3

2012. aasta taastuvenergiaseadusega kehtestatud mehhanismi põhitunnuseid on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 4–12 kirjeldatud järgmiselt: „4 Esiteks tuleb kõikide pingetasemete võrguettevõtjatel (edaspidi „kõikide pingetasemete võrguettevõtjad“), kelle ülesandeks on elektriga üldine varustamine, esiteks ühendada oma võrku nende tegevuspiirkonnas taastuvenergiat tootvad seadmed (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 5–7), teiseks lubada kõnealune elektrienergia oma võrku, tarnida ja jaotada seda eelisjärjekorras (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 8–12) ning kolmandaks maksta nende seadmete käitajatele tasu, mida arvutatakse seaduses kindlaksmääratud tariifide alusel, lähtuvalt kõnealuse elektrienergia laadist ning asjaomase seadme nimivõimsusest või paigaldatud võimsusest (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 16–33). Alternatiivselt on taastuvenergiat tootvate seadmete käitajatel õigus esiteks turustada kogu kõnealust elektrienergiat või osa sellest kolmandatele isikutele ning teiseks nõuda, et kõikide pingetasemete võrguettevõtjad, kelle puhul vastava otseturustamise puudumisel seadmed võrku ühendati, maksaksid neile turupreemiat, mis arvutatakse lähtuvalt tasust, mis tuli maksta võrku ühendamisel (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 33a–33i). Praktikas puudub vaidlus selle üle, et vastavad kohustused lasuvad peamiselt madal- või keskpingega jaotusvõrgu kohalikul ettevõtjal (edaspidi „jaotusvõrguettevõtja“). 5 Teiseks peab jaotusvõrguettevõtja taastuvenergia edastama piirkondadevahelise varustamise kõrge- ja ülikõrgepingevõrgu ettevõtjale, kes asub ahelas eespool (edaspidi „põhivõrguettevõtja“) (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 34). Tasuks selle kohustuse eest peab põhivõrguettevõtja maksma jaotusvõrguettevõtjale samaväärse summa tasude ja turupreemiaga, mille viimane maksab seadmete käitajale (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 35). 6 Kolmandaks nähakse 2012. aasta taastuvenergiaseadusega ette niinimetatud „liitvabariigi tasandil hüvitamise“ mehhanism taastuvenergia nende mahtude jaoks, mille iga põhivõrguettevõtja esiteks lubab oma võrku, ja teiseks jaotusvõrguettevõtjatele vastutasuks makstud summade jaoks (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 36). Praktikas võib iga põhivõrguettevõtja, kes lubab ja maksab suurema taastuvenergia mahu eest kui see, mille elektritarnijad tarnivad tema piirkonnas asuvatele lõppklientidele, tugineda teiste põhivõrguettevõtjate suhtes õigusele saada sellele vahele vastavas suuruses hüvitist. Alates aastatest 2009–2010 ei toimu hüvitamine enam reaalsel kujul (taastuvenergia voog), vaid rahalises vormis (sellega seotud kulude hüvitamine). Kolm nendest neljast põhivõrguettevõtjast, keda see hüvitamine puudutab, on eraõiguslikud ettevõtjad (Amprion GmbH, TenneT TSO GmbH ja 50Hertz Transmission GmbH), samas kui neljas on riigi osalusega ettevõtja (Transnet BW GmbH). 7 Neljandaks tuleb põhivõrguettevõtjal oma võrku lubatud taastuvenergia turustada elektribörsi hetketurul (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 37 lõige 1). Kui sel viisil saadud hind ei võimalda põhivõrguettevõtjal katta rahalist kohustust, mis lasub tal tulenevalt seaduslikust kohustusest tasuda selle elektrienergia eest seaduses ette nähtud tariifide alusel, on tal õigus määrusandliku võimu sätestatud tingimustel nõuda, et lõppkliente varustavad tarnijad tasuksid neile hinnavahe vastavalt müüdud mahtudele. Kõnealust mehhanismi nimetatakse „taastuvenergia lisatasuks“ (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 37 lõige 2). Taastuvenergia lisatasu summa võib siiski teatud juhtudel vähendada 2 eurosenti kilovatt-tunnilt (KWh) (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 39). Vastavaks vähendamiseks, mis 2012. aasta taastuvenergiaseaduses kvalifitseeritakse „taastuvenergia lisatasu vähendamiseks“, kuid mida tuntakse ka nime „taastuvenergia privileeg“ all, peab elektritarnija nimelt esiteks tõendama, et vähemalt 50% elektrienergiast, mis ta oma klientidele tarnib, on taastuvenergia, et teiseks on vähemalt 20% sellest saadud tuule- või päikeseenergiast, ning et lõpuks turustab ta seda energiat otse oma klientidele. 8 […] 9 Viiendaks puudub vaidlus selles, et kuigi 2012. aasta taastuvenergiaseadusega ei panda elektritarnijale kohustust taastuvenergia lisatasu edasi kanda lõppklientidele, ei ole see seadusega ka keelatud. Samuti on selge, et tarnija, kes ise on kohustatud põhivõrguettevõtjale seda lisatasu maksma, kannab praktikas selle koormuse edasi oma klientidele, nagu seda kinnitas ka Saksamaa Liitvabariik kohtuistungil. Kord, mille alusel tuleb kõnealune lisatasu välja tuua klientidele esitataval arvel, on ette nähtud 2012. aasta taastuvenergiaseaduses (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 53), nagu ka tingimused, mille kohaselt tuleb kliente teavitada sellest, millise osakaaluga on taastuvenergiaseaduse alusel subsideeritud taastuvenergia, mida neile tarnitakse (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 54). 10 Lisaks on 2012. aasta taastuvenergiaseaduses samuti ette nähtud hüvitamise erikord, mille alusel Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (liitvabariigi majandus- ja ekspordikontrolli büroo, edaspidi „BAFA“) kehtestab igal aastal ülemmäära taastuvenergia lisatasule, mida elektritarnija võib koguda kahelt kindlaksmääratud klientide kategoorialt, nimelt esiteks „suure elektritarbimisega tootmisettevõtjad“ ja teiseks „raudtee-ettevõtjad“, taotluse alusel, mille viimased peavad esitama enne eelmise aasta 30. juunit eesmärgiga vähendada oma elektrikulu ja seeläbi säilitada konkurentsivõime (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 40). 11 2012. aasta taastuvenergiaseaduses nähakse ette tingimused, mille alusel on õigus seda korda kohaldada; menetlus, mida rahastamiskõlblikud ettevõtjad peavad järgima; ülemmäära kindlaksmääramise tingimused juhtumipõhiselt ning selle kohta BAFA tehtud otsuse tagajärjed (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 41–44). 2012. aasta taastuvenergiaseaduses on eelkõige sätestatud, et tootmisettevõtja puhul, kelle elektri tarbimise kulu on vähemalt 14% tema kogulisandväärtusest ja kelle tarbimine on vähemalt 1 gigavatt-tund (GWh), kehtestatakse nimetatud ülemmääraks 10% taastuvenergia lisatasust tarbimise puhul vahemikus 1 GWh kuni 10 GWh, 1% sellest lisatasust tarbimise puhul vahemikus 10 GWh kuni 100 GWh ning seda ületavalt tarbimiselt 0,05 eurosenti KWh‑lt. 2012. aasta taastuvenergiaseaduses on samuti ette nähtud, et tootmisettevõtja puhul, kelle elektri tarbimise kulu on vähemalt 20% tema kogulisandväärtusest ja kelle tarbimine on vähemalt 100 GWh, kehtestatakse taastuvenergia lisatasu ülemmääraks 0,05 eurosenti alates esimeselt KWh‑lt. Lisaks on 2012. aasta taastuvenergiaseaduses täpsustatud, et elektritarnija peab ettevõtjat, kes on saanud teatise taastuvenergia lisatasu ülemmäära kohta, teavitama esiteks neile tarnitava taastuvenergia osast, millele antakse abi taastuvenergiaseaduse alusel, teiseks kohaliku energiakasutuse struktuurist ning kolmandaks taastuvenergiaseaduse alusel soodustatud ettevõtjaid neile pakutavast energiakasutuse struktuurist (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 54). 12 Kuuendaks kehtestatakse 2012. aasta taastuvenergiaseadusega seadmete käitajatele, kõikide pingetasemete võrguettevõtjatele ja elektritarnijatele iseäranis põhivõrguettevõtjate ja Bundesnetzagenturi (liitvabariigi võrguagentuur, edaspidi „BNetzA“) ees teatud hulk teavitamis- ja avaldamiskohustusi, millele lisandub hulk läbipaistvusega seotud kohustusi, mis konkreetselt lasuvad põhivõrguettevõtjatel (2012. aasta taastuvenergiaseaduse §‑d 45–51). Kõnealuse seadusega reguleeritakse ka jälgimis- ja kontrollipädevust, mis BNetzA‑l on jaotusvõrguettevõtjate ja põhivõrguettevõtjate suhtes (2012. aasta taastuvenergiaseaduse § 61).“