KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 12. veebruaril 2015 ( 1 )

Kohtuasi C‑18/14

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J. M. Serra Farré,

M. A. Serra Farré,

J. Serra Farré

versus

De Nederlandsche Bank NVja

De Nederlandsche Bank NV

versus

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J. M. Serra Farré,

M. A. Serra Farré,

J. Serra Farré

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het bedrijfsleven (Madalmaad))

„Kindlustusseltsis olulise osaluse omandamise usaldusväärsuse hindamine — Direktiiv 2007/44/EÜ — Direktiiv 92/49/EMÜ — Hindamismenetlus ja ‑kriteeriumid — Tingimuslik heakskiitmine — ELTL artiklid 49 ja 63 — Õigus olla ära kuulatud — Põhjendamiskohustus”

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het bedrijfsleven (Madalmaad), võimaldab Euroopa Kohtul täpsustada, kuidas liikmesriikide pädevad asutused viivad läbi kindlustusseltsi osaluse kavandatava omandamise hindamise menetluse.

2. Iga ettevõtja, kes soovib tegeleda kindlustustegevusega, peab saama eelneva loa selle liikmesriigi pädevatelt asutustelt, kelle territooriumil asub tema peakontor. Samuti peab iga ettevõtja, kes soovib omandada olulise osaluse tegevusloa saanud kindlustusseltsis, saama eelneva heakskiidu selle liikmesriigi pädevatelt asutustelt, kus asub ettevõtja, mille osalus kavatsetakse omandada.

3. Kahjukindlustuse puhul kavandatava olulise osaluse omandamise eelneva heakskiidu nõue kehtestati nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) ( 2 ). Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/44/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 92/49/EMÜ ning direktiive 2002/83/EÜ, 2004/39/EÜ, 2005/68/EÜ ja 2006/48/EÜ seoses finantssektoris osaluse omandamise ja selle suurendamise tehingute suhtes rakendatava usaldusväärsuse hindamise menetluskorra ja kriteeriumidega, ( 3 ) täpsustati seejärel hindamiskriteeriume ja ‑menetlust.

4. Sellega seoses muudeti direktiiviga 2007/44 direktiivi 92/49 artiklit 15. Sellega lisati direktiivi 92/49 ka uued artiklid, nimelt artikkel 15a, mis käsitleb menetlust, milles hinnatakse kavandatavat olulise osaluse omandamist või võõrandamist, ning artikkel 15b hindamiskriteeriumide kohta. Seetõttu tuleneb artikli 15 tekst direktiivi 92/49 artikli 15 tõlgendamisest koostoimes direktiivi 2007/44 artikliga 1, millega artiklit 15 muudetakse. Artiklite 15a ja 15b tekst sisaldub direktiivi 2007/44 artiklis 1. Lihtsuse huvides tähistan ma neid sätteid edaspidi „muudetud direktiivi 92/49 artikkel 15”, „muudetud direktiivi 92/49 artikkel 15a” ja „muudetud direktiivi 92/49 artikkel 15b”.

5. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul selgitada, kas liikmesriigid võivad direktiiviga 2007/44 vastuollu minemata panna kavandavale omandajale kohustuse täita teatud tingimusi, kui nad kiidavad omandamise heaks. Nimelt, kuigi direktiivis 2007/44 on ette nähtud, et pädevad asutused võivad kavandatava omandamise suhtes esitada vastuväite, ei ole direktiivis sõnaselgelt sätestatud tingimusliku heakskiitmise võimalust. ( 4 )

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

6. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15 kohaselt tuleb eelnevalt teatada kavandatavast olulise osaluse omandamisest ( 5 ) kindlustusseltsis.

7. Muudetud direktiivi 92/49 artikkel 15a reguleerib hindamismenetlust. Selles sättes on muu hulgas kindlaks määratud kavandatava omandamise hindamise maksimumtähtaeg ja hindamise peatamise raamistik.

8. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 on loetletud viis kriteeriumi, mida pädevad asutused peavad arvesse võtma selleks, et hinnata „kavandava omandaja sobivust ning kavandatava omandamise majanduslikku usaldatavust”; nendeks kriteeriumideks on kavandava omandaja maine, kavandatava omandamisega seotud ettevõtja (tulevaste) juhtide maine ja kogemused, kavandava omandaja majanduslik usaldatavus, kavandatava omandamisega seotud ettevõtja võime järgida oma usaldatavusnõudeid ning rahapesu või terrorismi rahastamise kahtlus.

B. Madalmaade õigusnormid

9. 28. septembri 2006. aasta finantsjärelevalve seaduse (Wet op het financieel toezicht; edaspidi „Wft”) artikli 3:95 kohaselt tuleb eelnevalt teatada kavandatavast olulise osaluse omandamisest ( 6 ) kindlustusseltsis.

10. Wft artiklis 3:100 on sätestatud, et pädev asutus, nimelt De Nederlandsche Bank (edaspidi „DNB”) väljastab kavandatavaks olulise osaluse omandamiseks „sekkumatustõendi, välja arvatud juhul, kui” selles sättes loetletud tingimused ei ole täidetud. Wft artiklit 3:100 muudeti direktiivi 2007/44 Madalmaade õigusesse ülevõtmisel. Enne ülevõtmist oli tingimuseks kavandatava omandamisega seotud ettevõtja „usaldusväärne ja hoolas juhtimine”. Pärast ülevõtmist on neid tingimusi viis, nimelt kavandatava omandaja usaldusväärsus kavandatava omandamisega seotud „ettevõtja strateegia kindlaksmääramisel”, selle ettevõtja tulevaste juhtide sobivus, kavandava omandaja majanduslik usaldatavus, kavandatava omandamisega seotud ettevõtja võime järgida oma usaldatavusnõudeid ning rahapesu või terrorismi rahastamise kahtlus.

11. Wft artikli 3:104 lõikes 1 on ette nähtud, et DNB „võib sekkumatustõendi siduda […] nõuete või tingimustega, lähtudes huvidest”, mida kaitstakse muu hulgas sama seaduse artikli 3:100 kohaselt. Erinevalt artiklist 3:100 ei muudetud seda sätet direktiivi 2007/44 ülevõtmisel Madalmaade õigusesse. Kohtuistungil selgitas DNB esindaja, et kavandava omandaja poolt tingimuse järgimata jätmine ei too automaatselt kaasa Wft artiklis 3:100 ette nähtud sekkumatustõendi tühisust: endine olukord taastatakse vaid siis, kui DNB võtab sekkumatustõendi tagasi, mida ta teeb alles viimase võimalusena, näiteks pärast seda, kui ta on määranud karistusmakse.

III. Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused

12. Äriühing Grupo Catalana Occidente S.A., mis asub Barcelonas (Hispaania) (edaspidi „GCO”), omandas 2007. aastal 64,23% suuruse osaluse äriühingus Atradius NV (edaspidi „ATNV”) ja selle tütarettevõtjas Atradius Credit Insurance NV (edaspidi „ACINV”), mis asuvad Amsterdamis (Madalmaad) ja on ühed suuremad ülemaailmsed krediidikindlustusseltsid. Kõnealuse omandamise kohta väljastas DNB 13. augusti 2007. aasta otsusega sekkumatustõendi Wft artikli 3:100 tähenduses.

13. GCO suurendas seejärel oma osalust ATNV ja ACINV kapitalis kuni 100 protsendini. Selle tehingu kohta väljastas DNB 25. mai 2010. aasta otsusega sekkumatustõendi Wft artikli 3:100 tähenduses. Siiski sidus ta sekkumatustõendi kolme tingimusega, nimelt esiteks peavad ATNV ja tema kontserni kuuluvad äriühingud nende usaldusväärsuse üle järelevalve teostamisel DNB‑d igakülgselt abistama, teiseks ei või ATNV ja ACINV dividendi jagamine põhjustada nende maksevõime suhtarvu langemist alla konkreetse künnise ning kolmandaks peavad vähemalt pooled ATNV ja ACINV nõukogu liikmetest, sealhulgas nõukogu esimees olema aktsionäridest sõltumatud.

14. 20. juuli 2010. aasta otsusega muutis DNB 13. augustil 2007 väljastatud sekkumatustõendit, sidudes selle tõendi samade tingimustega, mis kaasnesid tema 25. mai 2010. aasta otsusega.

15. Pärast DNB 25. mai ja 20. juuli 2010. aasta otsuse peale vaide esitamist ning Rechtbank Rotterdami otsuse tegemist esitas muu hulgas GCO eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas DNB‑l on pärast direktiivi 2007/44 vastuvõtmist säilinud pädevus tingimustega siduda sekkumatustõendeid, mida ta väljastab Wft artikli 3:100 alusel. College van Beroep voor het bedrijfsleven otsustas seega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas pädeval asutusel, kes sõnaselgelt kiidab heaks kavandatava omandamise [muudetud direktiivi 92/49] ( 7 ) artikli 15a tähenduses, on sellele heakskiidule lubatud lisada nõudeid või tingimusi siseriiklike õigusnormide alusel? Kas olukord on teistsugune, kui need nõuded või tingimused põhinevad kavandava omandaja varem võetud kohustustel, millele on viidatud direktiivi 2007/44 põhjenduses 3? 2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas pädeva asutuse seatud nõuded või tingimused peavad olema vajalikud selles tähenduses, et nende puudumise korral peaks pädev asutus [muudetud direktiivi 92/49] artikli 15b lõike 1 kriteeriumide alusel antava hinnangu tulemusel esitama kavandatavale omandamisele vastuväite? 3. Juhul kui nõuete või tingimuste seadmine on lubatud, siis kas [muudetud direktiivi 92/49] artikli 15b lõikega 1 on pädevale asutusele antud alus omandamise raames kehtestada kavandatava omandamisega seotud ettevõtja „üldjuhtimise” alased nõuded, näiteks kahetasandilise nõukogu süsteem?”

16. Nende küsimuste kohta esitasid kirjalikud seisukohad GCO, DNB, Madalmaade, Belgia, Eesti, Prantsuse, Itaalia ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon. GCO, DNB, Madalmaade ja Portugali valitsus ning komisjon kuulati ära ka 26. novembri 2014. aasta kohtuistungil.

IV. Õiguslik analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

17. Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas siseriikliku meetmega saab ette näha kavandatava omandamise tingimusliku heakskiitmise võimaluse, kuigi direktiivis 2007/44 sellist võimalust ette nähtud ei ole. Jaatava vastuse korral küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas siseriiklikud asutused võivad ühepoolselt tingimusi seada või võivad nad üksnes heaks kiita need tingimused, mille kavandatav omandaja on välja pakkunud.

1. Direktiivis 2007/44 ei ole sõnaselgelt ette nähtud tingimusliku heakskiitmise võimalust

18. Direktiivis 2007/44 on sõnaselgelt ette nähtud, et pädevad asutused võivad esitada kavandatavale omandamisele vastuväite. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 2 on nimelt sätestatud, et pädevad asutused „võivad esitada kavandatavale omandamisele vastuväite üksnes siis, kui neil on mõistlik alus seda teha lõikes 1 sätestatud kriteeriumide alusel”, ning muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõikes 4 on täpsustatud, et „kui pädevad asutused otsustavad […] seista vastu kavandatavale omandamisele”, teatavad nad sellest kavandavale omandajale kirjaliku ja põhjendatud otsusega. ( 8 ) Mis puudutab seevastu kavandatava omandamise heakskiitmist, siis on muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõikes 5 üksnes ette nähtud, et vaikimine tähendab heakskiitmist ( 9 ), ning direktiivi 2007/44 põhjenduses 5 on märgitud, et pädevad asutused teavitavad kavandatavat omandajat hindamise „positiivsest tulemusest” vähemalt siis, kui kavandav omandaja seda taotleb. A fortiori puuduvad direktiivis 2007/44 mis tahes viited tingimuslikule heakskiitmisele.

19. Erinevalt Madalmaade valitsuse ja komisjoni väidetust ei ole minu hinnangul muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 3 tingimusliku heakskiitmise võimalust ette nähtud.

20. Nimetatud sättes on ette nähtud, et „liikmesriigid ei kehtesta eeltingimusi omandamisele kuuluva osaluse määra suhtes”. Madalmaade valitsus ja komisjon pakuvad välja selle sätte vastupidise tõlgenduse, mille kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada „eeltingimusi” kavandatava omandamise heakskiitmisega kaasnevate tingimuste tähenduses, kui need ei puuduta osaluse määra. Komisjon tugineb ka direktiivi 2007/44 põhjendusele 3, mille kohaselt „käesolev direktiiv ei tohiks takistada pädevaid asutusi arvesse võtmast kavandava omandaja poolt antud lubadusi”, ning Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve Komitee suunistele (edaspidi „CEIOPS‑i suunised”), milles on mainitud kohustuste võimalust. ( 10 )

21. Olgu siiski märgitud, et direktiivis 92/49 ja nõukogu 24. juuli 1973. aasta direktiivis 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta ( 11 ) kasutatakse mõistet „kindlustustegevuse tingimused” kindlustustegevusega alustamise kriteeriumide ja sellel tegevusalal tegutsemise kriteeriumide kohta. ( 12 ) Mõiste „tingimused” tähistab seega ilmselt pigem normatiivseid kriteeriume kui tingimusi, mis kaasnevad konkreetse kavandatava omandamise heakskiitmisega. Lisaks lasub muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 3 sätestatud keeld liikmesriikidel, mitte aga pädevatel asutustel. Viimased on aga need, kes määravad konkreetse kava hindamisel tingimused kindlaks.

22. Erinevalt DNB ja Madalmaade valitsuse väidetust ei ole minu hinnangul sarnaselt muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikega 3 ka muudetud direktiivi 92/49 artikli 15 lõikes 4 tingimusliku heakskiitmise võimalust ette nähtud.

23. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15 lõikes 4 on nimelt sätestatud, et „kui lõikes 1 märgitud isikud tõenäoliselt kahjustavad kindlustusseltsi arukat ja usaldusväärset juhtimist, nõuavad liikmesriigid, et päritoluliikmesriigi pädevad asutused võtaksid meetmeid sellise olukorra lõpetamiseks”, milleks on „näiteks ettekirjutused, sanktsioonid juhtkonna suhtes või asjassepuutuvate aktsionäride ja liikmete aktsiatest või osadest tuleneva hääleõiguse peatamine”. Selles sättes viidatud „meetmed” ei ole erinevalt DNB ja Madalmaade valitsuse väidetust kavandatava omandamise heakskiitmiseks seatud tingimused, mis seatakse ex ante, see tähendab enne niisuguse kava elluviimist. Need on pädevate asutuste võetavad meetmed usaldatavusnõuete täitmise järelevalve käigus, mida teostatakse kindlustusseltsi kogu tegevuse kestel. ( 13 ) Need meetmed võetakse seega ex post, see tähendab pärast kindlustusseltsile tegevusloa andmist või vajaduse korral pärast kavandatava olulise osaluse omandamise heakskiitmist. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15 lõikes 4 viidatakse näitena „meetmetest” juhtkonna suhtes rakendatavatele „sanktsioonidele”. Kavandatava omandamise hindamisel ei ole eesmärk karistada teatud tegevuse eest; tegemist on struktuuride kontrollimisega.

24. Muudetud direktiivi 92/49 artiklite 15, 15a ja 15b sõnastusest ei saa seega järeldada, et esineks tingimusliku heakskiitmise võimalus. Lisaks olgu märgitud, et tagasi lükati EKP ettepanek muuta kõnealuse direktiivi teksti, selleks et vastav võimalus ette näha. ( 14 )

25. Kas sellest tuleb järeldada, et liikmesriigid ei saa kehtestada tingimusliku heakskiitmise võimalust? Huvitatud pooled, välja arvatud GCO on üksmeelel, et vastus on eitav. GCO hinnangul viiakse direktiiviga 2007/44, nagu on märgitud selle põhjenduses 6, läbi ühtlustamine „suurimal võimalikul määral” ning liikmesriikidel puudub seega alus võtta meede, mida ei ole nimetatud direktiivis ette nähtud. ( 15 ) Niisuguse seisukohaga ei saa minu arvates siiski nõustuda, kuna muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõike 7 kohaselt on keelatud võtta pelgalt meetmeid, mis kujutavad endast „rangemaid nõudeid” kui direktiiv ette näeb. Kavandatava omandamise tingimuslikku heakskiitmist, mida ei ole muudetud direktiivis 92/49 ette nähtud, ei saa aga pidada rangemaks kui niisugusele kavatsusele vastuväite esitamist, mis on selles direktiivis ette nähtud.

2. „Rangemad nõuded”, mille kehtestamine on muudetud direktiiviga 92/49 keelatud

26. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõike 7 kohaselt on liikmesriikidel keelatud „kehtestada käesolevas direktiivis sätestatust rangemaid nõudeid pädevate asutuste teavitamisele ja heakskiitmisele”. Direktiivi 2007/44 põhjenduses 6 on märgitud, et ühtlustamine toimub „suurimal võimalikul määral”, ning täpsustatud, et keelatud on see, et „liikmesriigid kehtestaksid rangemaid nõudeid”.

27. Mis on „rangem nõue”? Minu arvates on tulenevalt direktiiviga 2007/44 taotletavast eesmärgist tegemist siseriikliku meetmega, millega takistatakse või muudetakse keerulisemaks olulise osaluse omandamist muus liikmesriigis asuvas kindlustusseltsis, kohustades kavandavat omandajat täitma menetluslikke kohustusi, mida ei ole muudetud direktiivis 92/49 ette nähtud.

28. Direktiivi 2007/44 põhjendusest 13 ilmneb, et direktiivi „eesmärk[…] [on] […] ühtlustatud menetluskorra ja hindamiskriteeriumide kehtestamine kogu ühenduses”. Sellega soovitakse suurendada nii hindamiskriteeriumide kui ka ‑menetluse läbipaistvust, nagu selgub põhjendusest 2, mille kohaselt „usaldusväärsuse hindamise kriteeriume ja menetlusi tuleb täpsustada, et tagada vajalik õiguskindlus, selgus ja ettearvatavus”. Sellega seoses märgib komisjon direktiivi vastuvõtmise ettepaneku seletuskirjas, et „reguleerivate […] ametiasutuste liigne sekkumine” võib nurjata või muuta ebapraktiliseks piiriülesed konsolideerumised. ( 16 ) Usaldusväärsuse hindamise menetluste kuritarvitamine on toonud nimelt kaasa liikmesriigi kohustuste rikkumise hagide esitamise nende liikmesriikide vastu, kes keelasid osaluse omandamise siseriiklikes pankades. ( 17 )

29. Kõnealust eesmärki arvestades on „rangema nõudena” käsitatav siseriiklik meede, mis vastuolus muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikega 4 kohustab kavandavat omandajat esitama teavet, mis ei ole asjakohane kavandatava omandamise hindamisel (näiteks tema turuosade kohta), või nõuab kavandavalt omandajalt teavet, mis tingimata ei ole konkreetset kavandatavat omandamist arvestades vajalik hinnangu andmiseks. „Rangem nõue” on ka siseriiklik meede, mis vastuolus muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõigetega 2 ja 3 võimaldab pädevatel asutustel määramata ajaks peatada hindamise tähtaja, et nõuda kavandavalt omandajalt täiendavat teavet.

30. Käesolevas asjas on Wft artiklis 3:104 sätestatud võimalus lisada sama seaduse artiklis 3:100 ette nähtud sekkumatustõendile tingimusi. Nagu DNB esindaja kohtuistungil selgitas, ei mõjuta tingimuste järgimata jätmine küll sekkumatustõendi kehtivust – see ei too kaasa tõendi algusest peale tühisust – ning varasem olukord tuleb taastada üksnes siis, kui DNB võtab sekkumatustõendi tagasi. Wft artikkel 3:104 kujutab endast siiski tingimusliku heakskiitmise võimalust, sest tingimused on kohustuslikud ja nende järgimata jätmine viib lõpuks sekkumatustõendi tagasivõtmiseni. Nimetatud säte on muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõike 7 tähenduses „nõue”, mida selles direktiivis ette nähtud ei ole. Selle sättega on kavandatavale omandajale nimelt pandud kohustus täita niisuguseid menetluslikke kohustusi, mida muudetud direktiivis 92/49 ei ole ette nähtud (täiendava teabe esitamine, tingimuste täitmine). Sellegipoolest kahtlen ma, kas neid menetluslikke kohustusi saab pidada muudetud direktiivis 92/49 ettenähtutest „rangemaks”, sest kohustuste täitmine ei ole kavandava omandaja jaoks „rangem” kui omandamisest loobumine, mis on direktiivis 2007/44 sõnaselgelt ette nähtud vastuväite esitamise otsuse tagajärg.

31. Järelikult ei ole ei muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõikega 7 ega direktiivi ühegi teise sättega keelatud liikmesriikidel ette näha tingimusliku heakskiitmise võimalust. Vastavas valdkonnas liidu õigusnormide puudumise tõttu on liikmesriikidel õigus kehtestada menetluskord, mille eesmärk on tagada muudetud direktiivist 92/49 kavandavale omandajale tuleneva õiguse järgimine, nimelt õigus saada oma kavandatavale omandamisele pädevatelt asutustelt heakskiit, kuna see võimaldab tagada kindlustusseltsi „aruka ja usaldusväärse juhtimise”. Siseriiklikus õiguses ette nähtud menetluskord ei või siiski olla vähem soodne kui samalaadsete siseriiklike menetluste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ega tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste esialgset kohtulikku kaitset praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). ( 18 )

32. Siiski, enne kui analüüsida Wft kooskõla võrdvääruse ja tõhususe põhimõttega, pean ma vajalikuks vastata GCO argumendile, mida ma mainisin eespool ( 19 ) ja mille kohaselt on direktiiviga 2007/44 läbiviidava ühtlustamise „suurima võimaliku määra” tõttu liikmesriikidel keelatud võtta mitte üksnes „rangemaid” meetmeid, vaid mis tahes meetmeid, mida ei ole muudetud direktiivis 92/49 ette nähtud ja kui need kuuluvad selle kohaldamisalasse. Ma ei leia, et oleks võimalik asuda seisukohale, et direktiivi 2007/44 vastuvõtmisega võttis liidu seadusandja endale liikmesriikide pädevuse, selleks et luua norme jagatud pädevuse valdkonnas, milleks on kindlustuse siseturg. ( 20 ) Ma toonitan, et mind siinkohal huvitav küsimus (tingimuslik heakskiitmine) ei puuduta materiaalõigusnormide (kavandatava omandamise hindamise kriteeriumid) ühtlustamist, vaid menetlusnormide ühtlustamist. ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt toimub liidu õiguse rakendamine üldjuhul vastavalt siseriiklikele menetlustele siseriiklike asutuste poolt. Seega näib mulle, et kui liidu seadusandja oleks kavatsenud endale võtta liikmesriikide kogu normatiivse pädevuse valdkonnas, kus viimastel on just tegevusvabadus, mille Euroopa Kohus on kvalifitseerinud „autonoomiaks” ( 21 ), oleks liidu seadusandja muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõikes 7 sõnaselgelt ette näinud, et liikmesriigid ei tohi kehtestada „muid nõudeid” kui need, mis on sätestatud selles direktiivis, selle asemel et piirduda keeluga neil kehtestada „rangemaid nõudeid”. ( 22 )

33. Siiski, isegi kui oletada, et direktiiviga 2007/44 võeti liikmesriikidelt igasugune normatiivne pädevus, saab pädevus neilt ära võetud olla vaid osas, milles kõnealune siseriiklik meede kuulub direktiivi kohaldamisalasse. Mulle näib aga, et kuigi direktiiviga 2007/44 viiakse vaieldamatult läbi ühtlustamine „suurimal võimalikul määral”, ei toimu ühtlustamine ammendavalt. Iseäranis ei puuduta ühtlustamine kuidagi heakskiitmise otsust, olgu see tingimuslik või mitte. Tingimusliku heakskiitmise võimalust ettenägev siseriiklik meede jääb niisiis selle kohaldamisalast välja ja liikmesriikidel on õigus see võtta. Seega kõigepealt selgitan ma põgusalt, miks ma leian, et direktiiviga 2007/44 ei ole menetlust ammendavalt ühtlustatud.

3. Hindamismenetluse ühtlustamise mitteammendavus

34. Kuigi direktiiviga 2007/44 ühtlustatakse – ma naasen selle asjaolu juurde – hindamiskriteeriumid ammendavalt, siis ei ole ühtlustamine seevastu ammendav hindamismenetluse puhul.

35. Ilma et komisjon võtaks seisukohta ühtlustamise ammendavuse suhtes, märgib ta siinkohal, et direktiiviga 2007/44 on liikmesriikidele jäetud teatud paindlikkus. Mulle näib, et direktiivi 2007/44 põhjendustega on liikmesriikidele jäetud vabadus reguleerida teatavat menetluskorda. Põhjenduste kohaselt on liikmesriikidel võimalik ette näha eelteatamise menetlus (põhjendus 7), nõuda (või vastu võtta) täiendavaid selgitusi isegi pärast selleks direktiiviga ette nähtud 50 tööpäeva pikkuse tähtaja möödumist (põhjendus 7) ning teavitada kavandatavat omandajat mitte üksnes – nagu on nõutud direktiivis – vastuväite esitamise otsusest, vaid ka hindamise „positiivsest tulemusest” (põhjendus 5). „Suurimal võimalikul määral” ühtlustamine ei puuduta seega hindamismenetlust tervikuna.

36. Nimelt võib hindamise „positiivsest tulemusest” teavitamine, mille reguleerimine on direktiivi 2007/44 põhjenduse 5 kohaselt jäetud liikmesriikide pädevusse, hõlmata nii kavandatava omandamise pelka heakskiitmist kui ka selle tingimuslikku heakskiitmist, kuna viimane on kavandava omandaja jaoks „positiivsem” kui vastuväite esitamine. On aga keeruline mõista, kuidas kavandavat omandajat on võimalik tingimuslikust heakskiitmisest teavitada muul viisil kui kirjalikult, seega otsuse vormis. Kuidas vastasel juhul saaks ta teada nende tingimuste täpse sisu, mida ta peab täitma? Järelikult tunnustades pädevate asutuste õigust teavitada kavandavat omandajat omandamise „positiivsest tulemusest”, tunnustatakse direktiivi 2007/44 põhjenduses 5 liikmesriikide õigust lubada oma pädevatel asutustel vastu võtta ametlik heakskiitmise otsus, vähemalt siis kui heakskiidule on lisatud tingimused. ( 23 )

37. Direktiiviga 2007/44 ei ole seega hindamismenetlust ühtlustatud ammendavalt. Iseäranis ei ole direktiiviga ühtlustatud akti, mille alusel pädevad asutused lõpetavad menetluse, kui see viib „positiivse tulemuseni”. Nagu rõhutavad DNB ja Itaalia valitsus, ei puuduta ühtlustamine haldusakti, millega pädevad asutused lõpetavad menetluse. Järelikult, isegi kui oletada, et Euroopa Kohus leiaks minu arvates ekslikult, et direktiiviga 2007/44 on liikmesriikidel keelatud võtta mitte üksnes „rangemaid” meetmeid, vaid mis tahes meetmeid, mida ei ole muudetud direktiivis 92/49 ette nähtud, ei ole direktiiviga liikmesriikidel keelatud ette näha tingimusliku heakskiitmise võimalust. See võimalus jääb nimelt direktiivi kohaldamisalast välja.

4. Tõhususe põhimõtte järgimine

38. Siseriiklik meede, millega liikmesriik näeb ette tingimusliku heakskiitmise võimaluse, kuulub tema menetlusautonoomiasse. Järelikult peab liikmesriik menetlusautonoomia teostamisel järgima võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet.

39. Siinkohal pakub huvi vaid tõhususe põhimõte.

40. Siiski ei näe ma, kuidas tingimusliku heakskiitmise otsuse vastuvõtmine muudaks ülemäära raskeks nende õiguste teostamise, mis kavandaval omandajal on tulenevalt direktiivist 2007/44. Direktiiviga antakse kavandavale omandajale õigus omandada kindlustusseltsis oluline osalus vaid siis, kui kavandatav omandamine vastab muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 kriteeriumidele. Tingimuste eesmärk on aga täpsemalt tagada nende kriteeriumide järgimine. Neil ei saa olla muud eesmärki, kuna muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 kriteeriumide loetelu on ammendav.

41. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 2 on sätestatud, et pädevad asutused „võivad esitada kavandatavale omandamisele vastuväite üksnes siis, kui neil on mõistlik alus seda teha lõikes 1 sätestatud kriteeriumide alusel” ( 24 ). Lisaks ei saa muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõiget 3 tõlgendada vastupidi nii, et sellega võimaldatakse liikmesriikidel määratleda muud kriteeriumid kui need, mis on loetletud lõikes 1, kuna need ei puuduta omandatava osaluse määra. Direktiivi 2007/44 põhjenduses 3 on märgitud, et direktiivis toodud loetelu on „piiratud arv hindamiskriteeriume”. Lõpuks ilmneb kavatsus koostada ammendav nimekiri ettevalmistavatest materjalidest. Komisjoni ettepanekust selgub, et „muudetavates direktiivides sätestatakse omandaja sobivuse hindamise kriteeriumide suletud loetelu”. ( 25 ) Liikmesriigid ei saa seega määratleda kriteeriume, mida ei ole muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 ette nähtud. Huvitatud pooled on selles osas ka üksmeelel (vähemalt need, kes selles punktis arvamust on avaldanud).

42. Järelikult see, kui kohustus järgida muudetud direktiivis 92/49 ette nähtud kriteeriume seatakse heakskiitmise tingimuseks, ei too endaga kaasa sellest direktiivist kavandavale omandajale tuleneva õiguse piiramist, vaid vastupidi annab sellele õigusele täieliku ulatuse, arvestades piire, mis direktiivis eneses on selle õiguse puhul ette nähtud, nimelt kohustust järgida direktiivis sätestatud kriteeriume. Nagu märgib DNB, suurendab võimalus lisada heakskiitmisele tingimusi usaldusväärsuse kontrolli tõhusust.

43. Käesolevas asjas näib minu arvates – kuigi siseriikliku õiguse tõlgendamise ülesanne on üksnes siseriiklikul kohtul ( 26 ) –, et siseriiklik seadusandja nägi tõepoolest ette, et tingimustel ei ole muud eesmärki kui täita viis hindamiskriteeriumi, mis on sätestatud muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1. Wft artiklis 3:104 on nimelt märgitud, et „DNB võib sekkumatustõendi siduda […] nõuete või tingimustega, lähtudes huvidest”, mida Wft artikliga 3:100 kaitstakse. Wft artikli 3:100 sõnastus, mille kohaselt „[DNB] väljastab sekkumatustõendi […], välja arvatud juhul, kui” üks viiest kriteeriumist ei ole täidetud, kinnitab minu arvates, et need kriteeriumid on ammendavad. ( 27 ) Lisaks on artiklis 3:100 täpselt korratud artikli 15b lõike 1 kriteeriume ( 28 ). Direktiiv 2007/44 võeti küll üle hilinenult ning sel põhjusel tuvastati, et Madalmaade Kuningriik on rikkunud liikmesriigi kohustusi. ( 29 ) Wft artikkel 3:100 asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavas redaktsioonis ei viidanud seetõttu muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 kriteeriumidele. Siiski, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus kavatses tõlgendada nimetatud sätet direktiivi 2007/44 alusel, ei toonud ülevõtmisega hilinemine kaasa seda, et DNB‑l oleks olnud lubatud kindlaks määrata tingimused, millel on muu eesmärk kui täita üks viiest eespool loetletud kriteeriumist.

44. Mis puudutab küsimust, kas liikmesriigid võivad anda oma pädevatele asutustele õiguse ühepoolselt seada kavandavale omandajale tingimusi, mitte aga pelgalt lubada neil asutustel nõustuda kavandava omandaja väljapakutud tingimustega, siis on vastus minu arvates jaatav.

45. Vastab tõele, et direktiivi 2007/44 põhjenduses 3 sisalduv viide kavandava omandaja „antud lubadustele” osutab tema vabatahtlikule sammule, seda enam et nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määruses (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜ ühinemismäärus) ( 30 ) kasutatakse samuti mõistet „kohustused” seoses muudatustega, mille teevad teatatud koondumise pooled. ( 31 ) Sellegipoolest ei mõista ma, kuidas tingimuste ühepoolne kehtestamine muudaks praktikas ülemäära keeruliseks niisuguse õiguse teostamise, mis kavandaval omandajal on tulenevalt direktiivist 2007/44, kuna tingimused võimaldavad täita ainult kriteeriume, mis on ette nähtud muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1.

46. Enne kui analüüsida teist eelotsuse küsimust, tuleb veel kontrollida, kas Wft on kooskõlas EL toimimise lepinguga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selles punktis Euroopa Kohtusse küll ei pöördunud. Minu arvates tuleb aga seda punkti tarviliku vastuse andmiseks siiski analüüsida. ( 32 ) Direktiiviga 2007/44 ei ole hindamismenetlust ammendavalt ühtlustatud. Üksnes ammendava ühtlustamise korral hinnatakse siseriiklikku meedet ainult direktiivi alusel. ( 33 ) Ammendava ühtlustamise puudumise korral tuleb kontrollida õigusakti kooskõla EL toimimise lepinguga. Lisaks käsitletakse – kuigi kaudselt – seda punkti Eesti, Prantsuse ja Itaalia valitsuse kirjalikes seisukohtades ( 34 ) ning selle kohta esitati kohtuistungil küsimus komisjoni teenistujale.

5. Wft kooskõla ELTL artiklitega 49 ja 63

47. Kui kõnealune siseriiklik meede kuulub kohaldamisele üksnes sellise osaluse puhul, millega saab ettevõtjale kindlat mõju avaldada, siis tuleb meedet hinnata ELTL artikli 49 alusel. Kui meede kuulub kohaldamisele igasuguse osaluse, isegi vähemusosaluse puhul, tuleb seda hinnata ELTL artiklite 49 ja 63 alusel. ( 35 ) Kuigi käesolevas asjas ei ilmne see selgelt kirjalikest materjalidest, kuulub Wft kohaldamisele nii osaluste puhul, millega kaasneb kindel mõju, kui ka osaluste puhul, millel see puudub. Wft‑d tuleb seega analüüsida ELTL artiklite 63 ja 49 alusel.

a) Kooskõla ELTL artikliga 63

48. Wft artikkel 3:104, milles on ette nähtud tingimusliku heakskiitmise võimalus, kujutab endast kapitali vaba liikumise piirangut ( 36 ). Siseriiklik meede, millega kehtestatakse kohustus täita pädevate asutuste ette nähtud tingimused, takistab olulise osaluse omandamist või muudab selle vähem atraktiivseks.

49. Sellegipoolest näib mulle, et seda piirangut võib põhjendada ülekaaluka üldise huviga. Kuna selle asemel et pakkuda kaitset tarbijatele, on krediidikindlustus ‐ mis on käesolevas kohtuasjas kõne all ‐ mõeldud ka äriklientidele, teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku pidada ülekaalukaks üldiseks huviks kindlustusseltsi hallatavate varade stabiilsuse ja turvalisuse tagamist kohtuotsuste komisjon vs. Poola ja VBV – Vorsorgekasse ( 37 ) eeskujul, milles Euroopa Kohus otsustas, et usaldatavusnormatiivide vastuvõtmise teel pensionifondi ja ühisinvesteerimisettevõtja hallatavate varade stabiilsuse ja turvalisuse tagamise huvi on ülekaalukas üldine huvi.

50. Käesolevas asjas on „huvi”, mida Wft artiklis 3:104 kehtestatud tingimustega kaitstakse, identne muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 kriteeriumidega, mille eesmärk on tagada kindlustusseltsi „arukas ja usaldusväärne juhtimine”, mis seisneb eelkõige seltsi vara stabiilsuse tagamises. Wft on seega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv.

51. Mis puudutab Wft proportsionaalsust, siis tekib selle puhul minu arvates kaks küsimust.

52. Esiteks tuleb kindlaks teha, kas tingimused on vaja kehtestada pigem a priori usaldusväärsuse alusel heakskiitmise käigus, mitte a posteriori usaldatavusnõuete täitmise järelevalve käigus siis, kui tekivad raskused. Vastus sellele küsimusele on minu arvates jaatav. Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 ette nähtud kriteeriumid peaksid minu arvates vajaduse korral olema korraga nii usaldatavusnõuete täitmise järelevalve tingimused kui ka meetmed. Näiteks kui kindlustusseltsil on kavandatava omandamise heakskiitmise kuupäeval rahalised raskused, oleks absurdne, kui talle viivitamata ei pandaks tingimuste kujul vastavaid kohustusi. Samuti peab olema võimalik kindlustusseltsile hiljem kohaldada usaldatavusnõuete täitmise järelevalve meetmeid, mille eesmärk on tagada selle finantsstabiilsus, nagu on märgitud direktiivi 2007/44 põhjenduses 4, milles on täpsustatud, et „usaldusväärsuse hindamine ei […] asenda […] käimasoleva usaldatavusnõuete järelevalve tingimusi”.

53. Teiseks tuleb veenduda, et nagu Euroopa Kohus nõuab seoses eelneva heakskiitmise korraga – Wft‑s on ette nähtud eelneva heakskiitmise kord, mille raames kehtestatakse tingimused –, tuleb tingimuste kehtestamisel järgida „objektiivseid, mittediskrimineerivaid ja varem teada olevaid kriteeriume” ning mis tahes tingimusliku heakskiitmise otsuse peale on õigus pöörduda kohtusse. ( 38 ) Kohtusse pöördumise kohta olgu märgitud, et direktiivi 2007/44 kohaselt tuleb põhjendada üksnes vastuväite esitamise otsust ( 39 ). Kohus ei saa siiski tingimusi tõeliselt kontrollida, kui tingimusliku heakskiitmise otsus ei ole põhistatud. Seega näib mulle, et pädevatel asutustel on tingimusliku heakskiitmise korral kohustus teha kirjalik ja põhistatud otsus. ( 40 ) Käesoleval juhul on Wft artiklis 3:100 ette nähtud objektiivsed ja mittediskrimineerivad kriteeriumid, mis kordavad direktiiviga 2007/44 kehtestatud kriteeriume. Sellegipoolest peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama nende ettenähtavust kavandava omandaja jaoks, arvestades kõnealuse direktiivi hilinenult ülevõtmist. Lisaks saab DNB otsuste peale ilmselgelt pöörduda kohtusse. Siiski peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas kõnealused otsused on piisavalt põhistatud, selleks et GCO saaks teostada oma õigust õiguskaitsevahendile, olles täielikult teadlik argumentidest, mida ta saab esitada.

54. Wft artikkel 3:104, milles on ette nähtud tingimusliku heakskiitmise võimalus, kujutab seega minu hinnangul endast kapitali vaba liikumise piirangut, mida saab põhjendada kindlustusseltsi hallatavate varade stabiilsuse ja turvalisuse tagamise üldise huviga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas niisugune piirang on proportsionaalne. Kohus peab esiteks analüüsima, kas direktiivi 2007/44 hilinenult ülevõtmist arvestades olid hindamiskriteeriumid GCO jaoks piisavalt ettenähtavad, ning teiseks kontrollima, kas DNB kõnealused otsused on piisavalt põhistatud, selleks et GCO‑l oleks võimalik teostada oma õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.

b) Kooskõla ELTL artikliga 49

55. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui kõnealune siseriiklik meede toob enesega kaasa asutamisvabaduse piirangu, tuleneb piirang otseselt eespool analüüsitud kapitali vaba liikumise takistustest, millega piirang on lahutamatult seotud. ( 41 )

56. Wft artikkel 3:104 kujutab endast seega ka asutamisvabaduse piirangut. See on siiski sarnaselt kapitali vaba liikumise piiranguga põhjendatud kindlustusseltsi hallatavate varade stabiilsuse ja turvalisuse tagamise üldise huviga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab sellegipoolest kontrollima käesoleva ettepaneku punktis 54 nimetatud asjaolusid.

B. Teine küsimus

57. Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas pädevad asutused võivad kehtestada tingimusi, mis ei ole vajalikud kavandatava omandamise heakskiitmiseks, nimelt tingimusi, mille eesmärk ei ole täita üht viiest muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 sätestatud kriteeriumist.

58. Vastus sellele küsimusele on eitav. Nagu ma eespool märkisin ( 42 ), ei või liikmesriigid kõnealusesse loetellu uusi kriteeriume lisada ning pädevad siseriiklikud asutused ei või kehtestada tingimusi, mis ei vasta ühele nendest kriteeriumidest, nagu need on üle võetud siseriiklikku õigusesse.

59. Lisaks olgu märgitud, et nagu komisjon kohtuistungil märkis, ei pea tingimused olema mitte üksnes vajalikud, et täita üht hindamiskriteeriumidest, vaid olema ka proportsionaalsed, see tähendab mitte minema kaugemale sellest, mis on nõutav nende kriteeriumide täitmiseks. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei palu Euroopa Kohtul selgitada, kas tingimused peavad olema proportsionaalsed, peab Euroopa Kohus minu arvates analüüsima seda küsimust, mis tuleneb tingimuste vajalikkuse küsimusest.

60. Esiteks, kuigi direktiivis 2007/44 on proportsionaalsuse põhimõtte järgimine ette nähtud üksnes teabe puhul, mille kavandav omandaja peab esitama koos teatega ( 43 ), ilmneb CEIOPS‑i suunistest kavandava omandaja maine kohta, et viimane peaks täitma rangemaid nõudeid, kui näiteks tegemist on kontrolli, mitte aga vähemusosaluse omandamisega ( 44 ). Sellest järeldub, et tingimused peavad kontrolli võtmise korral olema rangemad.

61. Teiseks on proportsionaalsuse põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mida peavad liikmesriigid järgima, kui kõnealune siseriiklik õigusnorm kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse. ( 45 ) Pädevad asutused ja siseriiklik kohus peavad seega kontrollima, et tingimused oleksid mitte ainud vajalikud, vaid ka proportsionaalsed.

62. Lõpuks märgin ma, et kohtuistungil kinnitas GCO, et ta oli tingimusliku heakskiitmise otsuse vastuvõtmise tõttu „üllatunud”. Muudetud direktiivis 92/49 ei ole viidatud õigusele olla ära kuulatud isegi mitte kavandatavale omandamisele vastuväite esitamise korral. Siiski tagab õiguse olla ära kuulatud järgimine, mis on lahutamatu osa kaitseõigustest, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, igaühele võimaluse teha enne tema huve kahjustada võiva otsuse vastuvõtmist haldusmenetluses tarvilikult ja tõhusalt teatavaks oma seisukoht. ( 46 ) Kõnealune kohustus lasub liikmesriikide ametiasutustel, kui nad teevad otsuseid liidu õiguse kohaldamisalas, vaatamata sellele, et kohaldatav liidu õigus sellist kohustust sõnaselgelt ette ei näe. ( 47 ) Järelikult on pädevatel asutustel kohustus teavitada kavandavat omandajat oma kavatsusest kehtestada tingimused ning anda viimasele võimalus esitada oma vastavad seisukohad enne tingimusliku heakskiitmise otsuse tegemist ( 48 ).

63. Seega peab siseriiklik kohus kontrollima, kas GCO‑l oli võimalus esitada oma seisukohad enne DNB otsuste tegemist.

C. Kolmas küsimus

64. Oma kolmandas küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas pädevad asutused võivad kehtestada tingimuse ettevõtja juhtimise kohta, see tähendab kas niisugune tingimus vastab mõnele muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 sätestatud kriteeriumile. Tuletagem meelde, et käesolevas asjas nõudis DNB, et vähemalt pool ATNV ja ACINV nõukogu liikmetest, sealhulgas nende nõukogu esimehed oleksid aktsionäridest sõltumatud.

65. Komisjon leiab, et DNB ei saa kehtestada tingimust ettevõtja juhtimise kohta, kuna see ei ole seotud ühegi kriteeriumiga, mis on ette nähtud muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1, isegi mitte selle punktis d. Ülejäänud pooled on üksmeelel, et tingimus võib puudutada ettevõtja juhtimist.

66. Komisjoni seisukohaga ei saa minu arvates nõustuda. Kavandatava omandamisega seotud ettevõtja juhtimist puudutav tingimus vastab minu hinnangul kriteeriumile, mis on toodud muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 punktis d.

67. Kõnealune kriteerium näeb ette, et pädevad asutused veenduvad, kas ettevõtja „suudab järgida […] usaldatavusnõudeid ning nende järgimist jätkata; eelkõige see, kas kontsernil, mille osaks ta saab, on olemas struktuur, mis võimaldab teostada tõhusat järelevalvet […]”. Viide kontserni struktuurile viidi sisse EKP ettepanekul, kes selgitab seda järgmisel viisil: „tuleb tagada, et omandatava asutuse järelevalve tulemuslikkus ei ole häiritud seetõttu, et omandatav asutus muutub kavandatava ülevõtmise tõttu ebapiisava struktuuriläbipaistvusega kontserni osaks” ( 49 ). Seega püütakse tõrjuda kavandava omandaja lubamatut mõju.

68. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata eespool punktis 64 nimetatud tingimuse proportsionaalsust. Euroopa Kohus on siiski pädev andma talle juhiseid liidu õiguse tõlgendamiseks. ( 50 ) Sellega seoses olgu märgitud, et Madalmaade süsteemis on ette nähtud äriühingu kahetasandiline juhtimine, kus kaks eraldiseisvat organit täidavad äriühingu juhtimise ja juhatuse üle järelevalve teostamise ülesandeid. DNB esindaja osutas kohtuistungil, et eespool punktis 64 mainitud tingimus puudutab ATNV ja ACINV järelevalveorganeid. Tingimus, millega tagatakse kavandatava omandamisega seotud ettevõtja järelevalveorgani sõltumatus, on minu arvates sobiv, et vältida kavandava omandaja lubamatut mõju. Kui viimane oleks – arvestades tema mõjukust huvipakkuva ettevõtja aktsionäride ringis – võimeline määrama enamiku järelevalveorganite liikmetest, ei takistaks tal miski tegemast otsuseid, mis on vastuolus muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 nõutava „aruka ja usaldusväärse juhtimisega” ( 51 ). Lisaks olgu märgitud, et CEIOPS‑i suunistes viidatakse muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 punktis d ette nähtud kriteeriumi raames võimalusele kehtestada tingimused ettevõtja juhtimise kohta. ( 52 )

69. Mis puudutab GCO‑le pandud tingimuse proportsionaalsust, siis peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma GCO mõjukust ATNV ja ACINV aktsionäride ringis, millele mitu poolt viitasid kohtuistungil. Kohus peaks samuti arvestama seda, et DNB kehtestatud tingimus puudutab mitte ATNV ja ACINV juhtorgani, vaid järelevalveorgani koosseisu. Need kaks asjaolu kinnitavad GCO‑le pandud tingimuse proportsionaalsust. Mis puudutab nõuet, et nõukogu esimehed peavad samuti olema aktsionäridest sõltumatud, siis näib mulle, et siseriiklik kohus peaks hindama, kas see on proportsionaalne, arvestades siseriiklikku ühinguõigust ja viimasega nõukogu esimehele antavat pädevust.

V. Ettepanek

70. Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata College van Beroep voor het bedrijfsleveni esitatud küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/44/EÜ, artikleid 15, 15a ja 15b tuleb tõlgendada nii, et nende sätete kohaselt ei ole liikmesriikidel keelatud lubada oma pädevatel asutustel lisada kindlustusseltsis kavandatava olulise osaluse omandamise heakskiitmisele tingimusi. Liikmesriigid võivad lubada oma pädevatel asutustel mitte üksnes nõustuda kavandava omandaja välja pakutud tingimustega, vaid ka viimasele ühepoolselt tingimusi seada. 2. Direktiiviga 2007/44 muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on pädevatel asutustel keelatud kehtestada tingimusi, mis ei ole vajalikud, nimelt mille eesmärk ei ole täita mõnda selles sättes määratletud hindamiskriteeriumi. Proportsionaalsuse üldpõhimõtte kohaselt on pädevatel asutustel keelatud kehtestada tingimusi, mis ei ole nende kriteeriumide täitmiseks proportsionaalsed. 3. Kaitseõiguste üldpõhimõttest tuleneb pädevatele asutustele kohustus kavandav omandaja ära kuulata enne tingimusliku heakskiitmise otsuse tegemist. 4. Direktiiviga 2007/44 muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on pädevatel asutustel lubatud kehtestada tingimus huvipakkuva ettevõtja juhtimise kohta. Siseriiklik kohus peab kontrollima sellise tingimuse vajalikkust ja proportsionaalsust, arvestades põhiaktsionäri osalust huvipakkuva ettevõtja kapitalis, tingimusega seotud organi teostatavat juhtimis- või järelevalveülesannet ning pädevust, mis on kõnealuse organi esimehel siseriikliku õiguse alusel. 5. Siseriiklik meede, milles on ette nähtud tingimusliku heakskiitmise võimalus, kujutab endast ELTL artiklitega 49 ja 63 vastuolus olevat kapitali vaba liikumise ja asutamisvabaduse piirangut. Meedet saab siiski põhjendada üldise huviga tagada kindlustusseltsi hallatavate varade stabiilsus ja turvalisus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas esiteks on tingimused selle eesmärgi täitmiseks vajalikud ning kas teiseks on tingimused proportsionaalsed. Tingimusliku heakskiitmise otsuse proportsionaalsuse hindamiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas otsus vastab objektiivsetele, mittediskrimineerivatele ja varem teada olevatele kriteeriumidele ning kas otsuse suhtes on võimalik kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit. Selle kontrollimisel tuleb muu hulgas arvesse võtta direktiivi hilinenult ülevõtmist ja selle mõju tingimuste ettenähtavusele, samuti heakskiitmise otsuses piisavate põhjenduste olemasolu, mis ainsana saab võimaldada kavandaval omandajal teostada oma õigust õiguskaitsevahendile.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) EÜT L 228, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 346.

( 3 ) ELT L 247, lk 1.

( 4 ) Ma juhin Euroopa Kohtu tähelepanu sellele, et nagu De Nederlandsche Bank NV (edaspidi „DNB”) esindaja kohtuistungil märkis, on direktiivi 2007/44 sätted, mida kohtul palutakse tõlgendada, identsed nendega, mis sisalduvad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivis 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT L 176, lk 338), vt direktiivi 2013/36 artiklid 22 ja 23). Kui kindlustussektoris kuulub siseriiklike asutuste ainupädevusse lubade andmine ja kavandatavate omandamiste heakskiitmine, siis pangandussektoris on lubade andmine ja kavandatavate omandamiste heakskiitmine käesoleval ajal Euroopa Keskpanga (edaspidi „EKP”) ainupädevuses lähtuvalt nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määrusest (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT L 287, lk 63), vt selle määruse artikli 4 lõike 1 punktid a ja c. Sellega seoses on nimetatud määruse artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud, et „EKP kohaldab […] kogu asjakohast liidu õigust ja kui kõnealusteks liidu õigusaktideks on direktiivid, neid direktiive siseriiklikusse õigusesse ülevõtvaid õigusakte” (vt selle kohta Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law”, Maastricht journal of European and comparative law, 21. kd, 2014, nr 1, lk 89–109). Järelikult juhul, kui Euroopa Kohus tõlgendab direktiivi 2007/44 nii, et sellega on keelatud liikmesriikidel ette näha tingimusliku heakskiitmise võimalus, siis ei ole välistatud, et EKP‑d võiks määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõike 3 esimese lõigu tõttu pidada sellest võimalusest ilmajäetuks, kui EKP hindab kavandatavat krediidiasutuses olulise osaluse omandamist.

( 5 ) „Oluline osalus” on määratletud kui osalus äriühingus, mis esindab 10% või rohkem kapitalist või hääleõigusest või mis võimaldab avaldada olulist mõju selle äriühingu juhtimisele (direktiivi 92/49 artikli 1 punkt g). Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15 kohaselt tuleb teatada niisugusest olulise osaluse omandamisest, kus omandaja tekkiv osa häälte arvust või kapitalist oleks 20%, 30% või 50% või ületaks neid määrasid või kui kindlustusselts muutub kavandava omandaja tütarettevõtjaks. Teatada tuleb ka niisugusest olulise osa võõrandamisest, kus omandaja osalus jõuab nende määradeni või langeb alla nende.

( 6 ) „Olulise osalusega” on tegemist siis, kui osalus ettevõtja märgitud kapitalis või hääleõigus on vähemalt 10% või esineb võimalus teostada sarnast kontrolli ettevõtja üle (Wft artikkel 1.1).

( 7 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetab direktiivi 2007/44 „Antonveneta direktiiviks”, lähtudes niisuguse ülevõtupakkumise (edaspidi „ülevõtupakkumine”) nimest, mille Madalmaade pank ABN AMRO tegi 2005. aastal Banca Antonvenetale (vt käesoleva ettepaneku 17. joonealune märkus). Vastusena nimelt sellele, et Itaalia ametiasutused menetlesid kõnealust ülevõtupakkumist üsna läbipaistmatult, võttis liidu seadusandja vastu direktiivi 2007/44 (vt Raas. R., „A Legislator’s Job Is Never Easy”, European Company Law, 2009, 6. kd, nr 5, lk 186).

( 8 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 9 ) Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõikes 5 on sätestatud, et „kui pädevad asutused ei esita hindamisaja jooksul kirjalikku vastuväidet kavandatavale omandamisele, loetakse kavandatav omandamine heakskiidetuks”. Lõikes 1 on ette nähtud, et hindamisaeg ei või ületada 60 tööpäeva alates kättesaamist tõendava kirjaliku kinnituse saatmise kuupäevast ning pädevad asutused edastavad teate selle kättesaamise kohta.

( 10 ) Committee of European Banking Supervisors, Committee of European Insurance and Occupational Pensions Supervisors and Committee of European Securities Regulators, Guidelines for the prudential assessment of acquisitions and increases in holdings in the financial sector required by Directive 2007/44/EC, punkt 70. Tekst on kättesaadav vaid inglise keeles.

( 11 ) EÜT L 228, lk 3; ELT eriväljaanne 06/01, lk 14.

( 12 ) Direktiivi 73/239 II jaotise A jao pealkiri on „Kindlustustegevuse alustamise tingimused” ning sama jaotise B jao pealkiri on „Kindlustustegevuse tingimused”. Direktiivi 73/239 konsolideeritud redaktsioonis, mis hõlmab nii direktiiviga 92/49 kui ka direktiiviga 2007/44 tehtud muudatusi, on muudetud direktiivi 92/49 artiklid 15a, 15b ja 15c lisatud II jaotise B jakku.

( 13 ) Direktiivi 73/239 artiklis 19 on ette nähtud kindlustusseltsi kohustus esitada iga-aastaselt ja perioodiliselt teavet pädevatele asutustele, selleks et viimastel oleks võimalik kontrollida kindlustustegevusega tegelemise tingimuste järgimist (eelkõige sama direktiivi artiklites 15–17 ette nähtud finantskohustused). Direktiivi artiklites 20 ja 20a on ette nähtud meetmed liikmesriikidele juhuks, kui neid kohustusi ei järgita.

( 14 ) Euroopa Keskpanga 18. detsembri 2006. aasta arvamus seoses ettepanekuga direktiivi kohta, millega muudetakse teatavaid nõukogu direktiive usaldatavusnormidel põhineva hinnangu menetluskorra ja kriteeriumide kohta seoses ülevõtmiste ja osaluste suurendamisega finantssektoris (ELT 2007, C 27, lk 1), punkt 2.8.

( 15 ) Olgu märgitud, et GCO kirjalikes seisukohtades esitatud argumendid on teatud määral vastuolulised, kuna GCO kinnitab kõigepealt, et suurimal võimalikul määral ühtlustamine keelab liikmesriikidel kehtestada „rangemaid nõudeid”, mille hulka kuulub tingimusliku heakskiitmise võimalus, seejärel väidab GCO aga (põhjalikult), et suurimal võimalikul määral ühtlustamine võimaldab liikmesriikidel võtta vaid meetmed, mis ei kuulu direktiivi 2007/44 kohaldamisalasse.

( 16 ) Ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega muudetakse nõukogu direktiivi 92/49/EMÜ ning direktiive 2002/83/EÜ, 2004/39/EÜ, 2005/68/EÜ ja 2006/48/EÜ seoses finantssektoris vara omandamise ja osaluse suurendamise tehingute suhtes rakendatavate usaldatavusnormatiivide täitmise hindamise menetluskorra ja kriteeriumidega (KOM(2006) 507 (lõplik), seletuskirja punkt 1.2).

( 17 ) Commission Staff Working Document Accompanying document to the Proposal for a directive of the European Parliament and of the Council (SEC(2006) 1118, punkt 5.2). Tekst on kättesaadav vaid inglise keeles. Seoses nende liikmesriigi kohustuste rikkumise hagidega, mida ei rahuldatud, vt komisjoni 14. detsembri 2005. aasta pressiteade IP/05/1595 (Banco Bilbao Vizcaya Argentaria katse võtta üle Banca Nazionale del Lavoro ning ABN AMRO katse võtta üle Banca Antonveneta) ning komisjoni 20. juuli 1999. aasta pressiteade IP/99/551 (juhtum Champalimaud).

( 18 ) Kohtuotsus CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punkt 23).

( 19 ) Vt eespool punkt 25.

( 20 ) ELTL artikli 4 lõike 2 punkt a.

( 21 ) Kohtuotsus CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punkt 23).

( 22 ) Lisaks olgu märgitud, et Euroopa Kohus arutleb pädevuse endale võtmise üle vaid välispädevuse või ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas. Väljaspool neid valdkondi hoidub Euroopa Kohus selle arutluskäigu kasutamisest, isegi kui ta oleks seda võinud teha, näiteks kohtuotsuses British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, punkt 77). Vt Timmermans, C., „ECJ Doctrines on Competences”, The Question of Competence in the EU, toimetaja Azoulai, L., Oxford University Press, 2014, lk 155–167; Gormley, L., „Free Movement of Goods and Pre-emption of State Power”, A Constitutional Order of States? Essays in EU Law in Order of Alan Dashwood, Hart Publishing, 2011, lk 365–374; ja välispädevuse kohta Cremona, M., „External Relations and External Competence of the European Union: the Emergence of an Integrated Policy”, The Evolution of EU Law, toimetajad Craig, P. ja de Búrca, G., Oxford University Press, 2011, lk 217–268.

( 23 ) Käesoleva ettepaneku 17. joonealuses märkuses viidatud komisjoni mõjuanalüüsi punkti 6.2.3 alapunktis b on ka sõnaselgelt märgitud: „an amendment to the current rules could specifically state how decision notifications need to be carried out for both positive and negative determinations […]. Supervisory authorities would need to send a copy of their decisions within a certain time frame to all relevant parties involved” (kohtujuristi kursiiv).

( 24 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 25 ) Käesoleva ettepaneku 16. joonealuses märkuses viidatud ettepanek võtta vastu direktiiv, seletuskirja punkti 1.4 neljas lõik.

( 26 ) Kohtuotsus CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punkt 26).

( 27 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 28 ) Vt eespool punktid 8 ja 10.

( 29 ) Kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad (C‑233/10, EU:C:2010:791). Direktiivi 2007/44 ülevõtmise tähtaeg lõppes 21. märtsil 2009, tingimused kehtestati GCO‑le 25. mai ja 20. juuli 2010. aasta otsustega ning Madalmaade seadus ülevõtmise kohta jõustus 7. mail 2011.

( 30 ) ELT L 24, lk 1.

( 31 ) Komisjoni teatis nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 ja komisjoni määruse (EÜ) nr 802/2004 seisukohalt vastuvõetavate parandusmeetmete kohta (ELT 2008, C 267, lk 1), punkt 6.

( 32 ) Kohtuotsus Cipra ja Kvasnicka (C‑439/01, EU:C:2003:31, punkt 24).

( 33 ) Kohtuotsus Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, punkt 64).

( 34 ) Eesti valitsus leiab, et siseriiklik meede, millega nähakse ette tingimusliku heakskiitmise võimalus, kujutab endast ELTL artiklites 49, 56 ja 63 ette nähtud asutamisvabaduse, teenuste osutamise vabaduse ja kapitali vaba liikumise piirangut, kuna kõikides liikmesriikides ei ole sellist võimalust ette nähtud, kuid et selline piirang on põhjendatud. Prantsuse valitsus kinnitab, et tingimusliku heakskiitmise otsus riivab vähem kapitali vaba liikumist kui vastuväite esitamise otsus ning et seega on direktiivi 2007/44 eesmärgiga kooskõlas tõlgendada muudetud direktiivi 92/49 artikleid 15a ja 15b nii, et liikmesriikidel on võimalus tingimuslik heakskiitmine ette näha. Itaalia valitsus märgib, et tingimused mitte ei piira, vaid soodustavad kapitali vaba liikumist ja asutamisvabadust.

( 35 ) Kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punkt 40).

( 36 ) ELTL artikli 63 tähenduses piiranguks on meetmed, mis „võivad takistada või piirata aktsiate omandamist” asjaomastes ettevõtjates või „pärssida teiste liikmesriikide investorite huvi investeerida nende ettevõtjate kapitali” (vt kohtuotsus komisjon vs. Portugal, C‑171/08, EU:C:2010:412, punkt 50).

( 37 ) Kohtuotsused komisjon vs. Poola (C‑271/09, EU:C:2011:855, punkt 57) ja VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, punkt 31).

( 38 ) Vt kohtuotsused Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, punktid 21 ja 22); Analir jt (C‑205/99, EU:C:2001:107, punkt 38); komisjon vs. Hispaania (C‑207/07, EU:C:2008:428, punkt 48), ning Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505, punkt 87).

( 39 ) Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15a lõige 4. Direktiivi 92/49 artiklis 56 on ette nähtud õigus pöörduda kohtusse otsuste puhul, „mis on tehtud käesoleva direktiiviga kooskõlas kehtestatud õigusnormide alusel”.

( 40 ) Sellega seoses olgu märgitud, et Euroopa Kohus on otsustanud, et põhjendamiskohustus „kaasneb” õigusega olla ära kuulatud, mis on kaitseõiguste lahutamatu osa ning kaitseõiguste tagamine on liidu õiguse üldpõhimõte (vt kohtuotsused M., C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 88, ja Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 48). Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et põhjendamiskohustus tuleneb „põhinõudest, et kõigile siseriikliku ametiasutuse otsustele, millega keeldutakse andmast [liidu] õiguses tunnustatud õigust, kohaldatakse selle õiguse tõhusa kaitse tagamise eesmärgil kohtulikku kontrolli” (kohtuotsused Heylens jt, 222/86, EU:C:1987:442, punkt 15; BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, punkt 36, ja Mellor, C‑75/08, EU:C:2009:279, punkt 59; ning kohtujurist Kokott’i ettepanekud kohtuasjades Housieaux (C‑186/04, EU:C:2005:70, punkt 32) ja Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, punktid 26–34)).

( 41 ) Kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑171/08, EU:C:2010:412, punkt 80).

( 42 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 40 ja 41.

( 43 ) Muudetud direktiivi 92/49 artikli 15b lõige 4.

( 44 ) Käesoleva ettepaneku 10. joonealuses märkuses viidatud CEIOPS‑i suunised, punkt 44: „competence requirements are reduced for acquirers who are not in a position to exercise, or do not intend to exercise any influence over the target institution”.

( 45 ) Kohtuotsus Dokter jt (C‑28/05, EU:C:2006:408, punkt 71).

( 46 ) Kohtuotsus Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punktid 45–48).

( 47 ) Kohtuotsus Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, punkt 38).

( 48 ) Nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 62, tuleb pädevate asutuste kohustust kavandav omandaja ära kuulata mõista lähtuvalt liidu õiguse üldpõhimõttest, milleks on kaitseõiguste tagamine (kohtuotsus Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 45). Siiski näib mulle, et kõnealune kohustus võib tekkida ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikli 41 alusel, mis reguleerib õigust heale haldusele. Artikli 41 lõike 2 punkti a kohaselt kätkeb see õigus igaühe „õigust, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada”. Harta artiklis 41 on küll sõnaselgelt ette nähtud õigus olla ära kuulatud üksnes Euroopa Liidu institutsioonide, mitte aga liikmesriikide ametiasutuste poolt. Nimelt on lõikes 1 sätestatud, et igaühel on õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ja mõistliku aja jooksul” (kohtujuristi kursiiv). Seetõttu on Euroopa Kohus otsustanud, et harta artikli 41 lõiget 2 ei kohaldata liikmesriikidele (vt kohtuotsused Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, punkt 28; YS jt, C‑141/12 ja C‑372/12, EU:C:2014:2081, punkt 67; Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 44, ning Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, punktid 32 ja 33). Olgu siiski märgitud, et harta artikli 51 lõikest 1 tuleneb liikmesriikidele kohustus kohaldada harta sätteid „liidu õiguse kohaldamise korral”. Järelikult, kui liikmesriigid rakendavad liidu õigust, peavad nad järgima harta sätteid, sealhulgas minu arvates artikli 41 lõike 2 punktis a ette nähtud haldussubjekti õigust olla ära kuulatud. Harta artikli 41 grammatiline tõlgendamine, mis välistab artikli kohaldamise liikmesriikidele, viib seisukohani, et artiklis 41 ette nähtud õigus olla ära kuulatud kujutab endast erandit artiklist 51, mille kohaselt kohaldatakse kõiki „harta sätteid” liikmesriikidele, kui viimased viivad ellu liidu õigust. Nagu märgib kohtujurist Wathelet, „ei tundu olevat loogiline […], et harta artikli 41 sõnastus võib nii sätestada harta artikliga 51 kehtestatud reeglist erandi, mis võimaldab liikmesriikidel jätta harta ühe artikli kohaldamata isegi siis, kui nad viivad ellu liidu õigust” (kohtujurist Wathelet’ ettepanek kohtuasjas Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, punkt 56); vt samuti kohtujurist Wathelet’ seisukoht kohtuasjas G. ja R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:553, punktid 49–52) ning tema ettepanek kohtuasjas Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, punktid 46–48)). Pealegi näib, et Euroopa Kohus kohaldab harta artiklit 41 liikmesriikidele kohtuotsustes M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 84) ning N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, punktid 49 ja 50). Vt selle kohta ka kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek liidetud kohtuasjades SECAP ja Santorso (C‑147/06 ja C‑148/06, EU:C:2007:711, punktid 50 ja 51); kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, punkt 33); minu ettepanek kohtuasjas Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:492, punktid 75–79), ning kohtujurist Bot’ ettepanek kohtuasjas N. (C‑604/12, EU:C:2013:714, punkt 36). Igal juhul puudub siinkohal vajadus analüüsida liikmesriikidele harta artikli 41 lõike 2 kohaldatavuse küsimust. Nagu ma eespool tõdesin, tuleneb liikmesriikide ametiasutuste kohustus kavandav omandaja ära kuulata igal juhul liidu õiguse üldpõhimõtetest.

( 49 ) Käesoleva ettepaneku 14. joonealuses märkuses viidatud EKP arvamus, punkt 2.4.

( 50 ) Kohtuotsus Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (C‑188/09, EU:C:2010:454, punkt 30).

( 51 ) Sellega seoses ei ole oluline, et Madalmaade seadusandja ei viidanud artikli 15b lõike 1 punkti d ülevõtmisel „kontserni struktuurile” ja piirdus üksnes kindlustusseltsi suutlikkusega järgida oma usaldatavusnõudeid. Viide kontserni struktuurile on artikli 15b lõike 1 punkti d teksti enese kohaselt vaid selles kriteeriumis toodud olukorra „erijuhtum”.

( 52 ) Käesoleva ettepaneku 10. joonealuses märkuses viidatud CEIOPS‑i suunised, punkt 70: „these commitments could concern, for example, financial support in case of liquidity or solvency problems, corporate governance issues, the acquirer’s future target share in the institution, directions and goals for development, etc” (kohtujuristi kursiiv).