ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ettevõtja, kes osales oma käitumisega ühes mitmeosalises rikkumises, mis vastab konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe mõistele või kooskõlastatud tegevusele ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses ning mille eesmärk oli aidata kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, võib olla ühtlasi vastutav sama rikkumise raames teiste ettevõtjate poolt toime pandud tegude eest kogu selle aja jooksul, mil ta selles rikkumises osales. See on nii juhul, kui on tõendatud, et kõnealune ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik teiste ettevõtjate poolt samadel eesmärkidel kavandatavast või ellu viidud õigusvastasest tegevusest või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma. Kuna need kaks tingimust on alternatiivsed, siis ei ole Üldkohus kohustatud kontrollima, kas ettevõtja võis seda tegevust mõistlikult ette näha ja oli selle riski võtnud, kui Üldkohus leiab, et ettevõtja oli sellest teadlik.

(vt punktid 23, 30)
Kuigi ELTL artikli 101 rikkumise raskuse hindamisel ja seejärel määratava trahvisumma kindlaksmääramisel võidakse arvesse võtta muu hulgas rikkumise geograafilist ulatust ja rikkumisega hõlmatud toodete arvu, siis ainuüksi see, et rikkumine hõlmab teisest rikkumisest ulatuslikumat geograafilist ala ja suuremat arvu tooteid, ei tähenda tingimata, et esimene rikkumine tuleb tervikuna ja eelkõige selle laadi arvestades kvalifitseerida teisest raskemaks ja et see põhjendab kõrgemate „rikkumise raskuse“ ja „lisasumma“ koefitsientide määramist kui need, mis võeti aluseks teise rikkumise eest määratava trahvi arvutamisel.

(vt punkt 48)
26

Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Social nr 2 de Terrassa (Terrassa töövaidluskohus nr 2) menetluse peatada ja esitada järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [ley 10/2012] artikkel 1, artikli 2 punkt f, artikli 3 lõige 1, artikli 4 lõike 2 punkt a, artikli 4 lõige 3, artikli 5 lõige 3, artiklid 6 ja 7 ja artikli 8 lõiked 1 ja 2 on vastuolus [harta] artikliga 47, sest need ei võimalda siseriiklikul kohtul a) lõivuvabastuse kohaldamise eesmärgil lõivu suurust kohandada ega hinnata selle proportsionaalsust (seoses küsimusega, kas riik on õigustatud lõivu tasumist nõudma ning kas kehtestatud lõivumäärad takistavad kasutada õigust tõhusale kohtulikule kaitsele); b) võtta arvesse liidu õiguse sätete tõhusa kohaldamise põhimõtet ja c) hinnata asjaolusid arvestades poolte jaoks menetluse olulisust; kusjuures lõivu tasumata jätmise korral ei võeta esitatud määruskaebust menetlusse? 2. Kas [ley 10/2012] artikkel 1, artikli 2 punkt f, artikli 3 lõige 1, artikli 4 lõike 2 punkt a, artikli 4 lõige 3, artikli 5 lõige 3, artiklid 6 ja 7, artikli 8 lõiked 1 ja 2 on vastuolus [harta] artikliga 47, sest tegemist on sellise erimenetluse kohaldamisega, nagu seda on kohtumenetlus sotsiaalasjades, kus tavaliselt kohaldatakse liidu õigust kui [Euroopa Liidu] tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu põhielementi? 3. Eelnevaid küsimusi arvestades: kas selline kohus nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus võib jätta kohaldamata eelotsuse küsimustes nimetatud õigusnormid, mis ei võimalda siseriiklikul kohtul: a) lõivuvabastuse kohaldamise eesmärgil lõivu suurust kohandada ega hinnata selle proportsionaalsust (seoses küsimusega, kas riik on õigustatud lõivu tasumist nõudma ning kas kehtestatud lõivumäärad takistavad õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele kasutamist); b) võtta arvesse liidu õiguse sätete tõhusa kohaldamise põhimõtet ja c) hinnata asjaolusid arvestades poolte jaoks menetluse olulisust; kusjuures kohtulõivu tasumata jätmise korral ei võeta esitatud määruskaebust menetlusse?”
47

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb käibemaksu neutraalsuse põhimõttest lähtudes tõlgendada nii, et maksunõustamisega tegeleva seltsingu seltsinglasel, kes omandab seltsingult ühe osa kliendibaasist üksnes selleks, et anda see vahetult pärast omandamist majandustegevuse eesmärgil kasutamiseks tasuta üle äsja asutatud uuele maksunõustamisseltsingule, millesse ta on teinud olulise panuse, et viimane kasutaks kliendibaasi oma majandustegevuses, ilma et see kliendibaas moodustaks osa uue seltsingu varast, ei ole õigust kõnealuse kliendibaasi omandamisel tasutud käibemaksu sisendkäibemaksuna maha arvata.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/95/EÜ teatavates pingevahemikes kasutatavaid elektriseadmeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et sellised tööstuslikuks kasutuseks mõeldud mitmepooluseliste elektriühenduste korpused nagu põhikohtuasjas, on hõlmatud mõistega „elektriseade” selle sätte tähenduses ja need peavad järelikult kandma CE-märgist, kui nende nõuetekohane ja otstarbekohane integreerimine elektriühendustesse ei moonuta mingil juhul nende vastavust ohutusnõuetele, mille alusel neid kontrolliti.
22

Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt raamkokkuleppe klausli 1 punktile a on üks raamkokkuleppe eesmärkidest parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamise. Samuti on selle raamkokkuleppe preambuli kolmandas lõigus täpsustatud, et see „näitab tööturu osapoolte soovi luua üldraamistik, et tagada tähtajaliste töötajate võrdne kohtlemine, kaitstes neid diskrimineerimise eest”. Direktiivi 1999/70 põhjenduses 14 on selles osas märgitud, et raamkokkuleppe eesmärk hõlmab muu hulgas soovi parandada tähtajalise töö kvaliteeti, fikseerides selle miinimumnõuded nii, et oleks tagatud diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamine (22. detsembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-444/09 ja C-456/09: Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, EKL 2010, lk I-14031, punkt 47).
50

Nimetatud artiklites ette nähtud korrigeerimise mehhanism on nimelt direktiiviga 2006/112 kehtestatud käibemaksu mahaarvamise korra oluline osa. Selle eesmärk on suurendada mahaarvamiste täpsust, et tagada käibemaksu neutraalsus nii, et varem teostatud tehingud annavad jätkuvalt mahaarvamisõiguse ainult selles osas, milles need on seotud maksustatavate tehingutega. Niisiis on korrigeerimismehhanismi eesmärk tiheda ja otsese seose loomine sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse ning asjaomaste kaupade ja teenuste hilisemateks maksustatavateks tehinguteks kasutamise vahel (eespool viidatud kohtuotsus TETS Haskovo, punktid 30 ja 31).
24

Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [tolliseadustiku] artikli 243 lõiget 1 koostoimes artikliga 245 ja arvestades kaitseõiguste tagamise ja seadusjõu põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu [ZM] artikkel 220 ja artikli 211 punkt a, mille kohaselt on mitu otsust, millega toll on tollivormistusjärgseks sissenõudmiseks määranud täiendava tollivõla, vaidlustatavad ja seda ka juhul, kui põhikohtuasja asjaoludel võiks kõnealuse täiendava tollivõla määramiseks teha lõpliku otsuse [määruse nr 2454/93] artikli 181a lõike 2 tähenduses? 2. Kas [tolliseadustiku] artikli 243 lõiget 2, mis käsitleb kaebuse esitamist, tuleb tõlgendada nii, et selles ei ole nähtud, et määruse nr 2454/93 artikli 181a lõike 2 tähenduses lõpliku otsuse peale esitatud kaebus on vastuvõetav pärast otsuse haldusasutuses vaidlustamist? 3. Kas määruse nr 2454/93 artikli 181a lõiget 2 tuleb põhikohtuasja asjaoludel tõlgendada nii, et kui nimetatud sättes ettenähtud menetlust, mille käigus peab olema tagatud ärakuulamise ja vastuväidete esitamise õigus, ei ole järgitud, siis ei ole otsus, mille toll on teinud nimetatud nõuet eirates, lõplik otsus viidatud sätte tähenduses, vaid kõigest üks osa lõpliku otsuse tegemise menetlusest? Kas teise võimalusena tuleb viidatud sätet põhikohtuasja asjaoludel tõlgendada nii, et ülal nimetatud menetlusnorme rikkudes tehtud otsus on vahetult kohtulikult kontrollitav ja kohus peab otsuse peale esitatud kaebuse sisuliselt lahendama? 4. Kas määruse nr 2454/93 artikli 181a lõiget 2 tuleb põhikohtuasja asjaoludel ja seaduslikkuse põhimõtet arvestades tõlgendada nii, et kui nimetatud sättes ettenähtud menetlust, mille käigus peab olema tagatud ärakuulamise ja vastuväidete esitamise õigus, ei ole järgitud, siis on otsus, mille toll on teinud nimetatud nõuet eirates, tühine, kuna sellega on rikutud olulist menetlusnormi, mis on võrreldav olulise vorminõude rikkumisega, mis toob sõltumata rikkumise konkreetsetest tagajärgedest kaasa akti tühisuse, millest tulenevalt peab kohus tegema otsuse niisuguse akti peale esitatud kaebuse kohta, ilma et kohtul oleks võimalust kaaluda, kas saata asi kohaldatavate normide alusel lõplikuks lahendamiseks tagasi haldusasutusele?”
40

Eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 341/2007 artikli 6 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus tehingud, millega importija, kes on tollisoodustusega impordi litsentsi omaja, ostab kauba väljaspool liitu teatavalt ettevõtjalt, kes ise on senine importija määruse artikli 4 lõike 2 tähenduses, kuid kes on oma tollisoodustusega impordi litsentsid ammendanud, müüb kauba, olles selle eelnevalt liitu importinud, seejärel asjaomasele ettevõtjale tagasi. Siiski on selliste tehingute puhul tegemist õiguse kuritarvitamisega, kui need on viidud kunstlikult läbi peamise eesmärgiga saada tollisoodustusest kasu. Kuritarvituse olemasolu kontrollimisel peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse kõiki asja fakte ja asjaolusid, sh tehinguid, mis eelnesid ja järgnesid asjaomasele sisseveole.
25

Neljandaks nähtub direktiivist 2006/114 selgelt, et eksitavat reklaami ja võrdlevat reklaami käsitlevatel sätetel on erinev loogika. Direktiivis nähakse artiklis 3 ette minimaalsed kriteeriumid ja eesmärgid, mille alusel teha kindlaks, kas reklaam on eksitav ja seetõttu lubamatu, samas kui direktiivi artiklis 4 loetletakse kumulatiivsed tingimused, millele võrdlev reklaam peab vastama, et see oleks lubatud (vt analoogia alusel 18. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C-487/07: L’Oréal jt, EKL 2009, lk I-5185, punkt 67, ja 18. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-159/09: Lidl, EKL 2010, lk I-11761, punkt 16), kusjuures direktiivi 2006/114 põhjendus 8 tuletab lisaks meelde, et see reklaam võib olla tarbijatele nende kasu selgitamise õiguspärane vahend.
60

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mis võimaldavad ülikoolidel pikendada abiõppejõududega sõlmitud järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid igasuguste piiranguteta lepingute maksimaalsele kogukestusele ja pikendamiste arvule, juhul kui – ja seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – need lepingud on põhjendatud objektiivse alusega nimetatud klausli punkti 1 alapunkti a tähenduses. Sellegipoolest peab eelotsusetaotluse esitanud kohus ka konkreetselt kontrollima, et põhikohtuasjas oli järjestikuste tähtajaliste töölepingute pikendamise eesmärk tõepoolest katta ajutisi vajadusi ning et selliseid õigusnorme, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kasutatud tegelikult selleks, et rahuldada pidevat ja kestvat vajadust õppejõudude töölevõtmise järele.
18

Euroopa Komisjon analüüsib siiski eelotsusetaotluses viidatud erinevaid õigusakte, märkides neist igaühe kohta järgmist: — otsus 2005/370 piirdub Århusi konventsiooni sisseviimisega liidu õiguskorda ja selle puhul on tegemist liidu meetmega, mida liikmesriigid ei pea omakorda vastu võtma; — määrus nr 1367/2006 ei ole suunatud liikmesriikidele, vaid liidu institutsioonidele, ja sellel ei ole seost ei põhikohtuasja faktiliste asjaoludega ega ammugi mitte dekreetseadusega nr 42/04; — sama kehtib ka keskkonnateabele avalikku juurdepääsu käsitleva direktiivi 2003/4 kohta; — toimikust ei ilmne, et direktiiv 2011/92 oleks põhikohtuasjas toimuva vaidluse seisukohalt asjakohane, kuna C. Siragusa teostatud tööde puhul ei teki sellest direktiivist kinnipidamise küsimust, sest asjaomaste tööde keskkonnamõju ei hinnata; — ELL artikli 3 lõige 3 ja ELL artikli 21 lõike 2 punkt f on suunatud liidule, mitte liikmesriikidele; — ELTL artikli 4 lõike 2 punkt e puudutab pädevuse jaotust liikmesriikide ja liidu vahel ning asub põhimõtteid käsitlevas osas; — ELTL artikkel 11 on samuti suunatud liidule; — ELTL artikkel 114 on suunatud liidus ette nähtud institutsioonidele, mitte liikmesriikidele; ja — isegi kui oletada, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad õigusnormid kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse läbi viite ELTL artiklile 191, on Euroopa Kohtul juba olnud juhust selgitada, et kuna ELTL artikkel 191 on suunatud liidu meetmetele, siis ei saa isikud nimetatud sättele kui sellisele tugineda keskkonnapoliitika valdkonda kuuluvate siseriiklike õigusnormide kohaldamise vältimiseks, juhul kui kohaldatav ei ole ükski ELTL artikli 192 alusel vastuvõetud liidu õigusnorm, mis hõlmaks konkreetselt asjassepuutuvat olukorda (9. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C-378/08: ERG jt, EKL 2010, lk I-1919, punkt 46).
37

Veel tuleb eelotsusetaotlusest lähtudes rõhutada seda, et A, B ja D vahel, kes on nende kahe äriühingu omanikud, on sugulussidemed, ja märkida, et A ja C juhivad neid lisaks samaaegselt. Niisugused sidemed annavad isikutele võimaluse teha koostööd selleks, et mõjutada asjaomaste ettevõtjate äriotsuseid, mis välistab omakorda selle, et neid ettevõtjaid saaks käsitada üksteisest majanduslikult sõltumatutena.
20

Cour d’appel de Douai (Prantsusmaa) jättis 14. aprilli 2011. aasta otsusega Tribunal de commerce de Roubaix-Tourcoingi otsuse muutmata, arvestades eelkõige seda, et kohtuvaidluses, mis toimub ühelt poolt Cartier’ ja Axa Assurancesi ning teiselt poolt Ziegler France’i vahel, on poolelioleva kohtuasja vastuväite tingimused täidetud ja et Tribunal de commerce de Roubaix-Tourcoingi loobumine oma pädevusest High Court of Justice’i kasuks on seaduslik. Cour d’appel de Douai leidis, et Ühendkuningriigi kohtusse esitatud menetlust algatavast dokumendist, mis esitati enne kohtusse pöördumist Prantsusmaal, nähtub kahtlemata, et tegemist on sama veoga, mis saadeti äriühingu Saflogi laost teele Cartier’ arvel, ja et – kuigi kahes kohtus pooleliolevate vaidluste pooled on vaid osaliselt samad – ei ole vaidlust selles, et Ziegler France’i vastutuse küsimus, mida arutatakse High Court of Justice’is, avaldab kahtlemata mõju ka äriühingutele Montgomery Transports, Inko Trade, Jaroslav Matěja ja Groupama Transport.
46

Seega tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2003/9 artikli 13 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik on valinud materiaalsete vastuvõtutingimuste andmise rahaliste toetustena või maksedokumentidena, tuleb kõnealuseid toetusi vastavalt selle direktiivi artikli 13 lõikele 1 anda alates varjupaigataotluse esitamise päevast ja need peavad vastama nimetatud direktiivi artikli 13 lõikes 2 sätestatud miinimumnõuetele. See liikmesriik peab tagama, et materiaalseid vastuvõtutingimusi katvate rahaliste toetuste kogusumma oleks piisav, et kindlustada varjupaigataotlejatele väärikas ja adekvaatne elatustase, mis tagab neile tervise ja toimetuleku, võimaldades neil eelkõige saada majutust, pidades vajaduse korral silmas erivajadustega isikute huvide kaitset vastavalt selle direktiivi artiklile 17. Direktiivi 2003/9 artikli 14 lõigetes 1, 3, 5 ja 8 ette nähtud materiaalseid vastuvõtutingimusi ei kohaldata liikmesriikide suhtes, kui nad on valinud nende tingimuste tagamise ainult rahaliste toetustena. Nende toetuste suurus peab siiski olema piisav, et võimaldada alaealistel lastel majutuda koos oma vanematega, nii et säiliks varjupaigataotleja perekonna ühtsus.
19

Humeau pöördus 24. juulil 2001 commission de conciliation et d’expertise douanière’i poole. Nimetatud komisjon leidis 2. juuli 2002. aasta arvamuses, et Humeau imporditud komponendid tuleb klassifitseerida kui jalatsiosad. Komisjon asus nimelt seisukohale, et „pärast näidiste uurimist ja tootmisprotsessiga tutvumist võib öelda, et neljast imporditud komponendist kahte – pealseid ja välistalda – on töödeldud: antud juhul on „valmistoote saamiseks” pealsete puhul vormitud kannakappi selle niisutamise teel ja nii pealseid kui talda on karestatud, mis [HS‑i] tõlgendamise üldreegli 2a selgitava märkuse kohaselt takistab kõnealuse kaubaartikli, „mille erinevad komponendid, nagu käesolevas asjas, on mõeldud kokkupanemiseks”, käsitamist nii, et see on lahtivõetud või kokkupanemata kujul selle üldreegli tähenduses”.
1.

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 592/2008) artikli 77 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellist hüvitist nagu sotsiaalkindlustusseadustiku VI köite (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch) § 47 lõikes 1 ette nähtud kasvatuspension, mis on määratud lahutatud abikaasa surma korral selle abikaasa laste kasvatamiseks, ei saa samastada „vanadus-, invaliidsus- või tööõnnetus- või kutsehaiguspensioniga” selle määruse nimetatud sätte tähenduses.
1.

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et direktiiviga on vastuolus see, kui maksukohustuslane arvab maha tarnija esitatud arvetele märgitud käibemaksu, juhul kui – kuigi teenused on osutatud – ilmneb, et teenust ei osutanud tegelikult see tarnija ega selle tarnija alltöövõtja, eeskätt seetõttu, et viimastel ei ole vajalikke töötajaid, materjale ega vara, et nende teenustega seotud kulud ei ole nende raamatupidamisarvestuses dokumenteeritud ja et teatavaid dokumente tarnijana allkirjastanud isikute isikusamasus on ebaselge, juhul kui täidetud on kaks tingimust, nimelt, et nende asjaolude näol on tegemist maksudest kõrvalehoidumisega ja et kõiki maksuhalduri kindlaks tehtud objektiivseid asjaolusid arvesse võttes on tuvastatud, et maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et mahaarvamisõiguse aluseks olnud tehinguga seoses hoiduti maksu tasumisest, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
32

Igal juhul on asjaolu, et määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 tõlgendamisel aluseks võetavate objektiivsete kriteeriumide põhjal on võimatu tuvastada, et pädev on hageja elukoha liikmesriigi kohus, kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktis 21 esile toodud üldpõhimõttega, mille kohaselt on pädevad kostja elu- või asukohajärgsed kohtud.
17

Neil asjaoludel otsustas Tribunale civile di Roma menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas siseriiklikule kohtule, kes peab tegema otsuse selle riigiabi summa kohta, mille tagasinõudmise korralduse […] komisjon on andnud, on „põhimõtteliselt” siduv või „summa” osas siduv […] otsus [2007/374] niisugusena, nagu seda otsust on täiendatud […] komisjoni otsustega, mis sisaldusid 11. juuni 2008. aasta […] ja 23. oktoobri 2009. aasta kirjades […], ning kujul, millel see leidis kinnitust [eespool viidatud kohtuotsuses Mediaset vs. komisjon]? Kui see nii ei ole, siis: 2. kas kinnitades oma [eespool viidatud kohtuotsuses Mediaset vs. komisjon], et riigiabi summa kindlaksmääramine on siseriikliku kohtu pädevuses, soovis Üldkohus piirata seda pädevust nii, et siseriiklik kohus võibki kindlaks määrata ainult summa, mis seetõttu, et see on tegelikult rakendatud või saadud riigiabi summa, peab kindlasti olema positiivse väärtusega selles mõttes, et abi summa ei saa olla võrdne nulliga? 3. või soovis Üldkohus, kui ta [eespool viidatud kohtuotsuses Mediaset vs. komisjon] kinnitas, et riigiabi summa kindlaksmääramine on siseriikliku kohtu pädevuses, hoopis anda siseriiklikule kohtule pädevuse hinnata tagastamisnõuet nii „põhimõtteliselt” kui ka „summa” osas ning seega ka õiguse otsustada, et mingit tagastamiskohustust ei ole?”
14

Väljakujunenud praktika kohaselt on Itaalia halduskohtud seisukohal, et seadusandliku dekreedi nr 163/2006 artikli 79 lõikes 5 ette nähtud teatamine pakkumuse edukaks tunnistamisest on piisav tingimus selleks, et pakkujad saaksid neid kahjustavast meetmest täiel määral teadlikud olla, ning see sobib aegumistähtaja kulgema hakkamiseks, ilma et asjasse puutuks see, et asjaomane ettevõtja ei ole hankemenetluse sisedokumentidega täiesti või osaliselt tuttav. Nimetatud teatamisest tuleneb asjaomasele ettevõtjale kohustus hankemenetluse tulemus 30 päeva jooksul viivitamata vaidlustada ning talle jääb võimalus esitada täiendavaid, hiljem teatavaks saanud õigusvastasust puudutavaid väiteid. Samasugusele järeldusele on kohtupraktikas jõutud juhtude puhul, kui hankija tunnistab pakkumuse lõplikult edukaks nii, et edukaks tunnistamise jõustumine sõltub tingimusest, kas kontrollimisel selgub eduka pakkumuse esitanud ettevõtja vastavus hanketeate üld- ja erinõuetele, piiramata ka sel juhul 30 päeva jooksul kaebusele täiendavate väidete lisamise võimalust.
16

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et küsimuse üle, kas kolme isiku vahelises suhtes hankelepingu sõlmimine, mida kvalifitseeritakse „horisontaalse sisetehinguna”, on kohtuotsusega Teckal (EU:C:1999:562) hõlmatud, käib selle liikmesriigi teaduskirjanduses elav vaidlus ja Euroopa Kohus ei ole oma praktikas seda veel käsitlenud. Ta leiab, et nimetatud kohtuotsusest alguse saanud sisetehingute puhul tehtava erandi mõtte ja eesmärgi järgi võivad niisugused horisontaalsed sisetehingud, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuuluda asjaomase erandi alla. Ta rõhutab aga, et käesolevas asjas ei ole küsimus omavalitsuste koostöös Euroopa Kohtu praktika tähenduses (kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, C‑480/06, EU:C:2009:357 ja Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce jt, C‑159/11, EU:C:2012:817), sest ülikool ega HIS ei ole ametiasutused ja HIS‑il ei ole vahetut kohustust täita avalik-õiguslikku ülesannet.
7

Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud 19. märtsi 1996. aasta seadusandliku dekreet nr 198/1996, millega kohandatakse tööstusomandit reguleerivad siseriiklikud õigusnormid imperatiivsetele sätetele, mis tulenevad intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingust – Uruguay voor (Adeguamento della legislazione interna in materia di proprietà industriale alle prescrizioni obbligatorie dell’accordo relativo agli aspetti dei diritti di proprietà intellettuale concernenti il commercio – Uruguay Round) (Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana nr 64 regulaarne lisa, edaspidi „seadusandlik dekreet nr 198/1996”), sätestab artikli 31 lõigetes 1 ja 2: „1. Geograafiline tähis on mõiste, mis tähistab riiki, piirkonda või kohta, kui seda mõistet kasutatakse sealt pärit toote kirjeldamisel, mille kvaliteet, maine või omadused tulenevad valdavalt või eranditult sellest geograafilisest piirkonnast koos selle looduslike, traditsiooniliste ja inimfaktoritega. 2. Ilma et see piiraks tsiviilkoodeksi [artikli] 2598.2 ja erisätete kohaldamist ning kui heauskselt omandatud kaubamärgiõigustest ei tulene teisiti, on kõlvatu konkurentsiga tegemist juhul, kui toote kirjeldamisel või esitlemisel kasutatakse üldsust eksitaval moel geograafilisi tähiseid või nimetust, mis viitab sellele või jätab sellise mulje, et toode on pärit mujalt kui tegelikust päritolupaigast või et tootel on omadused, mis on iseloomulikud geograafilise tähisega kaitstud piirkonnast pärit toodetele.”
75

Eelnevast lähtudes tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellise tingimuse puhul nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb nõuet, mille kohaselt lepingutingimus peab olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, mõista nii, et lisaks sellele, et asjaomane tingimus peab tarbija jaoks olema grammatiliselt arusaadav, peab leping kirjeldama läbipaistavalt välisvaluuta vahetusmehhanismi konkreetset toimimist, millele kõnealune tingimus viitab ning selle mehhanismi ja laenu väljamaksmisega seotud teistes tingimustes kehtestatud mehhanismi vahelist seost, nii et tarbija võiks täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal ette näha sellest tingimusest talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi.