Liidetud kohtuasjad C‑96/16 ja C‑94/17

Banco Santander SA

versus

Mahamadou Demba

ja

Mercedes Godoy Bonet

ja

Rafael Ramón Escobedo Cortés

versus

Banco de Sabadell SA

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia no 38 de Barcelona ja Tribunal Supremo)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused– Kohaldamisala – Nõude loovutamine – Tarbijaga sõlmitud laenuleping – Tingimused, mille alusel hinnata selle lepingu viivitusintressi kindlaks määrava tingimuse ebaõiglast laadi – Ebaõiglase tingimuse tagajärjed

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav sellisele tarbija vastu nõuet omava ettevõtja nõude loovutamise või ostmise äritavale, ilma et sellise nõude loovutamise võimalus oleks tarbijaga sõlmitud laenulepingus ette nähtud, ilma et viimast oleks sellisest loovutamisest eelnevalt teavitatud või et ta oleks selleks oma nõusoleku andnud, ning andmata talle võimalust oma võlg tagasi osta ja seeläbi see kustutada, tasudes nõude omandajale summa, mille see maksis kõnealuse nõude loovutamise eest, koos asjasse puutuvate kulude, intresside ja menetluskuludega. Teiseks ei ole nimetatud direktiiv kohaldatav ka sellistele liikmesriigi õigusnormidele, mis on esitatud tsiviilseadustiku (Código Civil) artiklis 1535 ja 7. jaanuari 2000. aasta tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) artiklites 17 ja 540, mis sätestavad sellise tagasiostmise võimaluse ja reguleerivad pooleliolevates menetlustes nõude loovutaja asendamist nõude omandajaga. (vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 50–53)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 57)

Direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline liikmesriigi kohtupraktika, antud juhul Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) praktika, mille kohaselt tuleb ebaõiglaseks tunnistada laenulepingu eraldi kokku leppimata tingimus, milles sätestatakse viivitusintressi määr, kuna sellega pannakse tarbijale, kes maksekohustuse täitmisel hilineb, kohustus tasuda ebaproportsionaalselt suurt hüvitist, sest selle määr ületab enam kui 2% võrra selles lepingus ette nähtud laenuintressi määra. Nagu kohtujurist on sellega seoses oma ettepaneku punktis 60 märkinud, ei saa välistada, et liikmesriikide kõrgemate astmete kohtutel nagu Tribunal Supremol (Hispaania kõrgeim kohus) on liikmesriigi õiguse tõlgendamise ühtlustamise kohustusest tulenevalt ja õiguskindluse huvides õigus direktiivi 93/13 järgides välja töötada teatavad kriteeriumid, mille alusel alama astme kohtud peavad hindama, kas lepingutingimused on ebaõiglased. Ehkki Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) põhikohtuasjas käsitletavast praktikast ei näi tõesti ilmnevat rangemad sätted, mida liikmesriigid võivad selle direktiivi artikli 8 alusel vastu võtta, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase, kuna nagu eelkõige Hispaania valitsus märkis Euroopa Kohtus toimunud istungil, see kohtupraktika ei näi omavat seadusjõudu ega ole Hispaania õiguskorras õiguse allikas, kuulub siiski kohtupraktikast tuleneva kriteeriumi väljatöötamine, nagu Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) siinses asjas tegi, selle direktiiviga taotletud tarbijakaitse eesmärgi alla. Nimelt nähtub direktiivi 93/13 artikli 3 lõikest 1 ning selle üldisest ülesehitusest, et direktiivi eesmärk ei ole mitte niivõrd tagada üldist lepingulist tasakaalu lepingupoolte õiguste ja kohustuste vahel, vaid vältida nende õiguste ja kohustuste tasakaalustamatuse tekkimist, mis kahjustab tarbijaid. (Vt punktid 68, 69, 71, resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 73 ja 74)