mis ei näe ette raskelt haige kolmanda riigi kodaniku põhivajaduste katmist niivõrd, kui see on võimalik, et esmaabi ja haiguste põhiravi saaks ka tegelikult osutada ajavahemikul, mille jooksul asjassepuutuv liikmesriik peab nimetatud kolmanda riigi kodaniku väljasaatmise edasi lükkama, kuna viimane on esitanud kaebuse tema suhtes tehtud otsuse peale.

Mis puudutab esiteks niisuguse kaebuse omadusi, mida peab saama esitada tagasisaatmisotsuse peale, siis tuleneb direktiivi 2008/115 artikli 13 lõikest 1 selle koostoimes sama direktiivi artikli 12 lõikega 1, et kolmanda riigi kodanikul peab olema võimalik kasutada tõhusaid õiguskaitsevahendeid tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse vaidlustamiseks. Samas ei nõua nimetatud direktiiv, et selle artikli 13 lõikes 1 ette nähtud õiguskaitsevahendil oleks tingimata peatav mõju.

Küll aga peavad selle õiguskaitsevahendi omadused olema kindlaks määratud vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklile 47, mis kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse õiguse põhimõtet ja mille sõnastuse kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.

Väga erandlikel juhtudel, kus rasket haigust põdeva kolmanda riigi kodaniku väljasaatmine riiki, kus puuduvad sobivad ravivõimalused, rikuks mittetagasisaatmise põhimõtet, ei tohi liikmesriigid vastavalt direktiivi 2008/115 artiklile 5, tõlgendatuna koos Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõikega 2, isikut välja saata. Neile väga erandlikele juhtudele on iseloomulik tõsine ja korvamatu kahju, mis kaasneks kolmanda riigi kodaniku väljasaatmisega riiki, kus valitseb tõsine oht, et ta langeb ebainimliku või alandava kohtlemise ohvriks. Selleks, et õiguskaitsevahend, mida kasutatakse tagasisaatmise otsuse vastu, mille täitmine võib kolmanda riigi kodaniku jaoks kaasa tuua tõsise ohu, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult, oleks tõhus, on nõutav, et neil asjaoludel saaks kolmanda riigi kodanik esitada peatava mõjuga kaebuse tagamaks, et tagasisaatmisotsust ei täidetaks enne, kui pädev ametiasutus on vaadanud läbi väite, et rikutud on direktiivi 2008/115 artiklit 5, tõlgendatuna koos Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 19.

Mis teiseks puudutab tagatisi, mida liikmesriik peab direktiivi 2008/115 artikli 14 alusel pakkuma raskelt haigele kolmanda riigi kodanikule seni, kuni tehakse otsus kaebuse kohta, mille ta on esitanud tagasisaatmise otsuse peale, mille täitmine võib tema jaoks kaasa tuua tõsise ohu, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult, siis direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b kohaselt lükkavad liikmesriigid väljasaatmise edasi, kuni kestab selle direktiivi artikli 13 lõike 2 kohaselt tehtud korralduse peatav mõju. Samas ilmneb selle direktiivi üldisest ülesehitusest, et artikli 9 lõike 1 punkt b peab hõlmama kõiki olukordi, kus liikmesriik peab tagasisaatmisotsuse peale kaebuse esitamise tõttu peatama selle otsuse täitmise.

Seetõttu peab liikmesriik niisuguses olukorras võimaluste piires katma nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 1 punkti b alusel kolmanda riigi raskelt haige kodaniku põhivajadused, kui isikul endal puuduvad selleks vahendid. Selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punktis b ette nähtud esmaabi ja haiguste põhiravi tagamisel ei tarvitse niisuguses olukorras nimelt olla reaalset mõju, kui sellega ei kaasne asjassepuutuva kolmanda riigi kodaniku põhivajaduste katmine. Siiski jääb liikmesriikide ülesandeks kindlaks määrata, millisel kujul kolmanda riigi kodaniku põhivajaduste katmine peab toimuma.