Direktiivi 2002/47 finantstagatiskokkulepete kohta artikli 2 lõike 1 punktis f esitatud määratlus „asjakohased rahalised kohustused“ hõlmab olukorda, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus tagatis katab kõiki panga nõudeid kontoomaniku vastu. Nimelt esiteks, kuna direktiivi 2002/47 tekstis sõnaselget piirangut ette nähtud ei ole, tuleb direktiivi 2002/47 artikli 2 lõike 1 punktis f sisalduvat mõistet „kohustused, mis eeldavad sularahas tasumist“ tõlgendada nii, et see hõlmab mis tahes kohustusi, mis eeldavad sularahas tasumist, ning seega ka kontoomaniku harilikke rahalisi võlgu panga ees, nagu näiteks konto hooldamise teenustasu.

Kuigi on tõsi, nagu nähtub direktiivi 2002/47 finantstagatiskokkulepete kohta põhjendustest 1 ja 4, et see võeti vastu eelkõige direktiivist 98/26 arvelduse lõplikkuse kohta makse- ja väärtpaberiarveldussüsteemides koosnevas raamistikus ja et liidu seadusandja leidis, et on kasulik koostada ühised eeskirjad viimati nimetatud direktiivis viidatud makse- ja väärtpaberiarveldussüsteemides seatavate tagatiste kohta, siis direktiiv 2002/47, nagu selle põhjenduses 4 ka on meenutatud, siiski täiendas kehtivaid õigusakte, käsitledes uusi küsimusi ja tehes seda põhjalikumalt. Sellest järeldub, et direktiivi 2002/47 ratione materiae kohaldamisala ei saa pidada piiratuks rahaliste vahenditega kontodel, mida kasutatakse direktiivis 98/26 osutatud makse- ja väärtpaberiarveldussüsteemides.

Direktiivi 2002/47 finantstagatiskokkulepete kohta artikli 2 lõike 2 esimese lause kohaselt tähendab finantstagatise esitamine finantstagatise üleandmist, omamist, registreerimist või muul viisil selle näitamist, et finantstagatis on tagatisesaaja või tema huvides tegutseva isiku omandis või valduses. Sellega seoses saab niisuguse finantstagatise saajat, mis puudutab harilikul pangakontol hoitavaid rahalisi vahendeid, pidada nende rahaliste vahendite enda „omandisse või valdusesse“ saanuks üksnes tingimusel, et tagatiseandja ei saa neid vahendeid käsutada.

Direktiivi 2002/47 finantstagatiskokkulepete kohta tuleb tõlgendada nii, et see annab sellise finantstagatise saajale, mille kohaselt on pangakontol hoitavad rahalised vahendid panditud pangale, et tagada panga kõiki nõudeid kontoomaniku vastu, õiguse pöörata asjaomane tagatis täitmisele sõltumata maksejõuetusmenetluse algatamisest tagatise esitaja suhtes üksnes siis, kui esiteks selle tagatise esemeks olevad rahalised vahendid kanti kõnealusele kontole enne selle menetluse algatamist või kui need vahendid kanti sinna selle menetluse algatamise kuupäeval ja pank suudab tõendada, et ta ei olnud ega oleks pidanud olema teadlik sellise menetluse algatamisest, ning teiseks kõnealuse konto omanik ei saanud asjaomaseid vahendeid käsutada pärast nende kandmist samale kontole.

Nimelt ei kuulu finantstagatis üldjuhul direktiivi 2002/47 kohaldamisalasse, kui see esitati pärast maksejõuetusmenetluse algatamist. Kõnealuse direktiivi artikli 8 lõiked 1 ja 3 takistavad sisuliselt seda, et maksejõuetusmenetlusel võiks olla tagasiulatuv mõju enne asjaomast menetlust esitatud finantstagatiste suhtes. Direktiivi artikli 8 lõige 2 sätestab aga, et kui finantstagatis on esitatud pärast sellise menetluse algatamise hetke, omab finantstagatiskokkulepe õiguslikku mõju ja on kohustuslik kolmandate isikute suhtes üksnes erandjuhul, st ainult siis, kui tagatis esitati menetluse algatamisega samal kuupäeval ja kui tagatisesaaja tõendab, et ta ei olnud ega oleks pidanud olema teadlik sellise menetluse algatamisest. Sellest järeldub, et kõnealune direktiiv ei hõlma pärast maksejõuetusmenetluse algatamist esitatud tagatisi, välja arvatud sama direktiivi artikli 8 lõikes 2 nimetatud tingimustel.

(vt punktid 45, 46, 54 ja resolutsioon)