ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ, muudetud direktiiviga 2004/101/EÜ, artikli 16 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav käitaja suhtes, kes tagastab eelnenud aasta heitkogustele vastaval hulgal kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikuid, mille kohta on esitatud aruanne ja mida on tõendatud kooskõlas direktiivi artikliga 15, kui pärast tagastamise tähtaja lõppemist pädeva siseriikliku asutuse täiendava kontrolli tulemusel ilmneb, et aruandes on esitatud liiga väike heitmete üldkogus ja sellest tulenevalt tagastati ebapiisav hulk ühikuid. Liikmesriikide ülesanne on vastavalt direktiivi 2003/87 artikli 16 lõikele 1 kehtestada karistused, mida sellises olukorras võib kohaldada.

Esiteks põhineb direktiivi 2003/87 üldine ülesehitus väljaantud, omatud, üleantud ja kehtetuks tunnistatud kvootide rangel arvestamisel. Käitajate kohustus tagastada enne asjaomase aasta 30. aprilli asjaomase käitise eelnenud kalendriaasta koguheitmetele vastav hulk saastekvoote, mis seejärel kehtetuks tunnistatakse, ja mis on kohustuslikus korras märgitud direktiivi 2003/87 artikli 6 lõike 2 punkti e alusel antud kasvuhoonegaaside heitmeloas ja mis on selgelt sõnastatud direktiivi artikli 12 lõikes 3, on ainus kohustus, mille eest direktiivis endas on vastavalt artikli 16 lõikele 3 ette nähtud täpne karistus, samas kui karistus mis tahes muude direktiivi sätetega vastuolus oleva tegevuse eest on direktiivi artikli 16 lõike 1 alusel jäetud liikmesriikide otsustada.

Teiseks on heitkoguste aruande tõendamine kvootide tagastamise vältimatu tingimus. Kuna direktiiv 2003/87 ei näe ette muid kontrollimehhanisme ega sea kvootide tagastamisele muid tingimusi peale heitkoguste aruande rahuldavaks tunnistamise, tuleb direktiivi artikli 16 lõikes 3 ette nähtud kindlasummaline trahv määrata käitajatele, kes seda kohustust ei täida, kuna nad kas ei tagasta üldse kvoote või kuna tagastatud kvootide hulk on väiksem heitkoguste aruandes märgitud heitmetest. Kuigi direktiiv ei takista liikmesriigi pädevatel asutustel läbi viia täiendavaid kontrolle või tõendamisi, ei saa direktiivi tõlgendada nii, et selle kohaselt tuleb karistus automaatselt määrata kohustuse rikkumise eest, mida selles selgelt määratletud ei ole.

Lõpetuseks, niisugune tõlgendus on kohaldatav ka proportsionaalsuse põhimõtte seisukohalt. Nimelt oleks direktiivi 2003/87 artikli 16 lõikes 3 ette nähtud kindlasummalise karistuse automaatne kohaldamine ebaproportsionaalne, kuna tingimusel et käitaja oli heauskne, ei saa ta piisava kindlusega sellise täiendava kontrolli tulemust ette näha.

(vt punktid 28–30, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 43, 45 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused – Õiguslik raamistik – Direktiiv 2002/21 – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Ainult ühes liikmesriigis elektroonilisi sidevõrke või ‑teenuseid pakkuvate ettevõtjate vaheliste vaidluste lahendamine – Meede, mis tagab juurdepääsu mittegeograafilistele numbritele ja võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust – Riigi reguleeriva asutuse kohustus rakendada direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 3 sätestatud menetlust

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/21, artikli 7 lõige 3 ja artikkel 20, ning direktiiv 2002/22, artikkel 28)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused – Õiguslik raamistik – Direktiiv 2002/21 – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Meede, mis tagab juurdepääsu mittegeograafilistele numbritele ja mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust – Tingimus – Liikmesriigi kohtu hinnang

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/21, artikli 7 lõige 3, ning direktiiv 2002/22, artikkel 28)

Summary

1. Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artikli 7 lõiget 3 ja artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et riigi reguleeriv asutus on kohustatud rakendama esimesena nimetatud sättes ette nähtud menetlust, st edastama komisjonile ja teiste liikmesriikide reguleerivatele asutustele selle meetme eelnõu, mida ta kavatseb võtta, kui ta vaid ühes liikmesriigis elektroonilisi sidevõrke või ‑teenuseid pakkuvate ettevõtjate vahelise vaidluse lahendamiseks kavatseb kehtestada kohustusi mittegeograafilistele numbritele juurdepääsu tagamiseks kooskõlas direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul artikliga 28 ja kui need kohustused võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.

(vt punktid 35, 46 ja resolutsiooni punkt 1)

2. Mõiste „mõjutaks liikmesriikidevahelist kaubandust” direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artikli 7 lõike 3 punkti b tähenduses on määratluselt analoogne ELTL artiklites 101 ja 102 kasutatud mõistega „liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine” ja seega peab see direktiivi artikli 7 lõike 3 kohaldamisel olema sama ulatusega.

Seega tuleb nimetatud artikli 7 lõiget 3 tõlgendada nii, et meede, mille riigi reguleeriv asutus võtab, et tagada lõppkasutajatele juurdepääs mittegeograafilistele numbritele kooskõlas direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul artikliga 28, mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust selle sätte tähenduses, kui see võib mõjutada – kusjuures see mõju ei tohi olla väike – seda kaubandust otseselt või kaudselt, tegelikult või tõenäoliselt, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punktid 50, 59 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2008/115Ü ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, eelkõige selle artikli 6 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 1 koostoimes artikli 4 lõigetega 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku viibimise eest liikmesriigi territooriumil on karistuseks vastavalt asjaoludele kas rahatrahv või väljasaatmine, kusjuures need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad.

Direktiivi 2008/115 põhjendustest 2 ja 4 nähtuvalt on direktiivi eesmärk näha ette tõhus väljasaatmis- ja repatrieerimispoliitika. Vastavalt direktiivi artiklile 1 sätestatakse direktiivis ühised nõuded ja kord, mida tuleb kohaldada liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmanda riigi kodanike tagasisaatmisel.

Direktiivi artikli 6 lõikes 1 on esimese võimalusena sätestatud, et liikmesriigid on kohustatud tegema tagasisaatmisotsuse kõikide kolmanda riigi kodanike kohta, kes viibivad nende territooriumil ebaseaduslikult. Kui kolmanda riigi kodaniku suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, kuid see kodanik ei ole tagasipöördumiskohustust täitnud kas vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul või kui tagasipöördumiskohustuse vabatahtliku täitmise tähtaega ei ole määratud, paneb direktiivi 2008/115 artikli 8 lõige 1 tagasisaatmismenetluse tõhususe tagamiseks liikmesriikidele kohustuse võtta kõik väljasaatmiseks vajalikud meetmed, mis vastavalt direktiivi artikli 3 punktile 5 tähendab isiku füüsilist transporti sellest liikmesriigist välja.

Järelikult ei vasta niisugused siseriiklikud õigusnormid direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikes 1 ja artikli 8 lõikes 1 sätestatud selgetele nõuetele. Seda järeldust ei kummuta liikmesriikidele direktiivi 2008/115 artikli 4 lõigetega 2 ja 3 antud õigus näha direktiivis sätestatud nõuetest ja korrast ette erandeid.

(vt punktid 30, 31, 33, 35, 36, 41 ja resolutsioon)
—

teiseks on see tingimus koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, mis tähendab, et lisaks sellele, et see on tarbija jaoks grammatilises mõttes arusaadav, on lepingus läbipaistvalt kajastatud asjaomases tingimuses kajastatud mehhanismi konkreetset toimimist ning selle mehhanismi ja muudes tingimustes ette nähtud mehhanismi vahelist seost, nii et tarbijal on võimalik täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal hinnata talle sellest tingimusest tulenevaid majanduslikke tagajärgi.
Kohtupraktikast tuleneb, et teatavatel tingimustel võib sarnasust hinnata üksnes mitmeosalise kaubamärgi domineeriva osa põhjal. Siiski käib see kohtupraktika ainult erandlike juhtude kohta ja üksnes siis, kui kaubamärgi kõik teised koostisosad on tähtsusetud, võib sarnasust hinnata ainult domineeriva osa põhjal.

Kahe kaubamärgi sarnasuse hindamine ei saa piirduda sellega, et arvesse võetakse ainult ühte mitmeosalise kaubamärgi koostisosa ja võrreldakse seda teise kaubamärgiga. Võrdlemisel tuleb hoopis uurida iga kõnealust kaubamärki tervikuna, mis ei välista seda, et asjaomase avalikkuse mällu mitmeosalisest kaubamärgist jäänud tervikmuljes võib mõnel juhul domineerida üks või mitu selle kaubamärgi koostisosa.

Põhjendamiskohustus, mis lasub Üldkohtul Euroopa Kohtu põhikirja artikli 36 alusel, mida kohaldatakse Üldkohtule vastavalt sama põhikirja artikli 53 esimesele lõigule, ja Üldkohtu kodukorra artikli 81 alusel, ei nõua, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest ning Üldkohtu esitatud põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et huvitatud isikutel on võimalik saada teada põhjused, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks.

(vt punkt 54)
Määruse nr 1998/78, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad suhkru ladustamiskulude hüvitamiseks (muudetud määrusega nr 1714/88), artikli 14 lõiget 3 koosmõjus määruse nr 2670/81, milles sätestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad kvooti ületava suhkrutoodangu kohta (muudetud määrusega nr 3892/88), artikli 2 lõike 2 teise lõiguga tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, kus tootja soovib ekspordi korral asendada C‑suhkru koguse teise tootja poolt toodetud kvoodikohasele suhkrukogusele vastava suhkrukogusega, tuleb arvesse võtta viimati nimetatud sättes ladustamiskulude hüvitamiseks kehtestatud tingimusi. Need tingimused hõlmavad muu hulgas nõuet, et asendussuhkru peab olema tootnud teine sama liikmesriigi territooriumil asuv tootja.

Vaatamata määruse nr 2670/81 artikli 2 lõike 2 teise lõigu algse saksakeelse versiooni võimalikult kahetimõistetavusele nähtub nimelt selle sätte muude ametlike keelte versioonidest sõnaselgelt, et liidu seadusandja kehtestas eksportimise korral C‑suhkru asendamisele tingimuse, et asendussuhkru peab olema tootnud teine sama liikmesriigi territooriumil asuv tootja. Lisaks tuleneb see tingimus selgelt määruse saksakeelse versiooni sõnastusest, mis oli põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal ratione temporis kohaldatav.

Mis puutub määruse nr 2670/81 artikli 2 lõike 2 teise lõigu kehtivuse hindamisse ELTL artiklite 34 ja 35 alusel, siis isegi kui eeldada, et tingimus, mille kohaselt peab asendussuhkru olema tootnud teine samas liikmesriigis asuv tootja, on piirang nimetatud sätete tähenduses, on see igal juhul põhjendatud, kuna see on määrusega nr 1785/81 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta, muudetud määrusega nr 1069/89, kehtestatud kvoodisüsteemi vältimatu tagajärg.

Nagu tuleneb määruse nr 1785/81 põhjendustest 3, 10 ja 14, on kvoodisüsteem üks suhkruturu ühise korralduse meetmetest, mille lõplik eesmärk on stabiliseerida liidu suhkruturg ja sellest tulenevalt tagada liidu tootjate tööhõive ja elatustaseme jaoks vajalike tagatiste säilitamine. Seda silmas pidades tagavad riiklikud kvoodid tootjatele ühenduse hinnad ja kaupade müügi.

Selleks nägi liidu seadusandja ette, et suhkru tootmine liidus jaotatakse liikmesriikide vahel. Liikmesriigid on seega kohustatud jaotama neile ette nähtud põhikogused igale nende territooriumil asuvale tootjale, et reguleerida suhkru tootmist.

Siiski võib C‑suhkru asendamine eksportimisel, mida teostavad erinevates liikmesriikides asuvad tootjad erinevate riiklike kvootide alusel, tootmiskvootide süsteemi tasakaalust välja viia, kuna sellistel asjaoludel võrdub see kvootide üleandmisega tootjalt, kes tarnis asenduse teinud tootjale asendussuhkru. See tähendab eeskätt, et neile kahele tootjale jaotatud kvoot ei kattu enam kvoodiga, mille neile esialgu eraldas asjaomane liikmesriik talle ette nähtud põhikoguste piires.

(vt punktid 35, 38–41 ja 43 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 9 lõiget 1, artiklit 73, artikli 78 esimese lõigu punkti a ja artikli 79 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas kõnesolevad maksusummad, mida tasub omavalitsustele maagaasi jaotusvõrgu kontsessiooni omav äriühing nende omavalitsuste üldkasutatava omandi kasutamise eest ja mida see äriühing kannab seejärel edasi teisele äriühingule, kes vastutab maagaasi turustamise eest, kes omakorda kannab selle edasi lõpptarbijale, tuleb arvata esimesena nimetatud äriühingu poolt teisena nimetatud äriühingule osutatavale teenusele kohaldatava käibemaksuga maksustatava väärtuse hulka.

Seega ei kanta maagaasi turustamise ees vastutavale äriühingule üle mitte need maksusummad kui sellised, vaid omavalitsuse üldkasutatava omandi kasutamise hind. Seetõttu on need maksusummad osa tasust, mille kontsessiooni omav äriühing saab maagaasi turustamise eest vastutavalt äriühingult oma teenuse eest ning tegemist on majandustegevusega direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 mõttes.

(vt punktid 33, 34, 38 ja resolutsioon)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, (muudetud nõukogu määrusega nr 1791/2006) artiklit 203 tuleb tõlgendada nii, et selle alusel ei teki tollivõlga ainuüksi seetõttu, et ühenduse välistransiidiprotseduurile allutatud kaup tuuakse pärast tulutut tarnimise katset tagasi vabasadamast lähtekohta, ilma et seda oleks esitatud sihttolliasutuses või vabasadama tolliasutuses, kui on tuvastatud, et see sama kaup veeti hiljem uuesti selle sihtkohta hilisema ühenduse välistransiidiprotseduuri raames, mis nõuetekohaselt lõpetati. Kui aga ei ole võimalik tuvastada, et varasema ja hilisema ühenduse välistransiidiprotseduuri raames veetud kaup oli sama, tekib selle artikli alusel tollivõlg.

Hüpoteesi korral, et on tuvastatud, et varasema ja hilisema transiidiprotseduuri raames veetud kaup oli sama, on see kaup nimelt tegelikult esitatud sihttolliasutuses selle teistkordse tarne raames. Kauba esitamata jätmine sihttolliasutuses kauba esmakordse tarne raames ja lähtekohast vabasadama tolliasutuses pärast selle tagasisaatmist, kauba allutamine hilisemale transiidiprotseduurile ja selle hilinenud esitamine sihttolliasutuses ei kujuta endast asjaolusid, mis oleksid iseenesest piisavad tollijärelevalve alt väljaviimise tuvastamiseks.

Transiidiprotseduuri raames teostatakse tollijärelevalvet iseenesest kaudselt. Tollijärelevalve ese on kaup, mis ei asu mitte konkreetses kohas, vaid mida veetakse ühest kohast teise, ilma et tolliasutusel oleks võimalik kontrollida selle täpset asukohta vedamise mis tahes hetkel. Sellist kaudset kontrolli ei takista see, kui asjaomane kaup üksnes jäetakse esitamata sihttolliasutuses või vabasadamas, kui kõiki muid transiidiprotseduuriga seotud tingimusi järgitakse. Nimelt veetakse sellises olukorras asjaomast kaupa vaatamata sellisele esitamata jätmisele alati loa saanud transiidiprotseduuri raames ning vastavate transiididokumentide saatel, nii et tolliasutustel on alati võimalus sellisele kaubale juurde pääseda ja seda kontrollida.

Seevastu hüpoteesi korral, et ei ole võimalik tuvastada, et varasema ja hilisema transiidiprotseduuri raames veetud kaup oli sama, on tolliseadustiku artikli 203 lõike 1 alusel tollivõla tekkimise tingimused täidetud. Nimelt ei ole selle hüpoteesi korral tuvastatud, et kaup esitati sihttolliasutuses, nagu nõuab tolliseadustiku artikli 96 lõike 1 punkt a. Sellises olukorras ei saa pädev tolliasutus aga kinnitada vastavalt tolliseadustiku artikli 92 lõikele 2, et transiidiprotseduur on nõuetekohaselt lõppenud.

(vt punktid 26–29 ja 32 ning resolutsiooni punkt 1)
Liikmesriigi õigusnormid, millega mängukohas olevate mänguautomaatide käitamiselt võetava kindlasummalise maksu määr üleminekuaega ette nägemata viiekordistatakse ning lisaks sellele kehtestatakse nimetatud tegevuselt võetav proportsionaalne maks, kujutavad endast ELTL artiklis 56 tagatud teenuste osutamise vabaduse piirangut, juhul kui need õigusnormid piiravad mängukohas mänguautomaatide käitamise teenuse osutamise vabadust, on sellele takistuseks või muudavad selle vähem atraktiivseks; viimase asjaolu paikapidavust peab kontrollima liikmesriigi kohus.

esiteks nendega tõepoolest soovitakse saavutada eesmärke, mis seonduvad tarbijate kaitsega hasartmängudega kaasneva mängusõltuvuse eest ja võitlusega nende mängudega seotud kuritegevuse ning pettuste vastu, kusjuures piirangut eelkõige neid eesmärke tegelikult teenivaks lugemist ei takista pelgalt asjaolu, et hasartmängude osas kehtestatud piirangul on maksulaekumise suurenemise tõttu positiivne kõrvalmõju asjaomase liikmesriigi eelarvele;

ELTL artikli 56 eesmärk on anda õigusi isikutele selliselt, et selle rikkumine liikmesriigi poolt muu hulgas seadusandliku tegevusega toob kaasa isiku õiguse nõuda liikmesriigilt hüvitist selle rikkumise tagajärjel tekkinud kahju eest tingimusel, et see rikkumine on piisavalt selge ning on olemas otsene põhjuslik seos selle rikkumise ja tekkinud kahju vahel, mille täidetust peab kontrollima liikmesriigi kohus.

(vt punkt 106 ja resolutsiooni punkt 5)
Direktiivi 2009/54 loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamise kohta artikli 8 lõikes 2 esitatud mõistet „ühest ja samast allikast pärit looduslik mineraalvesi” tuleb tõlgendada nii, et see tähistab looduslikku mineraalvett, mida võetakse ühest või mitmest looduslikust või puurkaevust ja mis on pärit ühest ja samast põhjaveekihist, tingimusel et kõigis neis looduslikes või puurkaevudes on vesi nimetatud direktiivi I lisas loetletud kriteeriumidele vastavalt ühesuguste omadustega, mis püsivad stabiilsed loomuliku kõikumise piires.

Direktiivi 2009/54 artikli 8 lõikes 2 esitatud mõistet „allikas” ei saa nimelt võrdsustada mõistetega „põhjaveekiht” ega „puurkaev”. Kuna looduslik mineraalvesi on määratletud ka selle koostise alusel, siis mängivad loodusliku mineraalvee omadused selle vee tuvastamisel otsustavat rolli.

Lisaks on loodusliku mineraalvee märgistusel kohustuslik näidata kasutatava allika asukoht ja nimi, kuna loodusliku mineraalvee allika nimi mängib tarbijate jaoks selle vee tuvastamisel määravat rolli ja loodusliku mineraalvee tuvastamine toimub peamiselt selle omaduste järgi, siis määratlevad allika ennekõike sealt pärineva loodusliku mineraalvee omadused.

Sellist tõlgendust toetab esiteks direktiivi 2009/54 üldine ülesehitus ja eelkõige selle artikli 4 lõike 1 punktid a ja c, artikkel 6, artikli 7 lõike 2 punkt a, artikli 12 punktid a ja b, ja teiseks on see ainus tõlgendus, mis võimaldab tagada direktiiviga 2009/54 seatud eesmärgid, mis on kaitsta tarbijate tervist, takistada tarbijate eksitamist ja tagada aus kaubavahetus.

(vt punktid 29–31, 34–39 ja 45 ning resolutsioon)
Vähendatud aktsiisimäära kohaldamisel ei ole direktiivi 92/83 alkoholi ja alkohoolsete jookide aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta artikli 4 lõikes 2 ette nähtud tingimus, et õlletehas ei tohi toota litsentsi alusel, täidetud juhul, kui asjaomane õlletehas toodab oma õlle vastavalt lepingule, mille alusel on tal õigus kasutada kolmanda isiku kaubamärki ja tootmisprotsessi.

Direktiivi 92/83 eesmärk vältida seda, et niisugust õlle suhtes vähendatud aktsiisimaksu kohaldatakse õlletehastele, mille suurus ja tootmisvõimsus võivad põhjustada moonutusi siseturul.

Järelikult eeldab direktiivi 92/83 artikli 4 lõige 2, et väikesed õlletehased, mille aastane õlletoodang on alla 200000 hl, oleks tõepoolest sõltumatud teistest õlletehastest nii õiguslikku ja majanduslikku struktuuri puudutavas osas kui ka tootmisstruktuuri puudutavas osas, kuivõrd nad kasutavad teistest õlletehastest füüsiliselt eraldiasetsevaid ruume ja nad ei tegutse litsentsi alusel.

See, kui tootmine ei toimu litsentsi alusel, on niisiis üks tingimustest tagamaks, et asjaomane väike õlletehas on tõepoolest kõigist teistest õlletehastest sõltumatu. Sellest järeldub, et mõistet „litsentsi alusel” tootmine tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab õlle tootmise mis tahes loa alusel, millest ilmneb, et see väike õlletehas ei ole täiesti sõltumatu kolmandast isikust, kes talle loa on andnud. Nii on see seoses loaga kasutada patenti, kaubamärki või tootmisprotsessi, mis kuulub kolmandale isikule.

(vt punktid 21–23 ja 25 ning resolutsioon)
Universaalteenuse direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) mida on muudetud direktiiviga 2009/136, tuleb tõlgendada nii, et vastavalt direktiivi artiklis 9 ja artikli 13 lõike 1 punktis b ette nähtud eritariifid ja rahastamismehhanism on kohaldatavad Interneti-ühenduse pakkumisele, mis eeldab Interneti-ühendust määratletud piirkonnas, kuid ei ole kohaldatavad mobiiltelefoniteenuste, sealhulgas mobiiltelefoniteenuste teel pakutava Interneti-ühenduse puhul. Kui mobiiltelefoniteenused ja Interneti‑ühendus on teatava riigi territooriumil tehtud üldsusele kättesaadavaks „kohustuslike lisateenustena” universaalteenuse direktiivi artikli 32 tähenduses, ei või siseriiklikus õiguses kehtestada nende teenuste rahastamiseks teatavaid ettevõtjaid hõlmavat mehhanismi.

Universaalteenuse direktiivi artikli 4 pealkiri ja sätted näevad sõnaselgelt ette, et liimesriigid on kohustatud pakkuma ühendust üldkasutatava sidevõrguga määratletud piirkonnas. See kohustus väljendub ka direktiivi põhjenduses 8, mis kinnitab, et universaalteenusega seotud põhinõue on pakkuda lõppkasutajatele nende taotluse korral määratletud piirkonnas vastuvõetava hinnaga ühendust üldkasutatava telefonivõrguga.

Tuleb aga nentida, et mõiste „määratletud piirkond” vastandub mõistele „mobiilne”.

Seetõttu on mobiiltelefoniteenused juba oma määratluse poolest direktiivi 2002/22, mida on muudetud direktiiviga 2009/136, II peatükis defineeritud universaalteenuste miinimumkogumist välistatud, kuna nende pakkumine ei eelda määratletud piirkonnas juurdepääsu üldkasutatavale sidevõrgule ja ühendust sellega. Ka mobiiltelefoniteenuste teel pakutav Interneti-ühendus ei kuulu selle miinimumkogumi alla. Küll aga kuulub Interneti-ühendus sellesse kogumisse, kui selle pakkumine eeldab Interneti-ühendust määratletud piirkonnas.

Kui mobiiltelefoniteenused, sh nende teel Interneti-ühendus on teatava riigi territooriumil tehtud üldsusele kättesaadavaks „kohustuslike lisateenustena” kõnealuse direktiivi artikli 32 tähenduses, ei või siseriiklikus õiguses kehtestada nende teenuste rahastamiseks teatavaid ettevõtjaid hõlmavat mehhanismi.

Nagu direktiivi põhjenduses 25 märgitud, ei või liikmesriigid turul tegutsevatele ettevõtjatele kehtestada rahastamisnõudeid seoses meetmetega, mis ei kuulu universaalteenuse osutamise kohustuste hulka. Individuaalselt on liikmesriikidel vabadus kehtestada erimeetmeid ja rahastada neid ühenduse õiguse kohaselt, kuid mitte turul tegutsevate ettevõtjate osamakseid kasutades.

(vt punktid 34–37, 42 ja 43 ning resolutsioon)