KOHTUJURISTI ETTEPANEK

M. POIARES MADURO

esitatud 10. juulil 2008 ( 1 )

Kohtuasi C-205/06

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Austria Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — EÜ artikli 307 teise lõigu rikkumine — Enne liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolsete lepingute ja EÜ asutamislepingu vaheliste vastuolude kõrvaldamiseks vajalike meetmete vastu võtmata jätmine — Austria Vabariigi sõlmitud investeerimislepingud Korea Vabariigi, Cabo Verde Vabariigi, Hiina Rahvavabariigi, Malaisia, Venemaa Föderatsiooni ja Türgi Vabariigiga”

1. Käesolevad asjad puudutavad ühelt poolt Austria või Rootsi ja teiselt poolt erinevate kolmandate riikide vahel sõlmitud investeerimislepinguid, mille alusel on investoritele tagatud nende investeeringutega seotud kapitali ülekandmine.

2. Kõik need kahepoolsed investeerimislepingud on sõlmitud enne Austria ja Rootsi ühinemist ELiga ja kuuluvad seetõttu EÜ artikli 307 kohaldamisalasse. Kõnealuse artikli kohaselt peavad Austria ja Rootsi kasutama kõiki vajalikke vahendeid, et kõrvaldada nendest lepingutest tulenev mis tahes vastuolu EÜ asutamislepinguga. Komisjon väidab, et Austria ja Rootsi on rikkunud nimetatud kohustust, kuna nende sõlmitud lepingud ei piira kapitali vaba liikumist kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest vastavalt EÜ artikli 57 lõikele 2, artiklile 59 ja artikli 60 lõikele 1 ning kuna nad ei ole teinud midagi olukorra parandamiseks.

3. Seega „süüdistatakse” Austriat ja Rootsit selles, et nad kaitsesid liiga innukalt kapitali vaba liikumist kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest. Ometi ei seisne käesolevate kohtuasjade põhiküsimus nimetatud ilmses paradoksis. Kuigi EÜ artikli 57 lõige 2, artikkel 59 ja artikli 60 lõige 1 lubavad piirata kapitali vaba liikumist, ei ole ühendus veel kohaldanud selliseid piiranguid asjaomaste kolmandate riikide suhtes. Kuidas saab Austriat ja Rootsit lugeda vastutavaks sellise vastuolu kõrvaldamata jätmise eest, mida ei ole ilmselt veel tekkinudki?

I. Faktiline ja õiguslik raamistik

4. Austria sõlmis enne Euroopa Liiduga ühinemist mitu kahepoolset investeerimislepingut kolmandate riikidega. ( 2 ) Need lepingud sisaldavad nn ülekandmisklauslit, mis tagab mõlema poole investoritele nende investeeringutega seotud kapitali põhjendamatu viivituseta vaba ülekandmise.

5. Enne ühinemist sõlmis ka Rootsi kolmandate riikidega mitu ülekandmisklauslit sisaldavat kahepoolset investeerimislepingut. ( 3 ) Rootsi sõlmitud lepingutes võimaldab kõnealune klausel üle kanda investeeringutega seotud erinevaid kapitaliliike, nagu kasum, likvideerimisjaotised, laenu tagasimaksed ning kulumaksed. Teatavates lepingutes on sätestatud, et ülekandeid teostatakse kehtivate siseriiklike seaduste ja määruste alusel.

6. Investeerimislepingud hakati tähtsustama 1990-ndail ning Majandusliku Koostöö ja Arengu Organisatsiooni raames peeti isegi rahvusvahelise konventsiooni sõlmimiseks läbirääkimisi, mis nurjusid. Selle asemel kujunes välja kahepoolsete lepingute võrgustik ja praegu on selliseid lepinguid tuhandeid. Austria ja Rootsi väitsid, ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud, et nende lepingutes sisalduvad ülekandmisklauslid on sellist liiki lepingutes tüüpilised ja lausa keskse tähendusega.

7. Asutamisleping asetab võrdsesse seisu kapitali vaba liikumise kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest ning kapitali vaba liikumise liikmesriikide vahel. Mõlemal juhul keelab EÜ artikkel 56 mis tahes piirangud, samuti kõik piirangud liikmesriikide vahel ning kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest toimuvatele maksetele. Asutamislepingu kohaselt võivad liikmesriigid ja – mis on käesolevate kohtuasjade seisukohast veelgi olulisem – ühendus ise siiski kehtestada teatavaid piiranguid (eeskätt EÜ artiklis 58 on sätestatud selleks mitu põhjendust).

8. EÜ artikli 57 lõige 2 võimaldab ühendusel reguleerida, sh piirata, kapitali vaba liikumist kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest: „Püüdes saavutada võimalikult laialdast kapitali vaba liikumist liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel ning ilma et see piiraks käesoleva lepingu teiste peatükkide kohaldamist, võib nõukogu kvalifitseeritud häälteenamusega ja komisjoni ettepaneku põhjal võtta meetmeid kapitali liikumise kohta kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest seoses otseinvesteeringutega – kaasa arvatud investeeringud kinnisvarasse –, asutamisega, finantsteenuste osutamisega või väärtpaberite lubamisega kapitaliturgudele. Käesoleva lõike põhjal võetavate meetmete puhul, mis kujutavad endast ühenduse õiguses sammu tagasi kapitali kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest liikumise liberaliseerimisel, on nõutav ühehäälsus.”

9. Ühendus võib ka võtta kaitsemeetmeid majandus- ja rahaliidu toimimist ohustavate raskuste kõrvaldamiseks, nagu on sätestatud EÜ artiklis 59: „Kui erandlike asjaolude tõttu kapitali liikumine kolmandatesse riikidesse või kolmandatest riikidest põhjustab või ähvardab põhjustada tõsiseid raskusi majandus- ja rahaliidu toimimises, võib nõukogu kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Keskpangaga võtta kolmandate riikide suhtes mitte kauemaks kui kuueks kuuks tarvitusele kaitsemeetmed, kui sellised meetmed on vältimatud.”

10. Lõpuks, EÜ artikli 60 lõike 1 kohaselt võib ühendus ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonna ühismeetme raames piirata majandussuhteid, sh kapitali liikumist, kolmandate riikidega: „1. Kui artiklis 301 märgitud juhtudel peetakse vajalikuks ühenduse meetmeid, võib nõukogu vastavalt artiklis 301 sätestatud menetlusele võtta asjassepuutuvate kolmandate riikide suhtes kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid.” Nimetatud sättes osutatud EÜ artikkel 301 sätestab järgmist: „Kui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada või piirata majandussuhteid ühe või mitme kolmanda riigiga, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal.”

11. Olenemata eespool mainitud võimalustest ei ole ühendus kehtestanud seni ühtegi piirangut, mis mõjutaks kapitali vaba liikumist Austria ja Rootsiga lepingu sõlminud kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest. Eelkõige tuleb märkida, et ühendus ei ole veel kasutanud EÜ artikli 57 lõiget 2 selle valdkonna reguleerimiseks; EÜ artiklis 59 sätestatud kaitsemeetmete võtmise vajadust ei ole olnud ning kuigi nõukogu on juba kohaldanud EÜ artikli 60 lõiget 1, ei ole ta asjaomaste kolmandate riikide suhtes kehtestanud mingeid sisulisi sanktsioone. ( 4 )

12. EÜ artikkel 307 kuuluks Austria ja Rootsi sõlmitud lepingute suhtes kohaldamisele nende vastuolu korral asutamislepinguga. Kõnealuse artikli kohaselt jääksid lepingud jõusse, kuid Austria ja Rootsi oleksid kohustatud kasutama kõiki vajalikke vahendeid vastuolude kõrvaldamiseks: „Käesoleva lepingu sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel. Kui nimetatud lepingud ei ole kooskõlas käesoleva lepinguga, kasutavad asjassepuutuvad liikmesriigid kõiki vajalikke vahendeid kindlakstehtud vastuolude kõrvaldamiseks. Sel puhul abistavad liikmesriigid vajaduse korral üksteist ning kui see on põhjendatud, võtavad vastu ühise seisukoha. Esimeses lõigus märgitud lepingute kohaldamisel võtavad liikmesriigid arvesse tõsiasja, et käesoleva lepingu põhjal moodustavad iga liikmesriigi võimaldatud eelised ühenduse rajamise lahutamatu osa ning on seetõttu lahutamatult seotud ühiste institutsioonide loomisega, nendele volituste andmisega ning kõikide liikmesriikide poolt ühesuguste eeliste andmisega.”

II. Kohtueelne menetlus

13. Komisjon saatis 12. mail 2004 EÜ artikli 226 alusel Austriale ja Rootsile kirjad, milles avaldas arvamust, et nende kahepoolsed lepingud kolmandate riikidega on vastuolus sellega, et ühendus võib kehtestada EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 sätestatud piiranguid. Ta küsis Austrialt ja Rootsilt, kas nad on võtnud meetmeid tema kindlakstehtud vastuolu kõrvaldamiseks EÜ artikli 307 tähenduses.

14. Oma 14. ja 12. juuli 2004. aasta vastustes eitasid Austria ja Rootsi sellise vastuolu olemasolu. Seetõttu andis komisjon kaks põhjendatud arvamust, määrates Austriale ja Rootsile kahekuulise tähtaja EÜ artiklist 307 tuleneva kohustuse täitmiseks ja väidetava vastuolu kõrvaldamiseks.

15. Põhjendatud arvamusele vastates eitasid Austria ja Rootsi taas mis tahes vastuolu olemasolu, kusjuures Austria lisas, et kahepoolsete investeerimislepingute näidisvormi läbivaatamise käigus lisatakse sinna piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsioone puudutav klausel, mis välistab vastuolud asutamislepingust tulenevate kohustustega.

16. Nende vastuste põhjal otsustas komisjon esitada käesolevad hagiavaldused EÜ artikli 226 alusel. Soome, Saksamaa, Ungari ja Leedu palusid luba astuda menetlusse Austria ja Rootsi toetuseks.

III. Hinnang

17. Komisjon ja liikmesriigid vaidlevad põhiliselt EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu olemasolu üle. Seda vaidlust oleks palju lihtsam lahendada, kui ühendus oleks juba kehtestanud piirangud kapitali liikumisele Austria ja Rootsiga lepingud sõlminud kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest. Ühendus ei ole selliseid piiranguid siiski veel kehtestanud. Küsimus on selles, millised on vahepeal Austria ja Rootsi kohustused. Liikmesriigid väidavad, et seni kuni ühendus ei ole vastavaid piiranguid kehtestanud, on mis tahes vastuolu kõigest „hüpoteetiline”. Komisjon väidab seevastu, et igal juhul piisab sellisest vastuolust, et kohaldada EÜ artiklit 307 ning kohustada Austriat ja Rootsit oma lepinguid muutma.

18. Loogiliselt võttes koosneb EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu kahest vastuolulisest elemendist, milleks on asutamislepingust tulenev kohustus ning kolmanda riigiga sõlmitud lepingust tulenev kohustus. ( 5 )

19. Seega uurin esmalt, kas ükski komisjoni väidetest annab piisavalt alust asutamislepingust tuleneva kohustuse olemasolu tuvastamiseks (A). Seejärel käsitlen liikmesriikide väiteid, mille kohaselt ei saa investeerimislepingutest mingil juhul tuleneda asutamislepinguga vastuolus olevat rahvusvahelist kohustust (B). Kui selgub, et nimetatud kaks elementi on vastuolus, siis analüüsin lõpetuseks seda, kas Austria ja Rootsi on kõnealuse vastuolu asjakohaselt kõrvaldanud ja millises ulatuses nad on kohustatud seda tegema (C).

20. Käesolevast ettepanekust ilmneb, et liikmesriikide kohustused seoses ühenduse võimaliku meetmega on oma olemuselt väga erilised. Kui ümber sõnastada kirjanik Saint-Exupéry öeldu, siis liikmesriikide kohustus ei ole mitte kujundada oma tulevikku, vaid lasta sellel saabuda. ( 6 )

A. Asutamislepingust tulenev kohustus

21. Komisjon osutas asutamislepingust tuleneva kohustuse kolmele allikale, mis võivad olla EÜ artikli 307 kohaldamise aluseks: i) EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 osutatud teisesed õigusnormid; ii) EÜ artikli 57 lõige 2, artikkel 59 ja artikli 60 lõige 1 ise ning iii) lojaalse koostöö kohustus. ( 7 ) Analüüsin neid järgemööda.

22. Käsitlen ka iv) käesolevates kohtuasjades esile kerkivat ilmset paradoksi ehk seda, et EÜ artiklile 307 tuginetakse selliste lepingute vaidlustamiseks, mille abil täidetakse EÜ artikli 56 alusel kehtivat kohustust tagada kapitali vaba liikumine kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest.

i) EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 osutatud teisesed õigusnormid

23. EÜ artikli 307 kohase asutamislepingust tuleneva kohustuse aluseks võivad olla nii esmased kui ka teisesed õigusnormid. Kuid kas selline kohustus võib tuleneda EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 osutatud õigusnormidest, mida ei ole veel kehtestatud?

24. Vastus on ilmselgelt eitav. EÜ artiklis 307 viidatud vastuolu eeldab kahe vastuolulise kohustuse olemasolu. Esmaste või teiseste õigusnormide puudumise korral ei ole olemas ei kohustust ega järelikult ka vastuolu. ( 8 )

ii) EÜ artikli 57 lõige 2, artikkel 59 ja artikli 60 lõige 1

25. Erinevalt teisestest õigusnormidest, mida EÜ artikli 57 lõike 2, artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 alusel võib vastu võtta, on loetletud sätted ise õiguslikult siduvad, vajamata selleks ühenduse meetme olemasolu. Kõnealused sätted on siduvad seadusandlikus menetluses; küsimus on selles, kas nendest tuleneb ka kohustus liikmesriikidele.

26. EÜ artikli 57 lõike 2, artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 sõnastusest ei ole võimalik seda järeldada. Kõnealused artiklid annavad ühendusele kõigest volituse tegutseda. Kui nendest sätetest lähtudes saab tuvastada EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu, tuleneb asjaomasest volitusest liikmesriikidele suunatud kohustus. Nimetatud artiklitest endist on siiski raske järeldada sellise kohustuse olemasolu. ( 9 )

27. Erinevalt komisjoni väitest ei või asjaomane kohustus eales tähendada kohustust muuta lepinguid põhjendusel, et need võivad olla vastuolus õigusaktidega, mida ühendusel on õigus kehtestada. Lepingute muutmise kohustus tekiks EÜ artikli 307 kohaldamise tulemusena. EÜ artikli 307 kohaldamiseks tuleb ju tuvastada liikmesriikidele suunatud kohustus, samas kui sätestatud on ainult ühenduse volitus tegutseda.

28. Volitusest tuleneb kohustus juhul, kui ühendusel on ainupädevus. Sellisel juhul on liikmesriigid kohustatud hoiduma seadusandlikust tegevusest. Käesolevas asjas ei ole siiski tegu ainupädevusega. Seni kuni ühendus ei ole võtnud meetmeid, on liikmesriikidel õigus reguleerida kapitali liikumist kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest. ( 10 ) Teisisõnu on tegemist jagatud pädevusega.

29. Nagu mitu menetlusse astunud liikmesriiki märkisid, muutuks kapitali vaba liikumine kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest ainupädevuse valdkonnaks juhul, kui kehtestada liikmesriikidele kohustus hoiduda seadusandlikust tegevusest siseriiklike ja rahvusvaheliste meetmete raames, vältimaks võimalikku vastuolu ühenduse tulevaste õigusaktidega. Tegelikult kehtib see kõikide jagatud pädevuse valdkondade puhul.

30. Komisjoni vastuse kohaselt on EÜ artikli 57 lõikel 2, artiklil 59 ja artikli 60 lõikel 1 niivõrd eriline sisu, et erinevalt muudest jagatud pädevuse valdkondadest on liikmesriikide kohustused piiratud. Seega tundub, et komisjon nõustub pädevuse muutumisega ainupädevuseks, kuigi see oleks piiratud. See ei ole minu arvates siiski põhjus kõrvale kalduda jagatud pädevuse põhimõtetest ja keelata liikmesriikidel võtta ühenduse meetme puudumise korral ise seadusandlikke meetmeid. Olen seevastu veendunud, et vastus küsimusele, kas liikmesriikidel on kohustusi, ei sõltu pädevuse ulatusest, vaid see peab olema kohaldatav kõikides jagatud pädevuse valdkondades.

31. Nagu edaspidi punktis iii ilmneb, paneb mind teatud määral muretsema see, et liikmesriigid teostavad oma jagatud pädevust rahvusvaheliste lepingute sõlmimise kaudu ja see võib avaldada mõju ühenduse enda pädevuse vabale ja tõhusale teostamisele. Ma ei usu siiski, et antud olukorra lahendamiseks on õige muuta sellised volitusi andvad sätted väidetavalt piiratud ainupädevuseks.

32. Leian seega, et EÜ artikli 57 lõige 2, artikkel 59 ja artikli 60 lõige 1 ainult annavad ühendusele volituse tegutseda, mitte ei kehtesta liikmesriikidele teatavat kohustust. Kõnealuste sätete endi alusel ei saa tekkida EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu.

iii) Lojaalse koostöö kohustus

33. EÜ artiklist 307 tulenev kohustus on EÜ artiklis 10 sätestatud lojaalse koostöö kohustuse väljendus. ( 11 ) See on kohustus, mis selgitab, miks tuleb liikmesriikidel muuta asutamislepinguga vastuolus olevaid lepinguid, kuigi need lepingud on tunnistatud täielikult kehtivaks.

34. Lojaalse koostöö kohustusest tulenevad siiski mitmed teised kohustused, mille alusel (nagu iga asutamislepingust tuleneva kohustuse alusel) saab kohaldada EÜ artiklit 307. Lojaalse koostöö kohustuse olemuse tõttu ei saa seda kohaldada iseseisvana, vaid üksnes koostoimes muude ühenduse õigusnormidega. Sellega seoses võivad EÜ artikli 57 lõige 2, artikkel 59 ja artikli 60 lõige 1 osutuda taas asjassepuutuvaks. Kõnealuste sätete põhjal võib sõnastada üldise küsimuse: kas lojaalse koostöö kohustus paneb liikmesriikidele mõne kohustuse valdkondades, kus neil on ühendusega jagatud pädevus?

35. Soovitan siinkohal vaadata võrdluseks teist valdkonda, kus on kohaldatud lojaalse koostöö kohustust, täpsemalt liikmesriikide kohustusi direktiivide ülevõtmise tähtaja kestel.

36. Tuleb meenutada, et enne direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist ei ole liikmesriigid kohustatud tagama siseriiklike õigusaktide vastavust asjaomasele direktiivile. ( 12 ) Euroopa Kohus on siiski sedastanud, et isegi sellise kohustuse puudumisel ei ole liikmesriigid täiesti vabad. Tulenevalt lojaalse koostöö kohustusest peavad liikmesriigid hoiduma „selliste sätete vastuvõtmisest, mis võivad tõsiselt kahjustada [direktiiviga] ette nähtud tulemuse saavutamist”. ( 13 ) See ei tähenda, et igasugune vastuolu on keelatud, vaid seda, et keelatud on üksnes sellised vastuolud, mis võivad ohustada direktiivi eesmärkide saavutamist. ( 14 )

37. Direktiivide ülevõtmine ja jagatud pädevus on sarnased selle poolest, et vastuolu siseriiklike õigusaktidega saab tekkida alles teatud ajahetkest, st vastavalt pärast direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist ja pärast ühenduse pädevuse teostamist. Erinevus on selles, et kui direktiivi ülevõtmise tähtaeg möödub kindlasti, siis ühenduse pädevuse teostamine ei ole kindel. Kas see on piisav põhjus erinevaks kohtlemiseks lojaalse koostöö kohustuse osas?

38. Leian, et vastus sellele on eitav. Liikmesriigid ei tohi lojaalse koostöö kohustusest tulenevalt kahjustada mis tahes vormis võetud ühenduse meedet. EÜ artikkel 10 ei tee selles suhtes vahet. Kõnealune artikkel sätestab, et „[l]iikmesriigid hoiduvad kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada käesoleva lepingu eesmärkide saavutamist”. See on puhas juhus, et tänaseni on Euroopa Kohus EÜ artikli 10 kohaldatavuse tuvastanud direktiivi ülevõtmise tähtaja suhtes, kuid mitte asutamislepingus sätestatud ühenduse pädevuse teostamise suhtes.

39. Seda järeldust ei saa mõjutada asjaolu, et ühenduse pädevuse teostamine on siiani jäänud lihtsalt võimaluseks. Liikmesriigid ei tohi kahjustada ühenduse eesmärki, isegi kui see eesmärk on ainult potentsiaalne. See, et kõnealuse eesmärgi saavutamine eeldab konkreetsete meetmete võtmist (antud juhul ühenduse pädevuse tegelik teostamine), ei puutu asjasse; kohustus järgida eesmärki on olemas ja see on liikmesriikidele siduv. ( 15 )

40. Soovin siiski selgitada, et probleem ei ole võimalikus tulevases vastuolus ühenduse õigusaktide ja nende eesmärkidega. Kui kaotada kõik sellised võimalused, siis kaoks jagatud pädevus ja jääks ainult ainupädevus. Probleem tekib üksnes siis, kui liikmesriikide siseriiklikud meetmed või rahvusvahelised kohustused võivad kahjustada ühenduse võimalike tulevaste õigusaktide kasulikku mõju ja piirata seega tegelikult ühenduse asutamislepingust tulenevat tegutsemisvabadust asjaomastes valdkondades. See sõltub nii siseriiklike meetmete või rahvusvaheliste kohustuste kui ka asjaomase ühenduse pädevuse olemusest, näiteks sellise pädevuse alusel võetavate meetmete kiireloomulisusest.

41. See on eriti oluline EÜ artikliga 307 kaitstud lepingutega seoses. Kuigi ühenduse tulevased õigusaktid muudavad siseriiklikud õigusaktid automaatselt kehtetuks tulenevalt nende vahetust õigusmõjust ja ülimuslikkusest, ei kehti see tingimata asjaomaste lepingute kohta. Järelikult võib selliste lepingute olemasolu kahjustada nende õigusaktide kasulikku mõju, mille vastuvõtmine kuulub ühenduse pädevusse. ( 16 )

42. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku kasutada direktiivide ülevõtmisega seoses juba varem kasutatud sõnastust ning otsustada, et liikmesriigid on kohustatud hoiduma kõikidest meetmetest, mis võivad märkimisväärselt kahjustada ühenduse pädevuse teostamist. Eriti peavad liikmesriigid kasutama kõiki vajalikke vahendeid, et nende olemasolevad rahvusvahelised kohustused ei kahjustaks ühenduse pädevuse teostamist.

43. Kõnealune asutamislepingust tulenev kohustus võib järelikult olla EÜ artikli 307 kohaldamise aluseks. Kuid selleks, et käesolevates kohtuasjades oleks tegu kõnealuses artiklis osutatud vastuoluga, peab Austria ja Rootsi sõlmitud lepingute puhul olema tõenäoline, et need lepingud võivad oluliselt kahjustada EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 sätestatud ühenduse pädevuse teostamist.

iv) Vastuolu EÜ artikliga 56

44. Olen märkinud, et lojaalse koostöö kohustus kohustab liikmesriike hoiduma kahjustamast ühenduse pädevuse teostamist. Kuid kas see kehtib ka siis, kui pädevust kasutatakse vaba liikumise piiramiseks, nagu on võimalik EÜ artikli 57 lõike 2, artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 alusel?

45. Nagu mitu liikmesriiki märkisid, tundub see olevat vastuolus EÜ artiklis 56 sätestatud kohustusega hoiduda kehtestamast piiranguid kapitali liikumisele kolmandatesse riikidesse ja kolmandatest riikidest. Võib tunduda, et võimalikke tulevasi piiranguid eelistatakse olemasolevale kohustusele võimaldada vaba liikumine.

46. Kõik sarnased mõttekäigud on eksitavad, kuna vastuolu lihtsalt puudub. Liikmesriigid on kohustatud tagama vaba liikumise sõltumatult nende kohustusest hoiduda kahjustamast ühenduse tulevasi meetmeid. Kui selle kohustusega kaasneb vaba liikumist tagava siseriikliku normi kehtetuks tunnistamine – või, nagu käesolevates kohtuasjades, rahvusvahelise lepingu muutmine vastavalt EÜ artiklile 307 –, siis on selle põhjuseks see, et ühendusele on antud õigus piirata teatud kindlatel asjaoludel kapitali vaba liikumist. Kohustust mitte kahjustada ühenduse pädevuse teostamist ei tohi segi ajada liikmesriikide poolt selles valdkonnas võetud meetmetega seotud õiguste ja kohustustega.

B. Kolmanda riigiga sõlmitud lepingust tulenev kohustus

47. Kui asutamislepingust tulenev kohustus on kindlaks tehtud, peab selleks, et saaks tuvastada EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu, kolmanda riigiga sõlmitud lepingus sisalduma vastuolus olev kohustus.

48. Seetõttu analüüsin i) Austria ja Rootsi sõlmitud lepinguid, et kindlaks teha sellise vastuolus oleva rahvusvahelise kohustuse olemasolu. Seejärel uurin ii) liikmesriikide väiteid, mille kohaselt on vastuolu võimalik vältida EÜ artiklile 307 tuginemata.

i) Rahvusvahelised kohustused, mis võivad märkimisväärselt kahjustada ühenduse pädevuse teostamist

49. Euroopa Kohus on sedastanud, et EÜ artiklit 307 kohaldatakse kõikidele rahvusvahelistele lepingutele, „mis võivad mõjutada asutamislepingu kohaldamist”. ( 17 ) See määrab teostatava uurimise taseme. Erinevalt Rootsi väitest puudub vajadus kindlaks teha lepingu täpne tähendus selle eriomaste asjaolude alusel; piisab sellest, et leping „võib” oma sõnastuse tõttu olla vastuolus asutamislepinguga.

50. Austria ja Rootsi sõlmitud lepingutes sisalduvaid ülekandmisklausleid on kirjeldatud eespool. Kõik pooled on nende sisu osas üksmeelel: kõigi investeeringutega seotud kapitaliliikide vaba liikumise tagamine. Kui ühendus kehtestab EÜ artikli 57 lõike 2, artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 alusel vaba liikumise piirangud, on väga tõenäoline, et lepingud on asjaomaste õigusaktidega vastuolus. ( 18 ) Olen juba korduvalt märkinud, et selline võimalik vastuolu ei puuduta siiski käeolevaid kohtuasju. Vastuolu tekib ainult siis, kui lepingud võivad oluliselt kahjustada ühenduse pädevuse teostamist.

51. Leian, et selline vastuolu on olemas. Ühenduse pädevuse teostamisel võib olla mitu erinevat EÜ artikli 57 lõike 2, artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 kohast eesmärki, kuid neile kõigile on ühine see, et need võivad olla ohustatud, kui Austrial ja Rootsil lubatakse täita ka edaspidi selliseid rahvusvahelisi kohustusi, mis võivad kahjustada nende õigusaktide kasulikku mõju, mida ühendus võib kõnealuste artiklite alusel vastu võtta.

52. Mõnedel juhtudel kaotavad ühenduse meetmed ilmselgelt oma kasuliku mõju. EÜ artikkel 59 võimaldab näiteks võtta meetmeid kuni kuueks kuuks. On raske ette kujutada, kuidas asjaomaseid meetmeid suudetakse õigel ajal vastu võtta ja rakendada Austria ja Rootsiga lepingud sõlminud riikide suhtes. Sama kehtib EÜ artikli 60 lõike 1 kohta. Selle sätte alusel kehtestatavate sanktsioonide kiireloomulisus (ja viivitamatu kohaldatavus) on vastuolus Austria ja Rootsi olemasolevate rahvusvaheliste kohustuste edasi kehtimisega. Kui ühenduse õigusaktide ja rahvusvaheliste kohustuste vahel peab olema tegelik vastuolu, enne kui võib hakata kasutama kõiki vajalikke vahendeid selle vastuolu kõrvaldamiseks, tähendab see kõnealustes asjades seda, et ühenduse õigusaktid kaotavad oma kasuliku mõju. Sellisel juhul on tegu ühendusele asutamislepinguga antud õiguse piiramisega.

53. Muul juhul on kasuliku mõju kadumine ebaselgem, näiteks kapitali vaba liikumise tulevase reguleerimise korral EÜ artikli 57 lõike 2 alusel või majandussuhete piiramise korral EÜ artikli 60 lõike 1 alusel muul eesmärgil kui sanktsioonide kehtestamine. On siiski tõsi, et Austria ja Rootsi sõlmitud lepingud võivad takistada piirangute viivitamatut kohaldamist, kusjuures selline kohaldamine võib olla määrav ühenduse õigusaktide eesmärkide saavutamise seisukohalt. EÜ artikli 57 lõikega 2, artikliga 59 ja artikli 60 lõikega 1 ühendusele antud õigust ei tohiks piirata Austria ja Rootsi võimalusega hoida kehtivana selliseid rahvusvahelisi kohustusi, mis võivad juba eelnevalt võtta ühenduse õigusaktidelt nende kasuliku mõju.

54. Eespool nimetatud põhjustel leian, et Austria ja Rootsi sõlmitud lepingute ülekandmisklauslite ja sellise asutamislepingust tuleneva kohustuse vahel, mille kohaselt ei tohi ohustada EÜ artikli 57 lõikes 2, artiklis 59 ja artikli 60 lõikes 1 sätestatud pädevuse teostamist, on olemas EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu.

ii) EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu vältimine

55. Austria ja Rootsi väitsid, et nende lepingutest tuleneva EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu vältimiseks on mitu võimalust, kusjuures seda väidet toetasid kõik menetlusse astunud liikmesriigid. Kõik need võimalused tähendavad seda, et kõnealuste lepingute kohaldamist takistatakse kas nende vastava tõlgendamise kaudu, rahvusvahelise õiguse alusel või lihtsalt lepinguliste kohustuste täitmata jätmisega.

56. Leian, et nende väidetega ei tuleks põhimõtteliselt nõustuda. Kui leping võib oma sõnastuse tõttu kahjustada asutamislepingu kohaldamist, on EÜ artiklis 307 juba sätestatud piisav kaitsemeede: liikmesriigid peavad kasutama vastuolu kõrvaldamiseks kõiki vajalikke vahendeid, milleks võib Euroopa Kohtu tõlgenduse kohaselt olla kas lepingu muutmine või vajaduse korral selle ülesütlemine. ( 19 )

57. Kui vastaks tõele liikmesriikide väide, et mis tahes vastuolu on võimalik vältida, tõlgendades lihtsalt lepinguid ühenduse õiguse kohaselt, kohaldades nende suhtes teatavaid rahvusvahelise õiguse põhimõtteid – eriti rebus sic stantibus põhimõtet – või jättes lepingulised kohustused lihtsalt täitmata, siis kasutataks sellist lähenemist alati ning liikmesriikidele EÜ artikliga 307 pandud kohustus kasutada kõiki vajalikke vahendeid vastuolu kõrvaldamiseks ei täidaks oma otstarvet.

58. Igal juhul ei suuda ei Austria ja Rootsi välja pakutud tõlgendamine ega ka rahvusvahelise õiguse kohaldamine kõrvaldada lepingutest tulenevat vastuolu. Kuigi leian, et sellel ei ole Austria ja Rootsi EÜ artiklist 307 tuleneva kohustuse seisukohalt mingit tähtsust, analüüsin siiski järgnevalt lühidalt asjaomaseid ülekandmisklausleid.

59. Austria väidab, et väljend „põhjendamatu viivituseta” tema lepingute ülekandmisklauslites võimaldab tal viivitada ülekandmisega EÜ artiklis 59 sätestatud ajutiste meetmete kohaldamise eesmärgil. See ei kehti siiski EÜ artikli 57 lõike 2 ja artikli 60 lõike 1 kohta ning isegi EÜ artikliga 59 seoses ei ole kindel, kas kõnealust väljendit saab ikka selliselt tõlgendada.

60. Rootsi väidab, et kuna teatavad tema lepingud sisaldavat sellist klauslit, mille kohaselt toimub ülekandmine tema õigusaktide kohaselt, ei saa tema lepingud kunagi olla vastuolus ühenduse õigusega. Sellist klauslit ei ole kõikides Rootsi lepingutes. Vaieldav on ka see, kas kõnealuses klauslis ikka viidatakse ühenduse õigusele.

61. Lõpuks väidavad nii Austria kui Rootsi, et nende lepingutele kohaldatakse rebus sic stantibus põhimõtet. Kõnealune põhimõte on sätestatud Viini konventsioonis ja seda käsitatakse üldiselt rahvusvahelise õiguse põhimõttena. ( 20 ) Austria ja Rootsi väidavad, et ühenduse pädevuse teostamine EÜ artikli 59 ja artikli 60 lõike 1 alusel oleks erandlik. Järelikult mõjutab see põhimõte nende lepinguid ja need ei ole kohaldatavad vastuolu korral ühenduse õigusega. Rebus sic stantibus põhimõtet kohaldatakse siiski väga piiratud juhtudel ning on vaieldav, kas seda saab kohaldada käesolevate kohtuasjade suhtes.

62. Kõik need väited tuleb tagasi lükata. EÜ artikli 307 kohaldamine ei saa sõltuda lepingus sisalduvate klauslite lõplikust tõlgendamisest ega sellise vaieldava rahvusvahelise õiguse põhimõtte nagu rebus sic stantibus põhimõte kohaldamisest. Euroopa Kohus on varem sedastanud, et EÜ artikli 307 kohaldamiseks piisab ainuüksi sellest, et leping võib olla asutamislepinguga vastuolus. ( 21 )

C. Vastuolu kõrvaldamiseks kasutatavad vahendid

63. EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu esinemisel peavad liikmesriigid kasutama kõiki vajalikke vahendeid selle kõrvaldamiseks.

64. Rootsi leidis, et ta oli tegutsenud õiguspäraselt ja keeldus seetõttu võtmast meetmeid komisjoni põhjendatud arvamuses ettenähtud tähtaja jooksul. Rootsi rikkus seega EÜ artiklist 307 tulenevat kohustust.

65. Austria on samal seisukohal, kuid erinevalt Rootsist teatas ta, et tegeleb piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsiooni puudutava klausli väljatöötamisega oma investeerimislepingute näidisvormi jaoks. See klausel takistaks lepingu kehtivuse jätkumist, kui leping on vastuolus ühenduse kohustusega. Kõnealust klauslit kohaldatakse siiski ainult tulevikus sõlmitavate lepingute suhtes. Käesoleva kohtuasja esemeks olevate lepingutega seoses mainis Austria ainult seda, et tal on kavas alustada „lähitulevikus” läbirääkimisi Hiinaga ning et ta alustas Venemaaga uusi läbirääkimisi sõlmitud lepingu üle, kuid läbirääkimised peatati kuni piirkondlikku majandusintegratsiooni organisatsiooni puudutava klausli väljatöötamiseni.

66. Ainus meede, mille Austria on tegelikult võtnud komisjoni põhjendatud arvamuses ettenähtud tähtaja jooksul, oli läbirääkimiste alustamine ühe lepingu osas. Tema vastutab läbirääkimiste hilisema peatamise eest. Seega leian, et ka Austria rikkus EÜ artiklist 307 tulenevat kohustust.

67. Kuigi Austria ja Rootsi ei ole võtnud mingeid sisulisi meetmeid vastuolu kõrvaldamiseks, väidavad nad, et EÜ artiklist 307 tulenevat kohustust ei saa tõlgendada selliselt, et nad peavad lepingud üles ütlema. Sellega seoses väitsid mitu liikmesriiki, et EÜ artiklis 307 viidatud vastuolu kõrvaldamise kohustuse ulatuse kindlaks määramisel tuleb arvestada nende välisinvestorite huve.

68. EÜ artikli 307 kohaselt peavad liikmesriigid kasutama kõiki vajalikke vahendeid vastuolu kõrvaldamiseks. Euroopa Kohus on varem täpsustanud, et selliseks vahendiks võib olla lepingu muutmine ja vajaduse korral ka selle ülesütlemine. ( 22 ) Liikmesriikide jaoks on siduv taotletav eesmärk ning ainus piirang on see, et vahendid peavad olema õiguspärased.

69. Loomulikult võivad liimesriigid sellisel juhul arvestada oma investorite huvidega. Kõnealused huvid ei saa siiski mingil juhul vabastada liikmesriike nende kohustusest järgida ühenduse õigust, kui seda ei ole ette nähtud vastava erisättega. EÜ artikkel 307 võimaldab juba teatavaid erandeid ühenduse õigusest, et võtta arvesse liikmesriikide olemasolevaid rahvusvahelisi kohustusi. Kõnealuse artikli eesmärk ei ole lubada seda, et liikmesriigid võivad pidada selliseid kohustusi olulisemaks oma ühenduse õigusest tulenevatest kohustustest, kui nad leiavad, et see oleks nende investorite huvide seisukohast kasulikum. ( 23 )

70. Eeltoodut arvesse võttes leian siiski, et lepingu ülesütlemist tuleb käsitada viimase võimalusena. ( 24 ) Seda seetõttu, et asutamislepingus välditakse üldiselt võimaluse korral sekkumist liikmesriikide olemasolevatesse rahvusvahelistesse kohustustesse.

IV. Ettepanek

71. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada, et Austria ja Rootsi rikkusid EÜ artiklist 307 tulenevat kohustust, kuna nad ei kasutanud kõiki vajalikke vahendeid, et kõrvaldada vastuolu enne ühinemist sõlmitud kahepoolsete investeerimislepingute ning EÜ artikli 10 koostoimes EÜ artikli 57 lõikega 2, artikliga 59 ja artikli 60 lõikega 1 vahel.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Need riigid olid Hiina (BGB1. 537/1986, jõustus 11. oktoobril 1986), Malaisia (BGB1. 537/1986, jõustus 1. jaanuaril 1987), Venemaa Föderatsioon (BGB1. 387/1991, jõustus , algselt sõlmitud endise Nõukogude Liiduga ning hakati Austria ja Venemaa Föderatsiooni vahel kohaldama pärast avalduste vahetamist (BGBl. 257/1994)), Korea (BGB1. 523/1991, jõustus ), Türgi (BGB1. 612/1991, jõustus ) ja Roheneemesaared (BGB1. 83/1993, jõustus ).

( 3 ) Need riigid olid Vietnam (SÖ 1994:69, jõustus 2. augustil 1994), Argentina (SÖ 1992:91, jõustus ), Boliivia (SÖ 1992:19, jõustus ), Elevandiluurannik (SÖ 1966:31, jõustus ), Egiptus (SÖ 1979:1, jõustus ), Hongkong (SÖ 1994:19, jõustus ), Indoneesia (SÖ 1993:68, jõustus ), Hiina (SÖ 1982:28, jõustus ), Madagaskar (SÖ 1967:33, jõustus ), Malaisia (SÖ 1979:17, jõustus ), Pakistan (SÖ 1981:8, jõustus ), Peruu (SÖ 1994:22, jõustus ), Senegal (SÖ 1968:22, jõustus ), Sri Lanka (SÖ 1982:16, jõustus ), Tuneesia (SÖ 1985:25, jõustus ), Jeemen (SÖ 1983:110, jõustus ), Jugoslaavia (SÖ 1979:29, jõustus , uuendatud Serbia ja Montenegroga pärast lepingu sõlmimist Stockholmis ).

( 4 ) EÜ artikli 60 lõike 1 alusel on sanktsioone kohaldatud Elevandiluuranniku ning Serbia ja Montenegro suhtes, kellega Rootsi sõlmis või pikendas lepinguid. Ometi ei ole komisjon teatanud vastuolust asjaomaste sanktsioonide ja Rootsi lepingute vahel.

( 5 ) Vt selle kohta 18. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-216/01: Budvar (EKL 2003, lk I-13617, punkt 146); . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-364/95 ja C-365/95: T. Port (EKL 1998, lk I-1023, punkt 60) ja kohtujurist Lenzi ettepanek kohtuasjas C-324/93: Evans (EKL 1995, lk I-563, punkt 34). Seoses asutamislepingust tuleneva kohustusega on EÜ artiklis 307 osutatud vastuolu tuvastamiseks kasutatav arutluskäik sama, mis EÜ artiklis 226 osutatud rikkumise kindlakstegemiseks.

( 6 ) De Saint-Exupéry, A, Citadelle, Gallimard, coll. NRF, 1948, lk 167.

( 7 ) Mitu liikmesriiki on põhjendatult süüdistanud komisjoni selles, et tema väited asutamislepingust tuleneva kohustuse täpse allika kohta on ebaselged, kuna tema väited muutusid menetluse jooksul.

( 8 ) Isegi komisjon sõnastas ümber oma väite, mille kohaselt on investeerimislepingud „vastuolus ühenduse võimalike tulevaste meetmetega” (Austria vastusele esitatud vasturepliigi 3. osa) selliselt, et investeerimislepingud on vastuolus EÜ artikli 57 lõikega 2, artikliga 59 ja artikli 60 lõikega 1.

( 9 ) Sama probleemiga silmitsi leidis kohtujurist Tizzano oma ettepanekus liidetud kohtuasjades C-466/98–C-469/98, C-471/98–C-472/98 ja C-475/98–C-476/98: Open Skies (EKL 2002, lk I-9427, punkt 113), et „ainult ühenduse välispädevuse olemasolust valdkondades, mis on juba reguleeritud liikmesriikide sõlmitud lepingutega, ei piisa selleks, et need lepingud osutuksid [pädevusnormidega] vastuolus olevateks”. Selles küsimuses ei teinud Euroopa Kohus otsust, kuna ta leidis, et kõnealused lepingud on asendatud ühinemisjärgsete lepingutega, mis ei ole EÜ artikli 307 kohaldamisalas.

( 10 ) Tingimusel, et liikmesriigid järgivad EÜ artiklit 56, mis keelab piirangute kohaldamise, või tingimusel, et kehtestatud piirangud on põhjendatud üldise huvi kaalutluste või EÜ artikliga 58.

( 11 ) Vt kohtujurist Tizzano ettepanek kohtuasjas C-216/01: Budvar (EKL 2003, lk I-13617, punkt 150) ja minu ettepanek pooleliolevas kohtuasjas C-402/05: Kadi, punkt 32.

( 12 ) Vt selle kohta 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96: Inter-Environnement Wallonie (EKL 1997, lk I-7411, punkt 43).

( 13 ) 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Wallonie, punkt 45.

( 14 ) Vt kõnealuse kohustuse analüüs EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse raames minu ettepanekus kohtuasjas C-422/05: komisjon vs. Belgia (EKL 2007, lk I-4749, punktid 27–51).

( 15 ) Samadel kaalutlustel ei vabasta väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tõsiasi, et liikmesriigis ei esine veel teatavat tegevust, seda liikmesriiki kohustusest rakendada selle tegevusega seonduvat direktiivi: vt 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-422/05: komisjon vs. Belgia, punkt 59 ja viidatud kohtupraktika. Vt ka . aasta otsus kohtuasjas C-184/96: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1998, lk I-6197, nn hanemaksa kohtuasi), mida mõned liikmesriigid oma märkustes nimetasid.

( 16 ) Seoses liikmesriigi tegevusega direktiivi ülevõtmise tähtaja kestel märkisin oma varasemas, 14. joonealuses märkuses osutatud kohtuasjas komisjon vs. Belgia esitatud ettepanekus, et „siseriiklike sätete alusel võidakse kehtestada kohustusi, mille täitmise tulemusena kaotab ühenduse tasandil saavutatav ühtlustamine tõenäoliselt oma kasuliku mõju või kohaldatakse valikuid, mis säilivad tõenäoliselt kauem ülevõtmistähtajast ning mõjutavad omakorda ühenduse tasandil tehtavaid otsuseid” (punkt 49).

( 17 ) 14. oktoobri 1980. aasta otsus kohtuasjas 812/79: Burgoa (EKL 1980, lk 2787, punkt 6).

( 18 ) Austria väitis, et tänu kõnealuse klausli teatavatele elementidele on võimalik vastuolu vältida ning Rootsi märkis sama seoses tema lepingutes sisalduvate teiste klauslitega. Neid väiteid uurin edaspidi punktis ii.

( 19 ) 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-62/98: komisjon vs. Portugal (EKL 2000, lk I-5171, punkt 49).

( 20 ) 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikkel 62 pealkirjaga „Asjaolude oluline muutumine” sätestab: „1. Lepingu sõlmimisel esinenud asjaolude olulisele muutumisele, mida lepinguosalised ei saanud ette näha, ei või viidata kui lepingu lõpetamise või sellest taganemise alusele, välja arvatud juhul, kui: a) sellised asjaolud olid lepinguosaliste lepingu siduvuse kohta väljendatud nõusoleku oluliseks tingimuseks ja b) asjaolude muutumine mõjutab oluliselt neid kohustusi, mida endiselt tuleb lepingu järgi täita. 2. Asjaolude olulisele muutumisele ei või viidata kui lepingu lõpetamise või sellest taganemise alusele: a) kui lepinguga kehtestatakse riigipiir või b) kui selline oluline muutumine, millele viitab lepinguosaline, tuleneb tema lepingujärgse kohustuse või teise lepinguosalise suhtes kehtiva muu rahvusvahelise kohustuse rikkumisest. 3. Kui lepinguosaline võib eelmiste lõigete kohaselt viidata asjaolude olulisele muutumisele kui lepingu lõpetamise või sellest taganemise alusele, on tal samuti õigus viidata sellele muutumisele kui lepingu peatamise alusele.”

( 21 ) Vt eespool 17. joonealune märkus.

( 22 ) Vt eespool 19. joonealune märkus.

( 23 ) Vt seoses liikmesriigi välispoliitilise huviga eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 50.

( 24 ) Vt samuti kohtujurist Mischo 20. oktoobri 1999. aasta ettepanek kohtuasjas C-62/98: komisjon vs. Portugal (EKL 2000, lk I-5171, punkt 69).