi, et kehtivate õigusaktidega nii radikaalset lahusust ei nõuta.

54. Kolmandaks ning taas teise ja ennetava võimalusena väidab Saksamaa valitsus, et ta võttis direktiivi 2012/34 artikli 6 lõike 4 oma õigusesse üle õigesti, koguni enne ülevõtmistähtaja lõppu. Ta lisab, et asjaolu, et riiklikke vahendeid ei ole bilansi aktiva poolel kirjendatud, ei tähenda, et neid ei oleks kirjendatud ettevõttesisese raamatupidamisarvestuse seisukohast.

55. Komisjon vastab, et tegelikult ei kummutanud Saksamaa valitsus väidet, et riiklikke vahendeid ei ole infrastruktuuri eest vastutavate ettevõtjate raamatupidamisarvestuses kirjendatud. Selle kirje puudumise tõttu ei saa tõendada, et keelust kanda riiklikke vahendeid üle veoteenustele on kinni peetud – see asjaolu iseenesest on tema sõnul direktiivi 91/440 artikli 6 lõikega 1 vastuolus. Ta nõustub, et osa direktiivi 2012/34 artikli 6 lõikest 4 on olemuselt „uudne“, kuid ainult redaktsiooni poolest, sest mõte ja sisu ei ole muutunud, nagu tõendab tema sõnul direktiivi ettepanek. ( 18 )

56. Riiklike vahendite raamatupidamisarvestuse suhtes on komisjon seisukohal, et direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada, pidades silmas selle esimest lõiku, milles on otseselt nimetatud bilanssi ja kasumiaruannet, mis peavad olema avalikud, mistõttu ei piisa sellest, et andmed on kantud „ettevõttesisesesse“ raamatupidamisarvestusse.

57. Itaalia valitsus jagab menetlusse astuja seisukohtades Saksamaa valitsuse arvamust, et direktiivi 2012/34 artikli 6 lõige 4 on uus, ja selle täitmist ei saanud seega liikmesriikidelt nõuda. Ta lisab, et väljendit „peab võimaldama kontrollida“ tuleb tõlgendada kooskõlas selle direktiivi artikli 56 lõikega 12, mis volitab reguleerivat asutust auditeerima raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaid, just nimelt selleks, et kontrollida raamatupidamisarvestuse lahususe nõude täitmist. Ta väidab, et nimetatud artiklis 56 viidatakse VIII lisale, ja rõhutab, et uudne on täpsusaste, millega on nimetatud lisas loetletud raamatupidamisandmed, mille peavad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad esitama reguleerivale asutusele.

58. Vastuses nendele seisukohtadele juhib komisjon tähelepanu sellele, et artikli 56 eesmärk ei ole selles viidatud eelmise artikli 6 sisu vähendada, vaid anda reguleerivale asutusele hulk pädevusi tema töö hõlbustamiseks, et näiteks hankida VII lisas loetletud dokumente, mis on nimetatud asutusele eriti olulised.

2. Õiguslik hinnang

59. Komisjoni etteheide Saksamaa Liitvabariigile (sisuliselt direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 rikkumine) lähtub eeldusest, et Saksa ametiasutuste antud riiklikud vahendid varaliste elementide rahastamiseks ei ole piisavalt kajastatud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja bilansis ega kasumiaruandes ega ka kirjendatud kontserni raamatupidamisarvestuse aktivasse. Selline arvestuse pidamine ei võimalda kontrollida infrastruktuuri majandamise valdkonnast riiklike vahendite raudteeveoteenuste osutamise valdkonnale ülekandmise keelust kinnipidamist.

60. Õigusnorm, mida on väidetavalt rikutud, sisaldab kolme põhinõuet: a) raamatupidamisarvestuse lahusust ettevõtjate veoteenuste ja raudteeinfrastruktuuri majandamise äritegevuse vahel, mis eeldab, et nende kohta peetakse eraldi raamatupidamisarvestust ja avaldatakse eraldi aruanded (esimese lõigu esimene lause); ( 19 ) b) keeldu kanda ka raamatupidamisarvestuses riiklikke vahendeid ühelt nendest tegevusaladest üle teisele, mis väljendab ristsubsideerimise keeldu (esimese lõigu teine lause); ja c) kohustust, et nende kummagi tegevusala raamatupidamisarvestuses on sellest keelust kinnipidamist näidatud (teine lõik).

61. Saksamaa valitsus väitis põhiliselt, et kohustus pidada raamatupidamisarvestust, nii et see „peab võimaldama kontrollida, et järgitakse keeldu kanda […] vahendeid üle“, on sõnaselgelt lisatud direktiiviga 2012/34, praeguse artikli 6 lõikes 4 ning seepärast ei olnud see varem tema puhul nõutav, kuna selle direktiivi ülevõtmise tähtaeg ei olnud hagi esitamise ajal veel möödunud.

62. Ma ei arva, et selle argumendiga saaks nõustuda, sest selles õigusnormis oli juba selle 1991. aasta algses redaktsioonis viidatud ristsubsideerimise kontrollile ja seega ametlikult nõutud raamatupidamise läbipaistvust. Direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 teise lõigu algse redaktsiooni kohaselt, mida ei ole direktiiviga 2001/12 muudetud, „[m]õlema tegevusala [infrastruktuur ja veoteenused] raamatupidamises tuleb [riiklike vahendite ühelt tegevusalalt teisele üle kandmise] keelust kinni pidada“.

63. Direktiivi 91/440 põhjendusest 4 nähtub, et selle direktiivi eesmärk oli muuta lihtsamaks raudteesüsteemi tõhusat majandamist, kui ühelt poolt transporditeenuste osutamine ja teiselt poolt veotegevuse jaoks vajaliku infrastruktuuri majandamine teineteisest eraldada, mis pidi igal juhul eeldama ka eraldi raamatupidamisarvestust. Direktiiviga 2001/12 seda mõtet tugevdati, laiendades raamatupidamisarvestuse lahususe kohustust kahele kõige olulisemale dokumendiliigile: kasumiaruanne ja bilanss. Lisaks laiendati seda kohustust viimati nimetatud direktiivi põhjenduse 9 kohaselt ka reisijate- ja kaubaveoettevõtjatele.

64. Selle lahususe ajendiks oli mõlemas direktiivis saavutada täielik läbipaistvus ja selgitada teatavate infrastruktuurikulude sissearvamist, nagu avaliku teenindamise kohustustega seonduvad kulud, infrastruktuuride ehitamise pöördumatud kulud (sunk costs), infrastruktuuri hooldamise ja majandamise ning infrastruktuuri läbilaskevõime määramise kulud. ( 20 )

65. Raamatupidamisarvestuse kaudu saavutatud läbipaistvus ( 21 ) pidi lisaks aitama tuvastada ristsubsideerimist, mis on direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 teise lausega selle direktiivi algetekstist alates keelatud. Seda arvestades võib verbi „kajastama“ ( 22 ) mõista ainult tähenduses, et tuleb võimaldada keelu järgimise kontrollimist, mida saaks vaevalt saavutada, kui seda keeldu ei oleks raamatupidamisarvestuses näidatud. Samuti ei ole direktiiviga 2012/34 antud uue redaktsiooniga lisatud spetsiifilist kontrollimise kohustust (mis oleks olnud varasema redaktsiooniga võrreldes uus element), vaid pigem on soodustatud selle keelu võimalikku kontrollimist, kui keeld on raamatupidamisarvestuses adekvaatselt „kajastatud“.

66. Seepärast tuleb Saksamaa valitsuse põhiargument tagasi lükata.

67. Teise võimalusena väidab nimetatud valitsus kokkuvõttes, et direktiivi 91/440 artikli 6 lõige 1 nõuab infrastruktuuri majandamise ja veoteenuste raamatupidamisarvestuste lahusust, aga mitte saadud riiklike vahendite kirjendamist kasumiaruandesse ega bilanssi. Tema arvates piisab sellest, et see on – nagu Saksa raudtee-ettevõtjate puhul – kirjendatud ettevõttesiseses raamatupidamisarvestuses.

68. Arvan samamoodi nagu komisjongi, et selle tõlgendusega ei saa nõustuda. Juba määrus (EMÜ) nr 2830/77 ( 23 ) sisaldas kohustust esitada riiklikud vahendid nii bilansis („investeeringukulude abi – mis sisaldab riigi osalust eriinvesteerimisprojektide elluviimises“), ( 24 ) kui ka kasumiaruandes (konto 74 „hüvitised ja toetused“ ja konto 91.5 „tasakaalustustoetus“). ( 25 ) Selle määruse põhjenduses 1 oli rõhutatud, et riigi ja raudtee-ettevõtjate vahelisi suhteid käsitlevad õigusnormid peavad juhinduma äriühingutele kohaldatavatest finants- ja raamatupidamispõhimõtetest. Lisaks oli määruses märgitud eesmärgiks parandada nende ettevõtjate finantstulemuste ja riigi samalaadsete sekkumiste läbipaistvust.

69. Kuigi on tõsi, et määrus nr 2830/77 tunnistati direktiivi 2001/14 artikliga 37 kehtetuks, avaldas komisjon, kui ta põhjendas direktiivis 91/440 tehtud muudatusi, mis esitati direktiiviga 2001/12 samas meetmeplokis, siiski seisukohta, et kuigi need kohustused kehtisid raudtee-ettevõtjate jaoks määruse nr 2830/77 kohaselt, tuleb need integreerida selgelt ja üheselt direktiivi 91/440 (direktiiviga 2001/12). ( 26 ) Direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 lõplik redaktsioon on ettepanekus esitatuga identne.

70. Eespool esitatud selgitustest järeldub, et direktiivi 91/440 artikli 6 lõikes 1 bilansi ja kasumiaruande nimetamisega asendati sama kohustusliku jõuga kohustus – s.o lisada riiklikud vahendid nendesse aruannetesse –, mis kehtis määruse nr 2830/77 alusel juba alates 1978. aastast.

71. Pealegi oleks vasturääkiv, kui nii ei oleks ja kui direktiivi 91/440 muutmine, mille eesmärk oli just nimelt muuta ettevõtjate raamatupidamisarvestus läbipaistvamaks, oleks nõrgendanud kohustust kasutada kasumiaruannet selleks, et saavutada riigi ja raudtee-ettevõtjate vahelistes finantssuhetes suurema selguse eesmärk – quod non.

72. Kokkuvõttes ei ole nende vahendite ainult raudtee-ettevõtjate ettevõttesiseses raamatupidamisarvestuses kirjendamisega, millele viitab Saksamaa valitsus, direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 tingimused täidetud. Seepärast ei saa ka selle teise kaitseargumendiga nõustuda.

73. Kuna kolmanda argumendiga rõhutab Saksamaa valitsus liidu õiguse normide oma õigusesse õigesti ülevõtmist, on see argument tulemusetu, sest – nagu ma juba märkisin – komisjon ei heida talle ette, et ülevõtmine oleks puudulik.

74. Sellega seonduv Itaalia valitsuse argument ei ole samuti vastuvõetav, sest kohustuste rikkumist ei tule analüüsida mitte direktiivi 2012/34 (mis on tema viidatud artiklit 56 sisaldav direktiiv), vaid direktiivi 91/440 seisukohast, milles ei ole ette nähtud ühtegi sarnast sätet. Viidatud artiklis 56 kirjeldatakse ülesandeid ja volitusi, mille liikmesriigid peavad andma oma raudteesektori reguleerivatele asutustele, ja sealhulgas ülesandeid ja volitusi seoses auditeerimisega, mille käigus kontrollitakse lõike 12 kohaselt ka artiklis 6 sätestatud raamatupidamisarvestuse lahususe kohustuse täitmist.

75. Eespool nimetatud kaalutlustest järeldub, et kuna infrastruktuuri jaoks ette nähtud riiklikke vahendeid ei ole tütarettevõtjate ega emaettevõtja avalikes aruannetes kajastatud – seda asjaolu ei ole Saksamaa valitsus täielikult eitanud, ei saa nende aruannete põhjal ühes või teises mõttes nende vahendite raudteeveo valdkonnale ülekandmise keelust kinnipidamist kontrollida. Hagi teine etteheide tuleb seega vastu võtta.

C. Esimene etteheide, et kuna kasumi loovutamise lepingute kaudu võimaldatakse raudteeinfrastruktuurile reserveeritud vahenditega rahastada raudteeteenuseid, siis on rikutud direktiivi 91/440 artikli 6 lõiget 1

1. Poolte argumendid

76. Komisjoni hinnangul sallib Saksamaa Liitvabariik kasumi loovutamise lepingute kaudu (mille on emaettevõtja sõlminud infrastruktuuri eest vastutava kolme tütarettevõtjaga) seda, et osa raudteeinfrastruktuuri majandamiseks antud riiklikest vahenditest kantakse üle veoteenustega seonduvatele tegevusaladele. Selline tegevus rikub direktiivi 91/440 artikli 6 lõiget 1.

77. Nii toimub see tema sõnul eelkõige siis, kui raudteeinfrastruktuuri eest vastutavate ettevõtjate (st DB Netz AG, DB Station & Service AG ja DB Energy GmbH) kasum on teenitud ainult tänu riiklikele vahenditele, mida on nimetatud äriühingutele antud. Kuna DB AG on kasumi loovutamise lepingutes kohustunud katma oma tütarettevõtjate võimaliku kahjumi, võidakse sel viisil loovutatud kasumit kasutada selleks, et korvata veoteenuste puudujääki.

78. Komisjoni hinnangul ei ole oluline, et kontserni ühed ettevõtjad ei saa anda neid rahalisi vahendeid üle teistele otse ja et üleandmine toimub kaudselt, s.o kasumi emaettevõtjale üleandmise kaudu, kuna need mõlemad viisid on tema sõnul direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 sisu ja mõttega vastuolus.

79. Saksamaa valitsus tõlgendab seda artiklit nii, et sellega ei ole vastuolus see, et tütarettevõtjad saavad kasumit, ega kasumi pärast emaettevõtjale saatmine, kuna üle kanda on keelatud ainult infrastruktuurile määratud riiklikke vahendeid, mitte aga neid tulusid, mida infrastruktuuri majandamise eest vastutavad ettevõtjad teenivad infrastruktuuride ärilises käitamises, mis on hõlmatud direktiivi 2001/14 artikli 7 lõikega 1. Igal juhul on nendes kahes õigusnormis riiklike vahendite (direktiivi 91/440 artikli 6 lõige 1) ja infrastruktuuri kasutustasudega saadud tulude (direktiivi 2001/14 artikli 7 lõige 1) vahel vahetegemine tema sõnul sõltumatu sellest, kas tulud on teenitud subsideeritud aktivate abil.

80. Direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 Saksa õigusesse ülevõtmise kohta väidab Saksamaa valitsus, et ta on seda teinud õigesti, AEG § 9 lõikes 1b.

81. Saksamaa valitsus eitab vahendite varjamist, nagu kinnitab komisjon, sest need on kirjendatud DB AG raamatupidamisarvestuses, kuigi riiklike toetuste netoväärtus – tegur, mida kasutatakse emaettevõtjale loovutatava kasumi või emaettevõtja poolt kompenseeritava kahjumi väljaarvutamiseks – on kirjas ainult aastaaruannetes. Lisaks tuleb raudteeinfrastruktuuri eest vastutavatele ettevõtjatele ette nähtud riiklikke vahendeid kasutada täiel määral investeerimisprojektides, mille jaoks need on määratud, mis takistab seda, et nende arvelt saaks kasumit suurendada. Kuna need ettevõtjad kannavad raudteehooldus- ja -remondikulud, on liitvabariigil (Bund) talle põhiseadusega tehtud ülesande täitmisel ( 27 ) kohustus planeerida raudteevõrguga seonduvaid vajadusi, nagu investeerimisprojektide rahastamine toetuste abil. ( 28 )

82. Komisjon ei nõustu repliigis direktiivi 91/440 artikli 6 lõikele 1 kostja antud tõlgendusega. Tema arvates nähtub direktiivi 2001/12 ettepanekust, et selle artikliga on tahetud tagada kõikide raudtee-ettevõtjate võrdne kohtlemine ja mittediskrimineerimine, s.o eesmärk, mida saab saavutada ainult, võttes arvesse infrastruktuuri täielikku rahastamist, ühelt poolt kõikide selle kuludega ja teiselt poolt kõikide tuludega, see tähendab riiklike vahendite ja teekasutustasudega. Tema arvates jätab Saksamaa valitsuse tõlgendus, mis on väidetavalt süsteemne, selle õigusnormi ilma selle kasulikust mõjust.

83. Komisjon lükkab samuti tagasi väite, et direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 termin „riigiabi“ viitab ainult riigieelarvest ja teatava õigusliku aluse alusel antud riiklikele vahenditele. Selle artikliga püütakse nimelt vältida ristsubsideerimist ja nii selle grammatiline sisu kui ka ettevalmistavad materjalid ( 29 ) kinnitavad, et tegu on riiklike vahenditega riigiabi korra tähenduses (ELTL artikkel 107), milles kasutatakse sama terminoloogiat.

84. Komisjon väidab ühelt poolt, et Saksamaa Liitvabariik ei taga, et kontserni DB AG infrastruktuuri-ettevõtjatele antakse riiklikke vahendeid ainult selles osas, mis neil jääb ebapiisavate tulude tõttu puudu. Teiselt poolt on ta seisukohal, et direktiivi 2001/14 artikkel 8 tervikuna ei anna infrastruktuuriettevõtjale õigust arvutada infrastruktuuri kasutustasusid välja nii, et need teeniksid süstemaatiliselt kasumit. Lisaks leiab ta, et Saksamaa Liitvabariigis kehtestatud sisekontrollid ei ole sobivad riiklike vahendite ülekandmise peatamiseks.

85. Saksamaa valitsus heidab vasturepliigis komisjonile ette, et see ei ole oma väiteid tõendanud, ja kaitseb riiklike vahendite kulu kontrolle, mida teevad ex ante ja ex post Bundesnetzagentur ( 30 ) ja Bundesrechnungshof ( 31 ). Ta väidab samuti, et etteheite ese langes ära alates 1. jaanuarist 2015, kui jõustus LuFV II ( 32 ).

86. Itaalia valitsus omakorda kinnitab, et direktiivi 91/440 artikli 6 lõikes 1 võetakse arvesse, et riigi ja raudteevõrguettevõtja vahel on rahavood, kuid on kehtestatud ainult raamatupidamisnormid ristsubsideerimise ohu vältimiseks. Ta on ühtlasi arvamusel, et miski ei takista võrguettevõtjal majandada kasumit iseseisvalt.

87. Selle kohta rõhutab Itaalia valitsus, et Euroopa Kohus tunnistab ettevõtjastruktuuri valdusühingu vormis ( 33 ) ja et komisjoni käsitusviis vähendab raudteekontsernide isemajandamist direktiivi 91/440 artiklite 4 ja 5 vastaselt.

88. Komisjon vastas talle, korrates, et see, et valdusühingu tüüpi struktuurid on õiguspärased, ei tähenda iseenesest, et seda oleksid ka kontsernisisesed rahavood.

2. Õiguslik hinnang

89. Esimese süüdistuse analüüsimiseks tuleb kõigepealt täpsustada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 tõlgendamise kohta nõuab see norm vaid seda, et raudtee-ettevõtjate osutatavate veoteenuste raamatupidamine ja raudteeinfrastruktuuri majandamise raamatupidamine oleks lahutatud. ( 34 ) Seepärast ei saa otseselt või kaudselt kahelda niisuguste ühinguvormide kehtivuses, millel on valdusühingule omane struktuur, ja nendest tulenevates tagajärgedes.

90. Samuti on kohane välja selgitada, mis vahendeid on direktiivi 91/440 artikli 6 lõikes 1 silmas peetud, sest komisjon soovib arvata nende hulka teekasutustasud, mis ei ole minu arvates asjakohane. Neid tulusid maksavad kasutajad vastusooritusena raudteeinfrastruktuuri eest vastutavate ettevõtjate tegevuse eest, mistõttu ei ole need olemuselt riiklikud vahendid, mille on nende ettevõtjate käsutusse andnud riik. Seda laadi on seevastu küll aga toetused, millega kompenseeritakse puudujääk, mis võib nimetatud ettevõtjatel tekkida, kui tariifid ei kata selle infrastruktuuri hooldamise ja käitamise kulusid (tasakaalustustoetus), kuna neid toetusi maksab otse riigiasutus. Nagu kolmanda etteheite analüüsimisel näeme, kasutab Saksamaa keskmisel maksumusel põhinevat tariifisüsteemi, mis võimaldab infrastruktuuri eest vastutaval ettevõtjal saada koguni kasumit, ning seetõttu ei peaks selle eest saama mingit lisatoetust. Järelikult tuleb komisjoni etteheidet mõista nii, et see on tehtud ainult riiklike vahendite kohta, mida annab Saksamaa riik otse (või mõni riigiaparaati kuuluvatest asutustest laias mõttes).

91. Ristsubsideerimise kohta on direktiivi 91/440 artikli 6 lõikes 1 kehtestatud nõue, et selle keeld peab kajastuma nende mõlema raudteesektori tegevusala (veoteenuse äritegevus ja infrastruktuuri majandamine) raamatupidamisarvestuses. Kui komisjon heidab liikmesriigile ette selle artikli rikkumist, peab ta esitama piisavad tõendid, et näidata, et ühele nendest tegevusaladest makstud riigiabi on tõepoolest üle kantud teisele ja et raamatupidamisarvestuses (ühel või teisel tegevusalal) ei ole seda normist kõrvalekaldumist näidatud.

92. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on aga ELTL artiklil 258 põhinevas liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud, s.o ta peab esitama vajalikud tõendid, et saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et ta võiks tugineda mis tahes oletustele. ( 35 ) Lisaks, kui tegu on liikmesriigi õigusnormi kohaldamist käsitleva hagiga, on kohustuste rikkumise tuvastamiseks vaja erilisi tõendeid võrreldes niisuguse hagi raames tavaliselt asjassepuutuvate tõenditega, mille ese on ainult liikmesriigi õigusnormi sisu. Nendel asjaoludel loetakse kohustuste rikkumine tõendatuks ainult piisavalt dokumenteeritud ja üksikasjalike tõenditega riigiasutusele ette heidetavate ja liikmesriigile omistatavate tegude kohta. ( 36 )

93. Dokumentidest, mille komisjon esitas oma põhiseisukoha põhjenduseks, on näidatud infrastruktuuri eest vastutavate tütarettevõtjate kahjumi ja kasumi kujunemine (hagi lisa A.2). Komisjon esitas lisaks DB AG ja DB Netz AG vahelise kasumi loovutamise lepingu eksemplari koopia (lisa A.1). Nende mõlemaga soovis ta välja tuua, et kuna kasumit oli saadud tema hinnangul ainult tänu riiklike vahendite raamatupidamisarvestusse kandmisele infrastruktuuri valdkonnas, võimaldas kasumi loovutamise leping neid üle kanda veoteenustele, kus oli puudujääk (nagu juba öeldud, on vastavas veovaldkonna ettevõtjatega sõlmitud lepingus sätestatud nende kahjumi kompenseerimise kohustus). ( 37 )

94. Komisjon ehitab üles väitekõne, milles ei puudu oma loogika, mis peaks kinnitama tema kahtlustust, et kasumi ülekandmine infrastruktuurivaldkonna tütarettevõtjatelt DB AG-le toimub lõppkokkuvõttes infrastruktuuridele eraldatud riiklike vahendite arvelt, mida lõpuks kasutatakse veovaldkonna ettevõtjate jaoks. Kuid sellest kahtlustusest ei piisa ette heidetud kohustuste rikkumise kinnitamiseks, kui tegelikult ei ole lihtsalt oletustest kaugemale ulatuvalt tõendatud, et riiklikke vahendeid oleks tegelikult üle kantud ühelt valdkonnalt teisele.

95. Süüdistust, et ei ole piisavalt tagatisi, et vältida seda vahendite ümberkandmist, ei saa ka kasutada süüdimõistva kohtuotsuse põhjenduseks. Kuna ei ole vaidlust selles, et liitvabariigi õiguses on need ülekandmised keelatud samadel tingimustel nagu direktiivis 91/440, ja arvestades, et on olemas sisekontrolliorganid, kes võivad niisugust ülekandmist tuvastada, oleks nimetatud direktiivi artikli 6 lõike 1 rikkumise etteheitmiseks nõutav tõendada, et vahendeid on tõepoolest üle kantud, mitte lihtsalt väita, et ei ole piisavalt ettevaatusabinõusid nende ülekandmise vältimiseks.

96. Mõistagi ei saa komisjonilt nõuda probatio diabolica’t, s.o temalt ei saa nõuda dokumente, mida pole olemas või mida on võimatu esitada. Kuid ühelt poolt tütarettevõtjate ja emaettevõtja raamatupidamisarvestust ja bilanssi auditeeritakse ja need avaldatakse. Teiselt poolt ja ennekõike, nagu ma teise etteheite analüüsi raames välja pakkusin, kui komisjoni nimetatud riiklikke vahendeid ei ole nimetatud raamatupidamisarvestuses või bilansis kajastatud, võib selle puuduse tuvastamisega komisjoni nõude rahuldada, see tähendab tunnistada raamatupidamisnõuete rikkumist.

97. Teisisõnu, kui raudtee-ettevõtjate raamatupidamisarvestuses puuduvad andmed riiklike vahendite kohta ja just nimelt see väljajätt raskendab esimese etteheite kontrollimiseks tõendite esitamist, usun, et õige on seda nii tunnistada, pigem kui jääda kindlaks süüdistusele, mis on esitatud hagi nõuetes, kuid mida komisjon ei suuda dokumentaalselt tõendada.

98. Lõppkokkuvõttes jääb arutelu osaliselt või ainult riiklike vahenditega teenitud kasumi jagamise üle (kuna mõnel aastal oli äriühingul DB Netz AG võimalik kasumit saada ainult tänu toetustele) ainult oletuste esitamiseks ilma konkreetsete tõenditeta, mis võimaldaksid hagi selles osas rahuldada, milleks oleks nõutav ümberlükkamatult tõendada, et õigusvastane ülekandmine on materiaalselt ja arvestuspõhiselt tegelikult toimunud. Sellele tuleb lisada, et näib, et LuFV II ( 38 ) on alates 2015. aastast selgelt määranud infrastruktuuriettevõtjate puhaskasumi otstarbe – need tuleb üle kanda liitvabariigile samasse valdkonda uuesti investeerimiseks.

99. Leian seega, et komisjon ei ole esitanud esimese etteheite põhjendamiseks piisavalt tõendeid.

D. Kolmas etteheide, et kuna ei ole tagatud, et infrastruktuuri kasutustasusid kasutatakse ainult raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja tegevuse rahastamiseks, siis on rikutud direktiivi 2001/14 artikli 7 lõiget 1

1. Poolte argumendid

100. Komisjon kinnitab, et kasumi loovutamise lepingud, mille on DB AG sõlminud oma tütarettevõtjatega raudteeinfrastruktuuride alal, tähendavad nende infrastruktuuride kasutamise pealt teenitud tasude ülekandmist emaettevõtjale. Niisugune toimimisviis tähendab tema arvates, et kasutustasud ei lähe tagasi ainult infrastruktuuri-ettevõtjate tegevusele, ja see on vastuolus direktiivi 2001/14 artikli 7 lõikega 1. See oleks nii, kui kasutustasudest tulu saamata jäämise korral ei oleks mingit kasumit teenitud.

101. Saksamaa valitsus kritiseerib seda põhiseisukohta, väites, et süsteemsest seisukohast on direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikega 1, artikli 7 lõike 1 esimese lõigu ja artikli 8 lõikega 1 lubatud, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja saab teataval määral kasumit, mis on tasumisele kuuluvate kasutustasude lahutamatu osa. Pealegi ei ole ühtegi normi, mis reguleeriks tema teenitud tulude kasutust ning tal on täielik kaalutlusõigus loovutada neid emaettevõtjale.

102. Seepärast ei ole Saksamaa valitsuse arvates kasumi loovutamine direktiiviga 2001/14 vastuolus, kui kasum on teenitud tänu infrastruktuuri kasutustasudele, mis on välja arvutatud ettevõtja omavahendite piisava tulumäära alusel. AEG § 14 lõike 4 esimeses lauses on sätestatud, et kasutustasud tuleb kehtestada nii, et need kataksid raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulud (pidades silmas direktiivi 2001/14 artikli 8 lõikega 1 antud võimalust) ja neile võib lisada tulumäära, kui turg seda võimaldab. Sel viisil teenitud tulu ei tekita vastupidi komisjoni põhiseisukohale infrastruktuuri rahastamises mingit puudujääki.

103. Lõpetuseks kinnitab see valitsus, et tema tõlgendust kinnitab hiljutine muudatusettepanek, mille on koostanud komisjon neljanda raudteepaketi (artikkel 7a) raames, mille kohaselt ei ole tema arvates nõutav, et infrastruktuuri kasutuse pealt teenitud tulu peab kasutama tingimata raudteede äriliselt käitamiseks või hooldamiseks. ( 39 )

104. Repliigis märgib komisjon, et direktiivi 2001/14 artikkel 6 on seletatav kasutustasude arvutamise meetodiga, mille järgi tavaliselt arvutatakse tasu otseste kulude põhjal (artikli 7 lõike 3), ja alalise puudujäägiga, mis tekib infrastruktuuri-ettevõtjatel, kui riigivõimud ei kanna vähemalt osaliselt infrastruktuurikulusid. Selliselt vaadatuna kohustab artikkel 6 liikmesriike võtma rahalise vastutuse infrastruktuuriettevõtjate ees, tasakaalustades nende eelarved.

105. Komisjon viitab repliigis Bundesrati arvamusele, ( 40 ) mis tema sõnul toetab tema põhiseisukohta ja toob välja kasumi loovutamise lepingute kahjulikud tagajärjed. Ta märgib, et 1. jaanuaril 2015 jõustunud LuFV II on ette nähtud just selleks, et täita seda Bundesrati „poliitilist nõuet“, kuna selles on ette nähtud, et infrastruktuuri-ettevõtjate kasum loovutatakse otse liitvabariigile (Bund), et see investeeriks selle infrastruktuuridesse.

106. Saksamaa valitsus tunnistab vasturepliigis, et vahendid, mille DB Netz AG loovutab äriühingule DB AG, tulevad täielikult või osaliselt „rongiliinide“ kasutamisest saadud tuludest, kuid väidab, et neid ei saa enam pidada infrastruktuuri kasutustasudeks hiljemalt siis, kui DB Netz AG saab neid õigesti vastutasuks liinide kasutamise õiguse loovutamise eest ja kui need on määratud majandustegevuse rahastamiseks.

107. Itaalia valitsus ei esitanud oma seisukohti kolmanda etteheite kohta ja piirdus ainult Saksamaa valitsuse seisukoha toetamisega.

2. Õiguslik hinnang

108. Käesoleva menetluse pooled on eri arvamusel direktiivi 2001/14 artikli 7 lõike 1 tõlgendamisest, mille kohaselt makstakse infrastruktuuride kasutustasu infrastruktuuriettevõtjatele, kes „rahasta[vad] selle arvelt oma majandustegevust“. Komisjon soovitab sätte sõnasõnalise sisu lähedast kitsast käsitusviisi, samas kui Saksamaa valitsus arvab, et see ei pane mingit kohustust määrata kasutustasude pealt teenitud kasum kindlaks otstarbeks; lisaks, kuna termin „majandustegevus“ eeldab tulunduslikku eesmärki, ei piira see tema arvates seda, kuidas kasutustasusid kasutatakse, ning kuna need sisaldavad tulumäära, võib need õiguspäraselt üle anda emaettevõtjale.

109. Euroopa Kohus tunnistas direktiivi 2001/14 artikli 7 lõiget 3 tõlgendades selle põhjendustele 12 ja 20 tuginedes, et see jätab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele teatud kaalutlusruumi. ( 41 ) Neil on oma kasutustasude tariifi väljaarvutamiseks kasutada skaala artikli 7 lõikes 3 kehtestatud miinimumi (raudteeteenuse korraldamisega otseselt kaasnevad kulud) ja nimetatud direktiivi artikli 8 lõikes 1 ette nähtud maksimumi (võrdub raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kogukuludega) vahel. ( 42 )

110. Direktiiv 2001/14 näeb ette, et kasutustasu võib nende kahe piirmäära vahel muutuda, võttes arvesse läbilaskevõimsuse nappust (artikli 7 lõige 4), keskkonnamõjude hinda (sama artikli 7 lõige 5), eriinvesteerimisprojekte (artikli 8 lõige 2) või ette nähtud vähendamisi (artikli 9). ( 43 )

111. Ma arvan aga, et artikli 7 lõike 1 sisu ega struktuur ega eesmärk ega süstemaatiline seos direktiivi 2001/14 teiste artiklitega ei võimalda infrastruktuuriettevõtja jaoks nii soodsat tõlgendust, nagu väidab Saksamaa valitsus.

112. Kuigi sisu poolest on tõsi, et direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikes 1 on nimetatud „ülejääki muust majandustegevusest“, viitab termin „majandustegevus“ artikli 7 lõikes 1 ülesannetele, mis on iseloomulikud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, s.o mis annavad talle õiguse nõuda ja koguda tasu raudteede ja nendega seotud muude elementide kasutamise eest.

113. Struktuuri kohta on märgitud, et erinevalt kasutustasu tariifi kujundamise meetoditest (milleks pakub direktiiv 2001/14 teatavad valikuvõimalused), on kogutud tasude kasutamise osas kohustuslik artikli 7 lõige 1: kohustusest määrata see summa infrastruktuuri rahastamisele ei saa teha variante ega erandeid. ( 44 ) On loogiline, et see on nii, sest direktiiv lähtub põhimõttest, et kasutustasu katab ainult rongiliikluse korraldamisega seotud otsesed kulud, see tähendab lühiajalise piirkulu ( 45 ) (artikli 7 lõige 3 kooskõlas põhjendusega 39), nagu ka muud kulud, mida võib vähemalt osaliselt, kuid mitte otseselt omistada rongiliikluse korraldamisele, nagu tähistuse, liikluse korraldamise või hoolduse kulud. ( 46 )

114. Kuna kasutaja, kes maksab kasutustasu, katab ainult piirkulu, mis tekib infrastruktuuri kasutamisega tema enda poolt, tekib raudteevõrgu-ettevõtjatel võrgu käigushoidmise struktuuriline puudujääk. ( 47 ) Seepärast, kui direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikes 1 on lubatud põhimõte, et tariifid kujundatakse piirkulu põhjal, peetakse iseenesestmõistetavaks riiklikku toetust (tasakaalustustoetus), mis peab kajastuma raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja raamatupidamisarvestuses.

115. Selles kontekstis püütakse kasutustasudega teenitud tulude määramisega infrastruktuuriettevõtja majandustegevuse rahastamiseks tagada mitte ainult seda, et kasutustasusid saadakse, vaid ka seda, et need laekuksid tagasi just sellele majandustegevusele. Sel viisil sooviti saada võimendusefekti, see tähendab stimuleerida võrguettevõtjat liiklusmahtu suurendama ja kasutama oma võrku võimalikult parimal viisil, ( 48 ) võib-olla eesmärgiga pikas perspektiivis oma eelarve tasakaalustada ilma riikliku abita. ( 49 )

116. Direktiivis 2001/14 ei ole alust lubada tariifikujundussüsteemi, mis vabastaks infrastruktuuriettevõtja selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud kohustusest, see tähendab nõudest kasutada kasutustasude kogumisega saadud tulu oma majandustegevuse rahastamiseks. Kuna seadusandja ei ole seega ette näinud mingisugust võimalust moduleerida siduvat kohustust kasutada infrastruktuuri kasutustasudelt saadud tulu selle infrastruktuuri tarbeks, tuleb seda nõuet järgida. Juhul kui liikmesriigi valitud tariifikujundusmeetodiga teenitakse sellist tulu, mis annab kasumit, on see ikkagi kasutustasudena kogutud tulu osa, koos kõigi selle õiguslike tagajärgedega.

117. Tegelikult ei heida komisjon Saksamaa valitsusele ette mitte kasutustasude abil saadud kasumi emaettevõtjale ülekandmist, vaid seda, et ei ole tagatud, et kasumit kasutatakse infrastruktuuri-ettevõtjate majandustegevuse rahastamiseks. Selles mõttes ei ole Saksamaa ametiasutuste argumendid selle kohta, et kasumi DB AG-le loovutamine üldiselt on õiguspärane, vaidluse põhiküsimus, sest – kordan – loovutamist iseenesest ei peeta selles süüdistuses ette heidetud kohustuste rikkumiseks.

118. Kui need eeldused on paika pandud, selgub, et selles etteheites komisjoni esitatud süüdimõistmisnõudel on sama viga või puudus mis esimesel etteheitel – see ei ole piisavalt tõendatud. Ka siin võtab ta taas aluseks kombineeritud asjaolud, mille taustal on järeldus, millele ta soovib jõuda, tõenäoline (kuid mitte rangelt tõendatud), s.o jällegi oletus.

119. Komisjon esitas tõendiks eespool viidatud Bundesrati dokumendi. ( 50 ) Need on Saksamaa parlamendi ülemkoja tähelepanekud või ametlik seisukohavõtt raudteevaldkonna reguleerimise uut korraldust käsitleva seaduseelnõu kohta. ( 51 ) Tuleks märkida, et alates 1. jaanuarist 1996 on reisijateveos lähiliinidel pädevad liidumaad (Länder) ( 52 ), kellel on klientide, investoritena ja eraldi igas regioonis selle teenuse pakkumise eest vastutavate ametivõimudena loogiline huvi selle vastu, kuidas kasutatakse raha, mida teenivad infrastruktuuri alal tegutsevad DB AG tütarettevõtjad.

120. Ilma et see kahandaks selle dokumendi väärtust (olenemata selle poliitilisest iseloomust, millele viitab Saksamaa valitsus), ei nähtu sellest vajaliku kindlusega, et kasumit, mille on infrastruktuuri-ettevõtjad kandnud üle emaettevõtjale, ei oleks liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis vaadeldaval ajaperioodil määratud nimetatud infrastruktuuridele. Mõistagi väljendab Bundesrat oma seisukohtades seaduse muutmise eelnõu artikli 25 lõike 3 kohta selgelt oma nõuet, et infrastruktuuri valdkonnas teenitud kasum tuleb tagasi suunata „ainult“ infrastruktuuridele, ( 53 ) kuid nendest seisukohtadest oleks ennatlik järeldada pro futuro kindlat alust mineviku tegude eest kategooriliselt süüdi tunnistamiseks, mida komisjon tungivalt nõuab. ( 54 )

121. Samamoodi, nagu ma väljendasin esimese süüdistuse kohta, kui raudtee-ettevõtjate raamatupidamisarvestusest ei ole võimalik selgelt eristada eri eelarveridu (siis olid need riiklikud vahendid, nüüd kasutustasud), nii et eri eelarveridade ja nende vastavate kasutusotstarvete jälgitavus oleks täiesti kindlalt tagatud, on vaevalt võimalik analüüsitavat nõuet rahuldada.

122. Seepärast ei saa pidada kolmandat etteheidet tõendatuks.

E. Neljas etteheide, et kuna ei ole tagatud, et avalike reisijateveoteenuste osutamiseks makstud riiklikud vahendid oleksid kirjendatud eraldi vastavates raamatupidamisarvestustes, siis on rikutud direktiivi 91/440 artikli 9 lõiget 4 ja määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõiget 1 koostoimes selle lisa punktiga 5

1. Poolte väited

123. Komisjon heidab Saksamaa Liitvabariigile ette, et DB Regio AG majandustegevuse jaoks (transport avaliku teenusena) antud riiklikud vahendid ei ole kirjendatud selle ettevõtja raamatupidamisarvestuses eraldi, mis on vastuolus direktiivi 91/440 artikli 9 lõikega 4 ja määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõikega 1 koostoimes selle lisa punkti 5 viimase taandega.

124. Komisjoni hinnangul on hüvitised avaliku teenindamise kohustuste eest, nagu ka piletimüügitulu, märgitud ainult üldiselt või koondsummana kõikide osutatud teenuste kohta, mistõttu ei ole võimalik kontrollida, kas need igal eraldi juhul antud hüvitised on liiga suured, et tuvastada võimalikku ristsubsideerimist.

125. Komisjon väidab, et sellistele ettevõtjatele nagu DB Regio AG ei kehti direktiivi 91/440 artikli 2 lõikes 2 sätestatud erand. Ta kinnitab, et selle direktiivi kohaldamist laiendatakse ettevõtjatele, kes võivad saada hüvitisi emaettevõtja kaudu, kuna vastasel korral võiksid nad kergesti asjaomaseid sätteid rikkuda.

126. Saksamaa valitsuse arvates on neljas etteheide tegelikult esitatud direktiivi 91/440 artikli 9 lõike 4 uue redaktsiooni alusel, mis anti sellele direktiivi 2012/34 artikli 6 lõikega 3, muutes selle kohaldamisala piirkondlike liinide ettevõtjate jaoks, et jätta nende hulgast välja ettevõtjad, kes osutavad teenuseid eraldatud võrkudes. ( 55 ) See uus redaktsioon ei ole tema arvates käesolevale kohtuasjale ajaliselt kohaldatav.

127. Direktiivi 91/440 artikli 9 lõike 4 kohta väidab Saksamaa Liitvabariik, et DB Regio AG ei kuulu piirkondlike liinide ettevõtjana artikli 2 lõike 2 kohaselt selle direktiivi kohaldamisalasse. Vastupidi komisjoni pakutud tõlgendusele osundab ta direktiivi 91/440 artiklis 3 antud mõiste „piirkondlikud liinid“ määratlust, mis hõlmab „veoteenuseid, mis vastavad piirkonna transpordivajadustele“. Selle kohta väidab ta, et direktiivis (1991. aasta redaktsioon) lõpuks kasutatud mõistesse tehti Euroopa Parlamendi pakutud muudatused, millega laiendati komisjoni poolt välja pakutud kitsamat mõistet, milles viidati määrusele (EMÜ) nr 1191/69 ( 56 ) millele viitamise parlament samuti välja jättis.

128. Mis puutub määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõike 1 rikkumisse, siis Saksamaa valitsus tõlgendab selle lisa punkti 5 (millele on nimetatud artiklis viidatud) nii, et see nõuab raamatupidamisarvestuses lepingute eraldi esitamist ainult siis, kui ettevõtja korraldab majandustegevust, mida kompenseeritakse avaliku teenindamise kohustuste korras, samal ajal muude tegevusaladega. Tema arvates ei ole see nii DB Regio AG puhul, kes osutab ainult veoteenuseid avaliku teenindamise korras.

129. Komisjon vastab sisuliste küsimuste kohta, et etteheide keskendub sisulistele sätetele, mis olid olemas juba direktiivi 91/440 artikli 9 lõikes 4, mis kaalub üles selle artikli 2 sisu, mille kohaselt ei tule äriühingut DB Regio AG vaadelda eraldi, vaid seoses kontserniga DB AG, mistõttu ei saa tugineda selle direktiivi artikli 2 lõikele 2.

130. Määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõike 1 suhtes on komisjon – kuigi ta tunnistab, et lisa punktis 5 ei ole lepingute raamatupidamisarvestuses eraldi lahtikirjutamist sõnaselgelt nimetatud – arvamusel, et niisugune kohustus tuleneb õigusnormidest tervikuna, nagu ka selle eesmärgist ja eelkõige lisa punktidest 2 ja 5 koostoimes (esimeses on sätestatud hüvitiste piirmäär ja teises on kehtestatud teatavad raamatupidamisnõuded).

131. Saksamaa valitsus kinnitab vasturepliigis üle, et direktiiviga 2012/34 muudeti oluliselt kohaldamisala piirkondlike liinide veoettevõtjate jaoks ja et uus kord on liikmesriikidele kohustuslik alles alates 17. juunist 2015. Määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõike 1 väidetava rikkumise kohta väidab ta, et lisa punkti 5 eesmärk ei ole vältida ristsubsideerimist eri tüüpi avaliku teenindamise lepingute vahel, vaid nende lepingute vahel, mille alusel makstakse hüvitist, ja nende vahel, mille alusel hüvitist ei maksta.

132. Itaalia valitsus jagab Saksamaa valitsuse mõttekäiku: ükski vaatlusalustest õigusnormidest ei nõua iga avaliku teenindamise korras veoteenuse osutamise lepingu eraldi avaldamist. Tema hinnangul on direktiivi ettevalmistavates materjalides välja toodud, et liidu seadusandja lükkas tagasi komisjoni algse ettepaneku, milles oli ette nähtud iga avaliku teenindamise lepingu lahti kirjutatud avalikustamine ja millesse nõukogu eelistas lisada üldise viite määruse nr 1370/2007 artiklile 7.

133. Komisjon lükkab viimati nimetatud põhiseisukoha tagasi, sest tema arvates tuleneb see ekslikust põhieeldusest, et direktiivi 2012/34 artikli 6 lõike 3 viide määruse nr 1370/2007 artikli 7 lõikele 1 on direktiivi 91/440 artikli 9 lõikest 4 tulenevaid kohustusi nõrgendanud.

2. Õiguslik hinnang

a) Esialgne hinnang: etteheite ese ja direktiivi 91/440 kohaldamisala

134. Kuigi hagiavalduse punktis 76 näib, et komisjon keskendub neljandale etteheitele ka kasumi loovutamise lepingu aspektist, on kindel, et pärast ta seda argumentatsiooniliini edasi ei arenda, nagu ta ei tee seda ka repliigis. Ta keskendub oma kriitikas avaliku teenindamise kohustuste eest makstavatele hüvitistele ja piletimüügitulule, mille üldine kajastamine raamatupidamisarvestuses ei võimalda tema väitel igal juhul kontrollida, kas antud hüvitis ei ole liiga suur. Seepärast tuleb etteheide piiritleda nende punktidega, ilma et see tuleks lugeda vastuvõetamatuks, nagu nõuab Saksamaa valitsus.

135. Selle konkreetse kohustuse rikkumise üle otsustamiseks kohaldatavate õigusnormide suhtes ei pane Saksamaa ja Itaalia valitsus oma argumentides piisavalt tähele, et etteheide piirdub selle esitamise ajal kehtinud õigusnormidega, need on ainult direktiivi 91/440 õigusnormid (selle süüdistuse puhul eelkõige selle artikli 9 lõige 4).

136. Kui kohtuvaidluse keskne probleem on selliselt täpsustatud, on vaja analüüsida Saksamaa valitsuse vastuväidet, mille kohaselt piirdub DB Regio AG tegevusala ainult piirkondlike liinidega, mille tõttu ei ole direktiiv 91/440 (artikli 2 lõige 2) talle siduv.

137. Direktiivi 91/440 artikli 2 lõike 2 muutmine ei määra minu arvates äriühingu DB Regio AG selle direktiivi kohaldamisalasse või sellest välja arvamist. Selle sätte sisu tuleb tõlgendada paralleelselt sama direktiivi artikli 3 viimases taandes sisalduva mõiste „piirkondlikud liinid“ määratlusega, mis seostab need ühe piirkonna vajaduste katmiseks mõeldud transpordiga. ( 57 ) Mõlemast õigusnormist järeldub, et direktiivis sätestatud kohustustest on vabastatud ainult need raudtee-ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ühe piirkonna teenuste tagamisega.

138. DB Regio AG ei saa aga enda jaoks seda erandit nõuda. 2013. aasta aruande kohaselt, mille avaldas DB Regio AG ise, ( 58 ) on see tütarettevõtja, mille aktsiakapital kuulub täielikult äriühingule DB AG ja mis kuulub emaettevõtja nimega „DB Bahn Regio“ ärivaldkonda (Geschäftsfeld). Selles on samuti märgitud, et „DB Bahn Regio ärivaldkonda koonduvad kõik kontserni DB piirkondliku liikluse tegevusalad (raudtee- ja bussiliiklus) Saksamaal, nagu ka liiklustegevus Saksamaa ja naaberriikide vahel“. ( 59 ) Aruandes on järgmiseks märgitud, et „DB Regio peakontor vastutab äritegevuse arendamise eest, täidab läbivaid ülesandeid ja osutab teenuseid piirkondlike üksuste jaoks“.

139. Seda arvestades on DB Regio AG üksnes konsortsiumi osa, mille ülesanded ja tegevus on väga spetsialiseerunud, ja piirkondlike liinide teenused, mida ta osutab – isegi kui ta teeb seda juriidiliselt sõltumatu aktsiaseltsina – ei piirdu ühe piirkonnaga, vaid laienevad mitmele liidumaale (Länder). Lisaks ei ole kõik nende teenuste haldamise elemendid tütarettevõtja ülesanne, sest mõnda neist täidab emaettevõtja (DBML AG) või koguni valdusühing DB AG. ( 60 )

140. Seepärast ei saa tugineda äriühingu DB Regio AG kasuks direktiivi 91/440 artikli 2 lõikes 2 ette nähtud erandile.

b) Etteheite põhjendatus

141. Komisjoni põhiseisukohaga võiks nõustuda, kui kohustus esitada iga avaliku teenindamise leping vastavas raamatupidamisarvestuses eraldi oleks täpselt sätestatud artiklites, mida on väidetavalt rikutud. Nagu ma järgnevalt selgitan, ei usu ma, et see nii on.

i) Direktiivi 91/440 artikli 9 lõike 4 tõlgendamine

142. Selle küsimuse lahendamiseks on tarvilik vaadelda õigusaktide kujunemist, ( 61 ) analüüsides mitte ainult artiklit 9, vaid ka artiklit 6, kuna lõike 4 paigutamine (direktiiviga 2001/12) artiklisse 9 ei ole süsteemsest vaatenurgast loogiline; seepärast viidi see 2012. aasta seadusemuudatusega artikli 6 alla, mille lõige 3 see praegu on.

143. Nimelt propageeriti direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 algredaktsioonis raamatupidamisarvestuse lahusust veoteenuste (kauba- ja reisijatevedu) korraldamisega seotud majandustegevuse ja infrastruktuuri majandamise tegevuse vahel. Selle direktiivi põhjenduse 4 kohaselt pidi kummagi selle tegevusala (teenused ja infrastruktuur) majandamine toimuma eraldi ja „eraldi raamatupidamisarvestusega“. Tähelepanu väärib, et selle esimese redaktsiooni kontekstis tehakse vahet ainult veoteenuste korraldamise ja infrastruktuuride majandamise vahel, mis on need kategooriad, mille puhul tehti ettepanek nende eraldi majandamiseks ja eraldi raamatupidamisarvestuse pidamiseks.

144. Direktiiviga 2001/12 tehti veel üks samm edasi eraldamise suunas, kui sellega nõuti, et peetaks eraldi raamatupidamisarvestust ka ühelt poolt reisijateveoteenuste ja teiselt poolt kaubaveoteenuste kohta. Niisugune on selle põhjenduse 9 sisu. Kuid nimetatud direktiiviga ainult muudetakse artiklit 6 nii, et see sisaldab eelmises punktis nimetatud kahe kategooria kohta kasumiaruande ja bilansi koostamist ja avaldamist (s.o jällegi veoteenuste korraldamine ja infrastruktuuri majandamine).

145. Eespool esitatud selgitustest järeldub, et raamatupidamisarvestuse lahutamist on alati väljendatud tegevusalakategooriate kohta ja ainult vähehaaval on hakatud vahet tegema infrastruktuuri majandamise, reisijateveo ja kaubaveo vahel. „Lahususe“ (või „eraldihoidmise“) mõtet on seostatud igat liiki tegevusega ja ka seoses riiklike vahenditega, kuid mitte iga avaliku teenindamise lepinguga.

146. Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei sisalda õigusnormid, millele ta tugineb, otseseid või kaudseid viiteid avaliku teenindamise korras sõlmitud lepingutele, mida ei ole esitatud ka põhjendustes, mis hõlbustavad nende tõlgendamist. Nendel asjaoludel on raske näha, millisele seaduses ette nähtud otstarbele tervikuna komisjon oma põhiseisukoha põhjendamiseks tugineb. Veelgi enam, direktiivi 2001/12 ettevalmistavates materjalides komisjon ise selgitas, et reisijateveo ja kaubaveo rahalised vahendid tuleb korraldada läbipaistvalt; see on ka põhjus, miks ta tegi ettepaneku muuta direktiivi 91/440 nii, et nende mõlema tegevusala kohta peetaks teisest eraldi raamatupidamisarvestust, ( 62 ) kuid ei viidanud avaliku teenindamise lepingutele ega vajaduse korrale esitada need raudtee-ettevõtjate raamatupidamisarvestuses eraldi.

147. Seepärast ei usu ma, et direktiivi 91/440 artikli 9 lõikele 4 saaks tugineda selleks, et nõuda, et avaliku teenindamise korras sõlmitud lepingud oleksid esitatud DB Regio AG raamatupidamisarvestuses eraldi.

ii) Määruse nr 1370/2007 artikli 6 lõige 1 koostoimes lisa punktiga 5

148. Esitasin juba kokkuvõtlikult poolte seisukohad selle õigusnormi kohta: komisjon lähtub selle kasulikust mõjust, asetades rõhku lisa punktile 5, ( 63 ) ja Saksamaa valitsus väidab, et see ei kohusta pidama eraldi lahti kirjutatud arvestust, mida toetab komisjon.

149. Määruse nr 1370/2007 ettevalmistavates materjalides selgitas komisjon artikli 6 lõiget 1, märkides, et see viitab sellele, et lisas on märgitud hüvitiste tingimused ja arvutusmeetod otselepingute puhul. ( 64 ) Selle lisa kohta märkis ta lisaks napilt, kuid mitte vähem tähenduslikult, et „lihtsustatakse endist lisa ja piirdutakse rangelt vajalikuga reeglite määratlemisel, mida kohaldatakse riigihanke puudumisel“. ( 65 )

150. Nendes eeskirjades aga ei ole märgata, et lahutamine oleks ette nähtud iga lepingu puhul ja et need peavad olema avalikke teenuseid osutama kohustatud ettevõtja raamatupidamisarvestuses eraldi lahti kirjutatud. Veelgi enam, lisa punkti 5 kolm taanet järgivad direktiivi 91/440 artikli 9 lõikega 4 peaaegu identset käsitusviisi, s.o raamatupidamisarvestuse lahusust tegevusaladekategooriate kaupa. Erinevus sellest õigusnormist seisneb selles, et lisas eristatakse hüvitatavate teenuste tegevusalasid, mille puhul on kehtestatud avaliku teenindamise kohustused, teistest tegevusaladest (pealegi ainult seoses otselepingutega).

151. Määruse nr 1370/2007 põhjenduse 25 kohaselt on selle määruse eesmärk kehtestada õiguslik raamistik avaliku teenindamise lepingute hüvitamiseks, võttes vastu lisas esitatud arvestusskeemi, mille abil saavad pädevad asutused ja avaliku teenuse osutajad tõestada ülekompenseerimise vältimist (põhjendus 28).

152. Põhjenduses 30 on märgitud, et avaliku teenindamise otselepingutele tuleks kohaldada suuremat läbipaistvust. Peale juba nimetatud raamatupidamisarvestuse lahususe ei ole siiski muid norme hüvitamise kohta, mis seda põhieeldust arendaksid. Tegelikult on enamik viidetest läbipaistvusele tehtud lepingute sõlmimist ja eriti hankeid käsitlevates õigusnormides. ( 66 )

153. Igal juhul ei või niinimetatud „läbipaistvuse suurendamine“ ja „ristsubsideerimise vältimine“, isegi kui need on kooskõlas selle valdkonna õigusaktide üldise tonaalsusega (ja seega annavad juhiseid, kuidas tõlgendada lisa), viia selleni, et muuta nende sisu, nii et nõuda raamatupidamise erieeskirju, mida tekstis ei esine ja mida ei saa lugeda ka ridade vahelt. De lege ferenda võiks eraldi lepingute kaupa lahtikirjutamine olla soovitav, nagu arvab komisjon, kuid kordan, et lisa praeguses sisus ei leia ma pidepunkte, mis võimaldaksid järeldada niisugust kohustust.

154. Kokkuvõttes ja ilma et oleks vaja arutleda poolte esitatud ülejäänud argumentide üle, ei saa tugineda määruse nr 1370/2007 artiklile 6 koostoimes lisa punktiga 5, et nõuda avaliku teenindamise lepingute DB Regio AG raamatupidamisarvestuses esitamist lahtikirjutatult.

155. Seepärast tuleb tunnistada neljas etteheide põhjendamatuks.

VII. Kohtukulud

156. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kõiki hageja nõudeid ei rahuldatud ja kuna Saksamaa Liitvabariik palus kohtukulud välja mõista komisjonilt, peaks minu arvates kumbki käesoleva menetluse pool kandma enda kohtukulud ise.

VIII. Ettepanek

157. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku: 1. Tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei taganud raamatupidamisarvestuse nõuetekohaselt pidamise kaudu, et peetaks kinni keelust kanda raudteeinfrastruktuuri majandamise valdkonnale makstud riiklikke rahalisi vahendeid üle veoteenuste osutamise valdkonnale, siis on ta rikkunud talle direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 1 tulenevaid kohustusi. 2. Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata. 3. Euroopa Komisjon, Saksamaa Liitvabariik ja Itaalia Vabariik kannavad oma kohtukulud ise.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiiv 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (ELT 2012, L 343, lk 32).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määrus, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70 (ELT 2007, L 315, lk 1).

( 4 ) EÜT 1991, L 237, lk 25; ELT eriväljaanne 07/01, lk 341.

( 5 ) EÜT 1995, L 143, lk 70; ELT eriväljaanne 07/02, lk 258.

( 6 ) EÜT 2001, L 75, lk 29; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404.

( 7 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL (millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond) parandus (ELT 2015, L 67, lk 32).

( 8 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiviga 2001/12/EÜ, millega muudetakse direktiivi 91/440 ühenduse raudteede arendamise kohta (EÜT 2001, L 75, lk 1; ELT eriväljaanne 07/05, lk 376) muudetud redaktsioonis.

( 9 ) Direktiivi 2001/12 artikli 1 punktiga 10 lisatud lõige.

( 10 ) Saksa 27. detsembri 1993. aasta üldise raudteeseadusega (Allgemeines Eisenbahngesetz, edaspidi „AEG“) võeti (selle §-s 9) Saksa õigusesse üle direktiivi 91/440 artiklis 6 sätestatud raamatupidamisarvestuste lahususe kohustus.

( 11 ) Ka bussiga, mis ei ole käesolevas kohtuvaidluses asjassepuutuvad.

( 12 ) Leistungs- und Finanzierungsvereinbarung (edaspidi „LuFV II“).

( 13 ) Kohtuotsus, 16.1.2014, komisjon vs. Hispaania (C‑67/12; EU:C:2014:5, punktid 41 ja 42, ning seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) Ma ei arva, et käesoleva hagi jaoks oleks oluline otsustada, kas vigade parandamise tehnikaga võib vallandada saavutatud juriidilise efekti, see tähendab kehtetuks tunnistatud direktiivide kehtivuse taastamise.

( 15 ) Euroopa Kohus kasutab neid väljendeid mõne liikmesriikide kohustuste rikkumise hagides tehtud kohtuotsuse resolutsioonis. Vt samas raudteenormistiku valdkonnas 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia (C‑369/11; EU:C:2013:636) resolutsiooni punkt 1.

( 16 ) Ta väidab selleks, et direktiivi 2012/34 liikmesriigi õigusesse ülevõtmise tähtaeg ei olnud põhjendatud arvamuse esitamise ajaks möödunud.

( 17 ) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL (millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond) riigisiseste reisijateveoteenuste turu avamise ja raudteeinfrastruktuuri juhtimise osas (COM(2013) 29 final, 30. jaanuar 2013), lk 14.

( 18 ) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. septembri 2010. aasta direktiiv, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (KOM(2010) 475 (lõplik), 17. september 2010), lk 6.

( 19 ) Kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Saksamaa (C‑556/10; EU:C:2013:116), punkt 55.

( 20 ) Di Pietrantonio, L./Pelkmans, J., The Economics of EU Railway Reform, Bruges European Economic Policy Briefings; Briefing nr 8, september 2008, lk 17.

( 21 ) Komisjoni töödokument – Kommentaarid raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise direktiivi ettepaneku artiklite kohta [mitteametlik tõlge] (KOM(1998) 480 (lõplik)), lk 5 (edaspidi „dokument KOM(1998) 480 (lõplik)“).

( 22 ) Keeleversioonides, mida ma võrdlesin, kasutatakse seda sama verbi või sarnase tähendusega väljendeid: „reflects“ inglise, „refléter“ prantsuse, „Dieses Verbot muss (…) zum Ausdruck kommen“ saksa, „riflettere“ itaalia, „reflectir“ portugali, „Dit verbod moet terug te vinden zijn“ hollandi ja „återsplegar“ rootsi keeles.

( 23 ) Nõukogu 12. detsembri 1977. aasta määrus raudtee-ettevõtjate raamatupidamissüsteemide ja raamatupidamise aastaaruannete võrreldavuse saavutamiseks vajalike meetmete kohta (EÜT 1977, L 334, lk 13; EE 07/02, lk 80).

( 24 ) Artikli 4 lõige 1 koostoimes määruse nr 2830/77 I ja II lisaga.

( 25 ) Artikli 4 lõige 2 koostoimes määruse nr 2830/77 III ja IV lisaga.

( 26 ) Dokument KOM(1998) 480 (lõplik), lk 9.

( 27 ) Põhiseaduse (Grundgesetz) § 87e lõike 4 osundamine.

( 28 ) Raudteede laiendamise föderaalseaduse (Gesetz über den Ausbau der Schienenwege des Bundes, Bundesschienenwegeausbaugesetz; BGBl. I. lk 1874) § 8 lõiked 1 ja 4.

( 29 ) Vt komisjoni töödokument, viidatud käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 21, lk 30.

( 30 ) Föderaalne reguleeritud teenuste agentuur.

( 31 ) Saksamaa Liitvabariigi riigikontroll; föderaalse eelarveseaduse (Bundeshaushaltsordnungen, viimane muudatus BGBl. I lk 2178 jj, eriti 2182) § 91 alusel.

( 32 ) Vt punkt 23.

( 33 ) Viidates kohtuotsusele, 28.2.2013, komisjon vs. Saksamaa (C‑556/10; EU:C:2013:116, punkt 55).

( 34 ) Ibidem.

( 35 ) Kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia (C‑369/11; EU:C:2013:636, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 36 ) Kohtuotsus, 27.4.2006, komisjon vs. Saksamaa (C‑441/02, EU:C:2006:253, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 37 ) Lisatud dokumendid ja lisad ei ole otseselt raamatupidamisdokumendid artikli 6 tähenduses. Nendes ei ole märgitud, milliste vahenditega ja millistes nende ettevõtjate raamatupidamise kirjetes on välditud keelu kajastamist.

( 38 ) Vt uuesti punkt 23.

( 39 ) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega muudetakse 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL (millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond) riigisiseste raudtee-reisijateveoteenuste turu avamise ja raudteeinfrastruktuuri juhtimise osas (COM(2013) 29 final, 30. jaanuar 2013), lk 14.

( 40 ) Bundesrati dokument (Bundesrat-Drucksache) nr°559/2/12, p 25. Komisjon on dokumendist konkreetselt ära toonud selle lõigu: „Viimastel aastatel on DB AG hakanud tegutsema tegevusaladel, millel tal on loomulik monopol – liiklusteed, reisijaamad ja energia –, et muuta neid tulusateks sammasteks, mis toodavad kasumit. […] Kasumi loovutamise lepingu alusel, mille on DB AG sõlminud oma infrastruktuuri eest vastutavate tütarettevõtjatega, kantakse infrastruktuuriettevõtjate kasum automaatselt üle valdusühingule, milles seda kasutatakse maailma tasandil, määramata neid kindlaksmääratud otstarbeks, näiteks logistikasektori ettevõtjate omandamiseks […] Lõppkokkuvõttes kajastub see tegevuspõhimõte liiga kõrgetes hindades teede ja jaamade kasutamise, nagu ka energiavarustuse eest, (…).“

( 41 ) Kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Saksamaa (C‑556/10; EU:C:2013:116, punkt 82).

( 42 ) Ibidem, punkt 85.

( 43 ) Ibidem, punkt 86.

( 44 ) Nagu see on artikli 8 lõigetes 1 ja 2 sätestatud erikuludel põhinevate tasude ja tariifide puhul.

( 45 ) Nii kinnitas seda komisjon kohtuotsuses, 30.5.2013, komisjon vs. Poola (C‑512/10; EU:C:2013:338, punkt 63), ja see leiab teatud toetust doktriinis: vt Amaral, M./Danielowitzova, N., „(Co)régulation économique des industries de réseau: le cas de la tarification de l’infraestructure ferroviaire en Europe“, L’espace Ferroviaire Unique Européen – Quelle(s) réalité(s)?, Rapoport, C. juhtimisel, kirj Bruylant, Bruxelles, 2015, lk 245.

( 46 ) Kohtuotsus, 30.5.2013, komisjon vs. Poola (C‑512/10; EU:C:2013:338, punkt 81).

( 47 ) Amaral, M./Danielowitzova, N., op. cit., lk 249.

( 48 ) Dokument KOM(1998) 480 (lõplik), lk 76.

( 49 ) Näib, et direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikes 2 kutsutakse liikmesriike üles seda eesmärki saavutama.

( 50 ) Vt punkt 105.

( 51 ) Stellungnahme des Bundesrates, 23. november 2012, teemal „Entwurf eines Gesetzes zur Neuordnung der Regulierung im Eisenbahnbereich“.

( 52 ) Nende ülesanne on põhiseaduse § 106a esimese lause alusel rahastamine liitvabariigi (Bund) abiga ja nende makstav toetus on kuni 60% selle reisijateveosegmendi kuludest. Vt Gersdorf, H., „Finanzierung und Regulierung der Eisenbahninfrastruktur – zwei Seiten einer Medaille“, Eisenbahn zwischen Markt und Staat in Vergangenheit und Gegenwart, Miram, F. ja Schmoeckel, M. (toimetajad), kirj Mor Siebeck, Tübingen, 2015, lk 110.

( 53 ) Stellungnahme des Bundesrates, eespool viidatud, lk 27.

( 54 ) Tuletan veel kord meelde, et DB AG ja liitvabariigi vahel sõlmitud lepingu raames, mis on sätestatud 2015. aasta seaduses LuFV II, on raudteede kasutustasude pealt teenitud kasumi ülekandmisel riigile kehtestatud nõue, et seda kasutatakse tervikuna infrastruktuuri rahastamiseks. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi keskne eesmärk (lõppkokkuvõttes, et Saksamaa ametiasutused kooskõlastaksid oma tegevuse komisjoni põhiseisukohaga selles küsimuses) näib seega olevat saavutatud.

( 55 ) Ta toob kõige tähtsamate muudatustena välja: a) viite määruse nr 1370/2007 artiklile 7, mida eelmises redaktsioonis ei olnud; b) viitamise ainult riiklikele vahenditele, mida antakse reisijateveoteenustele avaliku teenuse korras, kui enne oli see viide ulatuslikum, nimelt kõikide veoteenuste kohta; ja c) direktiivi 91/440 II peatüki kohaldamisalast nende raudtee-ettevõtjate väljajätmise, „kes teenindavad üksnes […] piirkondlikke liine autonoomsetel kohalikel või piirkondlikel võrgustikel, mis on ette nähtud veoteenuste osutamiseks raudteeinfrastruktuuris, või võrgustikel, mis on ette nähtud ainult linna- või linnalähiliinide teenindamiseks“.

( 56 ) Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrus raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT 1969, L 156, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 131).

( 57 ) Vt punktid 7 ja 8.

( 58 ) Dokument, mille esitas komisjon oma repliigi lisana C.7, lk 6.

( 59 ) Ibidem.

( 60 ) Minu arvates ei ole veenev ka „ajaloo“ argument, et seadusandja jättis piirkondlikud liinid direktiivist 91/440 välja, olles teadlik asjaolust, et enamikku nendest teenustest osutasid vertikaalselt liidetud raudtee-ettevõtjad. Kuna vaid vähesed ettevõtjad piirdusid seda tüüpi teenuste osutamisel ainult ühe piirkonnaga, tuleks järeldada vastupidi, et ainult need jäid välja ja et direktiiv hõlmab piirkondlike liinide teenuseid, mida osutavad vertikaalselt liidetud kontsernid.

( 61 ) Euroopa Kohus on valideerinud liidu õiguse sätete saamisloo kasutamist tõlgendamiskriteeriumina. Vt muu hulgas kohtuotsus, 11.9.2014, komisjon vs. Saksamaa (C‑525/12; EU:C:2014:2202, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 62 ) Dokument KOM(1998) 480 (lõplik) (mille esitas komisjon oma repliigi lisana C.2), punkt 4, lk 9.

( 63 ) Tema tõlgenduse kohaselt osutab viide „avaliku teenindamise kuludele“ koos „tegevuse tuludega“ ja „ametivõimude poolt makstavate summadega“ nõudele, et eraldi lepingud peavad olema DB Regio AG raamatupidamisarvestuses eraldi lahti kirjutatud.

( 64 ) Muudetud ettepanek: nõukogu ja Euroopa Parlamendi 20. juuli 2005. aasta määrus avaliku reisijateveoteenuse osutamise kohta raudteel ja maanteel (KOM(2005) 319 (lõplik)), lk 14.

( 65 ) Ibidem, p 15; kohtujuristi kursiiv.

( 66 ) Vt määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkt b ja lõike 4 kolmas lõik ja artikli 5 lõige 3.