ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-569/07

HSBC Holdings plc

ja

Vidacos Nominees Ltd

versus

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Special Commissioners of Income Tax, London)

„Kaudsed maksud — Kapitali koondumine — 1,5% suuruse maksu kehtestamine aktsiate võõrandamisel või emiteerimisel kliiringuteenuse (clearance service) süsteemis”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 18. märtsil 2009 I ‐ 9049

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 1. oktoober 2009 I ‐ 9067

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Kapitali suurendamise kaudne maksustamine

(Nõukogu direktiiv 69/335, artikli 11 punkt a)

Direktiivi 69/335 kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 85/303, artikli 11 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus maks, mida tasutakse aktsiate emiteerimisel kliiringuteenuse süsteemis.

Uute emiteeritud väärtpaberite esmaomandamise maksustamise lubamine tähendab tegelikkuses väärtpaberite emissiooni enda maksustamist, sest see on kapitali koondumise seisukohast tehingu kui terviku lahutamatu osa.

Seda esmaomandamist ei saa pidada „ülekandeks” direktiivi 69/335 artikli 12 lõike 1 punkti a mõttes, sest nii kaoks selle direktiivi artikli 11 punkti a kasulik mõju ning küsitavaks muutuks ka selge eristus, mida tehakse nendes kahes artiklis kasutatud mõistete „emissioon” ja „ülekanne” vahel. Nimelt tuleneks sellisest tõlgendusest, et väärtpaberiemissiooni, mis tingimata toob kaasa ka uute, emiteeritud aktsiate omandamise, ei tohiks vastavalt artikli 11 punktile a maksustada mis tahes muu maksu või lõivuga kui kapitalimaks. Järelikult ei saa maks, millega maksustatakse nimetatud esmaomandamine, kuuluda artikli 12 lõike 1 punktis a kehtestatud erandite hulka. Seega ei saa seda maksu käsitleda maksuna, mida tegelikkuses kohaldatakse tulevikus asetleidvatele väärtpaberiülekannetele, sest nende hüpoteetiliste ülekannete alusel ei määrata kindlaks selle maksu maksubaasi ega maksukohustuslast.

Kui sellise maksuga maksustatakse kapitali suurendamisel väljaantavaid uusi väärtpaberid, on see maks käsitletav maksustamisena direktiivi artikli 11 punkti a tähenduses ning selle kehtestamine on nimetatud sättega keelatud.

(vt punktid 32, 34–38 ja resolutsioon)
EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt võib füüsiline või juriidiline isik algatada menetluse teisele isikule adresseeritud otsuse vastu vaid juhul, kui see otsus puudutab teda otseselt ja isiklikult.

Mis puudutab teist EÜ artiklis 230 sätestatud tingimust, siis asjaolu, et vaidlusalune säte on oma laadilt ja ulatuselt üldine, sest seda kohaldatakse kõigile asjassepuutuvatele ettevõtjatele, ei välista siiski seda, et see võiks neist mõningaid isiklikult puudutada.

Üksnes siis saab füüsiline või juriidiline isik väita, et ta on isiklikult puudutatud, kui vaidlusalune säte mõjutab teda mingi talle omase tunnuse või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab. Põhimõtteliselt ei saa ettevõtja vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub vastavasse sektorisse ja et ta võib selle kava alusel toetust saada. Niisugune otsus on selle ettevõtja suhtes üldkohaldatav meede, mida kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordadele ja mis tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale.

Seevastu juhul, kui vaidlustatud akt puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid teataval moel piiritletud ettevõtjate ringi.

(vt punktid 47, 51–54)
Kohtuasi C-520/07 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

MTU Friedrichshafen GmbH

„Apellatsioonkaebus — Ümberkorraldamisabi — Otsus ühisturuga kokkusobimatu abi tagastamise kohta — Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 13 lõige 1 — Solidaarvastutus”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 19. veebruaril 2009 I ‐ 8557

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 17. september 2009 I ‐ 8573

Kohtuotsuse kokkuvõte

Riigiabi – Komisjoni otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobimatuks ning määratakse selle tagastamine – Komisjoni võimalus teha otsus kättesaadava teabe alusel

(EÜ artikli 88 lõige 2; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 13 lõige 1 ja artikli 14 lõige 1)

Määruse nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artikli 88] kohaldamiseks) artikli 13 lõige 1 volitab komisjoni juhul, kui viimane tuvastab, et abi on antud või seda on muudetud sellest teavitamata, võtma vastu otsuse, mis kuulutab abi ühisturuga kokkusobivaks või kokkusobimatuks ja mis on tehtud kättesaadava teabe põhjal, kui tegemist on liikmesriigiga, kes koostöö tegemise kohustust rikkudes ei ole esitanud komisjonile teavet, mida viimane liikmesriigilt on nõudnud. Vajaduse korral võib sellise otsusega nõuda ka nimetatud määruse artiklis 14 sätestatud tingimustel juba antud abisumma tagastamist.

Seda komisjoni võimalust ei saa siiski tõlgendada nii, et see vabastab komisjoni täielikult kohustusest tugineda oma otsustes teatava usaldusväärsusega ja üksteisega kokkusobivatele tõenditele, millele komisjon saab toetuda neis järeldustes, mis ta on teinud. Komisjon peab vähemalt veenduma, et tema käsutuses olev teave, isegi kui see on puudulik ja fragmentaarne, moodustab piisava aluse võimaldamaks järeldada, et ettevõtja on saanud soodustust, mis kujutab endast riigiabi.

Sellised kaalutlused on veelgi kaalukamad siis, kui komisjon nõuab abisaajalt abi tagastamist; sellise tagasimaksmise peamine eesmärk on ära hoida konkurentsi moonutamist, mis on põhjustatud teatud konkurentsieelisest, ning taastada seega abi andmisele eelnenud olukord.

Komisjon ei saa seega eeldada, et ettevõtja on saanud riigiabi näol soodustust, kui ta tugineb üksnes negatiivsele oletusele, mis põhineb asjaolul, et vastupidise järelduse tegemiseks puudub teave ning kui puuduvad teised tõendid, mis võiksid positiivselt tõendada sellise soodustuse olemasolu.

(vt punktid 54–58)
EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel võib piirkondlik või kohalik omavalitsusüksus, kui tal on liikmesriigi õiguse alusel juriidilise isiku staatus, esitada hagi temale adresseeritud otsuse peale ja sellise vormiliselt määruse või teisele isikule adresseeritud otsusena tehtud otsuse peale, mis puudutab teda otseselt ja isiklikult. Tingimus, mille järgi hagi esemeks olev otsus peab EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, eeldab kahe kumulatiivse kriteeriumi ühinemist, nimelt esiteks, et ühenduse vaidlustatud meede avaldaks otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ja et teiseks ei jätaks meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme.

Mis puudutab esimest kriteeriumi, siis ühenduse finantsabi andmise otsuses ei tähenda regionaalse või kohaliku omavalitsusüksuse määramine Euroopa Regionaalarengu Fondi projekti elluviimise eest vastutavaks ametiasutuseks seda, et abi saamise õigus kuuluks sellele omavalitsusüksusele. Pealegi ei ole tõsiasjal, et seda omavalitsusüksust mainitakse kui ametiasutust, kes on vastutav rahalise abi taotluse eest, ka sellist mõju, mis seoks ta otseselt ühenduse abiga, mida asjaomane liikmesriik sama otsuse täpsustuste kohaselt taotles ja mis asjaomasele liikmesriigile anti. Pelk asjaolu, et abi andmise otsuses määratleti konsortsium, mis ühendab erinevaid avalik-õiguslikke isikuid, seal hulgas nimetatud liikmesriiki, millega komisjon ei ole kuidagi seotud, nimelt kui ühenduse finantsabi saaja, ei tähenda, et konsortsiumil endal oleks olnud õigus finantsabile.

Mis puudutab teist otsese puudutatuse kriteeriumi, siis asjaolu, et riiklikud ametiasutused väljendasid oma kavatsust tagasi nõuda summad, mis eelnimetatud konsortsium alusetult sai, kujutab käesoleval juhul endast nende autonoomset tahteavaldust olukorras, kus ühenduse õigusest ei tulene selles osas ühtki kohustust. Siit järeldub, et asjaolu, et komisjonile saadetud kirjas väljendasid riiklikud ametiasutused kavatsust ühenduse finantsabi lõpetada, ei ole piisav selleks, et tuvastada EÜ artikli 230 neljandas lõigus nõutud otsest huvi. Tegelikult ei saa niisuguse konsortsiumi otsest puutumust tuletada pelgalt sellest, kui riiklikud ametiasutused lihtsalt teatavad õiguslikult mittesiduvalt oma kavatsusest nõuda neilt abi tagasi, kuivõrd muu hulgas ei saa välistada, et erilised asjaolud võiksid viia liikmesriigi kui konsortsiumi ühe osaniku selleni, et ta võtab neilt vastu esitatud asjaomase abi tagasimaksmise nõude tagasi.

(vt punktid 42, 45, 47–49, 54–57, 60)
Selleks et kindlaks määrata, kas sellist nimetust võib käsitada lihtsa ja kaudse geograafilise päritolutähisena, mille kõne all olevatest kahepoolsetest lepingutest tulenev kaitse võib olla õigustatud EÜ artikli 30 tingimuste alusel, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus kontrollida, kas lähtuvalt päritoluliikmesriigis esinevatest tegelikest asjaoludest ja kontseptuaalsest arusaamast on see nimetus, isegi kui see ei ole geograafiline nimi, vähemalt sobilik selleks, et anda tarbijale teada, et selle nimetusega märgistatud toode on pärit selle riigi territooriumil asuvast piirkonnast või kohast. Kui selline kontrollimine näitab, et kõne all oleval nimetusel puudub minimaalne võime anda teada, milline on asjaomase toote geograafiline päritolu, ei ole selle kaitse tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmisena EÜ artikli 30 tähenduses õigustatud ning on põhimõtteliselt EÜ artikliga 28 vastuolus, välja arvatud juhul, kui see on muul alusel õigustatud.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab samuti päritoluliikmesriigis esinevatest tegelikest asjaoludest ja kontseptuaalsest arusaamast lähtudes kontrollima, kas kõne all olev nimetus ei ole kahepoolsete lepingute jõustumise ajal või pärast seda muutunud selles liikmesriigis üldnimetuseks, kuna nende lepingutega kehtestatud kaitsesüsteemi eesmärki võib käsitada tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmisena EÜ artikli 30 tähenduses.

Juhul kui vastavasisulised ühenduse õigusnormid puuduvad, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vastavalt siseriiklikule õigusele otsustama, kas Tšehhi Vabariigis esinevate tegelike asjaolude ja kontseptuaalse arusaama selgitamiseks on vaja tellida tarbijaküsitlus, mille alusel saaks kontrollida, kas nimetust saab kvalifitseerida lihtsa ja kaudse geograafilise päritolutähisena ning kas see nimetus on selles liikmesriigis muutunud üldnimetuseks. Samuti peab eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtuvalt sellest samast siseriiklikust õigusest ning juhul kui ta leiab, et tarbijaküsitluse tellimine on vajalik, kindlaks määrama, milline on nende kontrollide läbiviimiseks vajalik piisavalt oluline arv tarbijaid.

(vt punktid 82–84, 89, 94, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-573/07

Sea Srl

versus

Comune di Ponte Nossa

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)

„Riigihanked — Hankemenetlus — Olmejäätmete kogumise, vedamise ja töötlemise teenuseid hõlmav hankeleping — Hankelepingu sõlmimine hankemenetlust korraldamata — Riigihanke otselepingu sõlmimine aktsiaseltsiga, mille kapital kuulub täielikult kohalikele omavalitsusüksustele, kuid mille põhikirjas on ette nähtud erakapitali osalemise võimalus”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 10. september 2009 I ‐ 8129

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Omavalitsusüksuse poolt teenuste riigihanke otselepingu sõlmimine täielikult avalik-õiguslikule isikule või isikutele kuuluva aktsiaseltsiga

(EÜ artiklid 43 ja 49)

EÜ artiklitega 43 ja 49, võrdse kohtlemise ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu ning sellest tuleneva läbipaistvuse põhimõttega ei ole vastuolus teenuse riigihanke otselepingu sõlmimine täielikult avalik-õiguslikule isikule või isikutele kuuluva aktsiaseltsiga, kui tellijaks olev omavalitsusüksus teostab selle äriühingu suhtes samasugust kontrolli nagu omaenda struktuuriüksuste üle ning kui selle äriühingu põhitegevus toimub teda kontrolliva omavalitsusüksuse või -üksuste huvides.

Arvestades seda, et asjassepuutuvate põhikirjasätete toimimise kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses, võib asuda seisukohale, et aktsionärideks olevad omavalitsusüksused teostavad kõnesoleva äriühingu üle samasugust kontrolli nagu omaenda struktuuriüksuste üle, kui:

— äriühingu tegevus piirdub nimetatud omavalitsusüksuste territooriumiga ning on põhiosas suunatud neile omavalitsusüksustele, ja

— põhikirjas ette nähtud organite kaudu, mis koosnevad nimetatud omavalitsusüksuste esindajatest, mõjutavad nad otsustaval määral nii selle äriühingu strateegilisi eesmärke kui ka olulisi otsuseid.

(vt punkt 90 ja resolutsioon)
Siseriiklike õigusnormidega kehtestatud keelu – mille alusel teistes liikmesriikides asuvad ettevõtjad, kes osutavad nendes liikmesriikides seaduslikult hasartmänguteenuseid internetis, ei tohi pakkuda analoogseid teenuseid esimeses liikmesriigis – võimalik piirav mõju kapitali vabale liikumisele ja maksete vabadusele on teenuste osutamise vabadusele kehtestatud võimalike piirangute vältimatu tagajärg. Kui aga siseriiklik meede mõjutab samal ajal mitut põhivabadust, uurib Euroopa Kohus kõnealust meedet põhimõtteliselt üksnes seoses ühega neist vabadustest, kui nähtub, et konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes on teised vabadused esimese suhtes täiesti teisejärgulise tähendusega ja neid on võimalik käsitleda koos.

EÜ artikliga 49 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis keelavad eraettevõtjatel, kes asuvad teistes liikmesriikides, kus nad seaduslikult osutavad analoogseid teenuseid, pakkuda nimetatud liikmesriigi territooriumil hasartmänge internetis.

Sellises õigusnormid piiravad tõepoolest EÜ artikliga 49 tagatud teenuste osutamise vabadust, piirates ka asjaomase liikmesriigi residentide vabadust kasutada interneti vahendusel teistes liikmesriikides pakutavaid teenuseid.

Siiski võib internetis hasartmängude pakkumise eripära arvestades kõne all oleva piirangu lugeda põhjendatuks eesmärgiga võidelda pettuste ja kuritegevuse vastu. Nimelt võib internetis hasartmängude käitamiseks ainuõiguse andmine ühele ettevõtjale, kes on otseselt avaliku võimu järelevalve all, võimaldada juhtida nende mängude käitamine kontrollitud ringi ja seda võib pidada sobivaks, et kaitsta tarbijaid ettevõtjate toimepandud pettuste eest.

Kõne all oleva korra vajalikkuse uurimise osas ei ole internetis pakutavate hasartmängude sektorit ühenduse tasandil ühtlustatud. Seega võib liikmesriik asuda seisukohale, et üksnes asjaolu, et eraettevõtja pakub sellesse sektorisse kuuluvaid teenuseid interneti kaudu seaduslikult teises liikmesriigis, kus on tema asukoht ja kus ta peab täitma seadusest tulenevaid nõudeid ja alluma selle riigi pädevate ametivõimude kontrollile, ei ole piisav tagatis, et kaitsta liikmesriigi tarbijaid pettuste ja kuritegevuse ohtude eest, võttes arvesse raskusi, mis võivad asukohaliikmesriigi ametivõimudel sellistel asjaoludel ettevõtjate kvaliteeti ja ausust hinnates tekkida. Lisaks sellele, kuna tarbija ja ettevõtja vahel puudub otsene kontakt, hõlmavad internetis pakutavad hasartmängud erinevat laadi ja selliste mängude traditsioonilise turuga võrreldes oluliselt suuremaid ohte seoses pettustega, mida ettevõtjad tarbijate suhtes toime võivad panna. Peale selle ei saa välistada võimalust, et ettevõtja, kes sponsib teatud spordivõistlusi, mille osas ta kihlvedusid korraldab, ning nendel võistlustel osalevaid teatud võistkondi, satub olukorda, mis võimaldab tal võistluste tulemust otseselt või kaudselt mõjutada ja sel viisil oma tulu suurendada.

(vt punktid 53, 54, 67–73 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Euroopa ühendused – Institutsioonid – Üldsuse õigus tutvuda dokumentidega – Määrus nr 1049/2001 – Dokumentidega tutvumise õiguse erandid

(EÜ artikkel 255, Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1049/2001, artikli 4 lõike 2 kolmas taane; nõukogu määrus nr 659/1999, artikkel 20)

Summary

Sellele dokumendile, mille avaldamist taotleti, ei piisa juurdepääsu keelamise õigustamiseks põhimõtteliselt sellest, et see dokument puudutab ühte määruse nr 1049/2001 (üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele) artikli 4 lõikes 2 nimetatud tegevust. Asjaomane institutsioon on kohustatud selgitama esiteks küsimust, kuidas juurdepääs sellele dokumendile võib konkreetselt ja tegelikult kahjustada huve, mida kaitseb mõni selles sättes ette nähtud erand. Asjaomane ühenduse institutsioon võib võtta selles osas aluseks teatud liiki dokumentidele kohaldatavad üldised eeldused, kuna ühesuguste dokumentide avalikustamise taotluste suhtes saab kohaldada sarnaseid üldist laadi kaalutlusi.

Selline üldine eeldus võib riigiabi üle järelevalve teostamise menetluste osas tuleneda määrusest nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ] artikli [88] kohaldamiseks, ning kohtupraktikast komisjoni haldustoimiku dokumentidega tutvumise õiguse kohta. See määrus ja eelkõige selle artikkel 20 ei näe komisjoni haldustoimiku dokumentidega tutvumise õigust ette huvitatud isikutele, välja arvatud riigiabi andmise eest vastutavale liikmesriigile. Kui nendel huvitatud isikutel oleks nimelt võimalik taotleda juurdepääsu komisjoni haldustoimiku dokumentidele määruse nr 1049/2001 alusel, muudaks see küsitavaks riigiabi üle järelevalve teostamise korra.

Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes ette nähtud erandi tõlgendamisel tuleb võtta arvesse asjaolu, et teistel huvitatud isikutel peale asjaomase liikmesriigi ei ole riigiabi üle järelevalve teostamise menetluse raames õigust tutvuda komisjoni haldustoimiku dokumentidega ja tunnustada sellest tulenevalt üldise eelduse olemasolu, mille kohaselt kahjustab haldustoimiku dokumentide avaldamine põhimõtteliselt uurimistegevuse eesmärki.

Selline üldine eeldus ei välista nende huvitatud isikute õigust tõendada, et vaidlusalune dokument, mille avaldamist on taotletud, ei ole hõlmatud selle eeldusega ja esineb ülekaalukas üldine huvi, mis õigustab selle avaldamist määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 alusel.

(vt punktid 53–56, 58, 61–62)
Keywords

Summary



Keywords

Liikmesriigid – Kohustused – Kohustus teha ühenduse institutsioonidega lojaalset koostööd

(EÜ artikkel 10)

Summary

EÜ artiklis 10 ette nähtud lojaalse koostöö kohustus on üldiselt kohaldatav ega sõltu sellest, kas ühenduse vastav pädevus on ainupädevus või mitte, ega liikmesriikide võimalikust õigusest võtta lepingulisi kohustusi kolmandate riikide suhtes. Kui ilmneb, et rahvusvahelise lepingu või konventsiooni ese langeb osaliselt ühenduse ja osaliselt liikmesriikide pädevusse, on oluline tiheda koostöö tagamine liikmesriikide ja ühenduse institutsioonide vahel nii läbirääkimiste käigus kui ka lepingu sõlmimisel ja sellest tulenevate kohustuste täitmisel. See koostöökohustus tuleneb ühenduse ühtse rahvusvahelise esindatuse nõudest.

Liikmesriikidel lasuvad erilised kohustused tegutsemiseks ja tegevusest hoidumiseks olukorras, kus komisjon on esitanud nõukogule ettepanekud, mida nõukogu ei ole küll veel heaks kiitnud, kuid mis moodustavad ühenduse kooskõlastatud tegevuse lähtekoha. Neil asjaoludel rikub liikmesriigi ühepoolne ettepanek lisada teatud aine püsivate orgaaniliste saasteainete Stockholmi konventsiooni A lisasse lojaalse koostöö kohustust, kuna sel juhul lahkneb liikmesriigi toimimisviis nõukogus kooskõlastatud ühisest strateegiast, samas kui Stockholmi konventsiooni puhul ette nähtud institutsionaalset ja menetluslikku raamistikku arvestades toob niisugune ettepanek kaasa tagajärjed liidu jaoks ja seda eriti osas, mis puudutab õiguste kasutamist. Vastavalt kõnealuse konventsiooni sätetele ei kasuta sellised piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsioonid nagu Euroopa Liit oma hääleõigust, kui seda kasutab tema liikmesriik, ja vastupidi. Lisaks, kui mõni sellise organisatsiooni liikmesriikidest on kõnealuse konventsiooni osaline, ei ole nimetatud organisatsioonil ja selle liikmesriikidel õigust konventsioonist tulenevaid õigusi samaaegselt teostada.

Selline olukord võib kahjustada liidu ja tema liikmesriikide rahvusvahelise esindatuse ühtsust ning nõrgestada nende läbirääkimisjõudu teiste konventsiooniosaliste suhtes.

Tehes ühepoolselt niisuguse ettepaneku, rikub liikmesriik EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.

(vt punktid 71, 73, 74, 91–93, 103, 104, resolutsiooni punkt 1)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Ehitustööde riigihankemenetlused – Direktiiv 93/37 – Ehitustööde kontsessioonid – Avaldamisreeglid

(Nõukogu direktiiv 93/37, artikli 3 lõiked 1 ja 4 ning artikli 11 lõiked 3 ja 6)

Summary

Liikmesriik, kes – pärast seda, kui ta oli kuulutanud välja riiklike ehitustööde kontsessiooni andmise menetluse teatavate kiirtee lõikude ehitamiseks ja nende teehoiu korraldamiseks – annab kontsessiooni alusel tegemiseks ka täiendavaid töid, muuhulgas ümbersõiduteede ja tunneli ehitamine teatavatel lõikudel, ilma et need tööd oleks olnud nimetatud riiklike ehitustööde kontsessioonilepingu esemes, nii nagu see oli kirjeldatud Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatud hanketeates ja hankedokumentides, rikub kohustusi, mis tulenevad direktiivi 93/37 (millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord) artikli 3 lõikest 1 ning artikli 11 lõigetest 3 ja 6, tõlgendatuna koosmõjus selle direktiivi V lisaga.

Hanketeates ja hankedokumentides peavad sisalduma lepingu põhiese ja täiendavad esemed, kontsessioonilepingus nimetatud tööde kirjeldus ja teostamise koht ning üldkogus ja kogumaht. Kuigi kontsessiooniandjal on õigus kontsessiooni esemeks olevate tööde võimalikku eripära arvestades jätta pakkujatele oma pakkumuste koostamisel teatav initsiatiivivabadus, ei ole niisugune siseriiklikule õigusele tehtud viide, mis puudutab pakkujate võimalust esitada oma pakkumustes variante, seaduslik juhul, kui hankedokumentides ei ole täpsustatud miinimumnõudeid, millele need variandid peavad vastama.

Direktiiviga 93/37 ei ole kooskõlas see, kui anda ilma mingisuguse läbipaistvuseta ehitustööde kontsessioon, mis hõlmab „täiendavaid” töid, mis ise kujutavad endast „ehitustööde riigihankelepinguid” nimetatud direktiivi tähenduses ja mille väärtus ületab selles direktiivis ette nähtud piirmäära. Vastupidisel juhul tähendaks see, et „täiendavate” tööde suhtes ei laieneks avaldamiskohustus ja järelikult ka konkurentsile avamise kohustus.

Asjaolu, et kontsessionäär ei teosta täiendavaid töid ise, vaid sõlmib nende teostamiseks lepingu kolmandate isikutega kooskõlas direktiivi 93/37 artikli 3 lõikes 4 kehtestatud avaldamisnõuetega, ei vabasta kontsessiooniandjat tema enese kohustustest, kuna selle direktiivi artikkel 3 paneb selgelt nii kontsessiooniandjale kui ka kontsessionäärile kumulatiivse, mitte alternatiivse avaldamiskohustuse.

(vt punktid 55, 64–66, 70, 71, 76, 81 ja resolutsioon)
Euroopa Liidu õigust, ja täpsemalt vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse töölt vabastamisest etteteatamise tähtaja arvutamisel arvesse võtmata.

(vt punkt 43, resolutsiooni punkt 1)