ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23. novembri 2007. aasta Haagi protokolli ülalpidamiskohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta, mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 30. novembri 2009. aasta otsusega 2009/941/EÜ, artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus maksmisele kuuluv elatis oli kindlaks määratud õigustatud isiku taotlusel ja vastavalt Haagi protokolli artikli 4 lõikele 3 kohtu asukohariigi õiguse alusel otsusega, mis on jõustunud, ei kohaldata seda õigust taotlusele, mille kohustatud isik on hiljem esitanud elatise vähendamise nõudes oma hariliku viibimiskoha pädevale asutusele õigustatud isiku vastu.

Kuna Haagi protokoll näeb ette, et õigustatud isiku hariliku viibimiskoha riigi õiguse asemel võib esmajärjekorras kohalduda kohtu asukohariigi õigus, on õigustatud isikul võimalus kohustatud isiku hariliku viibimiskoha pädeva asutuse poole pöördudes kaudselt valida kohaldatavaks õiguseks kohtu asukohariigi õiguse. Selle võimaluse eesmärk on kaitsta õigustatud isikut, keda peetakse võrreldes kohustatud isikuga nõrgemaks pooleks, ning anda talle de facto võimalus valida tema taotluse osas kohaldatav õigus. Kui sellise taotluse suhtes läbiviidud menetlus on lõpetatud jõustunud otsusega, ei nähtu Haagi protokolli artikli 4 lõikest 3, et õigustatud isiku valitud õigusel peaks olema mõju uuele menetlusele, mille algatamist ei ole taotlenud mitte õigustatud isik, vaid kohustatud isik. Lisaks on tegemist erandiga Haagi protokolli artiklis 3 toodud üldreeglist ja seda tuleb tõlgendada kitsalt ega tohi laiendada juhtudele, mida ei ole sõnaselgelt nimetatud.

Seda järeldust kinnitab ka Haagi protokolli kohta Andrea Bonomi koostatud kommenteeritud väljaanne (Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi 21. istungjärgul vastu võetud tekst). Nimelt on A. Bonomi märkinud kommenteeritud väljaande punktis 67, et erand põhimõttelisest seotusest õigustatud isiku hariliku viibimiskoha riigi õigusest võib olla põhjendatud, kui õigustatud isik ise otsustab taotleda menetluse algatamist talle elatist maksma kohustatud isiku harilikuks viibimiskohaks olevas riigis, aga see tundub olevat liigne, kui menetluse algatamist selles riigis taotleb kohustatud isik, näiteks elatise maksmise otsuse muutmise eesmärgil. Kui võrrelda artikli 4 lõiget 3 Haagi protokolli nende sätetega, mis võimaldavad poolte kokkuleppel valida ülalpidamiskohustuse suhtes kohaldatava õiguse, nimelt artiklitega 7 ja 8, siis ka see võrdlus kinnitab seda järeldust.

Järelikult tuleb nentida, et Haagi protokolli artikli 4 lõige 3 puudutab üksnes olukorda, kus õigustatud isik valib kaudselt kohtu asukohariigi õiguse menetluses, mille algatamist ta on taotlenud kohustatud isiku hariliku viibimiskoha riigi pädevas asutuses, ja see ei laiene hilisemale menetlusele, mis on algatatud alles pärast seda, kui esimeses menetluses tehtud otsus on jõustunud.

(vt punktid 31–36, 42 ja 46 ning resolutsiooni punkt 1)
Siinses juhtumis ilmneb asjaolust, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad tingimused on kehtestatud riigi seadusandja poolt, et lepingupooled ei ole nendes eraldi kokku leppinud.

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste lepingutingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 3 lõikes 1 esitatud mõistet „lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud“ tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse muu hulgas silmas lepingutingimust, mida on muudetud liikmesriigi kohustusliku õigusnormiga, mis on vastu võetud pärast tarbijaga laenulepingu sõlmimist, et asendada selles lepingus sisalduvat tühist tingimust.

Direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi kohaldamisala ei hõlma lepingutingimusi, mis põhinevad kohustuslikel riigisisestel sätetel, mis on vastu võetud pärast tarbijaga laenulepingu sõlmimist ja mille eesmärk on asendada nimetatud lepingu mingi tühiseks osutunud tingimus, kehtestades riigi keskpanga poolt määratud ametliku vahetuskursi. Selle kohta on Euroopa Kohus juba märkinud, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda direktiivi ei kohaldata neile müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingute tingimustele, mis on määratletud liikmesriigi õigusnormides (vt selle kohta 7. detsembri 2017. aasta kohtumäärus Woonhaven Antwerpen, C‑446/17, ei avaldata, EU:C:2017:954, punkt 31).

Siiski ei ole vahetuskursi riski puudutav lepingutingimus, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, sellest kohaldamisalast nimetatud sätte alusel välistatud. Nimelt, nagu meenutati käesoleva kohtuotsuse punktis 54, tuleb direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tõlgendada kitsalt. Niisiis asjaolu, et teatud lepingutingimused, mis põhinevad õigusnormidel, jäävad kõnealuse direktiivi kohaldamisalast välja, ei tähenda, et liikmesriigi kohus ei saaks selle direktiivi alusel hinnata samas lepingus sisalduvate muude tingimuste kehtivust, mis ei tulene õigusnormidest.

Nende lepingutingimuste osas, mis käsitlevad vahetuskursi riski ja mida kõnealused seadusemuudatused ei hõlmanud, ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et need lepingutingimused kuuluvad direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 alla ning nende ebaõiglast laadi ei hinnata, kuna liikmesriigi pädev kohus leiab pärast iga üksikjuhtumi hindamist, et müüja või teenuste osutaja on need koostanud selges ja arusaadavas keeles (20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt, C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 43).

Lisaks asjaolu, et vahetuskursi erinevust käsitlevad lepingutingimused on sel viisil välistatud direktiivi 93/13 kohaldamisalast artikli 1 lõike 2 alusel, ei takista seda, et nõuded, mis tulenevad nimetatud direktiivi artikli 6 lõikest 1 ja artikli 7 lõikest 1 ning Euroopa Kohtu praktikast, nagu on meenutatud eelkõige 31. mai 2018. aasta kohtuotsuse Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367) punktides 32–34, jäävad kehtima kõigile teistele valdkondadele, mida see direktiiv hõlmab, ja eelkõige menetlusnormidele, mis võimaldavad tagada direktiivist õigussubjektidele tulenevate õiguste järgimise.

(vt punktid 63, 66, 68–70, resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et kahju hüvitamise hagi suhtes, mille turustaja on ELTL artikli 102 alusel oma tarnija vastu esitanud, ei ole poolte vahel sõlmitud lepingus sisalduva kohtualluvusklausli kohaldamine välistatud ainult seetõttu, et selles klauslis ei ole sõnaselgelt viidatud vaidlustele konkurentsiõiguse rikkumisest tuleneva vastutuse üle.

(vt punkt 30 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/23/EL kontsessioonilepingute sõlmimise kohta) artikli 2 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune siseriiklik menetlusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis seab riigihankeid ja riigihankelepingute sõlmimist reguleerivate õigusnormide rikkumisele tugineva tsiviilõigusliku nõudeõiguse kasutamise tingimuseks, et eelnevalt on riigihangete vaidlustuskomisjon või kohus selle vaidlustuskomisjoni otsuse kohtuliku kontrolli käigus lõpliku otsusega tuvastanud õigusrikkumise.

Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et kui liikmesriik määrab kindlaks nende kohtuasjade menetlemise korra, mille eesmärk on tagada liigu õigusest tulenevate õiguste kaitse taotlejatele ja pakkujatele, keda hankijate otsused on kahjustanud, peab ta tagama, et ei direktiivi 89/665 tõhusus ega liidu õigusega isikutele antud õigused ei saa kahjustada (vt selle kohta 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punktid 43 ja 44). Euroopa Kohus on selles osas otsustanud, et direktiivi 89/665 artikli 2 lõikega 6 liikmesriikidele antud õigus ei ole piiramatu ja jääb seotuks tingimusega, et enne mis tahes kahju hüvitamise hagi esitamist oleks olemas võimalus esitada tõhus tühistamist nõudev õiguskaitsevahend (vt selle kohta 26. novembri 2015. aasta kohtuotsus MedEval, C‑166/14, EU:C:2015:77936, punktid 36‑44). Neil tuleb eelkõige tagada, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 esimeses ja teises lõigus sätestatud õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele peetakse täielikult kinni (vt selle kohta 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punkt 46).

(vt punktid 38, 39 ja 41 ning resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see paneb liidu kodaniku kodakondsusliikmesriigile kohustuse hõlbustada elamisloa andmist kolmanda riigi kodanikule, kes on selle liidu kodaniku registreerimata elukaaslane ning kellega tal on püsiv ja nõuetekohaselt tõendatud suhe, kui liidu kodanik pöördub pärast seda, kui ta on kasutanud vaba liikumise õigust teises liikmesriigis töötamiseks vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, ette nähtud tingimustele, koos oma elukaaslasega tagasi oma kodakondsusliikmesriiki, et seal elada.

Sellega seoses tasub täpsustada, et direktiivi artikli 3 lõike 2 esimese lõigu punktis b on konkreetselt viidatud partnerile, kellel on liidu kodanikuga püsiv ja nõuetekohaselt tõendatud suhe. Viimati nimetatud sättes on ette nähtud, et vastuvõttev liikmesriik peab kooskõlas oma õigusaktidega hõlbustama sellise partneri riiki sisenemist ja seal elamist.

Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et direktiivi 2004/38 artikli 3 lõige 2 ei kohusta liikmesriike tunnustama selles sättes viidatud kolmandate riikide kodanike riiki sisenemise ja seal elamise õigust, vaid nendele liikmesriikidele pannakse kohustus teataval määral soodustada selles sättes viidatud kolmandate riikide kodanike esitatud taotlusi võrreldes kolmandate riikide muude kodanike liikmesriiki sisenemise ja seal elamise taotlustega (vt selle kohta 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus Rahman jt, C‑83/11, EU:C:2012:519, punkt 21).

(vt punktid 30, 31 ja 35 ning resolutsiooni punkt 1)
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 märkis, näitab sõnastuse „hiljemalt kuue kuu jooksul alates taotluse esitamise kuupäevast“ kasutamine selgelt, et liikmesriigid peavad liidu kodaniku pereliikme elamisloa asjaomasele isikule välja andma nimetatud tähtaja jooksul. Direktiivi 2004/38 artikli 10 lõikes 1 esinev mõiste „väljaandmine“ tähendab, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 45 ja 46 sisuliselt märkis, et selles sättes ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul peavad liikmesriigi pädevad asutused taotluse läbi vaatama, otsuse vastu võtma ja juhul, kui taotleja vastab direktiivi 2004/38 alusel elamisõiguse saamise tingimustele, taotlejale selle elamisloa ka andma.

Direktiivi 2004/38 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja millega on liikmesriigi pädevatele asutustele pandud kohustus väljastada direktiivi 2004/38 artikli 10 lõikes 1 sätestatud kuuekuulise tähtaja möödumise korral liidu kodaniku pereliikme elamisluba asjaomasele isikule automaatselt, tegemata eelnevalt kindlaks, et see isik liidu õiguse kohaselt tõepoolest vastab vastuvõtvas liikmesriigis elamise tingimustele.

Sellega seoses tuleb märkida, et direktiiv 2004/38 ei sisalda ühtegi sätet, mis reguleeriks direktiivi 2004/38 artikli 10 lõikes 1 sätestatud tähtaja möödalaskmisest tulenevaid tagajärgi, kuna see küsimus kuulub üldjuhul liikmesriikide menetlusautonoomiasse, tingimusel et järgitakse tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtet (vt selle kohta 17. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, punkt 24). Kuigi liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigid kehtestavad kaudse heakskiidu või loa andmise süsteeme, ei tohi need süsteemid samas kahjustada liidu õiguse soovitavat toimet.

Neil asjaoludel tuleb märkida, et kuigi miski ei välista, et liikmesriigi õigusnormides võib olla ette nähtud, et pädeva asutuse vaikimine kuue kuu vältel alates taotluse esitamisest on võrdväärne keeldumisotsusega, on seevastu juba direktiivi 2004/38 sõnastusega vastuolus see, kui vaikimine on võrdväärne rahuldamisotsusega.

(vt punktid 45, 46, 51 ja 56 ning resolutsiooni punkt 2)
2.

Juhul, kui punktis 1 tuvastatud rikkumine käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval kestab, tasub Hispaania Kuningriik Euroopa Komisjonile karistusmakse summas 10950000 eurot iga semestri kohta, mil viibib vajalike meetmete rakendamine, et täita 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsust komisjon vs. Hispaania (C‑343/10, ei avaldata, EU:C:2011:260), alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Hispaania (C‑343/10, ei avaldata, EU:C:2011:260) täieliku täitmiseni, ja mille tegelik summa tuleb arvutada iga kuuekuulise perioodi lõpul, vähendades iga vastava perioodi kogusummat protsendi võrra, mis on proportsionaalne nende linnastute elanike arvuga, mille asulareovee kogumise ja puhastamise süsteemid on viidud kooskõlla 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Hispaania (C‑343/10, ei avaldata, EU:C:2011:260), asjaomase perioodi lõpul, võrreldes nende linnastute elanike arvuga, kus käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval selliseid süsteeme ei ole.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/47/EÜ finantstagatiskokkulepete kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiiviga 2009/44/EÜ, artikli 4 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriiki võtma vastu õigusnormid, mis lubavad pandiõigusel põhineva finantstagatiskokkuleppe esemeks oleva tagatise saajal rahuldada oma nõude, mis on tekkinud tagatavate rahaliste kohustuste täitmata jätmisest, selle tagatise arvelt, kui tagatise realiseerimise tingiv juhtum ilmnes pärast tema suhtes maksejõuetusmenetluse algatamist.

Kui aga nimetatud direktiivi artikli 4 lõiget 5 tõlgendada nii, et pandiõigusel põhinev finantstagatis muutub mittetoimivaks tagatisesaaja suhtes maksejõuetusmenetluse algatamise tõttu, takistades viimasel oma nõuet tegelikult tagatise arvel rahuldamast, kohustades tagatiseandjat tegelikult talle tasuma teist korda selle tagatise summa, oleks see vastuolus nii viidatud artikli sõnastuse kui ka direktiivi 2002/47 eesmärgiga. Nimelt vähendaks niisugune tõlgendus oluliselt selle kokkuleppe soovitud mõju ja võiks tekitada rahalisi raskusi tagatiseandjale, mis on aga vastuolus eesmärgiga piirata kõrvalmõju kokkuleppe ühe poole maksejõuetuse korral.

Olgu lisatud, nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 59 ja 60, et kuna direktiivi 2002/47 artikli 4 lõige 5 ei määra kindlaks viisi, kuidas tuleb tagada finantstagatise kasulik mõju, sõltumata maksejõuetusmenetluse algatamisest, tuleb liikmesriikidel kehtestada sobivad meetmed, mis võimaldavad selle kasuliku mõju tagada ja mille hulgas võib olla ka see, et finantstagatis ei kuulu tagatisesaaja pankrotivara hulka.

(vt punktid 28–30 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus investor esitab hagi panga vastu, kes on emiteerinud sertifikaadi, millesse ta investeeris, selle sertifikaadi prospektiga seotud deliktilise vastutuse alusel, allub see kohtuasi – kahju tekkimise koha järgi selle sätte tähenduses – selle investori elukoha kohtutele, kui väidetav kahju on rahaline kahju, mis realiseerub vahetult investori pangakontol nende kohtute tööpiirkonnas asuvas pangas ning muud konkreetsed asjaolud toetavad samuti kohtualluvuse määramist nimetatud kohtutele.

(vt punkt 36 ja resolutsioon)
–

ELTL artikliga 34 ei ole vastuolus selline riigisisene regulatsioon nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt võib müüginimetust „ibérico de cebo“ kasutada ainult nende toodete puhul, mis vastavad selle riigisisese regulatsiooni nõuetele, kuna kõnealune regulatsioon lubab importida ja turustada muu kui kõnealuse regulatsiooni kehtestanud liikmesriigi päritolu tooteid nimetustega, mida need kannavad päritoluliikmesriigi regulatsiooni kohaselt, isegi kui tegemist on põhikohtuasjas kõne all olevas riigisiseses regulatsioonis ettenähtutega samalaadsete, sarnaste või identsete nimetustega.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 8 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse, aga mitte teisi norme välistavalt, olukorras, kus kohtule, kelle alluvusse kuulub vaidluse lahendamine hageja isikuõiguste väidetava rikkumise üle, mida põhjendatakse asjaoluga, et ilma tema nõusolekuta on temast tehtud fotosid ja videosalvestisi, on kostja esitanud vastuhagi kahju hüvitamiseks tulenevalt hageja lepinguvälisest vastutusest, mida väidetavalt põhjustab eelkõige põhihagi esemeks olev intellektuaalse loomingu levitamise piirang, kui selle vastuhagi läbivaatamine nõuab, et see kohus hindaks nende asjaolude paikapidavust, millele hageja on enda nõuetes tuginenud.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑90/17

Turbogás – Produtora Energética SA

versus

Autoridade Tributária e Aduaneira

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2003/96/EÜ – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Artikli 21 lõike 5 kolmas lõik – Üksus, mis toodab elektrienergiat oma tarbeks – Elektrienergia väiketootjad – Artikli 14 lõike 1 punkt a – Elektrienergia tootmiseks kasutatavad energiatooted – Maksust vabastamise kohustus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 27. juuni 2018. aasta otsus

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Direktiiv 2003/96 – Elektrienergia tootmiseks ja tootmise suutlikkuse säilitamiseks kasutatud energiatoodete maksuvabastus – Maksust vabastamise kohustus – Ulatus – Energiatooted, mis pärinevad üksuselt, mis toodab elektrienergiat oma tarbeks – Hõlmamine – Kohustus tõendada kasutamist

(Nõukogu direktiiv 2003/96, artikli 14 lõike 1 punkt a ning artikli 21 lõike 5 kolmas lõik)

Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 21 lõike 5 kolmandat lõiku ja artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellist üksust, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mis toodab elektrienergiat oma tarbeks, sõltumata üksuse suurusest ja põhitegevusalaks olevast majandustegevusest, tuleb lugeda nendest sätetest esimese tähenduses „turustajaks“, kelle poolt elektrienergia tootmiseks tarbitav elektrienergia kuulub siiski artikli 14 lõike 1 punktis a ette nähtud kohustusliku maksust vabastamise alla.

Sellegipoolest tuleb täpsustada, et direktiivis 2003/96 ei reguleerita küsimust, kuidas tuleb tõendada energiatoodete kasutamist eesmärkidel, mis annavad õiguse saada maksuvabastus. Vastupidi tehakse kõnealuse direktiiviga, nagu selgub selle artikli 14 lõikest 1, liikmesriikidele ülesandeks kindlaks määrata selles sättes ette nähtud maksuvabastuste tingimused, selleks et tagada nende maksuvabastuste nõuetekohane ja selge kohaldamine ning ära hoida maksudest kõrvalehoidmist, maksustamise vältimist ja muid kuritarvitusi. Samas peavad liikmesriigid, kui nad kasutavad oma õigust kehtestada kõnealuse direktiivi artikli 14 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuste saamise tingimused, siiski järgima õiguse üldpõhimõtteid, mis on osa liidu õiguskorrast ja mille hulka kuulub eelkõige proportsionaalsuse põhimõte (2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, punktid 57 ja 59). Kuigi selles osas võivad liikmesriigid vorminõuete rikkumise eest ette näha rahalise karistuse (vt selle kohta 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus ROZ-ŚWIT, C‑418/14, EU:C:2016:400, punkt 40), ei saa niisugune rikkumine kahtluse alla seada direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punktis a ette nähtud õigust saada kohustuslik maksuvabastus, kui selle kohaldamise sisulised tingimused on täidetud (vt selle kohta 13. juuli 2017. aasta kohtuotsus Vakarų Baltijos laivų statykla, C‑151/16, EU:C:2017:537, punkt 51).

(vt punktid 43–45 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑574/17 P

Euroopa Komisjon

versus

Combaro SA

Apellatsioonkaebus – Tolliliit – Määrus (EMÜ) nr 2913/92 – Artikkel 239 – Imporditollimaksu vähendamine – Läti linase riide import aastatel 1999–2002 – Eriolukord – Järelevalve- ja kontrollikohustus – Väidetav korruptsioon tollis – Võltsitud liikumissertifikaat – Vastastikune usaldus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Euroopa Liidu omavahendid – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Eriolukorra esinemine – Ekspordiliikmesriigi asutuse läbiviidud kontrolli tulemuste halduskoostöö raames komisjonile edastamine – Sellise edastamise mittesiduv olemus – Komisjoni otsus, mis põhineb sekspordiriigi asutuse poolt tehtud sertifikaatide EUR.1 järelkontrollil – EMÜ-Läti assotsiatsioonilepingu õige kohaldamise puudulik kontrollimine komisjoni poolt – Puudumine

(EMÜ-Läti assotsiatsioonilepingu protokoll nr 3, artiklid 17 ja 32; nõukogu määrus nr 2913/92, artikkel 239)

Liidu ja kolmanda riigi vahel sõlmitud lepingule lisatud päritolureeglite protokollis ette nähtud halduskoostöö süsteem põhineb importivate liikmesriikide ametiasutuste ja ekspordiriigi ametiasutuste vastastikusel usaldusel. Järelikult on ‐ mis täpsemalt puutub ekspordiriigi väljastatud sertifikaatide EUR.1 järelkontrolli ‐ selle riigi ametiasutuste õiguspärased järeldused ja hinnangud importiva liikmesriigi asutustele põhimõtteliselt siduvad. Neid põhimõtteid tuleb ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Läti Vabariigi vahel sõlmitud assotsiatsioonilepingu kohaldamisel täielikult arvesse võtta ja need saab mutatis mutandis üle kanda komisjoni ja ekspordiriigi toll vahelistele suhetele olukorras, kus see institutsioon otsustab kauba liikumissertifikaatide ehtsuse üle, et hinnata, kas tegemist on eriolukorraga määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse tolliseadustik, artikli 239 tähenduses.

Ekspordiriigi tolli suhtes nii üles näidatud usaldus ei tähenda, et komisjonil ei saaks ühelgi juhul olla vajadust korraldada uurimine, et hinnata selliste sertifikaatide ehtsust. Nii on Euroopa Kohus leidnud, et komisjon võib olla kohustatud võtma konkreetseid meetmeid kaupade liikumissertifikaatide ehtsuse kontrollimiseks ning tegevusetus selles osas võib kujutada endast eriolukorda. Ent selle lahendi aluseks olid väga erilised asjaolud, nimelt see, et ekspordiriigi toll oli sõnastanud neid sertifikaate puudutava hinnangu ebamääraselt ja vastuoluliselt. Seevastu ei saa sellist usaldust kahtluse alla seada vaidlustatud sertifikaatide ühele detailile nagu neil olev pitsatijäljend antud hinnanguga. Lisaks ei muuda asjaolu, et ekspordiriigi tolli järeldused on vaid lühidad väited ega ole tõendatud, et hilisema kinnituse aluseks on uus kontroll, selle asutuse seisukohta väärtusetuks, kuna asjaomane assotsiatsioonileping ei näe sellega seoses ette mingit konkreetset vorminõuet ning järelkontrolli tulemused on liidu tolliasutustele siduvad ka siis, kui need edastatakse ilma põhjendusteta või uurimist lõpetavale Euroopa Pettustevastane Ameti protokollile antud allkirja kujul.

(vt punktid 50–53, 57–59, 72 ja 76)