ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Kas esimese astme kohus võib juhul, kui kõrgema astme kohus on tema otsuse tühistanud ja selle talle uuesti läbivaatamiseks tagasi saatnud, talle siduva kõrgema astme kohtu õigusliku arvamuse täitmata jätta, kui see arvamus on vastuolus ELi õigusega?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 2008. aasta otsus nr 626/2008/EÜ liikuva kosmoseside teenuseid pakkuvate süsteemide valiku ja nendega seotud lubade andmise kohta (1) artikli 4 lõike 1 punkti c alapunkti ii, artikli 7 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui on ilmnenud, et viimati nimetatud otsuse II jao kohaselt valitud operaator ei ole liikuva kosmoseside süsteemi kaudu pakkunud liikuva kosmoseside teenuseid kõnealuse otsuse artikli 4 lõike 1 punkti c alapunktis ii sätestatud tähtpäevaks, peavad sama otsuse artikli 8 lõikes 1 nimetatud liikmesriikide pädevad asutused keelduma kõnealusele operaatorile loa andmisest komplementaarsete maakomponentide kasutamiseks, sest kõnealune operaator ei ole täitnud oma taotluses võetud kohustust?
—

kriminaalmenetluse lõpetamine esimese astme kohtus süüdistatava süüdimõistmisega, muu hulgas ka see, et süüdistatavalt mõisteti solidaarselt välja kogu summa, mis oli kohtueelse menetluse käigus määratud kõigile süüdistatavatele, hoolimata sellest, et kõnealusele maksukohustuslasele oli määratud tasuda vaid osa sellest summast, mille ta on juba tasunud, ning millises ulatuses on need kumuleerunud olukorrad asjaomasele maksumaksjale ülemäära koormavad?
Euroopa Komisjoni 30. jaanuaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 21. novembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-587/16: HM versus Euroopa Komisjon

(kohtuasi C-70/19 P)

(2019/C 164/17)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: T. S. Bohr, G. Gattinara)

Teine menetlusosaline: HM

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (neljas koda) 21. novembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-587/16: HM versus komisjon;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

— jätta kohtukulude kandmine Üldkohtus ja apellatsiooniastmes edaspidi otsustamiseks.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab apellatsioonkaebuses kaks väidet.

Esimese väitega, mis jaguneb kolmeks osaks, leiab komisjon, et Üldkohus rikkus konkursikomisjoni ja Euroopa Personalivaliku Ameti (EPSO) vahelise pädevuse jagunemise küsimuses õigusnormi.

Selle väite esimeses osas kinnitab komisjon, et Üldkohus andis ebaõige õigusliku kvalifikatsiooni vaidlustatud meetmele ehk 17. augusti 2015. aasta otsusele jätta konkursikomisjonile edastamata hageja hilinenult saabunud uuesti läbivaatamise taotlus. Sellekohane teade edastati pädevuse raames, mille EPSO-le annab avalike konkursside üldeeskirjade punkt 3.1.3, mis reguleerib suhtlust kandidaatidega.

Väite teises osas on komisjon seisukohal, et Üldkohus rikkus avalike konkursside üldeeskirjade tõlgendamisel õigusnormi. Komisjon leiab, et nende üldeeskirjade punkti 3.4.3 tõlgendamisel oleks pidanud arvesse võtma mitte ainult samade üldeeskirjade punkti 3.1.3, vaid ka punkti 3.4.3 — mis annab EPSO-le vaiete läbivaatamise menetluse läbiviimise pädevuse — mõtet ja eesmärke.

Väite kolmandas osas leiab komisjon, et Üldkohus rikkus personalieeskirjade III lisa artikli 7 tõlgendamisel õigusnormi. Vaidlusalune teade on tema hinnangul haldusmeede, mille eesmärk on personalivaliku menetlustes ühetaoliste kriteeriumide kohaldamine vastavalt mainitud artikli 7 lõikele 1. Komisjoni arvates on see kooskõlas ka EPSO ülesandega olla konkursikomisjoni abistaja rollis, nagu märkis Üldkohus kohtuotsuses T-361/10: komisjon vs. Pachitis (1).

Teise väitega heidab komisjon Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist akti vastuvõtja pädevuse puudumist käsitleva väite hindamisel. Komisjon väidab, et Üldkohus jättis antud asjas kontrollimata, kas juhul, kui pädevuse puudumisest tulenev viga oleks kõrvaldatud, oleks vastu võetud samasisuline või teistsuguse sisuga akt. Komisjon leiab, et ilma sellist kontrolli tegemata ei oleks Üldkohus tohtinud vaidlustatud akti tühistada.

(1) ECLI:EU:T:2011:742
1.

Kas Euroopa Liidu õiguse tõhususe tagamiseks ja et mitte muuta võimatuks perekonna taasühinemise õiguse — mis kaebaja arvates on talle antud nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta (1) artikliga 4 — kasutamist, tuleb seda sätet tõlgendada nii, et perekonna taasühinemist taotleva isiku laps võib kasutada õigust perekonna taasühinemisele, kui ta saab täisealiseks kohtumenetluse ajal, mis on algatatud selle otsuse vastu, millega keelduti talle kõnealust õigust andmast ja mis võeti vastu siis, kui ta oli veel alaealine?
Ryanair DAC, varem Ryanair Ltd, Airport Marketing Services Ltd 1. märtsil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda laiendatud koosseisus) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-111/15: Ryanair ja Airport Marketing Services versus komisjon

(kohtuasi C-202/19 P)

(2019/C 164/35)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Ryanair DAC, varem Ryanair Ltd, Airport Marketing Services Ltd (esindajad: avocat E. Vahida, dikigoros I.-G. Metaxas-Maranghidis, Rechtsanwalt G. Berrisch, solicitor B. Byrne)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-111/15; ja

— tühistada komisjoni 23. juuli 2014. aasta otsuse (EL) 2015/1226 (1), riigiabi SA.33963 (2012/C) (ex 2012/NN) kohta, artikli 1 punkt 2, artikli 2 punkt 4, artiklid 3, 4 ja 5, või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks; ning igal juhul

— kohustada komisjoni hüvitama apellantidele kohtukulud, mida nad on pidanud kandma seoses apellatsioonimenetlusega ja Üldkohtu menetlusega kohtuasjas T-111/15.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et vaidlustatud kohtuotsus tuleks tühistada järgmistel põhjustel.

Esiteks kohaldas Üldkohus vääralt liidu põhiõiguste harta artiklit 41 ja apellantide kaitseõigusi komisjoni läbi viidud menetluses. Üldkohus: eksis sellega, et ta eristas harta artikli 41 lõikes 2 sätestatud konkreetseid õigusi ja üldist õigust heale haldusele, mis on sätestatud harta artikli 41 lõikes 1; eksis järeldades, et harta artikli 41 lõikes 2 ette nähtud õigused ei ole riigiabi uurimises kohaldatavad; eksis järeldades, et harta artikli 41 lõigete 1 ja 2 ning ELTL artiklite 107 ja 108 vahel esineb vastuolu; ja eksis järeldades, et apellante võis uurimise käigus käsitleda lihtsalt teabeallikana.

Teiseks rikkus Üldkohus ELTL artikli 107 lõiget 1, kuna ta tõlgendas vääralt soodustuse mõistet. Üldkohus: eksis järeldades, et turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja kriteeriumi kohaldamiseks puudub võrdlusanalüüsi ja muude meetodite vahel meetodite hierarhiline järjestus; eksis järeldades, et komisjon võis kasutada võrdlusanalüüsi ja tagasi lükata apellantide esitatud võrdlevad tõendid; ning eksis järeldades, et täiendava kulu kriteeriumi kohaldamisel ei pea komisjon kindlaks tegema seda, et prognoositav täiendav kulu ja prognoositav lennundusega mitteseotud tulu näitavad, kuidas turumajanduse tingimustes tegutsev ettevõtja oleks lennujaama käitanud.

Kolmandaks eksis Üldkohus hinnangus riigile omistatavuse kohta, kuna ta: kinnitas, et puudub vajadus täpsustada, kas lennujaama ühiskäitaja „SMAC“ on avalik-õiguslik ettevõtja; ei kohaldanud Stardust Marine näitajaid, et eristada sõltumatust ja omistatavust; ega esitanud selleks piisavalt põhjendusi.

(1) Komisjoni 23. juuli 2014. aasta otsus (EL) 2015/1226 riigiabi kohta SA.33963 (2012/C) (ex 2012/NN), mida Prantsusmaa on andnud Angoulême’i kaubandus-tööstuskojale ning ettevõtjatele SNC-Lavalin, Ryanair ja Airport Marketing Services (teatavaks tehtud numbri C(2014) 5080 all) (ELT 2015, L 201, lk 48).
5.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et see takistab liikmesriikidel kehtestada ettevõtjatele, nagu kaebaja, kohustuslikku kohustust tasuta taasedastada televisioonikanalit elektrooniliste sidevõrkude kaudu, kui ringhäälinguorganisatsioon, kelle kasuks see kohustus on ette nähtud, on võimeline täielikult edastama neid televisioonikanaleid sama võrgu kaudu ja oma vahenditega?
a)

Kui liikmesriigi kohus kontrollib sellise rakendusotsuse õiguspärasust, mis on vastu võetud selleks, et tagada sellise loatingimuse täitmine, mida ei saa enam vaidlustada ja mis on vastuolus liidu õigusega: — Kas liidu õiguse kohaselt, eelkõige liikmesriikide menetlusautonoomiat käsitleva Euroopa Kohtu praktika kohaselt on lubatav, kui liikmesriigi kohus lähtub põhimõtteliselt sellise loatingimuse õiguspärasusest, välja arvatud juhul, kui see on ilmselgelt vastuolus hierarhiliselt kõrgemal tasandil oleva õigusega, sealhulgas liidu õigusega? Kui vastus on jaatav, siis kas liidu õigus seab selle erandi kasutamisele (täiendavaid) tingimusi? — Või peab liikmesriigi kohus jätma sellise loatingimuse liidu õiguse alusel — arvestades muu hulgas Euroopa Kohtu 29. aprilli 1999. aasta otsust Ciola (C-224/97, EU:C:1999:212) ja 6. aprilli 2006. aasta otsust ED & F Man Sugar (C-274/04, EU:C:2006:233) — kohaldamata, kuna liidu õigust on rikutud?
4.

Kas määruse nr 2454/93 artikli 158 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see lubab tolliväärtust alati korrigeerida, kui on tuvastatud, et tasutud litsentsitasu on seotud selle kauba impordijärgsete teenustega, mille väärtust määratakse, käesoleval juhul nimelt (tootmis- ja juhtimisalaste) teenustega, mida osutas Bulgaaria äriühingule Ameerika Ühendriikide äriühing, olenemata sellest, kas määruse nr 2454/93 artiklis 157 sätestatud tingimused korrigeerimiseks on täidetud?
C 155/19

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Wien (Austria) 15. jaanuaril 2019 — kunsthaus muerz gmbh versus Zürich-Versicherungs AG

(kohtuasi C-20/19)

(2019/C 155/25)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Wien

Põhikohtuasja pooled

Hageja: kunsthaus muerz gmbh

Kostja: Zürich-Versicherungs AG

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2002/83/EÜ (1) — eelkõige selle artikleid 35 ja 36 — tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et olenemata taganemisõiguse kohta enne lepingu sõlmimist (õige) teabe andmisest lõpeb taganemistähtaeg 30 päeva pärast lepingu sõlmimist, on viidatud artiklitega vastuolus (ka juhul), kui kindlustusvõtja ei ole tarbija?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiiv 2002/83/EÜ elukindlustuse kohta (EÜT 2002, L 345, lk 1; ELT eriväljaanne 06/06, lk 3).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administratīvā rajona tiesa (Läti) 5. märtsil 2019 — SIA „KOB“ versus Madonas novada pašvaldības Administratīvo aktu strīdu komisija

(kohtuasi C-206/19)

(2019/C 155/41)

Kohtumenetluse keel: läti

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Administratīvā rajona tiesa

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: SIA „KOB“

Vastustaja: Madonas novada pašvaldības Administratīvo aktu strīdu komisija

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigusega ja eelkõige ELTL artiklitega 18, 49 ja 63 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt peavad juriidilised isikud selleks, et nad saaksid omandada põllumajandusmaad, esitama juhul, kui osanik või osanikud, kes koos omavad äriühingus häälteenamust, ja kõik isikud, kellel on õigus äriühingut esindada, on Euroopa Liidu teiste liikmesriikide kodanik(ud), nende omanike või esindajate liidu kodanikuna registreerimise tunnistuse ja dokumendi, mis tõendab nende riigikeeleoskuse taset vähemalt tasemele B2 vastaval tasemel?
C 155/32

ET

Euroopa Komisjoni 23. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas laiendatud koda) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-339/16, T-352/16 ja T-391/16: Ville de Paris, Ville de Bruxelles ja Ayuntamiento de Madrid versus Euroopa Komisjon

(kohtuasi C-179/19 P)

(2019/C 155/38)

Kohtumenetluse keeled: hispaania ja prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindaja: J.-F. Brakeland)

Teised menetlusosalised: Ville de Paris, Ville de Bruxelles, Ayuntamiento de Madrid

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-339/16, T-352/16 ja T-391/16: Ville de Paris, Ville de Bruxelles ja Ayuntamiento de Madrid vs. Euroopa Komisjon, mis tehti komisjonile teatavaks samal päeval, jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata ja mõista menetluskulud välja hagejatelt; või teise võimalusena,

— tühistada kohtuotsus ja saata asi tagasi Üldkohtusse uuesti läbivaatamiseks; otsustada esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulude jaotus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks on esitatud üksainus väide. Komisjon leiab, et Üldkohus rikkus oma otsuse punktides 121–151 õigusnormi, kui ta jõudis järeldusele, et määrusega 2016/646 (1) muudeti määruse 715/2007 (2) olulist sätet. Viga tekkis esiteks mõistele „muutmine“ antud ekslikust tõlgendusest, mida näitlikustab Üldkohtu osutus „de facto-muutmisele“, ja teiseks määruse 2016/646 ulatuse ebaõigest tõlgendamisest. Seega seab kohtuotsus ohtu liidu institutsioonidevahelise tasakaalu.

(1) Komisjoni 20. aprilli 2016. aasta määrus (EL) nr 2016/646, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 692/2008 seoses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite (Euro 6) heitega; ELT 2016, L 109, lk 1.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2007. aasta määrus (EÜ) nr 715/2007, mis käsitleb mootorsõidukite tüübikinnitust seoses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite (Euro 5 ja Euro 6) heitmetega ning sõidukite remondi- ja hooldusteabe kättesaadavust; ELT 2007, L 171, lk 1.
2.

Kui see nii on, siis kas liikmesriigi õiguse või kohtupraktikaga on võimalik näha ette erandit isikusamasuse tuvastamise kohta?
C 155/27

ET

Euroopa välisteenistuse 6. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 27. novembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-315/17: Hebberecht versus Euroopa välisteenistus

(kohtuasi C-93/19 P)

(2019/C 155/33)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa välisteenistus (esindajad: S. Marquardt, R. Spac)

Teine menetlusosaline: Chantal Hebberecht

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 27. novembri 2018. aasta kohtuotsus T-315/17;

— jätta algne hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

— mõista kohtukulud välja teiselt menetlusosaliselt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa välisteenistuse arvab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui viimane tugines oma kohtuotsuses ametnike personalieeskirjade artikli 1d lõike 2 rikkumisele ning leidis, et selles sättes sisaldub põhimõte, mis on otse kohaldatav nende personalieeskirjade kohaldamisel institutsioonide võetud üksikotsustele (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 93–94).

Lisaks tuleb märkida, et isegi kui personalieeskirjade artikli 1d lõikega 2 on kehtestatud otse kohaldatav kohustus, siis ei saa seda sätet kohaldada käesolevale juhtumile, arvestades sellise vaidlusaluse otsuse laadi, mis puudutab üksnes hagejat delegatsiooni juhina ega kujuta endast soolise võrdõiguslikkuse põhimõtte kohaldamist.
3.

Juhul kui vastamisel küsimusele, kas tegemist on tsiviil- või kaubandusasjaga määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses või kas tegemist on viidatud määruse artikli 24 punkti 5 kohaldamisalasse kuuluva nõudega, omab tähtsust asjaolu, et rahvusvaheline organisatsioon esitas oma nõuete raames kohtuotsuste täitmisega seotud immuniteedi vastuväite, siis mil määral on kohus, kelle poole on pöördutud, kohustatud hindama, kas kõnealune vastuväide on esitatud õigustatult, ja kas seejuures kehtib reegel, et kohus peab hindama kogu tema käsutuses olevat teavet, mille hulka võivad kuuluda ka vastaspoole vastuväited, või mõni muu reegel?
C 155/22

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 29. jaanuaril 2019 — Wikingerhof GmbH & Co. KG versus Booking.com BV

(kohtuasi C-59/19)

(2019/C 155/29)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Wikingerhof GmbH & Co. KG

Kostja: Booking.com BV

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et teatud tegevuse lõpetamise nõudega hagi saab esitada selle paiga kohtusse, kus lepinguvälise kahju tekitanud juhtum on toimunud, kui tegevus, mille lõpetamist nõutakse, võib põhineda lepingutingimustel, ent hageja väitel tulenevad need tingimused turgu valitseva seisundi kuritarvitavast ärakasutamisest kostja poolt?

(1) ELT 2012, L 351, lk 1.
2.

Kas juhul, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et komisjoni otsust tuleb tõlgendada nii, et ühisturuga kokkusobimatuks on tunnistatud ka töötajate sissemaksete vähendused, tuleb asuda seisukohale, et ettevõtja sai kasu kõikidest nendest vähendustest, või seisukohale, et ta sai kasu ainult ühest osast? Kuidas tuleb viimasel juhul seda osa hinnata? Kas liikmesriik on kohustatud andma korralduse, et asjaomased töötajad maksavad tagasi kogu abi osa, millest said kasu nemad, või ühe osa sellest?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour du travail de Liège (Belgia) 18. märtsil 2019 — B. versus Centre public d’action sociale de Liège (CPAS)

(kohtuasi C-233/19)

(2019/C 164/42)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour du travail de Liège

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: B.

Vastustaja: Centre public d’action sociale de Liège (CPAS)

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (1) artikleid 5 ja 13 ning artikli 14 lõike 1 punkti b tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõiget 2 ja artiklit 47 arvestades tõlgendada Euroopa Liidu Kohtu suurkoja poolt 18. detsembril 2014 langetatud kohtuotsuse C-562/13 põhjal nii, et need näevad ette võimaluse esitada peatava mõjuga kaebus kolmanda riigi raskelt haige kodaniku suhtes tehtud otsuse peale, millega viimasele antakse korraldus riigist lahkuda, kui kaebuse esitaja väidab, et selle otsuse täitmine võib tema jaoks kaasa tuua tõsise ohu, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult,

— ilma, et oleks vajalik kaebust hinnata, sest piisab vaid selle esitamisest niisuguse otsuse täitmise peatamiseks, millega antakse korraldus riigist lahkuda,

— või kontrollides minimaalselt, kas Conseil du contentieux des étrangers’ile (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) esitatud kaebuse puhul esineb põhjendatav väide või vastuvõetamatuse põhjuse puudumine või ilmselge põhjendamatus,

— või põhjalikult kontrollides töökohtutes, kas kõnealuse otsuse täitmine võib kaebuse esitaja jaoks kaasa tuua tõsise ohu, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult?

(1) ELT 2008, L 348, lk 98.
Euroopa Komisjoni 8. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 29. novembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-811/16: Di Bernardo versus komisjon

(kohtuasi C-114/19 P)

(2019/C 164/22)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Mongin, G. Gattinara)

Teine menetlusosaline: Danilo Di Bernardo

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (seitsmes koda) 29. novembri 2018. aasta otsus Di Bernardo vs. komisjon, T-811/16;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

— esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulude kandmine otsustakse edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 41 kuni punkti 53 viimast lauset, on seotud õigusnormi rikkumisega selles osas, milles käsitletakse konkursikomisjoni põhjendamiskohustuse ulatuse määratlust kandidaadi reservnimekirja kandmata jätmise otsuses. Esiteks väidab komisjon, et Üldkohus kaldus kõrvale Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, milles eristatakse kandidatuuride läbivaatamist puudutavaid otsuseid, nagu kandidaadi kvalifikatsiooni või kogemust käsitlevad otsused, otsustest, milles hinnatakse kandidaatide teeneid pärast katsetel osalemist. Esimesel juhul peab konkursikomisjon märkima ära konkreetse asjaolu, mis on konkursiteatega nõutud kvalifikatsiooni arvestades kandidatuuril puudu. Käesoleval juhul aga järgis konkursikomisjon nii esialgses otsuses kui ka uuesti läbivaatamise taotlusele vastates kohtupraktika nõudeid ning Üldkohus laiendas kohtupraktikat rikkudes oma kontrolli konkursikomisjoni vastuvõetud valikukriteeriumidele ja pani konkursikomisjonile kohustuse teha otsus kandideerimisavalduse kõikide kannete kohta. Asjaolu, et konkursikomisjon põhjendas oma otsust vastusena uuesti läbivaatamise taotlusele, põhjendamiskohustust ei laienda. Teiseks ajas Üldkohus segamini põhjendamise nõude, milline selle väärtus iganes ka ei oleks, põhjenduse põhjendatusega, mis puudutab tehtud otsuse sisulist õiguspärasust.

Teine väide, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 37–38 ja 53–56, on seotud õigusnormi rikkumisega, mis seisneb selles, et ei täidetud kohtu kohustust omal algatusel tuvastada põhjendamiskohustuse täitmine. Üldkohus ei järginud väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt võib põhjenduse ebapiisavuse korral kohtumenetluses alati esitada täiendavaid täpsustusi, mistõttu on alusetu väide põhjendamiskohustuse rikkumise kohta. Nimelt kui välistatakse võimalus täiendada põhjendust, kui „peaaegu kogu“ põhjendus puudub, ning samastatakse „peaaegu kogu“ põhjenduse puudumine kogu põhjenduse puudumisega, muutis Üldkohus võimatuks põhjenduse täiendamise kohtumenetluse jooksul. Euroopa Kohtu praktikas ei leia sellisele samastamisele alust. Kuna Üldkohus piiras kohtumenetluses puuduste kõrvaldamise võimalusi, siis piiras ta sellise kohtu funktsiooni, kes oleks võinud käesoleva kohtuasja asjaoludel takistada vaidlustatud otsuse tühistamist põhjendamiskohustuse rikkumise tõttu.
1.

Kas nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1), eriti direktiivi preambuli põhjenduste 12, 21 ja 23 ning direktiivi artikli 6 lõikega 1, artikli 7 lõikega 2 ja artikliga 8 on vastuolus liikmesriigi kohtute tõlgendus, mille kohaselt ei saa tarbija pärast tema suhtes sundtäitmise alustamist nõuda sundtäitmise lubamatuks tunnistamise hagis — mis riigisisese õiguse alusel kujutab endast erilist õiguskaitsevahendit, mida saab kasutada teatud piiratud ajal ja tingimustel — lepingutingimuste ebaõiglase laadi tuvastamist teenuste osutajaga sõlmitud krediidilepingus — mis seaduse kohaselt kujutab endast täitedokumenti, mille alusel alustati tarbija suhtes sundtäitmist — põhjusel, et selle õiguskaitsevahendi puhul ei ole see lubatud, kuivõrd riigisisestes õigusaktides on ette nähtud aegumatu tsiviilhagi, mille abil saab tarbija igal ajal nõuda lepingutingimuste ebaõiglase laadi tuvastamist ning nende tingimuste mittesiduvaks tunnistamist, ehkki selle hagi kohta tehtud otsusel ei ole otseseid tagajärgi täitemenetlusele, mistõttu on oht, et sundtäitmine viiakse lõpule enne, kui on tehtud otsus tsiviilhagi menetluses?