Keywords

Summary



Keywords

1. Menetlus – Kohtuotsuse seadusjõud – Ulatus

(EÜ artiklid 235 ja 288)

2. Lepinguväline vastutus – Tingimused – Isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine – Ühenduse institutsiooni piiratud või olematu kaalutlusruum õigusnormi vastuvõtmisel – Lepingutingimuste arvesse võtmise vajadus

(EÜ artikli 288 teine lõik)

3. Lepinguväline vastutus – Tingimused – Isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine – Isikutele õigusi andev õigusnorm – Mõiste

(EÜ artikli 288 teine lõik; nõukogu ühine seisukoht 2001/931, artikli 1 lõige 4; nõukogu määrus nr 2580/2001, artikli 2 lõige 3)

4. Euroopa Liit – Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud terrorismivastaseks võitluseks – Rahaliste vahendite külmutamise otsus

(Nõukogu ühine seisukoht 2001/931, artikli 1 lõige 4; nõukogu määrus nr 2580/2001, artikli 2 lõige 3)

Summary

1. Kui Üldkohus on teinud liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise menetluse raames langetatud esimeses kohtuotsuses järelduse, et kahjunõue tuleb tagasi lükata, kuna ei hageja väitud kahju tegelikkus ja ulatus ega põhjuslik seos kahju ja selle nõude toetuseks välja toodud sisulise õigusvastasuse vahel ei olnud õiguslikult piisavalt tõendatud, on selle kohtuotsuse seadusjõuga vastuolus see, kui hageja saaks EÜ artiklite 235 ja 288 alusel uuesti nõuda hüvitist kahju eest, mis vastab sellele kahjule, mille samadel alustel hüvitamise nõue lükati nimetatud kohtuotsusega juba tagasi.

Järeldusi, et väidetava kahju tegelikkuse ja ulatuse ning kahju ja sisulise õigusvastasuse vahelise põhjusliku seose kohta puudusid tõendid, ei saa kvalifitseerida Üldkohtu hinnangus juhuslike või ebavajalike järeldustena.

(vt punktid 22–24)

2. Selleks et pidada täidetuks ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimust, mis puudutab institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasust, on nõutav, et oleks tuvastatud „isikutele õigusi andva õigusnormi” piisavalt selge rikkumine.

Otsustav kriteerium selle tingimuse täitmise tuvastamisel on see, kui asjaomane ühenduse institutsioon on selgelt ja märkimisväärselt ületanud oma kaalutlusõigust. Selle tuvastamisel, kas tegemist on niisuguse rikkumisega, on seega otsustav institutsiooni kaalutlusõiguse ulatus. Seega, kui institutsioonil on üksnes märkimisväärselt piiratud kui mitte olematu kaalutlusruum, võib ühenduse õiguse vähim rikkumine olla piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumise olemasolu.

Miski ei seosta automaatselt asjaomase institutsiooni kaalutlusõiguse puudumist ja rikkumise kvalifitseerimist ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumisega. Kuigi tegemist on otsustava kriteeriumiga, ei ole institutsiooni kaalutlusõiguse ulatuse kriteerium ainus kriteerium. Sellega seoses võtab EÜ artikli 288 teise lõigu alusel välja arendatud süsteem veel arvesse eelkõige lahendatavate olukordade keerukust ja probleeme õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel. Sellest järeldub, et ühenduse vastutuse võib kaasa tuua vaid sellise rikkumise tuvastamine, mida tavapäraselt ettevaatlik ja hoolas haldusorgan ei oleks analoogilises olukorras toime pannud.

Seega tuleb liidu kohtul pärast seda, kui ta on esmalt kindlaks teinud, kas institutsioonil on kaalutlusruum, võtta arvesse lahendatava olukorra keerukust, probleeme õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel, rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ning tehtud vea tahtlikkust või vabandamatust. Igal juhul on ühenduse õiguse rikkumine ilmselge juhul, kui see kestis edasi, hoolimata kohtuotsusest, millega liikmesriigi kohustuste väidetav rikkumine on tuvastatud, Euroopa Kohtu eelotsusest või antud valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt kõnesolev käitumine on õigusvastane.

(vt punktid 33, 35–37, 39 ja 40)

3. Ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise osas on tingimus, mille kohaselt peab rikutud õigusnorm andma isikutele õigusi, täidetud, kui see õigusnorm, mis põhiliselt kaitseb küll üldist huvi, tagab ka asjassepuutuvate isikute üksikhuvide kaitse.

Määruse nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks artikli 2 lõikega 3 ja ühise seisukoha 2001/931 terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta artikli 1 lõikega 4 on tagatud ka nende isikute üksikhuvide kaitse, kes võivad olla puudutatud, ning seetõttu tuleb neid sätteid käsitleda kui eraõiguslikele isikutele õigusi andvaid õigusnorme. Kui selle määruse artikli 2 lõikes 3, koostoimes ühise seisukoha artikli 1 lõikega 4, toodud alustingimused ei ole täidetud, on asjassepuutuval eraõiguslikul isikul tegelikult õigus sellele, et kõnealuseid meetmeid tema suhtes ei kehtestataks. Niisugune õigus eeldab tingimata, et eraõiguslik isik, kelle suhtes kehtestatakse piirangud tingimustel, mida ei ole kõnealustes sätetes ette nähtud, võib nõuda hüvitist nende meetmete kahjulike tagajärgede eest, kui osutub tõeks, et nende kehtestamisel rikuti piisavalt selgelt nõukogu kohaldatud alusnorme.

(vt punktid 47, 52)

4. Nõukogul puudub igasugune kaalutlusõigus, kui ta hindab, kas faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest võib sõltuda isikute, rühmituste või üksuste rahaliste vahendite külmutamise meetme kohaldamine, nagu määruse nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks artikli 2 lõige 3, koostoimes ühise seisukoha 2001/931 terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta artikli 1 lõikega 4, neid määratleb, on käesoleval juhul täidetud. See puudutab konkreetsemalt selle kontrollimist, kas toimikus esineb täpset teavet või tõendeid, mis näitaksid, et nimetatud ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 määratlusele vastav siseriiklik asutus on teinud otsuse huvitatud isiku vastu, ning edaspidi selle otsuse tagajärgede kontrollimist siseriiklikul tasandil.

Üksnes sellest asjaolust siiski ei piisa, et pidada nende sätete rikkumist piisavalt selgeks, nii et see tooks kaasa ühenduse vastutuse, kui nõukogu võtab vastu rahaliste vahendite külmutamist käsitleva otsuse, mille aluseks on siseriiklik otsus terroriakti uurimise algatamise või terroriakti eest vastutusele võtmise kohta. Nimelt tuleb kohtul arvesse võtta ka lahendatava olukorra õiguslikku ja faktilist keerukust ning sätete kohaldamise või tõlgendamise raskusi, võttes täpsemalt arvesse taotletavate üldise huvi eesmärkide olulisust, et teha kindlaks, kas õigusnormi rikkumine, mille nõukogu on toime pannud, on rikkumine, mida tavapäraselt ettevaatlik ja hoolas haldusorgan ei oleks analoogilises olukorras toime pannud.

(vt punktid 57 ja 58, 61)