ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest piisavalt selgelt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses on vaidlus selle üle, kas karistus, mis on määratud maakonna poolt kehtestatud õigustloova akti alusel, millega on keelatud tavapärastesse ja mahepõllunduskultuuridesse GMOde juhusliku sattumise vältimiseks geneetiliselt muundatud maisi MON 810 kasvatamine kogu maakonna territooriumil, on õiguspärane, et määruse nr 1829/2003 artikli 20 alusel oli karistuse määramise kuupäeval lubatud seda liidus vabalt kasvatada ja turustada, et põhikohtuasjas kõne all olev säte on vastu võetud direktiivi 2001/18 artikli 26a alusel ja et see kohus soovib esimese küsimusega teada, kas see säte on kehtiv, arvestades nimetatud direktiivi koostoimes määrusega nr 1829/2003 ja 13. juuli 2010. aasta soovitusega.
15

28. juuni 1968. aasta seaduse olemasoleva käibemaksu asendamise kohta käibemaksusüsteemiga (Wet houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een omzetbelasting volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde; Stb. 1968, nr 329) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „käibemaksuseadus“) artiklis 15 on sätestatud: „1. Maks […], mille ettevõtja võib maha arvata, on: a) maks, mis on deklaratsioonis nimetatud ajavahemiku kohta märgitud arvele, mille on vastavalt kehtivatele eeskirjadele esitanud teised ettevõtjad ettevõtja kasuks tehtud kaubatarnete ja osutatud teenuste eest; […] kui ettevõtja kasutab kaupu ja teenuseid maksustatavate tehingutega seoses. […] 4. Maksu mahaarvamine toimub vastavalt kaupade ja teenuste otstarbele ajal, mil ettevõtjale esitatud arvele on märgitud maksusumma või kui see muutub sissenõutavaks. Kui ajal, mil ettevõtja hakkab kasutama kaupu või teenuseid, ilmneb, et ettevõtja arvas kaupade ja teenustega seonduvast maksust maha suurema või väiksema osa, millele kaupade või teenuste kasutamine õiguse annab, siis on liigne mahaarvatud osa sissenõutav sellel ajahetkel. Sissenõutav maks tasutakse vastavalt artiklile 14. Maksu mahaarvatav osa, mida ei ole maha arvatud, tagastatakse ettevõtjale tema taotluse alusel.“
16

Kõigepealt tuleb märkida, et lennu tühistamise korral on määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis c nähtud ette, et asjaomastel reisijatel on õigus saada tegutsevalt lennuettevõtjalt hüvitist vastavalt selle määruse artikli 7 lõikele 1, välja arvatud juhul, kui neid on sellest tühistamisest teavitatud selle punkti c alapunktides i–iii ette nähtud tähtaegade jooksul.
35

Siit järeldub, et eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (23. novembri 2021. aasta kohtuotsus IS (eelotsusetaotluse õigusvastasus), C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
64

Lisaks tuleb RMi poolt vabatahtliku tuletõrjujana tegelikult täidetud tööülesannete arvutamise osas märkida, et ühe Nivelles’i linna (Belgia) vabatahtliku tuletõrjuja kohta on Euroopa Kohus juba otsustanud, et olukorda, kus töötaja on sunnitud viibima valveajal oma elukohas, olema seal tööandjale kättesaadav ja olema võimeline kaheksa minuti jooksul töökohta jõudma, tuleb lugeda tööajaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artikli 2 tähenduses. Olukord on siiski erinev juhul, kui töötaja on valves vastavalt valveaja korraldusele, mille kohaselt peab ta olema pidevalt kättesaadav, kuid ei pea siiski töökohal viibima (vt 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, punktid 60 ja 65).
5

Nimetatud määruse II peatüki 1. jaotises paiknevas artiklis 8 „Dokumendi vastuvõtmisest keeldumine“ oli sätestatud: „1. Vastuvõttev asutus teavitab adressaati, kasutades selleks II lisas esitatud tüüpvormi, et ta võib keelduda kättetoimetatava dokumendi vastuvõtmisest vastuvõtmise ajal või tagastades dokumendi vastuvõtvale asutusele ühe nädala jooksul, kui see ei ole koostatud ühes järgmistest keeltest või kui sellele ei ole lisatud tõlget ühte järgnevatest keeltest: a) keel, millest adressaat aru saab, või b) adressaatliikmesriigi ametlik keel, või kui nimetatud liikmesriigis on mitu ametlikku keelt, kättetoimetamiskoha ametlik keel või üks selle ametlikest keeltest. 2. Kui vastuvõttev asutus saab teada, et adressaat keeldub lõike 1 kohaselt dokumendi vastuvõtmisest, teavitab ta […] sellest viivitamata edastavat asutust ning tagastab taotluse ja dokumendid, mille tõlkimist nõutakse. 3. Kui adressaat on keeldunud lõike 1 kohaselt dokumendi vastuvõtmisest, võib dokumendi kättetoimetamisel tehtud vea parandada, toimetades vastavalt käesoleva määruse sätetele adressaadile kätte dokumendi, millele on lisatud tõlge ühte lõikes 1 sätestatud keeltest. Sellisel juhul on dokumendi kättetoimetamise kuupäev see kuupäev, millal dokument koos tõlkega toimetatakse kätte vastavalt adressaatliikmesriigi õigusele. Kui liikmesriigi õiguse kohaselt tuleb dokument kätte toimetada kindla tähtaja jooksul, loetakse taotluse esitaja suhtes arvessevõetavaks kuupäevaks algdokumendi kättetoimetamise kuupäeva, mis määratakse kindlaks vastavalt artikli 9 lõikele 2. 4. Lõikeid 1, 2 ja 3 kohaldatakse ka 2. jaotises sätestatud kohtudokumentide edastamise ja kättetoimetamise viiside suhtes. 5. Lõike 1 kohaldamisel tuleb […] pädeval asutusel või isikul, kui dokument toimetatakse kätte vastavalt artiklile 14, teavitada adressaati sellest, et tal on õigus dokumendi vastuvõtmisest keelduda ning et keeldumise korral tuleb dokument nimetatud […] asutusele või isikule tagasi saata.“
55

Siiski, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 36, on põhikohtuasja faktiliste asjaolude tuvastamine ja hindamine üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses. Sellest järeldub, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole uue eelotsusetaotluse raames teha kontrolli, mille eesmärk on tagada, et pärast seda, kui see kohus on esitanud Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse tema menetluses olevas vaidluses kohaldatavate liidu õigusnormide tõlgendamise kohta, on eelotsusetaotluse esitanud kohus neid õigusnorme kohaldanud kooskõlas Euroopa Kohtu antud tõlgendusega. Kuigi ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelise koostöö raames võivad liikmesriikide kohtud enne nende menetluses oleva kohtuasja lahendamist pöörduda uuesti Euroopa Kohtusse, et saada täiendavaid täpsustusi liidu õiguse tõlgendamise kohta, mille Euroopa Kohus on andnud (vt selle kohta 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika), ei saa seda sätet seevastu tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus võib Euroopa Kohtule esitada eelotsusetaotluse selle kohta, kas see liikmesriigi kohus kohaldas põhikohtuasjas õigesti tõlgendust, mille Euroopa Kohus esitas vastuseks eelotsusetaotlusele, mis talle samas kohtuasjas varem esitati.
28

Siiski ei saa nõuda, et see side oleks selline, et liidu kodanik loobuks oma liikumisvabaduse kasutamisest, kui tema teine pereliige ei saaks temaga kaasa minna või temaga vastuvõtvas liikmesriigis ühineda. Niisugune nõue tähendaks nimelt, et asjaomane „muu pereliige“ direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 2 esimese lõigu punkti a tähenduses võrdsustatakse pereliikmetega, keda on direktiivi 2004/38 artikli 2 punktis 2 sõnaselgelt nimetatud.
60

Sellega seoses olgu märgitud, et proportsionaalsuse põhimõtte järgimine eeldab, et hankija on kohustatud uurima ja hindama faktilisi asjaolusid, et teha kindlaks, kas kahe üksuse vaheline suhe on konkreetselt mõjutanud ühe ja sama hankemenetluse raames esitatud pakkumuste vastavat sisu, kusjuures niisuguse mõju tuvastamine mis tahes kujul on piisav, et nimetatud ettevõtjad hankemenetlusest kõrvale jätta (vt selle kohta 19. mai 2009. aasta kohtuotsus Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, punkt 32, ja 8. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Lloyd’s of London, C‑144/17, EU:C:2018:78, punkt 38).
41

Seoses uurimis- või tõendite kogumise toimingutega, millele see õigus kehtib, on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 3 punktis c ette nähtud, et liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus vähemalt sellele, et tema kaitsja viibiks äratundmiseks esitamise, vastastamise ja uurimiseksperimentide juures.
38

Teiseks, mis puudutab tõhususe põhimõtet, siis tuleb riigisiseseid menetlusnorme pidada selle põhimõttega kooskõlas olevaks, kui need ei kahjusta määrusega nr 1896/2006 loodud tasakaalu nõude esitaja ja kostja vastavate õiguste vahel Euroopa maksekäsumenetluses. Täpsemalt järgivad riigisisesed õigusnormid, mille tagajärjel katkeb selle määruse artikli 16 lõikes 2 sätestatud vastuväite esitamise tähtaeg, seda põhimõtet, kui see näib põhjendatud eesmärgiga tagada kostja kaitseõiguste järgimine, ilma et see muudaks praktikas ülemäära keeruliseks asjaomaste nõuete kiire ja tõhusa sissenõudmise. Selleks peab ajavahemik, mille jooksul see tähtaeg katkeb, piirduma rangelt vajalikuga.
72

Riigisisesed õigusnormid, millega nõutakse, et isik loobuks advokaadina tegutsemisest nii vastava liikmesriigi territooriumil kui ka välismaal, selleks et kaitsta sellel kutsealal edasi tegutsevaid isikuid niisuguste isikute pakutava konkurentsi eest, kes on juba kasutanud oma õigust pensionile, näivad minevat kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud eesmärgi saavutamiseks, sest seda eesmärki on võimalik saavutada nii, et mis tahes kutsealasest tegevusest loobumise nõude puhul piirdutakse ainult kõnealuse riigi territooriumi või mõne teise liikmesriigi konkreetse geograafilise piirkonnaga. Sellised õigusnormid jätavad pealegi tähelepanuta asjaolu, et pensioniõiguse saamise ja säilitamise tingimused ei ole liikmesriikide vahel ühtlustatud, vaid üksnes koordineeritud liidu õigusega, ning et isikud võivad olla kohustatud jätkama tegevust kutsealal teistes liikmesriikides selleks, et omandada pensioniõigust asjaomaste riigisiseste õiguste alusel.
46

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 47, 51 ja 52 märkis, võib see praktika, kuivõrd see jätab sundmüügimenetluses kinnisasja omandanud maksukohustuslased mahaarvamisõigusest ilma, samuti piirata potentsiaalsete omandajate ringi. Järelikult on see vastuolus seda liiki menetluste eesmärgiga, mis on võlgniku varade optimaalne realiseerimine, et rahuldada parimal määral tema võlausaldajate nõuded. Selle eesmärk on ka eraldada finantsraskustes olevad ettevõtjad ja takistada neil teha tehinguid viisil, mis ei ole kooskõlas neutraalse maksustamise põhimõttega; maksukohustuslaste eristamine nende finantsolukorra põhjal on selle põhimõttega vastuolus.
14

Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole kahtlust, et Saksa toll on pädev tollivõlga sisse nõudma, soovib ta teada, kas tollil on pädevus määrata kindlaks ka impordikäibemaksu summa. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on see nii juhul, kui direktiivi 2006/112 artiklite 30 ja 60 tõlgendusest tuleneb, et impordi koht on Saksamaa vaatamata sellele, et põhikohtuasja kaebaja sisenes liidu territooriumile Bulgaarias.
54

Lisaks, kui võtta arvesse W ostetud teenuste tegelikku kasutamist, tuleb meenutada, et W väitel kujutavad need teenused endast osakapitali mitterahalist sissemakset ja et selleks pidi ta need oma tütarettevõtjatele tasuta üle andma, et viimased saaks neid kasutada oma tehingute tarbeks. Asjaolu, et need teenused on mõeldud kasutamiseks W tütarettevõtjate poolt, on otseselt seotud nende tütarettevõtjate tehingutega ning kinnitab otsese ja vahetu seose puudumist W majandustegevusega. Tõsiasja, et neil teenustel on otsene seos tema tütarettevõtjatega, ei sea kahtluse alla asjaolu, et W on need oma tütarettevõtjatele üle andnud, kuna oluline on arvesse võtta nimetatud teenuste tegelikku kasutamist.
42

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab Euroopa Kohtu asjasse puutuvast praktikast lähtudes, et kui liikmesriigi kohus on seisukohal, et tingimus on ebaõiglane, peab ta tuvastama, et see tingimus ei ole tarbijale algusest peale ja tervikuna siduv. Seejärel peab ta kontrollima, kas lepingut saab täita ilma õigusvastase tingimuseta. Kui see on nii, siis peaks see kohus piirduma otsustamisega, et leping jääb kehtima ilma ebaõiglaste tingimusteta, ning küsimust riigisisese dispositiivse õigusnormi kohaldamisest ei teki. Kui aga kohus peaks leidma, et leping ei saa eksisteerida ilma õigusvastase tingimuseta ja et järelikult tuleb tuvastada selle lepingu tühisus, peab ta kontrollima, kas niisugune tühisuse tuvastamine on tarbijale ebasoodne. Kui see nii ei ole või kui tarbija nõustub lepingu tühisusega, on liikmesriigi kohus kohustatud tuvastama, et kogu leping tervikuna on tühine, ega saa seda täiendada liikmesriigi õiguse dispositiivse normiga.
19

Selle kohtu sõnul kuulub tema menetluses olev vaidlus Brüsseli Ia määruse kohaldamisalasse, kuna selle eesmärk on tuvastada eelisõiguse olemasolu leiutisele, ning seega on tegemist tsiviil- ja kaubandusasjaga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib siiski teada, kas Rootsi kohtud on pädevad lahendama vaidlust, mille eesmärk on tuvastada sellise õiguse olemasolu teatavale leiutisele, mis tuleneb väidetavast leiutaja või kaasleiutaja staatusest. Tema sõnul näeb selle määruse artikli 24 punkt 4 ette, et „patentide […] registreerimise või kehtivusega“ seotud asjad alluvad erandlikult selle liikmesriigi kohtutele, kus registreerimist taotletakse või kus see on toimunud. Seda erandlikku kohtualluvust põhjendavad ühelt poolt asjaolu, et neil kohtutel on paremad võimalused selliste vaidluste lahendamiseks, mis puudutavad patendi kehtivust, registreerimistaotluse esitamist või registreerimist, ning teiselt poolt asjaolu, et patentide väljastamine eeldab riikliku haldusasutuse sekkumist, mis näitab, et patendi väljaandmine kuulub riikliku suveräänsuse teostamise alla. Kuigi Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et erandliku kohtualluvuse alla ei kuulu vaidlus, mis puudutab üksnes küsimust, kes on patendi omanik, ei anna see kohtupraktika siiski otseseid juhiseid selle kohta, kas nimetatud artikli 24 punkt 4 on kohaldatav käesoleval juhul.
Kõnesoleva määruse artikli 8 „Alaealised“ lõigetes 1–4 on ette nähtud:

„1. Kui taotleja on saatjata alaealine, on vastutav liikmesriik see liikmesriik, kus viibib seaduslikult mõni saatjata alaealise pereliige või õde‑vend, tingimusel et see on alaealise parimates huvides. Kui taotleja on abielus alaealine, kelle abikaasa ei viibi seaduslikult ühegi liikmesriigi territooriumil, siis on vastutav liikmesriik see liikmesriik, kus elab tema isa, ema või muu täiskasvanu, kes on tema eest vastutav selle liikmesriigi õiguse või tava alusel, või kus õde või vend seaduslikult viibib.

2. Kui taotleja on saatjata alaealine, kelle sugulane viibib seaduslikult mõnes muus liikmesriigis, ja kui individuaalse hindamise teel on kindlaks tehtud, et sugulane saab tema eest hoolitseda, viib see liikmesriik alaealise tema sugulasega kokku ning on vastutav liikmesriik, tingimusel et see on alaealise parimates huvides.

3. Kui pereliikmed, õed‑vennad või muud sugulased, nagu on osutatud lõigetes 1 ja 2, viibivad mitmes liikmesriigis, määratakse vastutav liikmesriik saatjata alaealise parimatest huvidest lähtudes.

4. Pereliikme, õe‑venna või sugulase (nagu on osutatud lõigetes 1 ja 2) puudumise korral on vastutav liikmesriik see liikmesriik, kus saatjata alaealine esitas oma rahvusvahelise kaitse taotluse, tingimusel et see on alaealise parimates huvides.“
47

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 ja artikli 9 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil tuleb maksustada selles liikmesriigis asuva teenuseosutaja poolt kruiisireisi teenuste osutamine riigi territooriumi selles osas, mis tema ja teise liikmesriigi vahel sõlmitud rahvusvahelise lepingu kohaselt moodustab nende liikmesriikide jagatud valitsemisega hõlmatud ühise territooriumi ja mille suhtes ei kohaldata ühtegi liidu õiguses sätestatud erandit, tingimusel et neid teenuseid ei ole teine liikmesriik juba maksustanud. Asjaolu, et üks liikmesriik neid teenuseid maksustab, takistab teisel liikmesriigil neid omakorda maksustada, kuid ei piira nende kahe liikmesriigi võimalust korraldada sellel territooriumil osutatud teenuste maksustamine muul viisil, eelkõige kokkuleppe teel, tingimusel et välditakse tulu maksustamata jätmist või topeltmaksustamist.
41

Seega nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teabest, et partnerettevõtjate osutatavad nõuete lahendamise teenused kujutavad endast kompleksseid nõuete haldamise ja lahendamise teenuseid, mis hõlmavad mitut tegevust, mida tuleb analüüsida kui tervikut, mille eesmärk on hüvitada kahjustatud isikule väljaspool tema elukohaliikmesriiki tekitatud kahju vastavalt menetlustele, mida ta tunneb. Ühtlasi täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus seoses Coris Internationali osutatud teenustega, et need kujutavad endast tegevust, mille eesmärk on lahendada nõuded, mille on esitanud isikud, kes omavad Uniqa poolt oma klientidele väljastatud välisreisi ravikindlustuspoliisi, mis hõlmab muu hulgas kindlusvõtjatele abi tagamist ööpäev läbi ning neile tehnilise, korraldusliku ja õigusabi andmist.
42

Teiselt poolt tuleb märkida, et rakendusmääruse nr 543/2011 V lisa punktis 2.2 on täpsustatud, et vastavuskontrolli võib teostada pakendamistoimingute ajal, lähetamiskohas, veo ajal, vastuvõtukohas ning hulgi- ja jaemüügi tasandil. Seega tuleb tõdeda, et nende kontrollide läbiviimine ei ole piiratud üksnes juhtudega, mil tooteid veetakse eraldiseisvate juriidiliste isikute vahel, ega toimu üksnes juhul, kui leiab aset kauba omandiõiguse üleminek. Nagu on nähtud ette määruse nr 1234/2007 artikli 113a lõikes 3, on oluline see, et toodete valdaja, kes on rakendusmääruse nr 543/2011 artikli 3 lõikes 3 määratletud kui isik, kelle tegelikus valduses tooted on, vastutab nende vastavuse eest. Seega ei oma tähtsust asjaolu, et toodet kontrollitakse sama ettevõtja kahe üksuse vahelise siseveo käigus.
8

Direktiivi artikkel 20 on ainus säte selle III peatükis „Materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamine või tühistamine“. See artikkel on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid võivad materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tühistada, kui taotleja a) lahkub pädeva ametiasutuse määratud elukohast talle sellest teatamata või ilma pädeva ametiasutuse loata, kui on nõutav sellise loa taotlemine, või b) ei täida kohaleilmumise kohustusi või teabe andmise nõuet või nõuet ilmuda siseriiklikus õiguses sätestatud mõistliku aja jooksul varjupaigamenetlusega seoses isiklikele vestlustele või c) on esitanud korduva taotluse, nagu see on määratletud [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta] direktiivi 2013/32/EL [rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60)] artikli 2 punktis q. Kui taotleja punktides a ja b osutatud juhtude korral leitakse või ta teatab endast vabatahtlikult pädevale ametiasutusele, võetakse kadumise põhjuste põhjal vastu nõuetekohaselt põhjendatud otsus kõikide või mõnede kitsendatud või tühistatud materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise ennistamise kohta. 2. Liikmesriigid võivad samuti materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada, kui nad teevad kindlaks, et taotleja on põhjendamatult jätnud rahvusvahelise kaitse taotluse esitamata võimalikult kiiresti pärast sellesse liikmesriiki saabumist. 3. Liikmesriigid võivad materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või need tühistada, kui taotleja on varjanud rahaliste vahendite olemasolu ning on seetõttu materiaalsetest vastuvõtutingimustest alusetult kasu saanud. 4. Liikmesriigid võivad määrata kindlaks karistused, mida kohaldatakse majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumise või väga vägivaldse käitumise korral. 5. Otsused materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või tühistamise kohta või käesoleva artikli lõigetes 1, 2, 3 ja 4 osutatud karistuste kohta tehakse iga juhtumi puhul eraldi, objektiivselt ja erapooletult ning neid põhjendatakse. Neid tehakse asjaomase isiku eriolukorda arvesse võttes, eriti artikliga 21 hõlmatud isikute puhul, pidades kinni proportsionaalsuse põhimõttest. Liikmesriigid tagavad igal juhul juurdepääsu vältimatu abi teenustele kooskõlas artikliga 19 ning tagavad kõikidele taotlejatele inimväärse elatustaseme. 6. Liikmesriigid tagavad, et materiaalseid vastuvõtutingimusi ei kitsendata ega tühistata enne, kui lõike 5 kohane otsus on vastu võetud.“
98

Tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt eelkõige 6. novembri 2008. aasta kohtuotsus Trespa International, C‑248/07, EU:C:2008:607, punkt 33, ja 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Stichting Rookpreventie Jeugd jt, C‑160/20, EU:C:2022:101, punkt 82).
8

2017. aasta CL seaduse maksumenetluse kohta (az adózás rendjéről szóló 2017. évi CL. törvény) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „maksumenetluse seadustik“) § 64 lõikes 3 on ette nähtud järgmist: „Erandina lõikest 1 ja tingimusel, et maksukohustuslane ei esita tagasimaksetaotlust likvideerimist (lihtsustatud likvideerimine) või vabatahtlikku lõpetamist (lihtsustatud vabatahtlik lõpetamine) lõpetavas maksudeklaratsioonis, tuleb käibemaks, mille tagastamist nõutakse, tagastada 30 päeva jooksul alates deklaratsiooni kättesaamisest, kuid kõige varem maksetähtpäevast, ning selle tähtaja pikkus on 45 päeva, kui tagastatava käibemaksu summa on suurem kui üks miljon [Ungari forinti (HUF) (ligikaudu 2500 eurot)], juhul kui see maksukohustuslane on deklaratsiooni esitamise kuupäevaks täielikult tasunud esitatud arvel märgitud hinna koos käibemaksuga iga tehingu puhul, mis annab õiguse käibemaksu edasi kanda ja mille tegelikku toimumist tõendab arve (või arved), mille alusel ta kasutab oma käibemaksu mahaarvamise õigust kõnesoleva maksustamisperioodi eest, või kui tema võlg on enne seda kuupäeva muul viisil täielikult kustutatud ja kõnealune maksukohustuslane kinnitab deklaratsioonis, et see tingimus on täidetud. Kui likvideerimisel oleva maksukohustuslase juures algab sellel ajavahemikul seoses taotletud eelarvelise abiga maksukontroll või see on juba käimas, tuleb eelarvetoetuse andmise tähtaega arvutada alates kuupäevast, mil kontrollimise järelduste kohta tehtud otsus jõustub. Selle sätte kohaldamisel loetakse tasu makstuks, kui see on jäetud maksmata üksnes täitmisgarantii alusel, mis on varem lepingus ette nähtud.“
55

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil määrata riigis ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku kinnipidamine üksnes üldalusel, milleks on oht väljasaatmise tulemuslikkusele, ilma et oleks täidetud mõni riigisiseses õiguses selle sätte ülevõtmiseks ette nähtud ja selgelt määratletud kinnipidamise alustest.
40

Seega asjaolu, et kaudsel osalisel ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit tehingu algataja vastu olukorras, kus võlgnikud, kelle nõuetest saadud tulu talle üle kanti, on maksejõuetud, ning asjaolu, et võlainstrumendid jäävad tehingu algataja vara hulka, või ka asjaolu, et selle kapitali päritolu, mida kasutatakse kaudse osalise nõuete rahuldamiseks, on mainitud kaudse osaluse lepingus, ei mõjuta algsete laenude rahastamises seisneva kaudse osaluse tehingu põhiolemust.