KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 16. mail 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑242/17

Legatoria Editoriale Giovanni Olivotto (LEGO) SpA

versus

Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,

Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

Ministero dello Sviluppo Economico

Ministero delle Politiche Agricole e Forestali,

menetlusse astus:

ED & FMan Liquid Products Italia Srl,

Unigrà Srl,

Movendi Srl

Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsusetaotlus

Eelotsuse küsimus – Keskkond – Taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamine – Vedelate biokütuste säästlikkuse tagamine – Massibilansi meetod – Liikmesriikide riiklikud säästlikkuse sertifitseerimiskavad – Vabatahtlikud säästlikkuse sertifitseerimiskavad, mille Euroopa Komisjon on heaks kiitnud – Ettevõtjad, kes on kohustatud säästlikkussertifikaate esitama

1. Kohtuotsuses E.ON Biofor Sverige ( 2 ) võttis Euroopa Kohus seisukoha mõju kohta, mis on teatud meetmetel, mille Rootsi kehtestas selleks, et kontrollida biomassist pärineva biogaasi säästlikkust ühendusesiseses kaubanduses (kui gaas liikus gaasijuhtmete kaudu läbi mitme liikmesriigi).

2. Eelotsusetaotlus ei puuduta biogaasi, vaid säästlikke vedelaid biokütuseid (eelkõige Indoneesiast pärit ja liidus vabas ringluses turustatavat palmiõli). Kui biogaasi saadakse biomassist, et kasutada seda transpordis, siis vedelaid biokütuseid saadakse samuti biomassist, kuid need on ette nähtud muuks energiakasutuseks kui transpordiks, sealhulgas elektrienergia tootmiseks ning soojus- ja jahutusenergia tootmiseks.

3. Kohtumenetluses tuleb analüüsida suhet kahe vedelate biokütuste säästlikkuse sertifitseerimiskava vahel: ühelt poolt riiklikud kavad ja teiselt poolt vabatahtlikud kavad, mille komisjon on heaks kiitnud. Eelkõige peaks Euroopa Kohus tõlgendama direktiivi 2009/28/EÜ ( 3 ) artikli 18 lõike 7 kohaldamisala koostoimes komisjoni rakendusotsusega 2011/438/EL. ( 4 )

4. Selle eelduse alusel tuleb otsuses selgitada, kas mõnede (riiklike ja vabatahtlike) kavade kohaldamine vedelate biokütuste säästlikkuse sertifitseerimiseks on alternatiivne ja välistav või üksnes täiendav.

5. Vastus annab võimaluse hajutada eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused võimaluse suhtes, et liikmesriik nõuab vabatahtliku kavaga liitunud ettevõtjatelt lisanõuete täitmist.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Direktiiv 2009/28

6. Põhjenduse 76 kohaselt: „Säästlikkuse kriteeriumid on tõhusad üksnes siis, kui tänu neile muutub turuosaliste käitumine. Need muutused leiavad aset ainult juhul, kui kriteeriumidele vastavaid biokütuseid ja vedelaid biokütuseid müüakse kõrgema hinnaga kui kriteeriumidele mittevastavaid kütuseid. Kriteeriumidele vastavuse kontrollimisel kasutatava massibilansi meetodi kohaselt on olemas konkreetne seos säästlikkuse kriteeriumidele vastavate biokütuste ja vedelate biokütuste tootmise ning biokütuste ja vedelate biokütuste tarbimise vahel ühenduses, mis tagab asjakohase pakkumise ja nõudluse tasakaalu ning kõrgema hinna, kui see on süsteemides, kus selline seos puudub. Selleks et säästlikkuse kriteeriumidele vastavaid biokütuseid ja vedelaid biokütuseid saaks müüa kõrgema hinnaga, tuleks kriteeriumidele vastavuse kontrollimiseks kasutada massibilansi meetodit. See peaks säilitama süsteemi terviklikkuse ja vältima samal ajal tarbetut koormust tööstusele. Tuleks läbi vaadata ka muud kontrollimeetodid.“

7. Artikli 2 punktid h ja i sisaldavad neid mõisteid: „h) „vedelad biokütused“ – energia, sealhulgas elektri-, soojus- ja jahutusenergia (välja arvatud transpordi jaoks kasutatava energia) saamiseks kasutatav vedelkütus, mis on toodetud biomassist; i) „biokütused“ – transpordis kasutatav vedel- ja gaaskütus, mis on toodetud biomassist;“

8. Põhjendus 65 on sõnastatud järgmiselt:“ „Biokütuse tootmine peaks olema säästev. Seepärast tuleks nõuda, et biokütused, mida kasutatakse käesolevas direktiivis sätestatud eesmärkide saavutamiseks, ja biokütused, mis saavad kasu riiklikest toetuskavadest, vastaksid säästlikkuse kriteeriumidele.“

9. Artiklis 17 on säästlikkuse kriteeriume täpsustatud: „1. Sõltumata sellest, kas tooraine on viljeletud ühenduse territooriumil või väljaspool seda, võetakse biokütustest ja vedelatest biokütustest toodetud energiat arvesse punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel üksnes siis, kui need vastavad lõigetes 2–6 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele: a) käesolevas direktiivis sätestatud riiklike eesmärkide kohta sätestatud nõuete järgimise hindamine; b) taastuvenergiaga seotud kohustuste täitmise hindamine; c) biokütuste ja vedelate biokütuste tarbimise eest rahalise toetuse saamise tingimustele vastamine. […] 2. Lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel arvesse võetud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähenemine tänu biokütuste ja vedelate biokütuste kasutamisele on vähemalt 35 %. […] 3. Lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel arvesse võetud biokütuseid ja vedelaid biokütuseid ei valmistata toorainest, mis on saadud suure bioloogilise mitmekesisusega maa-alalt […]. […] 4. Lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel arvesse võetud biokütuseid ja vedelaid biokütuseid ei valmistata toorainest, mis on saadud suure süsinikuvaruga maa-alalt […]. […] 5. Lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel arvesse võetud biokütuseid ja vedelaid biokütuseid ei valmistata toorainest, mis on saadud maa-alalt, mis oli 2008. aasta jaanuaris turbaraba […]. 6. Ühenduses kasvatatud põllumajanduslik tooraine, mida kasutatakse lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel arvesse võetud biokütuste ja vedelate biokütuste tootmiseks, saadakse vastavalt nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 73/2009 […] II lisa punktis A pealkirja all „Keskkond“ ja punktis 9 loetletud nõuetele ja standarditele […] […] 8. Liikmesriigid ei keeldu muudel säästlikkusega seotud põhjustel käesoleva artikli kohaselt saadud biokütuste ja vedelate biokütuste arvessevõtmisest lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel. […]“

10. Artikli 18 („Biokütuste ja vedelate biokütuste säästlikkuse kriteeriumide järgimise kontrollimine“) lõigetes 1–7 on märgitud: „1. Kui biokütuseid ja vedelaid biokütuseid tuleb arvesse võtta artikli 17 lõike 1 punktides a, b ja c osutatud eesmärkidel, nõuavad liikmesriigid ettevõtjatelt artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide täitmise tõestamist. Sel põhjusel nõuavad nad, et ettevõtjad kasutaksid massibilansi meetodi, mis: a) võimaldab omavahel segada saadetisi, mis sisaldavad erinevate säästlikkuse näitajatega toorainet või biokütust; b) nõuab, et seguga oleks seotud teave punktis a osutatud saadetise säästlikkuse näitajate ja suuruste kohta; ning c) näitab, et segust eemaldatud kõigi saadetiste summat kirjeldatakse nii, nagu sellel oleks samad säästlikkuse näitajad ja samad kogused kui segule lisatud kõigi saadetiste summal. 2. Komisjon esitab Euroopa Parlamendile ja nõukogule aastatel 2010 ja 2012 aruanded lõikes 1 kirjeldatud massibilansi kontrollimeetodi toimimise kohta ja mõne või kõigi uut tüüpi tooraine, biokütuse või vedelate biokütustega seotud muu kontrollimeetodi kasutuselevõtmise võimaluste kohta. […] 3. Liikmesriigid võtavad meetmeid, et tagada ettevõtjate poolt usaldusväärse teabe esitamine ning et teha liikmesriikide nõudmisel kättesaadavaks andmed, mida kasutati teabe koostamisel. Liikmesriigid nõuavad, et ettevõtjad tagaksid esitatava teabe asjakohasele standardile vastava sõltumatu auditeerimise ning esitaksid tõendid selle teostamise kohta. Auditi käigus kontrollitakse, kas ettevõtjate kasutatavad süsteemid on täpsed, usaldusväärsed ja pettusekindlad. Samuti hinnatakse selle käigus proovivõtu tihedust ja metoodikat ning andmete stabiilsust. Esimeses lõigus nimetatud teave sisaldab eelkõige teavet vastavuse kohta artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele, asjakohast ja piisavat teavet pinnase, vee ja õhu kaitseks, rikutud maa taastamiseks ja veepuuduse all kannatavates piirkondades liigse veetarbimise ärahoidmiseks võetud meetmete kohta ning asjakohast ja piisavat teavet artikli 17 lõike 7 teises lõigus osutatud küsimuste arvessevõtmiseks võetud meetmete kohta. […] Käesolevas lõikes sätestatud kohustusi kohaldatakse nii ühenduses toodetud kui imporditud biokütuste ja vedelate biokütuste korral. […] 4. Ühendus püüab sõlmida kolmandate riikidega kahe- või mitmepoolseid lepinguid, mis sisaldavad sätteid käesoleva direktiivi säästlikkuse kriteeriumidele vastavate säästlikkuse kriteeriumide kohta. Kui ühendus on sõlminud lepingud, mis sisaldavad sätteid artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide kohta, võib komisjon otsustada, et nimetatud lepingutega on tõestatud, et kõnealustes riikides kasvatatud toorainest toodetud biokütused ja vedelad biokütused vastavad kõnealustele säästlikkuse kriteeriumidele. […] Komisjon võib otsustada, et vabatahtlikud rahvusvahelised või riiklikud kavad, millega kehtestatakse standardid biomassist toodete tootmise kohta, sisaldavad täpseid andmeid artikli 17 lõike 2 kohaldamise eesmärgil või et kõnealuste kavadega tõestatakse, et biomassi saadetised vastavad artikli 17 lõigetes 3–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele. […] […] 5. Komisjon võtab käesoleva artikli lõike 4 kohaseid otsuseid vastu üksnes siis, kui asjaomane leping või kava vastab asjakohastele usaldusväärsuse, läbipaistvuse ja sõltumatu auditi standarditele. […] 6. Lõike 4 kohased otsused võetakse vastu vastavalt artikli 25 lõikes 3 osutatud nõuandemenetlusele. Sellised otsused kehtivad kuni viis aastat. 7. Kui ettevõtja esitab tõendeid või andmeid, mis on saadud vastavalt lepingule või kavale, mille suhtes on tehtud lõike 4 kohane otsus (vastavalt kõnealuse otsuse ulatusele), ei nõua liikmesriik tarnijalt artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide järgimise tõendamiseks täiendavate tõendite ega käesoleva artikli lõike 3 teises lõigus nimetatud meetmete kohta teabe esitamist. […]“

2. Rakendusotsus 2011/438/EL

11. Artiklis 1 on ette nähtud: „Vabatahtliku sertifitseerimiskavaga „International Sustainability and Carbon Certification“, mille tunnustamiseks esitati komisjonile taotlus 18. märtsil 2011, tõendatakse, et biokütuse saadetised vastavad direktiivi 2009/28/EÜ artikli 17 lõike 3 punktis a, artikli 17 lõike 3 punktis b, artikli 17 lõike 3 punktis c, artikli 17 lõigetes 4 ja 5 ning direktiivi 98/70/EÜ artikli 7b lõike 3 punktis a, artikli 7b lõike 3 punktis b, artikli 7b lõike 3 punktis c, artikli 7b lõigetes 4 ja 5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele. Kava sisaldab ka täpseid andmeid direktiivi 2009/28/EÜ artikli 17 lõike 2 ja direktiivi 98/70/EÜ artikli 7b lõike 2 kohaldamiseks. Lisaks sellele võib kava kasutada direktiivi 2009/28/EÜ artikli 18 lõikele 1 ja direktiivi 98/70/EÜ artikli 7c lõikele 1 vastavuse tõendamiseks.“

12. Artikli 2 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Otsus kehtib viie aasta jooksul pärast selle jõustumist.“ See tähtaeg lõppes 9. augustil 2016.

3. Rakendusotsus (EL) 2016/1361 ( 5 )

13. Rakendusotsusega 2016/1361 kiitis komisjon taas heaks „International Sustainability and Carbon Certification“ kui kava, millega tõendada direktiivi 2009/28 säästlikkuse kriteeriumidele vastavust viie aasta jooksul.

14. Artiklis 1 on sätestatud: Kavaga „International Sustainability & Carbon Certification system“ (edaspidi „kava“), mille tunnustamise taotlus esitati komisjonile 23. juunil 2016, tõendatakse, et biokütuste ja vedelate biokütuste saadetised, mis on toodetud vastavalt kõnealuses kavas esitatud biokütuste ja vedelate biokütuste tootmise standarditele, vastavad direktiivi 98/70/EÜ artikli 7b lõigete 3, 4 ja 5 ning direktiivi 2009/28/EÜ artikli 17 lõigete 3, 4 ja 5 kohastele säästlikkuse kriteeriumidele. […]“

15. Rakendusotsus 2016/1361 jõustus 11. augustil 2016.

B. Liikmesriigi õigus

1. 2011. aasta seadusandlik dekreet nr 28 ( 6 )

16. Artikli 38 kohaselt: „Alates 1. jaanuarist 2012 võib […] biokütuseid ja […] vedelaid biokütuseid võtta riiklike eesmärkide saavutamise mõttes arvesse ning neid toetusmehhanismide kaudu […] toetada ainult siis, kui need vastavad säästlikkuse kriteeriumidele, mis on ette nähtud direktiivi 2009/30/EÜ rakendusmeetmes“.

2. 2005. aasta seadusandlik dekreet nr 66 ( 7 )

17. Vastavalt artikli 2 lõike 1 punktile i-septies, pärast selle muutmist seadusandliku dekreediga nr 55/2011, ( 8 ) on „ettevõtja“: „iga füüsiline või juriidiline isik, kes pakub kolmandatele isikutele või annab nende käsutusse tasu eest või tasuta ühenduse turule mõeldud biokütuseid või annab nende käsutusse tasu eest või tasuta toorainet, vahesaaduseid, jäätmeid, kõrvalsaaduseid või nende segusid, millest saab valmistada ühenduse turule mõeldud biokütuseid“.

18. Sama seadusandliku dekreedi artiklis 7-ter on korratud liidu õigusnormidega kehtestatud säästlikkuse kriteeriume ja artiklis 7-quater on ette nähtud riiklik biokütuste säästlikkuse sertifitseerimiskava (Sistema Nazionale di certificazione della sostenibilità dei biocarburanti), millega peavad liituma kõik tootmisahela osalejad, välja arvatud juhul, kui nad järgivad direktiivi 98/70/EÜ artikli 7d neljandas lõigus, mis lisati direktiivi 2009/30/EÜ artikliga 1, sätestatud kokkulepet või vabatahtlikku sertifitseerimiskava.

3. 23. jaanuari 2012. aasta dekreet ( 9 )

19. Artiklis 2 on järgmised mõisted: „[…] 2. […] i) säästlikkustõend: tarneahela viimase ettevõtja avaldus, mis kehtib […] temapoolse kinnitusena ja sisaldab biokütuse või vedela biokütuse saadetise säästlikkuse tagamiseks vajalikku teavet; […] p) tarneahel või järelevalveahel: metoodika, mis võimaldab luua seose toorainet või vahesaaduseid puudutavate andmete või väidete ning lõpptooteid puudutavate väidete vahel. See metoodika hõlmab kõiki etappe alates tooraine tootmisest kuni tarbimiseks mõeldud biokütuse või vedela biokütuse tarnimiseni; […] 3. Ettevõtja määratluse alla […] kuuluvad: a) ühenduses või kolmandas riigis asuvad füüsilised või juriidilised isikud, kes ühenduse turul pakuvad kolmandatele isikutele või annavad nende käsutusse tasu eest või tasuta biokütuseid ja vedelaid biokütuseid, […] ning b) Euroopa Liidus või kolmandas riigis asuvad füüsilised või juriidilised isikud, kes pakuvad kolmandatele isikutele või annavad nende käsutusse tasu eest või tasuta toorainet, vahesaaduseid, jäätmeid, kõrvalsaaduseid või nende segusid, millest saab valmistada ühenduse turule mõeldud biokütuseid ja vedelaid biokütuseid.“

20. Artiklis 8 on sätestatud: „1. Üksnes nende andmete puhul, mida hõlmab vabatahtlik kava, mille kohta on tehtud otsus direktiivi 98/70/EÜ artikli 7c neljanda lõigu tähenduses, mis on kehtestatud direktiivi 2009/30/EÜ artikliga 1, tõendavad nende vabatahtlike kavadega liitunud ettevõtjad esitatud andmete või väidete usaldusväärsust tarneahelas järgnevale ettevõtjale, tarnijale või kasutajale, väljastades neis kavades ette nähtud tõendi või andmed, mis pannakse saadetisega kaasa. Selliste tõendite või andmete õigsust kinnitavad nad ise […]; […] 4. Kui lõikes 1 nimetatud vabatahtlikud kavad ja lõikes 2 nimetatud kokkulepped ei hõlma kõigi säästlikkuse kriteeriumide ja massibilansi kasutamise kontrollimist, peavad tarneahelas osalevad ettevõtjad, kes on sellise kava või kokkuleppega liitunud, neis vabatahtlikes kavades või kokkulepetes hõlmamata jäänud tegureid riikliku sertifitseerimiskava raames igal juhul täiendavalt kontrollima.“

21. Artiklis 12 on sätestatud: „1. Käesoleva dekreedi kohaselt võivad vedelate biokütuste tarneahelas osalevad ettevõtjad erandina artikli 8 lõikest 1 liituda vabatahtlike kavadega, mille kohta on tehtud otsus direktiivi 98/70/EÜ artikli 7c lõike 4 teise lõigu alusel, mis puudutab biokütuseid, tingimusel, et nad täidavad lõikes 2 sätestatud nõuded. 2. Vedelate biokütuste tarneahelas osalevad ettevõtjad, keda on nimetatud lõikes 1, peavad saadetistega kogu tarneahela ulatuses kaasas olevasse avaldusesse või tõendisse märkima artikli 7 lõigetes 5, 6, 7 ja 8 nimetatud andmed […]“.

II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

22. Äriühing Giovanni Editoriale Legatoria Olivotto SpA (edaspidi „LEGO“) käitab trükikoda Lavises (Trento provints, Trentino Alto Adige maakond, Itaalia). Äriühing ehitas oma asutusse soojuselektrijaama võimsusega 0,840 megavatti, milles kasutatakse kütusena vedelat biokütust, täpsemalt toorpalmiõli.

23. Käitise ehitas äriühing Movendi S.r.l., mis tegutses ka vahendajana (trader) soojuselektrijaama toiteks vajaliku vedela biokütuse soetamisel.

24. 24. novembril 2010 taotles LEGO riigi osalusega äriühingult Gestore dei servizi energetici SpA (edaspidi „GSE“) „taastuvenergiaga töötava käitise“ (impianto alimentato da fonti rinnovabili, IAFR) staatust. ( 10 ) See staatus, mis talle ka anti, võimaldas tal saada roheliste sertifikaatide (rohesertifikaatide) 2012.–2014. aasta toetuskavast 14698 rohesertifikaadi ulatuses toetust, mille väärtus on 1610421,58 eurot.

25. Tootesaadetised, mille äriühingud ED&F Man Liquid Products Italia S.r.l. ja Unigrà S.r.l. (edaspidi koos „tarnijad“) saatsid otse LEGO-le, ei olnud füüsiliselt Movendi valduses. Kohtuistungil märkisid need ettevõtjad, et LEGO-le tarnitud vedel biokütus oli Indoneesiast imporditud ja Prantsusmaal toodetud toorpalmiõli, mistõttu oli tegemist liidu tolliterritooriumil juba vabasse ringlusse lubatud kaubaga.

26. 19. juunil 2014 palus GSE, et LEGO esitaks Itaalia õiguse alusel nõutavad sertifikaadid. LEGO saatis talle mõned dokumendid 26. juunil 2014.

27. GSE jättis 29. septembri 2014. aasta aktiga LEGO Spa toetuskavast välja, kuna äriühing ei vastanud toetuskava kõlblikkuskriteeriumidele, ning nõudis kõik talle antud rohelised sertifikaadid tagasi.

28. See otsus põhines eeskätt kahel järgmisel kaalutlusel: – et kuigi Movendi s.r.l. tegutseb vahendajana ning seega ei ole käitise toiteks kasutatav vedel biokütus olnud tema valduses, tuleb teda käsitada ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi tähenduses „ettevõtjana“ ning seega oleks ka tema omalt poolt pidanud väljastama iga vedela biokütuse saadetise kohta säästlikkustõendi, kuna kahe tarnija välja antud tõenditest ei piisa; – tarnijate säästlikkustõenditel oli tarnekuupäevast hilisem kuupäev, kuigi sellesama ministri dekreedi kohaselt oleks need pidanud olema „iga saadetisega kaasas“.

29. LEGO esitas selle akti peale kaebuse Tribunale amministrativo regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia), kes jättis 29. jaanuari 2016. aasta otsusega kaebuse rahuldamata. Selle kohtuotsuse peale esitas LEGO apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).

30. LEGO väidab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks, et: – Movendit ei saa kvalifitseerida ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi tähenduses „ettevõtjaks“. See äriühing piirdub nimelt vahendamisega ning tema ülesanne on leida apellandile turult parim kättesaadav vedela biokütuse pakkumine. – Movendit ei saa isegi lugeda tarneahela osaliseks, kuna vedel biokütus, mille tarnijad saatsid otse LEGO-le, ei ole kunagi füüsiliselt tema valduses olnud. – Tarnijad on pealegi liitunud Itaalia riiklikule sertifitseerimiskavale alternatiivse vabatahtliku sertifitseerimiskavaga „International Sustainability and Carbon Certification“ (edaspidi „ISCC kava“), mida on tunnustatud komisjoni rakendusotsusega 2011/438/EL, ja nad väljastavad iga tootesaadetise kohta säästlikkustõendi, tagades niiviisi vedela biokütuse täieliku jälgitavuse. – ISCC kava kohaselt ei pea vahendaja, kelle valdusse toode füüsiliselt ei sattu, olema akrediteeritud ega keskkonnasäästlikkuse tõendeid väljastama. Sellest tulenevalt ei saa ettevõtjalt, kes on täitnud Euroopa Komisjoni otsusega tunnustatud sertifitseerimiskavas ja kontrollikavas sätestatud normid, nõuda täiendavate kohustuste täitmist, sest nii rikutaks direktiivi 2009/28/EÜ artikli 18 lõiget 7. – Väidetav „täiendav“ funktsioon (mida riiklik sertifitseerimissüsteem esimese astme kohtu arvates täidab) on rakendusotsuse 2011/438/EL sõnastusest välja jäetud. – Vaidlustatud kohtuotsus on õigusvastane osas, kus peetakse kohustuslikuks, et säästlikkustõenditel oleks vedela biokütuse tarnimispäevaga sama kuupäev.

31. LEGO apellatsioonkaebusele on eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastuväiteid esitanud GSE, kes tugineb järgnevatele väidetele: – Vahendajad kuuluvad ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artiklis 2 sätestatud mõiste „ettevõtja“ alla, sest nad kuuluvad tarnevõrgustikku. Järelikult kehtivad neile säästlikkuse jälgimise ja kontrollimise kohustused, et tagada toote täielik jälgitavus ning vältida selle muutmist või võltsimist, mis ei pruugi tingimata olla selle füüsilise valdamisega seotud. – Tarnijatest ettevõtjatele väljastatud säästlikkustõenditest ei piisa, kuna need puudutavad ainult üht tarnevõrgustiku etappi. Ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikli 8 lõikes 4 on ette nähtud, et kui vabatahtlikud akrediteerimis- ja sertifitseerimiskavad ei taga säästlikkuse kriteeriumide täielikku kontrollimist, tuleb tarneahela ettevõtjatel seda riikliku sertifitseerimiskavaga täiendada. See säte ei ole vastuolus liidu õigusnormidega, mis näevad liikmesriikidele ette üksnes alampiirid. – Säästlikkustõend, mis peab ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikli 7 lõike 8 kohaselt iga tootesaadetisega „kaasas“ olema, peab kandma tarnimispäevaga sama kuupäeva. Seoses sellega peab ta kaheldamatuks ka seda, et Itaalia õigusnormid on vabatahtliku kava suhtes ülimuslikud, kuna tagavad ulatuslikuma kontrollimise.

32. Sellega seoses on Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitanud Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreet, eriti selle artiklid 8 ja 12, kus on kehtestatud mitu konkreetset kohustust, mis on erinevad ja ulatuslikumad neist kohustustest, mis on ette nähtud vabatahtliku kavaga liitumise raames, mille kohta Euroopa Komisjon on teinud direktiivi 2009/28/EÜ artikli 18 lõike 4 kohase otsuse, on vastuolus Euroopa Liidu õigusega, täpsemalt eelviidatud direktiivi artikli 18 lõikega 7 koostoimes Euroopa Komisjoni 19. juuli 2011. aasta rakendusotsusega 2011/438/EL? 2. Kui eelmise küsimuse vastus on eitav, siis kas toote tarneahelas osalevate ettevõtjate suhtes tuleb esimeses küsimuses viidatud Euroopa õigusnorme lugeda kehtivaks isegi siis, kui tegemist on ettevõtjatega, kes täidavad kõigest vahendajarolli, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses?“

33. Kirjalikus menetluses esitasid oma seisukohad LEGO, GSE, ED & F Man Liquid Products Italia, Itaalia valitsus ja komisjon. Kõik nad osalesid ka 28. veebruari 2018. aasta kohtuistungil.

III. Eelotsuse küsimuste analüüs

34. Menetluses on tõstatud vedelate biokütuste riiklike säästlikkuse sertifitseerimiskavade (direktiivi 2009/28 artikli 18 lõige 3) ja nende vabatahtlike, riiklike või rahvusvaheliste kavade vahelise suhte küsimus, mille komisjon on sama direktiivi 2009/28 artikli 18 lõigete 4 ja 5 alusel heaks kiitnud.

35. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selleks, et otsustada apellatsioonkaebuse üle, on tingimata vaja kindlaks teha, kas eelviidatud liidu õigusnormide ja riigi rakendusnormide vahel on vastuolu.

36. Kohtu kahtlused puudutavad eelkõige ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikleid 8 ja 12. Kuigi nendega väärtustatakse vabatahtlikku säästlikkuse sertifitseerimiskava (loogilisel tingimusel, et komisjon on selle otsusega heaks kiitnud), peavad ettevõtjad samal ajal aktsepteerima kahekordset ja – vastuolulist – kohustust: – esiteks seda, kas ettevõtjad peavad „vabatahtlikes kavades või kokkulepetes hõlmamata jäänud tegureid riikliku sertifitseerimiskava raames igal juhul täiendavalt kontrollima“; – teiseks, kas ettevõtjad peavad märkima „saadetistega kogu tarneahela ulatuses kaasas olevasse avaldusse või tõendisse […] artikli 7 lõigetes 5, 6, 7 ja 8 nimetatud andmed“.

37. Enne kui asun analüüsima konkreetselt kahte eelotsuse küsimust, teen mõned märkused vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollimise kohta, mis kordavad või täiendavad neid, mida ma tegin biogaaside puhul oma ettepanekus kohtuasjas E.ON Biofor Sverige. ( 11 )

A. Sissejuhatavad märkused

38. Direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 on sätestatud kriteeriumid, millele peab vastama vedel biokütus nagu palmiõli, et seda saaks pidada säästlikuks. See kvalifikatsioon ehk „keskkonnamärgis“ on conditio sine qua non selleks, et vedela biokütuse tarbimist võetaks arvesse selleks, et: a) hinnata, kas riigid täidavad oma kohustust vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid; b) hinnata taastuvenergia kasutamise kohustuste täitmist ja c) saada eri tüüpi toetusi, mille on riigid loonud taastuvenergia tarbimise edendamiseks.

39. Direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide mõte on vältida, et suure ökoloogilise väärtusega piirkondi ( 12 ) võidaks kasutada vedelate biokütuste valmistamiseks vajaliku biomassi tootmiseks. Direktiiviga 2009/28 toimub vedelate biokütuste säästlikkuse kriteeriumide täielik ühtlustamine selleks, et liikmesriigid ei saaks vastavalt direktiivi 2009/28 artikli 17 lõikele 8 kehtestada täiendavaid kriteeriume ega ka jätta kasutamata mõnda artiklis 17 kehtestatud kriteeriumidest. ( 13 )

40. Selleks et kontrollida, kas turustatud vedel biokütus vastab nendele säästlikkuse kriteeriumidele, valis direktiiv 2009/28 massibilansi meetodi (edaspidi „massibilansi meetod“), jättes kõrvale muud võimalikud meetodid. ( 14 ) Massibilansi meetodi puhul on küll lubatud erinevaid vedelaid biokütuseid turustamise eesmärgil segada, kuid tagades nende jälgitavuse allikast tarbimiseni. Turustajal peavad olema dokumendid, mis tõendavad, et jaotusvõrgu väljavõtmisega identne vedelate biokütuste kogus on nimetatud võrku sisestatud, pärast selle omandamist vastavalt direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 esitatud säästlikkuse kriteeriumidele.

41. Erinevalt direktiiviga 2009/28 ammendavalt ühtlustatud vedelate biokütuste säästlikkuse kriteeriumidest on massibilansi meetodi kohaldamine ühtlustatud ainult osaliselt ( 15 ) direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikega 1, milles on massibilansi meetodi kasutamisele seatud igal juhul kolm järgmist tingimust: – peab võimaldama omavahel segada saadetisi, mis sisaldavad erinevate säästlikkuse näitajatega toorainet või biokütust. – peab nõudma, et seguga oleks seotud teave saadetise säästlikkuse näitajate ja suuruste kohta. – peab ette nägema, et segust eemaldatud kõigi saadetiste summat kirjeldatakse nii, nagu sellel oleks samad säästlikkuse näitajad ja samad kogused kui segule lisatud kõigi saadetiste summal.

42. Selle osalise ühtlustamise alusel on direktiiviga 2009/28 lubatud massibilansi meetodit praktikas rakendada alternatiivselt: – kas iga liikmesriigi pädeva asutuse kehtestatud riikliku rakenduskavaga, vastavalt direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikele 3; – või vabatahtlike riiklike või rahvusvaheliste kavadega, mida komisjon tunnustab, vastavalt direktiivi 2009/28 artikli 18 lõigete 4 ja 5 nõuetele; – või rahvusvahelise kavaga, mis on ette nähtud kahepoolses või mitmepoolses lepingus, mille on liit sõlminud kolmandate riikidega ja mida komisjon on sel otstarbel tunnustanud.

43. Praegu ei ole liit sõlminud kolmandate riikidega ühtegi lepingut ja massibilansi meetodit rakendatakse kas riiklike (nagu antud kohtuasjas Itaalia) sertifitseerimiskavade või vabatahtlike sertifitseerimiskavade kaudu, mille komisjon on seni heaks kiitnud, näiteks ISCC kava. ( 16 )

44. Oluline on märkida, et direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teises lõigus sätestatakse ainult võimalus kasutada vabatahtlikke sertifitseerimiskavasid biokütuste puhul, kuid mitte võimalust kasutada neid tõendamaks vedelate biokütuste vastavust direktiivi säästlikkuse nõuetele. Tuli oodata direktiivi (EL) 2015/1513 vastuvõtmist, ( 17 ) mis jõustus 15. oktoobril 2015, millega muudeti direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teist lõiku ja see hõlmas ka komisjoni poolt heaks kiidetud vabatahtlike kavade abil vedelate biokütuste sertifitseerimise. ( 18 )

B. Vastus eelotsuse küsimustele: suhe Itaalia vedelate biokütuste sertifitseerimiskava ja ISCC kava vahel

45. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreet, kus ettevõtjatele on kehtestatud konkreetsed kohustused, mis on erinevad ja ulatuslikumad neist kohustustest, mis on ette nähtud vedelate biokütuste vabatahtlikus säästlikkuse sertifitseerimiskavas, mille kohta Euroopa Komisjon on teinud direktiivi 2009/28/EÜ artikli 18 lõike 4 kohase otsuse, on vastuolus Euroopa Liidu õigusega, täpsemalt eelviidatud direktiivi artikli 18 lõikega 7 koostoimes rakendusotsusega 2011/438/EL.

46. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt üksteise järel kindlaks teha: – kas rakendusotsus 2011/438 on sellele kohtuasjale kohaldatav otse või viitega liikmesriigi õigusele. – millise õigusliku olukorraga on tegemist ettevõtjate puhul, kes kasutavad ISCC kava. – kas selliste liikmesriigi õigusnormidega, nagu Itaalia vastavad õigusnormid, võib kehtestada tingimusi lisaks vabatahtliku sertifitseerimissüsteemi tingimustele. – et kui selliseid tingimusi võib seada, siis kas need liikmesriigi tingimused on kooskõlas ELTL artiklis 34 sätestatud keeluga.

1. Rakendusotsuse 2011/438 vahetu kohaldamise võimatus ja viide sellele otsusele liikmesriigi õiguses

47. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et rakendusotsus 2011/438 on põhikohtuasja asjaoludele kohaldatav. See väide peab siiski olema nüansseeritud.

48. Rakendusotsus 2011/438 võeti vastu direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 alusel, mis annab komisjonile õiguse otsustada, kas vabatahtlik, riiklik või rahvusvaheline kava tõendab, et biokütuse saadetised järgivad direktiivi 2009/28 artiklites 3–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriume või sisaldavad kõnealuse direktiivi artikli 17 lõike 2 kohaseid täpseid andmeid (selleks, et mõõta kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist).

49. Direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 6 kohaselt kehtivad otsused, millega komisjon vabatahtlikud kavad heaks kiidab, kuni viis aastat.

50. ISCC kava esitati komisjonile 18. märtsil 2011, et saada heakskiit mitmesuguste biokütuste ülemaailmse vabatahtliku süsteemina. ( 19 ) Komisjon hindas kava, kiitis selle heaks ja lisas lõpuks rakendusotsusesse 2011/438. ( 20 )

51. Rakendusotsuse 2011/438 artikli 1 kohaselt tõendab ISCC kava, et biokütuse saadetised vastavad artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele ning lisaks sellele võib kava kasutada direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikele 1 vastavuse tõendamiseks.

52. Rakendusotsuses 2011/438 tunnustatakse ISCC kava üksnes biokütuste, kuid mitte vedelate biokütuste säästlikkuse testimiseks. 2011. aastal direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teises lõigus üksnes kaaluti seda võimalust. Biokütuste ja vedelate biokütuste vaheliste erinevuste tõttu ( 21 )ei ole võimalik seda otsust – milles sätestatu on selles tähenduses selge – tõlgendada nii, et see hõlmaks mõlemat kategooriat.

53. Võimalus tõendada vedelate biokütuste säästlikkust vabatahtlike kavade kaudu oli võimalik pärast direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teise lõigu muutmist direktiivi 2015/1513 vastuvõtmisega, mis jõustus 15. oktoobril 2015.

54. LEGO sai roheliste sertifikaatide toetuskava kasutada kolme aasta (2012–2014) jooksul, ( 22 ) kasutades vedelat biokütust (palmiõli), mitte biokütust. Seetõttu ei saanud ta tugineda rakendusotsusele 2011/438, mis, kordan, hõlmas ISCC vabatahtlikku säästlikkuse sertifitseerimiskava üksnes biokütuste, mitte aga vedelate biokütuste puhul.

55. Kuigi direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teises lõigus sätestatakse üksnes biokütuste (mitte aga vedelate biokütuste) sertifitseerimine vabatahtlike süsteemide kaudu, julgustas komisjoni 2010. aasta teatises vabatahtlike kavade ja vaikeväärtuste kohta vedelaid jm biokütuseid käsitlevas ELi säästlikkuskavas liikmesriike laiendama nende biokütuste säästlikkuse sertifitseerimiskavade kasutust ka vedelatele biokütustele. ( 23 )

56. 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikkel 12 ( 24 ) võis olla selle komisjoni julgustusega vastavuses. Itaalia valitsus kinnitas kohtuistungil, et selle artikliga lubati ettevõtjatel tõendada vedelate biokütuste säästlikkust vabatahtlike süsteemide abil, mille komisjon on üksnes biokütuste osas heaks kiitnud.

57. Euroopa Kohtu pädevus eelotsusetaotluse raames piirdub liidu õiguse, mitte liikmesriigisisese õiguse tõlgendamisega. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas 23. jaanuari 2012. aasta dekreet hõlmas tegelikult vabatahtlike sertifitseerimiskavade (nagu näiteks ISCC), mille komisjon oli heaks kiitnud biokütustele, kasutust vedelate biokütuste puhul ajal, kui esinesid kohtuvaidluse asjaolud.

58. Neist eeldustest lähtuvalt analüüsin liidu õiguse kohaldamist eelotsusetaotluse esitanud kohtu ees seisva kahe alternatiivina.

2. ISCC kava rakendamine liikmesriigi õigusaktide kaudu

59. Alates rakendusotsuse 2016/1361 jõustumise kuupäevast 11. augustist 2016 jätkas komisjon ISCC vabatahtliku kava tunnustamist biokütuste säästlikkuse sertifitseerimiskavana ja laiendas seda esimest korda ka vedelatele biokütustele. Kuna antud kohtuvaidlus puudutab ratione temporis ainult kolmele aastale 2012– 2014 vastavate toetuste tühistamist, ei oma kohtuasja lahendamisel rakendusotsus 2016/1361 mingit mõju.

60. Kuid nagu ma varem mainisin, oleks 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikkel 12 pidanud hõlmama vabatahtliku ISCC kava kasutust vedelatele biokütustele. Kui see on nii, siis palmiõli tarnijad ja LEGO oleksid võinud selle vabatahtliku kavaga õiguspäraselt liituda.

61. Sel juhul oleks vaja selgitada, kas direktiivi 2009/28 artikli 18 lõige 7 lubab või takistab Itaalia riikliku sertifitseerimiskava samaaegset või täiendavat kasutamist ettevõtjatele, kes kohaldavad vabatahtlikku, näiteks ISCC, sertifitseerimiskava. Itaalia valitsus väidab, et kõnealuse direktiivi sättega lubatakse kohaldada täiendavaid nõudeid säästlikkuse kontrollimiseks, nagu need, mis on sätestatud näiteks Itaalia sertifitseerimiskavas.

62. Itaalia valitsuse nüansseerimata väitega nõustumine tähendaks riikliku süsteemi üldist (see tähendab kõigil juhtudel) kohaldamist tingimusel, et see on vabatahtlikust süsteemist „rangem“. Kuid selline tagajärg kahandaks ettevõtjate indu kasutada vabatahtlikke kavasid, mille eesmärk on vältida tööstuse põhjendamatut koormamist, luues tõhusaid lahendusi vedelate biokütuste säästlikkuse kriteeriumidele vastavuse tõendamiseks. ( 25 )

63. 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikli 8 lõikes 4 on lubatud seada vabatahtliku kavaga liitunud ettevõtjale täiendavaid tingimusi, kui see kava „ei hõlma kõigi säästlikkuse kriteeriumide ja massibilansi kasutamise kontrollimist“. Selles sättes viidatu on põhimõtteliselt võimalik vähestel juhtudel, sest loogiliselt võttes tuleneb direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikest 4, et komisjon kiidab üldreeglina heaks massibilansi meetodit kasutavad ja kõigile säästlikkuse kriteeriumidele vastavad vabatahtlikud kavad. ( 26 )

64. Siiski juhtub, et komisjoni enda sõnul ( 27 ) on võimalik heaks kiita vabatahtlikud kavad, mis lisaks massibilansi meetodi kasutamisele lubavad, et tõendatakse ainult mõne vedelate biokütuste säästlikkuse nõude täitmist. Neil asjaoludel ei ole midagi, mis takistaks kohaldada täiendavalt riiklikku sertifitseerimiskava tõendamaks, et täidetakse säästlikkuse nõudeid, mida vabatahtlik kava ei hõlma. Leian, et 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikli 8 lõikele 4 pole vastuväiteid.

65. Praegusel hetkel tuleb mul meelde tuletada, et vedelate biokütuste säästlikkuse nõuete kontrollimenetlusi ei ole veel täielikult ühtlustatud. Direktiivis 2009/28 artiklis 18 on sätestatud kohustus kasutada massibilansi meetodit ja järgida selle kohaldamisel miinimumtingimusi, kuid ei ole jõutud ühenduse ühtlustatud menetluse kehtestamiseni. ( 28 )

66. Seega valivad artikli 18 sertifitseerimiskavadest ühe või teise (riigi vabatahtliku sertifitseerimiskava, mille komisjon on heaks kiitnud) ettevõtjad. Sellest valikust lähtuvalt: – Kui ettevõtjad liituvad täieliku vabatahtliku kavaga (see tähendab kavaga, mis sisaldab kõigi säästlikkuse tingimuste tõendamist), mille komisjon on heaks kiitnud, ei saa liikmesriigid esitada neile lisatingimusi, sest see on direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikega 7 keelatud. Sarnane olukord tekib, kui liikmesriigi õigusnorm laiendab komisjoni heaks kiidetud vabatahtliku kava kasutuse kohaldamisala. – Seevastu, kui ettevõtjad liituvad mittetäieliku vabatahtliku kavaga, mille komisjon on samuti heaks kiitnud, on võimalik, et kohaldatakse täiendavalt riiklikku kava selles osas, mis ei ole vabatahtliku kavaga ette nähtud. – Kui ettevõtja liitub vabatahtliku kavaga, mida komisjon ei ole heaks kiitnud, võib liikmesriik nõuda temalt riikliku sertifitseerimiskava nõuete täielikku täitmist.

67. Põhikohtuasjas liitusid palmiõli tarnijad ja LEGO ajavahemikul 2012-2014 ISCC vabatahtliku kavaga. Kui see valik jäänuks 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artikli 18 lõike 4 kohaldamisalasse, oleks meil tegemist esimese eespool loetletud olukorraga, või ütleme, et ühega selles õigusnormis sätestatud variantidest. Tegemist oleks vabatahtliku sertifitseerimiskava kasutusega vedelate biokütuste puhul liikmesriigi õiguse viitega komisjoni otsusele, millega on lubatud kasutada kõnealust kava ainult biokütuste puhul.

68. ISCC vabatahtlik kava on täielik kava, mis võimaldab kõigi säästlikkuse kriteeriumide ja massibilansi kasutamise kontrollimist. Seda kinnitab rakendusotsuse 2011/438 artikkel 1, mille kohaselt tõendatakse, et biokütuse saadetised vastavad artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele ning lisaks sellele võib kava kasutada direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikele 1 vastavuse tõendamiseks. Ka ISCC kava toimimist selgitava dokumentatsiooni ( 29 ) kohaselt on tegemist täieliku vabatahtliku kavaga.

69. Direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikes 7 on sätestatud vedelate biokütuste vaba liikumise eeldus, mille säästlikkus on kinnitatud täieliku vabatahtliku kavaga, nii et kui ettevõtja esitab tõendeid või andmeid, mis on saadud vastavalt lepingule või kavale, ei nõua liikmesriik tarnijalt artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide järgimise tõendamiseks täiendavate tõendite ega nimetatud artikli lõike 3 teises lõigus nimetatud meetmete kohta teabe esitamist.

70. Seepärast on direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikega 7 vastuolus selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine nagu 23. jaanuari 2012. aasta dekreet, millega kehtestatakse riiklikus sertifitseerimiskavas kehtestatud rangemad nõuded ettevõtjatele, kes kasutavad täielikku vabatahtlikku kava, mille komisjon on biokütustele heaks kiitnud ja mis on liikmesriigi õigusega laiendatud vedelatele biokütustele.

3. Riikliku sertifitseerimiskava kohaldamine

71. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leidnuks, et vastavalt 23. jaanuari 2012. aasta dekreedi artiklile 12 ei olnud ISCC vabatahtlikku kava vedelate biokütustele asjaolude esinemise ajal kohaldatav, oleks meil olnud tegemist kolmanda eespool nimetatud juhtumiga, nimelt, kus ettevõtjad kasutasid vabatahtliku kava, mida komisjon pole vedelate biokütuste, nagu palmiõli, säästlikkuse sertifitseerimiseks heaks kiitnud.

72. Sellises olukorras võib liikmesriik nõuda vedelate biokütuste tootmis- ja turustusahelas tegutsevatelt ettevõtjatelt täielikku või osalist vastavust riikliku sertifitseerimiskava nõuetele.

73. Lisanõudeid, mille täitmist Itaalia ametiasutused lisaks ISCC kavale nõudsid, oli selle kohtuasja puhul kaks: – Ühest küljest pidid säästlikkussertifikaadid olema iga vedela biokütuse saadetisega kaasas, see tähendab sama kuupäevaga kui nende tarnekuupäev. – Teisest küljest pidid need sertifikaadid esitama kõik tehingus osalevad ettevõtjad, sealhulgas kõigest vahendajarolli täitvad, ilma et vedel biokütus oleks füüsiliselt nende valduses.

74. Esimesel juhul on tegemist nõudmisega, mis on rangem kui ISCC kaval (mis lubab sertifikaadi hilisemat esitamist). Kuid ma ei arva, et see oleks vastuolus direktiivi 2009/28 ühegi sättega, ja ma leian ka, et on asjakohane kohaldada vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollimiseks massibilansi meetodit.

75. Tegelikult võimaldab see nõue paremini kontrollida vedela biokütuse tootmis- ja turustamisahelat ning hõlbustab nende saadetiste jälgitavust, mille suhtes massibilansi meetodit rakendatakse selleks, et kontrollida vastavust direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele.

76. Minu arvates on mõistlik, et riikliku kavaga kehtestatakse nõue esitada vedelate biokütuste säästlikkuse sertifikaadid samal hetkel, mil saadetised liiguvad ühelt ettevõtjalt teisele. Kõnealuste sertifikaatide väljastamise ja esitamisega viivitamist võib lubada vabatahtliku kava puhul, näiteks ISCC kava, kuid ma ei näe põhjust, miks riiklikud sertifitseerimiskavad peaksid tingimata viivitamist lubama.

77. Ülejäänud osas on tegemist nõudega, mis ei näi tekitavat liidus vedelate biokütuste ühendusesiseses kaubanduses ega liidu ja kolmandate riikide vahelises kaubanduses märkimisväärset piirangut.

78. Suuremaid raskusi tekitab teise lisanõude vastavus direktiivile 2009/28, mille kohaselt kohaldatakse kõikidele ettevõtjatele, sealhulgas kõigest vahendajatele, kes ei puutu füüsiliselt kokku vedelate biokütuste saadetistega, kohustus esitada säästlikkuse sertifikaadid.

79. Poolte argumendid selle nõude vastavuse kohta direktiivile 2009/28 on erinevad. Itaalia valitsus ja GSE kaitsevad nõuet, samas kui komisjoni, LEGO ja tarnivate äriühingute meelest on nõue vastuolus kõnealuse direktiivi sõnastuse ja mõttega.

80. Minu hinnangul annab Itaalia riigi pädevus kehtestada ja kohaldada riiklikku kontrollikava õiguse GSE ja Itaalia valitsuse väitele.

81. Direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikes 1 kasutatakse ettevõtja mõistet, kuid seda määratlemata. Seega on liikmesriikide ülesanne täpsustada, millised ettevõtjad on kohustatud tõendama vedelate biokütuste säästlikkust. ( 30 ) Samuti on neil (artikli 18 lõige 3) kohustus võtta meetmeid, et tagada ettevõtjate poolt usaldusväärse teabe esitamine ning et teha liikmesriikide nõudmisel kättesaadavaks andmed, mida kasutati teabe koostamisel. Ettevõtjad peavad tagama esitatava teabe asjakohasele standardile vastava sõltumatu auditeerimise ( 31 ) ning esitaksid tõendid selle teostamise kohta.

82. Usun, et nendes tingimustes koostatud säte võimaldab liikmesriikidel kehtestada praegu vastuolulise nõude oma riiklike vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollikavadega. Minu arvates ei takista miski kohustamast kõigest vahendaja rolli täitjaid dokumente esitama, pidades neid vedelate biokütuste jaotamisprotsessi üheks lüliks.

83. Selles protsessis tuleb massibilansi meetodi abil tagada teadmised ja vara puutumatus kogu järelevalveahela jooksul. ( 32 ) Indoneesiast saadud ja Prantsusmaa kaudu Itaaliasse LEGO-le tarnimiseks veetud palmiõli tootmis- ja turustusahelate puhul ei usu ma, et dokumentide esitamise kohustust võib pidada ülemääraseks.

84. Leian, et see meede sobib ka pettuseohu vähendamiseks ja tagab, et toetatakse ainult säästlikkuse kriteeriumidele ja massibilansi meetodile vastavate vedelate biokütuste tarbimist ja arvutatakse kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist.

85. Seepärast ei oleks direktiivi 2009/28 artikli 18 lõikega 7 vastuolus, kui kõigest vahendajarolli täitvate ettevõtjate suhtes kohaldatakse vedelate biokütuste säästlikkuse riikliku kava nõudeid tingimusel, et nad ei ole hõlmatud vabatahtliku sertifitseerimiskavaga, mille komisjon on vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 18 lõikele 4 heaks kiitnud või mis on kohaldatav viitega liikmesriigi õigusnormile.

4. Kõigest vahendajarolli täitvate ettevõtjate suhtes riikliku vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollikava kohaldamise nõude kooskõla ELTL artikliga 34

86. See, et liikmesriigi kohus on vormiliselt esitanud eelotsusetaotluse, mis viitab liidu õiguse teatud normidele, ei takista Euroopa Kohtul esitamast kõiki küsimuse lahendamiseks tarvilikke tõlgendamiselemente, kuigi neid ei ole mainitud eelotsusetaotluses. Euroopa Kohtu ülesanne on tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need ühenduse õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada. ( 33 )

87. Olles pidanud direktiiviga 2009/28 kooskõlas olevaks seda, et kõigest vahendaja rolli täitvate ettevõtjate suhtes kohaldatakse vedelate biokütuste säästlikkuse riiklikku kontrollikava, tuleb analüüsida, kas see nõue rikub ELi toimimise lepingu artikli 34 keeldu, isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole seda teemat tõstatanud.

88. Euroopa Kohus on sedastanud, et iga õigusnorm, millega võetakse mittetäielikult ühtlustav direktiiv liikmesriigi õigusesse üle, peab olema kooskõlas esmase õigusega. ( 34 ) Seevastu täieliku ühtlustamise korral tuleb siseriikliku meetme kooskõla hinnata ühtlustamismeetme, mitte esmase õiguse sätete aluse. ( 35 )

89. Vaidlustatud kohustust tuleb uurida kooskõlas selle kohtupraktikaga, kuna direktiivi 2009/28 artikliga 18 ühtlustati mittetäielikult siseriiklikke õigusakte, mis käsitlevad vedelate biokütuste säästlikkuse kriteeriumide täitmise kontrollikavasid. ( 36 )

90. Seepärast tuleb välja selgitada, kas siseriiklik õigusnorm, millega kehtestatakse vedelate biokütuste tarneahelas kõigest vahendajarolli täitvatele ettevõtjatele, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses, kohustuse esitada sertifikaate, takistab seda liiki kaupade ühendusesisest kaubandust, mis ei oleks kooskõlas ELi toimimise lepingu artikli 34 keeluga. ( 37 )

91. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab asjaomane ELTL artikkel 34, keelates koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meetmed liikmesriikide vahel, kõiki siseriiklikke meetmeid, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust. ( 38 ) Antud juhul mõjutatakse ühendusesisest kaubandust, kuna tegemist on Indoneesias toodetud kaubaga (palmiõli), mis on imporditud vabasse ringlusse ELis ja ladustatud Prantsusmaal, kust see transporditi LEGO-le müümiseks Itaaliasse.

92. Itaalias kõigest vahendaja rolli täitvatele ettevõtjatele, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses, kehtestatud kohustus esitada säästlikkussertifikaadid raskendab nende toodete importimist kas teistest liikmesriikidest või kolmandatest riikidest. Selle kohustuse puudumisel oleks nende turustamine lihtsam ning toetataks ühendusesisest kaubavahetust ja kaubavahetust kolmandate isikutega.

93. Selles mõttes ( 39 ) loob siseriiklik õigusnorm vedelate biokütuste turustamisele takistuse, mida võib pidada meetmeks, mis on kvalifitseeritav koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meetmena, mis on vastuolus ELTL artikliga 34. Kaubanduse takistust ei tekiks, kui Itaalia õigusaktid piirduksid selle kohustuse kehtestamisega ainult neile tarneahela ettevõtjatele, kes vedelate biokütustega füüsiliselt kokku puutuvad.

94. Kas see piirang võiks siiski olla põhjendatud ühega ELTL artiklis 36 loetletud üldistest huvidest või kohustuslike nõuetega? Mõlemal juhul peab riiklik õigusnorm olema proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vältimatult vajalik. ( 40 )

95. Kohustus võiks põhineda keskkonna kaitsel ja konkreetsemalt kavatsusel soodustada vedelate biokütuste kui taastuvenergia kasutamist, ( 41 ) mis aitab vähendada kasvuhoonegaaside heiteid, mis kuuluvad kliimamuutuste peamiste põhjuste hulka, mille vastu liit ja selle liikmesriigid on kohustunud võitlema. ( 42 )

96. Keskkonnakaitset eelistades soodustab üldiselt taastuvate energiaallikate ja konkreetselt vedelate biokütuste edendamine kaudselt ka inimeste, loomade ja taimede tervise ja elu kaitset, mis on ELTL artiklis 36 loetletud üldised huvid. ( 43 )

97. Peale selle on eranditult kõik ettevõtjad, kes sekkuvad säästlike vedelate biokütuste tootmisesse ja turustamisesse, kohustatud arvestama järelevalveahelaga, mis massibilansi meetodist kaitstuna toimib koostöös pettuste ennetamisega. Samal määral väldib see nende vedelate biokütuste turustamist koos kaasnevate seaduslike eelistega neile, kes ei vasta säästlikkuse kriteeriumidele. Keskkonnakaitse ja taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamine toetab seega seda liiki riiklikku reguleerimist.

98. Siiski on vaja kontrollida, kas Itaalia õigusnormid läbivad proportsionaalsuse testi, see tähendab, kas neist piisab, et tagada ettenähtud eesmärgi saavutamine ja kas need ei lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vältimatult vajalik.

99. Usun, et ei teki liigseid kahtlusi selles, kas see meede on piisav täitmaks meetme eesmärki. Nagu ma juba selgitasin, tagatakse selle meetmega nende vedelate biokütuste tarneahela maksimaalne kaitse, alates tootmisest kuni energiatarbimiseni, eriti kui turustamisprotsess on keeruline (nagu juba selgitatud, turustati Indoneesia palmiõli, mis ladustati Prantsusmaal, Itaalias). Kordan, et pettuste vältimiseks ja vedelate biokütuste säästlikkusnõuete täitmise tagamiseks liikmesriigi piires tundub see olevat asjakohane meede, mille liikmesriik võib riikliku säästlikkuse kontrollikavaga kehtestada.

100. Proportsionaalsuse test peab lisaks analüüsima seda, kas see meede, isegi kui see on asjakohane, ei lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vältimatult vajalik. Sellega seoses peab komisjon ebavajalikuks kohustada kõigest vahendaja rolli täitvaid ettevõtjaid täitma riikliku vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollikava nõudeid, kuna nad on kõigest vahendajad (traders), ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses. Kuna massibilansi meetod tagab toote füüsilise jälgitavuse, peaksid riiklike kontrollikavade kohustustega seotud olema ainult need ettevõtjad, kes seda toodavad, müüvad, ladustavad ja ostavad ning kelle valduses toode füüsiliselt on, kuna nad on ainsad, kes saavad toodet muuta.

101. See LEGO ja tarnijate ühine argument mind ei veena. Nagu väidavad Itaalia valitsus ja GSE, osaleb ka vahendaja vedela biokütuse turustamisahelas ja võib selle säästlikkusega seoses toime panna pettuse isegi ilma tootega füüsiliselt kokku puutumata.

102. Kohtuistungil tuvastati, et Movendil oli vedelale biokütusele omandiõigus ja see aine oli tema kui omaniku käsutuses. Miski ei takistanud põhimõtteliselt tal seda müüa, segada mittesäästvate toodetega ega selle koostist muuta, sest kordan, et tal olid kõik asja omamisega kaasnevad õigused. Selliste riskide tõenäosus tundub olevat piisav uskumaks, et kavast tuleneva kohustuse laiendamine sellele juriidilisele isikule (või teistele turundusahelas tegutsevatele vahendajatele) on proportsionaalne, kuigi see võib kaasa tuua täiendava halduskoormuse.

103. Seetõttu leian, et siseriiklik õigusnorm, millega nõutakse ettevõtjatelt, kes täidavad kõigest vahendajarolli, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses, riikliku vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollikavaga kehtestatud nõuete täitmist, on kooskõlas ELTL artiklis 34 sätestatud koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meetmete keeluga.

IV. Ettepanek

104. Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta artikli 18 lõikega 7 – on vastuolus selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine, millega kohustatakse ettevõtjaid, kes kasutavad täielikku vabatahtlikku kava, mille komisjon on heaks kiitnud biokütustele ja mida on liikmesriigi õigusega laiendatud vedelatele biokütustele, täitma riiklikus sertifitseerimiskavas kehtestatud rangemaid nõudeid. – ei ole vastuolus see, kui vedelate biokütuste säästlikkuse riikliku kontrollikavaga nõutakse tõendavaid dokumente ka tarneahelas osalevatelt ettevõtjatelt, kes täidavad kõigest vahendajarolli, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses, kui nad ei ole hõlmatud vabatahtliku sertifitseerimiskavaga, mille komisjon on heaks kiitnud või mis on kohaldatav viitega liikmesriigi õigusnormile. 2. ELTL artikliga 34 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis nõuab, et kõigest vahendajarolli täitvad ettevõtjad, ilma et toode oleks füüsiliselt nende valduses, peavad täitma riikliku vedelate biokütuste säästlikkuse kontrollikavaga kehtestatud nõudeid, kui see kava on kohaldatav. 3. Komisjoni 19. juuli 2011. aasta rakendusotsus 2011/438/EL sertifitseerimiskava „International Sustainability and Carbon Certification“ tunnustamise kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivides 2009/28/EÜ ja 2009/30/EÜ sätestatud kriteeriumidele vastavuse tõendamiseks oli kohaldatav üksnes biokütustele, mitte aga vedelatele biokütustele, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi õigusega oli lubatud laiendada vedelatele biokütustele vabatahtlikku sertifitseerimiskava, mis oli selle otsusega heaks kiidetud, mille peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus (C‑549/15, EU:C:2017:490).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2009, L 140, lk 16; vigade parandus ELT 2009, L 165, lk 95).

( 4 ) Komisjoni 19. juuli 2011. aasta rakendusotsus 2011/438/EL sertifitseerimiskava „International Sustainability and Carbon Certification“ tunnustamise kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivides 2009/28/EÜ ja 2009/30/EÜ sätestatud kriteeriumidele vastavuse tõendamiseks (ELT 2011, L 190, lk 79).

( 5 ) Komisjoni 9. augusti 2016. aasta rakendusotsus (EL) 2016/1361 kava „International Sustainability and Carbon Certification“ tunnustamise kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivides 98/70/EÜ ja 2009/28/EÜ sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele vastavuse tõendamiseks (ELT 2016, L 215, lk 33).

( 6 ) 3. märtsi 2011. aasta seadusandlik dekreet nr 28, millega rakendatakse direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (Decreto legislativo, 3 marzo 2011, n. 28, Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE; GURI nr 71, 28.3.2011).

( 7 ) 21. märtsi 2005. aasta seadusandlik dekreet nr 66, millega rakendatakse direktiivi 2003/17/EÜ, millega muudetakse direktiivi 98/70/EÜ bensiini ja diislikütuse kvaliteedi kohta (Decreto legislativo, 21 marzo 2005, n. 66, Attuazione della direttiva 2003/17/CE relativa alla qualità della benzina e del combustibile diesel; GURI nr 96, 27.4.2005).

( 8 ) 31. märtsi 2011. aasta seadusandlik dekreet nr 55, millega rakendatakse direktiivi 2009/30/EÜ, millega muudetakse direktiivi 98/70/EÜ seoses bensiini, diislikütuse ja gaasiõli spetsifikatsioonidega ja kehtestatakse kasvuhoonegaaside heitkoguste järelevalve ja vähendamise mehhanism ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 1999/32/EÜ seoses siseveelaevades kasutatava kütuse spetsifikatsioonidega ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 93/12/EMÜ (Decreto legislativo, 31 marzo 2011, n. 55, Attuazione della direttiva 2009/30/CE, che modifica la direttiva 98/70/CE, per quanto riguarda le specifiche relative a benzina, combustibile diesel e gasolio, nonchè l’introduzione di un meccanismo inteso a controllare e ridurre le emissioni di gas a effetto serra, modifica la direttiva 1999/32/CE per quanto concerne le specifiche relative al combustibile utilizzato dalle navi adibite alla navigazione interna e abroga la direttiva 93/12/CEE; GURI nr 97, 28.4.2011).

( 9 ) Itaalia keskkonna- ja maastiku- ning merekaitseministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreet „Biokütuste ja vedelate biokütuste riiklik sertifitseerimiskava“ (Decreto del Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, del 23 gennaio 2012, Sistema nazionale di certificazione per biocarburanti e bioliquidi“; GURI nr 31, 7.2.2012). Edaspidi „ministri 23. jaanuari 2012. aasta dekreet“.

( 10 ) GSE on riigi osalusega äriühing, mis tegeleb Itaalias taastuvatest energiaallikatest toodetud energia tootmiseks vajalike abivahendite haldamisega.

( 11 ) 18. jaanuari 2017. aasta kohtujuristi ettepanek E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:25), punktid 40–49.

( 12 ) Näiteks bioloogiliselt mitmekesisuselt väärtuslikud maa-alad (looduslikud metsad ja metsamaad; looduskaitsealad või haruldaste, ohustatud või ohus olevate liikide või ökosüsteemide kaitsealad; bioloogiliselt väga mitmekesised rohu- ja heinamaad) või suure süsinikuvaruga maa-alad (märgalad, metsaalad või kõrgete puude kasvualad) ja turbarabad.

( 13 ) See on komisjoni avaldatud teatis ELi biokütuste ja vedelate biokütuste säästlikkuskava ja biokütuste arvestuseeskirjade praktilise rakendamise kohta (ELT 2010, C 160, lk 8).

( 14 ) Eelkõige jäeti kõrvale samasuse säilitamise meetod, mis takistab biokütuste segamist omavahel või muud tüüpi kütustega, sest see nõuab, et biokütus püsiks rangelt eraldatuna ja seda saaks alates tootmisetapist kuni tarbimiseni kindlaks teha, ning kaubeldavate sertifikaatide (book and claim) meetod, mis võimaldaks tarnijatel tõendada, et nende turustatav kütusepartii on saadud taastuvallikatest. Nende kolme meetodi eeliste ja puuduste võrdleva analüüsi võib leida teosest Van de Staaij, J., A. Van den Bos., G, Toop., S. Alberici ja I. Yildiz. (2012) „Final report for Task 1 in the context of the project ENER/C1/2010-431“, Analysis of the operation of the mass balance system and alternatives, 2012.

( 15 ) Komisjoni teatisse vabatahtlike kavade ja vaikeväärtuste kohta vedelaid jm biokütuseid käsitlevas ELi säästlikkuskavas (ELT 2010, C 160, lk 1) on lisatud üksikasjalikum teave selle kohta, kuidas rakendada massibilansi meetodit vedelate biokütuste jälgimisahela tagamise menetlusena, mis tagab säästlikkuse kriteeriumidele vastavuse jälgimise tootmisest kuni lõpptarbimiseni. Komisjon on märkinud, et massibilansi meetod tähendab süsteemi, mille puhul „säästlikkuse näitajad“ on seotud „saadetistega“ ja kui segatakse erinevate (või puuduvate) säästlikkuse näitajatega saadetisi, jääb iga saadetise erinev suurus ja säästlikkuse näitajad seguga seotuks. Kui segu on eristatud komponentide kaupa, võib igale sellest eraldatud saadetisele omistada mis tahes säästlikkuse näitajate kogumi (koos suurustega), juhul kui kõigi segust eraldatud saadetiste kombinatsioonil on iga säästlikkuse näitajate kogumi puhul samad suurused kui segus.

( 16 ) Nendega saab tutvuda aadressil: https://ec.europa.eu/energy/en/topics/renewable-energy/biofuels/voluntary-schemes.

( 17 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiiv (EL) 2015/1513, millega muudetakse direktiivi 98/70/EÜ bensiini ja diislikütuse kvaliteedi kohta ning direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta (ELT 2015, L 239, lk 1).

( 18 ) Direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 4 teise lõigu uus tekst oli järgmine: „Komisjon võib otsustada, et vabatahtlikud riiklikud või rahvusvahelised kavad, millega kehtestatakse biomasstoodete tootmise standardid, sisaldavad täpseid andmeid artikli 17 lõike 2 kohaldamise eesmärgil ja/või et kõnealuste kavadega tõestatakse, et biokütuste või vedelate biokütuste saadetised vastavad artikli 17 lõigetes 3, 4 ja 5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele, ja/või et materjale ei ole muudetud ega visatud ära tahtlikult, et saadetisele või selle osale kohalduks IX lisa. Komisjon võib otsustada, et nimetatud kavad sisaldavad täpseid andmeid, mis annavad teavet meetmete kohta, mida on võetud niisuguste alade säilitamiseks, mis pakuvad kriitilistes olukordades peamisi ökosüsteemi teenuseid (näiteks valgalade kaitse ja kaitse erosiooni eest), pinnase, vee ja õhu kaitseks, rikutud maa taastamiseks ning veepuuduse all kannatavates piirkondades liigse veetarbimise ärahoidmiseks ning artikli 17 lõike 7 teises lõigus osutatud küsimuste kohta. Komisjon võib samuti tunnustada maa-alasid selliste haruldaste, ohustatud või väljasuremisohus ökosüsteemide või liikide kaitsmiseks, mida on tunnustatud rahvusvahelistes lepingutes või mis on kantud valitsusvaheliste organisatsioonide või Rahvusvahelise Loodusvarade ja Looduskaitse Ühingu poolt koostatud loeteludesse artikli 17 lõike 3 punkti b alapunktis ii nimetatud eesmärkidel.“

( 19 ) ISCC kava toimimise dokumentatsioon on kättesaadav komisjoni veebisaidil https://ec.europa.eu/energy/en/topics/renewable-energy/biofuels/voluntary-schemes.

( 20 ) Rakendusotsuse 2011/438 põhjenduste 8 ja 9 kohaselt leiti ISCC kava hindamise käigus, et sellega hõlmatakse nõuetekohaselt direktiivis 2009/28/EÜ sätestatud säästlikkuse kriteeriume ning kohaldatakse massibilansi meetodit vastavalt direktiivi 2009/28/EÜ artikli 18 lõike 1 nõuetele. ISCC kava hindamise käigus leiti, et kõnealune kava vastab asjakohastele usaldusväärsuse, läbipaistvuse ja sõltumatu auditi standarditele ning järgib ka direktiivi 2009/28 V lisa metodoloogilisi nõudeid.

( 21 ) Ma viitan mõlema toote määratlusele direktiivi 2009/28 artikli 2 punktis h. Mõlemad on toodetud biomassist, kuid esimene on transpordis kasutatav vedel- ja gaaskütus, samas, kui teine on energia, välja arvatud transpordi jaoks kasutatava energia, saamiseks kasutatav vedelkütus.

( 22 ) Rakendusotsus 2011/438 kehtis vastavalt selle artiklile 2 viis aastat pärast selle jõustumist (see tähendab alates 10. augustist 2011 kuni 9. augustini 2016).

( 23 ) Punktis 2.5 („Vedelate biokütuste vabatahtlikud kavad“) oli sätestatud: „Vedelate biokütuste puhul ei saa komisjon sõnaselgelt tunnustada vabatahtlikku kava kui täpsete andmete allikat maa-aladega seotud kriteeriumide täitmise kohta[…]. Kui aga komisjon otsustab, et vabatahtliku kavaga on esitatud täpsed andmed biokütuste kohta, soovitab komisjon liikmesriikidel sellised kavad vastu võtta ka vedelate biokütuste osas.“

( 24 ) Meenutan selle sätte sõnastust: „1. Käesoleva dekreedi kohaselt võivad vedelate biokütuste tarneahelas osalevad ettevõtjad erandina artikli 8 lõikest 1 liituda vabatahtlike kavadega, mille kohta on tehtud otsus direktiivi 98/70/EÜ artikli 7c lõike 4 teise lõigu alusel, mis puudutab biokütuseid, tingimusel, et nad täidavad lõikes 2 sätestatud nõuded.“

( 25 ) Direktiivi 2009/28 põhjendus 76 ja rakendusotsuse 2011/438 põhjendus 3.

( 26 ) Seda näitab komisjoni selgitav tabel, mis on kättesaadav siin: https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/voluntary_schemes_overview_dec17.pdf.

( 27 ) Komisjoni teatis vabatahtlike kavade ja vaikeväärtuste kohta vedelaid jm biokütuseid käsitlevas ELi säästlikkuskavas, mille kohaselt „[v]abatahtlik kava peaks hõlmama kas osaliselt või tervenisti direktiivis sätestatud säästlikkuse kriteeriumid“.

( 28 ) Vt minu 18. jaanuaril 2017 kohtuasjas E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:25) esitatud ettepaneku punkt 57 ning 22. juuni 2017. aasta otsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punkt 40. Neist viimase kohaselt „võttes arvesse direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 1 punktides a–c loetletud kriteeriumide üldist sõnastust, ei saa ka järeldada, et see säte oleks massibilansi meetodiga seotud kontrollimeetodit täielikult ühtlustanud. Vastupidi, nendest punktidest tuleneb, et liikmesriikidele jääb kaalutlus- ja tegutsemisruum, kui nad peavad täpsemalt määratlema konkreetsed tingimused, millele ettevõtjale rakendatavad massibilansi meetodid peavad vastama“.

( 29 ) Vt eelkõige 2016. aasta ISCC dokumenti Assessment of International Sustainability & Carbon Certification system (ISCC), mis on kättesaadav siit https://ec.europa.eu/energy/en/topics/renewable-energy/biofuels/voluntary-schemes.

( 30 ) Vabatahtlike kavade puhul kehtib see kaalutlusruum ka kohustatud ettevõtjate kindlaksmääramisel, mida komisjon peab neile hinnangut andes hindama.

( 31 )

( 32 ) Komisjoni teatise vabatahtlike kavade ja vaikeväärtuste kohta vedelaid jm biokütuseid käsitlevas ELi säästlikkuskavas punktis 2.2.3. on märgitud, et „[t]avapäraselt on vedelate jm biokütuste tootmisviisil viljeluse ja turustussüsteemi vahel mitmeid lülisid. Lähteaine töödeldakse sageli vahetooteks ja seejärel alles lõpptooteks. Vastavust direktiivi nõuetega tuleb tõendada seoses lõpptootega. Selleks tuleb esitada väited kasutatud tooraine ja/või vahetoodete kohta.“ Samuti kinnitatakse teatises, et „[m]eetod, mille abil luuakse ühendus toorainet või vahetooteid käsitleva teabe või väidete ning lõpptooteid käsitlevate väidete vahel on tuntud järelevalveahelana. Järelevalveahel hõlmab tavaliselt kõiki etappe alates lähteainete tootmisest kuni kütuste tarbijateni viimiseni. Direktiivis sätestatud meetod järelevalveahela jaoks on massibilansi meetod.“

( 33 ) 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punkt 72 ning 27. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus ČEZ (C‑115/08, EU:C:2009:660), punkt 81 ja viidatud kohtupraktika.

( 34 ) 12. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Ruwet (C‑3/99, EU:C:2000:560), punkt 47 ning 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Bosal (C‑168/01, EU:C:2003:479), punktid 25 ja 26. Täieliku ühtlustamise puhul direktiivide abil, mis lubavad liikmesriikidele rangemaid kaitsemeetmeid, leiab Euroopa Kohus samuti, et need peaksid olema kooskõlas ELTL artiklites 34 ja 36 sätestatud keeluga (16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Gysbrechts ja Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, punktid 33–35).

( 35 ) 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037), punkt 57 ja viidatud kohtupraktika.

( 36 ) 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punktid 76 ja 77.

( 37 ) Vt minu 18. jaanuari 2017. aasta ettepanek E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:25), punkt 72 ning 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punkt 78.

( 38 ) Vt eelkõige 11. juuli 1974. aasta kohtuotsus Dassonville (8/74, EU:C:1974:82), punkt 5; 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037), punkt 66; 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑204/12 kuni C‑208/12, EU:C:2014:2192), punkt 77 ning 29. septembri 2016. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732), punkt 96.

( 39 ) Direktiivi 2009/28 artikli 18 lõike 3 kohaselt „Käesolevas lõikes sätestatud kohustusi kohaldatakse nii ühenduses toodetud kui imporditud biokütuste ja vedelate biokütuste korral.“

( 40 ) Vt eelkõige de 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037), punkt 76 ning 11. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Comisión vs. Austria (C‑524/07, EU:C:2008:717), punkt 54.

( 41 ) Vt 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), punkt 73; 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑204/12 kuni C‑208/12, EU:C:2014:2192), punkt 91 ning 29. septembri 2016. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732), punkt 84.

( 42 ) Vt 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus IBV & Cie (C‑195/12, EU:C:2013:598), punkt 56; 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑204/12 kuni C‑208/12, EU:C:2014:2192), punkt 92 ning 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punktid 85 ja 88.

( 43 ) 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), punkt 75; 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037), punkt 80 ning 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490), punkt 89.