Kohtuasi T‑750/16

FV

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

Avalik teenistus – Ametnikud – Personalieeskirjade artikkel 42c – Teenistuse huvides puhkusele saatmine – Võrdne kohtlemine – Vanuse alusel diskrimineerimise keeld – Ilmne hindamisviga – Vastutus

Kokkuvõte – Üldkohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 14. detsembri 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 70–73)

Liidu seadusandjale saab heita ette võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist juhul, kui viimane on käsitlenud sarnaseid olukordi erinevalt, asetades osa isikuid teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda. Ametnikele, kelle vanus on vahemikus 55 ja 66 aastat ning kelle suhtes on seetõttu võimalik kohaldada personalieeskirjade artiklis 42c ette nähtud meedet, võidakse kehtestada nende tahte vastaselt muudatus nende teenistussuhtes, sest nad lõpetavad „teenistuses“ olemise personalieeskirjade artikli 36 tähenduses ja nad saadetakse „puhkusele teenistuse huvides“. Nimetatud ametnike karjäär ka enam ei arene, sest personalieeskirjade artikli 42c kuuenda lõigu punkti b alusel ei ole neil õigust tõusta kõrgemale palgajärgule või ‑astmele. Seevastu ametnikud, kelle suhtes personalieeskirjade artiklit 42c ei kohaldata, ei kannata oma karjääris niisuguse ebasoodsa olukorra tõttu. Teenistuse huvides puhkusele saadetud ametnikud kannatavad ka vaieldamatult oma sissetulekute vähenemise tõttu, võrreldes ametnikega, kes kõnealusesse vanusevahemikku ei kuulu ja kelle suhtes seetõttu personalieeskirjade artiklit 42c ei kohaldata. Järelikult personalieeskirjade artikkel 42c kehtestab vanuse alusel erineva kohtlemise. Mis puudutab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 52 lõikes 1 esitatud nõuet, siis tuleb esiteks tõdeda, et vanuse alusel erinev kohtlemine on ette nähtud „seadusega“ selle artikli tähenduses, kuna nimetatud säte tuleneb määrusest nr 1023/2013, millega muudetakse Euroopa Liidu ametnike personalieeskirju ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimusi, ning teiseks puudutab erinev kohtlemine ka liidu avaliku teenistuse raames piiratud kohaldamisalaga küsimust, milleks on teatud arvule tingimustele – mille hulgas on vanusega seotud tingimus – vastavate ametnike puhkusele saatmine teenistuse huvides. Järelikult on kõnealuse erineva kohtlemise puhul diskrimineerimise keelu põhimõtte „olemust arvestatud“ selle artikli tähenduses. Lisaks on tuvastatud liidu seadusandja tahe taotleda kulutõhususe valdkonnas Euroopa avaliku halduse kulude tõhusa juhtimise eesmärki. See eesmärk kujutab endast „liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvat“ eesmärki põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. Mis puudutab kohtlemise proportsionaalsust, siis liidu seadusandjale tuleb anda ulatuslik kaalutlusõigus niisuguste meetmete määratlemisel, millega saab saavutada üldist huvi pakkuvat eesmärki personalipoliitikas. Selles mõttes ei ole ebamõistlik, et liidu seadusandja peab vajalikuks sätestada puhkusele saatmise teenistuse huvides üksnes kõnealuses vanusevahemikus ametnike puhul, mitte sellest vahemikust väljapoole jäävate ametnike puhul, selleks et saavutada erialase koolitusega seotud investeeringute optimeerimise õigustatud eesmärki. (vt punktid 89–94, 96, 97, 106, 108, 114 ja 126)

Personalieeskirjade artikkel 42c viitab sõnaselgelt „teenistuse huvidele“. Selle artikliga samuti ette nähtud „organisatsioonilis[ed] vajadus[ed] […], mis on seotud uute pädevuste omandamisega“, moodustavad teenistuse huvide konkreetse aspekti. Kuna „organisatsioonilised vajadused“ on seotud „uute pädevuste omandamisega“ ja kujutavad endast üksnes teenistuse huvide konkreetset aspekti personalieeskirjade artikli 42c raames, siis institutsiooni poolt asjaomaste ametnike suutlikkuse hindamine uute pädevuste omandamisel ja töökeskkonna muutumisega kohanemisel on kooskõlas selle artikliga. Asjaomastele ametnikele omase asjaolu arvessevõtmine ei ole ka vastuolus personalieeskirjade artikli 42c ratio legis’ega. Kuna on tõendatud, et kõnealune säte nimelt järgib erialase koolitusega seotud institutsioonide investeeringute optimeerimise eesmärki seoses kulutõhususega, on see kooskõlas selle eesmärgiga, et institutsioon võtab erialase koolitusega seotud investeeringute kulude kindlaksmääramiseks arvesse asjaomaste ametnike suutlikkust omandada uusi pädevusi ja kohaneda töökeskkonna muutumisega. Kõnealune asjaomastele ametnikele omase asjaolu arvessevõtmine on samuti õigustatud sellega, et personalieeskirjade artikli 42c kohaldamine põhjustab neile ebasoodsaid tagajärgi ja et seda võidakse neile määrata vastu nende tahtmist. Kuna kõnealune hindamine peab silmas teenistuse huvidest lähtumist, peab see tingimata keskenduma ka asjaomaste ametnike tulevasele suutlikkusele omandada uusi pädevusi ja kohaneda töökeskkonna muutumisega ning seega hõlmama prognoosi elementi. Vastupidisel juhul ei lähtuks kõnealune hindamine teenistuse huvidest. (vt punktid 136–140)

Kuna organisatsiooniliste vajaduste hindamine käsitles teenistuse huvide hindamist, tuleb kõnealuse hindamise eesmärgil võimaldada institutsioonidele ulatuslik kaalutlusõigus, mille kasutamise saab Üldkohus seada kahtluse alla üksnes ilmse hindamisvea, sisulise ebaõigsuse või võimu kuritarvitamise korral. Kohtulik kontroll nõuab vaatamata selle piiratusele, et asjaomane institutsioon suudaks Üldkohtus tõendada, et kõnealune akt on vastu võetud neile kuuluva kaalutlusõiguse teostamise raames, mis eeldab kõigi nende elementide ja asjaolude arvessevõtmist, mis on kõnealuse akti reguleerimiseseme valdkonnas asjakohased. Sellest tulenevalt peab asjaomane institutsioon olema igal juhul võimeline esitama ning selgitama selgelt ja ühemõtteliselt neid alusandmeid, mida tuli arvestada vaidlustatud otsuse alusena ja millest sõltus tema kaalutlusõiguse teostamine. Kuna institutsioon ei ole tõendanud, et ta viis läbi tulevikku suunatud hindamise ja arvestas esiteks tulevaste reformide olemust ja ulatust ning teiseks kogu institutsiooni organisatsioonilisi vajadusi, lähtub institutsioon vääralt ametnike personalieeskirjade artiklist 42c, mis eeldab asjaomase institutsiooni poolt tema „organisatsioonilisi vajadusi“ puudutavate objektiivsete asjaolude arvessevõtmist. Sellisel arvesse võtmata jätmisel on eespool viidatud sättes ette nähtud puhkusele saatmise puhul nimelt oht, et sellel on distsiplinaarne mõju ametnikele, keda kõnealune meede puudutab. Neil asjaoludel tuleb järeldada, et institutsioon ületab oma ulatusliku kaalutlusõiguse piire. (vt punktid 145–147, 159 ja 160)