ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse 2016/1036 artikli 11 „Kehtivusaeg, läbivaatamine ja tagasimaksed“ lõigetes 2–9 on sätestatud:

„2. Lõplik dumpinguvastane meede aegub viie aasta möödudes selle kehtestamisest või viie aasta möödudes viimase läbivaatamise lõpetamise kuupäevast, mis hõlmas nii dumpingut kui ka kahju, kui läbivaatamisel ei otsustata, et selle kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu või kahju jätkumine või kordumine. Aegumise läbivaatamine algatatakse komisjoni või liidu tootjate poolt või nende nimel tehtud taotluse põhjal ning meede jääb jõusse nimetatud läbivaatamise tulemuste selgumiseni.

Aegumise läbivaatamine algatatakse, kui taotlus sisaldab piisavalt tõendeid selle kohta, et meetmete kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu ja kahju jätkumine või kordumine. Sellisele tõenäosusele võivad viidata näiteks tõendid dumpingu ja kahju jätkumise kohta või selle kohta, et kahju kõrvaldamine tuleneb osaliselt või tervikuna meetmete olemasolust, või selle kohta, et eksportijate olukord või turutingimused on sellised, et need osutavad edasise kahjustava dumpingu tõenäosusele.

Käesoleva lõike alusel uurimist läbi viies antakse eksportijatele, importijatele, ekspordiriigi esindajatele ning liidu tootjatele võimalus läbivaatamistaotluses sätestatud küsimusi avardada, tagasi lükata või nende kohta arvamust avaldada, ning järeldusi tehes võetakse kohaselt arvesse kõiki asjakohaseid ja nõuetekohaselt dokumenteeritud tõendeid, mis on esitatud seoses küsimusega, kas meetmete kehtivuse lõppemine võib tõenäoliselt kaasa tuua dumpingu ja kahju jätkumise või kordumise, või on see ebatõenäoline.

[…]

9. Kui asjaolud ei ole muutunud, rakendab komisjon kõikides käesoleva artikli kohaselt läbiviidavates läbivaatamise või tagasimaksmise uurimistes sama metoodikat nagu tollimaksu kehtestamise põhjustanud uurimises, võttes nõuetekohaselt arvesse artiklit 2, eriti selle lõikeid 11 ja 12, ning artiklit 17.“
26

Nendel asjaoludel otsustas Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas meeste ja naiste võrdse kohtlemise nõude ajalise kohaldamisala piiramist [17. mai 1990. aasta kohtuotsusega Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209)], [protokolliga nr 33] ja direktiivi [2006/54] artikliga 12 tuleb tõlgendada nii, et (Austria) pensionisaaja, kes väidab, et niisuguse 2018. aasta ametnike pensionide kohandamise korraga nagu põhikohtuasjades kohaldatav kord on teda diskrimineeritud, ei saa õiguspäraselt tugineda võrdse kohtlemise nõudele või saab sellele nõudele tugineda üksnes (proportsionaalselt) pensioninõude selle osa puhul, mis on seotud töötamisperioodidega pärast 1. jaanuari 1994? 2. Kas meeste ja naiste võrdse kohtlemise nõuet (lähtuvalt ELTL artiklist 157 koostoimes direktiivi 2006/54 artikliga 5) tuleb tõlgendada nii, et selline kaudne diskrimineerimine nagu see, mis võib tuleneda põhikohtuasjades kohaldatavast 2018. aasta pensionide kohandamise korrast, on põhjendatud ka siis, kui võtta arvesse juba varem kehtestatud sarnaseid meetmeid ja nende kumuleeritud mõjust tingitud märkimisväärset kahju võrreldes pensionide reaalväärtuse kohandamisega inflatsiooniga (käesoleval juhul 25%), ja seda eelkõige – selleks, et takistada (korrapärasel ühtse määraga korrigeerimisel) „lõhe“ tekkimist pensionide tasemete vahel, olgugi et see on pelgalt nominaalne ega muuda pensionide omavahelist suhtelist väärtust; – selleks, et rakendada üldist „sotsiaalset komponenti“ väiksemate pensionide saajate ostujõu suurendamiseks, olgugi et a) seda eesmärki saaks saavutada ka ilma suuremate pensionide kohandamise piiramiseta ja b) seadusandja ei kehtesta sellist meedet samal viisil ka ostujõu suurendamiseks olukorras, kus on tegemist teenistuses ametnike väiksema töötasu kohandamisega inflatsiooniga (suuremat töötasu saavate teenistuses ametnike kahjuks), ega ole kehtestanud ka ühtegi õigusnormi, mis näeks ette samasuguse sekkumise kutsealaste sotsiaalkindlustusskeemide (ilma riigi osaluseta) alusel saadud pensionide väärtuse kohandamisse, et suurendada väiksemate pensionide ostujõudu (suuremate pensionide kahjuks); – selleks, et „sotsiaalkindlustusskeemi“ säilitada ja rahastada, olgugi et ametnike vanaduspensione ei maksa kindlustusasutus kindlustuse moodi korraldatud ja sissemaksetest rahastatavast kindlustusskeemist, vaid neid maksab riik kui pensionile jäänud ametnike tööandja tasuna tehtud töö eest, mistõttu ei ole lõppkokkuvõttes määrava tähtsusega mitte skeemi säilitamine ja rahastamine, vaid üksnes eelarvega seotud kaalutlused; – kuna asjaolu, et statistiliselt on suurema pensioni saajate kategoorias tunduvalt rohkem mehi, tuleb pidada selle tagajärjeks, et minevikus puudusid naistel võrdsed võimalused tööhõive ja elukutse küsimustes, ning see kujutab endast iseseisvat põhjendust või (sellele eelnevalt) välistab algusest saadik võimaluse, et tegemist on meeste kaudse diskrimineerimisega soo alusel direktiivi 2006/54 tähenduses, või – seepärast, et asjaomased õigusnormid kui positiivne meede ELTL artikli 157 lõike 4 tähenduses on lubatud?“
71

Nimelt nagu nähtub selle sätte sõnastusest endast – mida on üle korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 67 –, on esindushagi esitamise eelduseks üksnes see, et asjaomane üksus „leiab“, et määruse kohaseid andmesubjekti õigusi on isikuandmete töötlemise tulemusel rikutud, ning seega väidab ta, et isikuandmeid on töödeldud viisil, mis on vastuolus selle määruse sätetega.
40

Isegi kui suutlikkus täita olulisi ülesandeid kuulub mõiste „tehniline suutlikkus“ alla direktiivi 2014/24 artiklite 19 ja 58 tähenduses, mis võimaldab liikmesriigi seadusandjal lisada see direktiivi artikli 19 lõikes 2 ette nähtud standardtingimustesse, läheb selline norm, nagu on sätestatud riigihangete seadustiku artikli 83 lõike 8 kolmandas lauses, mis kohustab ettevõtjate ühenduse peatöövõtjat ise täitma suuremat osa ülesannetest, siiski kaugemale sellest, mis on direktiiviga lubatud. Nimelt ei piirdu niisugune norm selle täpsustamisega, kuidas peab ettevõtjate ühendus tagama, et tema käsutuses on hankelepingu täitmiseks vajalikud inim‑ ja tehnilised ressursid direktiivi artikli 19 lõike 2 tähenduses koostoimes direktiivi artikli 58 lõikega 4, vaid see puudutab hankelepingu tegelikku täitmist ja nõuab selles osas, et hankelepingut täidaks peamiselt ühenduse peatöövõtja.
104

Teiseks otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 131 sisuliselt samuti õigesti, et kuigi tõend eksportiva tootja kavatsuse või tegeliku teadlikkuse kohta asjaomase toote hilisemast ekspordist on piisav, et järeldada, et müüki ei saa kvalifitseerida sisetarbimiseks ettenähtud müügiks ja seda ei saa seega arvata normaalväärtuse kindlaksmääramisel kasutatavasse arvutamise alusesse, ei saa sellest järeldada, et teadlikkuse puudumine asjaolust, et asjaomane toode on ette nähtud ekspordiks, viiks tingimata järeldusele, et müük on ette nähtud sisetarbimiseks ja see tuleb seega arvutamise alusesse arvata, kuigi see toode eksporditi.
48

Siinkohal on Euroopa Kohus otsustanud, et küsimust, kas need kulud on proportsionaalsed, ei saa hinnata eraldi kuludest, mida võitnud pool tegelikult kandis seoses advokaadi abiga, juhul kui need kulud on käesoleva otsuse punkti 45 tähenduses „mõistlikud“. Kuigi proportsionaalsuse nõue ei tähenda, et kaotanud pool peaks tingimata hüvitama teise poole kantud kulu tervikuna, nõuab see siiski, et võitnud poolel oleks õigus hüvitisele vähemalt olulises ja kohases osas mõistlikest kuludest, mida ta tegelikult kandis (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties, C‑57/15, EU:C:2016:611, punkt 29).
85

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et liidu õiguse põhimõtteid, mis käsitlevad isikute õigusi saada tagasi rahasummad, mille tasumist liikmesriik on neilt nõudnud liidu õigust rikkudes, ning neilt summadelt intressi maksmist, tuleb tõlgendada nii, et: – esimesena, neid kohaldatakse juhul, kui asjaomaste rahasummade puhul on esiteks tegemist eksporditoetusega, mida isikule on makstud hilinenult pärast seda, kui talle on selle maksmisest õigusvastaselt keeldutud, ja teiseks rahalise karistusega, mis isikule määrati selle rikkumise tõttu; – teisena, et need on kohaldatavad üldiselt ja olenemata nende õiguste teostamise korrast konkreetsel juhul, kui Euroopa Kohtu otsusest või liikmesriigi kohtu otsusest nähtub, et liikmesriigi ametiasutus on eksporditoetuse, rahalise karistuse, dumpinguvastase tollimaksu või imporditollimaksu maksmisest olenevalt olukorrast keeldunud või seda nõudnud kas liidu õiguse väära tõlgenduse või liidu õiguse väära kohaldamise põhjal, ja – kolmandana, nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et kui eksporditoetuse, rahalise karistuse, dumpinguvastase tollimaksu või imporditollimaksu maksmisest on keeldutud või on maksmist nõutud liidu õigust rikkudes, makstakse intressi üksnes ajavahemiku eest alates kuupäevast, mil esitati kaebus vastava rahasumma tagasimaksmiseks või väljamaksmiseks, pädeva kohtu otsuse tegemise kuupäevani, hõlmamata varasemat ajavahemikku. Seevastu ei ole nendega iseenesest vastuolus see, kui sellised õigusnormid näevad ette, et intressi tuleb maksta üksnes juhul, kui selline kaebus on esitatud, tingimusel et see ei muuda isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kasutamist ülemäära raskeks.
81

Kõikidest eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 1306/2013 artikli 89 lõiget 4 koostoimes sama määruse artikli 64 lõike 2 punktiga d ja määruse nr 1308/2013 artikli 80 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, milles on nähtud ette, et kui isik, kes turustab selles liikmesriigis kolmandast riigist imporditud veinipartiid, mis ei vasta määruse nr 1308/2013 artikli 80 lõike 2 punktis a või c nimetatud veinivalmistustavadele, esitab selle partii kohta väljastatud dokumendi V I 1, mis kinnitab, et see partii valmistati vastavalt OIV soovitatud ja avaldatud veinivalmistustavadele või liidu lubatud veinivalmistustavadele, siis lasub kohustus tõendada, et see kaupleja on süüdi sama määruse artikli 80 lõikes 2 sätestatud turustamiskeelu rikkumises, selle liikmesriigi pädeval ametivõimul.
47

Seda arvestades tuleb asuda seisukohale, et oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et olukorras, kus füüsiline isik on rikkunud intellektuaalomandi õigust väljaspool oma kutse- või majandustegevust, arvutatakse selles sättes nimetatud „muud kulud“, mida selle õiguse omajal on õigus sisse nõuda, välja kindlasummaliselt, vaidlusaluse hüve nende õigusnormidega piiratud väärtuses, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus asub seisukohale, et tema menetluses oleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades on sellise piirangu kohaldamine ebaõiglane. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ka teada, milliseid tegureid peab ta vajaduse korral arvesse võtma, et teha kindlaks, kas need kulud on artikli 14 tähenduses mõistlikud ja proportsionaalsed.
37

Sellega seoses on direktiivi 2008/56 põhjenduses 34 selgitatud seda, et merekeskkonna strateegiaid on tarvis perioodiliselt ajakohastada, tuues esile „mereökosüsteemide dünaamilist olemust ja nende looduslikku mitmekesisust ning asjaolu, et neile avalduv surve ja mõju varieerub vastavalt muutustele inimtegevuse erinevates mudelites ja kliimamuutuste mõjule“. Viidatud põhjenduse järgi „on asjakohane, et merekeskkonna kaitsmiseks ja haldamiseks mõeldud meetmeprogrammid oleksid paindlikud ja kohandatavad ning et neis võetaks arvesse teaduse ja tehnoloogia arengut“.
37

Eelnevast tulenevast tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punkti i tuleb tõlgendada nii, et mõiste avalik-õiguslikule haridusasutusele „sarnastel eesmärkidel tegutsevana tunnustatud organisatsioon“ selle sätte tähenduses ei hõlma eraõiguslikku majandusüksust, mis tegeleb avalikes huvides hariduse andmisega, mis seisneb kohustuslikule õppekavale lisaks täiendava tegevuse korraldamises, nagu kodutööde tugikursused, haridusprogrammid ja võõrkeelekursused, ja mis on saanud riikliku äriregistri büroolt tegevusloa CAENi koodi 8559 – „Muud õppevormid“ kujul riigi majandustegevuse klassifitseerimise tähenduses, kui see ettevõte igal juhul ei vasta sellisena tunnustamiseks riigisiseses õiguses kehtestatud tingimustele.
15

DSAB väidab seevastu, et põhikohtuasjas kõne all olev kaart vastab käibemaksudirektiivi artiklis 30a sätestatud tingimustele ja on „mitmeotstarbeline vautšer“ selle artikli tähenduses. DSAB toob eelkõige esile, et asjaomased teenuseosutajad on kohustatud kaarti maksevahendina vastu võtma ja et kaardiomanikele kohaldatavates tingimustes on märgitud, milliste teenuste eest saab kaardiga maksta ja kes on nende teenuste osutajad. Kaarti saab kasutada tasuna teenuste eest, millele kohaldatakse erinevaid maksumäärasid. Seetõttu ei ole põhikohtuasjas kõne all oleva kaardi väljastamise ajal kaardiga hõlmatud võimalike teenuste eest tasumisele kuuluv käibemaksusumma teada.
25

Neil asjaoludel otsustas Cour constitutionnelle (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2000/31] artikli 1 lõike 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, mis kohustavad sellise vahendusteenuse osutajaid, mille eesmärk on viia elektroonilist platvormi kasutades tasu eest kokku potentsiaalsed üürnikud ja lühiajalist majutusteenust pakkuvad kutselised või mittekutselised üürileandjad, teatama maksuhalduri kirjaliku nõude põhjal ja haldussanktsiooni ähvardusel „turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu“, selleks et teha kindlaks isikud, kes on kohustatud maksma turismimajutusasutuste piirkondlikku maksu, ja nende maksustatav tulu, kuuluvad „maksustamise valdkonda“ ning nende suhtes seetõttu seda direktiivi ei kohaldata? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi [2006/123] artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav sellistele liikmesriigi õigusnormidele, nagu on kirjeldatud esimeses eelotsuse küsimuses? Kas vajaduse korral tuleb [ELTL] artiklit 56 tõlgendada nii, et see on kohaldatav sellistele õigusnormidele? 3. Kas direktiivi [2000/31] artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav sellistele liikmesriigi õigusnormidele, nagu on kirjeldatud esimeses eelotsuse küsimuses, ja nii, et see lubab niisuguseid õigusnorme?“
40

Lisaks tuleb tõdeda, et need küsimused põhinevad eeldusel, et põhikohtuasjas kõne all olevate tehnilise toe teenuste saajat, st Lalibi, ei saa pidada nende teenuste saajaks, kui kõnealuseid meelelahutusteenuseid osutas tegelikult mitte nimetatud äriühing, vaid WML, mistõttu WMLi ja Lalibi vahel sõlmitud litsentsileping on õigusi kuritarvitav kunstlik skeem, ning et viimane kandub tingimata üle DuoDecadi ja Lalibi vahelisele lepingulisele suhtele ning seega nende kohustustele ja õigustele, mis tulenevad direktiivist 2006/112. Nagu aga märkis sisuliselt kohtujurist oma ettepaneku punktides 63 ja 65, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas DuoDecadi ja Lalibi vaheline leping ise on vaadeldav käibemaksuga seotud õiguse kuritarvitamisena, millega võib olla tegemist eelkõige juhul, kui tuvastatakse, et tegemist on puhtalt fiktiivse skeemiga, millel puudub majanduslik sisu ja mille osapoolteks on eelkõige WML, Lalib ja DuoDecad ning mis on välja töötatud ainult käibemaksueelise saamiseks.
Selle lepingu preambuli neljas, kuues ja kaheksas lõik sätestavad:

„Meenutades, et [ELL] artikli 50 kohaselt, koostoimes Euratomi asutamislepingu artikliga 106a ja võttes arvesse käesolevas lepingus sätestatud korda, lõpeb liidu ja Euratomi õiguse tervikuna kohaldamine Ühendkuningriigi suhtes alates käesoleva lepingu jõustumise kuupäevast,

[…]

Tunnistades, et vaja on ette näha liidu kodanike ja Ühendkuningriigi kodanike ning nende pereliikmete vastastikune kaitse, kui nad on kasutanud vaba liikumise õigust enne käesolevas lepingus sätestatud kuupäeva, ning tagada, et nende käesolevast lepingust tulenevad õigused on kohtulikult kaitstavad ja tuginevad mittediskrimineerimise põhimõttele; tunnistades ka seda, et sotsiaalkindlustusperioodidest tulenevad õigused peaksid olema kaitstud,

[…]

Arvestades, et nii liidu kui ka Ühendkuningriigi huvides on kindlaks määrata ülemineku- või rakendusperiood, mille jooksul – olenemata Ühendkuningriigi liidust väljaastumise kõigist tagajärgedest seoses Ühendkuningriigi osalemisega liidu institutsioonides, organites ja asutustes ning eeskätt asjaoluga, et kõigi liidu institutsioonide, organite ja asutuste nende liikmete volitused, kes on ametisse nimetatud, määratud või valitud seoses Ühendkuningriigi liikmesusega liidus, lõpevad käesoleva lepingu jõustumise kuupäeval – peaks liidu õigus, kaasa arvatud rahvusvahelised lepingud, olema kohaldatav Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis ning omama üldreeglina sama mõju nagu liikmesriikide puhul, selleks et vältida segadust ajavahemikul, mil toimuvad läbirääkimised edasisi suhteid käsitleva(te) lepingu(te) üle“.
1. Lõike 2 punktid a ja b annavad erinevad võimalused tehinguväärtuse aktsepteeritavuse kindlakstegemiseks.

2. Lõike 2 punkt a sätestab, et kui ostja ja müüja on teineteisest sõltuvad, uuritakse müügi asjaolusid ja tehinguväärtust aktsepteeritakse tolliväärtusena tingimusel, et nende omavaheline sõltuvus ei ole hinda mõjutanud. Mõeldud pole seda, et asjaolusid tuleks uurida kõigil juhtudel, kui ostja ja müüja on teineteisest sõltuvad. Uurimine on nõutav üksnes siis, kui hinna aktsepteeritavus on kahtlane. Kui toll ei kahtle hinna aktsepteeritavuses, tuleks see aktsepteerida deklarandilt lisateavet nõudmata. Näiteks on toll võinud seda sõltuvust varem uurida või tal võib üksikasjalik teave ostja ja müüja kohta juba olemas olla ja ta võib olla kõnealuse uurimise või teabe põhjal juba veendunud, et see sõltuvus ei ole hinda mõjutanud.

3. Kui toll ei saa aktsepteerida tehinguväärtust ilma lisauurimiseta, peab ta andma deklarandile võimaluse esitada selline üksikasjalik lisateave, mis võib olla vajalik, et toll saaks uurida müügi asjaolusid. Sel juhul peaks toll olema valmis uurima tehingu asjakohaseid aspekte, kaasa arvatud see, kuidas ostja ja müüja korraldavad oma ärisuhteid ja kuidas on jõutud kõnealuse hinnani, selleks et kindlaks määrata, kas sõltuvus on hinda mõjutanud. Kui saab näidata, et ostja ja müüja, kuigi nad on teineteisest sõltuvad käesoleva määruse artikli 143 sätete alusel, ostavad teineteiselt ja müüvad teineteisele nii, nagu nad ei oleks sõltuvad, siis näitab see, et sõltuvus ei ole hinda mõjutanud. Näiteks, kui hind oli määratud vastavalt kõnealuse tööstusharu tavalisele hinnakujunduse tavale või kui müüja määrab müügihinna samamoodi ostjate jaoks, kes ei ole temast sõltuvad, siis näitab see, et sõltuvus ei ole hinda mõjutanud. Teine näide: kui tõestatakse, et hind on piisav selleks, et katta kõik kulud ja saada kasumit, mille suurus on võrreldav sama klassi või liiki kuuluvate kaupade müügil saadava kasumiga kõnealusel ajavahemikul (näiteks aastas), siis näitab see, et sõltuvus ei ole hinda mõjutanud.

4. Lõike 2 punkt b sätestab deklarandile võimaluse näidata, et tehinguväärtus on väga lähedane tolli poolt varem aktsepteeritud võrdlusväärtusele, ja on seetõttu aktsepteeritav artikli 29 sätete alusel. Kui lõike 2 punkti b järgne kriteerium on täidetud, siis ei ole vaja uurida mõju küsimust lõike 2 punkti a alusel. Kui tollil on ilma üksikasjaliku lisaküsitluseta juba piisavalt teavet jõudmaks veendumusele, et üks lõike 2 punktis b sätestatud kriteerium on täidetud, siis ei ole tal mingit põhjust nõuda, et deklarant tõendaks kriteeriumi täitmist.
52

Veel olgu meenutatud, et ELTL artikliga 45 tagatud töötajate vaba liikumise kontekstis on liidu seadusandja leidnud, et see põhivabadus hõlmab töötajate õigust olla valitud oma töökohariigi ametiühingute esindajateks. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 53 märkis, on direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punktis d osutatud kohaldamisala üle võetud nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrusest (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15), mille artikli 8 lõikes 1 oli sätestatud, et töötajal on õigus olla valitud asjaomase ettevõtte töötajate esindusorganitesse, samas kui määruse nr 1612/68 asendanud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (ELT 2011, L 141, lk 1) artikli 8 esimeses lõigus on sätestatud, et töötaja võrdne õigus kuuluda ametiühingutesse ja kasutada sellest tulenevaid õigusi hõlmab ka õigust olla valitud ametiühingu haldus- või juhtimisorganitesse.
13

Bezirksgericht Schwechat (Schwechati esimese astme kohus) tuvastas 15. märtsi 2020. aasta otsuses, et enne JRi oli osa kõnealuse õhusõiduki reisijatest kasutanud seda sama teisaldatavat trappi ning ükski neist ei olnud kurtnud astmete libeduse üle ega kukkunud. Nimetatud kohus märkis eelkõige, et kõnealune trapp oli metallist ja sellel ei olnud varikatust – kuna Viini lennujaamas ei ole varikatusega trappe; et selle trapi astmed olid piisavalt laiad, et kaks inimest saaksid kõrvuti alla minna; et nende astmete gofreeritud lehtmetallist pind tagas nende eriti hea libisemiskindluse ning et need seadmed olid sertifitseeritud ja Technischer Überwachungsvereini (tehnilise kontrolli keskus, Austria) poolt kontrollitud. Nimetatud kohus tuvastas, et kõnealusel trapil ei ilmnenud puudusi ega kahjustusi ning et kuigi nimetatud astmed olid niisked, ei olnud need libedad, õlised, rasvaga koos ega muul moel suures ulatuses määrdunud, kuna vaid viimaselt kolmelt astmelt leiti tundmatu koostisega üksikuid väikseid mustusetäppe. Ta järeldas sellest, et JRi kukkumise põhjuseid ei olnud võimalik kindlaks teha.
62

Edasi, kuigi see põhjendus kajastab sisuliselt Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt ei ole aeronavigatsiooniteenuste osutamine niivõrd, kuivõrd see on seotud avaliku võimu teostamisega, majanduslikku laadi selles tähenduses, et need õigustaksid EL toimimise lepingu konkurentsieeskirjade kasutamist (vt selle kohta 19. jaanuari 1994. aasta kohtuotsus SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, EU:C:1994:7, punkt 30, ja 26. märtsi 2009. aasta kohtuotsus SELEX Sistemi Integrati vs. komisjon, C‑113/07 P, EU:C:2009:191, punkt 71), on selle määruse põhjenduses 13 seevastu märgitud, et side-, navigatsiooni- ja jälgimisteenuste ning aeronavigatsioonialase teabe osutamine tuleks korraldada turutingimustel.
47

Määruse nr 650/2012 põhjenduse 32 viimane lause annab esmapilgul mõista, et liidu seadusandja arvates on vaja, et pärandist loobumise avaldaja hariliku viibimiskoha liikmesriigi kohtule esitatud vastav avaldus tehtaks pärimisasja lahendavale kohtule teatavaks. Tuleb siiski tõdeda, et selle määruse artiklis 13 ega artiklis 28 ei ole nähtud ette mehhanismi, kuidas peaks pärija hariliku viibimiskoha liikmesriigi kohus sellise avalduse pärandiasja lahendavale kohtule edastama. Põhjenduses 32 on siiski eeldatud, et isikud, kes on kasutanud valikuvõimalust esitada vastav avaldus oma hariliku viibimiskoha liikmesriigis, on kohustatud teatama nendest avaldustest pärandiasja menetlevatele asutustele.