ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mis puudutab teabe nõudmise otsuse põhjendamist määruse nr 1/2003 artikli 18 lõike 3 raames, siis nimetatud sättes määratletakse selle otsuse peamised elemendid. Kõnealune spetsiifiline põhjendamiskohustus kujutab endast põhimõttelise tähtsusega nõuet mitte üksnes selleks, et näidata teabe taotlemise põhjendatust, vaid ka selleks, et asjaomastel ettevõtjatel oleks võimalik mõista oma koostöökohustuse ulatust, säilitades samal ajal nende kaitseõigused.

Mis puudutab kohustust näidata „nõude eesmärk“, siis see tähendab, et komisjon peab oma nõudes ära näitama oma uurimise eseme ja seega tuvastama väidetava konkurentsieeskirjade rikkumise. Siinkohal ei ole komisjon kohustatud edastama teabe nõudmise otsuse adressaadile kogu tema käsutuses olevat teavet oletatavate rikkumiste kohta ega andma nendele rikkumistele täpset õiguslikku kvalifikatsiooni, tingimusel et ta näitab selgelt, milliseid kahtlusi ta kontrollida kavatseb. Kuna teabe vajalikkust tuleb aga hinnata informatsioonitaotluses toodud eesmärki arvestades, tuleb eesmärk välja tuua piisavalt täpselt, ilma milleta ei oleks teabe vajalikkust võimalik kindlaks teha ning Euroopa Kohus ei saaks teostada oma kontrolli.

Siinkohal on tõsi see, et infonõue kujutab endast uurimistoimingut, mida üldiselt kasutatakse vastuväidetest teatamisele eelnevas uurimise staadiumis ning mille ainus eesmärk on võimaldada komisjonil koguda vajalikke andmeid ja dokumente, et kontrollida konkreetse faktilise ja õigusliku olukorra tegelikkust ja ulatust. Lisaks, kui uurimisotsuste puhul on leitud, et kuigi komisjon peab ära näitama nii täpselt kui võimalik selle, mida ta uurib, ja asjaolud, mida kontroll puudutab, ei pea uurimisotsuses sisalduvad andmed siiski tingimata sisaldama kõnealuse turu täpset piiritlemist ega eeldatavate rikkumiste täpset õiguslikku kvalifikatsiooni või viidet ajavahemikule, mille jooksul need rikkumised toime pandi, on vastavat seisukohta põhjendanud asjaoluga, et kontrollid viiakse läbi uurimise alguses, mis on periood, mil komisjonil ei ole veel täpset teavet. Sellegipoolest ei vasta äärmiselt lühikesed, ebamäärased ja üldised ning teatud tähenduses mitmeti mõistetavad kaalutlused põhjendamisnõuetele, mis on määruse nr 1/2003 artikli 18 lõikes 3 kindlaks määratud selleks, et anda alus teabe nõudmiseks, mis konkreetsel juhul toimus enam kui kaks aastat pärast esimesi kontrollimisi, samas kui komisjon oli juba mitu korda küsinud teavet ettevõtjatelt, keda kahtlustati rikkumises osalemises, ning mitu kuud pärast menetluse algatamise otsust.

(vt punktid 17, 19–21, 24, 37–39)
Asjaolu, et Euroopa Kohus peab hagi raames vajalikuks kvalifitseerida teise liikmesriigi õigusakt liidu õiguse seisukohast, ei sea kahtluse alla liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastuvõetavust. Samuti ei tähenda niisugune täpsustamine, et oleks rikutud selle teise liikmesriigi, menetlusse astuja, menetlusõigusi.

ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest tuleneb, et määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes artiklis 5 ja määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artikli 9 lõikes 1 viidatud deklaratsioonide huvides peavad liikmesriigid hoolikalt kontrollima oma enda sotsiaalkindlustusskeeme ja vajaduse korral, selle kontrollimise tulemusel, tunnistama need kõnesolevate määruste kohaldamisalasse kuuluvaks. Sellest põhimõttest tuleneb veel, et teistel liikmesriikidel on õigus eeldada, et asjaomane liikmesriik neid kohustusi täidab.

Seega loovad need deklaratsioonid eelduse, et määruse nr 1408/71 artikli 5 või määruse nr 883/2004 artikli 9 alusel deklareeritud siseriiklikud õigusnormid kuuluvad nende määruste esemelisse kohaldamisalasse ning on põhimõtteliselt teistele liikmesriikidele siduvad. Seevastu, kui liikmesriik hoidub nende määruste alusel oma siseriiklikke õigusnorme deklareerimast, võivad teised liikmesriigid sellest põhimõtteliselt järeldada, et kõnesolevad õigusnormid ei kuulu nimetatud määruste esemelisse kohaldamisalasse.

Lisaks, nii kaua kuni liikmesriigi tehtud deklaratsioone ei muudeta või tagasi ei võeta, tuleb teistel liikmesriikidel nendega arvestada. Deklaratsiooni teinud liikmesriik on kohustatud selle põhjendatuse uuesti üle vaatama ja seda vajaduse korral muutma, kui teine liikmesriik väljendab nende deklaratsioonide täpsuse suhtes kahtlust.

See järeldus ei tähenda siiski, et liikmesriik jääb ilma igasugusest võimalusest tegutseda, kui tal on teavet, mis äratab kahtlusi seoses teise liikmesriigi tehtud deklaratsiooni täpsusega.

Esiteks, kui deklaratsioon tõstatab küsimusi ja liikmesriigid ei jõua kokkuleppele eeskätt selles, mis puudutab õigusaktide või kindlustusskeemide kvalifitseerimist määruste nr 1408/71 ja nr 883/2004 kohaldamisalas, võivad nad pöörduda halduskomisjoni poole, millele viidatakse määruse nr 1408/71 artiklites 80 ja 81 ning määruse nr 883/2004 artiklites 71 ja 72. Teiseks, kui viimane ei suuda lähendada liikmesriikide seisukohti konkreetsel juhul kohaldatavate õigusaktide osas, siis vajaduse korral peab liikmesriik, kes kahtleb teise liikmesriigi deklaratsiooni täpsuses, pöörduma komisjoni poole või viimase võimalusena alustama menetlust ELTL artikli 259 alusel, et lasta Euroopa Kohtul niisuguse hagi korral hinnata kohaldatavate õigusaktide küsimust.

Seevastu ei ilmne ei määruse nr 1408/71 artiklist 5 ega määruse nr 883/2004 artiklist 9, et muud liikmesriigid kui see, kes kehtestas nimetatud seaduse või õigusnormi, kuid ei ole seda deklareerinud, peaksid omal algatusel määrama kindlaks, kas seda tuleks siiski käsitada asjaomaste määruste esemelisse kohaldamisalasse kuuluvana.

(vt punktid 37–41, 44)
Määrus nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), redaktsioonis, mis tuleneb määrusest nr 552/2009, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi õigusnormid panevad keemiatoodete importijale kohustuse registreerida need tooted liikmesriigi pädevas asutuses, ehkki sellel importijal on juba kohustus registreerida samad tooted nimetatud määruse alusel Euroopa Kemikaaliametis, tingimusel et registreerimine ei kujuta endast eeltingimust nende ainete turuleviimiseks; et see puudutab erinevat teavet kui see, mis on määrusega nõutud ja et see vastab samade eesmärkide saavutamisele kui need, mis määrusega taotletud, eelkõige eesmärgile tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitstuse kõrge tase ning ainete vaba ringlus siseturul, rakendades nende toodete ohutu käitlemise kontrollisüsteemi asjaomases liikmesriigis ja hinnates seda käitlemist; neid asjaolusid peab aga kontrollima liikmesriigi kohus.

Nimelt ei suuda määruse nr 1907/2006 sätetega läbiviidav ühtlustamine seoses ainete teatamis- ja registreerimiskohustusega (tingimusel, et see toimub nende ainete integreeritud kontrollisüsteemi kehtestamiseks liidu territooriumil, mis võimaldab nende ohutut käitlemist) välistada muud registreerimist, nagu see, mille eesmärk on peamiselt võimaldada liikmesriigi ametiasutustel omada andmebaasi, mis on vajalik ainete seireks asjaomase liikmesriigi territooriumil ja mis aitab peamiselt kaasa eelkõige selle käitlemise kontrollisüsteemi rakendamisele asjaomases liikmesriigis ja käitlemise hindamisele eesmärgiga pakkuda selle kohta liidu tasandil mis tahes tõhusaid parandusi.

(vt punktid 34, 38 ja 41 resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2011/95, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et täiendava kaitse seisundi saajale kehtestatud elukohanõue kujutab endast piirangut selle artikliga tagatud liikumisvabadusele, isegi kui see meede ei keela kõnealusel isikul vabalt liikuda selle liikmesriigi territooriumil, kes talle kaitse andis, ega viibida ajutiselt sellel territooriumil väljaspool elukohanõudega määratud paika.

Sellega seoses on direktiivi põhjendustes 8, 9 ja 39 märgitud, et liidu seadusandja soovis Stockholmi programmis esitatud üleskutsele vastates kehtestada ühetaolise seisundi, mis oleks kõigil rahvusvahelise kaitse saajatel, ning et ta otsustas seetõttu anda täiendava kaitse seisundi saajatele samad õigused ja hüved kui pagulastele, välja arvatud vajalike ja objektiivselt põhjendatud erandite korral. Artiklis 33 on täpsustatud, et selles ette nähtud liikumisvabadus on tagatud rahvusvahelise kaitse saajatele, mis tähendab, et pagulaste ja täiendava kaitse seisundi saajatele kehtib selles suhtes sama kord.

Genfi pagulasseisundi konventsiooni – mis on pagulaste kaitse rahvusvahelise õigusraamistiku nurgakivi ja mille ühiste mõistete ja kriteeriumide alusel kohaldamist liikmesriikide pädevate asutuste poolt direktiivi sätted soodustavad – artikliga 26 on tagatud pagulastele liikumisvabadus, nähes sõnaselgelt ette, et see vabadus hõlmab mitte ainult õigust pagulasseisundi andnud riigi territooriumil vabalt liikuda, vaid ka õiguse valida sellel territooriumil endale elukoht. Millestki ei nähtu, et liidu seadusandja oleks otsustanud direktiivi 2011/95 üle võtta ainult esimese nendest õigustest, aga mitte teist. Teistsugune tõlgendus tähendaks, et see õigus on tagatud ainult pagulastele, ja tooks seega hoolimata direktiivis sellekohase sõnaselge sätte puudumisest ühelt poolt pagulastele ja teiselt poolt täiendava kaitse seisundi saajatele tagatud kaitse sisu suhtes vahetegemise, mis on vastuolus eesmärgiga kehtestada ühetaoline seisund, mis oleks kõigil rahvusvahelise kaitse saajatel.

(vt punktid 28, 32, 34–36 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas, mida on muudetud määrusega nr 1214/2007, sisalduvate üldreeglite reegli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kaupu, mis on tollivormistuseks esitatud eraldi pakendites ja mis pakendatakse ühte pakendisse alles pärast seda toimingut, võib siiski pidada „jaekaubanduse jaoks mõeldud komplektina esitatud kaupadeks“ nimetatud reegli tähenduses ning seega võivad kõnealused kaubad kuuluda ühte ja samasse tariifirubriiki, kui muid objektiivseid asjaolusid arvesse võttes on selge, et need kaubad kuuluvad kokku ja on sellisena ette nähtud jaekaubanduses turustamiseks; viimati nimetatud asjaolu hindamine on siseriikliku kohtu ülesanne.

Esiteks ei nähtu üldreeglite reegli 3 punkti b sõnastusest ega ka kaupade kirjeldamise ja kodeerimise harmoneeritud süsteemi selgitavate märkuste või jaekaubanduse jaoks mõeldud komplektina esitatud kaupade kombineeritud nomenklatuuri klassifitseerimise suuniste sõnastusest – kusjuures viimati nimetatud näevad ühe pakendi nõudest ette teatavad erandid –, et mõiste „komplekt“ selle reegli tähenduses eeldab tingimata ja igal juhul seda, et asjaomased kaubad tuleb tollivormistuseks esitada samas pakendis.

Teiseks eeldab mõiste „komplekt“ nimetatud reegli tähenduses asjaomaste kaupade tihedat seotust nende turustamise seisukohast, mistõttu neid mitte ainult ei esitata ühiselt tollivormistuseks, vaid ka pakutakse tavapäraselt turustamise erinevates etappides, eelkõige jaekaubanduse kontekstis, koos ja ühes pakendis, et rahuldada konkreetset vajadust või sooritada mingit spetsiifilist tegevust.

Seega ei kujuta kaupade üks pakend nende tollile esitamisel endast vältimatut eeltingimust, et käsitada neid kokkukuuluvana ja järelikult „komplektina“ üldreeglite reegli 3 punkti a tähenduses, vaid pelgalt tunnust, mis võimaldab sellise järelduse teha.

(vt punktid 35, 36, 38 ja 45 ning resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis ei võimalda maksekäsu täitmise asja menetleval kohtul omal algatusel hinnata ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglast laadi, kui maksekäsu avaldust menetleval asutusel puudub pädevus seda analüüsida.

Kui maksekäsumenetluse kulgemine ja eripära on selline, et juhul, kui puuduvad kohtu sekkumist nõudvad asjaolud, lõpetatakse see menetlus võimaluseta kontrollida ebaõiglaste tingimuste olemasolu ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus, ning kui maksekäsu täitmise asja menetlev kohus ei ole seega pädev analüüsima omal algatusel selliste tingimuste esinemist, võib tarbija seista silmitsi täitedokumendiga, ilma et talle oleks menetluse üheski etapis tagatud, et selline analüüs läbi viiakse. Taoline menetluskord on oma laadilt selline, mis võib kahjustada direktiivist 93/13 tulenevate õiguste kaitse tõhusust. Nende õiguste tõhusat kaitset saab nimelt tagada üksnes tingimusel, et liikmesriigi menetluskord võimaldab maksekäsumenetluse raames või maksekäsu täitmise menetluses kontrollida omal algatusel ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduvate tingimuste potentsiaalselt ebaõiglast laadi.

Niisugust järeldust ei saa kahtluse alla seada olukord, kus liikmesriigi menetlusõigus annab maksekäsu avaldust menetleva asutuse otsusele seadusjõu ja omistab sellele kohtuotsusega analoogse mõju. Sellised õigusnormid, mis puudutavad seadusjõu põhimõtte rakendamise tingimusi maksekäsumenetluses, ei ole kooskõlas tõhususe põhimõttega, sest need sätted muudavad direktiiviga 93/13 tarbijatele antud kaitse kohaldamise menetlustes, mille on algatanud ettevõtja ja milles kostjaks on tarbija, võimatuks või ülemäära raskeks.

(vt punktid 40, 41, 43, 45–47, 48, 54, 55 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑522/14

Sparkasse Allgäu

versus

Finanzamt Kempten

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Eelotsusetaotlus — Asutamisvabadus — ELTL artikkel 49 — Liikmesriigi õigusnormid, millega pärandimaksu sissenõudmise eesmärgil kohustatakse krediidiasutusi teavitama maksuametit surnud kliendi varast — Kõnealuste õigusnormide kohaldamine teises liikmesriigis asuvatele filiaalidele, kus niisugune teavitamine on pangasaladuse tõttu põhimõtteliselt keelatud”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 14. aprill 2016

Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid – Piirangud – Liikmesriigi õigusnormid, millega pärandimaksu sissenõudmise eesmärgil kohustatakse krediidiasutusi teavitama maksuametit surnud kliendi varast, mida hoiustatakse või hallatakse teises liikmesriigis asuvates filiaalides – Teises liikmesriigis kriminaalkaristuse ähvardusel kaitstud pangasaladuse hoidmise kohustus – Teavitamiskohustuse lubatavus

(ELTL artikkel 49)

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis kohustab selles liikmesriigis asuvaid krediidiasutusi avaldama siseriiklikele ametivõimudele teavet teises liikmesriigis asuvas filiaalis, mis ei ole õiguslikult iseseisev, hoiustatud või hallatud vara kohta selle vara esimese liikmesriigi residendist omaniku surma korral, kui teises liikmesriigis ei ole võrreldavat andmete avaldamise kohustust ette nähtud ja kui sealsed krediidiasutused peavad hoidma pangasaladust, mille rikkumise eest karistatakse kriminaalkorras.

Esmalt, ebasoodsad tagajärjed, mille võib kaasa tuua selline avaldamiskohustus, tulenevad kahe liikmesriigi pädevuste paralleelsest teostamisest esiteks pankade ja muude krediidiasutuste kohustuste reguleerimisel suhetes nende klientidega osas, mis puudutab pangasaladuse hoidmist, ning teiseks maksukontrolli läbiviimisel, kuna filiaali asukoha liikmesriik kohustab pangasaladust hoidma kõikide suhtes, kaasa arvatud maksuhalduri, samas kui juhatuse asukoha liikmesriigis ei saa pangasaladuse hoidmine omada esimust nõude suhtes tagada maksukontrollide tõhusus, mistõttu kehtestabki kõnealune õigusnorm selles sätestatud tingimustel kohustuse edastada maksuhaldurile teavet ilma asjaomase konto omaniku nõusolekuta.

Teiseks, kuna maksukontrolli eesmärgil teabe vahetamise valdkonnas puuduvad mis tahes ühtlustamismeetmed, on liikmesriigid vabad kehtestama siseriiklikele krediidiasutustele sellise avaldamiskohustuse seoses nende välisriigis tegutsevate filiaalidega ja eesmärgiga tagada maksukontrollide tõhusus, tingimusel et asjaomastes filiaalides tehtud tehinguid ei koheldaks diskrimineerivalt võrreldes nende siseriiklike filiaalide poolt tehtud tehingutega. Nimelt ei saa asutamisvabadust mõista selliselt, et liikmesriik on kohustatud kehtestama oma maksuõigusnormid ja eelkõige avaldamiskohustuse vastavalt mõne muu liikmesriigi õigusnormidele, tagamaks igas olukorras, et kõik siseriiklikest regulatsioonidest tulenevad erinevused oleks kaotatud.

(vt punktid 25, 26, 29, 31, 32 ja resolutsioon)
Üldkohtu teostatud kontroll nende tõendite üle, millele liidu institutsioonid on tuginenud, ei kujuta endast siiski faktiliste asjaolude uut hindamist, mis asendaks institutsioonide hinnangu. See kontroll ei piira nende institutsioonide ulatuslikku kaalutlusõigust kaubanduspoliitika valdkonnas, vaid toob üksnes ilmsiks selle, kas need tõendid võisid olla institutsioonide tehtud järelduste aluseks.

Kuigi vastab tõele, et dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 6 lõike 1 kohaselt ei võeta dumpingu ja kahju uurimisel üldjuhul arvesse andmeid uurimisperioodile järgneva perioodi kohta, ei ole liidu seadusandja siiski soovinud sellist arvesse võtmist täielikult välistada.

Seega on liidu institutsioonidel võimalus võtta teatud juhtudel arvesse andmeid uurimisperioodile järgneva perioodi kohta. Sellise võimaluse andmine on eelkõige põhjendatud uurimiste puhul, mille ese kahju tuvastamise asemel on kahju tekitamise ohu kindlaks tegemine, mis juba oma olemusest tulenevalt eeldab tulevikku suunatud analüüsi. Kahju tekitamise ohu olemasolu, nagu ka kahju olemasolu, peab olema tuvastatud dumpinguvastase meetme vastuvõtmise kuupäeva seisuga. Lisaks nõuab algmääruse artikli 3 lõige 9, et olulise kahju tekitamise ohu tuvastamisel tuleb tugineda faktidele, mitte üksnes vihjetele, oletustele ega kaudsetele võimalustele, ja muudatus asjaoludes, mis tekitaks olukorra, mille puhul dumping põhjustaks kahju, peab olema selgelt prognoositav ja peatselt toimuv. Neil asjaoludel võib andmeid uurimisperioodile järgneva perioodi kohta kasutada selleks, et kinnitada või kummutada ajutises määruses sisalduvaid prognoose, ning selleks, et esimesena mainitud juhul oleks võimalik kehtestada lõplik dumpinguvastane tollimaks.

Siiski peab liidu kohus saama teostada kontrolli liidu institutsioonide otsuse üle kasutada neid andmeid uurimisperioodile järgneva perioodi kohta. Kuigi selline kontroll peab austama liidu institutsioonidel kaubanduse kaitse meetmete vallas olevat ulatuslikku kaalutlusõigust, ei ületa Üldkohus siiski selle kontrolli piire, kui ta teeb kindlaks, kas nende institutsioonide järelduste aluseks olevad tõendid toetavad nende institutsioonide poolt nende põhjal tehtud tuvastusi.

(vt punktid 70–74)
Direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artiklit 28 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib näha ette, et üldkasutatava elektroonilise sidevõrgu operaator peab tagama, et mittegeograafilistele numbritele on juurdepääs kõigil tema võrgu lõppkasutajatel asjaomases riigis, mitte ainult teiste liikmesriikide lõppkasutajatel.

Direktiivi 2002/19 elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) artikli 5 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 3 (koostoimes direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikliga 28) tuleb tõlgendada nii, et need võimaldavad riigi reguleerival asutusel kehtestada kahe operaatori vaheliste vaidlusküsimuste lahendamisel esiteks neist ühele kohustuse tagada lõppkasutajatele juurdepääs teise operaatori võrgus mittegeograafiliste numbrite abil pakutavatele teenustele ning teiseks direktiivi 2002/19 artikli 13 alusel nende operaatorite vahelise kõnealuse juurdepääsu hinnakirja, tingimusel et need kohustused on objektiivsed, läbipaistvad, proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad, lähtuvad täheldatud probleemi olemusest ning on direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) artiklis 8 sätestatud eesmärke silmas pidades põhjendatud; samuti peab vajaduse korral olema järgitud viimati nimetatud direktiivi artiklites 6 ja 7 sätestatud korda; neid asjaolusid peab kontrollima liikmesriigi kohus.

Selles osas ei ole juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 8 lõikega 3 vastuolus see, kui universaalteenuse direktiivi artikli 28 kohaldamise raames kehtestatakse operaatorile, kellel ei ole konkreetsel turul märkimisväärset turujõudu, sellised hinnakontrolliga seonduvad kohustused, nagu on silmas peetud juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 13 lõikes 1, kui sellised kohustused kujutavad endast vajalikke ja proportsionaalseid meetmeid, et tagada lõppkasutajate juurdepääs liidus mittegeograafiliste numbrite abil pakutavatele teenustele.

Lisaks, kuivõrd juurdepääsu käsitleva direktiivi artikkel 13 hinnakirja ei käsitle, on riigi reguleeriva asutuse ülesanne kehtestada hinnakiri, hoolitsedes selle eest, et on täidetud nimetatud direktiivi artikli 8 lõikes 4 loetletud tingimused.

Lõpetuseks ei eira ettevõtlusvabadust riigi reguleeriva asutuse võimalus võtta otsus, mis asendab asjaomaste operaatorite vahelise lepingu, tingimusel et asjaomaste operaatorite vaheliste vaidlusküsimuste lahendamisel kehtestatud kohustused on vajalikud ja proportsionaalsed. Kutsealal tegutsemise vabadust, nagu ka omandiõiguse kasutamist, võib nimelt piirata tingimusel, et piirangud vastavad tegelikult liidu poolt taotletavatele üldise huvi eesmärkidele ning ei kujuta endast taotletava eesmärgiga arvestades ülemäärast ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks õiguste olemust ennast.

(vt punktid 51, 52, 55–62 ja resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Kohus on pädev eelotsusetaotlust läbi vaatama, olgugi et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas selle talle esitatud taotluse vastuvõetavuse analüüsimise staadiumis, kus pooled ei osale; taotluse mõte on kompromissimenetluse algatamine, mille eesmärk on jõuda – kui see taotlus on vastuvõetav – kohtuotsuse jõudu omava lahendini, mis tehakse prokuratuuri esindaja juuresolekul pärast seda, kui kohus on vaadanud läbi vähemusse jäänud võlausaldajate võimalikud vastuväited. Nimelt, siseriiklik kohus võib pöörduda Euroopa Kohtusse vaid juhul, kui tegemist on selles kohtus poolelioleva vaidlusega ja kohus peab vastava menetluse raames tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi ning õigus valida sobivaim hetk Euroopa Kohtult eelotsust küsida on puhtalt siseriikliku kohtu pädevuses.

(vt punktid 16 ja 17)