ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 233/11

Eelotsusetaotlus, mille esitas Commissione tributaria provinciale di Parma (Itaalia) 27. juulil 2009 — Paolo Lunardi versus Agenzia delle Entrate Ufficio di Parma

(Kohtuasi C-293/09)

2009/C 233/18

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione tributaria provinciale di Parma

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Paolo Lunardi

Kostja: Agenzia delle Entrate Ufficio di Parma

Eelotsuse küsimused

Kas Vabariigi Presidendi dekreedi nr 633/72 artikli 19 lõige 5 on vastuolus ühenduse õigusega ja käibemaksu neutraalsuse põhimõttega ning eelkõige kas 17. mai 1977. aasta kuues direktiiv 77/388 (1) on puudulikult üle võetud seetõttu, et siseriiklik õigus ei võimalda faktiliselt isikutel, kes teevad seaduse kohaselt käibemaksust vabastatud tehinguid, kapitalikaupade ostult tasutud käibemaksu maha arvata pro rata temporis meetodil?

(1) EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23.
ET Euroopa Liidu Teataja C 233/4

3. juulil 2009 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Saksamaa Liitvabariik

(Kohtuasi C-244/09)

2009/C 233/07

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: R. Lyal ja W. Mölls)

Kostja: Saksamaa Liitvabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik on näinud tulumaksuseaduse § 7 lõikes 5 sätestatud kahaneva jäägi amortisatsioonimeetodi kasutamise ette üksnes siseriigis asuvate hoonete suhtes, on Saksamaa Liitvabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklist 56;

— mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Käesoleva hagi ese on Saksamaa tulumaksuseaduse sätted, mis näevad kinnisasjade kasutamise maksustamisel kahaneva jäägi amortisatsioonimeetodi kasutamise, st kõrgemate amortisatsioonimäärade kasutamise kui lineaarse meetodi puhul, esimese amortisatsioonifaasi jooksul ette üksnes siseriigis asuvate hoonete suhtes.

Selline siseriigis ning välismaal asuvate kinnisasjade erinev kohtlemine on vastuolus EÜ artiklis 56 tagatud kapitali vaba liikumisega. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt keelab nimetatud õigusnorm kõik meetmed, millega kapitali piiriülest liikumist koheldakse ebasoodsamalt kui riigisisest liikumist ning pärsitakse liikmesriigi kodanike tahet esimesena nimetatuga tegelemiseks.

Vaidlusaluste õigusnormide tagajärjel on maksukohustuslasest investori rahakäive välismaise kinnisasja puhul ebasoodsam võrreldes kinnisasjaga siseriigis. See tähendab, et investeeringud välismaal asuvatesse kinnisasjadesse on vähem atraktiivsed võrreldes samasuguste siseriiklike investeeringutega, millega pärsitakse omakorda investeerijate tahet hoone ehitamiseks või ostmiseks teises liikmesriigis. Kohtupraktika kohaselt on siseriigis asuvasse kinnisasja tehtud investeeringu puhul rahakäibe paranemise korral tegemist maksualase eelisega, mida tuleb arvestada puhtalt siseriiklike ning piiriüleste olukordade käsitlemise võrdlemisel.

Kuigi vaidlusaluste diskrimineerivate õigusnormide toime on piiratud hoonetega, mille ehitusloa taotlus esitati või müügileping sõlmiti enne 1. jaanuari 2006, kuid sellega ei kõrvaldata kapitali vaba liikumise piirangut, sest kahaneva jäägi amortisatsioonimeetodi kasutamine toimub jätkuvalt.

Saksamaa Liitvabariigi valitsuse arvates õigustab nimetatud piirangut ülekaalukas üldine huvi; vaidlusaluste õigusnormide eesmärk on soodustada Saksamaal üürikorterite ehitamist.

Siinkohal tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa põhivabaduste piirangut õigustada siseriikliku majanduse edendamisega. Isegi juhul, kui üürikorterite ehitamise soodustamist võiks käsitada mittemajandusliku eesmärgina, ei oleks kahaneva jäägi meetodi kasutamise piiramine üksnes siseriigis asuvate hoonetega vajalik ja proportsionaalne. Üürikorterite ehitamine Saksamaal ei oleks kahjustatud seeläbi, kui kahaneva jäägi meetodi kasutamine oleks lubatud ka teistes liikmesriikides asuvate kinnisasjade puhul.

Saksamaa Liitvabariigi valitsus ei ole seega esitanud ühtegi põhjendust, mis võiks õigustada nimetatud kapitali vaba liikumise piirangut.
ET Euroopa Liidu Teataja C 233/10

Eelotsusetaotlus, mille esitas Commissione tributaria provinciale di Parma (Itaalia) 27. juulil 2009 — Isabella Calestani versus Agenzia delle Entrate Ufficio di Parma

(Kohtuasi C-292/09)

2009/C 233/17

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione tributaria provinciale di Parma

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Isabella Calestani

Kostja: Agenzia delle Entrate Ufficio di Parma

Eelotsuse küsimus

Kas Vabariigi Presidendi dekreedi nr 633/72 artikli 19 lõige 5 on vastuolus ühenduse õigusega ja käibemaksu neutraalsuse põhimõttega ning eelkõige kas 17. mai 1977. aasta kuues direktiiv 77/388 on puudulikult üle võetud seetõttu, et siseriiklikus õiguses ei ole isikutele, kes teevad käibemaksust vabastatud tehinguid, ette nähtud võimalust ostutehingutelt tasutud käibemaks maha arvata?
3.

Kas juhul, kui vastus esimesele või teisele küsimusele on jaatav, on Århusi konventsiooni artikli 9 lõiget 3, arvestades nimetatud rahvusvahelise konventsiooni peamist eesmärki, võimalik tõlgendada nii, et „avaliku võimu organi tegevusena” tuleb käsitada ka otsuse vastuvõtmist, mis tähendab, et üldsuse õigus kohtumenetluses osaleda hõlmab ka õigust vaidlustada avaliku võimu organi otsus, mille ebaseaduslikkus väljendub keskkonnamõjus?
ET Euroopa Liidu Teataja C 233/8

16. juulil 2009. aastal esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-271/09)

2009/C 233/12

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: E. Montaguti ja K. Herrmann)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Poola Vabariik säilitas 28. augusti 1997. aasta seaduses pensionifondide organisatsiooni ning tegevuse kohta (ustawa o organizacji i funkcjonowaniu funduszy emerytalnych) artikli 143, artikli 136 lõike 3 ning artikli 136a lõike 2, millega piiratakse Poola avatud pensionifondide välismaiseid investeeringuid, on Poola Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklist 56;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon leiab, et 28. augusti 1997. aasta seadus pensionifondide organisatsiooni ning tegevuse kohta (edaspidi „pensionifondide seadus”) piirab avatud pensionifondide (otwarte fundusze emerytalne, OFE; edaspidi „OPF”) poolt sama artikli lõike 2 alusel väljapool Poola Vabariigi territooriumi tehtavate investeeringute mahtu 5 %-ga igakordse OPF varade väärtusest. Lisaks puudub pensionifondide seaduse artikli 143 lõikes 1 toodud välismaiste investeeringute nimekirjas rida investeeringute kategooriad, mis on aga võimalikud Poola Vabariigi territooriumil tehtavate OPF investeeringute osas.

Pensionifondide seaduse artikli 136 lõike 3 kohaselt ei arvestata OPF netovarade kindlakstegemisel selliste omakapitaliinvesteeringute väärtust, mis on tehtud välismaal asuvate ühendatud investeerimisasutuste poolt sama seaduse artikli 143 lõike 1 tähenduses. OPF netovarade väärtuse alusel arvestatakse aga halduslõivude suurus. Seega on nimetatud õigusnormi puhul tegemist kapitali vaba liikumise piiranguga, kuna see takistab OPF-i varade investeerimist välismaistesse pensionifondidesse.

Pensionifondide seaduse artikli 136a lõige 2 sätestab, et välismaiste arveldusasutustega seotud tehingukulusid võib OPF varadest tasuda üksnes siseriiklike arveldusasutuste vastavate kulude suuruses. See õigusnorm võib takistada OPF-l välismaiste investeeringute tegemist, sest tehingukulusid ei ole võimalik täies ulatuses OPF varadest tasuda, nagu seda saab teha aga siseriiklike investeeringute puhul.

Komisjon arvab, et EÜ artiklit 56 tuleb kohaldada OPF investeerimistegevuse suhtes, sest viimane on osa Poola pensionisüsteemist ja selle aluseks on OPF liikmete osakute kapitaliseerimine. Vaidlusaluseid piiranguid ei ole võimalik õigustada järelevalvega EÜ artikli 58 alusel ega avaliku huviga. Koguselised ning liigist tulenevad piirangud ei ole nimelt sobivad meetmed tagamaks OPF osakute majanduslikku stabiilsust. Igatahes on kõik vaidlusalused meetmed ebaproportsionaalsed.
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas esimeses küsimuses nimetatud asjaoludel tuleb määruse 1408/71/EMÜ artikleid 2, 13 ja 76 ning määruse 574/72/EMÜ artikli 10 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et peretoetuste maksmisest kolmanda riigi kodanikust emale tohib elukohaliikmesriigis keelduda seetõttu, et ema on kolmanda riigi kodanik, kuigi asjaomane laps on Euroopa Liidu kodanik?
ET Euroopa Liidu Teataja C 233/3

24. juunil 2009 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-228/09)

2009/C 233/04

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: D. Triantafyllou ja A. Stobiecka-Kuik)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Poola Vabariik arvestab „opłata rejestracyjna” (registreerimislõiv) käibemaksuga maksustava summa hulka, mis tuleb tasuda Poolas sõiduauto tarnimise, ühendusesisese soetamise või importimise eest, siis on Poola Vabariik rikkunud 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1), artiklitest 78, 79, 83 ja 86 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Käesolevas hagis heidetakse ette, et Poola Vabariik arvestab käibemaksuga maksustatava summa hulka registreerimislõivu selliste tarnete puhul, nagu ühendusesisene soetamine või registreerimata sõiduautode importimine selles liikmesriigis või sellesse liikmesriiki.

Komisjoni arvates on käesolevas kohtuasjas vaidlusalune Poola maks/lõiv ning Taani maks/lõiv, mida käsitleti kohtuasjas C-98/05: De Danske Bilimportører, põhimõtteliselt sarnased. Nimetatud kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et vastavat maksu/registreerimislõivu ei arvata käibemaksuga maksustatava summa hulka.

Komisjon on seisukohal, et Poola registreerimislõivuga maksustamise mehhanismist mitmete järgnevate tehingute puhul, mis puudutavad sama sõidukit enne selle registreerimist, nähtub, et see on oma olemuselt maks/registreerimislõiv, mitte müügilt tasutav maks nagu väidab Poola Vabariik. Maksukohustuslane võib nimelt registreerimislõivu arvata maha tasutava maksu summast. See tähendab, et maksu/lõivu tasutakse sisendkäibemaksu mahaarvamise süsteemi kaudu lõpuks ainult üks kord.

Komisjon ei nõustu Poola Vabariigi argumendiga, et müüja, st isik, kes viib läbi ühendusesisese soetamise, või sõiduki importija, vastutavad registreerimislõivu maksmise eest ning mitte isik, kelle nimel sõiduk registreeritakse.

(1) ELT L 347, lk 1.
1.

Kas Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikleid 49 ja 50 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu Wet arbeid vreemdelingen’i artikkel 2 koostoimes Wet arbeid vreemdelingen’i rakendusmääruse artikli 1e lõike 1 punktiga c, mille kohaselt on töötajate lähetamiseks direktiivi 96/71/EÜ (1) artikli 1 lõike 3 punkti c tähenduses nõutav töölevõtmise luba?
2.

Kui vastus eeltoodud küsimusele on jaatav, siis millistel tingimustel võib tegevust sellisel juhul jäätmete taaskasutamiseks pidada? (a) Kas jäätmekäitluse eest maksmise aspekti on võimalik täielikult eirata või on selleks, et jäätmekäitlust saaks pidada jäätmete taaskasutuseks, vajalik täita vähemalt tingimus, et tulu, mida rajatise käitaja saab teatud jäätmekoguse põletamisel tekkiva soojus- või elektrienergia müügist, ületab tulu, mida rajatise käitaja saab jäätmete vastuvõtmise eest? (b) Mis puutub jäätmete vastuvõtja rajatise liiki, siis kas jäätmete taaskasutuse tõendamisel on võimalik pidada piisavaks teguriks seda, et rajatise tegevusluba käsitlevas otsuses on rajatis ametlikult määratletud kui rajatis, mis on mõeldud jäätmete taaskasutuseks energia tootmise eesmärgil ja rajatise käitaja kohustub lepingu alusel varustama võrku teatud hulga soojusenergiaga ja maksma leppetrahvi kõnealuse kohustuse mittetäitmisel, või on tegemist miinimumtingimusega, mille alusel saab tegevust pidada jäätmete taaskasutuseks, et rajatise käitaja on õiguslikust, tehnilisest ja majanduslikust vaatepunktist lähtuvalt tegelikult võimeline rajatist opereerima, vähemalt ajutiselt, muude kütuste kui jäätmete baasil?
ET Euroopa Liidu Teataja C 267/43

Victor Guedes — Indústria e Comércio, SA 26. augustil 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 11. juuni 2009. aasta otsuse peale kohtuasjas T-151/08: Guedes — Indústria e Comércio versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Consorci de l’Espai Rural de Gallecs

(Kohtuasi C-342/09)

2009/C 267/75

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Victor Guedes — Indústria e Comércio, SA (esindaja: advokaat B. Braga da Cruz)

Teised menetluspooled: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Consorci de l’Espai Rural de Gallecs

Hageja nõuded

— tühistada Esimese Astme Kohtu 11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T-151/08 (mis järgnes Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 16. jaanuari 2008. aasta otsusele asjas R 986/2007–2 ja ühtlustamisameti vastulausete osakonna 27. aprilli 2007. aasta otsusele vastulausemenetluses nr B 828 634) ka ühenduse õiguse asjaomaste õigusnormide põhjal;

— keelduda ühenduse kaubamärgi nr 3 710 597 registreerimisest kaupadele, mis kuuluvad klassidesse 29 ja 31;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Ühtlustamisamet leidis vastulause kohta tehtud otsuses, et mõned kõnealused kaubad on identsed või ilmselgelt sarnased, järeldas aga, vastandatud kaubamärgid erinevad teineteisest, hindamata varasema kaubamärgi „GALLO” mainet.

Teine apellatsioonikoda jõudis samale järeldusele ning märkis, et isegi kui varasema kaubamärgi Gallo maine on nõuetekohaselt tõendatud, on vastandatud kaubamärgid erinevad.

Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohus kinnitas apellatsioonikoja järeldust niivõrd, kuivõrd kõnealused kaubamärgid on foneetiliselt, visuaalselt ja kontseptuaalselt erinevad.

Hageja vaidlustab selle väite, kuna ta leiab, et kaubamärgid GALLO ja GALLECS tähistavad identseid või ilmselgelt sarnaseid kaupu ning on sarnased.

Mitmetes Euroopa Kohtu otsustes on sedastatud, et samade elementidega algavate kaubamärkide segiajamine on tõenäoline ning seetõttu ei saa need turul koos esineda.

Lisaks on tuvastatud ja märgitud, et kaubamärk Gallo on mainekas ning seega on varasem kaubamärk Portugalis suure eristusvõimega.

Seega on tõesti tõenäoline, et kostja kasutab hagejale kuuluva Portugali varasema kaubamärgi „GALLO” mainet ära.

Hageja leiab, et vaidlustatud kohtuotsus rikub ühenduse kaubamärki käsitleva määruse artikli 8 lõike 1 punkti b ja lõike 5 sätteid.
ET Euroopa Liidu Teataja C 267/41

Iride Spa, varem AMGA Spa 17. augustil 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 11. juuni 2009. aasta otsuse peale kohtuasjas T-300/02: Iride Spa, AMGA versus komisjon

(Kohtuasi C-329/09 P)

2009/C 267/72

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Iride Spa, varasemalt AMGA Spa (esindajad: advokaadid L. Radicati di Brozole ja T. Ubaldi)

Teised menetlusosalised: Euroopa Ühenduste Komisjon, A2A SpA, varem ASM Brescia SpA

Apellandi nõuded

— Tühistada kohtuasjas T-300/02 tehtud otsus, sest Esimese Astme Kohus on moonutanud toimikusse esitatud tõendeid ja teinud nende pinnalt õiguslikult vääri järeldusi, kuna ta asus seisukohale, et vaidlustatud otsus (1) ei puudutanud Azienda Mediterranea Gas e Acqua S.p.a.–d (AMGA) isiklikult ja et tema poolt kohtuasjas T-300/02 esitatud hagiavaldus ei ole vastuvõetav;

— tunnistada kohtuasjas T-300/02 esitatud hagiavaldus vastuvõetavaks ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule asja sisuliseks lahendamiseks vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 61;

— mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant ühe väite, leides, et Esimese Astme Kohus on moonutanud toimikusse esitatud tõendeid ja teinud ebatäpsete asjaolude pinnalt kohtuotsuses õiguslikult vääri järeldusi, arvestades EÜ artikli 230 lõiget 4 ja vastavat ühenduse kohtupraktikat. Iride väidab muu hulgas, et Esimese Astme Kohus on täielikult moonutanud Irise poolt talle hindamiseks esitatud neid asjaolusid, mis pidid aitama kinnitada AMGA staatust individuaalse abi saajana vaidlusaluse abikava alusel, millise abi tagasinõudmiseks komisjon korralduse andis. Toimikus olevate tõendite moonutamise tõttu tegi Esimese Astme Kohus sellest õiguslikult väära järelduse, et vaidlustatud komisjoni otsus ei puudutanud AMGA-d isiklikult ja järelikult on tema hagiavaldus vastuvõetamatu.

(1) Komisjoni 5. juuni 2002. aasta otsus 2003/193/EÜ, mis puudutab Itaalia poolt avalikke teenuseid osutavatele riigi enamusosalusega ettevõtjatele maksuvabastuste ja soodustingimustena laenuna antud riigiabi (ELT 2003 L 77, lk 21).
2.

Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas teenuste kontsessioon esineb juhul, kui avalike teenuste riigihankelepinguga seotud risk on piiratud, kuna a) seadusega sätestatud korra kohaselt tuleb teenuse osutamise eest makstav kasutustasu kindlaks määrata selliste majanduslikult põhjendatud kulude alusel, mis vastavad teenuse nõuetekohasele osutamisele, ettevõtte ratsionaalsele ja säästlikule juhtimisele ning tõhusale töökorraldusele, ja b) kasutustasu maksmise kohustus on maksejõulistel sotsiaalkindlustusasutustel, c) lepinguga hõlmatud valdkonnas on tagatud teatav teenuse kasutamise ainuõigus, kuid teenuse osutaja võtab kõnealuse piiratud riski täies ulatuses enda kanda?
2)

16. detsembri 1966. aasta kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikkel 26 sätestab: „Kõik inimesed on seaduse ees võrdsed ja neil on ilma igasuguse diskrimineerimiseta õigus seaduse võrdsele kaitsele. Selles suhtes tuleb igasugune diskrimineerimine keelata seadusega ja seadus peab kõikidele isikutele garanteerima võrdse ja efektiivse kaitse igasuguse diskrimineerimise vastu, olgu see siis rassi, nahavärvuse, soo, keele, usutunnistuse, poliitiliste või muude tõekspidamiste, rahvusliku või sotsiaalse päritolu, varandusliku seisundi, sünni või muu asjaolu põhjal.”. Kas Prantsuse kohtul tuleb 1958. aasta põhiseaduse artikli 55 alusel kohaldada 16. detsembri 1966. aasta kodaniku- ja poliitiliste õiguste pakti artiklit 26 ja jätta kohaldamata tööseadustiku artikli L. 1235-7 diskrimineerivad sätted, mis tulenevad 18. jaanuari 2005. aasta seadusest nr 2005-35, mis on vastu võetud hiljem, kui 4. veebruaril 1981, mil kõnealune pakt jõustus Prantsuse territooriumil?
ET Euroopa Liidu Teataja C 256/12

4. augustil 2009. aastal esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-311/09)

2009/C 256/23

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: D. Triantafyllou ja K. Herrmann)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Poola Vabariik on rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1), artiklitest 73, 168 ja 273 tulenevaid kohustusi, kuna ta maksustab maksukohustuslaste poolt, kelle asukoht või alaline elukoht on väljaspool Poolat, osutatud rahvusvahelise autoveo teenuseid käibemaksuga rahandusministri 27. aprilli 2004. aasta määruse 13. jao § 35 punktides 1, 3, 4 ja 5 sätestatud viisil;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Rahvusvahelise autoveo teenuseid maksustatakse käibemaksuga direktiivis 2006/112/EÜ sätestatud põhimõtete alusel.

Komisjoni arvates on direktiivi 2006/112 artiklitega 73, 168, 273 vastuolus rahvusvahelise autoveo teenuste käibemaksuga maksustamine rahandusministri 27. aprilli 2004. aasta määruse 13. jao § 35 punktides 1, 3, 4 ja 5 sätestatud viisil. Direktiivi 2006/112 artikli 73 rikkumine seisneb selles, et käibemaksuga maksustatavaks väärtuseks on kõigil juhtudel 285 Poola zlotti, mille puhul ei võeta arvesse ei tegelikult bussiga Poolas läbitud vahemaad ega ka asjaomase teenuse osutamise eest saadud tasu. Poola käibemaksu kogumise süsteem ei luba rahvusvahelist veoteenust osutaval maksukohustuslasel maha arvata käibemaksu asjaomasel maksustamisperioodil soetatud kaupade eest, mida kasutati maksustatava veoteenuse tarbeks (näiteks kütus) ning see on vastuolus direktiivi 2006/112 artikliga 168. Lisaks on Poola käibemaksu kogumise süsteem vastuolus direktiivi 2006/112 artikliga 273, kuna see kehtestab maksukohustuslaste kohustuse esitada reisijaid vedava autobussi Poola territooriumile sisenemisel tolliametile deklaratsioon, milles on märgitud maksustatav summa, ning kohustuse tasuda deklareeritud summa tolliametis „reisijaid vedava autobussi Poola territooriumile sisenemise ajaks”, mis toob kaasa piiri ületamisega seotud asjaajamise.

Komisjon on seisukohal, et vaidlusalune käibemaksu kogumise ja arvutamise süsteem on vastuolus nii direktiivi 2006/112 artikliga 281 kui ka artikliga 395.

(1) ELT L 347, lk 1.
3.

Kas [ühenduse tolliseadustiku] artikli 12 lõike 5 punkti a alapunkti i tuleb mõista nii, et 8. aprilli 2005. aasta STI, millele Pace plc tugineb, kaotas pärast 31. detsembrit 2006 automaatselt kehtivuse, kuna see ei olnud enam kooskõlas komisjoni määruses nr 1549/2006 sätestatud regulatsiooniga? Täpsemalt, kas artikli 12 lõike 5 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et komisjoni määrus nr 1549/2006 ei kuulu määratluse „määrus” alla nimetatud artikli tähenduses selle tõttu, et see on KN-i iga-aastane muudatus, või selle tõttu, et see ei ole spetsiifiline klassifitseerimismäärus?
—

Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud ette nähtud tähtaja jooksul vajalikke meetmeid komisjoni 16. märtsi 2005. aasta otsusega 2006/261/EÜ abikava C 8/2004 (ex NN 164/2003) kohta, mida Itaalia rakendas börsil hiljuti noteeritud äriühingute kasuks (17.3.2005 teatavaks tehtud numbri K(2005)591 all, ELT L 94, 1.4.2006, lk 42), ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava kehtetuks tunnistamiseks ning hüvitise saajatelt neile kõnealuse abikava alusel makstud abisummade tagasinõudmiseks, on Itaalia Vabariik rikkunud nimetatud otsuse artiklitest 2, 3 ja 4 ning EÜ asutamislepingust tulenevaid kohustusi;
—

Kuna Itaalia Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud vajalikke meetmeid, et lõpetada abikava, mis tunnistati õigusvastaseks ja ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 20. oktoobri 2004. aasta otsusega 2005/315/EÜ, millega pikendati „Tremonti-bis” seaduse kehtivust 2002. aastal tugevasti loodusõnnetustest mõjutatud omavalitsusüksustes suhtes (teatavaks tehtud 22.10.2004 numbri all K(2004) 3893) (ELT L 100, 20.4.2005, lk 46) ega nõudnud tagasi selle kava alusel antud abi, on see liikmesriik rikkunud nimetatud otsuse artiklites 2, 5 ja 6 ning EÜ asutamislepingus sätestatud kohustusi.