ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

Belgia valitsus väidab lisaks, et komisjon ei ole tõendanud, et 14. aprilli 2002. aasta kuninglik dekreet võib kaasa tuua niisuguse negatiivse tulemuse, kuna juhul, kui see dekreet oleks välja kuulutatud märtsis 2002, oleks selles sätestatud piirangud heaks kiidetud kui direktiivi avaldamisel jõus olevad meetmed, mis on hõlmatud direktiivi artiklis 7 sätestatud erandiga. Järelikult ei ole mõistlik väita, et tulenevalt tõsiasjast, et kuninglik dekreet kuulutati välja kuu aega hiljem, toob see kaasa kahjulikke tagajärgi, kuigi direktiivi ülevõtmiseks antud tähtaeg ei olnud möödunud.
84

Apellant väidab oma teise väite esimeses osas, et peadirektori teatises tema ja A. Naqvi kandidatuurile antud hinnang on identne, välja arvatud selles osas, mis puudutab „reformi pooldamist”. Kuna A. Naqvi arvati peadirektori teatises kandidaatide esimesse rühma eelkõige „ametikoha vajaduste” alusel, siis on selge, et nimetatud vajadused tähendavad tegelikult „reformi pooldamist”. Leides, et mõiste „vajadused” tähendust ei ole vaja üle tähtsustada, kitsendas Esimese Astme Kohus seega kandidaatide valiku menetluse ühe peamise elemendi ulatust. Apellant märgib ka, et otsustav tingimus, mis on seotud „ametikoha vajadustega”, ei esine mingil kujul vaba ametikoha teadaandes.
19

Neil asjaoludel ei eelda kohustus tõlgendada ühenduse teisest õigust niivõrd, kui see on võimalik, kooskõlas ühenduse poolt sõlmitud rahvusvaheliste lepingutega seda, et kolmeteistkümnenda direktiivi artikli 2 lõikes 2 toodud väljendit „kolmandad riigid” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab vaid kolmandaid riike, kes ei või tugineda GATS-i artikli II lõikes 1 sätestatud enamsoodustusrežiimile.
35

Eelnimetatud kaalutlused kuuluvad vaieldamatult nende hulka, mille alusel on liikmesriigil võimalik EÜ artiklist 30 lähtudes õigustada kõnealuse kohustuse seadmist; samuti on selge, et õigusnormide ühtlustamise puudumisel võivad liikmesriigid ise paika panna inimeste elu ja tervise kaitse nende poolt tagatava taseme (27. juuni 1996. aasta otsus kohtuasjas C-293/94: Brandsma, EKL 1996, lk I-3159, punkt 11, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 44), ent erandi tegemine kaupade vaba liikumise põhimõttest on kõnealuse artikli alusel siiski õigustatud üksnes juhul, kui liikmesriigi asutused näitavad, et selline erand on vajalik ühe või mitme eelmainitud eesmärgi saavutamiseks ning on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (30. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 227/82: Van Bennekom, EKL 1983, lk I-3883, punkt 40; 13. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C-358/95: Morellato, EKL 1997, lk I-1431, punkt 14; eespool viidatud kohtuotsused ATRAL, punkt 67, ja komisjon vs. Itaalia, punkt 22).
25

Esialgu tuleb meenutada, et EÜ artikli 10 esimese lõigu kohaselt võtavad liikmesriigid kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad EÜ asutamislepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest. Nende hulgas on direktiivid, mis vastavalt EÜ artikli 249 kolmandale lõigule on saavutatava tulemuse seisukohalt siduvad iga liikmesriigi suhtes, kellele need on adresseeritud. See kohustus hõlmab asjaolu, et direktiivist tulenevate kohustuste täitmisel peavad liikmesriigid siseriikliku õiguskorra raames võtma kõik vajalikud meetmed direktiivi täieliku õigusmõju tagamiseks kooskõlas direktiivi eesmärgiga (vt eelkõige 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-336/97: komisjon vs. Itaalia, EKL 1999, lk I-3771, punkt 19, ja 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-531/03: komisjon vs. Saksamaa, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 16).
30

Teiseks, mis puudutab asutamislepingu kapitali vaba liikumist reguleerivaid sätteid, siis on Euroopa Kohus eespool nimetatud kohtuotsuses Lenz (punktid 20–22) tõepoolest leidnud, et kuivõrd siseriiklike õigusnormide kohaselt võib kohaldada kapitalitulu suhtes maksuvabastust 25% või poole võrra tingimusel, et see tulu on Austria päritolu, siis on nendel sätetel piirav mõju mitte ainult Austria residendist maksumaksjatele oma kapitali investeerimisel väljaspool seda liikmesriiki asutatud äriühingutesse, vaid need sätted piiravad ka viimatinimetatud äriühingutel oma kapitali suurendamist selles liikmesriigis. Euroopa Kohus on seisukohal, et niisugused õigusnormid kujutavad endast kapitali vaba liikumise piirangut, mis on EÜ artikli 56 lõikega 1 põhimõtteliselt keelatud.
55

Advocaten voor de Wereld leiab, et raamotsus rikub võrdsuse ja mittediskrimineerimise põhimõtet osas, milles see lubab muude kuritegude puhul, mida ei ole raamotsuse artikli 2 lõikes 2 nimetatud, kohaldada üleandmise suhtes tingimust, et teod, mille suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, oleksid vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusaktide alusel kuriteod. Selline eristamine ei ole objektiivselt põhjendatud. Mitmekordse karistamise kontrolli kaotamine on seda enam vaieldav, et raamotsus ei määratle üheski sättes üksikasjalikult faktilisi asjaolusid, mille puhul tuleb üleandmist taotleda. Selline raamotsusega kehtestatud kord toob kaasa isikute põhjendamatu erineva kohtlemise sõltuvalt sellest, kas isikule süüksarvatavad teod leidsid aset vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või väljaspool seda riiki. Seega mõistetakse nende isikute üle seoses vabaduse võtmisega kohut erinevalt, ilma et see oleks põhjendatud.
13

Oberster Gerichtshof märgib, et see säte näeb seoses kõigi müügilepingust tulenevate nõuetega ette üheainsa seotuse koha – kauba üleandmise koha – ja et seda sätet, millega kehtestatakse üks kohtualluvust erandjuhtudel käsitlev eeskiri, tuleb põhimõtteliselt tõlgendada kitsalt. Neil asjaoludel on Oberster Gerichtshofil kahtlusi selles, kas esimese astme kohus on nimetatud sätte alusel pädev, sest käesolevas kohtuasjas ei antud kaupa üle mitte ainuüksi selle kohtu tööpiirkonnas, vaid liikmesriigi, mille kohtuga on tegu, eri kohtades.
81

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata järgmiselt. — Põhikohtuasjas vaidluse all olevad aktsiisimaksud kuuluvad direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et seda maksu kohaldatakse tavaliselt üksikisiku teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki suhtes. Sama artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse kuulub ka põhikohtuasjas vaidluse all olev ühekordne täiendav registreerimise erimaks, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et see maks on seotud sõiduki imporditoimingu kui sellisega. — Direktiivi 83/183 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi avaliku teenistuja, relvajõudude, julgeolekuüksuste või sadamapolitsei jõudude teenistuses oleval liikmel, kes viibib tähtajalise teenistusülesande täitmiseks koos oma pereliikmetega vähemalt 185 päeva aastas teises liikmesriigis, on alaline elukoht sellise teenistusülesande täitmise ajal viidatud artikli 6 lõike 1 kohaselt selles teises liikmesriigis. — Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt teostatud kontrollide tulemusena selgub, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud ei kuulu direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, peab siseriiklik kohus EÜ artikli 39 nõuetest lähtuvalt kontrollima, kas kõnealuseid makse reguleeriva siseriikliku õiguse kohaldamisel on tagatud, et isik, kes elukoha vahetamise käigus impordib sõiduki oma päritoluriiki, ei ole ebasoodsamas olukorras kui need isikud, kes on selles liikmesriigis püsivalt elanud, ning juhul kui see nii on, siis kontrollima, kas selline erinev kohtlemine on õigustatud objektiivsete, asjaomaste isikute elukohast sõltumatute ja siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsete kaalutlustega.
37

Edasi, mis puudutab konkreetsemalt liikmesriigi poolt direktiivi 75/442 artikli 4 rikkumise hindamist, tuleb meenutada, et viimane sätestab, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist ja mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi, täpsustamata samas nende meetmete konkreetset sisu, mida selle eesmärgi saavutamiseks võtta tuleb. Sellegipoolest on see säte liikmesriikidele taotletava eesmärgi osas siduv, jättes samal ajal laia hindamisruumi taoliste meetmete vajaduse hindamiseks (9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-365/97: komisjon vs. Itaalia, nn San Rocco kohtuotsus, EKL 1999, lk I-7773, punkt 67). Seega asjaolust, et üks konkreetne olukord ei vasta nimetatud direktiivi artiklis 4 sätestatud eesmärkidele, ei ole põhimõtteliselt võimalik otseselt tuletada, et asjassepuutuv liikmesriik on tingimata rikkunud sellest sättest tulenevaid kohustusi. Siiski on selge, et taolise olukorra jätkumine, eelkõige kui see toob kaasa keskkonna märkimisväärse halvenemise pikema perioodi vältel, kui pädevad ametivõimud ei sekku, võib tähendada, et liikmesriigid on ületanud neile selle sättega antud hindamisruumi (eespool viidatud kohtuotsus San Rocco, punktid 67 ja 68).
6

Sama määruse artikli 43 lõigetes 2 ja 3 sätestatakse, et: „2. Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel, et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.”
53

Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsuse Hispaania vs. komisjon punktis 205 leidis Euroopa Kohus põhikohtuasja kontekstist erinevas kontekstis, et Hispaania halduse ülesandeid täitva organisatsioonina ja tehnilise teenistusena on Tragsa kohustatud teostama ise või oma tütarettevõtjate kaudu eranditult neid töid, mille on temalt tellinud riigi üldhaldusaparaat, autonoomsed piirkonnad ja nende haldusalas olevad avalik-õiguslikud organisatsioonid.
38

Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et EÜ artikliga 49 on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusakt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks kulud, mida selle asutuse poolt kindlustatu on kandnud seoses teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaraviga, välja arvatud alla 14-aastaste laste ravikulud.
15

Siinjuures on vajalik märkida, et W. Geveni piirialatöötaja staatus ei võta talt mingil moel õigust nõuda määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud võrdset kohtlemist seoses sotsiaalsete soodustuste andmisega. Euroopa Kohus on varem leidnud, et piirialatöötajad võivad toetuda määruse nr 1612/68 artiklile 7 samamoodi nagu mis tahes muu selles sättes mainitud töötaja. Sama määruse neljandas põhjenduses on sõnaselgelt öeldud, et õigust vabale liikumisele peavad saama „ilma diskrimineerimiseta kasutada alalised, hooaja- ja piirialatöötajad ning need, kes teevad tööd seoses teenuste osutamisega”, ning määruse artiklis 7 viidatakse eranditult „töötajale, kes on ühe liikmesriigi kodanik” (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 50).
38

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 vastuolus see, kui teises liikmesriigis töötava võõrtöötaja abikaasale, kes on töötu ja kes elab teises liikmesriigis, keeldutakse andmast Saksa lapsehooldustasu tunnustega sotsiaalset soodustust põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta.
36

Samas tuleb aga nõustuda, et nõuetega, mis on seotud õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele, ei ole vastuolus see, et kui tegemist on direktiivi 91/308 artikli 2a punktis 5 täpselt loetletud tegevustega, seega tegevusega, mida selle direktiivi artikli 6 lõike 3 teine lõik ei reguleeri, on advokaadid selle direktiivi 91/308 artikli 6 lõikes 1 märgitud teabe edastamise ja koostöö kohustusega seotud, kuna see kohustus on õigustatud, nagu toonitab eriti ka direktiivi 91/308 põhjendus 3, vajadusega võidelda tõhusalt rahapesu vastu, mis avaldab ilmset mõju organiseeritud kuritegevuse kasvule, mis omakorda kujutab liikmesriikide ühiskondlikule korraldusele eriti suurt ohtu.
57

Direktiiv sellist tõlgendust ei mõjuta. Raamotsus ja direktiiv reguleerivad erinevaid valdkondi. Direktiiviga luuakse koostöösüsteem, et hõlbustada kuriteoohvritele hüvitise kättesaadavust piiriülestel juhtudel. Direktiivi eesmärk on tagada, et kui tahtlik vägivallakuritegu on toime pandud muus liikmesriigis kui see, kus ohver alaliselt elab, hüvitatakse see viimatimainitud liikmesriigi poolt. Raamotsus seevastu pürgib lähendama liikmesriikide õigusnorme seoses ohvri huvide kaitsmisega kriminaalmenetluses. Raamotsuse eesmärk on tagada, et kuriteo toimepanija hüvitab ohvrile tekitatud kahju.
56

Põhikohtuasjas hagejad leiavad, et neil on õigus sellele sättele viidata. Üksnes asjaolu, et see tundub jätvat liikmesriikidele teatud kaalutlusruumi eriotstarbeliste investeerimisfondide määratlemise osas, ei takista võimalust sellele viidata, kui seda sätet rakendavad siseriiklikud meetmed ületavad antud kaalutlusruumi, nii et need on vastuolus neutraalse maksustamise põhimõttega ja/või nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastusega taotletava eesmärgiga. Komisjon jagab seda seisukohta ja lisab, et kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktile 6 võib viidata otse, kui liikmesriikide kaalutlusõigusele kehtestatud piirid on selged, täpsed ja piisavalt tingimusteta.
2.

Määrust nr 259/93, muudetud määrusega nr 2557/2001, tuleb tõlgendada selliselt, et asjaolust, et segajäätmetes on kombineeritud kaks ainet, mis on mõlemad loetletud selle määruse II lisas esitatud jäätmete rohelises nimekirjas, ei tulene, et nimetatud määruse alusel kehtestatud kord, mis puudutab selles nimekirjas loetletud jäätmeid, on kohaldatav nimetatud segajäätmetele.
20

Optimus vaidlustas Tribunal Tributário de Primeira Instância do Porto’s (Porto esimese astme maksukohus), mis hiljem muutus Tribunal administrativo e fiscal do Porto’ks (Porto haldus- ja maksukohus), asjaomase tempelmaksuteate, väites, et see on direktiivi 69/335 artikli 7 lõike 1 sätetega vastuolus. Selles sättes ette nähtud kohustus takistab Portugali Vabariigil dekreetseadust nr 322-B/2001 kohaldades asjaomast kapitali suurendamist maksustada, kuna kõnealuses ühenduse sättes kehtestatud viitekuupäeval ehk 1. juulil 1984 vabastasid Portugali õigusnormid tempelmaksust äriühingute kapitali suurendamise rahalise sissemaksega.
1

Euroopa Ühenduste Komisjon palub Euroopa Kohtule esitatud hagiavalduses tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik on kehtestanud ja säilitanud Sitsiilia maakonna 26. märtsi 2002. aasta seaduse nr 2 (programmilised ja finantssätted 2002. aasta kohta; legge n.2, Disposizioni programmatiche e finanziarie per l’anno 2002; GURS nr 14, 27.3.2002, I osa, lk 1; edaspidi „Sitsiilia seadus”) artikliga 6 ette nähtud „keskkonnakaitsemaksu” gaasijuhtmetelt, on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 23, 25, 26 ja 133 ning Alžiiris 26. aprillil 1976. aastal allakirjutatud Euroopa Majandusühenduse ja Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi vahelise koostöölepingu – mis on ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 26. septembri 1978. aasta määrusega (EMÜ) nr 2210/78 (EÜT L 263, lk 1; ELT eriväljaanne 11/13, lk 40; edaspidi „koostööleping”) – artiklitest 4 ja 9.
1.

Asjaolu, et maksukohustuslane analüüsib enda hangitud klientide varalist olukorda eesmärgiga aidata neil krediiti saada, ei välista, et tegemist on nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 B osa punkti d alapunkti 1 tähenduses krediidi vahendamisega, mis on maksust vabastatud, kui eespool esitatud tõlgendusi silmas pidades tuleb kõnealuse maksukohustuslase pakutavat krediidi vahendamise teenust käsitleda põhisooritusena, mille suhtes finantsnõustamise teenus on kõrvalsooritus, mistõttu viimast käsitletakse maksuõiguslikult samamoodi kui põhisooritust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas tema menetluses olevas asjas on tegemist sellise olukorraga.
15

Laub leiab, et kui pädev asutus on eksportija esitatud tõendite alusel eksporditoetuse lõplikult välja maksnud või toetuse ettemaksu korral esitatud tagatised vabastanud, siis ei saa pädev asutus õiguspärase ootuse põhimõtte kohaselt kõnealust toetust tagasi nõuda selle alusel, et esitatud tõendid ei ole piisavad. Selle äriühingu sõnul on eksportija õigustatud eeldama, et liikmesriik on esitatud tõendid selles staadiumis üle kontrollinud ja et ta ei pea enam tegema pingutusi määruses nr 3665/87 sätestatud täiendavate tõendite saamiseks.
46

Niisugune tõlgendus on pealegi kooskõlas autonoomiaga, mis on liikmesriikidel oma alaliste esinduste sisemisel korraldamisel. Seega, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 89 märkinud, on liikmesriigi kohus valida organid, mis kuuluvad tema alalise esinduse hulka ning määratleda avalikud huvid, mida erinevad selle alalise esindusega kooseksisteerivad asutused peavad kaitsma suhetes ühenduse institutsioonidega.
17

Esimeses väites märgib SGL Carbon, et Esimese Astme Kohus rikkus non bis in idem põhimõtet, kuna kohus ei võtnud arvesse neid trahve, mis oli ettevõtjale eelnevalt Ameerika Ühendriikides määratud. Teises väites vaidlustab SGL Carbon talle määratud trahvi suurendamist 35% võrra selle eest, et ta oli kartelli ainsa juhi rollis. Kolmandas väites märgib ta, et Esimese Astme Kohus ei uurinud väidet, et on rikutud kaitseõigust osas, kus see hõlmab õigust olla ära kuulatud, kuna uurimise eest vastutavad komisjoni grupi liikmed ei osanud piisavalt saksa keelt. Neljas väide käsitleb seda, kuidas Esimese Astme Kohus hindas SGL Carboni koostööd komisjoniga. Viiendas väites märgib hageja, et Esimese Astme Kohus ei võtnud arvesse tema majandustulemusi, et hinnata tema rahalist võimsust trahvi tasuda, ja et selle trahvi summa on ebaproportsionaalne. Lõpuks märgib hageja kuuendas väites, et Esimese Astme Kohus arvutas intressimäära valesti.
55

Eeltoodust lähtudes tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et võrdse kohtlemise põhimõtte ja läbipaistvuse tagamise kohustusega on vastuolus, kui tellija, kes on välja kuulutanud meditsiiniseadmete riigihanke ning täpsustanud, et seadmed peavad vastama Euroopa farmakopöa nõuetele ja olema varustatud CE-märgisega, lükkab pakutud materjalid tagasi – otse ja väljaspool direktiivi 93/42 artiklites 8 ja 18 ette nähtud kaitsemenetlust – rahvatervise kaitsega seonduvatel põhjustel, kuigi need seadmed vastavad nõutud tehnilistele tingimustele. Kui tellija leiab, et need võivad kahjustada rahvatervist, peab ta sellest teavitama riigi pädevat asutust, et läbi viia nimetatud kaitsemenetlus.
46

Seega tuleb esitatud teisele ja kolmandale küsimusele, mida peab lugema koos, vastata, et kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti i koostoimes sama artikli lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et olukord, kus õppejõud lähetatakse tasu eest tööle haridusasutusse, kus ta täidab nimetatud asutuse vastutusel ajutiselt õpetamisülesandeid, võib olla käibemaksust vabastatud, kui on tegemist „otseselt seotud” teenuste osutamisega selle sama sätte tähenduses, ja kui selline töölelähetamine on vahend saada parimatel tingimustel osa hariduse andmisest kui põhiteenusest, kuid see eeldab siiski – mille peab kindlaks tegema siseriiklik kohus –, et: — nii see põhisooritus, kui sellega otseselt seotud lähetamine toimub nimetatud artikli 13 A osa lõike 1 punktis i osutatud organisatsioonide poolt, arvestades vajadusel asjaomaste liikmesriikide poolt sama artikli lõike 2 punkti a kohaldades kehtestatud võimalike tingimustega, — nimetatud lähetamine on oma olemuselt või laadilt selline, et ilma taolise teenuse kaasabita ei oleks vastuvõtva haridusasutuse antud hariduse, ja järelikult viimase üliõpilaste poolt saadud hariduse, ühesugune tase tagatud, ja — sellise lähetamise põhieesmärk ei ole teenida lisatulu tehingu kaudu, mis otseselt konkureerib käibemaksustatavate äriühingute tehingutega.
28

Asjaolu, et reovesi lekib kanalisatsioonist, ei mõjuta seda, kas seda saab käsitleda „jäätmetena” direktiivi 75/442 tähenduses. Tegelikult on reovee leke kanalisatsioonist selle „kasutuselt kõrvaldamine” kanalisatsiooniettevõtja poolt, kes on selle vee valdaja. Mahavoolamise juhuslikkus ei võimalda teha teistsugust järeldust. Euroopa Kohus on selles osas juba sedastanud, et kütuse mahavoolamist võib pidada kütuse valdaja tegevuseks selle „kasutuselt kõrvaldamisel” (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 47). Euroopa Kohus otsustas samuti, et direktiiv 75/442 kaotaks osa oma mõjust, kui reostuse põhjustanud kütust ei käsitletaks jäätmetena vaid seetõttu, et kütus voolas maha õnnetusjuhtumi tagajärjel (vt eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 48). Samadest kaalutlustest tuleb lähtuda õnnetusjuhtumi tõttu mahavoolanud reovee puhul.
53

Kuigi komisjon väidab, et tööandjal lasuv kohustus on absoluutne, tunnistab ta sellega seoses siiski otsesõnu, et kõnesolev kohustus ei tähenda, et tööandja peaks tagama igasugustest ohtudest vaba töökeskkonna. Oma repliigis tunnistab komisjon ka seda, et pärast ohtude hindamist võib tööandja järeldada, et ohud on sedavõrd tühised, et ennetusmeetmeid ei ole vaja. Sellises olukorras on komisjoni arvates põhipunkt selles, et õnnetuse toimumise korral jääb vastutavaks tööandja.
59

Seega tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus tähtajaliste töötajate ja alaliste töötajate erinev kohtlemine, mis on õigustatud üksnes sellel alusel, et see on ette nähtud liikmesriigi seaduse või määrusega või töötajate ametiühingu ja asjaomase tööandja vahel sõlmitud kollektiivlepinguga.
51

On tõsi, et Wajong’is ette nähtud toetus kuulub mitteosamakseliste erihüvitiste hulka, mida on mõeldud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 2a ja artiklis 10a nende koostoimes ja mida võidakse seadusest tulenevalt maksta üksnes isikutele, kes elavad selle liikmesriigi territooriumil, mille õigusnormidega see on ette nähtud, ning et määruse nr 1612/68 artikli 42 lõige 2 näeb ette, et see määrus „ei mõjuta kooskõlas asutamislepingu artikliga 51 [muudetuna EÜ artikkel 42] võetud meetmeid”, mille üheks näiteks on koordineerimismäärus nr 1408/71.
2

Taotlus on esitatud Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos Lda (edaspidi „Merck Genéricos”), Merck & Co. Inc. (edaspidi „äriühing M & Co.”) ja Merck Sharp & Dohme Lda (edaspidi „MSL”) vahelises kohtuvaidluses, mille esemeks on Portugalis äriühingule M & Co. kuuluvast patendist tulenevate õiguste väidetav rikkumine Merck Genéricose poolt.
153

Väite esimeses osas heidab CMF, viidates 21. septembri 2004. aasta otsusele kohtuasjas T-104/02: Gondrand Frères vs. komisjon (EKL 2004, lk II-3211, punkt 66), Esimese Astme Kohtule ette, et viimane leidis ekslikult, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teise lõigu puhul ei teki erilist tõlgendamisraskust, kuna nimetatud norm kehtestati selleks, et välistada dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmine impordi kolmnurkse ümbersuunamise kaudu ja sellega kaasnes eeldus, et kõrvalehoidmise oht on olemas siis, kui tootja või eksportija ei esita impordi eest arvet otse sõltumatule importijale.