ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Niisiis tuleb ettevõtja, kellel on õigus maksusäästule liikmesriigi õigusnormide alusel, mis määratleti riigiabiks sektoriaalset abikava keelanud otsusega, lugeda piiritletud ettevõtjate ringi hulka, kes olid tuvastatud või vähemalt kergelt tuvastatavad selle otsuse tegemise hetkel vastavalt 15. juuli 1963. aasta kohtuotsusele Plaumann vs. komisjon, 25/62. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et pärast komisjoni otsust algatada ametlik uurimismenetlus ja seejärel otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, võtsid liikmesriigi ametiasutused vastu meetmed, mille eesmärk oli jätta liikmesriigi kõnealused õigusnormid kohaldamata.

Üldiselt ei ole vastuvõetav ettevõtja esitatud hagi komisjoni sellise otsuse tühistamise nõudes, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab ettevõtjat vaid põhjusel, et ta kuulub kõnealusesse sektorisse ja et ta võib selle kava alusel abi saada. Seevastu, kui see komisjoni otsus puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid teataval moel piiritletud ettevõtjate ringi.

Liikmesriigi maksumeetme „valikuliseks“ liigitamine eeldab esiteks selle kindlakstegemist, missugune on asjaomases liikmesriigis üldkohaldatav või „tavapärane“ maksustamiskord, ja selle eelnevat uurimist. Teiseks tuleb selle üldkohaldatava või „tavapärase“ maksustamiskorra alusel hinnata ja tuvastada, et kõnealuse maksumeetmega antavat soodustust kohaldatakse valikuliselt, tõendades, et meede on üldkohaldatava korra erand, kuna see eristab ettevõtjaid, kes asjassepuutuva liikmesriigi maksusüsteemi enda eesmärke arvestades on sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras; seda peab aga tõendama komisjon. Nende kahe esimese hindamisetapi järel võib meedet määratleda prima facie valikuliseks.

Siiski ei vasta meede valikulisuse tingimusele, kui see annab küll soodustatud isikule eelise, kuid on põhjendatud selle süsteemi olemuse või üldise ülesehitusega, millesse see kuulub; seda peab aga tõendama liikmesriik. Selle võimaliku kolmanda etapi järel kvalifitseeritakse meede valikuliseks.

Mis puudutab liikmesriigi maksumeetme põhjendamist maksusüsteemi laadi või üldise ülesehitusega, siis tuleb teha vahet esiteks konkreetse maksusüsteemi enda ja tema väliste eesmärkide ning teiseks nende eesmärkide saavutamiseks vajalike maksusüsteemile omaste mehhanismide vahel, ning need eesmärgid ja mehhanismid kui kõnealuse maksusüsteemi aluspõhimõtted või suunised võivad kinnitada sellist põhjendust.

(vt punktid 100–102 ja 153)
Lisaks, ehkki komisjon võib tellida arvamuse välisekspertidelt, ilma et ta selleks kohustatud oleks, ei vabasta see teda nende töö hindamisest. Tegelikult kuulub liidu kohtu poolt kontrollitav ELTL artikli 107 järgimise tagamise ja ELTL artikli 108 rakendamise keskne ülesanne eranditult komisjonile, mitte aga nendele ekspertidele. Komisjonil puudub seega kohustus pimesi lähtuda eksperdiarvamuses toodud tulemustest, vaid ta peab vastupidi kontrollima ja hindama nende ekspertide tööd.

Kui komisjon analüüsib eksperdiarvamusi, mis on koostatud pärast müügitehingu sooritamist, soovides nende alusel kindlaks teha, kas tavalistel turutingimustel ei oleks ostjal olnud võimalik vara omandada sellise hinnaga, peab komisjon võrdlema tegelikult tasutud müügihinda erinevates aruannetes toodud hinnaga ning tuvastama, kas nende erinevus on piisav, et järeldada eelise olemasolu. Vastav meetod võimaldab arvesse võtta selliste turuhindade olemuslikult retrospektiivse kindlaksmääramise ebakindlust.

Riigiabi valdkonnas ei vabasta asjaolu, et tehing on mõistlik avaliku võimu või avalik-õigusliku ettevõtja jaoks, kes annab abi, kohustusest kontrollida, kas kõnealused meetmed annavad abisaajast ettevõtjale majandusliku eelise, mida ta tavalistel turutingimustel ei oleks saanud, ning seega ei ole piisav, et muuta kõnealune meede eraõigusliku investori kriteeriumiga kokkusobivaks.

Riigiabi kontrollimise valdkonnas juhul, kui komisjon ei ole talle teatatud meetme osas sõnaselgelt seisukohta avaldanud, ei tähenda institutsiooni vaikimine seda, et riigiabi ei saa tagasi nõuda põhjusel, et see läheks vastuollu põhimõttega, et riigiabi saanud ettevõtjal tekkinud õiguspärane ootus vajab kaitset. Muidugi ei saa välistada võimalust, et ebaseadusliku abi saaja tugineb erandlikele asjaoludele, mille põhjal võis tal põhjendatult tekkida õiguspärane ootus, et abi on seaduslik, ja vaidlustab sellest tulenevalt abi tagastamise.

Seevastu liikmesriik, kelle ametiasutused on abi andmisel rikkunud ELTL artiklis 108 ette nähtud menetlusnorme, ei saa tugineda abisaajate õiguspärase ootuse kaitsele, et vabaneda kohustusest võtta meetmed, mis on vajalikud, et täita komisjoni otsust, millega teda kohustati abi tagasi nõudma.

(vt punktid 196–198)
54

Kõige lõpuks näib neil asjaoludel, et hageja töötaja W. viga või hooletus – isegi kui see lugeda tõendatuks – on pigem erandlik ja juhuslikuna käsitatav asjaolu, mille esinemine ja mille hagejale kahjulikud tagajärjed olid võimalikud ainult ühtlustamisameti eelneva vea tõttu, ning need kaks asjaolu koostoimes määratud esindaja poolt rakendatud sisemise tähtaegade jälgimissüsteemi kahe esimese sisemise kontrollikomponendi toimimishäirega mõjutasid otsustavalt seda, et asjaomase kaubamärgi registreeringu pikendamist ettenähtud tähtaja jooksul ei taotletud.
34

Eeldust, et menetlusse astuja tegutses registreerimistaotlust esitades heauskselt, ei kummuta hageja argument, et ta kasutas tähist BIGA Beneluxi riikides enne seda, kui vaidlustatud kaubamärki sellel territooriumil kasutati. Isegi kui see asjaolu oleks tõendatud, ei mõjuta see tuvastatud tõsiasja, et vaidlustatud kaubamärk loodi ja et seda kasutati ärisuhetes enne hageja kaubamärki. Pealegi, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 26 on märkinud, ei takistanud põhimõtteliselt miski hagejat registreerimast kaubamärki BIGA nii siseriiklikul, Beneluxi kui ka ühenduse tasandil, mis oleks võinud anda kaitse vaidlustatud kaubamärgi ühenduse kaubamärgina registreerimise vastu.
Nõue tühistada komisjoni 1. oktoobri 2010. aasta otsus K(2010) 6754 (lõplik), milles tuvastatakse ühelt poolt, et imporditollimaksude kohta järelarvestuskande tegemine on põhjendatud, ning teiselt poolt, et nende maksude vähendamine ei ole konkreetsel juhul õigustatud (REC 02/09).
11

Hageja paneb apellatsioonikojale süüks seda, et viimane on määruse nr 207/2009 artiklit 34 tõlgendanud kitsalt. Nimelt on apellatsioonikoda väidetavalt tõlgendanud seda sätet ilma, et ta oleks arvesse võtnud viimase konteksti, milleks on kaubamärkide kaitsesüsteem identsete või sarnaste kaubamärkidega võimaliku segiajamise tõenäosuse vastu. Sellega seoses oleks apellatsioonikoda pidanud arvesse võtma asjaolu, et ühenduse kaubamärgi ja varasema siseriikliku kaubamärgi sõnaline osa „justing” on identsed, ning see, et mõlemas kaubamärgis kasutatakse eri kirjatüüpe, ei sea seda järeldust kahtluse alla. Pealegi on kahe kõnealuse kaubamärgiga hõlmatud kaubad täiesti identsed ja seda ei ole apellatsioonikoda kahtluse alla seadnud. Lõpuks, mis puudutab kõnealuste kaubamärkide kujutisosasid, siis tuleb nende erinevused ümber paigutada varasema siseriikliku kaubamärgi „graafilise arendamise protsessi” konteksti, mis mingil juhul ei vähenda „kaubamärgi ainulaadsust”, kuna see jääb ikka samaks.
Üldkohtu (üheksas koda) 15. novembri 2018. aasta otsus – Sigma Alimentos Exterior vs. komisjon

(kohtuasi T‑239/11)

Riigiabi – Äriühingu tulumaksu käsitlevad sätted, mis lubavad Hispaania maksuresidendist ettevõtjatel amortiseerida välismaa maksuresidendist äriühingutes osaluse omandamisest tuleneva firmaväärtuse – Otsus, millega abi tunnistatakse siseturuga kokkusobimatuks ning kohustatakse see tagasi nõudma – Mõiste „riigiabi“ – Valikulisus – Võrdlussüsteem – Erand – Erinev kohtlemine – Erineva kohtlemise põhjendus

1. Kohtumenetlus – Sisuline läbivaatamine enne vastuvõetavuse hindamist – Lubatavus (vt punktid 26 ja 27)

2. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Maksusoodustust andev meede – Eelise olemasolu kindlakstegemise võrdlusraamistik – Sisuline piiritlemine – Kriteeriumid – Asjaomase meetme eesmärgi ja võrdlusraamistiku eesmärgi vahelise seose olemasolu – Asjaomase meetme kohaldamisalasse ja võrdlusraamistiku kohaldamisalasse kuuluvate olukordade võrreldavus (ELTL artikli 107 lõige 1) (vt punktid 47, 48 ja 82–93)

3. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Maksusoodustust andev meede – Üldine meede, mida kohaldatakse kõigile ettevõtjatele ilma eristusteta – Meede, mida ei kohaldata tehingute suhtes, mis on võrreldavad nendega, mis on meetme kohaldamise tingimuseks – Meede, mida võib pidada valikuliseks (ELTL artikli 107 lõige 1) (vt punkt 69)

4. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Maksusoodustust andev meede – Eelise olemasolu kindlakstegemise võrdlusraamistik – Sisuline piiritlemine – Meede, mis kujutab endast ise võrdlusraamtikku – Tingimused – Maksustamiskord, mis on selgelt piiritletud ja millel on konkreetsed eesmärgid – Puudumine – Meetme süstemaatiline ja üldine laad (ELTL artikli 107 lõige 1) (vt punktid 113–117)

5. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Erand üldisest maksusüsteemist – Sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras olevate ettevõtjate erinev kohtlemine – Hindamiskriteeriumid – Võrdlemine üldise maksustamiskorra eesmärgiga selle kogumis (ELTL artikli 107 lõige 1) (vt punktid 128–134)

6. Riigiabi – Mõiste – Meetme valikulisus – Erand üldisest maksusüsteemist – Süsteemi olemusest ja ülesehitusest lähtuv õigustus – Hindamiskriteeriumid – Meede, mis on suunatud üldisele maksusüsteemile omaste mehhanismide hulka kuuluva eesmärgi saavutamisele – Kohasus (ELTL artikli 107 lõige 1; nõukogu määrus nr 659/1999) (vt punktid 135–145, 157, 165 ja 166)

Ese

ELTL artikli 263 alusel esitatud nõue tühistada komisjoni 12. jaanuari 2011. aasta otsuse 2011/282/EL firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex N 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (ELT 2011, L 135, lk 1), artikli 1 lõige1 ja artikkel 4.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
23

Üldkohus tuletab meelde, et määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikes 2 on sätestatud, et „[t]aotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi”.
Üldkohtu (kolmas koda) 22. mai 2012. aasta otsus – Sport Eybl & Sports Experts vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Seven (SEVEN SUMMITS)

(kohtuasi T‑179/11)

Ühenduse kaubamärk – Vastulausemenetlus – Ühenduse kujutismärgi SEVEN SUMMITS taotlus – Varasem ühenduse kujutismärk Seven – Suhteline keeldumispõhjus – Segiajamise tõenäosus – Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b

Ühenduse kaubamärk – Ühenduse kaubamärgi mõiste ja ühenduse kaubamärgi omanikuks saamine – Suhtelised keeldumispõhjused – Identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks registreeritud varasema identse või sarnase kaubamärgi omaniku vastulause – Varasema kaubamärgiga segiajamise tõenäosus – Kujutismärgid SEVEN SUMMITS ja Seven (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 8 lõike 1 punkt b) (vt punktid 22, 55–57, 62 ja 63, 71)

Ese

Hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 17. jaanuari 2011. aasta otsuse peale (asi R 364/2010‑4), mis käsitleb vastulausemenetlusest Seven SpA ja Sport Eybl & Sports Experts GmbH vahel.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
40

Samas tuleb meenutada, et kuna vastavalt eespool punktis 19 osutatud kohtupraktikale tegutsevad kaubamärgiomaniku esindajad tema nimel ja huvides, siis tuleb nende tegevust pidada omaniku tegevuseks. Samuti tuleb analoogiliselt Üldkohtu järeldustega seoses tollimaksu vähendamisega märkida, et arvesse tuleb võtta esindaja nagu ka huvitatud isiku hooletust (Üldkohtu 30. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-382/04: Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 94). Sellest tuleneb, et hageja, tema Ameerika esindaja ja kabinet B. kui hageja esindaja ühtlustamisametis osalevad ühtlustamisameti menetluses menetluslikult ühe ja sama isikuna ning esindajate hoolsuskohustuse rikkumist tuleb menetluslikult käsitada kaubamärgiomaniku rikkumisena. Sellest tulenevalt on küsimus, kas hageja või ta Ameerika esindaja on olnud piisavalt hoolsad, asjakohane vaid osas, mis puudutab nende lepingulisi suhteid kabinetiga B. ja vastutuse tuvastamist hagejale võimalike kahjude tekkimise eest, kuid see küsimus ei mõjuta hageja õiguslikku olukorda suhetes ühtlustamisametiga.
74

See argument ei ole veenev. Esiteks tuleb meenutada, et kalapüügikvootide kord näeb ette detsentraliseeritud kontrollsüsteemi, mille raames liikmesriigid peavad jälgima, et neile eraldatud kvoote ei ületata. Lähenemisviis, mille kohaselt liikmesriikide kvoote vähendatakse ainult kahe tingimuse täitumisel, st kui esiteks on liikmesriik talle eraldatud kvoote ületanud ning kui teiseks on liidu tasandil ületatud lubatavat kogupüügi taset, võiks aga muuta küsitavaks kvoodikorra enda tõhususe. Nimelt võimaldaks selline lähenemisviis liikmesriikidel õigustada neile eraldatud kvootide ületamist, viidates a posteriori asjaolule, et liidu tasandil ei ületatud lubatavaid kogupüügi tasemeid. Selline lähenemisviis võiks õhutada liikmesriike jätma rangelt kontrollimata neile eraldatud kvootidest kinnipidamist, sest kvootide ületamine võib osutuda tagajärjetuks. See suurendaks ohtu, et ka liidu tasandil lubatavaid kogupüügi tasemeid omakorda ületatakse. Lisaks on sobilik meenutada, et kvootide ületamine annab liikmesriigile õigustamatu eelise. Kvootide vähendamisel on lisaks heastav mõju liikmesriikide suhtes, kes neile eraldatud kvootidest kinni pidasid. Selles kontekstis tuleb meenutada, et liikmesriikidel on võimalik kvoote ületada, kui nad lepivad teise liikmesriigiga kokku kvootide vahetamises enne asjaomase kalavaru jaoks eraldatud kvoodi ärakasutamist (vt selle kohta Euroopa Kohtu 20. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C-62/89: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1990, lk I-925, punkt 20). Hispaania Kuningriik oleks seega võinud kokku leppida sellises vahetamises, mis oleks tal võimaldanud ületada esialgset kvooti, ilma et oleks suurenenud liidu tasandil lubatud kogupüügi taseme ületamise oht ning ilma et ta oleks võtnud endale õigustamatut eelist võrreldes teiste liikmesriikidega, kes oma kvootidest kinni pidasid.
84

Teise võimalusena väidab ühtlustamisamet, keda toetab menetlusse astuja, et igal juhul ei ole hageja tõendanud, et tegemist on kunstiliste lahenduste ammendumisega, ja et ühtlustamisamet ei pea vastama argumentidele, mis ei ole asjaga seotud või ei oma asjas tähtsust. Ühtlustamisamet viitab eespool punktis 37 viidatud kohtuotsusele sideseadmete kohta (punkt 58), väites, et Üldkohus on selles otsuses välistanud kunstiliste lahenduste ammendumise asjakohasuse, kui selline ammendumine on seotud üksnes disainisuunaga, või on isegi kinnitanud põhimõtet, et sellise suuna olemasolul ei ole eristatavuse hindamisel tähtsust.
41

Sellega seoses piisab, kui meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, milles tunnustati komisjoni tingimusteta kohustust maksta viivitusintressi – eelkõige juhul, kui tema tõttu tekib liidul lepinguväline vastutus – selle ajavahemiku eest, mis järgneb vastutuse tuvastanud kohtuotsuse kuulutamisele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 27. jaanuari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-104/89 ja C-37/90: Mulder jt vs. nõukogu ja komisjon, EKL 2000, lk I-203, punkt 35, ja eespool punktis 29 viidatud kohtuotsus Idromacchine jt vs. komisjon, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika) ja alusetult makstud summade tagasimaksmise korral pärast tühistava kohtuotsuse kuulutamist (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Corus UK vs. komisjon, punkt 50 jj). Ükski komisjoni esitatud argument ei võimalda sellest põhimõttelisest kohustusest mööda minna käesoleva asja juhtumil, kus komisjon pärast seda, kui eespool punktis 2 viidatud 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsusega oli 13. mai 2005. aasta otsus tühistatud, möönis vaidlusaluses otsuses, et ta on kohustatud IPK-le kõnealuse rahalise abi põhisumma hüvitama. Vastupidi, kohtuistungil Üldkohtu suulisele küsimusele antud vastuses tunnistas komisjon, et tal on kohustus maksta viivitusintressi, mis hakkas kogenema alates eespool punktis 2 viidatud 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse kuulutamisest, mis kanti ka kohtuistungi protokolli. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et komisjonil oli kohustus maksta lisaks põhivõlasummale, nagu see on vaidlusaluses otsuses kindlaks määratud, ka viivitusintress, mida poolte sellekohasest kokkuleppest lähtudes tuleb käesolevas asjas arvestada alates eespool punktis 2 viidatud 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsuse kuulutamisest, ja seda sõltumata asjaolust, et nimetatud otsus on vaidlusaluse võlakohustuse ainus õiguslik alus (vt eespool punkt 34).
45

Kolmandaks on eespool punktis 29 viidatud kohtuotsuse Purvis vs. parlament punkti 50 esimeses lauses täpsustatud, et „parlamendiliikmed [saavad] õiguse täiendavale pensionile pensioniea saabumisel, mis 12. juuni 1990. aasta eeskirja artikli 1 järgi on 60 eluaastat”. Asjaolu, et selles lauses on omakorda mainitud kõnealuses sättes nimetatud tingimustest ainult ühte, mis on eespool nimetatust erinev, tuleneb sellest, et see lause on seotud kõnealuses kohtuasjas hageja esitatud konkreetse argumendi ümberlükkamisega, mis põhineb vanust käsitleval arutluskäigul. Nii illustreerib see koostoimes sama kohtuotsuse punkti 37 teise lausega seda, et asjaolu, et 12. juuni 1990. aasta eeskirja artikli 1 lõikes 1 sätestatud pensioniõiguse saamise tingimustest ühte on nimetatud eraldi, ei tähenda, et see on teistest olulisem või lausa määrava tähtsusega.
83

Üksnes võimalus määrata vaidlustatud meetme võtmise ajal enam-vähem täpselt kindlaks arv või ka konkreetselt need õigussubjektid, kellele seda kohaldatakse, ei tähenda siiski mingil juhul, et see meede puudutaks neid õigussubjekte isiklikult, kui on selge, et see kuulub kohaldamisele selles õigusaktis määratletud õigusliku või faktilise olukorra alusel (Euroopa Kohtu 21. juuni 1993. aasta määrus kohtuasjas C-276/93: Chiquita Banana jt vs. nõukogu, EKL 1993, lk I-3345, punkt 8, ja Euroopa Kohtu 28. juuni 2001. aasta määrus kohtuasjas C-352/99 P: Eridania jt, EKL 2001, lk I-5037, punkt 59).
135

Pealegi, mainides määruse nr 423/2007 artikli 7 lõikes 4 ja määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4 tegevust, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on „kõrvalehoidmine” nende sätete lõigetes 1–3 osutatud meetmetest, peab liidu seadusandja silmas tegevust, mille eesmärk või tagajärg on see, et nende toimepanija väldib viidatud keelumeetme kohaldamist (vt selle kohta eespool punktis 134 viidatud kohtuotsus Afrasiabi jt, punkt 60). Need määruse nr 423/2007 artikli 7 lõikes 4 ja määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4 sätestatud teadmise ja tahte kumuleeruvad tingimused on mõlemad täidetud, kui kõnealustes sätetes nimetatud tegevuses osalev isik taotleb tahtlikult kas otseselt või kaudselt, et tema tegevuse eesmärk või tagajärg oleks nende sätetega seotud kõrvalehoidmine. Need tingimused on täidetud ka siis, kui kõnealune isik leiab, et tema osalemisel sellises tegevuses võib olla niisugune eesmärk või tagajärg, ning ta lepib selle võimalusega (vt selle kohta eespool punktis 134 viidatud kohtuotsus Afrasiabi jt, punkt 67).
22

Lisaks sellele tuleb tagasi lükata komisjoni väide, mille kohaselt ta saaks pärast seda, kui Üldkohus on vaidlustatud otsuse tühistanud, teha uue otsuse teise gaasidirektiivi põhjal. Nimelt tuleb esiteks märkida, et teise gaasidirektiivi kontekstis, nagu on välja toodud ka käesoleva otsuse punktis 20, eeldab siduva otsuse tegemine eelnevalt asjaomase liikmesriigi suhtes mittesiduva nõude esitamist. Kuna sellise mittesiduva nõude sisu võib olla liikmesriigi ja komisjoni vaheliste läbirääkimiste objektiks, ei ole selles staadiumis kindel, et komisjon oleks lõpuks teinud siduva otsuse ega see, milline oleks olnud selle sisu. Teiseks väidab hageja samuti, et teise gaasidirektiivi artikli 22 lõikes 4 sätestatud tähtaeg möödus 18. mail 2011 ja seega ei saanud komisjon 26. oktoobri 2010. aasta otsust vaidlustada.
Esimest kontrollimise määramise otsust põhjendatakse järgnevalt:

„Komisjonil on teave, et DB Energie’l on võimalik soodsamalt kohelda DB kontserni asjaomaseid tütarettevõtjaid, kes tegutsevad sõitjate ja kauba raudteeveo turgudel neis liikmesriikides, eelkõige Saksamaal, kus need tütarettevõtjad elektritoitega varustamist puudutavas hinnaalanduste süsteemis osalevad. Sooduskohtlemine võib eelkõige olla tingitud DB Energia pakutavast hinnaalanduste struktuurist ning see ei pruugi olla objektiivselt põhjendatud. Komisjonil on andmed, mis kinnitavad, et DB Energie võis elektritoitega varustamisele kohaldada sarnaseid hinnaalanduste süsteeme juba varem, vähemalt alates 2002. aastast. Lisaks ei ole välistatud, et DB Energie kohaldas neid hinnaalanduste süsteeme või sarnaseid süsteeme juba enne seda kuupäeva. Eeldatav on see, et see ärimeetod võimaldab DB kontserni asjaomastel tütarettevõtjatel saada eelise oma konkurentide ees ahelas järgnevatel raudteeveo turgudel neis liikmesriikides, kus DB kontserni kõnealused tütarettevõtjad tegutsevad sõitjate ja kauba raudteeveo sektoris, eelkõige Saksamaal, ning et DB kontsern võib sel viisil takistada konkurentsi neil turgudel. Eespool kirjeldatud tegevus – kui selle asetleidmine on ilmnenud – kujutab endast ELTL artikli 102 ja EMP lepingu artikli 54 rikkumist.

Komisjoni jaoks on vältimatu viia läbi kontrollimised määruse nr 1/2003 artikli 20 alusel, selleks et analüüsida oletatavat kooskõlastatud tegevust ja üldist konteksti puudutavaid kõiki asjakohaseid fakte ning teha kindlaks iga asjaomase juriidilise isiku osalemise täpne aste.

Hindade kindlaksmääramist puudutavad otsused DB kontsernis on ilmselt tehtud erinevatel ettevõtja tasanditel. Lisaks on tõenäoline, et asjakohaseid tõendeid võib leida ka DB kontserni neis tütarettevõtjates, kelle suhtes ilmselt kehtivad tõenäoliselt põhjendamatult soodsad hinnad, mis võimaldab takistada konkurentsi raudteeveo turgudel. Seega esineb kaudseid viiteid, et tõendeid võib leida igas asukohas, mis on loetletud käesoleva otsuse artiklis 1.

Komisjonil olemasoleva teabe kohaselt on DB Energia poolt sõitjate ja kauba raudteeveo Saksa turgudel varem kohaldatud hinnasüsteem olnud Saksamaal juba niisuguste kohtuvaidluste ese, mille pooleks olid reguleerivad ja konkurentsiasutused. Seega teavad asjaomased juriidilised isikud, et reguleerivad ja konkurentsiasutused kontrollivad nende tasude määramise süsteemi. Lisaks on komisjon varem tuvastanud, et DB kontserni tegevus hindade kindlaksmääramise valdkonnas on vastuolus ELTL artikliga 102, mida Euroopa Liidu kohtud on kinnitanud. Järelikult võivad asjaomased juriidilised isikud püüda varjata, kõrvaldada või eitada selle tegevusega seotud tõendeid, selleks et vältida hindade kindlaksmääramise valdkonnas võimaliku õigusvastase tegevuse avastamist.

Kontrollimiste tõhususe tagamisel on oluline, et kontrollimised viiakse läbi neid juriidilisi isikuid eelnevalt teavitamata, keda loetakse rikkumises osalenuks, ning samal ajal erinevates kohtades.

Sel eesmärgil on tarvilik teha vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikele 4 otsus, millega määratakse juriidiliste isikute kontrollimine.”