ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Grail LLC 30. septembril 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 13. juuli 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-227/21: Illumina versus komisjon

(Kohtuasi C-625/22 P)

(2022/C 451/15)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Grail LLC (esindajad: solicitor D. Little, abogados J. Ruiz Calzado, J. M. Jiménez Laiglesia, avocat A. Giraud ja advocaat S. Troch)

Teised menetlusosalised: Illumina, Inc., Euroopa Komisjon, Kreeka Vabariik, Prantsuse Vabariik, Madalmaade Kuningriik, EFTA järelevalveamet

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tühistada komisjoni 19. aprilli 2021. aasta otsus C(2021) 2847 juhtumi kohta COMP/M.10188 – Illumina/Grail; sellega seotud komisjoni 19. aprilli 2021. aasta otsused C(2021) 2848 (final), C(2021) 2849 (final), C(2021) 2851 (final), C(2021) 2854 (final) ja C(2021) 2855 (final); ja sellega seotud komisjoni 11. märtsi 2021. aasta otsus, millega teavitati Illuminat ja GRAILi sellest, et komisjon on saanud üleandmistaotluse, ning sellest, et vastavalt artikli 22 lõike 4 teisele lõigule ei tohi Illumina ja GRAIL seetõttu EÜ ühinemismääruse (1) artikli 7 alusel koondumist ellu viia;

— jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja apellandi kohtukulud seoses käesoleva menetluse ja Üldkohtus toimunud menetlusega, ning

— võtta kõik muud meetmed, mida Euroopa Kohus vajalikuks peab.

Väited ja peamised argumendid

GRAIL tugineb oma apellatsioonkaebuse põhjendamisel kolmele väitele. Esimese väite kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnorme EÜ ühinemismääruse artikli 22 ajaloolisel, kontekstipõhisel ja teleoloogilisel tõlgendamisel, kui järeldati, et liikmesriigid võivad selle sätte alusel esitada üleandmistaotluse olenemata nende riigisiseste koondumiste kontrolli õigusnormide ulatusest. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus oma otsuses õigusnorme, i) kui ta jättis tegemata õiguslikud järeldused õigest järeldusest, et komisjon viivitas „ebamõistlikult kaua“ kõigile liikmesriikidele kutsekirja saatmisega seoses koondumisega, mis puudutab Illumina poolt GRAILi üle ainukontrolli omandamist, ja ii) kuna ta jõudis oma hinnangu tulemusel järeldusele, et komisjon ei rikkunud poolte kaitseõigusi menetluses, mille tulemusel võeti vastu kutsekiri ja lõppkokkuvõttes komisjoni otsus C(2021) 2847. Lõpuks, kolmanda väite kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnorme õiguspärase ootuse ja õiguskindluse hindamisel, mis tekib konkurentsivoliniku / komisjoni asepresidendi tingimusteta ja täpsetest kinnitustest selle kohta, millal ja kuidas rakendatakse uut hinnangut EÜ ühinemismääruse artikli 22 kohaldamisele.

(1) Nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜ ühinemismäärus) (ELT 2004, L 24, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 40).
1.

Kas nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/109/EÜ (1) pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta artikli 10 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 47 – ning konkreetsel juhul harta artiklitega 7 ja 24 – tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et liikmesriigi ametiasutus, kes on teinud riigi julgeoleku ja/või avaliku korra ja/või avaliku julgeolekuga seotud põhjustel ettekirjutuse eelnevalt väljastatud pikaajaline elamisluba ära võtta, ning eriasutus, kes on kindlaks määranud, et teave on konfidentsiaalne, jälgiksid, et kolmanda riigi kodanikust huvitatud isikule ja tema seaduslikule esindajale on igal juhul tagatud õigus teada vähemalt nende konfidentsiaalsete ja salastatud teabe ja andmete põhisisu, millel selle põhjuse alusel tehtud ettekirjutus põhineb, ja kasutada seda teavet või neid andmeid ettekirjutuse menetlemisel juhul, kui vastutav ametiasutus leiab, et selline teabe edastamine oleks riigi julgeoleku kaalutlustega vastuolus?
2.

Kui 1. küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas käibemaksudirektiivi artiklis 53 sisalduva väljendi, s.o „koht, kus kõnealused üritused tegelikult toimuvad“, tõlgendamisel on asjakohane koht, kus modellid on veebikaamera ees, koht, kus esituste korraldaja on asutatud, koht, kus kliendid videoid vaatavad, või arvestatakse viidatutest erinevat kohta?
2.

Kas direktiivi 2011/95 artikli 12 lõike 1 punkti a teisest lausest järeldub, et sättes sisalduv väljend „kui kõnealune kaitse või abi on mingil põhjusel lakanud“ on kohaldatav Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku suhtes, kes oli registreeritud UNRWA juures ja keda UNRWA toetas Gaza linnas toiduainete, tervishoiuteenuste ja haridusteenustega, ilma et esineks pidepunkte isikliku ohu kohta selle isiku suhtes, kes lahkus Gaza linnast vabatahtlikult ja õiguspäraselt, kui võtta arvesse kohtuasjas olemasolevat teavet: — üldisele olukorrale lahkumise ajal sellise hinnangu andmine, et tegu on seni mitte kunagi esinenud humanitaarkriisiga, mis on seotud toiduainete, joogivee, tervishoiuteenuste ja ravimite puudusega ning vee- ja elektrivarustusprobleemidega, hoonete ja infrastruktuuri purustamisega, töötusega; — UNRWA raskused säilitada Gaza sektoris abi ja teenuste tagamine, ka toiduainete ja tervishoiuteenuste kujul, mille põhjuseks on UNRWA oluline eelarvedefitsiit ja abiorganisatsiooni toetusest sõltuvate isikute hulga pidev suurenemine, [asjaolud, et] üldine olukord Gazas nõrgestab UNRWA tegevust? Kas sellele küsimusele tuleb anda teistsugune vastus ainult sel põhjusel, et taotleja on haavatav isik direktiivi artikli 20 lõike 3 tähenduses, täpsemalt alaealine laps?
4.

Kas ELTL artiklit 20 tuleb koostoimes harta artikliga 47 tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes teeb lahendi eriasutuse sellise arvamuse õiguspärasuse kohta, mis on antud konfidentsiaalse või salastatud teabega seotud põhjenduse alusel, ning selle arvamuse põhjal välismaalase kohta tehtud sisulise ettekirjutuse õiguspärasuse kohta, peab olema pädev hindama konfidentsiaalsuse seaduslikkust (selle vajalikkust ja proportsionaalsust), ning – kui ta leiab, et konfidentsiaalsusnõue on õigusvastane – tegema ettekirjutuse, et huvitatud isik ja tema seaduslik esindaja saaksid teada ja kasutada kogu teavet, millel põhinevad haldusasutuse arvamus ja ettekirjutus, või – kui ta leiab, et konfidentsiaalsusnõue on õiguspärane – et huvitatud isik saaks teda puudutavas välismaalaste menetluses teada ja kasutada vähemalt konfidentsiaalse või salastatud teabe põhisisu?
Carles Puigdemont i Casamajó ja Antoni Comín i Oliveresi 16. septembril 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda laiendatud koosseisus) 6. juuli 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-388/19: Puigdemont i Casamajó ja Comín i Oliveres versus parlament

(Kohtuasi C-600/22 P)

(2022/C 441/25)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Carles Puigdemont i Casamajó ja Antoni Comín i Oliveres (esindajad: advocaten P. Bekaert, S. Bekaert ja abogado G. Boye)

Teised menetlusosalised: Euroopa Parlament, Hispaania Kuningriik

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— suunata asi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks või teise võimalusena tühistada vaidlustatud aktid, ja

— mõista kohtukulud välja Parlamendilt ja Hispaania Kuningriigilt või teise võimalusena otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitavad apellandid neli väidet:

Esimene väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja rikkus ELTL artiklit 263 ning sellest tulenevalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47, kui ta järeldas, et asjaolu, et Parlament ei lubanud apellantidel ametisse asuda, teostada oma mandaati ja osaleda Parlamendi istungitel alates 2. juulist 2019, ei tulenenud Parlamendi keeldumisest tunnustada apellante Euroopa Parlamendi liikmetena, nagu on väljendatud 29. mai 2019. aasta juhises ja 27. juuni 2019. aasta kirjas, ning et seetõttu ei muutnud vaidlustatud aktid apellantide õiguslikku olukorda.

Tulenevalt 1976. aasta akti (1) artiklist 12 lahendab Parlament vaidlusi, mis võivad tuleneda 1976. aasta akti sätetest, millest artikli 1 lõige 3 on peamine säte. Donnici (2) tõlgendas valesti pädevuse jaotust liikmesriigi asutuste ja Parlamendi vahel, mis on 1976. aasta akti artiklis 12 ette nähtud seoses Parlamendile antud volitustega. Apellandid oleksid igal juhul saanud asuda ametisse kuni otsuseni vaidluses, mille nad Parlamendis algatasid, ja seetõttu rikuti vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, kui otsustati, et vaidlustatud aktid ei muutnud apellantide õiguslikku olukorda.

Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et otsus mitte võtta meetmeid eesõiguste ja puutumatuse maksmapanemiseks vastavalt Euroopa Parlamendi kodukorra artiklile 8, ei ole vaidlustatav akt.

Üldkohus rikkusõigusnormi, kui ta väitis, et apellandid ei olnud esitanud Parlamendile taotlust kaitsta oma eesõigusi ja puutumatust vastavalt Euroopa Parlamendi kodukorra artiklitele 7 ja 9.

(1) Euroopa Parlamendi liikmete valimist otsestel ja üldistel valimistel käsitlev akt (EÜT 1976, L 278, lk 5), mis oli lisatud nõukogu 20. septembri 1976. aasta otsusele 76/787/ESTÜ, EMÜ, Euratom (EÜT 1976, L 278, lk 1), mida on muudetud nõukogu 25. juuni 2002. aasta ja 23. septembri 2002. aasta otsusega 2002/772/EÜ, Euratom (EÜT 2002, L 283, lk 1).

(2) 30. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Itaalia ja Donnici vs. Parlament, C-393/07 ja C-9/08, EU:C:2009:275.
2.

Kas harta artikli 47 kohase põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiguskindluse üldpõhimõttega on kooskõlas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega on sellise panga, millele kohaldatakse saneerimismeetmeid, teatavad kohustused ja vastutus selle panga tavapärase tegevuse ja osa vara ja kohustiste „sildpangale“ ülekandmisest välja jäetud, kui „sildpanga“ – mida kontrollib avalik-õiguslik asutus, mis rakendab liidu õigust – enda hilisem tegevus on tekitanud vastuvõtva liikmesriigi klientides õiguspärase ootuse, et „sildpank“ on üle võtnud kohustised, mis vastavad vastutusele ja kohustustele, mis olid saneeritaval pangal nende klientide suhtes?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Apelacyjny w Warszawie (Poola) 13. oktoobril 2022 – Rzecznik Praw Dziecka jt

(Kohtuasi C-638/22)

(2022/C 482/14)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Apelacyjny w Warszawie

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: T.C., Rzecznik Praw Dziecka, Prokurator Generalny

Menetlusosalised: M.C., Prokuratora Prokuratury Okręgowej we Wrocławiu

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (1), artikli 11 lõikega 3 ja nõukogu 25. juuni 2019. aasta määruse (EL) 2019/1111, mis käsitleb kohtualluvust, abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuasjades tehtud lahendite tunnustamist ja täitmist ning rahvusvahelisi lapserööve (uuesti sõnastatud) (2), artikliga 22, artikliga 24, artikli 27 lõikega 6 ning artikli 28 lõigetega 1 ja 2 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 on vastuolus liikmesriigi sellise õigusnormi kohaldamine, mille kohaselt kohtuasjades, mis puudutavad vanemlikule otsustusõigusele allutatud või eestkoste all oleva isiku äravõtmist ja mille puhul lähtutakse lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelisest konventsioonist, mis koostati Haagis 25. oktoobril 1980, peatatakse Prokurator Generalny (peaprokurör), Rzecznik Praw Dziecka (lasteombudsman) või Rzecznik Praw Obywatelskichi (kodanikuõiguste ombudsman) taotluse alusel, mis on esitatud mitte rohkem kui kahe nädala jooksul alates vanemlikule otsustusõigusele allutatud või eestkoste all oleva isiku äravõtmise kohtumääruse jõustumisest Sąd Apelacyjny w Warszawiele (Varssavi apellatsioonikohus), selle kohtumääruse täitmine?

(1) ELT 2003, L 338, lk 1.

(2) ELT 2019, L 178, lk 1.
Jean-Marc Colombani 15. septembril 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 6. juuli 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-129/21: Colombani versus Euroopa välisteenistus

(Kohtuasi C-595/22 P)

(2022/C 482/08)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Jean-Marc Colombani (esindaja: avocate N. de Montigny)

Teine menetlusosaline: Euroopa välisteenistus

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

apellatsioonkaebus vastuvõetavaks tunnistada ja tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. juuli 2022. aasta otsus kohtuasjas T-129/21: Colombani vs. Euroopa välisteenistus;

lahendada kohtuasi ja:

— tühistada Euroopa välisteenistuse 17. aprilli 2020. aasta otsus, millega apellandi kandidatuur Põhja-Aafrika ja Lähis-Ida direktori ametikohale (teade vaba ametikoha kohta 2020/48) tagasi lükati;

— tühistada Euroopa välisteenistuse 6. juuli 2020. aasta otsus, millega apellandi kandidatuur Kanadas asuva Euroopa Liidu delegatsiooni juhi ametikohale (teade vaba ametikoha kohta 2020/134) tagasi lükati;

Mõista apellandi kohtukulud käesolevas menetluses ja esimese astme menetluses välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet.

Esimeses väites viitab apellant Üldkohtu mitmele veale, kui ta leidis, et 17. aprilli 2020. aasta otsuse tühistamise nõue on vastuvõetamatu.

Kuna Üldkohus leidis, et apellant loobus vastavalt kompromissile, mille ta 9. veebruaril 2021 Euroopa välisteenistusega kohtuasjas T-507/20: Colombani vs. Euroopa välisteenistus sõlmis, oma õigusest vaidlustada otsus, millega tema kandidatuur direktori ametikohale tagasi lükati, Üldkohus (i) rikkus kompromissi tõlgendamisel õigusnormi; (ii) tegi otsuse infra petita; (iii) jättis arvestamata apellandi huvi vaidlustatud otsuse tühistamiseks ning (iv) analüüsis ekslikult tingimusi, mis peavad olema täidetud, et väita, et apellant andis eksliku nõusoleku kompromissi allkirjastamisel.

Teises väites osutab apellant, et Üldkohus rikkus tema menetlusõigusi, kuna ta piirdus asja sisulisel lahendamisel üksnes 6. juuli 2020. aasta otsusega ega hinnanud sisulisi väiteid, mis puudutavad ka 17. aprilli 2020. aasta otsust.
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et kui tarbija väljendab soovi säilitada leping, asendades selles sisalduva ebaõiglase tingimuse, võib kohus pärast seda, kui ta on tuvastanud, et leping ei saa pärast ebaõiglaseks tunnistatud tingimuse kõrvaldamist kehtima jääda, teha otsuse ebaõiglase tingimuse asendamise küsimuses, hindamata eelnevalt võimalust leping tervikuna tühistada?
1.

a) Kas 27. aprilli 2016. aasta määruse (EL) 2016/679 (1) füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) artikli 4 punkti 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 7 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et märgijada, mis salvestab internetikasutaja eelistused seoses tema isikuandmete töötlemisega struktureeritud ja masinloetaval viisil, kujutab endast – 1) sektoripõhise kutseorganisatsiooni seisukohast, kes annab oma liikmete käsutusse standardi, mis näeb ette, kuidas tuleb seda märgijada tegelikkuses tehniliselt luua, säilitada ja/või levitada, ning 2) poolte seisukohast, kes rakendavad kõnealust standardit oma veebisaitidel või mobiilirakendustes ja kellel on sel viisil juurdepääs sellele märgijadale, – isikuandmeid viidatud sätte tähenduses? b) Kas asi on teisiti, kui standardi rakendamise tulemusel on märgijada kättesaadav koos IP-aadressiga? c) Kas vastus küsimustele a ja b on teistsugune, kui sektoripõhisel standardeid kehtestaval kutseorganisatsioonil endal puudub seaduslik juurdepääs isikuandmetele, mida tema liikmed kõnealuse standardi raames töötlevad?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Pistoia (Itaalia) 23. septembril 2022 – QX versus Agos Ducato SpA

(Kohtuasi C-610/22)

(2022/C 482/10)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale di Pistoia

Põhikohtuasja pooled

Hageja: QX

Kostja: Agos Ducato SpA

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 87/102/EMÜ (1) artikli 14 lõikes 2 sätestatud nõue, et liikmesriigid tagavad, „et käesoleva direktiivi rakendussätetest ei hiilita mööda lepinguid sõnastades“, hõlmab ainult juhtusid, kus lepingus ei ole krediidi kulukuse aastamäära näidatud, või ka juhtusid, kus see on lepingusse valesti märgitud?
2.

Kas direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis eeldab, et vastuvõttev liikmesriik tunnustab päritoluliikmesriigi pädeva haldusasutuse niisuguse otsuse mõju, millega kanti kohustused ja vastutus, mis tulenevad allutamata võlaväärtpaberist, mille ostis kolmas isik siis, kui need kohustused ja vastutus kuulusid „sildpanga“ vara hulka, tagasi maksejõuetule pangale, mille suhtes on võetud kriisilahendusmeetmed, on kooskõlas harta artikli 17 kohase põhiõigusega omandile ja õiguskindluse üldpõhimõttega?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas [direktiivi 2014/25] artiklit 76 koostoimes selle direktiivi artikliga 36 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus olukord, kus pärast seda, kui esimene hankelepingu sõlmimise otsus on kehtetuks tunnistatud ning asi on saadetud võrgustiku sektori hankijale tagasi pakkumuste läbivaatamiseks ja hindamiseks, palub hankija ettevõtjal esitada riigihankemenetluses osalemise tingimustele vastavust tõendavad lisadokumendid, mis ei sisaldunud algses pakkumuses, nagu tehtud tööde loend, millele on lisatud viide, mis ei sisaldunud algses tööde loendis ehk mis ei olnud algse pakkumuse osa?
2.

Kas direktiivi 2011/95 artikli 23 soovitav toime koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 7, 18 ja 24, nõuab liikmesriigilt, kes ei ole kohandanud oma riigisisest õigust nii, et sellise seisundiga isikute pereliikmetel [kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti j tähenduses] oleks õigus nõuda teatavaid hüvesid, kui nad individuaalselt ei täida selle seisundi saamise tingimusi, seda, et ta tunnustaks nende pereliikmete õigust tuletatud pagulasseisundile, et nad saaksid nõuda neid hüvesid perekonna ühtsuse säilitamiseks?
1.

Milline tähendus on tagasisaatmisdirektiivi (1) artikli 6 lõikel 2? Kas viidatud säte tähendab seda, et kolmanda riigi kodanikule tuleb esitada nõue pöörduda liikmesriigist, kus ta viibib ebaseaduslikult, viivitamatult tagasi liikmesriiki, kus tal on kehtiv elamisluba, välja arvatud juhul, kui kolmanda riigi kodaniku viivitamatu lahkumine on nõutav avaliku korra või riigi julgeoleku kaalutlustel?
2.

Kas tuvastamiseks, et tegemist on erakorralise juhtumiga määruse nr 200/2010 lisa punkti 2.2.2.2 alapunkti c tähenduses, on määravad järgmised tegurid: i) toidukäitleja algatusel läbiviidud kordusproovide (mitme) negatiivse tulemuse esinemine vastava salmonellaliigi suhtes, ii) asjaolu, et iga lindla tulemus oli salmonella suhtes positiivne ainult ühe proovi puhul kahest, iii) karja (mille kohta proovid võeti,) vaktsineerimisstaatus vastava salmonellaliigi suhtes, võttes arvesse karja vanust, iv) salmonella suhtes positiivse tulemusega lindlate arv, võttes arvesse vastava salmonellaliigi suhtes kehtivat proovivõtmise sagedust, v) ettevõttes varem esinenud (zoonootilise toimega) salmonellaliigi tõendatud esinemissagedus?
4.

Kui direktiivi 2011/92/EL artikli 11 lõike 1 punktil a koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 ja/või nõukogu otsusega 2005/370/EÜ Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud Århusi konventsiooni artikli 9 lõigetega 2–4 ei ole esimeses küsimuses kirjeldatud tagajärgi üldjuhul, siis kas sellel on niisugused tagajärjed juhul, kui asjaomase liikmesriigi õiguses sätestatud tingimused, mis võimaldavad valitsusvälisel organisatsioonil kvalifitseeruda artikli 1 lõike 2 punkti e tähenduses, on sellised, et selleks kvalifitseerumiseks nõutav periood, mille kestel peab valitsusväline organisatsioon olema eksisteerinud, on pikem kui õigusaktidega ette nähtud tähtaeg teostusloa taotluse lahendamiseks, mistõttu juriidilise isiku õigusteta valitsusväline organisatsioon, mis on moodustatud vastuseks konkreetsele planeerimistaotlusele, ei saa kunagi normaalselt kvalifitseeruda artikli 1 lõike 2 punkti e rakendavate õigusnormide tähenduses?
1.

Kas asutamisvabadusega on kooskõlas kehtestada muudele juhiga linnatranspordi teenustele, nagu erarendisõiduki teenused, proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas olevad piirangud, et tagada, et sama tegevuse teised vormid on kooskõlas taksoteenusega ning on selle suhtes täiendavad?
2.

Kas nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 viimane lõik, kus on sätestatud, et „[p]unkti a esimeses alapunktis sätestatud koondamiste arvu määramisel arvatakse koondamiste hulka ka sellised tööandja algatusel toimunud töölepingu lõpetamised, mille üks põhjus või mitu põhjust ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajatega, juhul kui koondamisi on vähemalt viis“, hõlmab kriisiolukorras, kus on ette näha töötajate arvu vähendamist, sealhulgas koondamise teel, tööandja ettepanekul töötajate vabatahtlikku töölt lahkumist, mida nad ei soovi, kuid millega nad nõustuvad, kui nad on saanud kindla pakkumise, et nad võetakse kohe tööle teise ettevõtjasse, kui võimaluse, et töötajad saaksid võimaliku töölepingu sõlmimiseks töövestlusele, on selle teise ettevõtjaga korraldanud tööandja?
2.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tarbijate õiguste kaitse õigusliku eriregulatsiooni raames on ülearune asuda seisukohale, et tarbijal on kohustus teada kõikides lepingut täiendavates seadusesätetes sätestatud õigusnormide sisu, kui müüja või teenuseosutaja ei ole talle eelnevalt andnud vastavat teavet?
Kui liikmesriigi kohus, täites oma kohustust tuvastatud kuritarvitust igal juhul karistada (karistus „on tingimata vajalik“ ja „viivitamatu“), jõuab järeldusele, et kooskõlalise tõlgendamise põhimõte ei võimalda tagada direktiivi soovitavat toimet, ilma et ta tõlgendaks riigisisest õigust „contra legem“, just seetõttu, et liikmesriigi õiguses ei ole kehtestatud ühtegi karistusmeedet raamkokkuleppe klausli 5 kohaldamiseks avalikus sektoris, siis kas ta peab kohaldama 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsuse Egenberger (2) või 15. aprilli 2008. aasta (suurkoja) kohtuotsuse C-268/2006 (3) järeldusi, nii et Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 21 ja 47 lubavad välistada riigisisese õiguse sätted, mis takistavad tagada direktiivi 1999/70/EÜ täielikku tõhusust, isegi siis, kui need sätted on põhiseadusliku tasandi õigusnormid?

Kas seega tuleb ajutine töösuhe, mis on kuritarvitav, muuta alaliseks töösuhteks, mis on samasugune või võrdväärne võrreldavate alaliste töötajate töösuhtega, mis annab kuritarvituse ohvrile stabiilsuse tööhõives, et vältida kuritarvituse karistamata jäämist ning nimetatud klausli 5 eesmärkide ja soovitava toime kahjustamist, isegi kui see muutmine on riigisiseste õigusnormidega ja Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) kohtupraktikaga keelatud või võib olla vastuolus Hispaania põhiseadusega?
7.

Kas viiendas küsimuses viidatud õigusnorme, samuti direktiivi esimuse ja vahetu õigusmõju põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et need volitavad (või kohustavad) liikmesriigi kohut, kes arutab kriminaalasja, mis on hõlmatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/800, mis käsitleb kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate laste menetluslikke tagatisi, kohaldamisalaga, ja kõiki liikmesriigi asutusi eirama direktiiviga vastuolus olevaid liikmesriigi õigusnorme, nagu viiendas küsimuses nimetatud õigusnormid, ja kohaldama liikmesriigi õigusnorme, nagu kriminaalmenetluse seadustiku artikli 79 lõige 2 direktiiviga kooskõlas olevas tõlgenduses (ELi õigusega kooskõlaline tõlgendus), see tähendab säilitama tasuta kaitsja määramise süüdistatavale, kes süüdistuse esitamise hetkel oli alla 18-aastane, aga on menetluse käigus saanud 18-aastaseks ja kelle suhtes on menetlus endiselt pooleli, kuni menetluse lõpetamiseni, eeldusel, et see on vajalik kaitsmist raskendavate asjaolude tõttu või ka – rakendamise tähtaja möödumise korral – liikmesriigi õigusnormi asendamiseks ülaltoodud direktiivi vahetu õigusmõjuga sätetega?