ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Neil asjaoludel otsustas Supreme Court (Iirimaa kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas õiguse kuritarvitamise keelu põhimõte, mille kohta on kohtuotsuses [Halifax] leitud, et see on kohaldatav käibemaksu valdkonnas, on vahetult kohaldatav üksikisiku suhtes, kui puudub siseriiklik – seadusandlik või kohtupraktikast tulenev – meede, mis selle põhimõtte kehtestaks, olukorras, kus müügieelsete tehingute ja ostjatega sõlmitud müügitehingute (millele viidatakse koos kui „kaebajate tehingutele“) uuesti määratlemine nii, nagu seda nõuab Commissioners, tekitaks kaebajatele käibemaksukohustuse, samas kui asjassepuutuval ajal kehtinud siseriikliku õiguse normide nõuetekohasel kohaldamisel kaebajate tehingutele ei oleks selline maksukohustus tekkinud? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on, et õiguse kuritarvitamise keelu põhimõte on üksikisiku suhtes vahetult kohaldatav, isegi kui puudub seda põhimõtet kehtestav – seadusandlik või kohtupraktikast tulenev – siseriiklik meede, siis kas see põhimõte oli piisavalt selge ja täpne, et seda kohaldada kaebajate tehingutele, mis tehti enne kohtuotsuse Halifax tegemist ja eelkõige arvestades õiguskindluse ja kaebajate õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid? 3. Kui õiguse kuritarvitamise keelu põhimõte on kohaldatav kaebajate tehingutele, nii et need tuleb uuesti määratleda, siis: a) milline on õiguslik mehhanism, mille abil tuleb määrata ja koguda kaebajate tehingutelt tasumisele kuuluv käibemaks, kuivõrd siseriikliku õiguse alusel ei kuulu käibemaks üldse tasumisele, määramisele ega kogumisele, ja b) kuidas peavad siseriiklikud kohtud sellise maksukohustuse kehtestama? 4. Kas selleks, et tuvastada, kas kaebajate tehingute peamine eesmärk oli maksusoodustuse saamine, peaks siseriiklik kohus analüüsima müügieelseid tehinguid (mille kohta on leitud, et need sõlmiti üksnes maksudega seotud põhjustel) eraldiseisvalt või tuleb analüüsida kaebajate tehinguid kogumis? 5. Kas käibemaksuseaduse § 4 lõiget 9 tuleb pidada siseriiklikuks õigusnormiks, mis võtab üle kuuenda direktiivi, olenemata sellest, et see on vastuolus kuuenda direktiivi artikli 4 lõikega 3 ja selle nõuetekohase kohaldamise korral koheldaks kaebajaid seoses enne kinnisasjade esmast kasutuselevõttu toimunud võõrandamisega maksukohustuslastena, sõltumata sellest, et on toimunud eelnev kasutus, mis oli maksustatav? 6. Juhul kui [käibemaksuseaduse] § 4 lõige 9 on kuuenda direktiiviga vastuolus, siis kas sellele sättele tuginevad kaebajad on toime pannud õiguse kuritarvitamise, mis on vastuolus kohtuotsuses Halifax tunnustatud põhimõtetega? 7. Teise võimalusena, juhul kui [käibemaksuseaduse] § 4 lõige 9 ei ole kuuenda direktiiviga vastuolus, siis kas kaebajad on saanud maksusoodustuse, mis on vastuolus selle direktiivi ja/või § 4 eesmärgiga? 8. Isegi kui käibemaksuseaduse § 4 lõiget 9 tuleb käsitleda nii, et see ei võta üle kuuendat direktiivi, siis kas kohtuotsusega Halifax kehtestatud õiguse kuritarvitamise keelu põhimõte on sellegipoolest asjassepuutuvatele tehingutele kohaldatav, arvestades otsuses Halifax kehtestatud kriteeriume?“
113

Kõike eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 203 lõike 3 kolmandat taanet ja artiklit 213 tuleb tõlgendada nii, et asjaolust, et kaubasaaja omandas kauba või valdab kaupa, mille vedu on talle teadaolevalt toimunud TIR‑märkmiku alusel, ja tõigast, et ei ole tuvastatud, et see kaup oleks sihttolliasutuses esitatud ja deklareeritud, ei piisa iseenesest järelduse tegemiseks, et see kaubasaaja teadis või oleks pidanud teadma, et kaup on tollijärelevalve alt välja viidud esimesena nimetatud sätte tähenduses, nii et teda tuleb pidada tollivõla osas solidaarvõlgnikuks vastavalt teisena nimetatud sättele.
59

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 12 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 135 lõike 1 punkti j tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kehtestavad ehitiste võõrandamisel kohaldatavale käibemaksuvabastusele tingimuse, et nende esmane kasutuselevõtt toimuks maksustatava tehingu raames. Samu sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui sellised siseriiklikud õigusnormid kehtestavad samasugusele maksuvabastusele tingimuse, et olemasoleva ehitise „parendamisel“ tehtud kulutused ei ületaks 30% ehitise algsest väärtusest, eeldusel et mõistet „parendamine“ tõlgendatakse sama moodi nagu käibemaksudirektiivi artikli 12 lõikes 2 sisalduvat mõistet „ümberkujundamine“, see tähendab nii, et asjaomast hoonet peab olema oluliselt muudetud eesmärgiga muuta selle otstarvet või muuta märkimisväärselt selle kasutamistingimusi.
47

Antud tõlgendust kinnitab ka 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PPUH Stehcemp (C‑277/14, EU:C:2015:719), milles Euroopa Kohus leidis, et sisendkäibemaksu on võimalik maha arvata ka selliste arvete alusel, mille on koostanud äriühing, keda liikmesriigi kohus peab fiktiivseks ettevõtjaks. Olgugi et liikmesriigi kohus tuvastas, et äriühingu poolt registrijärgse asukohana osutatud hoone oli lagunenud seisukorras, leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et nimetatud äriühingu asukohas majandustegevust ei toimu, ei välista sellise tegevuse toimumist mõnes muus kohas peale registrijärgse asukoha (vt selle kohta kohtuotsus, 22.10.2015, PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, punkt 35), eelkõige siis, kui majandustegevus toimub kaugtöö korras, uusi infotehnoloogilisi vahendeid kasutades.
45

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2006/112 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba selle liikmesriigi territooriumil asuval maksukohustuslasel arvata selles liikmesriigis maha tasumisele kuuluvat või tasutud sisendkäibemaksu seoses teenustega, mida osutavad teistes liikmesriikides asuvad maksukohustuslased ja mida kasutatakse teenuste osutamiseks muudes liikmesriikides kui see, kus asub kõnealune maksukohustuslane, põhjendusel et ta on registreeritud käibemaksukohustuslasena vastavalt ühele või teisele kahest alusest, mis on sätestatud direktiivi 2006/112 artikli 214 lõike 1 punktides d ja e. Direktiivi 2006/112 artikli 168 punkti a ja artikli 169 punkti a tuleb aga tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba selle liikmesriigi territooriumil asuval maksukohustuslasel, kelle suhtes on seal kohaldatav maksuvabastuse kord, teostada õigust arvata selles riigis maha tasumisele kuuluv või tasutud sisendkäibemaks seoses teenustega, mida osutavad teistes liikmesriikides asuvad maksukohustuslased ja mida kasutatakse selleks, et osutada teenuseid muudes liikmesriikides kui see, kus asub kõnealune maksukohustuslane.
30

Samuti lahendas Üldkohus 16. detsembri 2015. aasta kohtuotsustega Air Canada vs. komisjon (T‑9/11, ei avaldata, EU:T:2015:994), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij vs. komisjon (T‑28/11, ei avaldata, EU:T:2015:995), Japan Airlines vs. komisjon (T‑36/11, ei avaldata, EU:T:2015:992), Cathay Pacific Airways vs. komisjon (T‑38/11, ei avaldata, EU:T:2015:985), Cargolux Airlines vs. komisjon (T‑39/11, ei avaldata, EU:T:2015:991), Latam Airlines Group ja Lan Cargo vs. komisjon (T‑40/11, ei avaldata, EU:T:2015:986), Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo Pte vs. komisjon (T‑43/11, ei avaldata, EU:T:2015:989), Deutsche Lufthansa jt vs. komisjon (T‑46/11, ei avaldata, EU:T:2015:987), SAS Cargo Group jt vs. komisjon (T‑56/11, ei avaldata, EU:T:2015:990), Air France–KLM vs. komisjon (T‑62/11, ei avaldata, EU:T:2015:996), Air France vs. komisjon (T‑63/11, ei avaldata, EU:T:2015:993) ja Martinair Holland vs. komisjon (T‑67/11, EU:T:2015:984) hagid, mille olid esitanud teised karistatud vedajad, kes samuti vaidlusaluse otsuse olid vaidlustanud.
62

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2004/38 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus liidu kodanik on kasutanud oma liikumisvabadust, liikudes muusse riiki kui oma kodakondsusliikmesriik ja elades seal selle direktiivi artikli 7 lõike 1 või artikli 16 lõike 1 alusel, ja on hiljem omandanud selle liikmesriigi kodakondsuse, säilitades samas ka oma päritolukodakondsuse, ning on mitu aastat hiljem abiellunud kolmanda riigi kodanikuga, kellega ta jätkuvalt elab selle liikmesriigi territooriumil, ei ole sellel kolmanda riigi kodanikul kõnealuses liikmesriigis tuletatud elamisõigust nimetatud direktiivi sätete alusel. Siiski võib ta niisuguse elamisõiguse saada ELTL artikli 21 lõike 1 alusel tingimustel, mis ei tohi olla rangemad nendest, mis on direktiiviga 2004/38 ette nähtud samasuguse elamisõiguse andmiseks liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule, kui liidu kodanik on kasutanud oma õigust vabalt liikuda, asudes elama liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole.
50

Mis puudutab harta artikli 31 lõiget 2, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub samuti tõlgendada, siis selle kohta tuleb nentida, et selles sättes on ette nähtud, et igal töötajal on õigus maksimaalse tööaja piirangule ning igapäevastele ja -nädalastele puhkeaegadele ning iga-aastasele tasulisele puhkusele. Selgitustest harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17) nähtub aga, et selle sätte aluseks on direktiiv 93/104, 18. oktoobril 1961 Torinos alla kirjutatud ja 3. mail 1996 Strasbourgis läbi vaadatud Euroopa sotsiaalharta artikkel 2 ning 9. detsembril 1989 Strasbourgis toimunud Euroopa Ülemkogu kohtumisel vastu võetud ühenduse harta töötajate sotsiaalsete põhiõiguste kohta punkt 8. Euroopa sotsiaalharta artikli 2 lõige 5, mis puudutab iganädalast puhkeaega, viitab omakorda samuti direktiividele 93/104 ja 2003/88. Seega, nagu märkis ka kohtujurist enda ettepaneku punktis 44, ei saa harta artikli 31 lõikest 2 leida uusi elemente direktiivi 2003/88 artikli 5 tõlgendamiseks.
3

Vaidlusaluse määruse põhjenduses 753 on märgitud, et „[h]uvitatud isikud on juhtinud tähelepanu sellele, et nõudluse hinnaelastsus võib olla väga kõrge […]. Kuigi hindade oluline tõus võib […] nõudlust tõepoolest oluliselt vähendada, […] on väga tõenäoline, et meetmete põhjustatud hinnatõus on järgmistel põhjustel ebaoluline. [K]omisjoni vastuvõetud hinnakohustuse majanduslik mõju [on] selline, et Hiina eksportivad tootjad tarnivad vaatlusalust toodet minimaalse impordihinnaga alla 60 s/W, mis on uurimisperioodil täheldatud hinnast palju madalam, ja koguses, mis vastab enam-vähem nende praegusele turuosale. Sellise hinnataseme juures on nõudluse märgatav vähenemine väga ebatõenäoline, sest see hinnatase tagab piisava nõudluse ka juhul, kui toetuskavade raames antakse vähem toetust ja kui võrgupariteeti esineb praegusest vähem. Pealegi eeldatakse, et lõpptarbija makstav elektrihind tõuseb, samal ajal kui vaatlusaluse toote hind langeb. Kõnealune kohustus tagab indekseerimisvalemi kaudu, et vaatlusaluse toote edasine hinnalangus kajastub minimaalses impordihinnas.“
24

Neil asjaoludel otsustas Augstākā tiesa (Läti kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [tolliseadustiku] artikli 29 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud artiklis kehtestatud meetod on kohaldatav ka siis, kui kauba import ja selle lubamine vabasse ringlusse ühenduse tolliterritooriumil on toimunud seetõttu, et kaup on transiidiprotseduuri ajal tollijärelevalve alt välja viidud, kui tegemist on imporditollimaksuga maksustatava kaubaga, mida ei ole müüdud ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile, vaid ekspordiks ühendusest väljapoole? 2. Kas [tolliseadustiku] artikli 30 lõikes 1 esitatud väljendit „järjestuses“ koostoimes õigusega heale haldusele, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 41, ja haldusaktide põhjendamise põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et selleks, et toll saaks teha järelduse, et kohaldatav on artiklis 31 esitatud meetod, on ta kohustatud igas haldusaktis põhjendama, miks nendel konkreetsetel asjaoludel ei saa kasutada [tolliseadustiku] artiklis 29 või 30 sätestatud tolliväärtuse määramise meetodeid? 3. Kas juhul, kui toll keeldub kohaldamast tolliseadustiku artikli 30 lõike 2 punktis a ette nähtud meetodit, on ta kohustatud vajalikku teavet tootjalt küsima või piisab sellest, et toll teatab, et tal ei ole sellist teavet? 4. Kas toll peab põhjendama tolliseadustiku artikli 30 lõike 2 punktides c ja d kehtestatud meetodite kasutamata jätmist, kui ta teeb sarnase kauba hinna kindlaks [rakendusmääruse] artikli 151 lõike 3 alusel? 5. Kas tolli otsus peab sisaldama ammendavat põhjendust selle kohta, milline on ühenduses kättesaadav teave tolliseadustiku artikli 31 tähenduses, või võib ta selle esitada hiljem, esitades kohtumenetluses üksikasjalikumaid tõendeid?“
21

Järelikult ei saa välistada, et selle kahetimõistetavuse tõttu jõudis apellandi esindaja seisukohale, et hagiavalduse muutmise taotlus, mis on esitatud suuliselt kohtuistungil, mille käigus sai ta teada selle taotluse esemeks olevast otsusest, on vastuvõetav. Pealegi võis apellandi seesugust veendumust süvendada asjaolu, et see taotlus kanti hiljem kohtuistungi protokolli, mis on Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõike 1 kohaselt autentne dokument.
19

See kohus tõdeb, et Poola õigusnormide kohaselt on käibemaksu vähendatud määra kohaldamisel teatud säilitusaineteta valik- ja lihtpagaritoodete suhtes määrav kriteerium nende minimaalne säilimisaeg või tarvitamise tähtaeg, see tähendab kriteerium, mis on seotud 45 päevase säilimisajaga. Tõdenud samuti, et selline kriteerium ei tulene liidu õigusest, kahtleb kõnealune kohus, kas on võimalik teha vahet piisavalt erinevatel toodetel, et põhjendada erinevaid käibemaksumäärasid, kuivõrd esimese astme kohus kinnitas, et liidu seadusandja peab toote tarvitamise tähtaega tarbijate kaitsmisel oluliseks teguriks, mis on seega piisav, et tooteid käibemaksu seisukohast eristada.
3

Vaidlusaluse määruse põhjenduses 340 on märgitud: „[h]uvitatud isikud on juhtinud tähelepanu sellele, et […] nõudluse hinnaelastsus [võib] olla väga suur. Ehkki on õige, et märkimisväärne hinnatõus võib […] kaasa tuua nõudluse märkimisväärse vähenemise, […] [on] allpool toodud põhjustel […] väga ebatõenäoline, et meetmete põhjustatav hinnatõus saab olema märkimisväärne. […] [K]omisjoni heakskiidetud hinnakohustuse majanduslik mõju [avaldub] selles, et Hiina eksportivad tootjad tarnivad vaatlusalust toodet minimaalse impordihinnaga alla 60 s/W, mis on märksa madalam kui hind, mida on täheldatud uurimisperioodil, ning mahus, mis vastab laias laastus nende praegusele turuosale. Selle hinnataseme juures on nõudluse märkimisväärne vähenemine väga ebatõenäoline, sest see hinnatase tagab piisava nõudluse nii praeguse toetuskavade alusel antava toetuse taseme juures kui ka praeguste võrgupariteedi tasemete juures. Peale selle on oodata, et elektrienergia hind lõpptarbija jaoks tõuseb, samal ajal kui vaatlusaluse toote hind eeldatavasti langeb. Hinnakohustusega tagatakse indekseerimisvalemi abil, et minimaalse impordihinna puhul võetakse arvesse vaatlusaluse toote hinna täiendavat langemist.“
21

Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (kohtuotsus, 16.7.2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
23

Põhikohtuasjas on tuvastatud, et J. T. Artsile maksti aastate 2010–2012 eest toetust. Integratsioonilepingu pooled on siiski jõudnud põhimõtteliselt üksmeelele, et toetus, mida J. T. Artsil oli õigus ühtse otsemaksete kava alusel taotleda, kuulus täies ulatuses Alpurole. Praktikas arvati see toetus maha hinnast, mis Alpurol tuli nuumatud vasikate eest vastavalt kõnealuse lepingu punktidele 9 ja 10 maksta.
31.

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kõlvatu konkurentsi eest vastutusele võtmise hagi, milles heidetakse maksejõuetusmenetluses võõrandatud tegevusharu omandajale ette seda, et ta esitles end eksitavalt võlgniku toodetud kauba ainuturustajana, ei allu selle maksejõuetusmenetluse algatanud kohtule.
24

Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad (Sofia linna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas käibemaksudirektiivi artikli 176 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus käibemaksukohustuslaste registrist kohustuslik kustutamine, mis põhineb ZDDSi […] 1. jaanuaril 2007 jõustunud muudatusel, millega võetakse kohtu määratud likvideerijalt võimalus otsustada, et kohtuotsuse alusel lõpetatud juriidiline isik jääb kuni äriregistrist kustutamiseni ZDDSi kohaselt registreerituks, ja mis näeb selle asemel ette, et majandustegevusega tegeleva juriidilise isiku likvideerimisega või likvideerimiseta lõpetamine on alus käibemaksukohustuslaste registrist kohustuslikuks kustutamiseks? 2. Kas käibemaksudirektiivi artikli 176 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et ZDDSi 1. jaanuari 2007. aasta muudatusel põhinev kohustuslik kustutamine käibemaksukohustuslaste registrist on viidatud sättega vastuolus juhtudel, kui asjaomane isik vastab käibemaksukohustuslaste registrist kohustusliku kustutamise kuupäeval uuesti käibemaksukohustuslasena kohustusliku registreerimise tingimustele, asjaomane isik on kehtivate lepingute pool ning avaldab, et ta ei ole oma tegevust lõpetanud ja tegeleb jätkuvalt majandustegevusega, ja kui maksukohustuslane peab kohustuslikul kustutamisel arvutatud ja tasumisele kuuluva maksu reaalselt tasuma, selleks et tal oleks õigus arvata maha sisendkäibemaks registrist kustutamise kuupäeval maksustatud ja uuel registreerimisel olemas olevalt varalt? Kui kohustuslik kustutamine registrist on nimetatud asjaoludel lubatav, siis kas õigust arvata maha sisendkäibemaks registrist kustutamise kuupäeval maksustatud ja uuel käibemaksukohustuslasena registreerimisel olemas olevalt varalt, millega isik teeb või hakkab tegema maksustatavaid tehinguid, võib siduda maksu reaalse tasumisega riigieelarvesse või on lubatav, et registrist kustutamisel arvutatud maks tasaarveldatakse uuel registreerimisel tuvastatud enammakstud käibemaksu summaga, liiatigi kuna maksu peab tasuma isik, kellel tekib sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus?“
11

Neil asjaoludel otsustas Efeteio Athinon (Ateena apellatsioonikohus, Kreeka) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Mis liiki on [komisjoni] aktid, kui ta teostab oma pädevust määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel, ning täpsemalt, kas need komisjoni aktid on avalik-õiguslikud ja nende alusel tekkivad vaidlused on igal juhul sisu poolest haldusvaidlused, eelkõige kui [komisjoni] poolt määratud kolmanda isiku valduses oleva vara aresti ese on erasektori laen ja kui selle esialgse nõude aluseks, mille rahuldamiseks täitemenetlust läbi viiakse, on avaliku õiguse valdkonda kuuluv õigussuhe, mis on tekkinud eespool viidatud [komisjoni] aktidest, või on tegemist eraõiguslike aktidega, mille alusel tekkivad vaidlused on tsiviilvaidlused? 2. Kui arvestada ELTL artiklit 299 – mille kohaselt reguleerivad [komisjoni] selliste aktide sundtäitmist, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, selles riigis kehtivad tsiviilkohtumenetluse normid, mille territooriumil täitmine aset leiab – ja asjaolu, et see sama artikkel näeb ette, et täitemeetmete õiguspärasuse kontroll kuulub liikmesriikide kohtute pädevusse, siis kuidas määratakse kindlaks liikmesriikide kohtute pädevus selle täitmise käigus tekkinud vaidluste lahendamisel, kui liikmesriigi õiguse kohaselt on need vaidlused sisu poolest haldusvaidlused, ehk teisisõnu, kui asjaomane õigussuhe kuulub avaliku õiguse valdkonda? 3. Kas [komisjoni] poolt määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel antud selliste aktide sundtäitmisel, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, [määratakse] isiku täitemenetluses võlgnikuks olemise võime kindlaks liikmesriigi või liidu õiguse alusel? 4. Kui õigussubjekt, kellel lasub rahaline kohustus Euroopa Komisjoni poolt määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel antud aktist tulenevalt, on munitsipaalettevõte, kes on vahepeal tegevuse lõpetanud, siis kas omavalitsusüksus, kellele see ettevõte kuulus, vastutab viidatud määruste alusel [komisjoni] ees kõnealuse rahalise kohustuse eest?“
33

Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleneb EÜ artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et ainult Üldkohus on esiteks pädev fakte tuvastama, välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest, ja teiseks neid fakte hindama. Kui Üldkohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Üldkohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi. Seega puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, mille alusel Üldkohus on need faktid tuvastanud. Sellise hinnangu andmine ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks kontrollida, välja arvatud juhul, kui tegemist on tõendite moonutamisega (kohtuotsus, 10.7.2008, Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punkt 29, ning kohtumäärused, 29.11.2012, Dimos Peramatos vs. komisjon, C‑647/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:764, punkt 28, ja 9.2.2017, Syndial vs. komisjon, C‑410/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:112, punkt 9).
9

Määruse artikkel 59 „Vormiline mittevastavus“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Ilma et see piiraks artikli 56 kohaldamist, nõuab liikmesriik asjaomaselt ettevõtjalt mittevastavuse lõpetamist pärast seda, kui ta on avastanud ühe järgmisest: a) CE‑märgis on kinnitatud artiklit 8 või 9 rikkudes; b) CE‑märgis on kinnitamata, kui seda nõutakse artikli 8 lõike 2 kohaselt; c) ilma et see piiraks artikli 5 kohaldamist, ei ole koostatud toimivusdeklaratsiooni, kui seda nõutakse artikli 4 kohaselt; d) toimivusdeklaratsiooni ei ole koostatud artiklite 4, 6 ja 7 kohaselt; e) tehniline dokumentatsioon ei ole kättesaadav või on puudulik. 2. Kui lõikes 1 osutatud mittevastavust ei kõrvaldata, võtab liikmesriik asjakohaseid meetmeid ehitustoote turul kättesaadavaks tegemise piiramiseks või keelamiseks või tagab, et see oleks turult kõrvaldatud või tagasi võetud.“
12

Nimetatud direktiivi artikkel 36 oli sõnastatud järgmiselt: „1. Märgitud kapitali vähendamise puhul on vähemalt võlausaldajatel, kelle nõuded eelnevad vähendamisotsuse avaldamisele, vähemalt õigus saada tagatis nõuete kohta, mis otsuse avaldamise kuupäevaks pole rahuldatud. Liikmesriigid võivad jätta sellise õiguse arvestamata vaid juhul, kui võlausaldajal on piisavad tagatised, või kui need tagatised ei ole vajalikud äriühingu vara silmas pidades. Liikmesriigid sätestavad esimeses lõigus kehtestatud õiguse kasutamise tingimused. Liikmesriigid tagavad igal juhul, et võlausaldajatel oleks lubatud taotleda kohaselt haldus- või kohtuorganilt piisavaid tagatisi, kui nad suudavad usutavalt näidata, et märgitud kapitali vähenemise tõttu on nende nõuete rahuldamine ohus ja et äriühingult ei ole saadud piisavaid tagatisi. 2. Samuti tuleb liikmesriikide seadustes näha vähemalt ette, et vähendamine on tühine või aktsionäride kasuks ei tohi väljamakseid teha enne, kui võlausaldajate nõuded on rahuldatud, või kui kohus on otsustanud, et nende taotlust ei rahuldata. 3. Käesolevat artiklit kohaldatakse juhul, kui aktsiakapitali vähendamine on tekkinud aktsionäride tasude väljamaksmisest täieliku või osalise loobumise tulemusena.“