ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Provincial de Zaragoza (Hispaania) 29. juunil 2018 – María Pilar Bueno Ruiz, Zurich Insurance PL, Sucursal de España versus Irene Conte Sánchez

(Kohtuasi C-431/18)

(2018/C 373/04)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Audiencia Provincial de Zaragoza

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: María Pilar Bueno Ruiz, Zurich Insurance PL, Sucursal de España

Vastustaja: Irene Conte Sánchez

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (1) artikliga 3 on vastuolus niisugune tõlgendus, et kohustuslik kindlustus katab kahju, mis on tingitud ohtlikust olukorrast, mis tekib sõidukist parkimiskohale, kuhu sõiduk on pargitud, või parkimismanöövrite tegemisel vedelike lekkimise tõttu eraomandis oleval garaažikohal, mis asub üldkasutatavas osas, ja selle üldkasutatava osa kolmandast isikust kasutajate suhtes?

(1) ELT 2009, L 263, lk 11.
3.

a) Kas määruse nr 882/2004 artikli 27 lõike 4 punkti a ja VI lisa punkte 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et artikli 27 lõikega 4 ja VI lisa punktidega 1 ja 2 on vastuolus koguda tapamajadelt ametlike kontrollide eest lõive, mis puudutavad veerandtunde, mida tapamajad on pädevalt asutuselt tellinud, kuid mida ametlikeks kontrollideks tegelikult ei kasutatud? b) Kas vastus küsimusele 3a kehtib ka juhul, kui tegemist on pädeva asutuse kasutatud renditöötajatest riiklike veterinaararstidega, kes veerandtundide eest, mille on tapamaja pädevalt asutuselt küll tellinud, kuid mille vältel ametliku kontrolli toiminguid tegelikult ei tehta, tasu ei saa, kusjuures tellitud, kuid kasutamata veerandtundide eest tapamajalt sisse nõutavat summat kasutatakse pädeva asutuse üldhalduskulude katmiseks?
5.

Kas juhul, kui liikmesriigi kohus on tuvastanud avaliku teenistuse koosseisulise tähtajalise teenistuja järjestikuste töölepingute kuritarvitamise SERMAS-e teenistuses, mis on ette nähtud koosseisuliste alaliste teenistujate alaliste ja struktuuriliste ametiülesannete täitmiseks, ning kui liikmesriigi õiguskorras ei ole tõhusat ega hoiatavat karistusmeedet niisuguse kuritarvitamise eest karistamiseks ja ühenduse õigusnormi rikkumise tagajärgede kõrvaldamiseks, kas siis tuleb direktiivile 1999/70/EÜ lisatud raamkokkuleppe klauslit 5 tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriigi kohut võtma tõhusad ja hoiatavad meetmed, mis tagaksid raamkokkuleppe kasuliku mõju, ja seega nimetatud kuritarvitamise eest karistama ja nimetatud Euroopa õigusnormi rikkumise tagajärjed kõrvaldama, jättes seda takistava riigisisese õigusnormi kohaldamata? Kui vastus on jaatav, ja nagu tuvastas Euroopa Liidu Kohus liidetud kohtuasjades C-184/15 ja C-197/15 tehtud 14. septembri 2016. aasta kohtuotsuse (4) punktis 41, siis: Kas direktiivi 1999/70/EÜ eesmärkidega oleks kooskõlas see, et järjestikuste ajutiste töösuhete kuritarvitamise vältimise ja karistamise ning liidu õiguse rikkumise tagajärje kõrvaldamise meetmena muudetakse koosseisuline tähtajaline/abiteenistuja/asendamise töösuhe alates ametisse nimetamisest alalise või tähtajatu töölepinguga teenistuja alaliseks koosseisuliseks töösuhteks, mis on töökoha stabiilsuse poolest sama kui sarnaste koosseisuliste alaliste töötajate puhul, ja seda selle põhjal, et riigisiseste õigusnormidega on absoluutselt keelatud muuta avalikus sektoris järjestikuseid tähtajalisi töölepinguid tähtajatuks töölepinguks nimetatud sektoris, kuna puuduvad muud tõhusad meetmed järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitusliku kasutamise vältimiseks ja vajaduse korral karistamiseks?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa) 30. juulil 2018 – COPEBI SCA versus Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

(Kohtuasi C-505/18)

(2018/C 364/06)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: COPEBI SCA

Vastustaja: Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

Menetluses osaleb: Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Komisjoni 28. jaanuari 2009. aasta otsust 2009/402/EÜ Prantsusmaa puu- ja köögiviljasektori situatsiooniplaanide kohta (C 29/05 (ex NN 57/05)) (1) tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud riikliku sektoritevahelise puuvilja-, köögivilja- ja aiandusameti (Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture, ONIFLHOR) poolt tööstusotstarbeliste bigarookirsside majanduskomiteele (Comité économique […] du bigarreau d’industrie, CEBI) makstud ja selle komitee liikmetest tootjarühmade kaudu tööstusotstarbeliste bigarookirsside kasvatajatele määratud abi, kuigi otsuse punktis 15 nimetatud kaheksa põllumajandustootjate majanduskomitee hulgas CEBI ei figureeri ja kõnealust abi rahastati, erinevalt selle otsuse punktides 24–28 kirjeldatud rahastamismehhanismist, üksnes ONIFLHORi toetusest ja mitte lisaks tootjate vabatahtlikest maksetest ehk niinimetatud ettevõtete osamaksetest?

(1) ELT 2009, L 127, lk 11.
1.

Kas määruse (EÜ) nr 1924/2006 (1) artikli 10 lõike 3 tähenduses on viide [toitaine või toidu] üldistele, mittespetsiifilistele eelistele tehtud „koos“ konkreetsete tervisealaste väidetega, mis on loetletud ühes sama määruse artiklis 13 või artiklis 14 sätestatud nimekirjas, juba siis, kui viide paikneb müügipakendi esiküljel ja lubatud väited paiknevad selle tagaküljel ning tarbijate arusaama kohaselt on kõnealused väited küll sisu poolest selgelt seotud asjaomase viitega, aga viide ei osuta selgesti, näiteks viitava tärniga, pakendi tagaküljel olevatele väidetele?
4.

Vaidlustatud kohtuotsuses on kohtuotsust PICARO/PICASSO kohaldatud ebaõigesti, kuna (i) kohtuasjas PICASSO/PICARO oli üldtuntud kaubamärk vastulause aluseks olnud kaubamärk „PICASSO“, samas kui käesolevas kohtuasjas on oletatavalt tuntud kaubamärk taotletav kaubamärk, ning (ii) viidatud kohtuotsuses olid kõne all kaubad, mille puhul on keskmise tarbija tähelepanu aste ostu sooritamise hetkel eriti kõrge, samas kui käesolevas vaidluses on tegemist kaupadega, mis on mõeldud Euroopa Liidu keskmisele tarbijale, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas.
2.

Kas määruse nr 1215/2012 artiklis 26 ette nähtud ja reguleeritud vaikiva kokkuleppega määratud kohtualluvus on „puhas“ rahvusvaheline kohtualluvuse norm, mis määrab kindlaks ainult liikmesriigi kohtud, aga piirkondlikult pädev kohus tuleb konkreetselt kindlaks määrata liikmesriigi menetlusõiguses, või see on vastupidi nii rahvusvahelise kui ka piirkondliku kohtualluvuse norm?
3.

Kolmas väide: Üldkohus hindas ELTL artikli 102 kohaldamise tingimusi vääralt. České dráhy väidab, et määruse nr 1/2003 alusel võib komisjon uurida üksnes tegevust, mis võib kujutada endast ELTL artikli 101 või artikli 102 rikkumist. Komisjon määras kontrollimise České dráhy ruumides, kuna ta kahtlustas, et toime on pandud ELTL artikli 102 rikkumine. Seda sätet saab kohaldada üksnes juhul, kui (a) ettevõtja võib olla kuritarvitanud turgu valitsevat seisundit kogu siseturus või selle olulises osas ja (b) väidetav kuritarvitamine võib olulisel määral mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. České dráhy leiab, et Üldkohus järeldas valesti, et need tingimused olid käsitletaval juhul täidetud.
3.

Kolmas väide: Üldkohus analüüsis väära õigusliku kriteeriumi alusel, kas need dokumendid, mille alusel komisjon teise kontrollimise määras, olid seotud omahinnast madalamate hindade väidetava kohaldamisega Praha-Ostrava liinil. Üldkohus järeldas väära õigusliku kriteeriumi põhjal, et peaaegu kõiki České dráhy ruumidest leitud dokumente võib seostada hinnanguga omahinnast madalamate hindade väidetava kohaldamisega Praha-Ostrava liinil (selle õigusliku kriteeriumi kohaselt on komisjoni kontrollimine, mis puudutab omahinnast madalamate hindade väidetavat kohaldamist, põhimõtteliselt piiramatu). Selle väära õigusliku kriteeriumi põhjal järeldas Üldkohus, et komisjonil oli esimese kontrollimise käigus õigus võtta ära dokumendid, mille põhjal ta hiljem määra teise kontrollimise.
C 381/18

ET

30. augustil 2018 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-556/18)

(2018/C 381/19)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: E. Manhaeve ja S. Pardo Quintillán)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

Hageja palub Euroopa Kohtul:

— tuvastada Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 258 esimese lõigu alusel, et Hispaania Kuningriik on rikkunud kohustusi, mis tal lasuvad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (1), artikli 13 lõike 7 alusel koostoimes sama artikli lõikega 1, artikliga 14 ja artikli 15 lõikega 1, kuivõrd ta ei ole lõpule viinud avalikkuse teavitamist ja avalikkusega konsulteerimist vesikonna majandamiskavade ülevaatamise ja ajakohastamise osas ning kuivõrd ta ei ole vastu võtnud, avaldanud ega komisjonile edastanud vesikonna majanduskavade ülevaatamise ja ajakohastamise meetmeid Lanzarote, Fuerteventura, Gran Canaria, Tenerife, Gomera, Palma ja Hierro valglapiirkondades;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiiv 2000/60/EÜ jõustus vastavalt selle artiklis 25 sätestatule selle Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäeval, see tähendab 22. detsembril 2000. Seega tuli vesikonna majanduskavad avaldada vastavalt artikli 13 lõikele 6 hiljemalt 22. detsembril 2009 ning need tuli esimest korda üle vaadata ja ajakohastada vastavalt artikli 13 lõikele 7 hiljemalt 22. detsembril 2015.

Komisjon on seisukohal, et Hispaania Kuningriik on rikkunud kohustusi, mis tal lasuvad direktiivi 2000/60/EÜ nimetatud lõigete ja artiklite alusel, kuivõrd ta ei ole lõpule viinud avalikkuse teavitamist ja avalikkusega konsulteerimist vesikonna majandamiskavade ülevaatamise ja ajakohastamise osas ning kuivõrd ta ei ole vastu võtnud, avaldanud ega edastanud komisjonile viimase 5. oktoobri 2017. aasta põhjendatud arvamuses kehtestatud kahekuulise tähtaja jooksul vesikonna majanduskavade ülevaatamise ja ajakohastamise meetmeid Lanzarote, Fuerteventura, Gran Canaria, Tenerife, Gomera, Palma ja Hierro valglapiirkondades.

(1) EÜT 2000, L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275.
—

tühistada võlateade nr 2016-1560, mis on teatavaks tehtud 6. detsembril 2016 ja milles teavitatakse apellanti asjaolust, et peasekretäri 5. detsembri 2016. aasta otsuse alusel on tuvastatud, et ta võlgneb eespool nimetatud summa, mis nõutakse parlamendiliikmete assistentide kulude eest alusetult makstud summana tagasi MAS artiklite 66, 78, 79 ja 80 ning finantsmääruse artikli 80 alusel;
—

vahistamismäärust täitev liikmesriik on raamotsuse 2002/584/JSK (1) artikli 17 üle võtnud nii, et nõutava isiku üleandmisvahistus tuleb alati peatada kohe, kui Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta lõpliku otsuse tegemiseks antud 90-päevane tähtaeg on möödas, ja kui
5.

Kas nõudeid käsitlevat lepingutingimust lepingut muutva uuendamislepingu tüüptingimuste hulgas võib lugeda sisu poolest ebaõiglaseks lepingutingimuseks artikli 3 lõike 1 raames koostoimes lisaga ebaõiglaste lepingutingimuste kohta ja konkreetselt selle lisa punktiga q (ebaõiglased on lepingutingimused, mille eesmärk või tagajärg on jätta tarbija ilma õigusest võtta õiguslikke meetmeid või kasutada mis tahes muud õiguskaitsevahendit või tarbija kõnealust õigust piirata), kuna need piiravad tarbijate õigust kasutada õigusi, mis võivad tekkida või ilmneda pärast lepingu sõlmimist, nagu see on võimaluse puhul nõuda makstud intresside täielikku tagastamist (Euroopa Kohtu 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuse (2) alusel).
3.

Täpsemalt, kas see, et direktiivi 2004/[39/EÜ] tähenduses „mittekutseline klient“ on suhteliselt lühikese aja jooksul suures mahus kaubelnud, ning see, et ta on investeerinud suuri rahasummasid direktiivi 2004/39/[EÜ] artikli 4 [lõike 1] punktis 17 määratletud finantsinstrumentidesse, on olulised kriteeriumid selle hindamisel, kas sama direktiivi tähenduses „mittekutseline klient“ on tarbija?
Inge Barnetti 26. juulil 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 16. mai 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-23/17: Barnett versus Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee (EMSK)

(Kohtuasi C-503/18 P)

(2018/C 381/15)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Inge Barnett (esindajad: advokaadid S. Orlandi, T. Martin)

Teine menetlusosaline: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee (EMSK)

Apellandi nõuded

Esimese võimalusena:

— tühistada Üldkohtu 16. mai 2018. aasta kohtuotsus Barnett vs. EMSK, T-23/17, EU:T:2018:271;

— tühistada EMSK poolt 21. märtsil 201622. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Barnett vs. EMSK (F-20/14, EU:F:2015:107) täitmiseks tehtud otsus;

— mõista kohtukulud välja EMSK-lt.

Teise võimalusena:

— tühistada Üldkohtu 16. mai 2018. aasta kohtuotsus Barnett vs. EMSK, T-23/17, EU:T:2018:271;

— tühistada EMSK poolt 21. märtsil 201622. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Barnett vs. EMSK (F-20/14, EU:F:2015:107) täitmiseks tehtud otsus;

— mõista EMSK-lt tekitatud varalise kahju eest hageja kasuks välja 207 994,14 eurot, millele lisandub viivitusintress arvutatuna alates maksmisele kuuluvate summade sissenõutavaks muutumise kuupäevast, EKP poolt põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud määras, millele on lisatud 3,5 protsendipunkti, ning 25 000 eurot tekitatud mittevaralise kahju eest;

— mõista kohtukulud välja EMSK-lt.

Väited ja peamised argumendid

Hageja väidab, et Üldkohus rikkus mitut õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et EMSK-l oli õigus Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse täitmiseks piirduda hageja kandidatuuri uuesti läbivaatamisega väidetavate teenistuse huvide seisukohalt, mis selgitati välja kolm aastat pärast tema kandidatuuri esmakordselt tagasi lükkamise otsuse tegemist ja mis ei olnud pooltele teada kuni 21. märtsini 2016. Neil väidetavatel teenistuse huvidel, mis on teenistuse heaks toimimiseks väidetavalt hädavajalikud ja mille tõttu hageja kandidatuur tagasi lükati, ei ole seost kohaldatavate EMSK üldiste rakendussätetega. Lisaks tugineti neile väidetavatele teenistuse huvidele ilma ühiskomiteega konsulteerimata. Ühiskomitee aga märkis 2013. aastal, et juhul, kui üks kahest isikust, kellele meedet kohaldatakse, sellest loobub, pakutakse seda hagejale, arvestades teenistuse huve.

Hageja väidab ka, et Üldkohus eiras Avaliku Teenistuse Kohtu jõustunud otsuse seadusjõudu.

Viimaseks, vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, sest Üldkohus leidis, et kuigi vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks vajalik õiguslik alus on kehtetuks tunnistatud, säilis EMSK-l pädevus teha otsus vastuseks hageja kandideerimisavaldusele. Seda väidet analüüsides moonutas Üldkohus muu hulgas argumente, mille hageja esitas pädevuse puudumist käsitleva väite põhjendamiseks.
Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermarki 6. augustil 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 7. juuni 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-72/17: Gabriele Schmid versus EUIPO

(Kohtuasi C-514/18 P)

(2018/C 408/50)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (esindajad: advokaadid I. Hödl ja S. Schoeller)

Teised menetlusosalised: Gabriele Schmid, Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (üheksas koda) 7. juuni 2018. aasta otsus kohtuasjas T-72/17 osas, milles Üldkohus rahuldas hagi hagiavalduses esimese võimalusena esitatud nõuete osas ja tühistas EUIPO neljanda apellatsioonikoja 7. detsembri 2016. aasta otsuse (asi R 1768/2015-4) ning teha asjas ise otsus; teise võimalusena

— tühistada Üldkohtu (üheksas koda) 7. juuni 2018. aasta otsus kohtuasjas T-72/17 osas, milles Üldkohus rahuldas hagi hagiavalduses esimese võimalusena esitatud nõuete osas ja tühistas EUIPO neljanda apellatsioonikoja 7. detsembri 2016. aasta otsuse (asi R 1768/2015-4) ning saata asi tagasi Üldkohtusse uuesti läbivaatamiseks;

— mõista kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejalt Gabriele Schmidilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse Üldkohtu (üheksas koda) 7. juuni 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-72/17 (EU:T:2018:335), milles käsitleti hagi EUIPO neljanda apellatsioonikoja 7. detsembri 2016. aasta otsuse (asi R 1768/2015-4) peale, mis puudutas G. Schmidi ja Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermarki vahelist kaubamärgi tühistamise menetlust, milles heideti viimati nimetatule ette määruse nr 207/2009 (1) artikli 15 lõike 1 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 18 lõige 1) rikkumist.

Apellatsioonkaebus põhineb kahel väitel: määruse nr 207/2009 artikli 15 lõike 1 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 18 lõige 1) rikkumine ja määruse nr 207/2009 artikli 15 lõike 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 18 lõige 1) rikkumine.

Apellant toob oma esimeses nelja ossa jagatud väites täpsemalt esile, et on tehtud väär otsus kaubamärgi peamise ülesande kohaselt individuaalse kaubamärgina registreeritud kaitstud geograafilise tähise kasutamise kohta; ekslikult on nõutud tootja isiku samasust; et puudub kohtupraktika sellise individuaalse kaubamärgi kvaliteedi tagamise ülesande kohta, mida kasutatakse geograafilist tähist sisaldava kvaliteedimärgina, ning eksitud on hinnangus, mis puudutab litsentsiomaniku esindajate poolt kaubamärgi kasutamist;

Apellant väidab teises väites, et määruse nr 207/2009 artikli 15 lõiget 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 18 lõige 1) on kohaldatud vääralt ja toob täpsemalt esile, et ekslik on Üldkohtu hinnang ELi kaubamärgi õiguspärase kasutamise kohta kolmanda isiku poolt, nimelt selle esindajatest koosneva äriühingu poolt, ja sellise kasutamise omistamine kaubamärgiomanikule.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (kodifitseeritud versioon), ELT 2009, L 78, lk 1.
1.

Kas juhul, kui tõlgendada Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 21 esiteks lähtuvalt ÜRO puuetega inimeste õiguste konventsioonist ning teiseks lähtuvalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 39 lõikest 2, lubavad need sätted võtta isikult hääleõiguse Euroopa valimistel põhjusel, et tema vaimse puude tõttu on tema suhtes võetud eestkostemeede?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2007. aasta määruse (EÜ) nr 715/2007, mis käsitleb mootorsõidukite tüübikinnitust seoses väikeste sõiduautode ja kommertsveokite (Euro 5 ja Euro 6) heitmetega ning sõidukite remondi- ja hooldusteabe kättesaadavust (1), artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et vastavalt määruse nr 715/2007 artikli 1 lõikele 1 on keelatud selline autovarustus, mille puhul on heitgaasitagastusklapp (seega detail, mis võib mõjutada heitmeid) konstrueeritud selliselt, et selle seadistamine mõjutab heitgaasitagastuse määra (seega tagasi suunatava heitme osakaalu) nii, et see tagab saasteainete heitkoguseid piirava režiimi ainult vahemikus 15 C kuni 33 oC ja ainult madalamal kui 1 000 meetrit merepinnast ning väljaspool nimetatud temperatuurivahemikku väheneb nimetatud määr olukorras, kus temperatuur muutub 10 oC võrra ja kõrgus 1 000 meetrit merepinnast ületatakse 250 meetri võrra, lineaarselt nullini, mistõttu ületavad lämmastikoksiidide (NOx) heitkogused määrusega nr 715/2007 kehtestatud piirväärtusi?
12. septembril 2018 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-576/18)

(2018/C 399/33)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Stromsky ja D. Recchia)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki meetmeid, et täita Euroopa Kohtu 29. märtsi 2012. aasta otsust kohtuasjas C-243/10, mis käsitleb õigusvastaseks ja siseturuga kokkusobimatuks kuulutatud riigiabi tagasinõudmist abi saajatelt, nagu see on ette nähtud komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuses 2008/854/EÜ (1), on Itaalia rikkunud kohustusi, mis tal nende otsuste ja ELTL artikli 260 alusel tuleb täita;

— kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjonile kindlasummaline trahv, mis on arvutatud nii, et päevades arvutatav summa 13 892 eurot korrutatakse rikkumise jätkamise päevade arvuga, kuid mis ei oleks väiksem kui 8 715 000 eurot, alates Euroopa Kohtu poolt kohtuasjas C-243/10 kohtuotsuse kuulutamise päevast kuni käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamiseni;

— kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjonile poolaasta kaupa arvutatav karistusmakse, mille suuruseks määras komisjon 126 840 eurot päevas alates käesolevas kohtuasjas otsuse kuulutamise päevale järgnevast poolaastast;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuses 2008/854/EÜ, milles käsitletakse riigiabi kava C 1/04 (ex NN 158/03 ja CP 15/2003) (abimeede N 272/98, maakonnavalitsuse 1998. aasta akt nr 9) kuritarvitamist (ELT 2008, L 302, lk 9), tuvastatakse, et käsitletav Itaalia antud riigiabi on õigusvastane ja siseturuga kokkusobimatu, ning kohustatakse Itaaliat see tagasi nõudma.

29. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses kohtuasjas C-243/10: komisjon vs. Itaalia, otsustas Euroopa Kohus, et kuna Itaalia Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid selleks, et nõuda abisaajatelt tagasi selles otsuses käsitletud abikava alusel antud abi, on ta rikkunud sellest otsusest tulenevaid kohustusi.

Enam kui kuus aasta pärast selle kohtuotsuse kuulutamist ja hoolimata komisjoni mitmest pöördumisest Itaalia valitsuse poole ei ole suurt osa sellest abist veel tagasi nõutud. Oma tegevusetuse põhjendamiseks ei piisa Itaalia valitsuse argumentidest muu hulgas pooleliolevate riigisiseste menetluste kohta. Seega ei ole käesolevas kohtuasjas hagi esitamise ajaks Itaalia antud abi veel täielikult tagasi nõudnud ega täitnud täielikult Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-243/10.

Komisjoni palub seega, et Euroopa Kohus tuvastaks, et Itaalia on rikkunud ELTL artiklit 260 ja et talt mõistetaks välja kindlasummaline trahv ja poolaastates arvutatav karistusmakse kuni kohtuasjas C-243/10 kuulutatud kohtuotsuse täieliku täitmiseni.

(1) Komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsus, milles käsitletakse riigiabi kava C 1/04 (ex NN 158/03 ja CP 15/2003) (abimeede N 272/98, maakonnavalitsuse 1998. aasta akt nr 9) kuritarvitamist (ELT 2008, L 302, lk 9).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 20. juulil 2018 – SATI – Società Autocooperative Trasporti Italiani SpA versus Azienda di Trasporti Molisana – A.T.M. SpA

(Kohtuasi C-475/18)

(2018/C 399/30)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: SATI – Società Autocooperative Trasporti Italiani SpA

Vastustaja: Azienda di Trasporti Molisana – A.T.M. SpA

Eelotsuse küsimus

Kas 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1370/2007 (1) artikli 5 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et riigisiseses õiguses eksisteerib keeld sõlmida kohaliku ühistransporditeenuse kohta otseleping – mis välistab otselepingu sõlmimise ka juhtudel, mil see on Euroopa Liidu õigusnormidega lubatud –, kui üldreeglina on selle teenuse osutamise kohta lepingu sõlmimiseks ette nähtud avalik pakkumismenetlus, või on see välistatud ainult juhul, kui otselepingu sõlmimine on konkreetselt keelatud juhtudel, mil see on Euroopa Liidu õigusnormidega lubatud?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70 (ELT L 315, 3.12.2007, lk 1).