ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑379/17

Menetlus, mille algatamist taotles Società Immobiliare Al Bosco Srl

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Taotluse saanud liikmesriigi õiguses vara arestimismääruse täitmiseks ette nähtud tähtaeg – Selle tähtaja kohaldatavus teises liikmesriigis tehtud ning taotluse saanud liikmesriigis täidetavaks tunnistatud arestimismääruse suhtes

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 4. oktoobri 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine – Taotluse saanud liikmesriigi menetlusnormide kohaldamine sõna otseses mõttes täitmisele – Ulatus – Taotluse saanud liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette tähtaja vara arestimismääruse täitmiseks – Hõlmamine

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikkel 38)

Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 38 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas ja mis näevad ette, et arestimismääruse täitmisele kohaldatav tähtaeg kehtib ka teises liikmesriigis tehtud arestimismääruse suhtes, mis on taotluse saanud liikmesriigis täidetav.

Muus liikmesriigis kui taotluse saanud liikmesriigis tehtud kohtuotsuse, mis on viimati nimetatud liikmesriigis täidetavaks tunnistatud, sõna otseses mõttes täitmine ei ole nimelt liidu seadusandja poolt ühtlustatud, mistõttu on kohaldatavad taotluse saanud liikmesriigi täitemenetluse normid. Täpsemalt tuleb tõdeda, et kuna määruses nr 44/2001 ei ole eeskirju muus liikmesriigis kui taotluse saanud liikmesriik tehtud kohtuotsuse täitmise kohta, jääb viimati nimetatud liikmesriigile vabadus otsustada, kas kohaldada oma õiguskorras tähtaega selliste otsuste täitmisele, mida tema riigis on tunnustatud ja mis on seal täidetavaks tunnistatud. Selle kohta tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui asjaomane kohtuotsus on taotluse saanud liikmesriigi õiguskorda sisestatud, kohaldatakse selle suhtes kõnealuse riigi täitemenetlust käsitlevaid sätteid samamoodi, nagu selle riigi kohtute tehtud otsuste suhtes (13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Prism Investments, C‑139/10, EU:C:2011:653, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohaldatakse ainult taotluse saanud liikmesriigi menetlusnorme. Taotluse saanud liikmesriigi kohtud ei pea nimelt kohaldama päritoluliikmesriigis kehtida võivaid õigusnorme, mis näevad päritoluliikmesriigi kohtute tehtud otsuste täitmisele ette tähtajad, mis erinevad taotluse saanud liikmesriigis kehtivatest tähtaegadest.

(vt punktid 33–36 ja 51 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑679/17

Vlaamse Gewest ja Vlaamse Gewest

versus

Johannes Huijbrechts

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud hof van beroep te Antwerpen)

Eelotsusetaotlus – Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Maksuõigusnormid – Pärandimaks – Jätkusuutlikult majandatav mets – Maksuvabastus – Metsamaa kaitse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 22. novembri 2018. aasta otsus

Kapitali vaba liikumine ja maksete vabadus – Piirangud – Maksuõigusnormid – Pärandimaks – Riigisisesed õigusnormid, millega antakse pärimise teel saadud metsakinnistutele maksusoodustus tingimusel, et neid majandatakse jätkusuutlikult – Piiramine maksumaksja elukohaliikmesriigi territooriumil asuvate kinnistutega – Lubamatus

(ELTL artikkel 63)

ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi selline regulatsioon nagu põhikohtuasjas, millega antakse pärimise teel saadud metsakinnistutele maksusoodustus tingimusel, et neid majandatakse jätkusuutlikult riigisiseses õiguses määratletud viisil, kuid soodustuse andmine on piiratud liikmesriigi territooriumil asuvate kinnistutega.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et eelise valikulisuse tingimus, mis on sätestatud selles õigusnormis, ei ole täidetud niisuguse maksusoodustuse puhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning millega kinnisvara omandamise maksust vabastatakse kinnisasja omandi üleandmine, mis leidis aset ümberkujundamistehingu tulemusel, mis hõlmab eranditult sama kontserni äriühinguid, kes on vähemalt 95% suuruse osaluse kaudu seotud sellele tehingule eelneva viie aasta ja järgneva viie aasta pikkuse katkematu miinimumperioodi jooksul.

Maksumeetmete kontekstis tuleb riigisisese maksumeetme „valikuliseks“ kvalifitseerimisel esmalt kindlaks teha, milline on liikmesriigis kohaldatav üldine või „tavapärane“ maksustamiskord, ja seejärel tuvastada, et kõnealune maksumeede kaldub üldisest korrast kõrvale, kuna see eristab ettevõtjaid, kes üldise korraga taotletava eesmärgi seisukohast on sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt, C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punkt 57).

Siiski tuleb teiseks meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei ole meetmed, mis eristavad kõnealuse õigusliku korra eesmärgi seisukohast sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras olevaid ettevõtjaid ja mis on seega a priori valikulised, siiski mõistega „riigiabi“ hõlmatud, kui liikmesriik suudab tõendada, et vahetegemine on põhjendatud, kuna see tuleneb selle süsteemi olemusest või ülesehitusest, millesse meetmed kuuluvad (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt, C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punkt 58 ning seal viidatud kohtupraktika).

Oma praktikas on Euroopa Kohus möönnud, et üldisele maksusüsteemile omaste eesmärkidega saab põhjendada a priori valikulist maksustamiskorda (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus GIL Insurance jt, C‑308/01, EU:C:2004:252, punktid 74–76, ning 8. septembri 2011. aasta kohtuotsus Paint Graphos jt, C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, punktid 64–76).

Käesoleval juhul saab põhikohtuasjas kõne all oleva üldiste maksustamise aluste nõuetekohase toimimisega seotud eesmärk, milleks on topeltmaksustamise ja järelikult ülemäärase maksustamise vältimine, seega olla põhjenduseks sellele, et GrEStG §-s 6a sätestatud maksuvabastus on ette nähtud ümberkujundamistehingute jaoks äriühingute vahel, kes on vähemalt 95 % suuruse osalussuhte kaudu seotud sellele tehingule eelneva viie aasta ja järgneva viie aasta pikkuse katkematu miinimumperioodi jooksul.

(vt punktid 36, 44, 49, 50, 53 ja resolutsioon)
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtute, mille territooriumil on algatatud maksejõuetusmenetlus, kohtualluvuse puhul maksejõuetusel põhineva tagasivõitmise hagi menetlemiseks kostja vastu, kelle registrijärgne asukoht või elukoht on teises liikmesriigis, on tegemist erandliku kohtualluvusega.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, mille kohaselt võivad pädevad ametiasutused kohustada selles liikmesriigis asuvat tellijat peatama maksete tegemise teises liikmesriigis asuvale lepingupartnerile ja isegi maksma tööde eest veel tasumata summale vastava tagatise, et tagada võimaliku trahvi maksmist juhul, kui kõnealusele lepingupartnerile peaks määratama trahv esimese liikmesriigi tööõiguse tõendatud rikkumise eest.

Sellega seoses tuleb märkida, et töötajate sotsiaalne kaitse, pettusevastane võitlus, sealhulgas sotsiaalvaldkonnas, ja kuritarvituste ennetamine on eesmärgid, mis kuuluvad selliste ülekaalukate üldiste huvide hulka, mis võivad õigustada teenuste osutamise vabaduse piirangut (vt selle kohta 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia, C‑577/10, EU:C:2012:814, punkt 45, ja 3. detsembri 2014. aasta kohtuotsus De Clercq jt, C‑315/13, EU:C:2014:2408, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).

Mis puudutab selliste õigusnormide proportsionaalsust nende eesmärkide suhtes, siis tuleb kõigepealt märkida, et need õigusnormid näevad pädevatele ametiasutustele ette võimaluse kohustada töö tellijat peatama maksete tegemise teenuseosutajale ja maksma töö eest veel tasumisele kuuluvale summale vastava tagatise, kui esineb „põhjendatud kahtlus, et toime on pandud väärtegu“ riigisisese tööõiguse valdkonnas. Järelikult lubavad need õigusnormid võtta selliseid meetmeid isegi enne, kui pädev ametiasutus on tuvastanud väärteo, millest ilmneb pettus, sealhulgas sotsiaalvaldkonnas, kuritarvitus või tegevus, mis võib kahjustada töötajate kaitset.

Järgmiseks ei ole nendes samades õigusnormides ette nähtud, et teenuseosutaja, kelle suhtes selline põhjendatud kahtlus esineb, saaks enne nimetatud meetmete võtmist esitada oma seisukohad talle etteheidetavate asjaolude suhtes.

Lõpuks tuleb märkida, et asjaomasele teenusesaajale määrata võidava tagatise suurus vastab põhikohtuasjas käsitletavate riigisiseste õigusnormide kohaselt selle meetme võtmise hetkel tööde eest veel tasumata tasu suurusele. Kuna pädevad ametiasutused võivad tagatise summa seega kindlaks määrata ilma, et nad võtaks arvesse võimalikke ehitusvigu või muid teenuseosutaja poolseid rikkumisi töövõtulepingu täitmisel, võib see teataval juhul märkimisväärselt ületada summat, mida asjaomane tellija oleks tavaolukorras pidanud tööde lõppedes maksma.

(vt punktid 44, 46–48 ja 50 ning resolutsioon)
1.

Kuna Sloveenia Vabariik ei võtnud vajalikke meetmeid: – et sulgeda hiljemalt 16. juuliks 2009 kooskõlas nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta artikli 7 punkti g ja artikliga 13 Dragonja, Dvori, Rakek-Pretržje, Bukovžlak-Cinkarna, Suhadole, Lokovica, Mislinjska Dobrava, Izola, Mozelji, Dolga Poljana, Dolga vasi, Jelšane, Volče, Stara gora, Stara vasi, Dogoše, Mala gora, Tuncovec-Steklarna, Tuncovec-OKP ja Bočna-Podhomi prügilad, millele ei olnud antud luba tegevust jätkata vastavalt selle direktiivi artiklile 8, ja – et viia hiljemalt 16. juuliks 2009 Ostri vrhi prügila vastavusse direktiivi 1999/31 nõuetega, välja arvatud I lisa punktis 1 sätestatud nõuded, siis on Sloveenia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad vastavalt direktiivi 1999/31 artikli 14 punktist b ja artikli 14 punktist c.
–

tagavad, et perekonna taasühinemist taotlevatele isikutele, keda on tunnustatud pagulasena, kohaldatakse jätkuvalt direktiivi artiklites 10 ja 11 või artikli 12 lõikes 2 pagulastele kehtestatud soodsamaid tingimusi perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks. Direktiivi 2003/86 artikli 12 lõike 1 kolmandat lõiku ei saa tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriike võtma seisukohta, et direktiivi artikli 12 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud sooduskorra alusel esitatud perekonna taasühinemise taotluse esitamise tähtaja mõjuva põhjuseta möödalaskmine on vaid üks element paljudest, mida tuleb taotluse põhjendatuse üldisel hindamisel teiste hulgas arvesse võtta ning mida võivad tasakaalustada muud kaalutlused. Esiteks, kui nõustuda sellise tõlgendusega, mida pealegi ei toeta direktiivi artikli 12 sõnastus, siis muudaks see ebatõhusaks ja ebaselgeks eeskirja, mis piiritleb pagulaste esitatud perekonna taasühinemise taotlustele kohaldatavate kordade vastavad kohaldamisalad ja mille liikmesriigid võivad kehtestada, võttes aluseks direktiivi artikli 12 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud tähtaja. Teiseks, direktiivi 2003/86 artikli 12 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud perekonna taasühinemise taotluse esitamise tähtaja möödalaskmine ei avalda otsest mõju sellele, kas perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmetele antakse sissesõidu- ja elamisluba, vaid see võimaldab kõigest kindlaks määrata, millises korras tuleb see taotlus läbi vaadata. Direktiivi 2003/86 artikli 5 lõige 5 ja artikkel 17 ei toeta teistsugust tõlgendust. Kuigi liidu seadusandja andis liikmesriikidele võimaluse nõuda direktiivi artikli 12 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud juhul direktiivi artikli 7 lõikes 1 loetletud tingimuste täitmist, ei määranud ta kindlaks, kuidas tuleks menetleda hilinenud taotlusi, mis on esitatud direktiivi artikli 12 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud sooduskorra alusel. Kuna liidu õigusega ei ole kehtestatud sellekohaseid norme, määratakse kohaldatav kord väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kindlaks asjaomase liikmesriigi sisemise õiguskorraga, lähtudes menetlusautonoomia põhimõttest, tingimusel et see kord ei oleks ebasoodsam korrast, mis reguleerib samalaadseid riigisiseseid olukordi (võrdväärsuse põhimõte), ning et see ei muudaks liidu õiguskorrast tulenevate õiguste teostamist praktikas võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 22. veebruari 2018. aasta kohtuotsus INEOS Köln, C‑572/16, EU:C:2018:100, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika). (vt punktid 48–51, 55, 56 ja 66 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑484/17

K

versus

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2003/86/EÜ – Perekonnaga taasühinemise õigus – Artikkel 15 – Eraldi elamisloa andmisest keeldumine – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette integratsioonieksami edukalt sooritamise kohustuse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 7. novembri 2018. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Perekonnaga taasühinemise õigus – Direktiiv 2003/86 – Pereliikmete sisenemine liikmesriikide territooriumile ja seal elamine – Eraldi elamisluba pärast viis aastat liikmesriigis elamist – Liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad jätta rahuldamata eraldi elamisloa taotluse, kui ei ole tõendatud integratsioonieksami edukalt sooritamist – Lubatavus – Tingimus – Proportsionaalsus

(Nõukogu direktiiv 2003/86, artikli 15 lõiked 1 ja 4)

Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta artikli 15 lõigetega 1 ja 4 ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võimaldavad jätta rahuldamata eraldi elamisloa taotluse, mille on esitanud kolmanda riigi kodanik, kes on perekonna taasühinemise raames elanud liikmesriigi territooriumil rohkem kui viis aastat, tuues põhjenduseks, et ta ei ole tõendanud, et ta on edukalt sooritanud integratsioonieksami selle liikmesriigi keele ja ühiskonna tundmise kohta, tingimusel et integratsioonieksami edukalt sooritamise kohustusega seotud konkreetsed tingimused ei lähe kaugemale, kui on vaja, et saavutada eesmärk hõlbustada kolmandate riikide kodanike integreerumist, ning selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Eelkõige peab nimetatud kohus selleks veenduma, et integratsioonieksami edukaks sooritamiseks oleksid nõutavad algtasemel teadmised, et siseriiklikes õigusnormides kehtestatud tingimus ei takistaks eraldi elamisloa andmist kolmandate riikide kodanikele, kes on näidanud üles tahet see eksam edukalt sooritada ja teinud selleks pingutusi, et nõuetekohaselt võetaks arvesse erilisi isiklikke asjaolusid ning et eksami sooritamise tasu ei oleks ülemäära suur (vt selle kohta 9. juuli 2015. aasta kohtuotsus K ja A, C‑153/14, EU:C:2015:453, punktid 54–70).

Seoses sellega tuleb rõhutada, et pädevad asutused peavad saama arvestada selliseid asjaolusid nagu perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmete vanus, haridustase, majanduslik või tervislik olukord, et otsustada mitte seada eraldi elamisloa andmist sõltuvusse integratsioonieksami edukast sooritamisest, kui eelnimetatud asjaolude tõttu ei ole neil isikutel võimalik kas eksamile ilmuda või seda edukalt sooritada (vt selle kohta 9. juuli 2015. aasta kohtuotsus K ja A, C‑153/14, EU:C:2015:453, punkt 58).

(vt punktid 22–24 ja resolutsioon)
Esiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 8 lõikeid 1 ja 2 koostoimes artikli 3 lõikega 1 ning teiseks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mida on tõlgendanud pädev liikmesriigi kohus ning mille kohaselt isikut, kellele kuulub internetiühendus, mille kaudu pandi failijagamise teel toime autoriõiguse rikkumine, ei peeta vastutavaks, kui ta nimetab vähemalt ühe pereliikme, kellel oli võimalik kõnealust internetiühendust kasutada, esitamata täpsemat teavet selle kohta, millisel hetkel ja millisel viisil kõnealune pereliige internetiühendust kasutas.

Tuleb aga tõdeda, et kui niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, takistavad riigisisesed õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud pädevad liikmesriigi kohtud, kahju hüvitamise hagi lahendava liikmesriigi kohtu võimalust hageja taotlusel nõuda, et esitataks ja hangitaks vastaspoole pereliikmeid puudutavad tõendid, on autoriõiguse väidetava rikkumise tuvastamine ja rikkumise toime pannud isiku kindlakstegemine muudetud võimatuks ning see toob kaasa autoriõiguse omaja põhiõiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ja põhiõiguse intellektuaalomandile selge rikkumise, mistõttu ei ole täidetud nõue tagada õige tasakaal erinevate asjasse puutuvate põhiõiguste vahel (vt analoogia alusel 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Coty Germany, C‑580/13, EU:C:2015:485, punkt 41). Kuna põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega on antud peaaegu absoluutne kaitse selle isiku pereliikmetele, kellele kuulub internetiühendus, mille kaudu pandi failijagamise teel toime autoriõiguse rikkumine, ei saa neid õigusnorme seega vastupidi direktiivi 2001/29 artikli 8 lõikega 1 kehtestatud nõuetele pidada piisavalt tõhusaks ja selliseks, mis võimaldab lõpuks määrata rikkumise toimepanijale tõhusa ja hoiatava sanktsiooni. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lisaks viimasena kontrollima, kas asjaomases riigisiseses õiguses esineb muid meetmeid, menetlusi või õiguskaitsevahendeid, mis võimaldaksid pädevatel kohtutel määrata kohustuse esitada vajalik teave, mis sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võimaldab tuvastada autoriõiguse rikkumise ja teha kindlaks rikkumise toimepanija isiku (vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Coty Germany, C‑580/13, EU:C:2015:485, punkt 42).

(vt punktid 51, 52, 54 ja 55 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑167/17

Volkmar Klohn

versus

An Bórd Pleanála

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa))

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Teatud projektide keskkonnamõju hindamine – Loa andmise otsuse vaidlustamise õigus – Nõue tagada, et menetlus ei ole üle jõu käivalt kulukas – Mõiste – Ajaline kohaldamine – Vahetu õigusmõju – Mõju liikmesriigis tehtud jõustunud otsusele kohtukulude kohta

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 17. oktoobri 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punkt 35)

Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiviga 2003/35/EÜ) artikli 10a viiendat lõiku, tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud nõue, et teatud keskkonnaalased kohtumenetlused ei tohi olla üle jõu käivalt kulukad, ei ole vahetult kohaldatav. Kui liikmesriik ei ole viidatud artiklit üle võtnud, siis on nimetatud liikmesriigi kohtud siiski kohustatud, niivõrd kui see on võimalik, tõlgendama riigisisest õigust alates selle artikli ülevõtmise tähtaja möödumisest nii, et üksikisikuid ei takistaks selle artikli kohaldamisalasse kuuluva kohtumenetluse algatamisel või jätkamisel sellest tekkida võiv rahaline koormus. (vt punkt 36 ja resolutsiooni punkt 1)

Kui direktiiviga määratud tähtajal ei võetud vastu ühtegi ülevõtmiseks vajalikku õigusakti, nagu see toimus põhikohtuasjas, siis tuleb tõdeda, et kohustus tõlgendada riigisisest õigust kooskõlas ülevõtmata reegliga, kohaldub alates selle tähtaja möödumisest samuti sellistel tingimustel, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 39 ja 40. Nimelt on sellises olukorras liikmesriigi kohtul kohustus tõlgendada riigisisest õigust võimalikult suurel määral nii, et jõutakse direktiivi ülevõtmata sätetes ette nähtud tulemusele, nagu on juba meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 35. Samas on direktiivist tuleneva uue normi vahetu kohaldatavus varasema normi kehtimisajal tekkinud olukorra tulevaste tagajärgede suhtes, alates selle ülevõtmise tähtaja möödumisest, osa sellest tulemusest, välja arvatud juhul, kui asjaomasest direktiivist ei tulene teisiti. Liikmesriikide kohtud peavad seega riigisisest õigust alates ülevõtmata direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumisest tõlgendama nii, et varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud olukordade tulevased tagajärjed oleksid kooskõlas asjaomase direktiivi sätetega. (vt punktid 43–45)

Direktiivi 85/337 (muudetud direktiiviga 2003/35) artikli 10a viiendat lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohtud teevad menetlustes, mis on kõnealuse artikli 10a viiendas lõigus sätestatud nõude, et teatud keskkonnaalased kohtumenetlused ei tohi olla üle jõu käivalt kulukad, ülevõtmise tähtaja möödumise ajal käimas, otsuse kulude jaotuse kohta, siis peavad nad järgima liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise kohustust, võtmata arvesse kuupäeva, mil need kulud kõnealuse menetluse käigus tekkisid. (vt punkt 55 ja resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 59–65)
Reegel, mille alusel peavad akti vastu võtnud institutsioonid ELTL artikli 266 kohaselt juhul, kui akt tühistatakse või tunnistatakse kehtetuks, võtma üksnes vajalikud meetmed asjaomase kohtuotsuse täitmiseks, tähendab, et neil institutsioonidel on ulatuslik kaalutlusruum otsustamaks, milliste vahenditega kõrvaldada tuvastatud õigusvastasus, võttes arvesse, et need vahendid peavad olema kooskõlas asjaomase kohtuotsuse resolutsiooni ja põhjendustega, mis on viimase aluseks.

Kui tegemist on kohtuotsusega, millega liidu kohus tühistas aktid, millega hageja kanti esmakordselt selliste isikute loendisse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, sest nõukogu poolt nende faktilise aluse tõendamiseks esitatud tõendid ei olnud piisavad, võib vastust küsimusele, kas nõukogu võib uuesti kanda loendisse muudel põhjendustel kui need, mis olid ära toodud tühistatud aktides – mis nõuab selle väljaselgitamist, kas tühistav kohtuotsus piirab nõukogu õigust võtta vastu uuesti loendisse kandmise akte – otsida seadusjõu põhimõttest lähtuvalt. Selle põhimõtte kohaselt on liidu kohtute kuulutatud tühistavatel kohtuotsustel seadusjõud nende jõustumisest alates. Seadusjõud ei ole mitte ainult tühistava kohtuotsuse resolutsioonil, vaid ka põhjendustel, mis on resolutsiooni aluseks ja seetõttu sellest lahutamatud. Seadusjõud esineb aga ainult seoses nende fakti- ja õigusküsimustega, mis kohtulahendiga tegelikult või vältimatult lahendatakse. Seadusjõuga tuvastusest, et nõukogu esitatud tõendid ei olnud piisavad, ei saa selles osas järeldada, et nõukogu ei tohtinud hiljem kasutada muid tõendeid esitatud põhjenduste tõelevastavuse kinnitamiseks või et tal ei ole enam kunagi võimalik tõendada, et hageja toetab tuumarelva levikut või aitab teistel isikutel ja üksustel rikkuda nende suhtes võetud piiravaid meetmeid või neist kõrvale hiilida.

Lisaks ei saa ka tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, mis on õiguse üldpõhimõte, mis on nüüd ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47, takistada nõukogul kandmast isikut või üksust uuesti selliste isikute ja üksuste loendisse, kelle vara külmutatakse, põhjenduste alusel, mis erinevad nendest, mille alusel kanti see isik või üksus loendisse esimest korda. Nimelt on selle põhimõtte eesmärk tagada, et isikut kahjustavat akti on võimalik kohtus vaidlustada, mitte tagada, et erinevatel põhjendustel põhinevat uut isikut kahjustavat akti ei ole võimalik vastu võtta. Seega loetakse vaidlustatud liidu institutsiooni otsuse tühistamise korral, et seda ei ole kunagi olemas olnud, ning see institutsioon, kes soovib teha uue otsuse, võib asja täielikult uuesti läbi vaadata ja tugineda põhjendustele, mis erinevad nendest, millel põhines tühistatud otsus.

(vt punktid 68–71, 73 ja 79–81)