ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mõistet „vedaja“, kes vastavalt määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 648/2005), artikli 96 lõikele 2 vastutab kauba puutumatul kujul sihttolliasutusele esitamise eest, tuleb tõlgendada nii, et see tähistab kõiki isikuid, sealhulgas allvedajat, kes ühenduse välistransiidiprotseduuri alusel liikuvat kaupa tegelikult veavad ja on nõustunud seda kaupa vedama, teades, et kaup on suunatud sellele tolliprotseduurile.

Määruse nr 2913/92 (muudetud määrusega nr 648/2005) artikli 96 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selline allvedaja, kes on esiteks kauba koos transiididokumendiga põhivedajale üle andnud sihttolliasutuse tolliparklas ning teiseks on selle kauba uuesti enda valdusesse võtnud veo jätkamiseks, vastutab kauba sihttolliasutusele esitamise eest ja teda saab kauba esitamata jätmise korral vastutavaks lugeda ainult siis, kui ta seda kaupa uuesti enda valdusesse võttes teadis, et transiidiprotseduur ei ole nõuetekohaselt lõpetatud, millise asjaolu paikapidavust peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Nimelt põhineb selles sättes ette nähtud vastutus kauba tegelikul valdusel. Seega vabaneb vedaja, kes valduse teisele vedajale kaupu üle andes loovutab, üldjuhul selle sätte alusel endal lasuvast kohustusest, tingimusel, et teine vedaja teab, et kaup liigub ühenduse välistransiidiprotseduuri alusel. Kuigi kauba kuulumine tolliseadustiku artiklis 37 ette nähtud tollijärelevalve alla välistab võimaluse, et vedaja vabaneb selle seadustiku artikli 96 lõikest 2 tulenevast vastutusest, kui ta annab kauba üle mis tahes muule isikule, võib vedaja siiski vastutusest vabaneda, andes kauba üle teisele isikule, kellel nimetatud artikli 96 alusel on kohustus esitada kaup sihttolliasutusele ja kelleks võib olla teine vedaja, kes võtab kauba vastu, teades, et see liigub ühenduse välistransiidiprotseduuri alusel.

(vt punktid 31, 32 ja 39 ning resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 23 lõikes 1 toodud mõistet „kohtualluvuse kindlaksmääramise kokkulepe“ tuleb tõlgendada mitte lihtsalt viitena ühe või teise riigi siseriiklikule õigusele, vaid iseseisva mõistena. Arvestades selle sätte menetluslikku eesmärki, milleks on kindlaks määrata rahvusvahelise kohtualluvuse ühtsed normid, reguleerib kohtualluvuse kindlaksmääramise kokkulepet see säte, milles on ette nähtud vorminõuded ja sisulised tingimused kohtualluvuse kokkuleppele, et tagada õiguskindlus ja poolte nõustumuse olemasolu.

Kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse küsimust arutav kohus peab in limine litis kontrollima, kas kohtualluvuse kokkulepe on sündinud tegelikult poolte kokkulangeva tahteavalduse alusel, mis peab olema väljendatud selgelt ja täpselt; määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 23 lõikes 1 sätestatud vorminõuete eesmärk on tagada, et pooltevaheline kokkulepe on tõepoolest olemas. Seda sätet tuleb tõlgendada nii, et kohtualluvuse kokkulepe, mis on esiteks sätestatud tellija tüüptingimustes, mida mainitakse pooltevahelisi lepinguid sätestavates instrumentides ja mis on edastatud lepingute sõlmimisel ning milles on teiseks kohtualluvus määratud liikmesriigi ühes linnas asuvatele kohtutele, vastab selles sättes toodud nõuetele, mis on kehtestatud poolte nõustumusele ja sellise kokkuleppe sisu täpsusele.

Vastavalt kaubandussuhetes väljakujunenud praktikale on tüüptingimustes sätestatud kokkulepe õiguspärane, kui mõlema poole allkirjastatud lepingu tekstis on sõnaselgelt viidatud kohtualluvuse kokkulepet sisaldavatele tüüptingimustele. Mis puudutab sellise kokkulepe sisu täpsust liikmesriigi kohtu või kohtute tuvastamisel, millele allub pooltevaheline tekkinud või tulevikus tekkiv vaidlus, siis piisab sellest, kui selles tingimuses on nimetatud need objektiivsed tegurid, mille põhjal on pooled kokku leppinud kohtus või kohtutes, kellel nad lasevad omavahelisi vaidlusi lahendada. Need kriteeriumid, mis peavad olema nii täpselt sõnastatud, et asja arutav kohus saab kindlaks teha, kas asja menetlemine kuulub tema alluvusse, võivad vajaduse korral tuleneda ka selle asja konkreetsetest asjaoludest.

(vt punktid 37, 39, 43, 44 ja 49 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑97/15

Sprengen/Pakweg Douane BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Rubriigid 8471 ja 8521 — Selgitavad märkused — Infotehnoloogiatoodetega kauplemise leping — „Screenplays“”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 14. juuli 2016. aasta otsus

Õiguskindluse ning lihtsa järelkontrolli tagamiseks on vajalik, et kaupade tariifse klassifitseerimise otsustavaks kriteeriumiks oleksid üldiselt kauba objektiivsed tunnused ning omadused selliselt, nagu need on kindlaks määratud kombineeritud nomenklatuuri rubriigi ning jaotise või grupi märkuste sõnastuses. (vt punkt 32)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 40)

Kuigi infotehnoloogiatoodetega kauplemise lepingu sätted ei ole sellised sätted, mille alusel võiks isikutel tekkida õigusi, millele nad saavad kohtus liidu õiguse alusel vahetult toetuda, tuleb siis, kui kõnealune valdkond on liidu õigusega reguleeritud, liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkuse tõttu liidu teisese õiguse tekstide suhtes neid tekste tõlgendada, niivõrd kui see on võimalik, kooskõlas nende lepingutega. (vt punkt 48)
Määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta artiklit 71 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas ja mille kohaselt on Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi kaudu kaasfinantseeritav üksnes maaelu arengu tegevus, mis on välja valitud asjaomase maaelu arengu programmi korraldusasutuse poolt või tema vastutusel, millega seonduvad kulutused on tekkinud pärast abikõlblikkuse otsuse tegemist.

Määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 3 kohaselt sätestatakse kulutuste abikõlblikkuse eeskirjad riiklikul tasandil vastavalt kõnealuse määrusega teatavate maaelu arengu meetmete jaoks sätestatud eritingimustele. Sellest tuleneb, et kuna nimetatud säte annab põhimõtteliselt liikmesriikidele õiguse näha ette kulutuste abikõlblikkuse eeskirjad, on nimetatud liikmesriikidel õigus näha ette kulutuste abikõlblikkuse tingimus, mis on muu hulgas seotud asjaoluga, et kulutused on tehtud pärast toetustaotluse heakskiitmist. Kuna määruse nr 1698/2005 eesmärk on põhjenduse 5 kohaselt maaelu arengu soodustamine, on tingimus, mis piirab kaasfinantseeritava tegevusega seotud kulutuste abikõlblikkust üksnes nendele kulutustele, mis on tekkinud pärast abikõlblikkuse otsuse tegemist, selle eesmärgiga kooskõlas, kuna see tingimus tagab EAFRD vahendite tõhusama jaotamise.

(vt punktid 37, 39, 41 ja 45 ning resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑275/15

ITV Broadcasting Limited jt

versus

TVCatchup Limited jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2001/29/EÜ – Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine infoühiskonnas – Artikkel 9 – Juurdepääs ringhäälinguteenuste kaablile – Mõiste „kaabel“ – Eraõiguslike televisiooniteenuse osutajate saadete levitamine Internetis kolmanda isiku poolt – „Live streaming“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 1. märtsi 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2001/29 – Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine infoühiskonnas – Muude sätete edasine kohaldamine – Mõiste „juurdepääs ringhäälinguteenuste kaablile“ – Liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt ei rikuta autoriõigust juhul, kui avalike teenuste osutamiseks kohustatud telekanalite ringhäälingusaates sisalduvat teost taasedastatakse kaabli kaudu – sealhulgas Interneti teel – kohe ning ainult algse edastamise levialas – Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/29, põhjendus 60 ning artiklid 5 ja 9)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artiklit 9 ja täpsemalt mõistet „juurdepääs ringhäälinguteenuste kaablile“ tuleb tõlgendada nii, et selle sättega ei ole hõlmatud ega ole kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt ei rikuta autoriõigust juhul, kui avalike teenuste osutamiseks kohustatud telekanalite ringhäälingusaates sisalduvat teost taasedastatakse kaabli kaudu – sealhulgas Interneti teel – kohe ning ainult algse edastamise levialas.

Mis puudutab direktiivi 2001/29 artiklit 9, siis – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 37 ja 38 – tuleneb sellest sättest koostoimes direktiivi põhjendusega 60, et selle sätte eesmärk on jätta kehtima sätted, mis on kohaldatavad muudes valdkondades kui direktiiviga ühtlustatud valdkond. Direktiivi 2001/29 artikli 9 selline tõlgendus, mille kohaselt see direktiiv võimaldab niisugust ilma autori nõusolekuta taasedastamist, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, muudel kui selle direktiivi artiklis 5 ette nähtud juhtudel, läheks vastuollu mitte ainult mainitud artikli 9 eesmärgiga, vaid ka artikli 5 ammendavusega, ja mõjutaks seega kahjulikult direktiivi põhieesmärki, mis on autoritele kõrgetasemelise kaitse andmine.

Selles küsimuses ei oma tähtsust asjaolu, kas kaitstud teoste algne levitamine toimus või ei toimunud avalike teenuste osutamise kohustustega telekanalites. Direktiivis 2001/29 ei ole nimelt alust, mille tõttu oleks põhjendatud nende kanalite sisule nõrgema kaitse andmine.

(vt punktid 26–29 ja resolutsioon)
Assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et selle sätte alusel antakse vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigus Türgi töötaja pereliikmele, kellele on antud luba sellesse liikmesriiki siseneda perekonna taasühinemiseks, ja kes elas pärast liikmesriigi territooriumile sisenemist koos kõnealuse Türgi töötajaga, isegi juhul kui kolmeaastane ajavahemik, mil Türgi töötaja seaduslikul tööturul töötas, ei järgnenud vahetult pereliikme vastuvõtvasse liikmesriiki saabumisele, vaid oli sellest hilisem.

Otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sätestatud õiguste järkjärgulise omandamise süsteem taotleb kahte eesmärki. Enne kui esialgne kolmeaastane periood on lõppenud, on nimetatud sätte eesmärk võimaldada võõrtöötaja pereliikmetel viimase juures elada, et soodustada sel viisil perekonna taasühinemise kaudu vastuvõtvasse liikmesriiki seaduslikult integreerunud Türgi päritolu töötaja töötamist ja elamist. Sama sätte teine eesmärk on tugevdada Türgi päritolu võõrtöötaja perekonna jätkusuutlikku lõimumist vastuvõtvasse liikmesriiki, andes asjaomasele pereliikmele pärast kolme aastat seaduslikku elamist võimaluse ise tööturule siseneda. Selliselt taotletav peamine eesmärk on tugevdada nimetatud pereliikme positsiooni, kes on selleks ajaks vastuvõtvasse liikmesriiki juba seaduslikult integreerunud, andes talle kõnealuses riigis vahendid oma vajaduste rahuldamiseks ja endale seega võõrtöötajast sõltumatu olukorra loomiseks.

Pidades silmas ka seda, et vastavalt otsusega nr 1/80 taotletavale üldeesmärgile, milleks on sotsiaalvaldkonnas soodsama regulatsiooni kehtestamine Türgi päritolu töötajate ja nende pereliikmete suhtes, et järk‑järgult saavutada vaba liikumine, on eelkõige sama otsuse artikli 7 esimese lõiguga kehtestatud süsteemi eesmärk seega luua soodsad tingimused perekonna taasühinemiseks vastuvõtvasse liikmesriiki.

Otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu niisugune tõlgendus, mille kohaselt ei saa asjaomane Türgi päritolu töötaja pelgalt asjaolu tõttu, et kolmeaastane ajavahemik, mille jooksul ta töötas katkematult, ei järgnenud vahetult perekonnaga taasühinemise kuupäevale, tugineda selle sätte alusel antud õigustele, on aga kõnealuse sättega silmas peetud eesmärki arvestades liiga kitsendav.

Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel elamisõiguse omandamiseks ei pea Türgi päritolu töötaja pereliikme puhul olema täidetud tema seaduslikul tööturul tegutsemise tingimus igal juhul asjaomase pereliikme vastuvõtvasse liikmesriiki saabumise kuupäeval ning vahetult sellele kuupäevale järgneva kolme või viie aasta jooksul.

(vt punktid 68–70, 75, 76 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

versus

Cassa conguaglio per il settore elettrico jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2003/96/EÜ – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Maksuvähendused – Esemeline kohaldamisala – Soodustused elektrisüsteemi üldkulude katmiseks tasumisele kuuluvate summade osas – Artikkel 17 – Energiamahukad ettevõtted – Soodustused, mis on antud ainult sellistele töötleva tööstuse sektori ettevõtetele – Vastuvõetavus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 18. jaanuari 2017. aasta otsus

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Direktiiv 2003/96 – Maksuvähendused – Mõiste – Liikmesriigi õiguses energiamahukatele ettevõtetele antud soodustused elektrisüsteemi üldkulude katmiseks tasumisele kuuluvate summade osas – Hõlmamine – Tingimused – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt – Soodustused, mis on antud ainult sellistele töötleva tööstuse sektori ettevõtetele – Vastuvõetavus

(Nõukogu direktiiv 2003/96, artikli 17 lõige 1)

Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 17 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõistega „maksuvähendused“ on hõlmatud siseriikliku õigusega selles sättes defineeritud energiamahukatele ettevõtetele antavad soodustused põhikohtuasjas käsitletavate summade osas, mis tuleb tasuda Itaalia elektrisüsteemi üldkulude katteks, eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollib faktilisi asjaolusid ja siseriiklikke õigusnorme, millele Euroopa Kohus oma vastuses tugineb.

Direktiivi 2003/96 artikli 17 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette maksuvähendusi energiamahukate ettevõtete kasuks selle sätte tähenduses üksnes töötleva tööstuse sektoris. Vastavalt direktiivi 2003/96 artikli 17 lõike 1 punktile a võivad liikmesriigid kohaldada elektritarbimiselt maksuvähendusi energiamahukate ettevõtete kasuks, eeldusel et selles direktiivis sätestatud liidu madalaimat maksustamistaset järgitakse keskmiselt iga ettevõtte puhul. Sama säte defineerib ka energiamahuka ettevõtte mõiste ja täpsustab, et liikmesriigid võivad selle määratluse piires kohaldada piiravamaid põhimõtteid, sealhulgas müügiväärtust, tootmisprotsessi ja valdkonna määratlusi. Siit tuleneb, et selle sätte tähenduses jääb liikmesriikidele vabadus piiritleda energiamahukate ettevõtete maksuvähendustest kasusaamine ühe või mitme tööstussektoriga. Järelikult ei ole selle sättega vastuolus siseriiklikud eeskirjad nagu need, mida käsitletakse põhikohtusjas, mis näevad ette maksuvähendusi selle sätte tähenduses energiamahukate ettevõtete kasuks üksnes töötleva tööstuse sektoris.

(vt punktid 44, 47–49 ja 52 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Kohtuasi C‑654/15

Länsförsäkringar AB

versus

Matek A/S

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Högsta domstolen)

Eelotsusetaotlus – Euroopa Liidu kaubamärk – Määrus (EÜ) nr 207/2009 – Artikli 9 lõike 1 punkt b – Artikli 15 lõige 1 – Artikli 51 lõike 1 punkt a – Omanikul oleva kasutamise ainuõiguse ulatus – Registreerimisele järgnevad viis aastat

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 21. detsembri 2016. aasta otsus

Euroopa Liidu kaubamärk – Euroopa Liidu kaubamärgi toime – Kaubamärgiga antavad õigused – Õigus keelata kaubamärgi kasutamine – Identse või sarnase tähise kasutamine identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks – Omanikul oleva kasutamise ainuõiguse ulatus – Registreerimisele järgnevad viis aastat

(Nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 9 lõike 1 punkt b, artikli 15 lõige 1 ja artikli 51 lõike 1 punkt a ja lõige 2)

Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 1 punkti b koostoimes selle määruse artikli 15 lõikega 1 ja artikli 51 lõike 1 punktiga a tuleb tõlgendada nii, et ELi kaubamärgi registreerimisele järgneva viie aasta jooksul saab selle kaubamärgi omanik segiajamise tõenäosuse esinemise korral keelata kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus tähist, mis on identne või sarnane talle kuuluva kaubamärgiga, kõigi selle kaubamärgi registreeringuga hõlmatud kaupade ja teenustega identsete või sarnaste kaupade ja teenuste jaoks, ilma et ta peaks tõendama tegelikku kasutamist seoses nende kaupade või teenustega.

Nii määruse nr 207/2009 artikli 15 lõike 1 ning artikli 51 lõike 1 punkti a ja lõike 2 sõnastusest kui ka nende sätete eesmärgist nähtub, et kui ELi kaubamärgi registreerimisest ei ole veel möödunud viit aastat, ei saa omaniku õigusi tühistatuks kuulutada ei osa ega ka kõigi selle kaubamärgi registreeringuga hõlmatud kaupade või teenuste osas. Seega annavad need sätted omanikule tähtaja, mille jooksul tal tuleb hakata oma kaubamärki tegelikult kasutama asuda ja mille jooksul saab ta tugineda sellest kaubamärgist nimetatud määruse artikli 9 lõike 1 alusel tulenevale ainuõigusele kõigi asjaomaste kaupade ja teenuste puhul, ilma et tal tuleks sellist kasutamist tõendada.

Seega tuleb selleks, et vastavalt kõnealuse määruse artikli 9 lõike 1 punktile b kindlaks teha, kas väidetava rikkuja kaubad või teenused on identsed või sarnased kõnealuse ELi kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenustega, anda hinnang ELi kaubamärgi registreerimisele järgneva viie aasta osas viidatud sätte alusel sellest kaubamärgist tuleneva kasutamise ainuõiguse ulatusele seoses kaupade ja teenustega, mis on hõlmatud kaubamärgi registreeringuga, ning mitte võrreldes sellega, kuidas omanik seda kaubamärki selle ajavahemiku jooksul on kasutanud.

(vt punktid 26, 27, 29 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 7 koostoimes direktiivi 2009/22 tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta artiklitega 1 ja 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui lõpliku kohtuotsusega õigusvastaseks tunnistatud ja õigusvastaseks tunnistatud tüüptingimuste siseriiklikku registrisse kantud tüüptingimusega samaväärse sisuga tingimuse kasutamist ettevõtja poolt, kes ei olnud nimetatud registrisse kandmisega päädinud menetluse pool, loetakse õigusvastaseks tegevuseks, tingimusel – ja seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul –, et ettevõtjal on õigus tõhusale õiguskaitsele nii otsuse suhtes, milles sedastatakse, et võrreldavad tingimused on küsimuses, kas iga konkreetse asja vastavaid asjaolusid arvestades on need tingimused eelkõige tarbijaid kahjustavat mõju arvestades sisuliselt identsed, kui ka otsuse suhtes, milles vastavalt olukorrale määratakse kindlaks rahatrahvi summa.

Nimelt ei ole võimalik vaidlustada asjaolu, et selle ettenägemine on liidu õigusega kooskõlas. Selles osas tuleneb direktiivi 93/13 sätetest ning eelkõige selle artiklist 8, et liikmesriigid võivad koostada ebaõiglaseks peetavate lepingutingimuste loetelu. Direktiivi artikli 8a kohaselt (direktiiviga 2011/83 muudetud redaktsioonis) peavad liikmesriigid komisjoni loetelu koostamisest teavitama. Neist sätetest tuleneb, et need siseriiklike ametiasutuste koostatud loetelud või registrid põhimõtteliselt vastavad direktiivi 93/13 tähenduses tarbijakaitse huvile. Vastavat registrit tuleb aga juhtida läbipaistvalt mitte üksnes tarbijate, vaid ka ettevõtjate huvides. Nimetatud nõue tähendab eelkõige, et register peab olema struktureeritud selgesti, olenemata sellest, kui palju tingimusi see sisaldab. Lisaks peavad registris esitatud tingimused vastama aktuaalsuse kriteeriumile, mis tähendab, et registrit ajakohastatakse hoolikalt ning õiguskindluse põhimõtet järgides kõrvaldatakse viivitamatult sellest tingimused, mis sinna enam ei kuulu.

Lisaks peab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte alusel olema ettevõtjal, kellele määratakse rahatrahv sellise tingimuse kasutamise eest, mis on tunnistatud samaväärseks vastavas registris esineva tingimusega, muu hulgas võimalus esitada sellise karistuse suhtes edasikaebus. Nimetatud edasikaebeõigus peab laienema nii vastava käitumise õigusvastasuse hinnangule kui ka pädeva siseriikliku ametiasutuse määratud rahatrahvi summale. Pädeva kohtu teostatav kontroll ei piirdu analüüsitavate tingimuste ja registris olevate tingimuste pelgalt formaalse võrdlusega. Selle analüüsi käigus peab hoopis hindama vaidlusaluste tingimuste sisu, et teha kindlaks, kas iga konkreetse asja kõiki asjakohaseid asjaolusid arvestades on need tingimused sisuliselt identsed, arvestades eelkõige nende ja registrisse kantud tingimuste mõju.

(vt punktid 36, 38–40, 42 ja 47 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ning Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahelist assotsieerimislepingut, millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus asjaomase liikmesriigi õigusesse direktiivi üle võttev siseriiklik õigusakt, millega jäetakse selle kohaldamisalast välja kaubandusagendileping, mille puhul asub kaubandusagent Türgis, kus ta sellest lepingust tulenevalt tegutseb, ja käsundiandja asub selles liikmesriigis, mistõttu neil asjaoludel ei saa kaubandusagent tugineda selle direktiiviga kaubandusagentidele tagatud õigustele pärast sellise kaubandusagendilepingu ülesütlemist.

Nimelt ei ole kaubandusagentide vahel konkurentsitingimuste liidus ühtlustamiseks vaja pakkuda kaubandusagentidele, kes asuvad ja tegutsevad väljaspool liitu, sarnast kaitset kaubandusagentidega, kes asuvad ja/või tegutsevad liidus.

Neil asjaoludel tuleb märkida, et selline kaubandusagent nagu põhikohtuasja hageja, kes tegutseb vastavalt kaubandusagendilepingule Türgis, ei kuulu direktiivi 86/653 kohaldamisalasse, sõltumata asjaolust, et käsundiandja asub liikmesriigis, ning selle direktiiviga kaubandusagentidele pakutud kaitset ei pea talle imperatiivselt kohaldama.

Konkreetselt liidu ja Türgi Vabariigi vahelise assotsiatsiooni kohta on Euroopa Kohus juba leidnud, et selleks et otsustada, kas liidu õiguse sätet saab selle assotsiatsiooni raames analoogia alusel kohaldada, tuleb võrrelda ühelt poolt assotsieerimislepingu eesmärki ja konteksti, kuhu see kuulub, ning teiselt poolt kõnealuse liidu õigusakti eesmärki ja konteksti (kohtuotsus, 24.9.2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punkt 48). Tuleb aga meenutada, et assotsieerimislepingu ja lisaprotokolli otstarve on Türgi majanduse arengu edendamine ning nad taotlevad seega üksnes puhtmajanduslikku eesmärki (vt selle kohta kohtuotsus, 24.9.2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punkt 50).

Seevastu liidu õiguses tugineb kaubandusagentide suhtes direktiiviga 86/653 ette nähtud normistiku kaudu asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse kaitse eesmärgile rajada siseturg, mis on sisepiirideta ala, kaotades kõik piirangud, mis sellise turu rajamist takistavad.

Just taotletav eesmärk eristab aluslepinguid assotsieerimislepingust ning need erinevused on takistuseks sellele, et kaubandusagentide suhtes direktiiviga 86/653 ette nähtud kaitsenormistikku võiks pidada selliseks, mis laieneb Türgis asuvatele kaubandusagentidele assotsieerimislepingu raames.

(vt punktid 34–35, 41, 42, 44, 45, 52 ja resolutsioon)