ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Komisjoni 15. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-743/16 RENV: CX versus komisjon

(kohtuasi C-131/19 P)

(2019/C 182/20)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: G. Berscheid, T. S. Bohr)

Teine menetlusosaline: CX

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-743/16 RENV: CX vs. komisjon osas, milles sellega tühistati ametist kõrvaldamise distsiplinaarotsus;

— saata asi hagi teiste väidete üle otsustamiseks tagasi Üldkohtule;

— otsustada kohtukulude jaotus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide: ametnike personalieeskirjade IX lisa artiklite 4 ja 22 rikkumine, kuna on ebaõigesti tõlgendatud isiklikult kohalekutsumise õiguse ulatust

Esimese väite põhjenduseks esitatud argumendid on jagatud mitmesse osasse.

Esimese osaga väidab komisjon, et kohtuotsuses eirati õiguslikke kriteeriume, mida kohaldatakse, et hinnata ametniku võimetust kohale ilmuda; põhjendamiskohustust ja tõendamiskoormise norme.

Teise osaga väidab komisjon, et kohtuotsuses on ebaõigesti kohaldatud kooskõlaliste kaudsete tõendite kogumi mõistet selleks, et tõendada, et ametnik ei olnud võimeline ärakuulamistele kohale ilmuma, ning et Üldkohus ei analüüsinud täielikult asjakohaseid esitatud tõendeid.

Kolmanda osaga väidab komisjon, et kohtuotsuses on moonutatud esitatud tõendeid.

Teine väide: ametnike personalieeskirjade IX lisa artiklite 4 ja 22 rikkumine, kuna on ebaõigesti tõlgendatud õigust olla ära kuulatud kirjalikult või esindaja kaudu

Teise väite põhjendamiseks esitatud argumendid on jagatud kahte osasse.

Esimene osa puudutab seda, et on eiratud õiguslikke kriteeriume, mida kohaldatakse, et hinnata hageja võimetust esitada kirjalikult või esindaja kaudu oma seisukohad; rikutud on põhjendamiskohustust; eiratud on tõendamiskoormise norme osas, mis on seotud ametniku võimetusega ennast ärakuulamistel kaitsta, ning on ebaõigesti kohaldatud kooskõlaliste kaudsete tõendite kogumi mõistet.

Teine osa käsitleb põhjenduste vastuolulisust seoses ametniku võimetusega tagada enda kaitse.

Kolmas väide: põhjendamiskohustuse eiramine seoses tagajärgedega, mis on õiguse olla ära kuulatud rikkumisel

Üldkohus ei ole esitanud põhjendusi nende põhjuste kohta, miks ärakuulamata jätmisest tulenev menetlusnormi rikkumine toob kaasa vaidlustatud otsuse tühistamise.
—

Esiteks on Üldkohus õigusnormi rikkunud, järeldades et komisjonil on pädevus teha Unichemi kohta otsus ELTL artikli 101 lõike 1 alusel, kuna: Üldkohus kohaldas valesti õiguslikku kriteeriumi, et määrata kindlaks üks majandusüksus, ja Üldkohus järeldas ekslikult, et Unichem oli otseselt vastutav, kuna ta oli kaasallkirjastanud patendivaidluste lahendamise kokkuleppe.
3.

Kolmandaks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus rikub ELTL artiklit 296 ja harta artiklit 47, sest: (i) eiratud on apellandi argumente selle kohta, et komisjon oleks pidanud koguma teavet, et saavutada eesmärk säilitada põllumajandustootjate elatustase, ning (ii) apellandi argumente selle kohta, et komisjoni eesmärk peaks olema põllumajandustootjate elatustaseme tagamine, on eiratud ja moonutatud, mistõttu on tal takistatud saada kohtus vastus oma argumentidele.
1.

Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et patendivaidluse lahendamise kokkulepe, mille Lupin ja Servier sõlmisid 30. jaanuaril 2007, oli eesmärgil põhinev piirang ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses. Täpsemalt: a. Üldkohus tegi vea seoses eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisel kohaldatavate õiguslike kriteeriumidega, arvestades eelkõige kohtuasjast C-67/13 P: CB vs. komisjon tulenevaid õiguspõhimõtteid. b. Üldkohus ei tuvastanud, et kompromissikokkulepetes sisalduvate turustamiskeelu ja vaidlustamiskeelu tingimuste mõju konkurentsile on sama, olenemata mis tahes stiimuli olemasolust. c. Üldkohus ei analüüsinud või selgitanud erinevust põhjendatud ja põhjendamatute vastupidiste maksete vahel, rikkudes õiguskindluse põhimõtet. d. Üldkohus tegi vea, kui ta leidis, et geneerilisi ravimeid tootva äriühingu jaoks „stiimuli“ esinemine põhjendab järeldust, et esineb eesmärgil põhinev piirang. Seda järeldust ei saa põhjendada ka see, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing saab „eelise“. e. Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et kokkulepetes sisalduvate piirangute ebamäärast sõnastust tuleb tõlgendada nii, et need laienevad toodetele, mis ei ole hõlmatud patendiga, mille üle pooled vaidlevad. Tagajärgedel põhineva piirangu puudumine
—

Seitsmendaks on Üldkohus õigusnormi rikkunud, kohaldades valesti õiguslikku testi, et määrata kindlaks, kas on rikutud Niche’i kaitseõigusi ja/või hea halduse põhimõtet.
—

tühistada Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 15. novembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-793/14: Tempus Energy Ltd ja Tempus Energy Technology Ltd vs. Euroopa Komisjon, millest komisjoni teavitati järgmisel päeval; ja
8.

Kas tarbijalt [võib] nõuda, et ta loobuks nõuete esitamisest lepingutingimuste suhtes, mis on seetõttu, et need on ebaõiglased, eeldatavalt õigustühised (direktiivi [93/13] artikkel 3 koostoimes direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunktiga q ja selle direktiivi artiklis 6 sätestatud mittesiduvuse põhimõte)?
1.

Kas see, kui liikmesriigi ametiasutused ei anna vahistatule vahi all pidamise vältel kirjalikult kõiki (või täielikke) andmeid, nagu on ette nähtud direktiivi 2012/13/EL (1) artikli 4 lõikes 2 (täpsemalt õigust tutvuda kohtuasja toimikuga), ega võimalda teabe andmatajätmist direktiivi 2012/13/EL artikli 8 lõige 2 alusel vaidlustada, on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (edaspidi „direktiiv 2012/13/EL“), artikliga 4 ja artikli 8 lõikega 2, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 6 ette nähtud õigusega vabadusele ja turvalisusele, harta artikli 48 lõikes 2 ette nähtud kaitseõigustega ning harta artiklis 47 ette nähtud õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele? Kui selle küsimuse vastus on eitav, siis kas selline Euroopa Liidu õiguse rikkumine mõjutab isiku vahistamise korral tema vabaduse võtmise ning jätkuva vahi all pidamise õiguspärasust kriminaalmenetluse mis tahes staadiumis?
1.

Kas asjaolu, et lennu ajal reisija hammustab teisi reisijaid ja ründab teda rahustada püüdnud meeskonnaliikmeid sel määral, et see õigustab lennu kapteni sõnul lennu ümbersuunamist lähimasse lennujaama, et see reisija pardalt maha toimetada ja tema pagas maha laadida, mille tõttu lennu sihtkohta saabumine hilineb, kuulub määruse (EÜ) nr 261/2004 (1) põhjenduses 14 nimetatud mõiste „erakorralised asjaolud“ alla?
1.

Kas määruse nr 945/2005 (1) preambulis, eelkõige põhjendustes 20–23, esitatud väiteid, mille kohaselt „sisaldab vaatlusalune toode alati üle 80 massiprotsendi ammooniumnitraati, kui selle lämmastikusisaldus ületab 28 massiprotsenti“, tuleb pidada eelduseks, mille alusel saab järeldada, et juhul, kui vaatlusaluse toote (ammooniumnitraati sisaldav väetis) lämmastikusisaldus (N) on vähemalt 28 %, on selle ammooniumnitraadisisaldus (AN) alati üle 80 %?
4.

Kui vastus teisele küsimusele on eitav: kas määruse nr 650/2012 artikleid 4 ja 59 tuleb (koostoimes või eraldi, kuid piirdumata ainult nendega) tõlgendada nii, et Leedu notaritel on õigus anda välja pärimistunnistusi ilma üldisi kohtualluvuse eeskirju järgimata ja et sellised pärimistunnistused loetakse ametlikeks dokumentideks, millest tekivad õiguslikud tagajärjed ka teistes liikmesriikides?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 11. veebruaril 2019 — Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus versus Comune di Cisternino, Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

(kohtuasi C-110/19)

(2019/C 182/16)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus

Vastustajad apellatsioonimenetluses: Comune di Cisternino, Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriigi õigusnormid (nagu Itaalia riigihangete seadustiku (Codice dei contratti pubblici) artikli 83 lõige 9, artikli 95 lõige 10 ja artikli 97 lõige 5), mille kohaselt toob see, kui avalikus hankemenetluses osalev pakkuja jätab tööjõukulud ja tööohutuskulud märkimata, igal juhul kaasa tema hankemenetlusest kõrvalejätmise, ilma et sellel pakkujal lubataks hiljem kasutada nn „selgitamise ja täiendamise“ võimalust, on Euroopa Liidu õigusnormidega (eriti õiguspärase ootuse põhimõtte, õiguskindluse põhimõtte, liikumisvabaduse põhimõtte, asutamisvabaduse põhimõtte ja teenuste osutamise vabaduse põhimõttega) vastuolus ka juhul, kui selle teabe esitamise kohustus tuleneb piisavalt selgetest ja arusaadavatest sätetest, olenemata asjaolust, et hanketeates ei ole täpse teabe andmise kohustusele, mis eelnimetatud seadusest tuleneb, teavet sõnaselgelt viidatud?
1.

Kas põhiõiguste harta artiklit 47 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2013/32/EL (1) (nn varjupaigamenetluse direktiiv) artiklit 31, võttes arvesse Euroopa inimõiguste ja põhiõiguste konventsiooni artiklites 6 ja 13 sätestatut, on võimalik tõlgendada selliselt, et liikmesriik on taganud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ka siis, kui selle kohtutel ei ole lubatud muuta varjupaigamenetlustes tehtud otsuseid, vaid nad võivad need ainult kehtetuks tunnistada ning nõuda uue menetluse läbiviimist?
1.

Kas Euroopa Liidu õigusega (ning täpsemalt avalik-õiguslike asutuste vaba haldamise põhimõttega ja põhimõttega, mille kohaselt peab avalik-õiguslike asutuste huvides olevate teenuste osutamise tagamise ja haldamise eri viiside vahel valitsema sisuline samaväärsus) on vastuolus riigisisesed õigusnormid (nagu riigihangete seadustiku (codice dei contratti pubblici) artikli 192 lõige 2 ja 2016. aasta seadusandlik dekreet nr 50), mille kohaselt tehakse in house tehinguid teise võimalusena ja erandkorras võrreldes lepingu sõlmimistega hanke tulemusena: i) lubades teenuste osutamise nii tagada üksnes asjaomase turu tõendatud tõrke korral ning ii) kohustades haldusasutust, kes kavatseb teenuse osutamise tagada nii, et delegeerib volitused mõnele oma organile, siiski esitama konkreetsed põhjendused, kuidas saab avalikkus sellest kasu?
1)

kas juhul, kui nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, — mis ei ole vahetult kohaldatav — ei ole riigisisesesse õiguskorda üle võetud õigeaegselt (ja/või täielikult) osas, mis puudutab sellega ette nähtud vägivallakuritegude ohvritele kahju hüvitamise süsteemi kehtestamist, mis tekitab liikmesriigile kohustuse hüvitada kahju piiriülestele isikutele, kellele see direktiiv on ainult adresseeritud, vastavalt Euroopa Kohtu praktikast (nende hulgas kohtuotsused Francovich ning Brasserie du Pecheur ja Factortame III) tulenevatele põhimõtetele, kohustab [Euroopa Liidu] õigus ette nägema liikmesriigi samalaadse vastutuse mittepiiriüleste isikute (st selles riigis elavate isikute) suhtes, kes ei ole direktiivi rakendamisest saadava kasu otsesed adressaadid, kuid kes selleks, et vältida võrdse kohtlemise/diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist [Euroopa Liidu] õiguses, oleksid — kui direktiiv oleks üle võetud õigeaegselt ja täielikult — pidanud ja võinud kasu saada selle direktiivi (st eespool nimetatud hüvitisskeemi) kasuliku mõju laiendamisest; olenevalt vastusest eespool toodud küsimusele:
4.

Kas komisjoni 24. jaanuari 2017. aasta otsust (EL) 2017/126, millega muudetakse otsust 2013/448/EL seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/87/EÜ (2) artikli 10a kohaselt kehtestatud ühtse sektoriülese paranduskoefitsiendiga, tuleb tõlgendada nii, et sektoriülest paranduskoefitsienti tuleb lubatud heitkoguse ühikutele, mis on eraldatud enne 1. märtsi 2017, kohaldada esialgses redaktsioonis, nagu see on aastateks 2013–2020 sätestatud otsuse 2013/448/EL artiklis 4 ja II lisas, ning kas pärast 28. veebruari 2017 täiendavalt eraldatud lubatud heitkoguse ühikute puhul tuleb seda paranduskoefitsienti kohtuotsuse põhjal kohaldada kõikidele aastateks 2013–2020 täiendavalt eraldatud lubatud heitkoguse ühikutele või ainult aastateks 2018–2020 täiendavalt eraldatud lubatud heitkoguse ühikutele?
1.

Kas põhimõttega, mille kohaselt loodi Euroopa Majandusühenduse asutamislepinguga, millest on pärast muutmisi saanud Euroopa Liidu toimimise leping, omaenda õiguskord, mis on integreeritud liikmesriikide õigussüsteemidesse ja mida nende kohtud on kohustatud kohaldama, on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt sõltub vabastamine advokaadi kutsealal tegutsema hakkamiseks üldiselt ette nähtud koolitus- ja diplominõudest tingimusest, et vabastuse taotleja peab tundma piisavalt hästi Prantsuse päritolu riigisisest õigust, välistades seega ainult Euroopa Liidu õiguse samasuguse tundmise arvesse võtmise?
C 182/11

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf (Saksamaa) 8. veebruaril 2019 — Pfeifer& Langen GmbH & Co. KG versus Hauptzollamt Köln

(kohtuasi C-97/19)

(2019/C 182/14)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Düsseldorf

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Pfeifer& Langen GmbH & Co. KG

Vastustaja: Hauptzollamt Köln

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (1), millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 78 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas tuleb tollideklaratsiooni kontrollida ja teha selles parandus nii, et deklarandi andmed asendatakse selle isikuga andmetega, kellele on väljastatud asjaomase kauba impordilitsents ja keda esindab isik, kes oli tollideklaratsioonis märgitud deklarandina ja kes esitas tolliasutusele impordilitsentsi omaniku volikirja?

(1) EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.
2.

Kas direktiivi 97/13/EÜ, võttes arvesse Euroopa Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsust liidetud kohtuasjades C-292/01 ja C-293/01 ning 21. veebruari 2008. aasta otsust kohtuasjas C-296/06, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi kohtu otsus, mis on tehtud direktiivi vale tõlgendamise ja/või esitamise tulemusena, mistõttu võib sellise kohtuotsuse jätta kohaldamata teine kohtukoosseis, kellel on palutud lahendada teist vaidlust, mis tugineb küll samasisulisele õigussuhtele, kuid milles nõutav juurdemakse on oma olemuselt teistsugune, kui selles kohtuasjas, mille kohta kohtuotsus on tehtud?
1.

Kas direktiiviga 2004/8/EÜ (1) (eelkõige selle artikliga 12) on vastuolus see, kui tõlgendada seadusandliku dekreedi nr 20/2007 artikleid 3 ja 6 nii, et selle alusel võidakse tunnustada seadusandliku dekreedis nr 79/1999 ette nähtud soodustuste (eelkõige soodustuste, mis on ette nähtud artiklis 11 ja Autorità per l’energia elettrica ed il gas (elektrienergia- ja gaasiamet) 19. märtsi 2002. aasta otsuses nr 42/02, millega eespool nimetatud sätet rakendati) saamise õigust ka mittetõhusate elektrienergia- ja soojuse koostootmisjaamade puhul ja seda ka pärast 31. detsembrit 2010?
1.

Kas liidu kodanike, kellel on määruse nr 492/2011 (1) artikli 10 alusel liikmesriigis elamise õigus, väljaarvamine sotsiaalabi saajate hulgast direktiivi 2004/38 (2) artikli 24 lõike 2 tähenduses on kooskõlas ELTL artiklis 18 koostoimes määruse nr 492/2011 artiklitega 7 ja 10 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttega? a) Kas sotsiaalabi direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses on sotsiaalne soodustus määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 tähenduses? b) Kas direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 sätestatud piirang on kohaldatav ELTL artiklis 18 koostoimes määruse nr 492/2011 artiklitega 7 ja 10 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtte suhtes?
2.

Kas hoolimata sellest, et Sitsiilia maakonna 22. detsembri 2005. aasta seaduse nr 19 artikli 25 lõikes 16 sätestatu — „5. juuni 1989. aasta maakondliku seaduse nr 12 artiklis 1 nimetatud eesmärkide saavutamiseks on 23. detsembri 2000. aasta maakondliku seaduse nr 32 artikli 134 alusel ja kohaselt lubatud kulutada 20 000 000 eurot nendeks summadeks, mis tuleb kohalikel tervishoiuasutustel maksta omanikele, kelle loomad on tapetud sellepärast, et nad haigestusid ajavahemikul 2000–2006 kiire levikuga nakkushaigustesse, ning samade aastate eest tasu maksmiseks vaba kutseala esindajana tegutsevatele veterinaaridele, keda kasutatakse haiguste likvideerimisel. Käesolevas lõikes nimetatud eesmärkidele on 2005. eelarveaastal lubatud kulutada 10 000 000 eurot (UPB 10.3.1.3.2, peatükk 417702). Seoses edasiste eelarveaastatega toimitakse 27. aprilli 1999. aasta maakondliku seaduse nr 10 hilisemaid muudatusi ja täiendusi sisaldava redaktsiooni artikli 3 lõike 2 punkti i kohaselt“ — võib põhimõtteliselt olla riigiabi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, andes eelise teatud ettevõtjatele või soodustades teatud kaupade tootmist, saab siiski kõne alla tulla, et see on EÜ artiklitega 87 ja 88 — praeguste ELTL artiklitega 107 ja 108 — kooskõlas, pidades silmas põhjuseid, mille alusel Euroopa Komisjon leidis 6. detsembri 2002. aasta otsuses C(2002)4786, et tingimuste korral, mis on ette nähtud ühenduse suunistes põllumajandussektoris antava riigiabi kohta, mis sätestati Euroopa Komisjoni teatises 2000/C 28/02 (avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas, 1.2.2000), on analoogilise sisuga õigusnormid, mis on sätestatud Sitsiilia maakonna seaduse 40/1997 artiklis 11 ja maakondliku seaduse 22/1999 artiklis 7, EÜ artiklitega 87 ja 88 kooskõlas?
BTB Holding Investments SA ja Duferco Participations Holding SA 19. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 11. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-100/17: BTB Holding Investments SA ja Duferco Participations Holding SA versus komisjon

(kohtuasi C-148/19 P)

([…])

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid: BTB Holding Investments SA, Duferco Participations Holding SA (esindajad: advokaadid J.-F. Bellis, R. Luff, M. Favart, Q. Declève)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Foreign Strategic Investments Holding (FSIH)

Apellantide nõuded

— Tühistada Üldkohtu 11. detsembri 2018. aasta otsus BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding vs. komisjon (T-100/17);

— Saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

— Mõista vastustajalt välja käesoleva menetluse kohtukulud ja Üldkohtus toimunud menetluse kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuses kohtuotsuse T-100/17 peale väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuses on Üldkohus rikkunud nende õigust õiglasele kohtumenetlusele, kui ta väitis, et „määramaks kindlaks, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea, andes [majanduslikult keerulise] hinnangu faktidele, mis võivad põhjendada vaidlustatud otsuse tühistamist, peavad hageja esitatud tõendid olema piisavad, et kõnealuses otsuses faktidele antud hinnangult usutavust võtta“. Apellandid väidavad konkreetselt, et Üldkohus on rikkunud tõendamiskoormise ja menetlusliku võrdsuse põhimõtteid.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 21. jaanuaril 2019 — CV versus Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

(kohtuasi C-37/19)

(2019/C 182/07)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: CV

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2003/88 (1) artikli 7 lõiget 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 tuleb — ka neid eraldi vaadeldes — tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et kui töötaja ei ole saanud põhipuhkust enne töösuhte lõppemist kasutada tööandja õigusvastase teo tõttu (töölepingu ülesütlemise tõttu, mille liikmeriigi kohus on kohtuotsusega lõplikult tuvastanud, millega kaasneb tagasiulatuv töösuhte taastamine), ei teki tööandja teo ja sellele järgneva ennistamise vahelise ajavahemiku eest õigust väljatöötatud ja kasutamata jäänud põhipuhkuse (ja nn „kaotatud riigipühade“, oma laadilt ja funktsioonilt põhipuhkusega samaväärse õigusliku institutsiooni) rahalisele hüvitamisele, on nende liidu sätetega vastuolus?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2007. aasta määruse (EÜ) nr 715/2007, mis käsitleb mootorsõidukite tüübikinnitust seoses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite (Euro 5 ja Euro 6) heitmetega ning sõidukite remondi- ja hooldusteabe kättesaadavust (1), artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et vastavalt määruse nr 715/2007 artikli 1 lõikele 1 on keelatud selline autovarustus, mille puhul on heitgaasitagastusklapp (seega detail, mis võib mõjutada heitmeid) konstrueeritud selliselt, et selle seadistamine mõjutab heitgaasitagastuse määra (seega tagasi suunatava heitme osakaalu) nii, et see tagab saasteainete heitkoguseid piirava režiimi ainult vahemikus 15 C kuni 33oC ja ainult madalamal kui 1000 meetrit merepinnast ning väljaspool nimetatud temperatuurivahemikku väheneb nimetatud määr olukorras, kus temperatuur muutub 10oC võrra ja kõrgus 1000 meetrit merepinnast ületatakse 250 meetri võrra, lineaarselt nullini, mistõttu ületavad lämmastikoksiidide (NOx) heitkogused määrusega nr 715/2007 kehtestatud piirväärtusi?
C 187/49

ET

Bena Properties Co. SA 26. märtsil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 16. jaanuari 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-412/16: Bena Properties versus nõukogu

(kohtuasi C-260/19 P)

(2019/C 187/53)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Bena Properties Co. SA (esindaja: advokaat E. Ruchat)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi nõuded

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— seetõttu tühistada 16. jaanuari 2019. aasta otsus kohtuasjas T-412/16: Bena Properties vs. nõukogu;

teha uus otsus, millega:

— tühistatakse 27. mai 2016. aasta otsus (ÜVJP) 2016/850 ja selle hilisemad rakendusaktid apellanti puudutavas osas;

— mõistetakse kohtukulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, et rikutud on õigusnormi, kuna Üldkohus on jätnud tähelepanuta põhiõiguste harta artiklist 41 tuleneva apellandi õiguse olla enne uute piiravate meetmete võtmist ära kuulatud.

Teine väide, et rikutud on õigusnormi ja moonutatud fakte, sest Üldkohus ei võtnud arvesse apellandi poolt tema tühistamishagi põhjendamiseks esitatud artikleid, millega ta soovis tõendada, et ta ei toeta Süüria režiimi.

Kolmas väide, et rikutud on õigusnormi, kuna Üldkohus ei pidanud õigusvastaseks otsuse 2013/255/ÜVJP artikleid 27 ja 28, mille kohaselt Al-Assadi või Makhloufi perekonda kuulumine on iseseisev kriteerium, mis õigustab sanktsioonide kehtestamist, pöörates nii ümber tõendamiskoormise.
6.

Kas ELTL artiklit 56 ja direktiivi 2014/67/EL artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline õigusnorm, mis näeb ette, et teise riigi teenuseosutaja peab esitama sellised dokumendid, milles on rohkem andmeid, kui on direktiivi 2014/67/EL artiklis 9 ette nähtud, mis ei ole asjassepuutuvad ega sobivad ning mida ei ole riigisiseses õiguses selgelt määratletud (näiteks palgaaruanded, töötasukonto väljavõtted, palgaarvestused, tulumaksu kinnipidamise tõendid, sisse- ja väljaregistreerimine, ravikindlustus, lisatasude loetelu, palgaklassifikatsiooni käsitlevad dokumendid, tunnistused)?
1.

Kas neutraalse maksustamise põhimõttega ja käibemaksu mahaarvamise õiguse formaalsete nõuetega on vastuolus liikmesriigi tava, et maksu mahaarvamise õiguse kasutamiseks lähtutakse ainult hetkest, millal tekkis maksustatav teokossseis, võtmata arvesse, et kohustuste täitmise ulatuse küsimuses toimus poolte vahel tsiviilvaidlus, mis lahendati kohtus, ja et arve väljastati alles pärast kohtuotsuse jõustumist?