Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et töötajate üldseaduse artikli 53 lõike 1 punktis b ette nähtud ülesütlemise hüvitise konkreetne eesmärk, nagu ka selle hüvitise maksmise eriline kontekst, kujutab endast objektiivset põhjust, mille tõttu on kõnealune erinev kohtlemine põhjendatud.

Seevastu tähtajatu töölepingu ülesütlemine tööandja poolt mõnel töötajate üldseaduse artiklis 52 ette nähtud põhjusel tuleneb asjaoludest, mida töölepingu sõlmimisel ette ei nähtud ja mis takistasid oluliselt töösuhte tavapärast toimimist (5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Montero Mateos, C‑677/16 , EU:C:2018:393 , punkt 61 ). Nagu nähtub Hispaania valitsuse selgitustest, mida käsitleti käesoleva kohtuotsuse punktis 69, on töötajate üldseaduse artikli 53 lõike 1 punktis b just selleks, et kompenseerida töösuhte sellisel põhjusel lõppemise ootamatust ja pettumust, mis töötajal tekkis sel ajal töösuhte stabiilsuse suhtes esinenud õiguspärase ootuse luhtumise tõttu, nõutud, et sellisel juhul tuleb nimetatud töötajale, kelle tööleping on üles öeldud, maksta 20 päeva töötasule vastav hüvitis iga töötatud aasta eest.

Nimelt tuleneb raamkokkuleppe klausli 3 lõikes 1 sätestatud „tähtajalise töölepingu“ määratlusest, et seda liiki leping ei tekita lepingu tähtaja möödumisel enam tuleviku suhtes õiguslikke tagajärgi, kusjuures selle tähtaja möödumist võib tähistada konkreetse ülesande lõpetamine, konkreetse kuupäeva saabumine või – nagu käesolevas asjas – konkreetse sündmuse toimumine. Niisiis on tähtajalise töölepingu sõlminud pooltele alates lepingu sõlmimisest teada kuupäev või sündmus, millega on kindlaks määratud lepingu tähtaeg. See tähtaeg seab töösuhte kestusele piirid, ilma et pooled peaksid pärast lepingu sõlmimist avaldama selle kohta oma tahet (5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Montero Mateos, C‑677/16 , EU:C:2018:393 , punkt 60 ).

Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas ära toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt ei ole töötajatele, kellega on sõlmitud töökoha säilimise õigusega töötaja asendamiseks sellised tähtajalised töölepingud nagu põhikohtuasjas käsitletav interinidad-leping, nende lepingute tähtaja möödumisel ette nähtud mingit hüvitist, samas kui tähtajatu töölepinguga töötajatele makstakse nende töölepingu objektiivsel põhjusel ülesütlemise korral hüvitist.

Direktiivi 1999/70 lisas ära toodud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtutel on ülesanne kindlaks teha, kas kohaldatavate liikmesriigi õigusnormide kohaselt kujutab selline meede, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega on töötajatele, kes on tööle võetud teatud tähtajaliste töölepingute alusel, ette nähtud nende lepingute tähtaja möödumisel hüvitise kohustuslik maksmine, endast sobivat meedet, et vältida või vajaduse korral karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamist, või samaväärset juriidilist meedet selle sätte tähenduses.

Lepingu lõppemisel sellise hüvitise maksmine, nagu on ette nähtud töötajate üldseaduse artikli 49 lõike 1 punktis c, ei võimalda saavutada raamkokkuleppe klausliga 5 taotletud eesmärki, milleks on tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamise vältimine. Nimelt näib hüvitise maksmine olevat sõltumatu kõikidest kaalutlustest, mis puudutavad tähtajaliste lepingute kasutamise õiguspärasust või kuritarvitamist.

Selline meede ei tundu seega olevat sobiv tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvituste nõuetekohaseks karistamiseks ja liidu õiguse rikkumise tagajärgede heastamiseks ning järelikult ei näi see endast iseenesest kujutavat piisavalt tõhusat ja hoiatava mõjuga meedet, et tagada raamkokkuleppe rakendamiseks vastu võetud õigusnormide täielik toime käesoleva kohtuotsuse punktis 87 toodud kohtupraktika tähenduses.

(vt punktid 94–96 ja resolutsiooni punkt 2)