Seoses sellega ei oma siinkohal – ka siis, kui pidada seda tõendatuks – tähtsust asjaolu, et EL artikli 34 lõike 2 punkt c oleks olnud sellise meetme nagu otsus 2014/269 ainuvõimalik õiguslik alus, sest nõukogu sõnaselge valik mainida vaidlustatud otsuses mitte eelnimetatud sätet, vaid otsuse 2009/371 artikli 26 lõike 1 punkti a ning otsuse 2009/934 artikleid 5 ja 6 näitab selgelt, et otsus 2014/269 põhineb viimati nimetatud sätetel kui sellistel. Neil asjaoludel ei võta EL artikli 34 kehtetuks tunnistamine Lissaboni lepinguga otsuselt 2014/269 õiguslikku alust.

Kuna liidu institutsioonide tahte formuleerumist puudutavad eeskirjad kehtestatakse aluslepingutega, mitte liikmesriikide või institutsioonide endi poolt, siis saavad üksnes aluslepingud anda erijuhtudel institutsioonile pädevuse muuta nendes ette nähtud otsustamismenetlust. Kui tunnustada institutsiooni võimalust kehtestada õigusakte või rakendusmeetmeid vastu võtta võimaldavaid tuletatud õiguslikke aluseid – kas akti vastuvõtmisel kohaldatava menetluse rangemaks muutmise või lihtsustamise suunas –, tähendaks see talle suurema seadusandliku pädevuse andmist kui see, mis on aluslepingutega ette nähtud.

Põhinormide kehtestamine sellises valdkonnas nagu politseikoostöö on üksnes liidu seadusandja pädevuses ning need normid peavad olema sätestatud alusaktides. Sellest järeldub, et alusakti olulisi elemente kehtestavate sätete – mille vastuvõtmiseks on vaja teha liidu seadusandja vastutusalasse kuuluvaid poliitilisi valikuid – kehtestamist ei saa delegeerida ega panna neid sätteid rakendusaktidesse. Valdkonnas olulisteks kvalifitseeritavate sätete kindlakstegemine peab põhinema objektiivsetel teguritel, mida saab kohtulikult kontrollida ning see nõuab asjaomase valdkonna omaduste ja eripäraga arvestamist.

Mis puutub nende kolmandate riikide ja organisatsioonide loetelu, kellega Euroopa Politseiamet (Europol) sõlmib kokkulepped, ja mis on lisatud selle loetelu kehtestavale otsusele 2009/935, siis ei kujuta loetelu muutmine endast Europoli otsusega reguleeritud valdkonna olulist elementi ning seega on liidu seadusandjal lubatud ette näha, et muutmist võib läbi viia rakendusakti abil. Suhete loomine Europoli ja kolmandate riikide vahel kujutab endast Europoli tegevusi täiendavat tegevust, sest koostöösidemeid nende riikidega saab otsuse 2009/371 artikli 23 lõike 1 kohaselt luua ja säilitada üksnes siis, kui see on vajalik Europoli ülesannete täitmiseks. Peale selle on liidu seadusandja kehtestanud nende suhete loomise ja säilitamise põhimõtte, määratlenud eesmärgi, mida need suhted peavad taotlema, ja täpsustanud raamistiku, milles need suhted peavad aset leidma. Seega, isegi kui loetelu muutmist käsitlev otsus viitab teatavatele tehnilistele ja poliitilistele kompromissidele, ei saa seda otsust käsitada sellisena, et selle vastuvõtmiseks on vaja teha liidu seadusandja vastutusalasse kuuluvaid poliitilisi valikuid.

Tuleb küll tõdeda, et isikuandmete edastamine, mida võivad otsuse 2009/371 artikli 23 kohaselt sõlmitud kokkulepped lubada, võib kujutada endast asjaomaste isikute põhiõiguste riivet, ja teiselt poolt võivad mõned neist riivetest olla nii olulised, et muudavad vajalikuks liidu seadusandja sekkumise. Siiski on ilmne, et teatavatele kolmandatele riikidele isikuandmete edastamise põhimõte ise ja raamistik, milles see edastamine peab toimuma, on kehtestatud seadusandja enda poolt, sest otsuse 2009/371 artikli 23 lõike 6 punkt b ja otsuse 2009/934, millega võetakse vastu rakenduseeskirjad, millega reguleeritakse Europoli suhteid partneritega, artikli 5 lõige 4 näevad muu hulgas ette hindamise, kas asjaomane kolmas riik tagab piisaval tasemel andmekaitse. Igal juhul ei võimalda kolmanda riigi loetellu kandmine iseenesest talle mingeid isikuandmeid edastada, sest selline edastamine on võimalik alles pärast konkreetselt nende andmete edastamist lubava kokkuleppe sõlmimist Europoli ja selle riigi vahel.

(vt punktid 46, 47, 49–51, 53–55 ja 57)