KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JÁN MAZÁK

esitatud 11. veebruaril 20101( )

Kohtuasi C‑407/08 P

Knauf Gips KG, varasema nimega Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke KG,

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Kartell – Kipsplaaditurg – EÜ artikli 81 rikkumine – Haldusmenetlus – Kaitseõiguste rikkumine – Juurdepääs toimikule – Süüstavate tõenditega tutvuda võimaldamisest keeldumine – Õigustavate tõenditega tutvuda võimaldamisest keeldumine – Ühe rikkumise koostisosadeks olevad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus – Määruse nr 17/62 artikli 15 lõikest 2 tuleneva 10% suuruse ülempiiri rikkumine – Majandusüksus

I. Sissejuhatus

1. Oma apellatsioonkaebuses palub Knauf Gips KG, varem Gebrüder Knauf Gipswerke KG (edaspidi ka „apellant”) Euroopa Kohtul muu hulgas tühistada Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑52/03( ) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) terves ulatuses. Teise võimalusena palub apellant Euroopa Kohtul saata kõnealune kohtuasi tagasi Üldkohtusse uueks otsustamiseks ning veel ühe võimalusena palub apellant vähendada talle määratud trahvi vähemalt 54,51 miljoni euro võrra.

II. Õiguslik raamistik

2. Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimese määruse asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta( ) artikli 15 lõikes 2 on sätestatud:

„2. Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000 – 1 000 000 arvestusühikut või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad [EÜ] artikli [81] lõiget 1 või [EÜ artiklit 82]; […]”

III. Apellatsioonkaebuse taust

A. Vaidlusalune otsus

3. Komisjon võttis 27. novembril 2002 vastu otsuse 2005/471/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohase menetluse kohta BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA ja Gyproc Benelux N.V. vastu (Juhtum COMP/E-1/37.152 – Kuivkrohvplaat) (edaspidi „vaidlusalune otsus”), tuvastades seal, et BPB PLC (edaspidi „BPB”), Knaufi kontsern, Société Lafarge SA (edaspidi „Lafarge”) ja Gyproc Benelux NV (edaspidi „Gyproc”) on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 sellega, et nad osalesid reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses kipsplaaditurul.( ) Komisjon asus seisukohale, et BPB, Knauf,( ) Lafarge ja Gyproc leppisid kokku ja osalesid ulatuslikus ja kestvas lepingus, mis on vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1, ning see väljendus järgmises käitumises, mis kujutas endast kokkuleppeid või kooskõlastatud tegevust:

– BPB ja Knaufi esindajad kohtusid 1992. aastal Londonis ja väljendasid ühist soovi turgude stabiliseerimiseks Saksamaal (edaspidi „Saksamaa turg”), Ühendkuningriigis (edaspidi „Ühendkuningriigi turg”), Prantsusmaal (edaspidi „Prantsusmaa turg”) ning Madalmaades, Belgias ja Luksemburgis (edaspidi „Beneluxi turg”);

– BPB ja Knaufi esindajad leppisid seoses oma müügimahtudega Saksamaa, Prantsusmaa, Ühendkuningriigi ja Beneluxi kipsplaaditurgudel kokku teabevahetuse korra, mida kasutati alates 1992. aastast ja millega hiljem ühinesid Lafarge ja Gyproc;

– BPB, Knaufi ja Lafarge’i esindajad vahetasid korduvalt teavet enne hinnatõuse Ühendkuningriigi turul;

– pidades silmas teatavaid arengusuundi Saksamaa turul, kohtusid BPB, Knaufi, Lafarge’i ja Gyproci esindajad 1996. aastal Versailles’s, 1997. aastal Brüsselis ja 1998. aastal Haagis eesmärgiga Saksamaa turg ära jagada või see vähemalt stabiliseerida;

– BPB, Knaufi, Lafarge’i ja Gyproci esindajad vahetasid korduvalt teavet ja kooskõlastasid hinnatõusude rakendamise meetmeid Saksamaa turul ajavahemikus 1996–1998.( )

4. Vaidlustatud otsuse artikli 1 kohaselt oli rikkumise kestus järgmine:

– „BPB […] puhul: vähemalt 31. märtsist 1992 kuni 25. novembrini 1998;

– Knaufi [kontserni] puhul: vähemalt 31. märtsist 1992 kuni 25. novembrini 1998;

– […] Lafarge’i […] puhul: vähemalt 31. augustist 1992 kuni 25. novembrini 1998;

– Gyproci […] puhul: vähemalt 6. juunist 1996 kuni 25. novembrini 1998.”

5. Arvestades kõnealuse tegevuse laadi, selle tegelikku mõju kipsplaaditurule, mis oli väga kontsentreerunud ja loomult oligopoolne, ning seda, et see tegevus hõlmas nelja põhilist turgu Euroopa Ühenduse südames, asus komisjon seisukohale, et vaidlusaluse otsuse adressaadid on väga tõsiselt rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1. Komisjon määras järgmistele ettevõtjatele järgmised trahvid:

– BPB: 138,6 miljonit eurot;

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 miljonit eurot;

– Lafarge: 249,6 miljonit eurot;

– Gyproc: 4,32 miljonit eurot.( )

6. Apellandile määratud trahvi osas märkis komisjon vaidlusaluse otsuse punktides 495−499:

„495. On tuvastatud, et Knauf[i kontsern] osales aktiivselt kogu konkurentsivastases tegevuses, mida on kirjeldatud käesolevas otsuses, ja et [Knaufi kontserni kõrgetasemelised esindajad] [B ja C] olid selle tegevusega isiklikult seotud.

496. Knaufi kontserni ülesehitust arvestades on käesolev otsus adresseeritud Knauf Westdeutsche Gipswerkele. Komisjon ei suuda kindlaks teha ühte isikut, kes oleks asjaomast ettevõtjat moodustava äriühingute kontserni eesotsas. Sellest tulenevalt ei ole ühte selle kontserni eesotsas olevat juriidilist isikut, kelle saaks võtta vastutusele rikkumiste eest, mille on toime pannud selle kontserni eri äriühingud.

497. Seda ettevõtjat esindab kõige rohkem Knauf Westdeutsche Gipswerke, mille [kõrgetasemelised esindajad] [B] ja [C] on. Nimelt tuleb seoses äriühinguga Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, mille funktsioon on hallata teisi Knaufi kontserni äriühinguid, märkida, et see sõltub vähemalt osaliselt äriühingust Knauf Westdeutsche Gipswerke nii oma ruumide kui ka personali osas.

498. Nendel asjaoludel ja selleks, et puhtvormilised küsimused ei takistaks konkurentsieeskirjade kohaldamisel järeldusi Knaufi [kontserni] tegevuse kohta kipsplaaditurul, on komisjon seisukohal, et kogu Knaufi [kontserni] tegevuse eest tuleb pidada vastutavaks äriühingut Knauf Westdeutsche Gipswerke. Knauf Westdeutsche Gipswerke ei ole vaidlustanud seda, et komisjon saatis vastuväiteteatise talle, ehkki see andis selgelt tunnistust komisjoni kavatsusest võtta ta vastutusele Knaufi kogu tegevuse eest.

499. Komisjon on seisukohal, et pidades silmas võimalikku trahvi määramist […], tuleb käesolevas otsuses arvesse võtta asutamislepingu artikli 81 lõike 1 tähenduses „ettevõtja” käivet, s.o käesoleval juhul kõikide Knaufi kontserni äriühingute ülemaailmset käivet, mille Knauf on komisjonile teatanud.”( )

7. Samuti oli komisjon enne, vaidlusaluse otsuse punktides 38 ja 39 märkinud:

„38. Knauf, mis on asutatud 1932. aastal ning mille peakontor ja üks suur tehas asuvad Iphofenis Baierimaal (Saksamaa), koosneb mitmest eraõiguslikust äriühingust, mille omanikeks on jätkuvalt […] ehk Knaufi perekonda kuuluvad osanikud. Asjaomasele ettevõtjale meeldib esitleda end perefirmana Knauf Westdeutsche Gipswerke: „Aastal 1932 asutatud firma Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke asukohaga Iphofenis on praegu mitte ainult üks Euroopa juhtivaid ehitusmaterjalide tootjaid, vaid ka ülemaailmselt tegutsev kontsern, mille tegevus ei piirdu üksnes kipsi põhjal valmistatud materjalide tootmisega. Kasvust hoolimata on Knauf jäänud pereäriks, mille omanikud on Alfons ja Karl Knaufi perekonnad […]

39. Knauf Westdeutsche Gipswerke on tegelikult vanim äriühing Knaufi kontsernis ja annab tööd paljudele (rohkem kui 1000) kõnealuse kontserni töötajatele; praegu on see usaldusühing, mille [kõrgetasemelised esindajad] [B ja C] on. […] See usaldusühing tegutseb samades ruumides ja sama personaliga nagu üks teine äriühing, nimelt Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, mis on samuti usaldusühing ja mille [kõrgetasemelised esindajad] [B] ja [C] samuti on ja mille funktsioon on hallata teisi Knaufi kontserni äriühinguid. Veel tuleks märkida, et lisaks ühele ja samale juhatusele on nimetatud kahel usaldusühingul ka täpselt üks ja sama osanike struktuur (samadel isikutel on nendes usaldusühingutes täpselt sama osalus). Usaldusühingul Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG on ka vähesel arvul töötajaid Iphofenis.”

B. Menetlus Esimese Astme Kohtus

8. Esimese Astme Kohtu kantseleile 13. veebruaril 2003 esitatud hagis, mis registreeriti kui kohtuasi T‑52/03, palus Knauf tühistada vaidlusaluse otsuse teda puudutavas osas või teise võimalusena asjakohaselt vähendada talle vaidlusaluse otsusega määratud trahvi ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

9. Esimese Astme Kohtu menetluses esitas Knauf Gips KG kaheksa väidet. Nendest esimeses väitis ta, et vaidlusaluse otsusega on rikutud tema kaitseõigusi. Muu hulgas märkis Knauf Gips KG, et vaidlusalune otsus põhineb tõenditel, millega tal ei ole võimaldatud tutvuda, ehkki ta on seda taotlenud. Knauf Gips KG teine väide põhines EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisel. Kolmandaks väitis Knauf Gips KG, et on rikutud mõistet „üks rikkumine”. Knauf Gips KG neljanda väite kohaselt rikub vaidlusalune otsus trahvi ülempiiri osas määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2. Viiendaks väitis Knauf Gips KG, et vaidlusalune otsus rikub EÜ artikli 253 ja määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ning õiguse üldpõhimõtteid sellega, kuidas selles otsuses on trahvisumma määratud. Kuuendas väites leidis Knauf Gips KG, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet sellega, et ei vähendanud nimetatud ettevõtjale määratud trahvi, ehkki see ettevõtja tegi komisjoniga koostööd samal määral nagu BPB, kelle trahvi vähendati 30% võrra. Knauf Gips KG seitsmenda väite kohaselt viis haldusmenetluse ülemäärane kestus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni artikli 6 lõike 1 ja hea halduse põhimõtte rikkumiseni. Knauf Gips KG viimase, kaheksanda väite kohaselt on rikutud õigusnormi ja tehtud hindamisviga trahvi viivisemäära kindlaksmääramisel.

10. Esimese Astme Kohus tegi oma otsuse 8. juulil 2008, jättes Knauf Gips KG hagi rahuldamata ja mõistes temalt välja kohtukulud.

IV. Apellatsioonimenetlus

11. Apellant esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale 19. septembril 2008 apellatsioonkaebuse. Apellant palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna;

– teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse uueks läbivaatamiseks;

– kolmanda võimalusena vähendada apellandile vaidlusaluse otsuse artikliga 3 määratud trahvi asjakohasel määral, igal juhul vähemalt 54,51 miljoni euro võrra;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

12. Komisjon palub Euroopa Kohtul:

– jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja apellandilt.

13. Vaidlustatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebus põhineb kolmel väitel. Esimeses väidab apellant, et tema kaitseõigusi on rikutud. Teises väites märgib apellant, et on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1. Apellandi kolmanda väite kohaselt on rikutud määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja EÜ artiklit 81.

14. Kohtuistung peeti 22. oktoobril 2009.

V. Apellatsioonkaebuse esimene väide: kaitseõiguste rikkumine

15. Apellant märgib, et Esimese Astme Kohus rikkus tema kaitseõigusi sellega, et kohaldas ebaõigesti õigusnorme, mis puudutavad esiteks süüstavate tõenditega tutvumise võimaldamisest keeldumist ja teiseks õigustavate tõenditega tutvumise võimaldamisest keeldumist.

A. Süüstavate tõenditega tutvumise võimaldamisest keeldumine

1. Vaidlustatud kohtuotsus

16. Esimeses astmes märkis Knauf Gips KG, et vaidlusalune otsus on suuresti rajatud süüstavatele tõenditele, millega ta ei saanud tutvuda, ehkki ta seda taotles.

17. Esimese Astme Kohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, et Knauf Gips KG ei saanud komisjoni haldusmenetluse käigus tutvuda vastuväiteteatise teiste adressaatide vastustega. Nimetatud kohus asus seisukohale, et kuna dokumendid, mida ei ole haldusmenetluse käigus esitatud asjaomastele pooltele, ei ole tõenditena vastuvõetavad, tuleb niisugused dokumendid tõenditena arvestamata jätta, kui komisjon oma lõppotsuses sellistele dokumentidele tugines. Kui aga oli olemas muid, komisjoni järeldusi konkreetselt toetavaid tõendeid, millest pooled olid haldusmenetluse käigus teadlikud, ei mõjuta see, et süüd tõendav dokument, mida asjaomasele isikule ei esitatud, oli tõendina vastuvõetamatu, vaidlusaluses otsuses arvestatud vastuväidete kehtivust. Sellest lähtudes võttis Esimese Astme Kohus seisukoha, et asjaomase ettevõtja ülesanne on tõendada, et komisjoni otsuses tehtud lõppjäreldus olnuks teistsugune, kui sellele ettevõtjale esitamata jäetud dokument, millele komisjon rikkumise tuvastamisel tugines, oleks tulnud tõendina arvestamata jätta.( )

18. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 märkis Esimese Astme Kohus, et Knauf Gips KG oli, kui mõned erandid välja arvata, pelgalt loetlenud vaidlusaluse otsuse lõike, kus oli mainitud dokumente, millega ei võimaldatud tutvuda. Nimetatud kohus asus seisukohale, et sellisest loetelust ei piisa, et täita kohtupraktikast tulenev Knauf Gips KG kohustus seoses süüstavate tõenditega. Seejärel asus Esimese Astme Kohus käsitlema väidetavat keeldumist süüstavate tõenditega tutvumise võimaldamisest seoses Knauf Gips KG esitatud konkreetsete kaebustega.( ) Kõnealuseid dokumente uurides leidis Esimese Astme Kohus, et komisjoni järeldus vaidlusaluses otsuses ei oleks olnud teistsugune, kui kõnealused dokumendid oleks toimikust kõrvaldatud. Siiski märkis Esimese Astme Kohus, et täielikkuse huvides jätab ta asja sisu uurimisel arvestamata kõik süüstavad tõendid, mis tulenesid vastuväiteteatise teiste adressaatide vastustest, et kontrollida, kas komisjoni hinnang rikkumise toimepaneku ja mõju kohta on piisavalt tõendatud ka selliste tõendite puududes.( )

2. Argumendid

19. Apellandi väitel toimis Esimese Astme Kohus ebaõigesti, jättes läbi vaatamata avaldamata tõendite näited, millele apellant oli osutanud. Apellant on seisukohal, et kui ta viitab kõnealustele tõenditele ja vaidlusaluse otsuse lõikudele, mis eranditult põhinevad nendel tõenditel, ei ole vaja muid tõendeid järelduseks, et kui need tõendid oleks arvestamata jäetud, oleksid vähemalt need vaidlusaluse otsuse põhjenduskäigu osad olnud teistsugused. Kuna on ilmne, et apellandi kirjeldatud lõigud puudutasid rikkumise kui terviku olulist aspekti, on ka selge, et vaidlusalune otsus oleks olnud täiesti teistsugune. Need vaidlusaluse otsuse lõigud, mida Esimese Astme Kohus tegelikult uuris (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 51−63), ei ole määravad, kuna apellandi kaitseõigusi juba oli rikutud seetõttu, et komisjon tugines vaidlusaluse otsuse teistes lõikudes avaldamata süüstavatele tõenditele, mida nimetatud kohus läbi ei vaadanud.

20. Komisjon on seisukohal, et kuna apellandi kaebus on suunatud ainult vaidlustatud kohtuotsuse nende aluste vastu, millele on viidatud selle kohtuotsuse punktides 49 ja 50, ei saa see kaebus viia selle kohtuotsuse tühistamiseni. Kõnesolevad alused hõlmati kohtuotsusesse täielikkuse huvides: vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 on märgitud, et Esimese Astme Kohus ei arvestanud kõnealuseid tõendeid vaidlusaluse otsuse sisu uurimisel. Lisaks on komisjon seisukohal, et apellant ei ole täitnud nõudeid, mis tulenevad Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon,( ) seoses süüstavate tõenditega. Nimetatud kohtuotsuse kohaselt nõuab Euroopa Kohus asjaomaselt poolelt tõendamist, et lõppjäreldus, millele komisjon oma otsuses jõudis, oleks olnud teistsugune. Apellandi üldistest viidetest vaidlusaluse otsuse eri lõikudele, kus pelgalt mainitakse kõnealuseid dokumente, ei piisa, sest vastasel korral oleks Esimese Astme Kohus kohustatud tõendama põhjusliku seose olemasolu kõnealuste tõenditega tutvuda võimaldamisest keeldumise ja väidetava kaitseõiguste rikkumise vahel.

3. Hinnang

21. Esiteks märgiksin, et apellant vaidlustab Esimese Astme Kohtu järeldused, mis sisalduvad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49 ja 50. Samal ajal ei vaidlusta apellant Esimese Astme Kohtu üksikasjalikke järeldusi, mis sisalduvad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51−62 seoses Knauf Gips KG konkreetsete kaebustega teatavate tõendite osas.

22. Vastupidiselt komisjoni väitele ei olnud Esimese Astme Kohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49 ja 50 ega ka punktides 51−62 liiati hõlmatud täielikkuse huvides: täielikkuse huvides hõlmamisega seostas nimetatud kohus sõnaselgelt oma seisukoha, mis sisaldus kõnealuse kohtuotsuse punktis 63. Sellest lähtudes olen seisukohal, et käesoleva väite osas ei saa otseselt kohaldada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt Euroopa Kohus lükkab kohe tagasi etteheited alustele, mis on hõlmatud pelgalt täielikkuse huvides, sest niisugused etteheited ei saa olla aluseks vaidlustatud kohtuotsuse tühistamisele.( )

23. Apellandi väidet, et Esimese Astme Kohus jättis läbi vaatamata avaldamata tõendite näited, millele apellant oli osutanud, pean selgelt alusetuks.

24. Knauf Gips KG väidab sisuliselt seda, et Esimese Astme Kohus järeldas valesti, et vaidlusaluse otsuse nende lõikude loetlemisest, kus oli viidatud avaldamata tõenditele, ei piisa, et täita kohtupraktikast tulenev kohustus, mille kohaselt huvitatud pool peab tõendama, et komisjon oleks jõudnud oma otsuses teistsugusele järeldusele, kui dokument, mida asjaomasele ettevõtjale ei esitatud ja millele komisjon rikkumise tuvastamisel tugines, oleks tulnud tõendina arvestamata jätta.

25. Kohtupraktikas on välja kujunenud, et dokumendi esitamata jätmine kujutab endast kaitseõiguste rikkumist vaid siis, kui asjaomane ettevõtja tõendab esiteks, et komisjon võttis selle dokumendi aluseks rikkumise toimepanemise kohta väite esitamisel, ja teiseks, et väite õigsust sai tõendada vaid nimetatud dokumendile viitamisega. Kui oli olemas muid, komisjoni järeldusi konkreetselt toetavaid tõendeid, millest pooled olid haldusmenetluse käigus teadlikud, ei mõjuta see, et süüd tõendav dokument, mida asjaomasele isikule ei esitatud, oli tõendina vastuvõetamatu, vaidlusaluses otsuses arvestatud vastuväidete kehtivust. Samuti on Euroopa Kohus sedastanud, et asjaomase ettevõtja ülesanne on tõendada, et komisjoni otsuses tehtud lõppjäreldus olnuks teistsugune, kui sellele ettevõtjale esitamata jäetud dokument, millele komisjon rikkumise tuvastamisel tugines, oleks tulnud tõendina arvestamata jätta.( )

26. Minu arvates ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, järeldades, et kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon( ) kujunenud kohtupraktikast tulenevalt asjaomasele ettevõtjale seatud tõendamiskohustuse täitmiseks ei piisa pelgalt sellest, kui loetleda vaidlusaluse otsuse lõike, kus on mainitud avaldamata dokumente.

B. Õigustavate tõenditega tutvumise võimaldamisest keeldumine ja kaitseõiguste rikkumine teabevahetuse osas

27. Käesolevas osas käsitlen parema jälgitavuse huvides apellandi esimese väite teist ja kolmandat osa, sest need mõlemad osad on seotud Knauf Gips KG poolt Esimese Astme Kohtus esitatud esimese väite teise osaga, mis puudutas õigustavate tõenditega tutvumise võimaldamisest keeldumist.( )

1. Vaidlustatud kohtuotsus

28. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 märkis Esimese Astme Kohus, viidates Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon, et kui õigustav dokument on asjaomasele ettevõtjale esitamata jäetud, peab see ettevõtja ainult tõendama, et dokumendi avaldamata jätmine võis tema kahjuks mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu. Piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks saanud kasutada õigustavaid dokumente enda kaitseks, st et juhul kui ta oleks saanud nendele tugineda haldusmenetluses, oleks ta saanud esitada tõendeid, mis ei olnud kooskõlas komisjoni poolt selles etapis tehtud järeldustega, ning oleks seega saanud mingilgi viisil mõjutada komisjoni otsuses antavat hinnangut vähemalt seoses ettevõtjale süüks pandava käitumise raskuse ja kestusega ning järelikult ka seoses trahvi tasemega. Võimalust, et avaldamata jäetud dokumendil oleks võinud olla mõju menetluse käigule ja komisjoni otsuse sisule, saab tõendada üksnes siis, kui teatavate tõendite esialgsel uurimisel ilmneb, et avaldamata jäetud dokumentidel oleks võinud – nendest tõenditest tulenevalt – olla niisugune tähendus, mida ei oleks tohtinud tähelepanuta jätta.( )

29. Olles võimaldanud apellandil tutvuda teiste tootjate mittekonfidentsiaalsete vastustega komisjoni vastuväiteteatisele, asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et kui Knauf Gips KG olekski saanud haldusmenetluses nendele dokumentidele tugineda, ei oleks need dokumendid komisjoni hinnangut mõjutanud.( )

2. Argumendid

30. Apellant on seisukohal, et Esimese Astme Kohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 ebaõigesti kokku apellandi poolt kohtuasjas T‑52/03 hagis esitatud väited ning kommentaarid, mis sisaldusid 7. juuliga 2006 dateeritud eraldi dokumendis, mis puudutas komisjoni keeldumist õigustavate tõenditega tutvuda võimaldamisest. Seetõttu rikuvad nimetatud kohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64−79 apellandi kaitseõigusi ja on alusetud.

31. Samuti on apellant seisukohal, et Esimese Astme Kohus kohaldas vääralt Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb õigustavaid tõendeid. Apellandi sõnul ei pea ta tõendama seda, et juhul kui tal olnuks võimalik tutvuda teiste tootjate vastustega vastuväiteteatisele, oleks komisjoni otsus olnud sisult teistsugune, vaid peab tõendama ainult seda, et ta oleks saanud kasutada neid dokumente enda kaitseks.( ) Apellant leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70−78 käsitles Esimese Astme Kohus ebaõigesti seda, kas teatavad õigustavad tõendid, millele apellant osutas, oleksid saanud mõjutada vaidlusalust otsust.

32. Lisaks vaidlustab apellant Esimese Astme Kohtu järelduse, et BPB vastus vastuväiteteatisele ei sisalda õigustavaid tõendeid.( ) Apellant väidab, et üldiste tõendamispõhimõtete kohaselt kujutavad teiste huvitatud poolte ütlused endast tõendeid. Liiati ei muuda see, et apellant on esitanud samad argumendid, teiste huvitatud poolte samalaadsete argumentide olemust.

33. Apellandi väitel jättis Esimese Astme Kohus uurimata BPB vastuse punktis 4.1.16 sisalduva märkuse, et Londoni kohtumine ei olnud enamat kui spontaanne arutelu. Samuti jättis Esimese Astme Kohus uurimata BPB vastuse punktis 4.2.3 sisalduva märkuse, et BPB ja tema konkurentide vahel vahetatud arvandmed ei jõudnud BPB planeerimismenetlusse. Peale selle ei uurinud Esimese Astme Kohus, kui olulised olid tõendid, mille põhjal tehti kindlaks 1997. ja 1998. aasta Brüsseli ja Haagi kohtumised, mis järgnesid esimesele kohtumisele Versailles’s. Knauf Gips KG märkis 7. juuliga 2006 dateeritud dokumendis, et BPB vastuse punktidest 4.3.28 ja 4.3.34 nähtub selgelt, et Versailles’ kohtumisel ei jõutud mingile konkurentsivastasele kokkuleppele. Brüsseli ja Haagi kohtumiste osas järeldas komisjon lihtsalt, et pooled järgisid väidetavat kokkulepet, mis olevat sõlmitud Versailles’s. BPB vastuse punkte 4.3.28 ja 4.3.34, mis puudutasid Versailles’ kohtumist, oleks aga saanud kasutada tõendamaks, et järeldus Brüsseli ja Haagi kohtumiste kohta on alusetu.

34. Komisjon esitab jällegi argumendi, mille ta esitas ka Esimese Astme Kohtus ja mida nimetatud kohus ei käsitlenud. Komisjon märgib, et keeldudes võimaldamast apellandil tutvuda teiste tootjate vastustega vastuväiteteatisele, viitas ta õiguskaitsevahenditele, mida apellant saab kasutada. Arvestades, et apellant ei andnud seda küsimust ärakuulamise eest vastutava ametniku käsitlusse ja jättis seega haldusmenetluses kasutamata enda käsutuses olevad õiguskaitsevahendid, andis ta seega mõista, et ta ei jätka oma taotlust. Sellest lähtudes on komisjon seisukohal, et kuna õigust toimikuga tutvuda oleks tulnud käsitleda haldusmenetluse käigus, ei olnud apellandil õigust esitada Esimese Astme Kohtu menetluses väidet kaitseõiguste rikkumise kohta.

35. Komisjon on seisukohal, et Esimese Astme Kohus kohaldas õigesti kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon( ) tehtud otsusest tulenevat kriteeriumi, mis puudutab õigustavaid tõendeid. Samuti asub komisjon seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsus ei moonuta apellandi argumente.

36. Komisjon leiab, et apellandi väited, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 31, on vastuvõetamatud, sest apellant lihtsalt kordab Esimese Astme Kohtu menetluses esitatud argumente ja taotleb Euroopa Kohtult oma väidete uut hindamist. Liiati ei ole apellant tõendanud, kuidas kõnesolevad avaldamata tõendid oleksid aidanud tal end kaitsta. Samuti on komisjon seisukohal, et apellandi väide, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 33, on sisuliselt ebaõige.

3. Hinnang

37. Käsitlen kõigepealt komisjoni väidet, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 34. Sisuliselt väidab komisjon seda, et apellandi esimese väite teine ja kolmas osa on tõkestatud, sest apellant ei ammendanud seoses juurdepääsuga kõnealustele dokumentidele komisjoni haldusmenetluse käigus kõiki enda käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid.

38. Minu arvates tuleb see argument tagasi lükata. Esiteks ei ole komisjon tõendanud, et apellant teda seoses avaldamata dokumentidega haldusmenetluse käigus aktiivselt eksitas või ei tegutsenud heauskselt. Pelgalt see, et apellant ei ammendanud komisjoni menetluses oma õiguskaitsevahendeid, ei saanud põhjustada komisjonis väärarusaama, et apellant ei jätka ühenduse kohtutes oma taotlust tutvuda kõnesolevate dokumentidega.( ) Kuivõrd puuduvad õigusnormid, mis konkreetselt nõuaksid huvitatud poolelt õiguskaitsevahendite ammendamist komisjoni haldusmenetluse käigus, olen teiseks seisukohal, et niisugust nõuet kehtestades piiraks Euroopa Kohus asjakohatult selle poole kaitseõigusi ja jätaks ta ilma täielikust õigusemõistmisest.( )

39. Seoses apellandi väitega, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 30 ja mille kohaselt olid tema väited vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 ebaõigesti kokku võetud, tuleks märkida, et täpselt needsamad argumendid sisaldusid Esimese Astme Kohtu menetluses 23. jaanuaril 2007 peetud kohtuistungil ettekandja-kohtuniku poolt esitatud ettekande punktis 43.

40. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on ettekandja-kohtuniku ettekande eesmärk esitada kokkuvõetult kohtuasja faktilised ja õiguslikud asjaolud, nagu ka poolte väited ja argumendid, ning pooled võivad enne kohtuistungit või selle ajal taotleda ettekande parandamist või esitada reservatsioone. Liiati oli Esimese Astme Kohtu kohtunikel, kes asja arutamisel osalesid, kogu menetluse kestel võimalik tutvuda kõikide kohtutoimikus sisalduvate dokumentidega.( )

41. Kohtuasjas T‑52/03 saatis Esimese Astme Kohtu kantselei ettekandja-kohtuniku ettekande pooltele 11. detsembril 2006 ning pooli kutsuti esitama enne kohtuistungit märkusi selle ettekande kohta. Erinevalt komisjonist, kes esitas 15. jaanuaril 2007 kirjalikud märkused kõnealuse ettekande kohta, Knauf Gips KG märkusi ei esitanud. Liiati ei esitanud Knauf Gips KG ka 23. jaanuari 2007. aasta kohtuistungil ühtegi vastuväidet enda väidete ja argumentide kokkuvõtte kohta, mis sisaldus ettekandja-kohtuniku ettekandes. Selliste vastuväidete puudumine kajastub ametlikus kohtuistungi protokollis, mille koostas kohtusekretär vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 63 ning millele on alla kirjutanud president ja kohtusekretär.

42. Kuna Knauf Gips KG kohtuasjas T‑52/03 ettekandja-kohtuniku ettekandele vastuväiteid ei esitanud ja arvestades, et Esimese Astme Kohtu koosseisul oli kogu menetluse vältel võimalik tutvuda kõikide kõnealuse kohtuasja toimikus sisalduvate dokumentidega, olen seisukohal, et apellandi väide, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 30, tuleks tagasi lükata.

43. Täielikkuse huvides rõhutaksin veel, et Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 68−77 sisaldunud järeldustest nähtub selgelt, et nimetatud kohus uuris üksikasjalikult Knauf Gips KG poolt( ) esitatud väiteid selle kohta, et komisjon ei võimaldanud tal tutvuda õigustavate tõenditega.

44. Selles osas, mis puudutab apellandi väidet, et Esimese Astme Kohus kohaldas vääralt Euroopa Kohtu praktikat seoses õigustavate tõenditega, piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks saanud kasutada õigustavaid tõendeid enda kaitseks, st et juhul kui ta oleks saanud nendele tugineda haldusmenetluses, oleks ta saanud esitada tõendeid, mis ei olnud kooskõlas komisjoni poolt selles etapis tehtud järeldustega, ning oleks seega saanud mingilgi viisil mõjutada komisjoni otsuses antavat hinnangut vähemalt seoses ettevõtjale süüks pandava käitumise raskuse ja kestusega ning järelikult ka seoses trahvi tasemega. Võimalust, et avaldamata jäetud dokumendil oleks võinud olla mõju menetluse käigule ja komisjoni otsuse sisule, saab tõendada üksnes siis, kui teatavate tõendite esialgsel uurimisel ilmneb, et avaldamata jäetud dokumentidel oleks võinud – nendest tõenditest tulenevalt – olla niisugune tähendus, mida ei oleks tohtinud tähelepanuta jätta.( )

45. Esimese Astme Kohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 selgelt eespool osutatud kohtupraktikale, mis käsitleb õigustavaid tõendeid. Peale selle tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, et juhul kui Knauf Gips KG saanuks haldusmenetluse käigus tutvuda kõnesolevate dokumentidega, ei oleks need dokumendid saanud mõjutada komisjoni hinnangut.

46. Märgiksin, et hoolimata Esimese Astme Kohtu üldisest järeldusest, mis kajastub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, on sama kohtuotsuse punkti 74 sõnastus, milles nimetatud kohus märgib, et BPB vastuse punkt 4.2.1 „ei oleks saanud mõjutada lõpptulemust”, õigustavate tõendite suhtes üpriski asjakohatu ja meenutab mingil määral kohtupraktikat, mida kohaldatakse avaldamata süüstavate tõendite suhtes.( ) Asun siiski seisukohale, et sellise sõnastuse kasutamine ei muuda vaidlustatud kohtuotsust tühiseks. Minu arvates ei saa teise kartelliosalise pelk, tõenditega toetamata märkus, milles ta püüab eitada mingi teabevahetuse konkurentsivastast eesmärki või mõju, kujutada endast õigustavat tõendit.

47. Sellest lähtudes olen seisukohal, et käesoleva ettepaneku punktis 31 kirjeldatud väide tuleks tagasi lükata.

48. Seoses apellandi väidetega, millele olen osutanud käesoleva ettepaneku punktides 31 ja 32 ning milles apellant vaidlustab Esimese Astme Kohtu järelduse, et teatavad osad BPB vastuses vastuväiteteatisele ei sisalda õigustavaid tõendeid, tuleks meeles pidada, et Esimese Astme Kohtu hinnang faktilistele asjaoludele ei kujuta – paitsi kui talle esitatud tõendeid on moonutatud – endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust.( )

49. Minu arvates puudutas Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 69−78 antud hinnang seda, kas kõnealused osad BPB vastuses komisjoni vastuväiteteatisele kujutavad endast õigustavaid tõendeid ja kas Knauf Gips KG oleks saanud kasutada neid enda kaitseks. Seega puudutas see faktiküsimust.( ) Kuivõrd ei ole väidetud, et Esimese Astme Kohus moonutas faktilisi asjaolusid, olen seisukohal, et see apellandi kaebus Esimese Astme Kohtu hinnangu peale tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.

50. Käesoleva ettepaneku punktis 33 osutatud väitega, et Esimese Astme Kohus jättis uurimata Knauf Gips KG väited, mis puudutasid BPB vastuse punkti 4.1.16, ei saa minu arvates nõustuda. BPB poolt komisjoni vastuväiteteatisele saadetud vastuse punkti 4.1.16 peamine tähendus seisneb selles, et „konkurents Euroopa eri turgudel jäi tihedaks”, olenemata „väidetavast kokkuleppest”, millele Londoni kohtumisel jõuti. Tegelikult käsitles Esimese Astme Kohus jätkunud konkurentsi küsimust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 72 ja 75. Väide, et Esimese Astme Kohus jättis uurimata Knauf Gips KG märkuse, mis puudutas BPB poolt komisjoni vastuväiteteatisele saadetud vastuse punkti 4.2.3, kus oli märgitud, et BPB ja tema konkurentide vahel vahetatud arvandmed ei jõudnud BPB planeerimismenetlusse, tuleb minu arvates tagasi lükata, lähtudes vaidlustatud kohtuotsuse punktist 74. Nimetatud punktis on konkreetselt antud hinnang BPB väitele, et vahetatud andmed olid teada ainult Gyproci direktorile D‑le ja BPB tegevdirektorile.

51. Liiati selgub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 76, et Esimese Astme Kohus uuris BPB vastuse punkte 4.3.28 ja 4.3.34, mis puudutasid Versailles’ kohtumist, ning tuvastas, et nende punktide sisu ei kujuta endast õigustavaid tõendeid. Arvestades, et Knauf Gips KG väide Brüsselis ja Haagis vastavalt 1997. ja 1998. aastal aset leidnud kohtumiste kohta sõltus sellest, kas Esimese Astme Kohus loeb BPB vastuse punktid 4.3.28 ja 4.3.34 õigustavateks tõenditeks, olen seisukohal, et nimetatud kohus ei eksinud ega jätnud käsitlemata Knauf Gips KG väidet seoses Brüsseli ja Haagi kohtumistega.

52. Sellepärast olen seisukohal, et Euroopa Kohus peaks apellatsioonkaebuse esimese väite tervikuna tagasi lükkama.

VI. Apellatsioonkaebuse teine väide: EÜ artikli 81 rikkumine

A. Argumendid

53. Apellant väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidel 140−298 puudub piisav aineline alus, sest Esimese Astme Kohus võttis oma järelduses EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta aluseks avaldamata süüstavad tõendid. Peale selle jättis Esimese Astme Kohus täitmata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 antud lubaduse, et ta ei võta kõnealuseid tõendeid arvesse vaidlusaluse otsuse sisu uurimisel.

54. Apellant märgib, et ka siis, kui õigusvastaseid tõendeid arvesse võtta, ei toeta Esimese Astme Kohtu järeldus apellandi poolt toime pandud rikkumise viie osa kohta järeldust EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta. Esimese Astme Kohtu sõnul koosnes kõnealune rikkumine viiest osast, nimelt Londoni kohtumisest 1992. aastal, teabevahetusest müügimahtude kohta Saksamaa, Prantsusmaa, Beneluxi ja Ühendkuningriigi turgudel aastatel 1992−1998, teabevahetusest hinnatõusude kohta Ühendkuningriigis aastatel 1992−1998, Saksamaa turu jagamist puudutavatest kokkulepetest (Versailles’, Brüsseli ja Haagi kohtumised) alates 1996. aasta juunist ning kokkuleppest hinnatõusude kohta Saksamaal alates 1996. aastast. Esimese Astme Kohtu poolt tuvastatud faktiliste asjaolude kohaselt ei vasta ükski nimetatud olukord siiski kriteeriumidele, mille alusel võiks tuvastada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise. Samuti kritiseerib apellant Esimese Astme Kohtu otsuse eri aspekte, mis puudutavad kõnealust viit osa või ilminguid, mida on käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 140−298.

55. Komisjon on seisukohal, et apellandi teine väide on vastuvõetamatu, sest apellant pelgalt kritiseerib Esimese Astme Kohtu järeldusi faktiliste asjaolude kohta. Samuti märgib komisjon, et apellant ei vaidlusta ühe vältava rikkumise toimepanekut, millel vaidlusalune otsus põhineb. Apellandi teine väide rajaneb ideel, et ükski kõnealuse rikkumise viiest osast, mis koos moodustavad rikkumise, ei ole ise EÜ artikli 81 rikkumine. Sellega tõlgendab apellant vääralt vaidlusaluse otsuse mõtet ja Esimese Astme Kohtu hinnangut tõenditele. Osutades otsusele kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon,( ) asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu tuleb järeldada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis üheskoos käsitletuna võivad muu ühtse selgituse puudumisel moodustada tõendi konkurentsieeskirjade rikkumise kohta. Esimese Astme Kohus märkis, et kõnealuse kohtupraktika saab üle võtta ühe ja vältava rikkumise mõistesse, sest iga niisuguse rikkumise ilming kinnitab, et selline rikkumine ka tegelikult toimus.

56. Samuti on komisjon seisukohal, et apellandi väide, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 53, on vastuvõetamatu, sest apellant ei ole konkreetselt viidanud kritiseeritavatele vaidlustatud kohtuotsuse osadele ning annab pelgalt kokkuvõtliku viite vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 140−298.

B. Hinnang

57. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 299 ilmnevalt väitis Knauf Gips KG Esimese Astme Kohtus, et talle ei saa süüks panna osalemist ühes kaua kestnud rikkumises ning sellest tulenevalt alaneb rikkumise raskusaste, ja faktilised üksikasjaolud, mis väidetavalt leidsid aset rohkem kui viis aastat enne menetluse algust, on aegunud.

58. Esimese Astme Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 306, et vaidlusaluse otsuse punktist 479 ilmneb, et „kõik käesoleva juhtumi kokkulepped ja kooskõlastatud tegevused kuulusid asjaomaste ettevõtjate rea katsete hulka, millel oli üks majanduslik eesmärk piirata konkurentsi, ja et need olid keerulise ja vältava kokkuleppe – mille eesmärk oli piirata konkurentsi – erinevad avaldumised. Kuna komisjon leidis, et eespool viidatud kokkulepped ja kooskõlastatud tegevused realiseerisid katkematult 1992. aastast kuni 1998. aastani nende osapoolte ühist tahet stabiliseerida vähemalt Saksa, Prantsuse, Ühendkuningriigi ja Beneluxi kuivkrohvplaaditurge ja seega piirata neil esinevat konkurentsi, siis määratles komisjon rikkumise üheks keeruliseks ja vältavaks rikkumiseks”. Nii oli vaidlusaluse otsuse artiklis 1 muu hulgas märgitud, et apellant „on rikkunud [EÜ] artikli 81 lõiget 1, osaledes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses kuivkrohvplaadi sektoris”.( ) Kohaldades kohtupraktikat, mis tuleneb otsusest kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon,( ) lükkas Esimese Astme Kohus tagasi Knauf Gips KG väite, milles vaidlustati kõnealuse tegevuse kvalifitseerumine üheks vältavaks rikkumiseks.( )

59. Apellant ei ole käesolevas apellatsioonkaebuses vaidlustanud Esimese Astme Kohtu järeldust, et toime on pandud üks vältav EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine, vaid püüab hoopis tõendada, et ükski selle rikkumise viiest osast või ilmingust eraldi käsitletuna ei paku tuge järeldusele EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta. Kuivõrd vaidlusalune otsus ja ka vaidlustatud kohtuotsus rajanevad eeldusel, et toime on pandud üks vältav rikkumine, olgugi et see moodustus eri osadest, pean apellandi väidet, et need üksikosad eraldi käsitletult ei moodusta EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist, asjatuks. Sellest lähtudes arvan, et kõnealune väide tuleks tagasi lükata.

60. Kuna apellant ei ole konkreetselt viidanud süüstavatele tõenditele, millele Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 140−298 väidetavalt tugines, olen liiati seisukohal, et kõnealune väide tuleks tagasi lükata kui ebamäärasuse tõttu vastuvõetamatu.

61. Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku apellandi teine väide tagasi lükata.

VII. Apellatsioonkaebuse kolmas väide: määruse nr 17 artikli 15 ja EÜ artikli 81 rikkumine

A. Argumendid

62. Apellandi väitel rikkus Esimese Astme Kohus määruse nr 17 artiklit 15, võttes nimetatud sättega kehtestatud 10% suuruse ülempiiri väljaarvutamisel arvesse Knaufi kontserni äriühingute käivet. Apellandi meelest rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi, järeldades, et apellant on koos teiste Knaufi kontserni äriühingutega ühtne majandusüksus, ja asudes seisukohale, et apellant vastutab Knaufi kontserni tegude eest.

63. Apellant on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 348 ei olnud Euroopa Kohus objektiivne ega erapooletu. Apellant vaidlustab Esimese Astme Kohtu järelduse, et usaldusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG sai kõnealusest rikkumisest kasu.

64. Apellandi väitel eksis Esimese Astme Kohus, asudes seisukohale, et apellant ja usaldusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ja selle tütarühingud kujutavad endast ühtset majandusüksust.

65. Apellant vaidlustab üheksa asjaolu, millele Esimese Astme Kohus rajas oma järelduse ühtse majandusüksuse kohta. Apellant on seisukohal, et otsus kohtuasjas Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon( ) ei ole käesolevas asjas kohaldatav, sest apellandil puudub osalus usaldusühinguga Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG seotud äriühingutes. Apellandi arvates ei saa kohaldada ka kaubandusagente puudutavat kohtupraktikat,( ) millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 350, 351 ja 355. Samuti on apellant arvamusel, et käesolevas asjas ei saa kohaldata otsust kohtuasjas HFB jt vs. komisjon,( ) millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 343−346, sest nimetatud kohtuasjas tuvastati ühtne majandusüksus selle põhjal, et eri äriühingutes oli kogu osalus ühe ja sama isiku valduses. Käesoleva kohtuasja apellant ja usaldusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG on 22 osaniku valduses, kellest igaühel on vähemusosalus.

66. Samuti ei saa ühtset majandusüksust tuvastada selle põhjal, et apellant ja asjaomased teised äriühingud on Knaufi perekonda kuuluvate arvukate osanike ühiskontrolli all. Ühiskontrolli tuvastamine on välistatud, kui osanike hulgas võivad tekkida nihkuvad või varieeruvad enamused. Kohtuasjas Baustahlgewebe vs. komisjon( ) tuvastas Esimese Astme Kohus, nagu ka komisjon nimetatud asjas vaidluse all olnud otsuses, et nelja vähemusosaniku puhul ei olnud ühtset majandusüksust. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 349 mainitud perekondlik leping ei seadnud asjaomaseid äriühinguid ühiskontrolli alla.

67. Apellant leiab, et vaidlustatud kohtuotsus on vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, eeskätt otsusega kohtuasjas Aristrain vs. komisjon,( ) kus Euroopa Kohus märkis, et pelgalt sellest, kui kahe eraldi äriühingu kapital on ühe ja sama isiku või perekonna valduses, üksi ei piisa tuvastamaks, et need kaks äriühingut on ühtne majandusüksus nii, et ühenduse konkurentsiõiguse alusel võiks ühe äriühingu tegusid süüks panna teisele äriühingule ja panna ühe äriühingu vastutama teise äriühingu trahvi tasumise eest.

68. Apellant on seisukohal, et puuduvad muud õiguslikud põhjused, mis võiksid õigustada järeldust ühtse majandusüksuse kohta. See, et needsamad kaks osanikku juhtisid kõiki Knaufi kontserni äriühinguid, ei ole asjakohane (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 345). Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 346 märkis Euroopa Kohus, et puuduvad tõendid selle kohta, et kaks Knaufi nõbu, [B] ja [C] ei esindanud rikkumise eri ilmingute raames Knaufi kontserni. Apellandi väitel rikub kõnealune Esimese Astme Kohtu märkus in dubio pro reo põhimõtet. Liiati ei tähenda see, kui eri äriühinguid esindavad samad isikud, seda, et need äriühingud ei ole konkurentsi perspektiivist iseseisvad. Samuti on apellant seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 346 kajastuv järeldus, et rikkumise käigus vahetatud arvandmed käibe kohta olid seotud Knaufi kontserni eri äriühingutega, ei anna mingit tunnistust struktuurilistest suhetest selle teabevahetuse osaliste või asjassepuutuvate äriühingute vahel ega seega ka ühtse majandusüksuse olemasolust. Apellant lisab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 347 esitatud järeldus, mille kohaselt ühtse majandusüksuse olemasolu tuleneb ka sellest, et Knauf Gips KG saatis komisjoni palve peale lisaks enda käibeandmetele samuti teiste Knaufi kontserni äriühingute käibeandmed, on õiguslikult kehtetu. Kõnealused andmed saadeti kontrollijärgselt, eesmärgiga hoida ära komisjoni seisukoht, et andmeid on avaldatud puudulikult. Apellandi arvates on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 356 ühtse majandusüksuse tuvastamise toetuseks esitatud sedastus vastuoluline. See, et apellant on ainus äriühing, keda ei juhi Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, ei selgita, miks on trahv määratud apellandile ja mitte usaldusühingule Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Ei selgu, miks tuleks pidada apellanti koos usaldusühinguga Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ühtseks majandusüksuseks, kui arvestada, et apellant viimati nimetatust sõltub. Apellant vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 357 kajastuva järelduse, et kuna „enamik” kontrolli käigus leitud dokumente olid apellandi päisega paberil, esindab apellant Knaufi kontserni. Apellant asub seisukohale, et liikmesriikide õigussüsteemid ega ühenduse kartelle käsitlev õigus ei toeta tõlgendamisreeglit, mille kohaselt isik, kes esitab „enamiku” dokumente, on automaatselt teiste rikkumises osalenute „esindaja”. Samuti ei ole selge, kuidas valis komisjon kõikide uurimise käigus saadaval olnud dokumentide hulgast välja kõnealused dokumendid. Apellant on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 357 sisalduv sedastus, mille kohaselt ei ole kahtlust, et apellant koordineeris Knaufi kontserni tegevust vastaval turul, on diametraalselt vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 337 sisalduva märkusega, mille kohaselt „sellest tulenevalt ei ole ühte selle kontserni eesotsas olevat juriidilist isikut, kelle saaks toimepandud rikkumiste eest vastutusele võtta kui kontserni tegevuse korporatiivse koordineerija”. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 358 sisalduv sedastus, et apellant oli ainus, kes komisjoniga haldusmenetluse käigus suhtles, ei ole õiguslikult määrav ja tuleneb sellest, et 19. aprilli 2001. aasta vastuväiteteatise kaaskirjaga algatas komisjon ametliku menetluse ainult apellandi vastu, hoolimata sellest, et ka teisi äriühinguid kontrolliti. Apellant märgib, et tema advokaadid vastasid vastuväiteteatisele apellandi nimel ja eest.

69. Samuti vaidlustab apellant vaidlustatud kohtuotsuse punktides 359 ja 360 sisalduvad sedastused, mille kohaselt apellant oleks pidanud haldusmenetluse käigus vastu vaidlema komisjoni oletusele ühtse majandusüksuse olemasolu kohta, et selliste vastuväidete esitamise õigus ei tõkestuks. Apellant on seisukohal, et need sedastused rikuvad in dubio pro reo põhimõtet. Arvestades, et vastuväiteteatis oli adresseeritud ainult apellandile, esitas apellant väiteid ainult iseenda nimel. Vastuväiteteatises ei märgitud, et apellant võetakse vastutusele teiste Knaufi nime kandvate äriühingute eest.

70. Komisjon on seisukohal, et Esimese Astme Kohus tuvastas ühtse majandusüksuse mitme asjaolu põhjal (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 342), sealhulgas eeskätt selle põhjal, et rikkumise käigus esindasid Knaufi nõod kogu Knaufi kontserni ja et rikkumise käigus vahetatud käibeandmed puudutasid kõiki kipsplaaditurul tegutsevaid Knaufi äriühinguid (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 346) ning et valdusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG haldas enda valduses olevaid Knaufi kontserni kuuluvate äriühingute osalusi perefirma nimel, kelle valduses ja kontrolli all ta oli. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 348 esitatud märkust tuleb käsitada kontekstis. Seda konteksti arvestades ei ole Esimese Astme Kohus ilmutanud erapoolikust. Tõepoolest, kui on tuvastatud, et Knaufi nõod esindasid kõnealuses rikkumises kogu kontserni, on selge, et rikkumisest said kasu kõik Knaufi äriühingud.

71. Komisjon märgib, et Esimese Astme Kohus osutas mitte Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon,( ) vaid üldpõhimõtetele, mis puudutavad ühtse majandusüksuse tuvastamist. Otsus kohtuasjas Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon( ) ja kaubandusagente puudutav kohtupraktika kujutavad endast nende üldpõhimõtete kohaldamise erijuhtumeid. Igal juhul on käesolevas asjas võimalik tõmmata paralleele kohtuasjast Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon( ) tuleneva kohtupraktikaga, isegi kui see ei ole otseselt kohaldatav. Esimese Astme Kohus tuvastas, et Knaufi kontserni äriühingud olid Knaufi perekonna kontrolli all vastavalt perekondlikule lepingule, millega oli tagatud kogu kontserni ühtne juhtimine. Knaufi nõod juhtisid kõiki nimetatud kontserni äriühinguid, sealhulgas kahte emaühingut, ja esindasid kõnealuse rikkumise raames kõiki kipsplaaditurul tegutsevaid Knaufi äriühinguid. Komisjon on seisukohal, et apellandi väited seoses kohtuasjaga HFB jt vs. komisjon( ) ei ole asjakohased. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 342 ja 343 märkis Esimese Astme Kohus, et ühtse majandusüksuse olemasolu tuleb hinnata igal üksikjuhul eraldi ning on võimalik (nagu kohtuasjas HFB jt vs. komisjon) tuvastada ühtne majandusüksus rea asjaolude põhjal, mis tõendavad kontrollisuhte olemasolu. Esimese Astme Kohus nägi kohtuasja HFB jt vs. komisjon ja käesoleva asja vahel paralleeli Knaufi perefirma kontrollis Knaufi kontserni üle, Knaufi nõbude keskses positsioonis, selles, kuidas nad esitlevad end Knaufi kontserni esindajatena, ning selles, et rikkumise käigus vahetatud käibeandmed puudutasid kogu kontserni. Euroopa Kohus on niisugused kriteeriumid heaks kiitnud oma otsusega kohtuasjas Dansk Rørindustri jt vs. komisjon.( )

72. Komisjon on seisukohal, et apellandi märkused osanike hulgas varieeruda võiva enamuse võimaluse kohta on vastuolus mainitud perekondliku lepinguga, millega on tagatud ühtne juhtimine ja osanike õiguste ühtne koondatud teostamine. Lisaks leiab komisjon, et varieeruva enamuse olemasolu osanike hulgas ei puutu asjasse, sest selle perekondliku lepingu kohaselt on olemas kaks otsuseid tegevat organit, millel on (koos kogu kontserni juhtivate kahe Knaufi nõoga) kontroll Knaufi kontserni üle ja mis tagavad, et kontsern tegutseb turul ühtse üksusena. Perefirma kontrolli kontserni üle kinnitas ka apellant oma 19. septembri 2002. aasta vastuses komisjoni küsimusele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 347).

73. Komisjoni arvates ei ole vaidlustatud kohtuotsus vastuolus järeldusega, millele jõudis Euroopa Kohus kohtuasjas Aristrain vs. komisjon.( ) Vaidlustatud kohtuotsuses kajastuv järeldus ühtse majandusüksuse olemasolu kohta ei põhine pelgalt sellel, et kahel Knaufi kontserni emaühingul on ühed ja samad osanikud. Samuti väidab komisjon, et ühtse majandusüksuse olemasolu tõendavad Esimese Astme Kohtu tuvastatud eri asjaolud. Selles osas rõhutab komisjon, et Knaufi nõod olid tegevjuhtidena tegutsevad osanikud, kes tagasid kontserni ühtse juhtimise (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 345). Knaufi nõod olid rikkumisega isiklikult seotud ning kontserni konkurendid pidasid nende tegevust Knaufi kontserni tegevuseks (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 346). Veel märgib komisjon, et apellant ei ole vaidlustanud seda, et rikkumise raames vahetatud käibeandmed puudutasid kõiki kipsplaaditurul tegutsevaid Knaufi äriühinguid. Käibeandmete koondatus tõendas, et Knaufi nõod (ehk apellant) on kogu Knaufi kontserni esindajaks. Apellandi märkuse osas, mis puudutas tema ja teiste Knaufi kontserni äriühingute käibeandmete edastamist komisjonile, märgib komisjon, et kõnealused andmed edastati pärast seda, kui vastuväiteteatis oli saadetud. Vastuväiteteatises on pelgalt mainitud apellanti kui adressaati. Esimese Astme Kohus tuvastas õigesti, et see, et apellant omal tahtel esitas Knaufi kontserni ja kipsplaaditurul tegutsevate Knaufi äriühingute käibeandmed, on lisatõend apellandi enda seisukohast, et on olemas ühtne majandusüksus ja tema esindab kõiki Knaufi äriühinguid, mis toodavad kipsplaate.

74. Komisjon on seisukohal, et apellandi argumendid selle kohta, kuidas Esimese Astme Kohus hindas konkreetselt tema funktsiooni Knaufi kontsernis (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 354), ei puutu asjasse, sest apellant vaidlustab üksnes ühtse majandusüksuse olemasolu. Seega on järgmised märkused täiendavat laadi.

75. Komisjon rõhutab apellandi positsiooni rikkumise eest vastutava Knaufi äriühinguna. Komisjon märgib, et apellant on üks kontserni kahest emaühingust. Erinevalt usaldusühingust Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ei ole apellant pelgalt valdusühing ning esimesena nimetatu on teatavate ressursside osas apellandist sõltuv. Usaldusühingut Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG kui pelgalt valdusühingut ei saa võtta vastutusele kontserni tegevuse eest (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 348 ja 355); see vastutus lasub apellandil. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 346 ja 357 tuvastas Esimese Astme Kohus, et apellant koordineeris kontserni tegevust vastaval turul. See tuvastus ei ole vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 361 märgituga, mille kohaselt ei ole võimalik teha kindlaks juriidilist isikut, kes koordineerib kontserni tegevust selle eesotsas olles. Olgugi et apellant on vaid üks kahest emaühingust, oli tal koordineeriv funktsioon eriti seetõttu, et Knaufi nõod kasutasid seda vahendina ettevõtte juhtimiseks.

76. Apellandi väidete osas, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 69 ja mis puudutavad õiguse tõkestumist, on komisjon seisukohal, et nii enne kui ka pärast vastuväiteteatise esitamist tegutses apellant teiste Knaufi äriühingute nimel. Komisjoni arvates tuleb Esimese Astme Kohtu märkusi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 359 ja 360 käsitada punktis 358 esitatud märkuse kontekstis. Haldusmenetluses märkis apellant, et tal on Knaufi ettevõttes juhtiv funktsioon ja jättis seeläbi komisjonile mulje, et ta on kontserni eesotsas. Sellepärast esitas komisjon vastuväiteteatise apellandile, mitte teistele sama kontserni äriühingutele, osutades siiski, et rikkumine puudutab Knaufi kontserni (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 359).

B. Hinnang

77. Minu arvates on apellandi väide, et Esimese Astme Kohus ei olnud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 348 objektiivne ega erapooletu, tervikuna põhjendamata ja alusetu. Pelgalt see, et Esimese Astme Kohtu poolt selles punktis tuvastatud faktiline asjaolu erineb apellandi väidetust, ei tõenda mingil juhul kohtu objektiivsuse ega erapooletuse puudumist. Nagu komisjongi märkis, ilmneb eeskätt vaidlustatud otsuse punktidest 344−347 liiati, et Esimese Astme Kohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 348, mille kohaselt said usaldusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ja tema tütarühingud kõnealusest rikkumisest kasu, põhines mitmel kaalutlusel, mida nimetatud kohus uuris ja hindas – seega ei jõutud sellele järeldusele abstraktselt.

78. Peale selle kujutab Esimese Astme Kohtu järeldus, et Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ja tema tütarühingud said kõnealusest rikkumisest kasu, endast faktilistele asjaoludele antud hinnangut, mis kuulub – kui tõendeid ei ole moonutatud – EÜ artikli 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu kohaselt Esimese Astme Kohtu ainupädevusse.( )

79. Seoses Knauf Gips KG väitega määruse nr 17 artikli 15 rikkumise kohta uuris Esimese Astme Kohus esiteks seda, kas Knaufi kontsern kujutas endast ühtset majandusüksust konkurentsiõiguse tähenduses, ja teiseks seda, kas Knauf Gips KG vastutas Knaufi kontserni tegevuse koordineerimise eest. Minu arvates ja erinevalt komisjoni märgitust, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 74, on apellant käesolevas Euroopa Kohtu menetluses vaidlustanud Esimese Astme Kohtu järeldused mõlemas eespool nimetatud küsimuses.

80. Ühtse majandusüksuse olemasolu küsimuses on kohtupraktikas välja kujunenud, et ühenduse konkurentsiõigus on suunatud ettevõtjate tegevusele ja et ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et mõistet „ettevõtja” tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda ka siis, kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust.( ) Sellest lähtudes olen seisukohal, et hinnangu andmine sellele, kas äriühingute rühm kujutab endast ühtset majandusüksust, ei ole õigusliku vormi küsimus, vaid eeldab igal üksikjuhul eraldi analüüsi, milles pööratakse pingsalt tähelepanu konkreetsetele faktilistele asjaoludele. Lisaks märgiksin, et ühtse majandusüksuse olemasolu võib tuvastada mitme eri faktilise asjaolu põhjal, millest ükski üksikuna sellist tuvastamist ei põhjendaks.

81. Apellandi väite osas, et kohtuasjast Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon( ) tulenev praktika ei ole kohaldatav, märgiksin kõigepealt, et andes vaidlustatud kohtuotsuses hinnangu ühtse majandusüksuse olemasolu kohta, ei tuginenud Esimese Astme Kohus sellele kohtuotsusele. Lisaks ei takista see, et – kui tõmmata paralleele konkreetsete faktiliste asjaoludega kohtuasjas Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon – muu hulgas ei ole apellandi kontrolli all 100% osalusest teises äriühingus, teistel alustel tuvastamist, et apellant moodustab konkurentsiõiguse tähenduses osa ühtsest majandusüksusest.

82. Ehkki Esimese Astme Kohus tõepoolest viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 350, 351 ja 355 kaubandusagente puudutavale kohtupraktikale ning punktis 343 otsusele kohtuasjas HFB jt vs. komisjon,( ) ei ole liiati tõendeid selle kohta, et Esimese Astme Kohus pidas nende kohtuasjade konkreetseid faktilisi asjaolusid käesolevas asjas kordunuks.( ) Esimese Astme Kohtu eesmärk oli pelgalt üldiselt toonitada mitmeid asjaolusid, mis võivad olla aluseks ühtse majandusüksuse tuvastamisele.

83. Apellandi nende väidete osas, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 66, märgiksin, et kohtuasjas Baustahlgewebe vs. komisjon hindas Esimese Astme Kohus seda, kas kokkuleppeid tuleb pidada kontsernisisesteks ja seega EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalast välistuvateks. Nimetatud kohtuasjas jõudis Esimese Astme Kohus järeldusele, et EÜ artikkel 81 ei ole kohaldatav ühtsesse kontserni emaühinguna ja tütarühinguna kuuluvate ettevõtjate vaheliste kokkulepete ega kooskõlastatud tegevuse suhtes, kui need ettevõtjad kujutavad endast ühtset majandusüksust, milles tütarühingul ei ole vabadust määrata turul oma tegevuse käiku. Niisugust olukorda ei ole, kui ettevõtjal ei ole teise ettevõtja üle muud kontrolli kui see, mis tuleneb tema osalusest selle teise ettevõtja kapitalis, ja kui see osalus on kaugelt väiksem kui enamusosalus.( )

84. Kohtuasjas Baustahlgewebe vs. komisjon tuvastas Esimese Astme Kohus faktiliste asjaolude põhjal, et tegeliku kontrolli määr, mida Arbed Baustahlgewebe suhtes rakendas, vastas tema osaluse suurusele viimati nimetatud ettevõtja kapitalis, nimelt 25,001%‑le, mis on kaugelt väiksem kui enamusosalus. Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et selline osalus ei õigusta järeldust, et kõnealused äriühingud kuuluvad kontserni, milles nad moodustavad ühtse majandusüksuse nii, et nende kahe ettevõtja vaheline konkurentsi piirav kokkulepe jääks EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalast välja.

85. Minu arvates on selge, et kohtuasjas Baustahlgewebe vs. komisjon( ) ei rajanud Esimese Astme Kohus oma järeldust kontrolli puudumise kohta üksnes sellele, millise protsentuaalse suurusega oli Arbedi osalus Baustahlgewebes, vaid uuris kõnealuse kontrolli tegelikku määra ja leidis selle olevat ebapiisava. Seega eelistas Esimese Astme Kohus minu arvates õigesti lähtuda tegelikkusest, mitte pelgalt vormist. Sellest lähtuvalt olen seisukohal, et pelk õiguslik võimalus, et Knaufi kontsernis – sealhulgas apellandi ja usaldusühingu Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG puhul – võivad enamused varieeruda tänu 22 osaniku olemasolule, iseenesest ei välista ühtse majandusüksuse tuvastamist.

86. Samuti ei ole apellant minu arvates tõendanud, et vaidlustatud kohtuotsus on vastuolus kohtuasjas Aristrain vs. komisjon tehtud otsusega.( ) Nimetatud kohtuasjas asus Euroopa Kohus seisukohale, et pelgalt sellest, kui kahe eraldi äriühingu kapital on ühe ja sama isiku või perekonna valduses, üksi( ) ei piisa tuvastamaks, et need kaks äriühingut on ühtne majandusüksus nii, et ühenduse konkurentsiõiguse alusel võiks ühe äriühingu tegusid süüks panna teisele äriühingule ja panna ühe äriühingu vastutama teise äriühingu trahvi tasumise eest.( ) Esimese Astme Kohtu ulatuslikest järeldustest, mis kajastuvad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 337−362, ilmneb, et nimetatud kohus ei rajanud ühtse majandusüksuse olemasolu tuvastamist pelgalt ühele isoleeritud faktilisele asjaolule.( ) Tõepoolest on apellant ise apellatsioonkaebuses vaidlustanud „üheksa alust”,( ) mille põhjal Esimese Astme Kohus tuvastas ühtse majandusüksuse olemasolu.

87. Olen seisukohal, et vastupidiselt apellandi väitele, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 68, on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 344−350 loetlenud mitmeid faktilisi asjaolusid, mis viivad üheskoos, mitte üksikult järelduseni, et Knaufi perekonna omandis olevad äriühingud kujutavad endast EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise osas ühtset majandusüksust.

88. Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub selgelt, et kõikidel Knaufi kontserni äriühingutel on needsamad 22 osanikku, kes kuuluvad Knaufi perekonna kahte harusse,( ) ja et kõiki neid äriühinguid juhtisid needsamad Knaufi nõod.( )

89. Samuti tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 346, et puuduvad tõendid selle kohta, et Knaufi nõod ei esindanud rikkumise raames Knaufi kontserni, ja et ei ole vaidlustatud seda, et kõnealuse rikkumise kestel vahetatud käibeandmed puudutasid kõiki kipslaaditurul tegutsevaid Knaufi äriühinguid. Olen seisukohal, et oma märkuses, mis puudutas tõendite puudumist selle kohta, et Knaufi nõod ei esindanud rikkumise raames Knaufi kontserni, ei rikkunud Esimese Astme Kohus in dubio pro reo põhimõtet. Nimetatud kohus pelgalt märkis, et tõendid osutavad Knaufi nõbude esindajafunktsioonile ja tõendeid vastupidise kohta ei ole esitatud. Miski ei viita sellele, nagu oleks Esimese Astme Kohtul olnud kõhklusi seoses tegelikult tema käsutuses olnud tõendite tõendusväärtusega. Liiati kujutab see, et vahetatud käibeandmed puudutasid kõiki kipsplaaditurul tegutsevaid Knaufi äriühinguid, endast minu arvates lisatõendeid, mis kalduvad viitama sellele, et need äriühingud tegutsesid ühtse majandusüksusena ühistes huvides. Erinevalt apellandi väitest, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 68, ei ole vaja, et selline teabevahetus peaks tõendama mingisugust formaalset struktuurilist seost asjaomaste äriühingute vahel.

90. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 347 märkis Esimese Astme Kohus samuti, et oma 19. septembri 2002. aasta vastuses komisjoni poolt määruse nr 17 artikli 11 alusel esitatud informatsiooninõudele näitas apellant mitte ainult enda käibe, nagu komisjon oli palunud, vaid vabatahtlikult, ilma et temalt oleks seda palutud, muu hulgas ka kõikide Knaufi kontserni äriühingute käibe. Olen seisukohal, et Esimese Astme Kohus käsitles seda asjaolu õigustatult kui lisatõendit selle kohta, et Knaufi perekonnale kuuluvad äriühingud kujutavad endast ühiste huvidega ühtset majandusüksust. Apellandi väide, et ta saatis kõnealuse teabe eesmärgiga hoida ära komisjoni seisukoht, et andmeid on avaldatud puudulikult, ei ole minu meelest veenev.( ) See teave saadeti 19. septembril 2002, s.o rohkem kui aasta pärast seda, kui komisjon oli 18. aprillil 2001 saatnud oma vastuväiteteatise, mille adressaadiks oli teiste seas apellant.( ) Kuna vastuväiteteatises tuleb üheselt näidata õigussubjekt, kellele võidakse trahv määrata, ning vastuväiteteatis talle edastada,( ) oli apellant 19. septembril 2002 kõnealuseid käibeandmeid esitades täiesti teadlik, et trahv võidakse määrata temale, mitte teistele Knaufi kontserni äriühingutele.( ) Samuti tuvastas Esimese Astme Kohus, et Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG on pelgalt valdusühing, millel puudub personal ja mida juhivad samad isikud nagu apellantigi, apellandiga samades ruumides.( ) Peale selle viitas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 349 in extensio Knaufi perekondliku lepingu artiklile 1, mille kohaselt on selle lepingu eesmärk muu hulgas tagada, et Knaufi kontserni äriühingud on ühtse juhtimise all ja tegutsevad ühise eesmärgi nimel.( )

91. Sellepärast olen seisukohal, et apellant ei ole tõendanud, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, järeldades, et Knaufi perekonnale kuuluvad äriühingud kujutavad endast ühtset majandusüksust.

92. Selles osas, mis puudutab trahvi määramist apellandile, on kohtupraktikas välja kujunenud, et ettevõtja konkurentsivastast käitumist võib süüks panna teisele ettevõtjale, kui esimene ettevõtja ei otsustanud oma käitumise üle turul iseseisvalt, vaid järgis peamiselt teise ettevõtja juhiseid, arvestades eelkõige neid ühendavaid majanduslikke ja juriidilisi seoseid.( )

93. Peale selle saab kohtuasjas Aristrain vs. komisjon tehtud otsuse põhjal minu arvates oletada, et teatavatel asjaoludel võib olla võimalik teatavale äriühingule süüks panna kogu kontserni tegusid, isegi kui ei ole tuvastatud, et see äriühing on kontserni eesotsas olev juriidiline isik, kes vastutab kontserni tegevuse koordineerimise eest.( )

94. Esimese Astme Kohus tuvastas, et Knauf Gips KG vastutab Knaufi kontserni tegude eest, mitme asjaolu põhjal.( )

95. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 359 märkis Esimese Astme Kohus oma sellekohasest põhjenduskäigust lahutamatult, et komisjon asus vastuväiteteatises seisukohale, et rikkumine puudutas kogu Knaufi kontserni. Nimetatud kohus lisas, et apellant pidi vastuväiteteatises sisalduva teabe põhjal olema teadlik, et ta võib olla komisjoni lõpliku otsuse adressaat. Sellest hoolimata vastas apellant komisjonile, seadmata küsimärgi alla enda funktsiooni äriühinguna, kelle vastutuse all oli asjaomase kontserni tegevus rikkumise kestel. Viidates otsusele kohtuasjas Akzo Nobel jt vs. komisjon,( ) märkis Esimese Astme Kohus, et sellises olukorras oli apellandi ülesanne reageerida haldusmenetluse raames – kuna vastasel juhul ei saa ta seda enam teha –, tõendades, et olenemata komisjoni poolt arvesse võetud asjaoludest, ei saa Knaufi kontserni toime pandud rikkumist talle süüks panna.( )

96. Minu arvates rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi, järeldades, et kui apellant haldusmenetluse käigus ei reageerinud, ei saa ta seda teha ka Esimese Astme Kohtu menetluses. Olen seisukohal, et kuna Esimese Astme Kohus ei tuvastanud, et apellant komisjoni aktiivselt eksitas või ei tegutsenud haldusmenetluses heauskselt seoses oma funktsiooniga Knaufi kontsernis, ei saa pelgalt see, kui apellant ei ole mainitud menetluse käigus vaidlustanud mingit komisjoni seisukohta, täpsemalt sellist, mis sisaldus vastuväitetatises, piirata apellandi kaitseõigusi Esimese Astme Kohtu menetluses ega jätta teda ilma täielikust õigusemõistmisest.

97. Sellest tulenevalt tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada selles osas, kus on järeldatud, et Knauf Gips KG vastutas Knaufi kontserni tegevuse eest, ja selles osas, kus on jäetud rahuldamata Knauf Gips KG nõue, mis põhines määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 rikkumisel.

98. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 kohaselt tühistab Euroopa Kohus Esimese Astme Kohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Kui menetlusstaadium lubab, võib ta siis teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.

99. Olen seisukohal, et käesolevas asjas lubab menetlusstaadium teha selles küsimuses lõpliku kohtuotsuse. Sellepärast arvan, et Euroopa Kohtu pädevuses on teha lõplik kohtuotsus apellandi nõude kohta, milles taotletakse talle vaidlusaluse otsusega määratud trahvi vähendamist.

100. Tuleks märkida, et lisaks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 359 ja 360 kajastuvatele järeldustele järeldas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 356 ka seda, et apellant on ainus asjaomasel turul tegutsev äriühing, mida ei juhi valdusühing Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG.( ) Olen seisukohal, et see asjaolu üksi ei selgita, miks määrati trahv apellandile.

101. Enne aga oli Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 348 siiski tuvastanud, et Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG on pelgalt valdusühing, millel puudub personal ja mida juhivad samad isikud nagu apellantigi, apellandiga samades ruumides. Need asjaolud kalduvad minu arvates näitama, et kuigi kõnealused kaks äriühingut on juriidiliselt eraldiseisvad, lasub sisuline vastutus valdusühingu Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG tegevuse koordineerimise eest tegelikult apellandil ja seega on teised Knaufi kontserni äriühingud tema valduses.

102. Samuti märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 357, et enamik Knaufi kontsernist pärit dokumente, mis komisjon oma uurimise käigus leidis, olid apellandi päisega paberil. Kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon( ) tehtud otsusest nähtub, et kartelli puudutava uurimise käigus komisjoni poolt leitud tõendid on tavaliselt üksnes osalised ja hajusad, mistõttu on sageli vaja teatud üksikasjad tuletamise teel taastada. Olen seisukohal, et niisugused kirjalikud tõendid – olgugi et need võivad olla, nagu apellant väidab, kõigest läbilõige dokumentidest, millega oli tegelikult võimalik uurimise käigus tutvuda – on väga veenvad tõendid apellandi koordineeriva või keskse funktsiooni kohta Knaufi kontserni tegevuses seoses kõnealuse rikkumisega.

103. Erinevalt apellandi väitest ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktis 358 kajastuv Esimese Astme Kohtu sedastus, et apellant oli ainus, kes komisjoniga haldusmenetluse käigus suhtles, minu arvates iseenesest õiguslikult määrav. Siiski kaldub see näitama, et apellandil oli Knaufi kontsernis kõnealuse rikkumise raames keskne funktsioon,( ) mida minu meelest kinnitab ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 347 sisalduv Esimese Astme Kohtu järeldus selle kohta, et apellant esitas vabatahtlikult kõikide Knaufi kontserni äriühingute käibeandmed.

104. Apellandi väitel tuleneb see, et tema oli ainus suhtleja, sellest, et 19. aprilli 2001. aasta vastuväiteteatise kaaskirjaga algatas komisjon ametliku menetluse üksnes apellandi suhtes, ehkki ka teisi äriühinguid kontrolliti. Minu arvates ei ole see väide usutav, kui arvestada, et vastuväiteteatisele saadetud vastuses, mis oli väidetavalt kirjutatud apellandi nimel, viitas apellant mitte ainult enda käitumisele ja olukorrale, vaid mitmel puhul ka Knaufi kontserni ja teiste sellesse kontserni kuuluvate äriühingute käitumisele. Nagu komisjon märkis, ei viita liiati miski sellele, nagu piirduks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 358 sisalduv viide vastuväiteteatise esitamisele järgnenud uurimisega ega hõlmaks sellele teatisele eelnenud menetlust.

105. Arvestades faktilisi asjaolusid, millele olen viidanud käesoleva ettepaneku punktides 100−104, teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada, et komisjon ei teinud hindamisviga oma järelduses, et Knauf Gips KG oli äriühing, kes kõnealuse rikkumisega seoses vastutas Knaufi kontserni koordineerimise eest. Eelnevast lähtudes olen seisukohal, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 rikkumist puudutav väide, mille Knauf Gips KG esitas Esimese Astme Kohtus oma hagi toetuseks, ei ole põhjendatud ja tuleb seetõttu tagasi lükata.

VIII. Kohtukulud

106. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on taotlenud kohtukulude väljamõistmist apellandilt ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt. Vaidlustatud kohtuotsuseni viinud esimese astme menetluse kohtukulud tuleb minu arvates kanda nimetatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 määratud viisil.

IX. Ettepanek

107. Sellest tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku:

– tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑52/03: Knauf Gips vs. komisjon selles osas, kus nimetatud kohus tuvastas, et Knauf Gips KG vastutab Knaufi kontserni tegevuse eest, ja jättis rahuldamata tema nõude, mille aluseks oli nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimese määruse asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta artikli 15 lõike 2 rikkumine;

– jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;

– jätta Knauf Gips KG poolt Esimese Astme Kohtusse esitatud tühistamishagi rahuldamata niivõrd, kui see põhineb õigusväitel määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 rikkumise kohta;

– mõista käesoleva menetluse kohtukulud välja Knauf Gips KG‑lt. Käesoleva ettepaneku resolutsiooni esimeses lõigus viidatud otsuseni viinud Esimese Astme Kohtu menetluse kohtukulud tuleb kanda selle kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 määratud viisil.