ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑643/16

American Express Company

versus

The Lords Commissioners of Her Majesty's Treasury

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv (EL) 2015/2366 – Makseteenused siseturul – Artikli 35 lõige 1 – Tegevusloa saanud või registreeritud makseteenuse pakkujate maksesüsteemidele juurdepääsule esitatavad nõuded – Artikli 35 lõike 2 esimese lõigu punkt b – Nende nõuete kohaldamatus maksesüsteemide suhtes, mis koosnevad üksnes konsolideerimisgruppi kuuluvatest makseteenuse pakkujatest – Nende nõuete kohaldamine kolme osapoolega maksekaardisüsteemide suhtes, kes on sõlminud kaubamärgi kooskasutuse- või agendilepingud – Kehtivus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 7. veebruari 2018. aasta otsus

Eelotsuse küsimused–Euroopa Kohtu pädevus–Piirid–Küsimused, mis on esitatud fiktiivse riigisisese vaidluse raames–Vastuvõetamatus–Riigi ametiasutuse tegevusetus või tegematajätmine, mis võib kaasa tuua õiguspärasuse kontrollimise menetluse–Asjaolu, mis ei saa iseenesest muuta vaidlust fiktiivseks (ELTL artikkel 267) Õigusaktide ühtlustamine–Makseteenused siseturul–Direktiiv 2015/2366–Maksesüsteemidele juurdepääsuks makseteenuse pakkujatele esitatavad nõuded–Nende nõuete kohaldamine kolme osapoolega maksekaardisüsteemide suhtes, mis kasutavad makseteenuste pakkumiseks agenti–Nende nõuete kohaldamatus maksesüsteemide suhtes, mis on sõlminud kaubamärgi kooskasutuse lepingu kooskasutuse partneriga, kes ei osuta makseteenuseid seoses kaubamärkide kooskasutamise kaudu pakutavate toodetega (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2015/2366, artikli 35 lõige 1 ja artikli 2 lõike 1 punkt b) Institutsioonide aktid–Põhjendamine–Kohustus–Ulatus ja piirid–Direktiiv, mis näeb maksesüsteemidele juurdepääsuks ette nõuded nende kolme osapoolega maksekaardisüsteemide suhtes, mis on sõlminud agendilepingud (ELTL artikli 296 lõige 2; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2015/2366, põhjendused 49, 50 ja 52 ning artikli 35 lõige 1) Õigusaktide ühtlustamine–Makseteenused siseturul–Direktiiv 2015/2366–Maksesüsteemidele juurdepääsuks makseteenuse pakkujatele esitatavad nõuded–Nende nõuete kohaldamine kolme osapoolega maksekaardisüsteemide suhtes, mis kasutavad makseteenuste pakkumiseks agenti–Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine–Puudumine (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2015/2366, artikkel 35)
Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta artikli 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu need, mida käsitletakse põhikohtuasjas, mis võimaldavad välistada kohustusliku kindlustuse kaitsest kahju, mis on tekkinud mootorsõidukite kasutamisel „liikluseks ebasobival“ teel või alal, välja arvatud teed või alad, mis on küll liikluseks ebasobivad, kuid mis on siiski „tavapäraselt kasutatavad“.

Ükski kohustuslikku liikluskindlustust käsitlevate direktiivide 2009/103 säte ei piira kindlustuskohustuse ulatust ega mootorsõidukiga põhjustatud õnnetustes kannatanutele selle kohustusega tagatava kaitse ulatust mootorsõidukite kasutamise korral teatud alal või teedel (vt selle kohta kohtuotsus, 28.11.2017, Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, punkt 36). Käesoleval juhul on selge, et asjaomast sõidukit kasutati sel ajal, mil see ümber rullus, tekitades J. L. Núñez Torreirole vigastusi, transpordivahendina. Nimetatud kasutus kuulub seega mõiste „sõiduki kasutamine“ ulatusse direktiivi 2009/103 artikli 3 esimese lõigu tähenduses. Eelotsusetaotlusest nähtuv asjaolu, et sõidukit kasutati ajal, mil see ümber rullus, sõjaväemanöövrite alal, mis on mittesõjaväelistele sõidukitele suletud, ning sõiduk ei olnud ratastega sõidukitele mõeldud alal, ei avalda sellele järeldusele mõju ega piira seega kõnealusest sättest tulenevat kindlustuskohustust.

(vt punktid 31–34, 36 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C‑316/16 ja C‑424/16

B

versus

Land Baden-Württemberg

ja

Secretary of State for the Home Department

versus

Franco Vomero

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg ja Supreme Court of the United Kingdom)

Eelotsusetaotlus – Euroopa Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artikli 28 lõike 3 punkt a – Tugevdatud kaitse väljasaatmise eest – Tingimused – Alaline elamisõigus – Elamine vastuvõtvas liikmesriigis asjaomase liikmesriigi territooriumilt väljasaatmise otsuse tegemisele eelneva kümne aasta jooksul – Vangistusperiood – Tagajärjed kümneaastase elamisperioodi pidevuse suhtes – Seos integratsioonisideme igakülgse hindamisega – Hindamise ajahetk ja hindamisel arvesse võetavad kriteeriumid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 17. aprilli 2018. aasta otsus

Liidu kodakondsus–Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil–Direktiiv 2004/38–Riiki sisenemise ja seal elamise õigusele avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides kehtestatavad piirangud–Kaitse väljasaatmise eest–Tingimus–Elamine väljasaatmise otsuse tegemisele eelneva kümne aasta jooksul–Kohaldamise tingimus–Asjaomane isik, kelle on alaline elamisõigus (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikkel 16, artikli 28 lõige 2 ja lõike 3 punkt a) Liidu kodakondsus–Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil–Direktiiv 2004/38–Riiki sisenemise ja seal elamise õigusele avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides kehtestatavad piirangud–Kaitse väljasaatmise eest–Tingimus–Elamine väljasaatmise otsuse tegemisele eelneva kümne aasta jooksul–Pidev kümneaastane elamisperiood, mida arvutatakse tagurpidi alates väljasaatmise otsusest (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 28 lõike 3 punkt a) Liidu kodakondsus–Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil–Direktiiv 2004/38–Riiki sisenemise ja seal elamise õigusele avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides kehtestatavad piirangud–Kaitse väljasaatmise eest–Tingimus–Vangistuses viibitud aja tõttu vastuvõtvas liikmesriigis elamisperioodi pidevuse katkemine–Pidev kümneaastane elamisperiood enne vangistuses viibitud aega–Liikmesriigiga tekkinud integratsioonisidemete igakülgne hindamine (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 28 lõike 3 punkt a) Liidu kodakondsus–Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil–Direktiiv 2004/38–Riiki sisenemise ja seal elamise õigusele avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides kehtestatavad piirangud–Kaitse väljasaatmise eest–Tingimus–Elamine väljasaatmise otsuse tegemisele eelneva kümne aasta jooksul–Hindamise ajahetk–Väljasaatmisotsuse vastuvõtmise aeg (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 27 lõike 2 teine lõik ja artikli 28 lõike 3 punkt a)
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle direktiiv kohaldamisalasse võib kuuluda selline olukord nagu põhikohtuasjas, kus munitsipaalmuusikakooli haldamist käsitlevas hankemenetluses edukaks tunnistatud pakkuja, kellele kohalik omavalitsus andis selleks tegevuseks kõik vajalikud materiaalsed vahendid, lõpetab selle tegevuse kaks kuud enne jooksva õppeaasta lõppu, koondab kõik töötajad ja tagastab need materiaalsed vahendid kohalikule omavalitsusele, kes sõlmib uue hankelepingu üksnes järgmiseks õppeaastaks ja annab uuele edukale pakkujale samad materiaalsed vahendid.

Kõigepealt on oluline rõhutada, et sellises olukorras nagu põhikohtusjas on materiaalsed vahendid, näiteks muusikainstrumendid ja ruumid, hädavajalikud asjaomase majandustegevusega tegelemiseks, kuna tegevus on seotud Valladolidi munitsipaalmuusikakooli haldamisega. Antud juhul ei ole aga vaidlust selles, et omavalitsus tegi uuele edukale pakkujale kättesaadavaks kõik materiaalsed vahendid, mille ta oli määranud eelmisele edukale pakkujale.

Sellest järeldub, et kui direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti b tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalast on välistatud olukord, kus vaatluse all oleva tegevuse toimumiseks hädavajalikud materiaalsed vahendid ei ole kunagi lakanud kuulumast võõrandajale (Valladolidi kohalik omavalitsus), kaotaks kõnealune direktiiv osa oma soovitavast toimest (vt 26. novembri 2015. aasta kohtuotsus Aira Pascual ja Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, punkt 40).

Pealegi nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et ettevõtte tegevuse ajutine peatamine vaid mõne kuu jooksul ei välista, et põhikohtuasjas kõne all olev majandusüksus säilitas oma identiteedi ja seega direktiivi tähenduses ettevõtte ülemineku toimumist (vt selle kohta 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Ferreira da Silva e Brito jt, C‑160/14, EU:C:2015:565, punkt 31).

(vt punktid 35, 39, 41, 46 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 rakendamise kord (muudetud määrusega nr 1244/2010), artikli 5 lõiget 1 koostoimes määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et tõend A1, mille on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (muudetud määrusega nr 1244/2010) artikli 12 lõike 1 alusel väljastanud liikmesriigi pädev asutus, on siduv mitte üksnes selle liikmesriigi asutustele, kus tegevus toimub, vaid ka selle liikmesriigi kohtutele.

Määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 5 lõiget 1 koostoimes määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et tõend A1, mille on määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 883/2004 artikli 12 lõike 1 alusel väljastanud liikmesriigi pädev asutus, on siduv nii selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele, kus tegevus toimub, kui ka selle liikmesriigi kohtutele niikaua, kuni tõendi väljastanud liikmesriik ei ole seda tagasi võtnud või kehtetuks tunnistanud, isegi kui viimati nimetatud liikmesriigi pädevad ametivõimud ja selle liikmesriigi pädevad ametivõimud, kus tegevus toimub, on pöördunud sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni poole ja viimane on leidnud, et tõend on väljastatud ekslikult ja tuleb tagasi võtta.

Määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 5 lõiget 1 koostoimes määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et tõend A1, mille on määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 883/2004 artikli 12 lõike 1 alusel väljastanud liikmesriigi pädev asutus, on – vajaduse korral tagasiulatuvalt – siduv nii selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele, kus tegevus toimub, kui ka selle liikmesriigi kohtutele, isegi kui tõend on väljastatud alles pärast seda, kui asjaomane liikmesriik tuvastas, et asjasse puutuvale töötajale laieneb kohustuslik kindlustus tema õigusaktide alusel.

Seega tuleb tõdeda, et halduskomisjoni roll määruse nr 987/2009 artikli 5 lõigetes 2–4 sätestatud menetluses piirdub tema poole pöördunud liikmesriikide pädevate asutuste erimeelsuste lahendamisega.

Sellist tõdemust ei sea kahtluse alla määruse nr 987/2009 artikli 89 lõige 3, mis näeb ette, et pädevad ametivõimud tagavad, et nende asutused oleks teadlikud ja kohaldaksid määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 valdkondades ja tingimustel kõiki liidu sätteid, õiguslikke ja muid, sealhulgas halduskomisjoni otsuseid, kuna selle sätte eesmärk ei ole sugugi muuta halduskomisjoni rolli eelmises punktis viidatud menetluses ega seega arvamuse väärtust, mis on järeldustel, millele komisjon selles menetluses jõuab.

(vt punktid 62–64 ja 77 ning resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/27/EL, milles käsitletakse energiatõhusust, muudetakse direktiive 2009/125/EÜ ja 2010/30/EL ning tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2004/8/EÜ ja 2006/32/EÜ, artikleid 7 ja 20 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse energiatõhususkohustuste peamiseks täitmisviisiks riiklikku energiatõhususe fondi iga-aastase sissemakse tegemise kord, tingimusel esiteks, et need õigusnormid tagavad energia säästmise samaväärses koguses energiatõhususkohustuste süsteemiga, mida võib rakendada direktiivi artikli 7 lõike 1 alusel, ja teiseks, et need vastavad kõnealuse direktiivi artikli 7 lõigetes 10 ja 11 kehtestatud nõuetele, kuid nimetatud asjaolusid peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.

(vt punkt 37 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 [Euroopa Liidu] kaubamärgi kohta artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgiomanik ei või keelata paralleelimportijal sise- ja välisoriginaalpakendis meditsiinivahendi hilisemat turustamist, kui importija on lisanud sellele täiendava sildi, nagu sellega on tegemist põhikohtuasjas, mis oma sisu, otstarbe, suuruse, esitlusviisi ja asendi poolest ei kahjusta kõnealuse kaubamärgiga tähistatud meditsiinivahendi päritolutagatist.

Kuna asjaomase meditsiinivahendi pakendit ei asendatud ja selle pakendi algset kuju ei muudetud muul viisil kui väikesemõõdulise sildi paigutamisega, mis ei kata kinni kaubamärki ja mis identifitseerib turuleviimise eest vastutava paralleelimportija, näidates ära tema andmed, vöötkoodi ja keskregistri ravimikoodi, siis ei saa asuda seisukohale, et sellise sildi paigutamine kujutab endast ümberpakendamist 23. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse Boehringer Ingelheim jt (C–143/00, EU:C:2002:246) ja 26. aprilli 2007. aasta kohtuotsuse Boehringer Ingelheim jt (C–348/04, EU:C:2007:249) tähenduses.

Seega ei saa mingil juhul asuda seisukohale, et sellise sildi paigutamine mõjutab kaubamärgi peamist ülesannet tagada tarbijale või lõppkasutajale kaubamärgiga tähistatud toote päritolu.

(vt punktid 35, 36, 39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑544/16

Marcandi Limited

versus

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber))

Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 2 punkti 1 alapunkt c – Krediidipunktid, millega saab teha pakkumisi veebioksjonitel – Teenuste osutamine tasu eest – Esialgne tehing – Artikkel 73 – Maksustatav väärtus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 5. juuli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine–Ühine käibemaksusüsteem–Teenuste osutamine tasu eest–Mõiste–Krediidipunktid, millega saab teha pakkumisi veebioksjonitel–Hõlmamine (Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 2 lõike 1 punkt c) Maksualaste õigusaktide ühtlustamine–Ühine käibemaksusüsteem–Maksustatav summa–Kaubatarned ja teenuste osutamine–Maksukohustuslase korraldatav oksjonimüük–Kaubatarned, mida tehakse kasutajatele, kes on oksjonimüügi võitnud, või neile, kes on ostnud kauba „osta kohe“ või „kogunenud allahindluse“ funktsiooni abil–Tasu, mille maksukohustuslane saab kasutajatele tehtavate kaubatarnete eest–Mõiste–Oksjonil pakkumiste tegemiseks kasutatavate „krediidipunktide“ väärtus–Välistamine (Nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 73) Eelotsuse küsimused–Euroopa Kohtusse pöördumine–Eelotsuse taotlemise kohustus–Ulatus–Tehing, mida kahes liikmesriigis käsitletakse käbemaksuga maksustamisel erinevalt–Hõlmamine–Tingimus–Eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsus, mida ei saa liikmesriigi õiguse kohaselt vaidlustada (ELTL artikkel 267)
ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline suurtele kaubandusettevõtetele kehtestatud maks, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ei saa lugeda sellist maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida kohaldatakse suurtele kaubandusettevõtjatele peamiselt nende müügipinnast lähtuvalt, kusjuures maksust on vabastatud sellised ettevõtted, mille müügipind jääb alla 2500 m2. Riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ei saa lugeda seda maksu ka osas, milles maksust on vabastatud ettevõtted, mis müüvad aiakaupu, sõidukeid, ehitusmaterjale, masinaid ja tööstustarvikuid, ega osas, milles maksustatavat väärtust vähendatakse 60% võrra selliste ettevõtete puhul, mis müüvad mööblit, sanitaarkaupu, uksi ja aknaid, samuti ehituskaubamajade puhul, kuna need ettevõtted ei avalda keskkonnale ja ruumilisele planeerimisele sama suurt mõju nagu teised; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Seevastu on riigiabiga sama sätte tähenduses tegemist selle maksu puhul osas, milles maksust on vabastatud suured kollektiivsed kaubandusettevõtted, mille müügipind on 2500 m2 või suurem.

(vt punktid 67 ja 68 ning resolutsiooni punkt 2)
Liikmesriik, kes võtab vastu riigisisesed rakendusmeetmed, et selgitada määruse nr 1072/2009 rahvusvahelisele autoveoturule juurdepääsu käsitlevate ühiseeskirjade kohta tähenduses mõistet „kabotaažvedu“, ei riku nimetatud määruse artikli 2 punktist 6 ega artiklist 8 tulenevaid kohustusi.

Nimelt esiteks ei võimalda ei määruse nr 1072/2009 artikli 2 lõike 6 ega ka artikli 8 lõike 2 sõnastus vastata küsimusele, kas selles määruses toodud mõistet „kabotaažvedu“ tuleb mõista nii, et kabotaažvedu võib hõlmata mitut laadimis- ja mitut mahalaadimiskohta. Kuid asjaolu, et säte on sõnastatud ebatäpselt, annab tunnistust vajadusest riigisiseste rakendusmeetmete järele. Teiseks tuleb rõhutada, et selle üle otsustamisel, mis hetkel tuleb nimetatud artikli 8 lõikes 2 ette nähtud kolme veo limiit lugeda saavutatuks, on oluline kindlaks teha, kas vedu, mis hõlmab mitut laadimis- ja mitut mahalaadimiskohta, kujutab endast ühte ja sama või mitut kabotaažvedu. Kolmandaks on määruse nr 1072/2009 tähenduses mõistet „kabotaažvedu“ liikmesriikides erinevalt tõlgendatud.

Kuna see, kui lubada mitteresidendist vedajatel teha kolm kabotaažvedu, mis hõlmavad piiramata arvul laadimis- ja mahalaadimiskohti, muudaks määruse nr 1072/2009 artikli 8 lõikes 2 sätestatud kolmeveolise limiidi mõttetuks ja läheks vastuollu kabotaaži ajutise laadiga ja nimetatud määruse eesmärgiga seda liiki vedude suhtes, siis on riigisisestes rakendusmeetmetes ette nähtud vastav keeld kabotaaži seisukohalt selle määruse eesmärgi saavutamiseks sobiv. Kuna riigisiseste rakendusmeetmete kohaselt on keelatud vaid sellised kabotaažveod, mis hõlmavad mitu laadimis- ja mitu mahalaadimiskohta, siis ei lähe need meetmed kaugemale, kui on määruse nr 1072/2009 eesmärgi saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 38, 39, 41, 42, 53, 55, 59, 60 ja 62)
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes teeb tagaseljaotsuse ja kes on siseriiklike menetlusnormide kohaselt pädev omal algatusel kontrollima nõude aluseks oleva lepingutingimuse ja liikmesriigi avaliku korda käsitlevate õigusnormide vastuolu, peab omal algatusel kontrollima, kas seda tingimust sisaldav leping kuulub nimetatud direktiivi kohaldamisalasse ning vajaduse korral kontrollima, kas nimetatud tingimus võib olla ebaõiglane.

Lisaks on Euroopa Kohus leidnud, et võttes arvesse direktiiviga tarbijatele tagatud kaitse aluseks oleva avaliku huvi olemust ja olulisust, tuleb pidada direktiivi artiklit 6 võrdväärseks siseriiklike normidega, mis on siseriiklikus õiguskorras avaliku korra normide tasemel. Tuleb asuda seisukohale, et see kehtib kõigi artikli 6 eesmärgi saavutamiseks vajalike direktiivi sätete kohta (30. mai 2013. aasta kohtuotsus Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).

Sellest järeldub, et kui liikmesriigi kohus, kes – nagu eelotsusetaotluse andmetel tagaseljaotsust tegev kohus Belgia kohtusüsteemis – on liikmesriigi menetlusnormide kohaselt pädev omal algatusel hindama nõude vastuolu liikmesriigi avalikku korda käsitlevate normidega, peab ta niisugust pädevust kasutama ka selleks, et omal algatusel hinnata, kas direktiivis 93/13 sätestatud kriteeriumide alusel kuulub selle nõude aluseks olev vaidlusalune lepingutingimus, nagu ka leping, milles see sisaldub, selle direktiivi kohaldamisalasse ja kas sellisel juhul on see tingimus ebaõiglane (vt analoogia alusel 30. mai 2013. aasta kohtuotsus Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, punkt 45).

(vt punktid 35–37, resolutsiooni punkt 1)
Põhikohtuasjades lähtuvad kõnealused õigusnormid ettevõtte müügipinnaga seotud kriteeriumist, mis ei ole mingil juhul otseselt diskrimineeriv. Euroopa Kohtule esitatud tõenditest ei ilmne ka, et see kriteerium paneks ebasoodsamasse olukorda enamasti teiste liikmesriikide kodanikke või teistes liikmesriikides asuvaid äriühinguid.

ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline suurtele jaekaubandusettevõtetele kehtestatud maks, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ei saa lugeda sellist maksu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida kohaldatakse suurtele müügiettevõtjatele peamiselt nende müügipinnast lähtuvalt, osas, milles maksust on vabastatud sellised ettevõtted, mille müügipind ei ületa 500 m2 või ületab seda, kuid maksustatav väärtus ei ületa 2000 m2. Riigiabiks nimetatud sätte tähenduses ei saa lugeda seda maksu ka osas, milles maksust on vabastatud ettevõtted, mis müüvad masinaid, sõidukeid, tööriistu ja tööstustarvikuid; kutseala esindajatele ehitusmaterjale, sanitaarkaupu, uksi ja aknaid; mööblit individuaalsetes, traditsioonilistes ja spetsialiseerunud ettevõtetes; mootorsõidukeid; samuti aiandid ja tanklad, kuna need ettevõtted ei avalda keskkonnale ja ruumilisele planeerimisele sama suurt kahjulikku mõju nagu teised; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 2)
Protokolli (nr 7) Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide kohta artikli 1 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Kohtu eelnev luba ei ole vajalik, kui kolmanda isiku avalduse alusel algatatakse nõude arestimismenetlus liikmesriigi ametiasutuses, kellel on nõudele vastav võlg Euroopa Sotsiaalfondi kaasrahastatavate projektide elluviimiseks antud rahalistest vahenditest toetust saava kolmanda isiku võlgniku ees.

Niisiis toovad komisjoni maksed struktuurifondidest liikmesriikidele kaasa liidu eelarve vahendite üleandmise liikmesriigi eelarvesse. Kuna vara läheb aga liidu eelarvest välja ja see antakse liikmesriigi käsutusse, siis ei saa seda pidada – kui see on juba üle kantud – liidu varaks protokolli artikli 1 viimase lause tähenduses.

Tingimus, et see vara on sihtotstarbeliselt määratud liidu poliitika elluviimiseks, ei oma siinkohal tähtsust. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 sisuliselt märkis, on seos liidu poolt võimaldatava kaasrahastamise ja üksiku projekti läbiviimise vahel liiga kaudne, et saaks lähtuda sellest, et summad, mida liikmesriikide ametiasutused võlgnevad konkreetse projekti läbiviimise eest toetusesaajatele, on liidu vara ja peavad järelikult olema arestimise eest kaitstud protokolli artikli 1 viimase lause kohaselt, takistamaks liidu toimimisvõime ja sõltumatuse kahjustamist.

(vt punktid 39–41, 45 ja 46 ning resolutsioon)