ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Viimaks olgu täpsustatud, et kuigi eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et direktiivi 2004/48 artikli 8 lõike 2 punkti a kohaselt ei ole liikmesriikidel kohustust näha pädevatele kohtutele ette võimalust nõuda intellektuaalomandi õiguse rikkumist puudutavas menetluses selles sättes osutatud isikute e‑posti aadressi, telefoninumbri või IP‑aadressi edastamist, ei muuda see tõsiasja, et liikmesriikidel on õigus seda teha. Juba selle direktiivi artikli 8 lõike 3 punkti a sõnastusest tuleneb nimelt, et liidu seadusandja on liikmesriikidele sõnaselgelt ette näinud võimaluse anda intellektuaalomandi õiguste omajatele õigus saada täielikumat teavet, tingimusel et seejuures tagatakse õiglane tasakaal erinevate asjasse puutuvate põhiõiguste vahel ja liidu õiguse teiste üldpõhimõtete, sealhulgas proportsionaalsuse põhimõtte austamine (vt selle kohta 19. veebruari 2009. aasta kohtumäärus LSG-Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, C‑557/07, EU:C:2009:107, punkt 29, ja 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Bonnier Audio jt, C‑461/10, EU:C:2012:219, punkt 55).
67

Teiseks olgu meenutatud, et kuigi vastab tõele, et nimetatud direktiivi artiklis 28 ja nimetatud määruse artiklis 52 on sõltumatuse tingimus sõnastatud erinevalt direktiivi 2009/18 artikli 8 lõikes 1 sätestatust, ei saa pelk asjaolu, et nende sätete sõnastus on erinev, tuua kaasa direktiivi 2009/18 artikli 8 lõike 1 teistsugust tõlgendust kui selles sättes ette nähtud. See säte nõuab, et juurdlusorgan oleks organisatsiooniliselt, õigusliku struktuuri poolest ning otsustusprotsessis sõltumatu mis tahes „osapoolest, kelle huvid võiksid olla vastuolus talle usaldatud ülesandega“ ja seda väljendit tuleb mõista nii, et see hõlmab muu hulgas ametiasutusi.
66

Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/35 I lisa kolmanda lõigu teises taandes esinevat väljendit „territooriumi tavaline majandamine, nagu see on määratletud loodusliku elupaiga registris või sihtdokumentides või nii nagu maa-ala omanikud või ettevõtjad on varem majandanud“ tuleb mõista nii, et see hõlmab ühelt poolt mis tahes haldus- või korraldusmeedet, mis võib avaldada mõju territooriumil leiduvatele kaitsealustele liikidele ja looduslikele elupaikadele – nagu see nähtub majandamisdokumentidest, mille liikmesriigid on kehtestanud elupaigadirektiivi ja linnudirektiivi alusel ning tõlgendatuna vajaduse korral nende direktiivide ülevõtmiseks kehtestatud riigisiseste normide toel või, nende puudumise korral, niisuguste riigisiseste normide toel, mis on kooskõlas kahe viimati nimetatud direktiivi vaimu ja eesmärkidega –, ja teiselt poolt mis tahes haldus- või korraldusmeedet, mida peetakse tavapäraseks, üldtunnustatuks, juurdunuks ja mida omanikud või ettevõtjad on kasutanud piisavalt pika ajavahemiku jooksul enne selle meetme tõttu kaitsealustele liikidele ja looduslikele elupaikadele tekkinud kahjustuse ilmnemist, kusjuures kõik need meetmed peavad lisaks olema kooskõlas elupaigadirektiivi ja linnudirektiivi aluseks olevate eesmärkidega ja muu hulgas ka üldiselt lubatud põllumajandustavaga.
43

Direktiivi 2008/115 artikli 7 lõikes 4 kasutatud mõiste „oht avalikule korrale“ tõlgendamise kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et see mõiste eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häirimisele ehk igasugusele seadusrikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnda ühiskonna põhihuvi (11. juuni 2015. aasta kohtuotsus Zh. ja O., C‑554/13, EU:C:2015:377, punkt 60).
Pädev asutus peab hindama, kas niisuguse otsuse tegemiseks, millega pikendatakse tähtaega, mis määrati algul kindlaks sellise veeldatud maagaasi taasgaasistamisterminali ehitamise projekti elluviimiseks, millele antud algne luba aegus, on vaja läbi viia direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud asjakohane mõju hindamine, ja – kui see on nii – kas see peab hõlmama kogu projekti või ainult osa sellest, võttes seejuures eeskätt arvesse nii võimalikku varem läbi viidud hindamist kui ka asjaomaste keskkonna- ja teadusandmete muutumist, ent samas ka seda, kas projekti on muudetud ja kas on olemas muid kavasid või projekte.

Selline mõju hindamine tuleb läbi viia siis, kui valdkonna usaldusväärseimatest teaduslikest teadmistest lähtudes ei saa välistada, et projektil on tagajärjed asjaomase ala kaitse-eesmärkidele. Enne projektile algse loa andmist läbi viidud projekti varasem hindamine saab välistada vastava ohu vaid siis, kui see sisaldab selliseid täielikke, täpseid ja lõplikke järeldusi, mis hajutavad kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused tööde mõju kohta, ning tingimusel, et asjaomased keskkonna- ja teadusandmed ei ole muutunud, et projekti ei ole muudetud ning et puuduvad muud kavad või projektid.
67

Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artiklit 46 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid – mis näevad korduva rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsuse vaidlustamiseks ette riigipühasid ja puhkepäevi hõlmava kümnepäevase õigustlõpetava tähtaja alates sellise otsuse kättetoimetamisest, kusjuures juhul, kui taotleja ei ole selles liikmesriigis dokumentide kättetoimetamise kohta määranud, toimetatakse otsus kätte selle riigiasutuse asukohta, kes on pädev neid taotlusi läbi vaatama – tingimusel, et esiteks teavitatakse taotlejaid sellest, et kui nad ei ole määranud oma taotluse kohta tehtud otsuse kättetoimetamise kohta, siis loetakse, et nad on selleks määranud selle riigiasutuse asukoha; et teiseks ei muuda nimetatud taotlejate sellesse asukohta pääsemise tingimused neid puudutavate otsuste kättesaamist neile ülemäära keeruliseks; et kolmandaks on selle tähtaja jooksul neile taotlejatele kindlustatud liidu õigusega rahvusvahelise kaitse taotlejatele antud menetluslikud tagatised ning et neljandaks järgitakse võrdväärsuse põhimõtet. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid vastavad nendele nõuetele.
24

Teisena hindas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 27–39 Carreras Sequeros jt esitatud õigusvastasuse vastuväite ulatust ja vastuvõetavust. Olles viidanud oma enda praktikale, asus Üldkohus selles küsimuses vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 seisukohale, et „[a]rvestades sidet, mis seob üleminekusätteid lõplike sätetega, kuna esimestel ei ole ilma teiste olemasoluta mingit põhjust eksisteerida, ja arvestades, et pädeval asutusel puudus otsustamisvabadus, tuleb antud juhul asuda seisukohale, et [vaidlusaluste] otsuste ja personalieeskirjade X lisa uue artikli 6 esimese lõigu vahel esineb otsene õiguslik side ning et kuna see esimene lõik on personalieeskirjade X lisa uue artikli 6 teise lõigu esimese taande kulminatsioon, on see vähemalt kaudselt kohaldatav asjaomastele otsustele, kuna see esimene lõik oli asjasse puutuv nende otsuste vastuvõtmisel, sest need tuginesid põhiliselt sellele lõigule, isegi kui see ei olnud formaalselt nende õiguslik alus“. Nii leiti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, et „[vaidlusalused] otsused [kujutasid] endast [Carreras Sequeros jt] suhtes personalieeskirjade X lisa uue artikli 6 esmakordset kohaldamist, mille tagajärg oli, et alates 2016. aastast saaksid nad üksnes 24 päeva puhkust“.
75

Kõike eespool toodut silmas pidades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 1 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik välistab artikli 8 lõikes 2 sisalduva väljendi „asjaomased esitajad“ – mis tähistab esitajaid, kellel on õigus osale selles sättes nimetatud ühekordsest õiglasest tasust – oma õigusaktidesse ülevõtmisel EMP suhtes kolmandate riikide kodanikest esitajad, välja arvatud ainult need, kelle elu- või viibimiskoht on EMPs, ja need, kes on fonogrammi oma panuse andnud EMPs.
29

Teiseks ei muuda see tõlgendus – vastupidi sellele, mida sisuliselt väidab ON – sisutühjaks määruse nr 261/2004 artikli 9 lõikes 3 lennuettevõtjale pandud kohustust pöörata selle artikli kohaldamisel erilist tähelepanu liikumispuudega isikute vajadustele. Nimelt, isegi kui lennuettevõtja ei ole kohustatud ise hoolitsema nende reisijate, kelle lend on tühistatud, hotellimajutuse üksikasjade eest, peab ta siiski pakkuma neile piisavat hoolitsust, nagu on täpsustatud nimetatud määruse põhjenduses 13; see tähendab, et lennuettevõtja peab hotelli hoolikalt valima pärast seda, kui ta on veendunud, et see hotell vastab mõistlikele ootustele kvaliteedi- ja ohutusnõuete osas ning – kui tegemist on piiratud liikumisvõimega isikutega nagu ON – et hotell on kohandatud nii, et selles saab niisuguseid isikuid heades tingimustes majutada, andes hotellile vajaduse korral teada asjaomaste piiratud liikumisvõimega reisijate olukorrast.
34

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas määrust [nr 1215/2012] tuleb tõlgendada nii, et selline kohtuasi nagu käesolev, milles rahvusvaheline organisatsioon esitab nõuded i) tühistada hagi tagamiseks tehtud vara arestimine, mille on vastaspool viinud läbi kolmanda isiku juures teises liikmesriigis, ja ii) keelata vastaspoolel viia samadel asjaoludel uuesti läbi arestimine, kusjuures nimetatud nõuete aluseks on täitmise immuniteedist tulenev vastuväide, on täielikult või osaliselt tsiviil- või kaubandusasi [selle määruse] artikli 1 lõike 1 tähenduses? b) Kas esimese küsimuse punktile a vastamise seisukohast omab tähtsust – ja kui jah, siis millist – asjaolu, et liikmesriigi kohus andis arestimiseks loa tulenevalt sellest, et vastaspoolel oli enda hinnangul õigus esitada rahvusvahelise organisatsiooni vastu nõue, mille menetlemine on selles liikmesriigis pooleli sisulises menetluses ja mis puudutab lepingulist vaidlust, mille ese on maksed kütuse eest, mis on tarnitud esimesena nimetatud rahvusvahelise organisatsiooniga seotud rahvusvahelise organisatsiooni korraldatud rahuvalvemissiooni tarbeks? 2. a) Kui esimese küsimuse punktile a vastatakse jaatavalt: kas määruse nr 1215/2012 artikli 24 punkti 5 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus liikmesriigi kohus andis kolmanda isiku juures toimuvaks arestimiseks loa ja kõnealune arestimine viidi seejärel läbi teises liikmesriigis, allub kõnealuse arestimise tühistamise nõude menetlemine erandlikult selle liikmesriigi kohtutele, kus kolmanda isiku juures läbi viidud arestimine toimus? b) Kas teise küsimuse punktile a vastamise seisukohast omab tähtsust – ja kui jah, siis millist – asjaolu, et rahvusvaheline organisatsioon esitas kolmanda isiku juures läbi viidud arestimise tühistamise nõude raames täitmise immuniteedist tuleneva vastuväite? 3. Juhul kui vastamisel küsimusele, kas tegemist on tsiviil- või kaubandusasjaga määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses või kas tegemist on [selle] määruse artikli 24 punkti 5 kohaldamisalasse kuuluva taotlusega, omab tähtsust asjaolu, et rahvusvaheline organisatsioon esitas oma taotluste raames täitmise immuniteedist tuleneva vastuväite, siis mil määral on kohus, kelle poole on pöördutud, kohustatud hindama, kas kõnealune vastuväide on esitatud õigustatult, ja kas seejuures kehtib reegel, et kohus peab hindama kogu tema käsutuses olevat teavet, mille hulka võivad kuuluda ka vastaspoole vastuväited, või mõni muu reegel?“
13

Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et 23. aprilli 1964. aasta tsiviilseadustiku põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklit 358 on Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) tõlgendanud kohtuasjas III CSK 273/11 16. mail 2012 langetatud kohtuotsuses. Ta toob välja, et selles kohtuasjas käsitletav nõue oli välisvaluutas nomineeritud ning et pooled ei olnud kokku leppinud selle konverteerimises Poola zlottidesse (PLN). Kuna võlgnik ei olnud otsustanud maksta tasumisele kuuluvat summat Poola vääringus ja pooled ei olnud selles osas kokku leppinud, leidis Sąd Najwyższy (kõrgeim kohus), et võlausaldaja võib nõuda maksmist üksnes välisvaluutas. Nimetatud kõrgeima kohtu arvates on üksnes võlgnikul õigus valida vääring, milles ta oma kohustust täidab, olenemata sellest, kas ta teeb selle ettenähtud tähtaja jooksul või tavalise hilinemisega või viivitusega. Kui võlgnik viivitab sellise soorituse täitmisega, mille ese on välisvaluutas väljendatud rahasumma, on võlausaldajal üksnes õigus valida kohaldatav vahetuskurss. Lisaks on võlausaldajal õigus valida vahetuskurss üksnes siis, kui võlgnik on valinud Poola vääringu.
33

Neil asjaoludel otsustas Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnhem-Leeuwardeni apellatsioonikohus) kohtuasjas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas materjal, mis ei ole kõrvalsaadus direktiivi 2008/98 tähenduses, ei ole juba määratluse kohaselt ka loomne kõrvalsaadus määruse nr 1069/2009 tähenduses, millest tulenevalt ei jää kõnealune materjal vastavalt määruse nr 1013/2006 artikli 1 lõikele 3 viimati nimetatud määruse kohaldamisalast välja? Või ei ole välistatud, et materjal kuulub „loomse kõrvalsaaduse“ määratluse alla määruse nr 1069/2009 tähenduses, kuigi see ei vasta direktiivi 2008/98 artikli 5 lõike 1 tingimustele, millest tulenevalt ei kuulu kõnealune materjal automaatselt määruse nr 1013/2006 kohaldamisalasse? 2. Mida tuleb mõista määruse nr 1013/2006 artikli 1 lõikes 3 viidatud jäätmesaadetistena, mille suhtes on kohaldatavad määruses nr 1774/2002 (nüüd „määrus nr 1069/2009) sisalduvad heakskiidunõuded: kas nende all on mõeldud loomsete kõrvalsaaduste vedu (ühest liikmesriigist teise), ilma et oleks oluline, millisesse kategooriasse kõnealune materjal kuulub? Või on nende all mõeldud määruse nr 1069/2009 artiklis 48 (varem määruse nr 1774/2002 artikkel 8) nimetatud materjali vedu, mis hõlmab üksnes loomseid kõrvalsaadusi ja nendest saadud tooteid viidatud sätte tähenduses, seega 1. kategooria materjale, 2. kategooria materjale ja nendest saadud teatud tooteid, sealhulgas 3. kategooria materjalidest saadud töödeldud loomseid valke? 3. Kas juhul, kui määruse nr 1013/2006 artikli 1 lõike 3 sissejuhatavas lauseosas ja punktis d viidatud jäätmesaadetiste all, mille suhtes on kohaldatavad määruses nr 1774/2002 (nüüd määrus nr 1069/2009) sisalduvad heakskiidunõuded, on mõeldud loomsete kõrvalsaaduste vedu (ühest liikmesriigist teise), ilma et oleks oluline, millisesse kategooriasse kõnealune materjal kuulub, tuleb määruse nr 1013/2006 artikli 1 lõike 3 sissejuhatavat lauseosa ja punkti d lisaks tõlgendada nii, et nende jäätmesaadetistega on mõeldud ka loomsetest kõrvalsaadustest ja muudest materjalidest koosneva segu vedu, ja kui vastus on jaatav, siis kas seejuures on oluline loomsete kõrvalsaaduste ja muude materjalide vahekord segus? Või kaotab loomne kõrvalsaadus loomse kõrvalsaaduse staatuse määruse nr 1069/2009 tähenduses ja muude materjalidega segunemise tõttu loetakse seda jäätmeks määruse nr 1013/2006 tähenduses?“
92

Mis puudutab kontrollimist, kas niisugused lepingutingimused, milles nähakse ette, et tarbija peab maksma muid tasusid peale intressi, põhjustavad olulist tasakaalustamatust, siis ei saa see piirduda kvantitatiivse majandusliku hinnanguga, mis põhineb ühelt poolt lepingu esemeks oleva tehingu kogusumma ja teiselt poolt selle tingimusega tarbijale pandud kulude võrdlemisel. Nimelt on Euroopa Kohus juba selgitanud, et oluline tasakaalustamatus võib tuleneda ka üksnes asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad liikmesriigi õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad, on piisavalt rängalt riivatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu või siis nende õiguste kasutamise takistamisega või siis sellega, et tarbija kanda on jäetud täiendav kohustus, mis ei ole ette nähtud riigisisestes sätetes (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 51).
33

Sellega seoses on oluline rõhutada, et opt-in’i ja opt-out’i süsteemid tekitavad klientidele võrdväärseid ebamugavusi, kuna mõlemad seisnevad selles, et nad kutsuvad kliente üles avaldama oma tahet rändlusteenuse osutajale. Liidu seadusandja leidis siiski, et RRTA-le automaatse ülemineku süsteem on süsteem, mis võimaldab saavutada tõhusamalt määrusega nr 531/2012 taotletavat eesmärki, mis seisneb mobiilsideteenuste siseturu rajamises, tegemata vahet riigisisestel ja rändlustariifidel, eelkõige seetõttu, et erandisüsteemis (opt-out) kujutab vaikimine endast RRTA heakskiitu.
43

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2003/109 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu neid on tõlgendanud osa selle riigi kohtuid ja milles on ette nähtud, et kolmanda riigi kodanikule võib keelduda selles liikmesriigis pikaajalise elaniku staatuse andmisest üksnes põhjendusega, et teda on varem kriminaalkorras karistatud, uurimata konkreetselt tema olukorda ja eelkõige selle kodaniku toimepandud süüteo laadi, temast avalikule korrale ja julgeolekule tuleneda võivat ohtu, liikmesriigis elamise kestust ja sidemete olemasolu selle riigiga.
9

15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Moniteur belge, 31.12.1980, lk 14584)) põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikli 10 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud: „Kui artiklitest 9 ja 12 ei tulene teisiti, on õigus riigis viibida kauem kui kolm kuud järgmistel juhtudel: […] 4° niisuguse välismaalase järgmistel pereliikmetel, kellel on vähemalt 12 kuud olnud õigus elada Belgia Kuningriigi territooriumil piiramata aja jooksul või kellel on vähemalt 12 kuud olnud õigus sinna elama asuda. See kaheteistkümne kuu pikkune tähtaeg langeb ära, kui abielusuhe või registreeritud kooselu oli olemas enne välismaalase saabumist Belgia Kuningriiki või kui neil on ühine alaealine laps või kui asi puudutab pagulase või täiendava kaitse saajana tunnustatud välismaalase perekonna liikmeid: – tema välismaalasest abikaasa või välismaalane, kellega teda seob registreeritud kooselu, mis on Belgias võrdsustatud abieluga, ja kes tuleb elama koos temaga, tingimusel et mõlemad asjaomased isikud on üle 21-aastased. See vanusepiirang väheneb siiski 18. eluaastani, kui abielusuhe või registreeritud kooselu on alanud enne selle isiku, kelle juurde elama asutakse, välismaalt Belgia Kuningriiki jõudmist; – nende lapsed, kes tulevad elama koos nendega, kui nad on alla 18-aastased ja vallalised; – eelmises taandes nimetatud Belgia Kuningriiki tulnud välismaalase, tema abikaasa või registreeritud kooselu partneri lapsed, kes tulevad elama koos nendega, kui nad on alla 18-aastased ja vallalised, tingimusel et Belgia Kuningriiki tulnud välismaalasel, tema abikaasal või sellel registreeritud kooselu partneril on nende hooldusõigus ja nad on tema ülalpidamisel või ühise hooldusõiguse korral tingimusel, et teine isik, kellele kuulub hooldusõigus, on andnud oma nõusoleku; […]“.
34

Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriigi kohus kohaldab käibemaksuvaidluses kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet, kui see vaidlus ei puuduta sama maksustamisperioodi, mida käsitleti asjaomase seadusjõudu omava kohtuotsuse aluseks olnud vaidluses, ja sellel ei ole sama eset nagu nimetatud vaidlusel ning selle põhimõtte kohaldamine takistaks sellel kohtul arvesse võtta liidu käibemaksualaseid õigusnorme.
39

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt, et riigisisese kohtupraktika kohaselt tuleb sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sellised nõuded jätta läbi vaatamata vastuvõetamatuse tõttu põhjusel, et Rumeenia õiguses ei ole lahuselu menetlust ette nähtud, ja ennatlikkuse tõttu põhjusel, et abielu lahutust taotletakse Rumeenia kohtutes, ilma et Itaalia kohtud oleksid enne lahuselu tuvastanud või teinud selle kohta otsuse, või siis jätta nõuded nende kahe põhjuse koosesinemisel põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
23

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et tolliseadustiku artikli 78 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab omal algatusel või deklarandi taotlusel muuta sellist tollideklaratsiooni, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mistõttu eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas kohtuasjas võib deklarandi isikut puudutavat teavet muuta nii, et oleks näha Zahărul Oradea ja Pfeifer & Langeni vaheline kaudne esindussuhe. Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et andmed, mis on esitatud põhikohtuasjas kõne all olevas tollideklaratsioonis, mille põhjal Pfeifer & Langen loeti deklarandiks, ilma et oleks mainitud Zahărul Oradea kaudset esindamist, tulenesid kohaldatava õiguse tõlgendamisel tehtud veast. Lisaks leiab kohus, et selline muutmine ei ohusta asjaomase tolliprotseduuri eesmärke ning et Pfeifer & Langen on esitanud piisavalt tõendeid selle kohta, et asjaomast tolliprotseduuri reguleerivaid sätteid on kohaldatud ebaõige või mittetäieliku teabe alusel.
16

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi on üksnes asja menetleva ja selle lahendamise eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega on Euroopa Kohus siis, kui küsimused on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, üldjuhul kohustatud vastama. Sellest tulenevalt kehtib eeldus, et liikmesriigi kohtu esitatud küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada neile küsimustele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt, C‑62/14, EU:C:2015:400, punktid 24 ja 25; 2. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal, C–207/16, EU:C:2018:788, punkt 45, ja 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Dobersberger, C–16/18, EU:C:2019:1110, punktid 18 ja 19).
36

Seejärel tuleb tõdeda, et asjaomased riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt – esiteks – peab tööandja tööandjapensionilt, mida ta on lepingu alusel kohustatud oma endisele töötajale otse maksma, teatava osa kinni pidama, ja teiseks kaotab oma toime kõnealuse pensionisumma indekseerimine, milles on lepingus kokku lepitud, toovad kaasa selle pensionisumma vähenemise, mida see äriühing on kohustatud oma endisele töötajale maksma. Seetõttu puudutavad need õigusnormid töötaja palgatingimusi direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses ja kutsealast sotsiaalkindlustuskeemi direktiivi 2006/54 artikli 5 punkti c tähenduses. Järelikult on need direktiivid kohaldatavad sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt analoogia alusel 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus Lesar, C‑159/15, EU:C:2016:451, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).