ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Kuna Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) leidis, et tema menetluses olevas kohtuasjas on tekkinud direktiivi 2006/112 tõlgendamise küsimused ja lisaks on see pretsedent mitme poolelioleva vaidlusega seoses, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas olukorras, kus i) maksuhaldur, teenuse osutaja ja maksukohustuslasest ettevõtja tõlgendavad valesti liidu käibemaksualast õigusakti ja loevad hariliku maksumäära alusel käibemaksuga maksustatava tehingu käibemaksust vabastatuks; ii) teenuse osutaja ja ettevõtja vahelises lepingus on ette nähtud, et tehingu hind käibemaksu ei sisalda ja et kui käibemaks kuulub maksmisele, peab selle kulu kandma ettevõtja; iii) teenuse osutaja ei nõua ettevõtjalt täiendava käibemaksu maksmist ega saa seda enam nõuda, ja iv) maksuhaldur ei saa või ei saa enam (aegumise tõttu) nõuda teenuse osutajalt käibemaksu, mis oleks tulnud maksta, tuleb [direktiivist 2006/112] tulenevalt lugeda tegelikult makstud hind maksustatava netoväärtuse ja sellelt tasumisele kuuluva käibemaksu kogusummaks, mistõttu ettevõtja saab nõuda direktiivi 2006/112 artikli 168 punkti a alusel sisendkäibemaksu mahaarvamist nii, nagu oleks tegemist sellelt tehingut tegelikult „tasutud“ käibemaksuga? 2. Teise võimalusena, kas ettevõtja saab nendel asjaoludel nõuda sisendkäibemaksu mahaarvamist direktiivi 2006/112 artikli 168 punkti a alusel kui käibemaksu, mis „kuulub tasumisele“ sellelt tehingult? 3. Kas juhul, kui maksuhaldur, teenuse osutaja ja maksukohustuslasest ettevõtja tõlgendavad valesti liidu käibemaksualast õigusakti ja loevad hariliku maksumääraga maksustatava tehingu käibemaksust vabastatuks, mistõttu ettevõtja ei saa maksuhaldurile esitada talle osutatud teenuse eest väljastatud käibemaksuga arvet, mis oleks kooskõlas direktiivi 2006/112 artikli 226 punktidega 9 ja 10, on ettevõtjal õigus taotleda sisendkäibemaksu mahaarvamist vastavalt direktiivi 2006/112 artikli 168 punktile a? 4. Kas esimesele kuni kolmandale küsimusele vastamisel: a) on asjakohane uurida, kas teenuse osutajal on liikmesriigi või liidu õiguse alusel tekkinud õiguspärasel ootusel või muul põhinev kaitseväide juhuks, kui maksuhaldur püüab väljastada maksuotsust, millega kohustataks teda arvestama tehingult käibemaksu? b) on oluline, et ettevõtja teadis maksuhalduri ja teenuse osutajaga samal ajal, et tehing ei ole tegelikult käibemaksust vabastatud, või olid tal selle teadmiseks nendega samad võimalused ning ta oleks saanud teha ettepaneku, et ta maksab tehingult maksmisele kuuluva käibemaksu (arvutatult tehingu hinna põhjal), et selle saaks maksuhaldurile üle kanda, kuid jättis selle tegemata?“
61

Teiseks leiab komisjon, et apellant võis OLAFilt taotletud dokumentidega tutvumiseks tugineda kas harta artikli 41 lõike 2 punktist b tulenevale õigusele tutvuda toimikuga või üldsuse õigusele tutvuda dokumentidega, mis on kehtestatud ja reguleeritud määrusega nr 1049/2001. Käesoleval juhul oli aga ebaselge, millisele õiguslikule alusele apellant oma 22. augusti 2018. aasta kirjas esitatud dokumentidega tutvumise taotluses tugines, ja sellest kirjast jäi mulje, et see põhineb harta artikli 41 lõike 2 punktil b. Seega oli loomulik, et vaidlusaluses kirjas ei analüüsinud OLAF seda dokumentidega tutvumise taotlust määruse nr 1049/2001 alusel ega juhtinud apellandi tähelepanu võimalusele esitada kordustaotlus määruse nr 1049/2001 artikli 7 alusel. Komisjoni sõnul tuleneb sellega seoses Euroopa Kohtu praktikast, et dokumentidega tutvumise taotlus peab olema niivõrd täpne, et asjaomasel institutsioonil oleks võimalik sellele vastata. Selles kontekstis on taotlejal kohustus esitada asjakohane teave ja tal on sellise taotluse esitamisel lojaalsuskohustus.
21

Slovaki Vabariik lükkab need komisjoni argumendid tagasi, leides, et need on ebaloogilised ja ebaselged. Direktiivist 2002/49 tuleneb, et tegevuskavad, mis Slovaki Vabariik pidi koostama 16 põhiraudtee ja 445 põhimaantee jaoks enne 18. juulit 2013, oleksid pidanud tuginema 2011. aasta andmetele ja sisaldama meetmeid aastate 2013–2018 kohta. Slovaki Vabariik täitis selle kohustuse tagantjärele. Komisjoni poolt repliigis sõnastatud nõuded tähendavad tegelikult seda, et Slovaki Vabariik peab – kas või tagantjärele – loobuma täitmast kohustust, mis on ette nähtud direktiivi 2002/49 artikli 8 lõikes 2 ja mida käsitletakse käsitletavas hagis, pannes talle siiski kohustuse täita teine kohustus, nimelt direktiivi 2002/49 artikli 8 lõikes 5 sätestatud kohustus, mille täitmata jätmise peale ei ole tema vastu hagi esitatud. Teisisõnu tähendavad komisjoni argumendid seda, et kui liikmesriik ei ole täitnud oma kohustusi selles direktiivis sätestatud tähtaja jooksul, ei saa ta seda kunagi teha.
49

Tuleb veel lisada, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 27, et vaidlustatud dekreedid võeti vastu uurimislubade taotluse esemeks olevate projektide keskkonnamõju hindamise menetluses. Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et geoloogilise luure, uurimise ja tootmise võimalikuks esemeks olevate geograafiliste piirkondade piiritlemine, mis on ette nähtud seaduse nr 9/1991 artikli 6 lõikes 2, puudutab nii uurimisloa andmise menetlust kui ka uurimisprojektide keskkonnamõju hindamise menetlust, ning et põhikohtuasjas kõne all oleva haldusmenetluse eesmärk on eelkõige kaitsta keskkonnakaitsega seotud huve.
7

Selle seaduse artiklis 3 on sätestatud: „1. Käesolevas seaduses kasutatakse järgmisi mõisteid: […] f) isik, kes leiab, et tema õigusi on rikutud; iga ettevõtja, kes vastab kõigile järgmistele tingimustele: i) tal on või on olnud hankemenetlusega seotud huvi; ja ii) talle on tekkinud kahju, tekib kahju või talle võib tekkida kahju tulenevalt õiguslikke tagajärgi tekitavast hankija aktist või hankemenetlusega seotud taotlusele seaduses sätestatud tähtaja jooksul vastamata jätmisest. […] 3. Lõike 1 punkti f alapunkti i tähenduses on või on olnud isikul hankemenetlusega seotud huvi, kui teda ei ole sellest menetlusest lõplikult kõrvale jäetud. Kõrvalejätmine on lõplik, kui sellest on asjaomasele taotlejale või pakkujale teatatud ja kui riiklik vaidlustuskomisjon või kohus on selle õiguspäraseks tunnistanud või kui seda ei saa enam vaidlustada.“
39

Teiselt poolt, kui määruse nr 261/2004 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et vahemaandumisest liidu territooriumil asuvas lennujaamas piisab selleks, et muuta see määrus asjaomasele reisijale kohaldatavaks, võiks NT asuda ka seisukohale, et tema olukord kuulub nimetatud artikli lõike 1 punkti a kohaldamisalasse. Sellest tuleneb, et niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole võimalik kindlalt tuvastada, milline selle määruse artikli 3 lõikes 1 nimetatud kahest olukorrast kohaldub asjaomasele reisijale.
97

Kõigepealt tuleb tagasi lükata komisjoni argument, et see väiteosa on vastuvõetamatu, sest puudutab üksnes Üldkohtu poolt faktiliste asjaolude hindamist, ilma et oleks täpsustatud, millise õigusnormi rikkumist silmas peetakse. Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 105, on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–121, mille vastu see väiteosa on suunatud, esitanud õiguslikke järeldusi ja Euroferi esitatud argumendid on suunatud nende vastu.
23

Neil asjaoludel otsustas Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 2 määratletud mõistet „kaupleja“ tuleb tõlgendada nii, et isikut, kes tegutseb tarbija poolt [ürituse] pileti ostmisel vahendajana, võib pidada kauplejaks, kelle suhtes kehtivad [selles direktiivis] sätestatud kohustused ja kes on seega müügi- või teenuse osutamise lepingu pool, kelle vastu võib tarbija esitada nõude või hagi? a) Kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 2 määratletud mõiste „kaupleja“ tõlgendamisel omab tähtsust see, kas tarbija poolt pileti ostmisel vahendajana tegutsev isik on enne tarbija sidumist kauglepinguga esitanud tarbijale selgelt ja arusaadavalt kogu teabe põhikaupleja kohta, nagu on ette nähtud [selle direktiivi] artikli 6 lõike 1 punktides c ja d? b) Kas asjaolu, et tegemist on vahendamisega, loetakse teatavaks tehtuks juhul, kui pileti ostmise protsessis osalev isik avaldab enne tarbija sidumist kauglepinguga põhikaupleja nime ja õigusliku vormi, samuti teabe, et põhikaupleja võtab täieliku vastutuse ürituse, selle kvaliteedi ja sisu ning selle kohta esitatud teabe eest, ning märgib, et ta tegutseb üksnes piletilevitajana ja et ta on avalikustatud vahendaja? c) Kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 2 määratletud mõistet „kaupleja“ võib tõlgendada nii, et võttes arvesse kahekordse teenuse (piletite levitamine ja ürituse korraldamine) osutamise õigussuhet poolte vahel, võib nii piletimüüjat kui ka ürituse korraldajat pidada kauplejaks, st tarbijalepingu pooleks? 2. Kas kohustust anda tarbijale teavet ja teha see teave kättesaadavaks lihtsas ja arusaadavas keeles, nagu on sätestatud direktiivi 2011/83 artikli 8 lõikes 1, tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et kohustus teavitada tarbijat loetakse nõuetekohaselt täidetuks, kui selline teave on esitatud vahendaja teenuste osutamise üldtingimustes, mis on tarbijale kättesaadavaks tehtud veebisaidil tiketa.lt enne, kui tarbija teeb makse, kinnitades, et ta on tutvunud vahendaja teenuste osutamise üldtingimustega ja kohustub neid järgima osana sellise tehingu tingimustest, mis sõlmitakse niinimetatud klikilepingu kujul, see tähendab tehes veebipõhises süsteemis aktiivselt märke konkreetsesse kasti ja klõpsates konkreetsel lingil? a) Kas selle nõude tõlgendamisel ja kohaldamisel omab tähtsust asjaolu, et sellist teavet ei esitata püsival andmekandjal ja et lepingu kohta ei anta selle sõlmimise järel kogu direktiivi 2011/83 artikli 6 lõikes 1 nõutavat teavet püsival andmekandjal, nagu on nõutud [selle direktiivi] artikli 8 lõikes 7? b) Kas direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 5 kohaselt on vahendaja teenuste osutamise üldtingimustes esitatud teave kauglepingu lahutamatu osa, olenemata sellest, et seda teavet ei esitata püsival andmekandjal ja/või puudub hilisem kinnitus püsival andmekandjal lepingu sõlmimise kohta?“
28

Maksu- ja tolliamet leiab omalt poolt, et vaidlusaluste võlateadete esemeks olevad tehingud vastavad sellele, et Suzlon Wind Energy Portugal osutas Portugalis 2008. aasta lepingu alusel tegelikult teenust, mille raames viimane kajastas kõiki alltöövõtjate tarnitud kaupu ja osutatud teenuseid ning arvas vastava käibemaksu maha. Ta väidab seega, et need teenused oleks tulnud maksustada hariliku käibemaksumääraga. See ametiasutus märgib eelkõige, et vaidlusaluste võlateadete sõnastusest nähtub, et need puudutavad kogu projekti jooksul esitatud mittevastavusteatisi. Lisaks leiab ta, et käesolevas asjas kohaldatavas 4. mai 1989. aasta ringkirjas, mis käsitleb kliendi poolt tarnijale garantiiaja jooksul osutatud teenuseid, on ette nähtud, et selliste teenuste puhul, nagu on märgitud vaidlusalustes võlateadetes, tuleb käibemaksu tasuda.
82

Olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, punkt 80).
39

Kuigi see säte ei näe ette pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi laiendamist selle isiku pereliikmetele, kellele see seisund on antud – mistõttu ei tähenda käesoleval juhul asjaolu, et põhikohtuasja kaebaja kaks tütart on saanud täiendava kaitse, et talle tuleks ainuüksi sel põhjusel anda rahvusvaheline kaitse selles samas liikmesriigis –, kohustab see säte sõnaselgelt liikmesriike tagama, et säilitatakse perekonna ühtsus, nähes rahvusvahelise kaitse saaja pereliikmetele ette teatava hulga hüvesid (vt selle kohta 9. novembri 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (perekonna ühtsuse säilitamine), C‑91/20, EU:C:2021:898, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika). Direktiivi 2011/95 artiklites 24–35 nimetatud selliste hüvede andmine, mis hõlmavad muu hulgas riigis elamise õigust, eeldab, et täidetakse kolm tingimust, mis on esiteks seotud pereliikme seisundiga nimetatud direktiivi artikli 2 punkti j tähenduses, teiseks asjaoluga, et individuaalselt ei ole täidetud rahvusvahelise kaitse saamiseks vajalikud tingimused, ja kolmandaks sellega, et see on kooskõlas asjaomase pereliikme isikliku õigusliku seisundiga.
57

Peale selle, et Inntal Südi määruse § 4 keelab maastikukaitsealal „kõik tegevused, mis muudavad ala olemust või on selle kaitse-eesmärgiga vastuolus“, näeb selle määruse § 5 lõige 1 siiski ette, et luba on vaja muu hulgas teede, teeradade või alade, eelkõige kämpingukohtade, spordiväljakute, mänguväljakute ja supluskohtade või samalaadsete rajatiste ehitamiseks või oluliselt muutmiseks (punkti 2 alapunkt c), veekogude, nende kallaste või sängide, vee sisse- või väljavoolu või põhjavee survetaseme muutmiseks, uute veekogude loomiseks või kuivendussüsteemide ehitamiseks (punkt 4) ning metsamassiivi täielikult või osaliselt lagedaks raiumiseks ja sellega seoses esimese metsastamise või lageraie tegemiseks enam kui 0,5 hektari suurusel alal (punkt 9).
18

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et 20. märtsi 2012. aasta määruse sätted, milles on ette nähtud gaasitorustike paigaldamise tingimused ja piirangud, võttes arvesse riigi eripära ja eelkõige seismilisi nähtusi, põhinevad direktiivi 97/23 artiklil 2 ja on kooskõlas selle artikli sätetega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on need tingimused ja piirangud kooskõlas ELTL artikliga 36 – kuna neid kohaldatakse vahet tegemata igat liiki torudele, sõltumata kasutatud materjalist või päritoluriigist, neid on pidanud vajalikuks pädev liikmesriigi asutus, inimeste tervise ja ohutuse tagamiseks ning need vastavad proportsionaalsuse põhimõttele ega eelda põhikohtuasja kaebaja turustatava materjali mingit muutmist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab seega, et tühistamisnõude, mille põhikohtuasja hageja on esitatud nende sätete peale, võib jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Siiski kahtleb ta selles, kas 20. märtsi 2012. aasta määruse teatavad sätted on kooskõlas direktiivi 97/23 artikli 4 lõike 1 punktiga 1.1, artikli 7 lõikega 4, artikliga 8 ja I lisaga.
49

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2000/78 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „mõistlikud abinõud puuetega inimeste arvessevõtmiseks“ selle artikli mõttes tähendab, et töötaja – kaasa arvatud pärast töölevõtmist katseaega läbiv töötaja –, kes on tunnistatud puude tõttu võimetuks täitma oma töökohaga seotud olulisi ülesandeid, tuleb viia üle teisele töökohale, mille jaoks tal on vajalik pädevus, võimekus ja võimalused, eeldusel, et selline meede ei põhjusta tööandjale ebaproportsionaalselt suurt koormust.
45

Mis puudutab teiseks tõhususe põhimõtet, siis tuleb rõhutada, et liikmesriigid on kohustatud igal üksikjuhul tagama liidu õigusega antud õiguste tõhusa kaitse ning eelkõige tagama, et järgitaks ühelt poolt põhimõtet, mille kohaselt tuleb niisuguste otsuste adressaatidele, kelle huve otsused märkimisväärselt mõjutavad, anda võimalus teha tõhusalt teatavaks oma seisukoht nende asjaolude suhtes, millele haldusorgan kavatseb otsuse tegemisel tugineda, ning teiselt poolt harta artikli 47 teise lõiguga tagatud igaühe õigust õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus (vt selle kohta 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Ispas, C‑298/16, EU:C:2017:843, punkt 31).
6

Selle määruse artiklis 3 „Üldine kohtualluvus“ on sätestatud: „1. Abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamisega seotud asjad on selle liikmesriigi kohtu alluvuses, a) kelle territooriumil: – on abikaasade alaline elukoht [mõiste „alaline elukoht“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „harilik viibimiskoht“] või – oli abikaasade viimane [harilik viibimiskoht], kui üks neist veel elab seal, või – on kostja [harilik viibimiskoht] või – on ühistaotluse puhul ühe abikaasa [harilik viibimiskoht] või – on hageja [harilik viibimiskoht], kui ta on seal elanud vähemalt aasta vahetult enne taotluse esitamist, või – on hageja [harilik viibimiskoht], kui ta on seal elanud vähemalt kuus kuud vahetult enne taotluse esitamist ja ta on kõnealuse liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kui seal on tema alaline asukoht; b) kelle kodanikud mõlemad abikaasad on või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kus on mõlema abikaasa alaline asukoht. 2. Käesoleva määruse kohaldamisel on alalisel asukohal sama tähendus, mis Ühendkuningriigi ja Iirimaa õigussüsteemides.“
4

Rooma I määruse artiklis 6 „Tarbijalepingud“ on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 7 kohaldamist, on leping, mille füüsiline isik on sõlminud oma tegevus- või kutsealast välja jääval eesmärgil („tarbija“) teise isikuga, kes tegutseb oma tegevus- või kutsealal („kutseala esindaja“), reguleeritud selle riigi õigusega, kus on tarbija harilik viibimiskoht, tingimusel et kutseala esindaja a) teostab oma majandus- või kutsetegevust riigis, kus on tarbija harilik viibimiskoht, või b) kutseala esindaja suunab mis tahes viisil sellised tegevused kõnealusesse riiki või mitmesse riiki, mille hulka kuulub ka kõnealune riik, ning et leping jääb nende tegevuste raamesse. 2. Olenemata lõikest 1 võivad pooled artikli 3 kohaselt valida lõikes 1 sätestatud nõuetele vastava lepingu suhtes kohaldatava õiguse. Selline valik ei või siiski põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selliste sätetega, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda selle õiguse alusel, mis valiku puudumisel oleks olnud kohaldatav lõike 1 alusel. […] 4. Lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata järgmiste lepingute suhtes: […] c) leping, mille esemeks on kinnisasjaõigus või õigus kasutada kinnisasja [mõiste „õigus kasutada kinnisasja“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kinnisasja üür või rent“], välja arvatud lepingud, mille esemeks on kinnisasja osaajaline kasutusõigus [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 1994. aasta] direktiivi 94/47/EÜ [ostjate kaitse kohta, mis puudutab kinnisvara osaajalise kasutamise õiguse ostulepingute teatavaid aspekte (EÜT 1994, L 280, lk 83; ELT eriväljaanne 13/13, lk 315)] tähenduses; […]“.
63

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artiklit 167 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus tekib juba tehingu tegemisel, kui direktiivi artikli 66 esimese lõigu punkti b alusel kehtestatud riigisisese erandi kohaselt muutub käibemaks kauba tarnija või teenuse osutaja suhtes sissenõutavaks alles tasu kättesaamisel ja tasu ei ole veel makstud.
45

Mis nimelt puudutab nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2241/87 (millega kehtestatakse teatavad kontrollimeetmed kalandustegevuses (EÜT 1987, L 207, lk 1)) artikli 9 lõikeid 1 ja 2, mille kohaselt pidid liikmesriigid esiteks tagama, et kõik lubatud kogupüügi või kvoodiga hõlmatud kalavarude rühmade lossimised on registreeritud, ja teiseks edastama need andmed komisjonile, siis on Euroopa Kohus juba otsustanud, et seda sätet ei saa tõlgendada nii, et see näeb üksnes ette kohustuse edastada tähtajaks andmed, mille liikmesriigid on kogunud. Vastupidi – viimased peavad jälgima, et edastatud andmed oleksid täpsed. Seetõttu lükkas Euroopa Kohus tagasi asjaomase liikmesriigi argumendi, mille kohaselt näeb nimetatud säte ette üksnes liikmesriikide kohustuse edastada püügipäevikutes sisalduv teave ilma selle täpsust kontrollimata (vt selle kohta 14. novembri 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑454/99, EU:C:2002:652, punktid 47 ja 48).
3.

Neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui riigisiseses õiguses on hakkpuidu tarned välistatud käibemaksu vähendatud maksumäära kohaldamisalast, samas kui see on muul kujul küttepuudele kohaldatav, kuid seda tingimusel, et hakkpuitu ei saa keskmise tarbija seisukohalt asendada küttepuudega muul kujul; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
35

Direktiivi 2014/24 põhjenduses 110 on maksejõuetus ilma lisatingimusteta ära toodud ühe näitena algse töövõtja struktuurimuutustest, mis ei ole vastuolus läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise põhimõttega, millele see kohtupraktika tugineb. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 84 ja 85 märkis, on algse töövõtja maksejõuetuks muutumine, sealhulgas tema likvideerimiseni viiv pankrot, erakorraline asjaolu, enne mille ilmnemist on direktiivi 2014/24 kohane riigihankemenetlus kõnealuse hanke- või raamlepingu sõlmimiseks juba läbi viidud, ning vastavalt sama direktiivi artikli 72 lõike 1 punkti d alapunktile ii ei tohi sellega kaasneda eelkõige algsete kvalifitseerimise tingimuste osas muid olulisi muudatusi ning selle eesmärk ei tohi olla direktiivi kohaldamisest kõrvale hoida.
68

Neil asjaoludel ei ole liidu õigusega põhimõtteliselt vastuolus see, kui sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kohustavad korraldusasutust hindama ettevõtja finantsseisundit üksnes teabe põhjal, mis sisaldub taotluse esitanud äriühingu viimases avalikkusele kättesaadavaks tehtud lõplikus aastaaruandes ja olenevalt asjaoludest vandeaudiitori kinnitatud vahepealses tegevusaruandes, tingimusel et selline vahearuanne on kõnealusele asutusele esitatud, välja arvatud juhul, kui selgub, et see kohustus ei vasta võrdväärsuse põhimõttele – viimati mainitud asjaolu peab kontrollima nimetatud asutus.