ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Kohus ei pea oma otsuses käsitlema enamat kui need väited, mis on toodud EÜ artikli 226 alusel esitatud komisjoni nõuetes.

Vaatamata sellele, et määruse nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides artikli 2 punktis 1 toodud „merekabotaaži teenuste” loetelu ei ole ammendavat laadi, tuleneb sellest normist, kui seda tõlgendada tervikuna, et selle kohaldamisalasse jäävad esiteks tavapäraselt tasu eest osutatavad teenused ja teiseks need teenused, mille eesmärk selles artiklis toodud merekabotaaži näidete põhiliste tunnuste põhjal on reisijate- või kaubavedu meritsi kahe koha vahel, mis asuvad ühe ja sama liikmesriigi territooriumil.

Pukseerimise tunnused erinevad aga määruse nr 3577/92 artikli 2 punktis 1 defineeritud kabotaaži tunnustest. Kuigi pukseerimine on enamasti tasu eest osutatav teenus, ei ole ta üldiselt siiski otsene reisijate või kaupade vedu meritsi, vaid seisneb pigem selles, et aidata laeva, puurimisseadet, platvormi või poid teise kohta toimetada. Kui neil tingimustel järeldada nimetatud määruse artikli 2 punktis 1 esinevast sõnast „eelkõige”, et see võib nimetatud sätte kohaldamisala laiendada kõikidele liikmesriikidevaheliste mereveoteenustega seotud teenustele või kõrvalteenustele, sõltumata sellest, kas neil on sättes sõnaselgelt defineeritud merekabotaažile iseloomulikke tunnuseid või mitte, siis oleks see vastuolus mitte ainult selle määruse eesmärgiga, vaid ka määruse kohaldamisalaga seonduva õiguskindlusega.

(vt punktid 28, 29, 31 ja 32)
—

näeb ette, et juhul kui kapital, tagasiostuväärtused ja hoiused makstakse või määratakse maksumaksjale, kes on eelnevalt viinud oma elukoha või oma majanduslike huvide asukoha üle välisriiki, loetakse makse või rahaülekanne toimunuks päeval, mis eelnes sellele üleviimisele, samastades kõik üleviimised ülekandega selliselt, et iga kindlustusandja on kohustatud kinni pidama tulumaksu mis tahes hetkel selles liikmesriigis asunud maksumaksjast mitteresidendile makstud kapitalilt ja tagasiostuväärtuselt niivõrd, kui need summad tekkisid täielikult või osaliselt perioodil, millal asjaomane isik oli selle riigi residendist maksumaksja, isegi kui selle riigi sõlmitud kahepoolsed maksulepingud lubasid neid tulusid lepingu teises osalisriigis maksustada;
EÜ artikli 228 lõikes 2 ette nähtud menetluses ei ole hagi vastuvõetamatu põhjendusel, et komisjon ei palu enam trahvi määrata. Kuna Euroopa Kohus on pädev määrama rahalist karistust, mida komisjon ei ole välja pakkunud, ei ole hagi vastuvõetamatu pelgalt seetõttu, et komisjon leiab Euroopa Kohtu menetluse teatavas staadiumis, et trahvi ei ole enam vaja määrata.

Direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta artiklis 3 ette nähtud erimenetlus, mille kohaselt võib komisjon võtta liikmesriigi suhtes meetmeid, kui ta leiab, et on toime pandud riigihankemenetlust reguleerivate ühenduse sätete selge ja ilmne rikkumine, kujutab endast ennetavat abinõu, mis ei saa kõrvale kalduda EÜ artiklites 226 ja 228 sätestatud komisjoni pädevusest ega seda asendada.

Kuigi on tõsi, et direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta artikli 2 lõike 6 teine lõik võimaldab liikmesriikidel säilitada nende lepingute kehtivus, mis on sõlmitud riigihankemenetlust reguleerivaid direktiive rikkudes, ja kaitseb seeläbi teiste lepingupartnerite õiguspärast ootust, ei saa – ilma et vähendataks EÜ asutamislepingu nende sätete ulatust, millega loodi siseturg – selle tagajärjel pidada tellija tegevust kolmandate isikute suhtes pärast selliste lepingute sõlmimist ühenduse õigusega kooskõlas olevaks.

Kui kõnealune säte ei mõjuta EÜ artikli 226 kohaldamist, ei saa see ka mõjutada EÜ artikli 228 kohaldamist, kuna vastasel juhul vähendataks asutamislepingu nende sätete ulatust, millega loodi siseturg. Pealegi puudutab see säte – nagu nähtub selle sõnastusest – hüvitist, mida võib tellijalt saada isik, kellele on tellija poolt toime pandud rikkumisega kahju tekitatud. Kõnealuse sätte spetsiifilisuse tõttu ei saa seda pidada selliseks, mis reguleerib ka liikmesriigi ja ühenduse vahelist suhet, st suhet, millega on tegemist EÜ artiklite 226 ja 228 kontekstis.

(vt punktid 33–35)
Direktiivi 79/409 loodusliku linnustiku kaitse kohta artikkel 4 näeb ette kaitsekorra, mis on iseäranis suunatud nii I lisas mainitud liikide kui ka rändliikide kaitsele ja mida on tugevdatud neid liike silmas pidades ning mis on õigustatud seetõttu, et tegemist on vastavalt ohustatud liikidega ja ühenduse looduspärandi moodustavate liikidega. Selle direktiivi põhjendusest 9 tuleneb pealegi, et elupaikade piisava mitmekesisuse ja suuruse säilitamine, hoidmine või taastamine on oluline kõikide linnuliikide kaitsel. Liikmesriikidel on järelikult kohustus võtta vajalikke meetmeid nende alade kaitseks. Teaduslike andmete uuendamine on vajalik selleks, et määratleda enim ohustatud liikide seisukord ja nende liikide seisukord, mis moodustavad ühenduse ühise pärandi, eesmärgiga klassifitseerida erikaitsealadena selleks kõige sobivamad alad.

Järelikult on selle direktiivi rikkumise hindamisel tähtis kasutada kõige hilisemaid teaduslikke andmeid, mis olid kättesaadavad põhjendatud arvamusega määratud tähtaja lõpuks. Siseriiklike nimekirjade, sealhulgas 1998. aastal avaldatud ja Sociedad Española de Ornitología (Hispaania ornitoloogiaühing) poolt välja töötatud ornitoloogilise nimekirja (IBA 98) raames vaadati üle Inventory of Important Bird Areas in the European Community’ga (Euroopa Ühenduste tähtsate linnualade nimekiri, IBA 89) raames teostatud üleeuroopalised uuringud ning esitati täpsemad ja uuendatud teaduslikud andmed.

Kui liikmesriik ei ole esitanud ühtegi vastupidist teaduslikku tõendit, mis kinnitaks, et direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevad kohustused oleksid täidetud muude kohtade kui nende, mis sisalduvad selles loendis ja katavad väiksema üldala, erikaitsealadena klassifitseerimisega, siis IBA 98, mis esitab asjaomases liikmesriigis lindude kaitseks oluliste alade uuendatud loendi, kujutab endast viiteelementi, mis võimaldab hinnata, kas see liikmesriik on klassifitseerinud erikaitsealadena arvuliselt ja suuruselt piisavad alad kõikidele direktiivi 79/409 I lisas nimetatud linnuliikidele ja ka selles lisas nimetamata rändliikidele.

(vt punktid 23–27)
Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta neljandast ja üheteistkümnendast põhjendusest nähtub, et ohustatud elupaigad ja liigid moodustavad osa ühenduse looduspärandist ja neid ähvardavad ohud on tihti piiriülest laadi, mistõttu on kaitsemeetmete vastuvõtmine kõikide liikmesriikide ühine ülesanne. Selles valdkonnas on ülevõtmise täpsus erakordselt oluline juhul, kus ühise pärandi haldamine on liikmesriikide territooriumil usaldatud vastavatele liikmesriikidele

(vt punktid 57 ja 58)
Õigusnorme sellise monopoli olemasolu ja toimimise kohta, millele on antud liikmesriigi territooriumil jaemüügi ainuõigus, tuleb analüüsida lähtudes EÜ artikli 31 sätetest, mis on kaubandusliku riigimonopoli poolt ainuõiguse teostamist käsitlev erisäte. Seevastu mõju, mida võivad ühendusesisesele kauplemisele avaldada siseriiklike õigusaktide muud sätted, millega see monopol on kehtestatud ja mida on võimalik käsitleda monopoli toimimisest eraldi, kuigi need võivad seda mõjutada, tuleb analüüsida lähtudes EÜ artiklist 28.

Siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on üksikisikutel keelatud alkohoolseid jooke importida ja mis sisaldub seaduses, millega kehtestati ka kaubanduslik monopol, mille erifunktsioon seisneb selles, et talle on jäetud tarbijatele alkohoolsete jookide jaemüügi ainuõigus liikmesriigis, kui välja arvata toitlustussektor, kusjuures see ainuõigus ei laiene nende jookide impordile, ei käsitle monopoli poolt tema erifunktsiooni täitmist ning seda ei saa järelikult lugeda ka monopoli olemasoluga seonduvaks. Selline keeld ei reguleeri ka monopoli toimimist, kuna see ei puuduta alkohoolsete jookide jaemüügi tingimusi asjaomase liikmesriigi territooriumil. Seega tuleb niisugust keeldu hinnata EÜ artikli 28 ja mitte EÜ artikli 31 alusel

(vt punktid 16–18, 20, 22, 24, 27, resolutiivosa punkt 1)
Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse aluseks on ühenduse õigusest tulenevate liikmesriigi kohustuste täitmatajätmise objektiivne tuvastamine ja liikmesriik ei või tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele, et takistada EÜ asutamislepingust või teisese õiguse aktist tulenevate kohustuste temapoolse täitmatajätmise objektiivset tuvastamist, sest sellise õigustuse lubamine oleks vastuolus EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse eesmärgiga.

Liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolsesse lennutranspordilepingusse pärast selle liikmesriigi liitumist Euroopa Ühendustega tehtud muudatused kinnitavad, et lepingut uuendati terves ulatuses. Kuigi nimetatud muudatustega ei muudetud selle lepingu teatud sätteid formaalselt või muudeti vähesel määral vaid nende sõnastust, kinnitati selle uuendamise käigus siiski nendest sätetest tulenevad kohustused. Sellises olukorras ei tohi liikmesriigid mitte ainult võtta uusi rahvusvahelisi kohustusi, vaid nad ei tohi selliseid kohustusi ka jõusse jätta, kui need rikuvad ühenduse õigust.

Asutamislepingu artikliga 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) on vastuolus liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolses lennutranspordilepingus sisalduv klausel, mis võimaldab eelkõige kolmandal riigil keelduda kontsessiooni või loa andmisest lennuettevõtjale või võtta see tagasi lennuettevõtjalt, kelle on määranud küll nimetatud liikmesriik, kuid kelles see liikmesriik või tema kodanikud ei oma olulist osa ja kelle üle nad ei teosta tõhusat kontrolli.

See klausel vaieldamatult mõjutab nimetatud liikmesriigis asutatud lennuettevõtjaid, kelles omavad olulist osa või kelle üle teostavad tõhusat kontrolli kas mõni muu liikmesriik kui asukohaliikmesriik või sellise liikmesriigi kodanikud. Need viimati mainitud ühenduse lennuettevõtjad ei pruugi endiselt saada kasu kahepoolse lepingu soodustustest, kuna nendest saavad kasu üksnes rahvuslikud lennuettevõtjad, kelles omavad olulist osa või kelle üle teostavad tõhusat kontrolli liikmesriik või tema kodanikud. Seega kannatavad ühenduse lennuettevõtjad diskrimineerimise all, mistõttu on asukohaliikmesriigis takistatud nende võrdväärne kohtlemine selle liikmesriigi kodanikega.

(vt punktid 86–90)
Kuigi on tõsi, et EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese on piiratud nimetatud artiklis ettenähtud kohtueelse menetlusega ja seetõttu peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi tuginema samadele väidetele, ei saa see nõue minna nii kaugele, et eeldada nende sõnastuse täielikku kattumist, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud, vaid vastupidi lihtsalt piiratud. Komisjon võib hagis esitatud esialgseid väiteid täpsustada tingimusel, et sellega ei muudeta hagi eset.

(vt punkt 18)
Kohtuasi C-347/04

Rewe Zentralfinanz eG, mis on ITS Reisen GmbH õigusjärglane

versus

Finanzamt Köln-Mitte

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Köln)

„Asutamisvabadus — Ettevõtte tulumaks — Emaettevõtja kantud kahju kohene katmine — Kahju, mis tekib teistes liikmesriikides asutatud tütarettevõtjates esindatud osaluste väärtuse amortisatsioonist”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 31. mail 2006 I - 2649

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 29. märts 2007 I - 2668

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigus

(EÜ asutamislepingu artikkel 52 (nüüd muudetuna EÜ artikkel 43) ja artikkel 58 (nüüd EÜ artikkel 48))

EÜ asutamislepingu artiklitega 52 (nüüd muudetuna EÜ artikkel 43) ja 58 (nüüd EÜ artikkel 48) on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis piiravad selle liikmesriigi residendist emaettevõtja õigust arvata tasumisele kuuluvast maksust maha kahju, mis tekib sellele äriühingule seoses tema teises liikmesriigis asutatud sellises tütarettevõtjas esindatud osaluse väärtuse amortisatsiooniga, kus emaettevõtjal on osalus, mis võimaldab tal otsustavalt mõjutada sellise välismaa tütarettevõtja otsuseid ning otsustada tema tegevuse üle, samas kui seda piirangut ei kohaldata osaluse korral residendist tütarettevõtjas.

Residendist emaettevõtjate selline erinev maksualane kohtlemine ei peaks selle järgi, kas neil on või ei ole mõni välismaa tütarettevõtja, olema õigustatav vaid asjaoluga, et nad on otsustanud viia oma majandustegevust läbi mõnes teises liikmesriigis, milles asjassepuutuv liikmesriik oma maksupädevust teostada ei saa. Nii ei saa liikmesriikidevahelise maksustamisõiguse tasakaalustatud jaotuse argumendiga õigustada seda, et liikmesriik keeldub süstemaatiliselt andmast maksusoodustusi residendist emaettevõtjale põhjusel, et see on arendanud riigi piire ületavat majandustegevust, mis ei tekita kohe sellele liikmesriigile maksutulu.

Lisaks, kuna sellisel korral puudub konkreetne eesmärk välistada teatud maksusoodustuse andmine puhtalt fiktiivsete skeemide alusel, millega tahetakse liikmesriigi maksuõiguse kohaldamisest kõrvale hoiduda, vaid see on üldkohaldatav igas olukorras, kus tütarettevõtjad on mis tahes põhjusel asutatud mõnes muus liikmesriigis, siis ei saa seda korda pidada maksudest kõrvalehoidumise ohu tõttu õigustatuks ilma, et ületataks väidetava eesmärgi saavutamiseks vajalikku. Äriühingu asutamine väljaspool seda liikmesriiki ei tähenda iseenesest veel maksudest kõrvalehoidumist, sest asjassepuutuvale äriühingule kohaldub igal juhul tema asukohajärgse liikmesriigi maksuõigus.

(vt punktid 43, 52, 70 ja resolutiivosa)
Järelikult on kohalikul maksul, mis puudutab kinnisasjade üle asjaõigusi omavaid isikuid ning millega maksustatakse otseselt isikuid nende sellise vara või asjaõiguste alusel, millel on varaline väärtus, otsese maksu eripära protokolli artikli 3 esimese lõigu tähenduses, kuna seda maksu võib käsitleda kui maksu kogumist direktiivi 77/799 tähenduses kapitaliosa alusel. Selle maksu eripära tuleb kindlaks teha, võttes arvesse kõiki maksukohustuslasi, nimelt füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kellelt seda maksu kogutakse, mitte aga arvestades selle maksu võimalikke kaudseid rahalisi tagajärgi ühendustele.

Kuigi Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 esimene lõik vabastab ühendused otsestest maksudest, ei ole seevastu sellist vabastust ühendustega lepingulistes suhetes olevate isikute suhtes kehtestatud. Peale selle ei ole nimetatud sättes reguleeritud selliste otseste maksude kuludena ülekandmist, mida peavad maksma ühendustega lepingulistes suhetes olevad isikud. Seega ei saa komisjon ja nõukogu protokolli artikli 3 esimese lõigu alusel vaidlustada liikmesriigis kehtestatud kohaliku maksu kogumist.

Esiteks, kui selle maksu ülekandmine toimub üürilepingus sätestatud klausliga, peab see tingimata toimuma kooskõlas lepingu poolte tahtega, kuna sellise klausli lisamine on seotud poolte lepinguvabadusega. Teiseks, kui selle maksu ülekandmine leiab aset üüri tõstmise teel, on see samuti seotud poolte lepinguvabadusega, kuna lepingu sisu, sh üürisumma kui lepingu ühe osa määratlemiseks on samuti vajalik poolte nõusolek. Peale selle ei kanna viimati nimetatud juhtumil omanikud neile kehtestatud maksu tingimata automaatselt ja täielikult üle üürnikele.

(vt punktid 50 ja 51)
Ei määruse nr 3690/93 (millega kehtestatakse ühenduse süsteem, mis sätestab eeskirjad kalapüügilitsentsides sisalduva miinimumteabe kohta) artikkel 5 ega see määrus tervikuna ei määratle kalalaevade „lõpliku kõrvaldamise meetme” mõistet. Selle määratleb hoopis määrus nr 3699/93, mis käsitleb ühenduse poolt kalapüügi- ja akvakultuurisektori saaduste töötlemiseks ja turustamiseks antava struktuuriabi kriteeriume ja korda, täpsemalt öeldes, selle artikli 8 lõike 2 kohaselt võib kalalaevade lõpliku kõrvaldamise meetmete hulka kuuluda eelkõige laeva lõplik üleminek kolmandale riigile tingimusel, et see ei riku rahvusvahelist õigust ega mõjuta kalavarude kaitsmist ja majandamist.

Isegi kui nende kahe määruse eesmärk on erinev, ei anna miski alust järeldada, et selle mõiste määratlus on mõeldud üksnes määruse nr 3699/93 jaoks ning et seda ei või kasutada kalanduspoliitika valdkonnaga seotud muude teisesest õigusest tulenevate õiguslike vahendite puhul. Lisaks võeti nimetatud mõistet määratlev määrus nr 3699/93 vastu peale määrust nr 3690/93, seega valis ühenduse seadusandja teadlikult sama väljendi, mis juba esines määruses nr 3690/93.

Järelikult ei ole millegagi vastuolus see, kui selle mõiste määratlust võiks kasutada määruse nr 3690/93 artikli 5 rakendamisel, mis reguleerib püügilitsentside ajutist või lõplikku tühistamist.

(vt punktid 29, 31–33)
Liidetud kohtuasjad C-338/04, C-359/04 ja C-360/04

Kriminaalasjad

Massimiliano Placanica jt süüdistuses

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Tribunale di Larino ja Tribunale di Teramo)

„Asutamisvabadus — Teenuste osutamise vabadus — EÜ artiklite 43 ja 49 tõlgendamine — Hasartmängud — Kihlveosummade kogumine spordiüritustel — Tegevusloa omamise nõue — Teatud liiki kapitaliühinguna asutatud ettevõtjate väljajätmine — Politsei loa omamise nõue — Kriminaalkaristused”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 16. mail 2006 I - 1894

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 6. märts 2007 I - 1932

Kohtuotsuse kokkuvõte

Siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad eelkõige spordiüritustel kihlveosummade kogumise, kihlvedude vastuvõtmise, nende registreerimise ja panuste ülekandmise ilma asjaomase liikmesriigi poolt väljastatava tegevusloa või politsei loata, kujutavad endast vastavalt EÜ artiklites 43 ja 49 sätestatud asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangut. Eesmärk võidelda kuritegevuse vastu, allutades selles sektoris tegutsevad ettevõtjad kontrollile ja koondades hasartmängualase tegevuse nõnda kontrollitud süsteemi, võib neid takistusi õigustada, kuna tegevuslubade süsteem võib selles osas kujutada endast tõhusat vahendit. Siseriiklike kohtute ülesanne on samas kindlaks teha, kas nimetatud siseriiklik õigus – kuivõrd see piirab hasartmängusektoris tegutsevate ettevõtjate arvu – vastab tegelikult sellele eesmärgile. Siseriiklike kohtute ülesanne on ka selgeks teha, kas need piirangud on kavandatud eesmärgi saavutamiseks sobivad, kas need ei lähe kaugemale kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik ja kas neid piiranguid kohaldatakse mittediskrimineerivalt. (vt punktid 49, 52, 57 ja 58, resolutiivosa punktid 1 ja 2)

EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis jätavad välja hasartmängusektoris kapitaliühingutena asutatud ettevõtjad, kelle aktsiad on noteeritud reguleeritud turgudel. Sõltumata sellest, kas reguleeritud turgudel noteeritud kapitaliühingute väljajätmist kohaldatakse tegelikkuses samamoodi ka asjaomases liikmesriigis ja teistes liikmesriikides asuvate ettevõtjate suhtes, läheb selline absoluutne väljajätmine kaugemale sellest, mis on vajalik kindlustamaks eesmärki, et hasartmängusektoris tegutsevad ettevõtjad ei tegeleks kuritegeliku või petturliku tegevusega. (vt punktid 62 ja 64, resolutiivosa punkt 3)
EÜ artikleid 56 ja 58 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus maksuseadus, mille kohaselt dividendide väljamaksmisel kapitaliühingu poolt saab liikmesriigi üldise tulumaksu maksukohustuslasest aktsionär ettevõtte tulumaksukrediiti, mis arvutatakse välja äriühingu jaotatavalt kasumilt makstava ettevõtte tulumaksu alusel, kui väljamakse teinud äriühing on asutatud selles samas liikmesriigis, kuid mitte siis, kui äriühing on asutatud teises liikmesriigis.

Selline maksuseadus kujutab endast kapitali vaba liikumise piirangut, kuna see võib heidutada asjaomase liikmesriigi üldise tulumaksu maksukohustuslasi investeerimast oma kapitali teises liikmesriigis asutatud äriühingutesse; nimetatud seadusel on samuti piirav iseloom nende äriühingute suhtes, kuna see takistab neil koguda oma kapitali asjaomasest liikmesriigist.

Isegi kui see maksuseadus põhineb seosel maksusoodustuse ja kompenseeriva maksu mahaarvamise vahel, ei näi selline maksuseadus, mis sätestab, et asjaomase liikmesriigi üldise tulumaksu maksukohustuslasest aktsionäridele antav ettevõtte tulumaksukrediit arvutatakse välja selles liikmesriigis asutatud äriühingu jaotatavalt kasumilt makstava ettevõtte tulumaksu alusel, olevat vajalik, et tagada asjaomase liikmesriigi maksusüsteemi ühtsus. Seoses eesmärgiga vältida dividendidena välja makstud äriühingu kasumi topeltmaksustamist ei sea teises liikmesriigis asutatud äriühingu aktsionärist asjaomase liikmesriigi üldise tulumaksu maksukohustuslasele selle äriühingu ettevõtte tulumaksust sõltuva ettevõtte tulumaksukrediidi andmine ohtu asjaomase liikmesriigi maksusüsteemi ühtsust ning see kujutaks endast kapitali vaba liikumist vähemal määral piiravat meedet.

Mis puudutab maksutulu vähenemist seoses teistes liikmesriikides asutatud äriühingute dividendidega, siis seda ei saa pidada ülekaalukaks üldiseks huviks, millele tuginedes võiks õigustada põhivabadustega põhimõtteliselt vastuolus olevaid meetmeid.

(vt punktid 20, 23, 24, 28, 29, 30, 31 ja resolutiivosa)
Liikmesriik võib kohtuvaidluse korral vaidlustada sellise määruse õiguspärasuse, mille peale ta ei ole esitanud tühistamishagi enne EÜ artikli 230 viiendas lõigus sätestatud tähtaja möödumist. Ehkki õigusvastasuse väide peaks selle vastuvõetavuse tagamiseks olema reeglina esitatud hagiavalduses, on selle esitamine repliigis, põhjendamata seda muude kui üksnes hagiavalduses esitatud väidetega, samuti vastuvõetav, kui see väide sisaldus küll vaikimisi, ent selgelt hagiavalduses.

Võrdse kohtlemise põhimõte nõuab — sellisena nagu see on sätestatud EÜ artikli 34 lõikes 2 —, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.

Teatavate ühenduse kalastuspiirkondade ja kalavarudega seotud püügikoormuse korraldussüsteemi käsitleva määruse nr 1954/2003 artikleid 3, 4 ja 6 kohaldatakse ühetaoliselt kõigile liikmesriikidele. Võrdlusperiood ehk ajavahemik 1998–2002, mida kasutatakse mainitud sätete alusel püügikoormuse hindamiseks ja selle taseme määramiseks neis sätetes silmas peetud kalapüügikohtades ja kalastuspiirkondades, on kogu Euroopa Ühenduse jaoks sama. Sel ajavahemikul iga liikmesriigi laevastiku poolt neis püügipiirkondades ja -kohtades tegelikult kasutatud püügikoormuse alusel määratakse seega kindlaks kõigi ühenduse kalalaevastike püügikoormus nende riikkondsusest sõltumata. Kõnealuste sätetega kehtestatud meetmeid saab seega pidada ühe liikmesriigi suhtes diskrimineerivaks ainult juhul, kui see liikmesriik asetati nende sätete vastuvõtmisega teistsugusesse olukorda kui teised liikmesriigid ja teiseks, kui ei ole — vajadusel — objektiivselt põhjendatud, et selle liikmesriigi suhtes kehtib sama püügikoormuse korraldussüsteem kui teiste liikmesriikide suhtes.

Määrusega kehtestatud ja teistele liikmesriikidele kohaldatava püügikoormuse korraldussüsteemi kohaldamine liikmesriigi suhtes, kes oli määruse nr 1954/2003 vastuvõtmise ajal teistest liikmesriikidest erinevas olukorras, näib olevat objektiivselt põhjendatud, sest esiteks on selles süsteemis ette nähtud püügikoormuse hindamise meetod, mis põhineb objektiivsetel andmetel — nimelt iga liikmesriigi poolt hiljutisel perioodil ehk viimase viie aasta jooksul asjaomastes püügipiirkondades ja -kohtades tegelikult kasutatud püügikoormusel, ning teiseks on selle süsteemi eesmärk panustada kalavarude kestvuse tagamisse, et — nagu näeb ette määruse põhjendus 4 — hoida ära kehtiva üldise püügikoormuse suurendamine.

(vt punktid 35, 36, 40 ja 41)