ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2006/112/EÜ artiklit 193 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul maksab iga seltsingus — mida liikmesriigi õigusnormide kohaselt ei loeta maksukohustuslaseks ega juriidiliseks isikuks — osaleja (käesoleval juhul kaebaja ja tema äripartner) maksustatavatelt kinnisvara ostu-müügi tehingutelt individuaalselt käibemaksu iga makse osas tasult, mille tema on saanud (või mis tal on saada või mis talle võlgnetakse)? Kas direktiivi 2006/112/EÜ artiklit 287 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul võetakse nimetatud sättes viidatud aastakäibe kindlakstegemisel arvesse seltsingu kogu tulu (mille on saanud seltsingus osalejad kollektiivselt)?
3.

Kolmas väide — õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumine See, et Saksamaa Liitvabariik keeldus korduvalt küsimast lisateavet ja dokumente direktiivi 2008/9 artikli 20 lõike 1 alusel, rikub õiguspärase ootuse põhimõtet. Kui maksukohustuslane on saanud tagastamistaotluse kättesaamist kinnitava teatise, võiks tal olla õiguspärane ootus, et tema taotlust menetletakse vastavalt direktiivi sätetele. Kui seda ei toimu, rikub see maksukohustuslase õiguspärast ootust, et õigusaktidega kooskõlas olev menetlemine on võimalik.
—

tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik ei ole taganud, et energiamärgised pannakse välja hoonetele, mille kasulik põrandapind on üle 500 m2, mida inimesed sageli külastavad ning millele on väljastatud energiamärgis Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta direktiivi 2010/31/EL hoonete energiatõhususe kohta (1) artikli 12 lõike 1 alusel, on Tšehhi Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 13 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
1.

Kas direktiivi 2008/118/EÜ (1) artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus ja kokkusobimatu nime poolest otsene maks, nagu elektrienergia tootmishinna maks, mis on selle tõelist laadi arvestades tegelikult erieesmärgita, ainult maksu kogumiseks mõeldud kaudne maks, kuid mille liikmesriigi õiguses kvalifitseerimine ei saa olla esimuslik ELi õiguse tõlgendamise suhtes, mis juhindub nimetatud õiguskorra oma eesmärkidest ja oleneb maksu objektiivsetest tunnustest?
1)

Kas ELi lepingu artikli 19 lõike 1 teist lõiku koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 ja tõhususe põhimõtet tuleb igal juhul sellise riigisisese õiguskorra puhul, kus põhiseaduses on kohtute sõltumatuse ja erapooletuse tagamiseks põhiõigusena sätestatud, et kohtuasjade jaotamine kohtunikele toimub eelnevalt kindlaks määratud üldiste reeglitega kehtestatud kindla tööjaotusplaani alusel, tõlgendada nii, et seadusandja peab tagama, et see põhiõigusega antud tagatis on tõhus ja mitte ainult teoreetiline? 1a) Lisaküsimus: Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav: Kas ELi lepingu artikli 19 lõike 1 teine lõik koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 ja tõhususe põhimõte kohustavad sellise riigisisese õiguskorra puhul, kus põhiseaduses on põhiõigusena sätestatud kohtuasjade jaotamine kindla tööjaotusplaani alusel, seadusandjat järgima teatavaid kohustusi põhiõiguste tagamisel, ja kui see on nii, siis milliseid? 1b) Lisaküsimused: Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: 1b - 1) Kas ELi lepingu artikli 19 lõike 1 teine lõik koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 ja tõhususe põhimõte kohustavad igal juhul sellise riigisisese õiguskorra puhul, kus põhiseaduses on põhiõigusena sätestatud kohtuasjade jaotamine kindla tööjaotusplaani alusel, mitte võtma kohtuasjade jaotamisel kohtunike vahel arvesse korraldust või toimingut, mille teinud organil puudub seaduse järgi selle korralduse või toimingu tegemiseks vajalik pädevus? 1b - 2) Kas ELi lepingu artikli 19 lõike 1 teine lõik koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 ja tõhususe põhimõte nõuavad igal juhul sellise riigisisese õiguskorra puhul, kus põhiseaduses on põhiõigusena sätestatud kohtuasjade jaotamine kindla tööjaotusplaani alusel, et kui kohtu kodukorraga võib kohtuasjade jaotamisega tegelevale organile üleüldse anda kohtuasjade jaotamise üle otsustamisel kaalutlusruumi, siis ainult juba ette kindlaks määratud piiratud kaalutlusruumi kohtuasjade jaotamise üle otsustamisel?
—

Neljas väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et siinses asjas on täidetud nõuded, mis on kohtupraktikas nõutud lepinguvälise vastutuse tekkimiseks.
1.

Kas direktiivi 93/13 (1) artikli 6 lõikes 1 sätestatud mittesiduvuse õigusmõju tuleb tõlgendada nii, et see takistab tarbija ja müüja või teenuseosutaja vahel kokku lepitud ebaõiglase lepingutingimuse muutmise lepingu kehtivust kontekstis, kus (a) ebaõiglast lepingutingimust ei ole kokkuleppe saavutamise ajal tühiseks tunnistatud ega tunnustatud selle kehtetust ning samuti ei ole tarbijat hoiatatud selle eest, et see lepingutingimus võidakse tunnistada ebaõiglaseks, ning kus (b) kõnealune muutmisleping ei ole olemuselt kompromiss? Kas sellises olukorras on selle muutmislepingu kehtivuse jaoks oluline, et tarbijaga on muutmise sisu üle läbirääkimisi peetud?
—

Esiteks leiab komisjon, et Üldkohus eksib, järeldades, et selle hindamine, kas maksustamiskord annab sellest kasusaajatele eelise, nõuab mitte üksnes, et analüüsitakse analüüsitud korrale omaseid ja väljakujunenud kriteeriume, mis on suutelised panema kasusaajad soodsamasse olukorda, võrreldes teiste ettevõtjatega, kellele kohaldatakse üldist korda, vaid seda, et nimetatud hinnang nõuab ühtlasi nende ebasoodsate asjaolude analüüsi, mis on tekitatud korraväliste tegurite poolt ja mis igal majandusaastal muutuvad, isegi kui need ebasoodsat asjaolud on juhuslikud ega suuda süstemaatiliselt neutraliseerida eelist ja mida pealegi ei saa korra ex ante hindamisel ette nähta.
2.

Kui riigisisene õigusnorm, nagu määruse TAS 2865/2003 artikli 3 lõige 3 nõuab, et kohustusliku kindlustuse vabatahtliku jätkamise või vabatahtliku kindlustuse lepingu sõlmimiseks tuleb tõendada kindlustusperioodi: siis kas on vajalik, et asjaomane isik oleks olnud mingil ajal minevikus Hispaania õiguse subjekt, või peab Hispaania pädev asutus vastavalt määruse 883/2004 artiklile 6 võtma arvesse teise liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud kindlustusperioode, nagu oleksid need Hispaanias täitunud kindlustusperioodid?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ, (1) artikli 35 lõiget 4 on — eelkõige direktiivi põhjendust 33 arvestades — võimalik tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriigis võetakse seda direktiivi ülevõtva riigisisese meetme muutmise raames reguleeriva asutuse juhataja ametisse nimetamise ja ametist vabastamise pädevus ära Vabariigi Presidendilt, kelle kodanikud on otse valinud, ja see antakse hoopis valitsusele, taastades nii enne direktiivi ülevõtmist kehtinud regulatsiooni?
Euroopa Komisjoni 29. mail 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 19. märtsi 2019. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-98/16, T-196/16 ja T-198/16: Itaalia jt versus komisjon

(kohtuasi C-425/19 P)

(2019/C 238/17)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Stancanelli, L. Flynn, A. Bouchagiar, D. Recchia)

Teised menetlusosalised: Itaalia Vabariik, Banca Popolare di Bari Società Cooperativa per Azioni, Fondo interbancario di tutela dei depositi, Banca d’Italia

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu (kolmas koda) 19. märtsi 2019. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-98/16 „Itaalia Vabariik versus Euroopa Komisjon“ T-196/16 „Banca Popolare di Bari S.C.p.A. versus Euroopa Komisjon“ T-198/16 „Fondo interbancario di tutela dei depositi versus Euroopa Komisjon“;

— jätta esimese kohtuastme hagid rahuldamata osas, milles nendes vaieldakse vastu sellele, et vaidlusaluses otsuses on tõendatud, et vaatlusaluste meetmete riigile omistamise ja nende riigi ressurssidest rahastasime tingimused on täidetud;

— saata kohtuasi esimese kohtuastme ülejäänud väidete analüüsimiseks Üldkohtule tagasi ja

— otsustada esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulude jaotus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus tühistas vaidlustatud kohtuotsus vaidlusaluse otsuse põhjusel, et „komisjon ei suutnud õiguslikult piisavalt tõendada, et Itaalia ametiasutused olid kõnealuse meetme vastuvõtmisel osalised, ega järelikult ka seda, et see meede on riigile omistatav ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses“ ning „komisjon ei ole vaidlustatud otsuses õiguslikult piisavalt tõendanud, et kõnealuseid ressursse kontrollisid Itaalia ametiasutused ning et seega olid need ressursid viimaste käsutuses“.

Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsus põhineb õiguslikult vääradel kaalutlustel ja faktide moonutamisel, mis mõjutavad oluliselt selle kohtuotsuse järeldusi ja resolutsiooni. Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuses järgmised väited:

— Esiteks väidab komisjon, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 107 lõiget 1 kahel põhjusel: — Üldkohus tegi vea seoses komisjoni tõendamiskohustusega, mis tuli täita selle tõendamiseks, et tegemist oli riigi ressurssidega, leides, et komisjon pidi tõendama ametiasutuste valitseva mõju avaldamise abiandva üksuse suhtes — vaid põhjusel, et viimane on eraõiguslik isik — kõigis selle menetluse etappides, mille tulemusel kõnealune meede võeti; — Üldkohus tegi vea seoses komisjoni tõendamiskohustusega, mis tuli täita selle tõendamiseks, et tegemist oli riigi ressurssidega, analüüsides ja hinnates vaidlusaluses otsuses komisjoni poolt esitatud näitajaid killustatult, neid koos käsitlemata, ega pööranud tähelepanu laiemale kontekstile, millesse need asetuvad.
2.

APELLATSIOONKAEBUSE TEINE VÄIDE: DOKUMENDIS NR VI/5330/97 MÄÄRATLETUD KOMISJONI SUUNISTE RIKKUMINE Teise väitega heidetakse Üldkohtule ette, et kuigi ta leidis, et käesolevas asjas on täidetud mõlemad tingimused, mis on ette nähtud suuniste 2. lisas selliste „piiripealsete juhtumite“ tuvastamiseks, mille esinemisel liidu seadusandja peab vajalikuks jätta finantskorrektsioon tegemata või seda vähendada, asus ta siiski seisukohale, et komisjoni otsus „piiripealset juhtumit“ mitte kohaldada oli seaduslik.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Rootsi) 3. mail 2019 — Novartis AG versus Patent-och registreringsverket

(kohtuasi C-354/19)

(2019/C 230/28)

Kohtumenetluse keel: rootsi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Novartis AG

Teine menetlusosaline: Patent- och registreringsverket

Eelotsuse küsimus

Kui pidada silmas põhilist eesmärki, mille täitmiseks ravimi täiendava kaitse tunnistus on ette nähtud, nimelt ergutada farmatseutilist teadustööd Euroopa Liidus, siis kas määruse nr 469/2009 (1) artikli 3 punktiga c koostoimes määruse nr 1610/96 artikli 3 lõikega 2 on vastuolus see, kui taotleja, kes on varem saanud täiendava kaitse tunnistuse tootele, mida kaitseb kehtiv aluspatent, selle toote suhtes per se, saab täiendava kaitse tunnistuse selle toote uuele kasutusviisile, nagu põhikohtuasjas käsitletaval juhul, kui see uus kasutusviis kujutab endast ravinäidustust, mida konkreetselt kaitseb uus aluspatent?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määrus (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (ELT 2009, L 152, lk 1).
2.

Juhul kui vastus esimese küsimuse punktile c on jaatav: Kas teave, mida tuleb vastavalt direktiivi 2004/48/EÜ artikli 8 lõike 2 punktile a anda, hõlmab ka IP-aadressi, mida kasutaja, kes varem on õigusi rikkudes faile üles laadinud, viimati kasutas juurdepääsuks oma Google’i või YouTube’i kasutajakontole, koos juurdepääsu täpse ajaga, olenemata sellest, kas sel viimasel korral rikuti õigusi?
1.

a) Kas mõiste „majandamine“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (1) (edaspidi „direktiiv 2004/35/EÜ“) I lisa [kolmanda] lõigu teise taande tähenduses hõlmab tegevusi, mis on otsese maakasutusega vahetult seotud? Juhul kui vastus on jaatav: b) Millistel tingimustel on majandamisviis direktiivi 2004/35/EÜ tähenduses „tavaline“ nii, nagu see on määratletud loodusliku elupaiga registris või sihtdokumentides? c) Millisest ajalisest kriteeriumist tuleb lähtuda küsimuse puhul, kas majandamine toimub nii, nagu maa-ala omanikud või ettevõtjad on direktiivi 2004/35/EÜ tähenduses „varem“ majandanud? d) Kas vastus küsimusele, kas majandamine toimub nii, nagu maa-ala omanikud või ettevõtjad on direktiivi 2004/35/EÜ tähenduses varem majandanud, ei olene sellest, kuidas see on määratletud loodusliku elupaiga registris või sihtdokumentides?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht Klagenfurt (Austria) 30. aprillil 2019 — Verein für Konsumenteninformation versus Volkswagen AG

(kohtuasi C-343/19)

(2019/C 230/27)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesgericht Klagenfurt

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Verein für Konsumenteninformation

Kostja: Volkswagen AG

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 7 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võib paik, „kus kahju tekitanud juhtum on toimunud“, olla liikmesriigis asuv koht, kus kahju on tekkinud, kui kahju seisneb ainult rahalises kahjus, mis on teises liikmesriigis toime pandud õigusvastase teo otsene tagajärg?

(1) ELT 2012, L 351, lk 1.
1.

Kas isik (edaspidi „I“), kelle füüsilises valduses on aktsiisikaup sel hetkel, kui see muutub liikmesriigis B aktsiisiga maksustatavaks, on vastutav selle aktsiisi maksmise eest vastavalt direktiivi 2008/118/EÜ (1) artikli 33 lõikele 3 olukorras, kus: a) sellel isikul ei ole selle aktsiisikauba suhtes õiguslikku huvi ega kasusaaja huvi; b) isik vedas aktsiisikaupa liikmesriikide A ja B vahel tasu eest teiste isikute nimel; ja c) isik teadis, et tema valduses olev kaup on aktsiisikaup, kuid ta ei teadnud ja tal ei olnud põhjust kahtlustada, et see kaup on muutunud liikmesriigis B aktsiisiga maksustatavaks sel ajal või enne seda, kui see muutus seal aktsiisiga maksustavaks?
2.

Kas liidu õigusest iseenesest ja automaatselt tuleneb nõue, et teise liikmesriigi (mitte Rumeenia) kohus, kellele on esitatud hagi ICSID vahekohtuotsuse, mis on asjaomase liikmesriigi menetlusnormide kohaselt lõplikult jõustunud, sundtäitmise menetluse peale, peab tühistama kõnealuse vahekohtuotsuse üksnes seetõttu, et Euroopa Komisjoni sellise otsuse kohaselt, mis ei ole veel lõplikult jõustunud ja mis on tehtud vahekohtuotsusest hiljem, on vahekohtuotsuse sundtäitmine vastuolus Euroopa riigiabi eeskirjadega?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ (1) ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selline vastutava omavalitsusüksuse mudel, mis on kasutusele võetud käesolevas asjas kõnealuses omavalitsusüksuste koostöölepingus, vastab direktiivi kohaldamisalast välja jääva pädevuse üleandmise tingimustele (kohtuotsus Remondis, C-51/15) või hankemenetluse korraldamise kohustusega hõlmamata horisontaalse koostöö tingimustele (kohtuotsus Piepenbrock, C-386/11, ja seal viidatud kohtupraktika) või on tegemist mõne muu ehk kolmanda juhtumiga?
2.

Kõnealuses bussiliiklust käsitlevas hanketeates kasutatud piirava tingimuse kohaselt juhul, kui ühe pakkuja võidetud lepingu objektid ületavad tingimusega kehtestatud maksimaalset sõidukipäevade arvu, läheb lepinguobjekt, mille puhul esimese ja teise parima pakkumuse punktide vahe korrutatuna asjaomase lepinguobjekti sõidukite arvuga on kõige väiksem, üle pakkujale, kes tegi paremuselt teise pakkumuse. Piirava tingimuse kasutamine võib tuua kaasa selle, et asjaomase lepingu objekti kohta parima pakkumuse teinud pakkujaga sõlmitakse hanketeate alusel leping kokkuvõttes väiksema arvu sõidukipäevade peale, kui pakkujaga, kes tegi lepingu objekti kohta paremuselt teise pakkumuse. a) Kas piirava tingimuse lubatavuse hindamisel võib võtta arvesse seda, milline võiks olla hanketeates sisalduva piirava tingimuse kasutamise konkreetne tulemus, või tuleb seda abstraktselt hinnata selliselt, et piirava tingimuse kasutamine põhikohtuasjaga sarnasel juhul on direktiivi 2004/17/EÜ kohaselt lubatud või mitte? b) Kas põhikohtuasjas käsitletud piirava tingimuse lubatavuse hindamisel on olulised pakkumuse esitamise ettepanekus nimetatud tingimuse põhjendused, mis puudutavad konkurentsi säilitamist Helsingi piirkonna liinibussiliikluses ning veoteenuse kvaliteeti mõjutava käitusriisiko vähendamist, mis kaasneb suurte veomahtude ülevõtmisega ja muudetud liinide teenindamise alustamisega?
5.

Kui taotleja tuleb Dublini III määruse (määrus (EL) nr 604/2013) kohaselt üle anda teisele liikmesriigile, ent kõnealune üleandmine viibib taotleja algatatud kohtuliku kontrolli menetluse tõttu, mille tagajärjel on üleandmine peatatud, sest kohus nõuab isiku viibimist asjaomases riigis, kas siis on võimalik rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisest tulenevat viivitust omistada taotlejale direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (uuesti sõnastatud), artikli 15 tähenduses, kas üldiselt või eelkõige juhul, kui selles menetluses võib määratleda, et kohtulik kontroll ei ole ilmselgelt või muul viisil põhjendatud, või on tegemist menetluse kuritarvitamisega?
Hamasi 16. mail 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda laiendatud koosseisus) 6. märtsi 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-289/15: Hamas versus nõukogu

(kohtuasi C-386/19 P)

(2019/C 220/33)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Hamas (esindaja: advokaat L. Glock)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada 6. märtsi 2019. aasta otsus kohtuasjas T-289/15: Hamas vs. nõukogu;

— teha lõplik otsus apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes ja

— mõista kõik nii Üldkohtus kui ka Euroopa Kohtus kantud kulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks neli väidet.

Esimene väide, et Üldkohus moonutas toimiku dokumente, asendas vaidlustatud akti autori põhjendused omaenda põhjendustega, rikkus oma otsuse põhjendamise kohustust ning jättis apellandi ilma võimalusest oma kaitseks valmistuda, sest ta asus seisukohale, et nõukogu tugines 2015. aasta märtsi aktide põhjenduste A lisa punktis 15 ja B lisa punktis 17 viidatud faktilistele asjaoludele iseseisvalt.

Teine väide, et Üldkohus rikkus ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4, sest ta möönis, et ühe haldusasutuse otsuse oli teinud pädev asutus selle sätte tähenduses, ehkki selle otsuse suhtes ei olnud teostatud kohtulikku kontrolli.

Kolmas väide, et Üldkohus rikkus ühise seisukoha 2001/93 artikli 1 lõiget 4, ELTL artiklit 296 ja apellandi kaitseõigusi ning õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, sest ta asus seisukohale, et Ühendkuningriigi otsus oli süüdimõistev otsus ning et nõukogu oli seetõttu kohustatud tuginema võimalikult ulatuslikult selle teinud asutuse hinnangule.

Neljas väide, et Üldkohus rikkus tõendamiskoormise eeskirju; lubas nõukogul oma põhjendusi kohtumenetluse käigus parandada; võttis arvesse tõendeid, ilma et ta oleks kontrollinud, kas need vastavad tõele; eiras vaidluse faktiliste asjaolude üle võistlevat laadi; moonutas toimiku dokumente ja eiras menetluste sõltumatuse põhimõtet, sest ta asus seisukohale, et Hamas ja Hamas IDQ on üks ja sama üksus.
3.

Kas ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud kohtute sõltumatuse põhimõttega niisugusena, nagu seda on tõlgendatud Euroopa Liidu Kohtu praktikas (suurkoja 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117), on vastuolus see, kui kohtute pädevus asendatakse Curtea Constituțională (konstitutsioonikohus) otsustega (16. veebruari 2016. aasta otsus nr 51, 4. mai 2017. aasta otsus nr 302 ja [16. jaanuari 2019. aasta] otsus nr 26), mille tagajärg on niisugune, et kriminaalmenetlus muutub ennustamatuks (tagasiulatuv kohaldamine) ning seadust ei ole võimalik konkreetsel juhul tõlgendada ja kohaldada? Kas liidu õigusega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis reguleerib niisuguse kohtuametniku distsiplinaarvastutust, kes jätab Curtea Constituțională (konstitutsioonikohus) otsuse tõstatatud küsimuse kontekstis kohaldamata?
3.

Kas Euroopa Liidu lepingu artiklit 2 koostoimes artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohustus järgida õigusriigi põhimõtteid hõlmab ka nõuet, et Rumeenia järgiks nõudeid, mis on esitatud aruannetes, mis on välja töötatud komisjoni 13. detsembri 2006. aasta otsusega 2006/928/EÜ (1) kehtestatud koostöö- ja jälgimiskorra raames?
—

tuvastada, et kuna Sloveenia on kehtestanud energiamärgise paigaldamise kohustuse ainult nende hoonete suhtes, mis kuuluvad avaliku sektori asutustele või mida need kasutavad, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad hoonete energiatõhususe direktiivi (1) artikli 13 lõikest 2;
C 246/14

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal du travail francophone de Bruxelles (Belgia) 21. mail 2019 — PN, QO, RP, SQ, TR versus Centre public d’action sociale d’Anderlecht (CPAS)

(kohtuasi C-394/19)

(2019/C 246/14)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal du travail francophone de Bruxelles

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: PN, QO, RP, SQ, TR

Kostja: Centre public d’action sociale d’Anderlecht (CPAS)

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse õigusnormide täielikku toimet ja nende kaitset hõlmavat põhimõtet, mis on määratletud kohtuotsustes Francovich ja Brasserie du pêcheur ning direktiivis 2004/38/EÜ (1), tuleb tõlgendada nii, et nendega pannakse olukorras, kus välisriigi eraisiku elamisluba on tühistatud ilma eelneva proportsionaalsuse analüüsita seoses direktiivi mittenõuetekohase ülevõtmisega riigisisesesse õigusesse, liikmesriigile kohustus võtta enda kanda sotsiaalabi andmise raames ka muud põhivajadused lisaks nõude esitaja meditsiinikuludele, kuni tehakse otsus kõnealuse isiku elamisloa staatuse kohta vastavalt liidu õigusnormidele?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/5, lk, 46).
C 246/10

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin (Saksamaa) 19. aprillil 2019 — Ingredion Germany GmbH versus Bundesrepublik Deutschland

(kohtuasi C-320/19)

(2019/C 246/10)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgericht Berlin

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Ingredion Germany GmbH

Vastustaja: Bundesrepublik Deutschland

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Komisjoni otsuse 2011/278/EL (1) artikli 18 lõike 1 punkti c, lõike 2 teist lõiku koosmõjus direktiivi 2003/87/EÜ (2) artikli 3 punktiga h ja artikliga 10a tuleb tõlgendada nii, et uute osalejate kütusepõhise tootmistaseme kindlaksmääramisel aluseks võetav võimsuskasutustegur on väiksem kui 100 %?

(1) Komisjoni 27. aprilli 2011. aasta otsus 2011/278/EL, millega määratakse kindlaks kogu liitu hõlmavad üleminekueeskirjad Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/87/EÜ artikli 10a kohaste tasuta saastekvootide ühtlustatud eraldamiseks (ELT 2011, L 130, lk 1).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiv 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (ELT 2003, L 275, lk 32; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631).