ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik on lubanud märgistatud kütuse kasutamist eraomandis lõbusõidulaevade käitamiseks, isegi kui see kütus ei ole aktsiisist vabastatud ega selle suhtes ei ole aktsiisi vähendatud, siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 27. novembri 1995. aasta direktiivist 95/60/EÜ gaasiõlide ja petrooli erimärgistamise kohta.
Sellest tuleneb, et üksnes direktiivi sätete alusel ei saa lepingutingimust kehtetuks tunnistada, isegi kui lepinguosalised on selles kokku leppinud ebaausale kaubandustavale tuginedes. Neil asjaoludel ei ole direktiiviga 2005/29 nõutud, et sisulist hagi lahendav kohus rakendab seoses ebaausate kaubandustavade olemasoluga sellist hagi tagamise abinõud nagu hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluse peatamine, et tagada selle kohtu lõpliku otsuse täielik toime. Nimelt ei saa see kohus igal juhul üksnes direktiivi põhjal mõjutada asjaomase lepingu kehtivust ja seda enam täitedokumendi kehtivust.

Direktiivi 2005/29 artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt ei ole selline käitumiskoodeks, nagu on mainitud direktiivi artiklis 10, õiguslikult siduv. Direktiivi 2005/29 põhjendusest 20 selgub aga, et direktiiviga käitumiskoodeksitele antud roll on võimaldada ettevõtjatel endal tõhusalt rakendada direktiivi põhimõtteid konkreetsetes majandusvaldkondades, järgida ametialase hoolikuse nõudeid ja vältida vajadust haldus- või kohtumenetluse järele. Direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 2 punktis b on tõesti sätestatud, et ettevõtja poolt käitumiskoodeksi järgimata jätmine võib endast kujutada ebaausat kaubandustava. Direktiiviga ei ole liikmesriikidele siiski pandud kohustust ette näha otseseid tagajärgi ettevõtjatele üksnes sel põhjusel, et pärast seda, kui viimati nimetatud on otsustanud käitumiskoodeksit järgida, ei ole nad seda teinud.

(vt punktid 57–59 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑672/17

Tratave – Tratamento de Águas Residuais do Ave SA

versus

Autoridade Tributária e Aduaneira

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Maksustatav summa – Vähendamine – Neutraalse maksustamise põhimõte

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 6. detsembri 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatav summa – Vähendamine täieliku või osalise mittetasumise korral – Riigisisesed erimeetmed – Riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt peab maksukohustuslane maksustatava väärtuse vähendamiseks eelnevalt teatama oma kavatsusest maks tühistada, et omandaja saaks korrigeerida omapoolset maksu mahaarvamist – Lubatavus, ka neutraalse maksustamise põhimõtte järgi

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 90 ja 273)

Neutraalsuse põhimõtet ning nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 90 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi selline õigusnorm nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud, et mittetasumise korral ei või maksukohustuslane vähendada käibemaksuga maksustatavat summat, kui ta ei ole kauba või teenuse ostjat, kui see on maksukohustuslane, eelnevalt teavitanud oma kavatsusest tühistada viimase poolt tehtud käibemaksu mahaarvamise korrigeerimiseks käibemaks osaliselt või täielikult.

Mis puudutab neutraalse maksustamise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte järgimist, siis tuleb nentida, et kõnealune nõue, mis võimaldab teavitada võlgnikku asjaolust, et ta peab korrigeerima käibemaksusummat, mida ta oli juba võinud maha arvata, aitab tagada nii käibemaksu nõuetekohast kogumist, maksudest kõrvalehoidumise vältimist kui ka kõrvaldada maksutulude saamata jäämise ohtu (vt analoogia alusel 26. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Kraft Foods Polska, C‑588/10, EU:C:2012:40, punktid 32 ja 33).

(vt punktid 36, 42 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta artikleid 21, 22 ja 24 tuleb tõlgendada nii, et need seavad liikmesriigile, mille õigusaktides on kehtestatud täisajaga õppe kohustus ning keeld immatrikuleerida end korraga kahele erialale, kohustuse tunnustada automaatselt selles direktiivis nimetatud kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, mida teine liikmesriik on välja andnud osaliselt kattuvatel perioodidel toimunud õppe lõppedes.

Direktiivi 2005/36 artiklit 21 ja artikli 22 punkti a tuleb tõlgendada nii, nendega on vastuolus see, kui vastuvõttev liikmesriik kontrollib, kas on täidetud nõue, et osaajaga õppe kogukestus, tase ja kvaliteet ei ole pideva täisajaga õppe omast madalamad.

Selles kontekstis tuleb märkida, et niisuguse automaatse ja tingimusteta kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamise süsteemi toimimist, nagu on ette nähtud direktiivi 2005/36 artiklis 21, takistaks märkimisväärselt, kui liikmesriikidel oleks lubatud seada vabalt kahtluse alla seda, kas teise liikmesriigi pädeva asutuse otsus kutsekvalifikatsiooni tõendavat dokumenti välja anda on põhjendatud (vt analoogia alusel 19. juuni 2003. aasta kohtuotsus Tennah-Durez, C‑110/01, EU:C:2003:357, punkt 75).

Kui päritoluliikmesriik annab direktiivi 2005/36 artikli 22 punkti a alusel üldarsti või hambaarsti õppe järel välja kutsekvalifikatsiooni tõendava dokumendi, ei muuda see midagi aga selles, et tunnustamine on automaatne ja tingimusteta. Ka sellises olukorras peavad päritoluliikmesriigi pädevad ametiasutused – mitte vastuvõtva liikmesriigi asutused – tagama, et osaajaga õppe kogukestus, tase ja kvaliteet ei oleks pideva täisajaga õppe omast madalamad, ning veelgi üldisemalt, et kõiki direktiiviga 2005/36 kehtestatud nõudeid täidetaks täielikult.

Kui õppekava vastab direktiiviga 2005/36 kehtestatud koolitusnõuetele – mida peab kontrollima selle liikmesriigi ametiasutus, kes annab välja kvalifikatsiooni tõendava dokumendi –, ei tohi vastuvõtva liikmesriigi asutused keelduda seda dokumenti tunnustamast. Asjaolu, et puudutatud isik läbis osaajaga õppe direktiivi artikli 22 punkti a kohaselt, kaks või enam õppekava üheaegselt või osaliselt kattuvatel ajavahemikel, ei mõjuta tunnustamist juhul, kui direktiivis ette nähtud koolitusnõuded on täidetud.

(vt punktid 36, 37, 40 ja 41 ning resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et eelnevalt kindlaks määratud summa, mille ettevõtja saab, kui tema klient ütleb enne tähtaega või kliendist tingitud põhjusel üles teenuste osutamise lepingu, milles on kokku lepitud kohustuslik minimaalne periood, ning mis vastab sellele summale, mille kõnealune ettevõtja oleks juhul, kui lepingut ei oleks üles öeldud, saanud ülejäänud perioodi jooksul, tuleb lugeda tasuks teenuste eest, mida osutatakse tasu eest ning millelt sellistena kogutakse nimetatud maksu.

Teenuste osutamise lepingus eelnevalt kindlaks määratud sellise summa kvalifitseerimisel, mille klient peab tasuma kõnealuse lepingu ennetähtaegsel ülesütlemisel, ei ole määravad ei asjaolu, et kindla summa eesmärk on tagada, et klient ei rikuks kohustusliku minimaalse lepinguperioodi nõuet, ning hüvitada kahju, mille ettevõtja saab seda perioodi puudutava nõude rikkumise tõttu; asjaolu, et tasu, mille vahendaja saab selliste lepingute sõlmimise eest, mis sisaldavad kohustuslikku minimaalset lepinguperioodi, on kõrgem kui lepingute puhul, milles seda perioodi kokku lepitud ei ole, ega asjaolu, et arvel toodud summat võib liikmesriigi õiguses kvalifitseerida leppetrahviks.

Selles osas tuleb märkida, et käibemaksudirektiivi tähenduses mõistet „teenuste osutamine“ tuleb tõlgendada sõltumata asjaomaste tehingute eesmärkidest ja tulemitest (vt selle kohta 20. juuni 2013. aasta kohtuotsus Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, punkt 41).

Seevastu, nagu on juba leitud käesoleva kohtuotsuse punktis 43, on oluline arvesse võtta kõnealuse tehingu majanduslikku tegelikkust, mis on ühise käibemaksusüsteemi kohaldamise põhikriteerium (vt selle kohta 20. juuni 2013. aasta kohtuotsus Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, punktid 42, 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika).

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis sõnaselgelt ei viita liikmesriikide õigusele, tuleb tavaliselt tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt (vt selle kohta 16. novembri 2017. aasta kohtuotsus Kozuba Premium Selection, C‑308/16, EU:C:2017:869, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 60, 61, 67 ja 70 ning resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artiklit 29 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega nähakse ette, et pagulastele, kellel on liikmesriigis ajutine elamisõigus, antakse sotsiaaltoetusi väiksemas summas kui selle liikmesriigi kodanikele ja seal alalist elamisõigust omavatele pagulastele.

Selle kohta tuleb rõhutada, et asjaolu, et sama direktiivi 2011/95 artikli 29 lõikes 1 on ette nähtud, et rahvusvahelise kaitse saajatele antakse „vajalikku“ sotsiaalabi, ei tähenda, et liidu seadusandja soovis anda liikmesriikidele loa anda pagulastele sotsiaaltoetusi summas, millest nende hinnangul piisab pagulaste vajaduste katmiseks, kuid mis on väiksem nende enda kodanikele antavate sotsiaaltoetuste summast. Sellest järeldub, et pagulasseisundi andnud liikmesriigi pakutavad sotsiaaltoetused peavad olenemata sellest, kas see seisund on tähtajaline või tähtajatu, olema sama suured kui selle liikmesriigi kodanikele pakutavad toetused (vt analoogia alusel 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Alo ja Osso,C‑443/14 ja C‑444/14, EU:C:2016:127, punktid 48 ja 50). Oma riigi kodanikega võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on seega kohaldatav pagulastele, ei saa kahtluse alla seada direktiivi 2011/95 artikkel 24, mis võimaldab liikmesriikidel anda pagulastele tähtajalise elamisloa, mille kehtivuse võib olenevalt asjaoludest piirata kolme aastaga.

Seda järeldust ei väära argument, et sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on kooskõlas direktiivi 2011/95 artikli 29 lõikega 1, kuna liikmesriigis mitu aastat elanud pagulased on sellesse liikmesriiki hiljuti sisenenud pagulastest objektiivselt erinevas olukorras, kuna viimastel on vaja suuremat konkreetset abi.

(vt punktid 21, 25, 26, 30 ja 35 ning resolutsiooni punkt 1)
Esmalt tuleb märkida, et määruse nr 861/2007 artikli 3 lõikes 1 ei ole mõistet „pool“ määratletud, samuti ei ole seal viidatud sellega seoses liikmesriikide õigusele. Seda arvesse võttes tuleb määruse artikli 3 lõikes 1 sisalduvat mõistet „pool“ tõlgenda liidu õiguskorras autonoomselt ja ühetaoliselt. Määruse nr 861/2007 üldise ülesehituse kohta tuleb sarnaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtuga märkida, et selles määruses on ette nähtud üksnes põhikohtuasja hageja ja kostja õigused ja kohustused. Seega võib määruse nr 861/2007 üldise ülesehituse alusel teha järelduse, et menetlusse astujate osalemist määruse nr 861/2007 alla kuuluvate nõuete menetlemisel ei olnud kavandatud.

Määruse nr 861/2007, mida on muudetud määrusega nr 517/2013, artikli 2 lõiget 1 ja artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisugune kohtuasi nagu põhikohtuasi, milles hageja ja kostja elu‑ või asukoht või harilik viibimiskoht on samas liikmesriigis, kus asub asja menetlev kohus, ei kuulu kõnealuse määruse kohaldamisalasse.

Siinkohal piisab, kui märkida, et määruse nr 861/2007 artikli 2 lõikes 1 on selle määruse kohaldamisala piiratud otsesõnu nii, et selle alla kuuluvad üksnes piiriülesed kohtuasjad. Määruse artikli 3 lõikes 1, mida Euroopa Kohus tõlgendas käesoleva kohtuotsuse punktis 30, on „piiriülene kohtuasi“ määratletud kui kohtuasi, mille korral hageja ja/või kostja alaline elu‑ või asukoht või harilik viibimiskoht on muus liikmesriigis kui selles, kus asub asja menetlev kohus.

(vt punktid 32 ja 36 ning resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikli 67 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013) artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis kohustavad kõiki bussiettevõtjaid, kes pakuvad liinivedu üle Schengeni ala sisepiiri selle liikmesriigi territooriumile, kontrollima reisijate passe ja elamislubasid enne sisepiiri ületamist, et takistada selliste kolmandate riikide kodanike vedu liikmesriigi territooriumile, kellel puuduvad reisidokumendid, ja mis võimaldavad selle kontrollikohustuse täitmise tagamiseks politseiasutustel teha sellist vedu keelava otsuse, millele on lisatud sunniraha rakendamise hoiatus, nende veoettevõtjate suhtes, kelle puhul on tuvastatud, et nad on vedanud liikmesriigi territooriumile kolmandate riikide kodanikke, kellel puuduvad nimetatud reisidokumendid. Kuid asjaolu, et käesoleval juhul on põhikohtuasjas vaidlusalused kontrollid eriti tihedalt seotud sisepiiri ületamisega ja viimane tingibki selliste kontrollide läbiviimise vajaduse, näitab eriti selgelt „samaväärset toimet kontrollidega piiril“ määruse nr 562/2006 artikli 21 punkti a tähenduses.

(vt punktid 68, 73 ja resolutsioon)
Arvestades, et kindel ei saa olla selles, et suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakatoodete turuleviimise keelu tühistamisel on positiivne mõju selliste tarbijate tervisele, kes soovivad neid tooteid kasutada suitsetamisest loobumiseks, ja et lisaks esineb oht teiste tarbijate, eelkõige noorte, tervisele, mis ettevaatuspõhimõttest lähtudes nõuab piiravate meetmete võtmist, siis ei saa direktiivi 2014/40 artikli 1 punkti c ja artiklit 17 pidada täiesti sobimatuks kõrge rahvatervise taseme tagamiseks. Seevastu sellised vähem piiravad meetmed, nagu direktiivis 2014/40 on ette nähtud muude tubakatoodete suhtes, mille hulgas on terviseohu hoiatused ja maitsestatud tubakatoodete keelustamine, ei tundu seatud eesmärki saavutamiseks olevat sama tõhusad.

Nii suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakatoodete turu suure kasvupotentsiaali tõttu, mida kinnitavad nende toodete tootjad ise, ja suitsuvabade keskkondade loomise tõttu ahvatlevad nimelt kõnealused tooted inimesi, kes siiani ei ole tubakatooteid tarbinud, eriti noori, nende tarbimist alustama. Lisaks on suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakatooted eriti ohtlikud lastele, kuna nende tarbimine on raskesti märgatav. Neid tarbitakse nimelt tavaliselt nii, et tubakatoode asetatakse ülahuule ja igeme vahele ning hoitakse seda paigal (vt selle kohta 14. detsembri 2004. aasta kohtuotsus Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, punkt 19). Järelikult ei lähe suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubaka turuleviimise keeld ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik, et saavutada eesmärk tagada rahvatervise kaitse kõrge tase.

Mis puudutab eesmärki hõlbustada tubaka ja sellega seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimist, siis selles osas tuleb märkida, et suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakatoodete turule viimist keelav meede, mis on neis sätetes ette nähtud, sobib ka tubaka ja sellega seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimise hõlbustamiseks. Nimelt märkis Euroopa Kohus 14. detsembri 2004. aasta otsuse Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802) punktis 37, et direktiivi 92/41 vastuvõtmise ajal esines erinevusi liikmesriikide õigus- ja haldusnormides, mis olid võetud tõkestamaks selliste tervisele kahjulike toodete tarvitamise levikut, mis olid nende liikmesriikide turgudel uudsed ja mida peeti eriti ligitõmbavaks noorte hulgas. Seega ei too direktiivi 2014/40 artikli 1 punkt c ega artikkel 17 taotletavate eesmärkidega võrreldes kaasa ilmselgelt ebaproportsionaalseid negatiivseid tagajärgi.

(vt punktid 49–53, 55, 56 ja 61)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega keelatakse isegi lahkunu sõnaselgest tahteavaldusest hoolimata isikul, kellele tuhaurn on üle antud, teha selle hoidmist kolmanda isiku ülesandeks, millest tulenevalt on ta kohustatud säilitama tuhaurni oma kodus, kui ta just ei usalda seda munitsipaalkalmistule, ning mis keelavad lisaks mis tahes tulu teenimise eesmärgiga tegevuse, mis seisneb kas või muu hulgas tuhaurnide hoidmises mis tahes alusel ja mis tahes aja jooksul.

Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et rahvatervise kaitsega seonduvat õigustust puudutavas osas tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tõepoolest, et rahvatervise kaitse kuulub liidu õiguses tunnustatud ülekaalukate üldise huvi põhjuste hulka ning et liikmesriikidel on selles valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus (vt selle kohta 1. juuni 2010. aasta kohtuotsus Blanco Pérez ja Chao Gómez, C‑570/07 ja C‑571/07, EU:C:2010:300, punktid 44, 68 ja 106). Ent selline eesmärk ei saa õigustada põhikohtuasjas kõne all olevat piirangut, kuivõrd lahkunute tuhk on erinevalt surnukehadest bioloogilisest vaatepunktist inertne, sest see on kuumuse mõjul muutunud steriilseks, nii et selle säilitamine ei saa olla rahvatervise kaalutlustest tulenev kohustus.

Seoses teiseks eesmärgiga kaitsta austust lahkunute mälestuse vastu tuleb märkida, et ka see võib olla ülekaalukas üldise huvi põhjus. Sellegipoolest tuleb sedastada, et on olemas vähempiiravaid meetmeid, mis võimaldavad selle eesmärgi saavutada; näiteks kohustus tagada tuhaurnide hoidmine omavalitsuste kalmistute tingimustega analoogsetes tingimustes ning viia tuhaurnid tegevuse lõpetamisel üle avalik-õiguslikule kalmistule või anda need tagasi lahkunu lähedastele.

(vt punktid 54, 55, 57, 59 ja 66 ning resolutsioon)
Asjaolu, et liidu kohus ületas lahendi tegemise mõistlikku aega kohtuasjades, mis käsitlevad komisjoni määratud trahvi õiguspärasust, ei saa olla otsustav põhjus, mille tõttu hagi esitanud ettevõtjale tekkis kahju, sest ta tasus pangagarantii kulusid selle tähtaja ületamisele vastaval ajavahemikul. Asjakohane saaks see nimelt olla vaid siis, kui pangagarantii jõussejätmine oleks kohustuslik, see tähendab kui komisjoni trahviotsuse peale hagi esitanud ettevõtjal, kes otsustab seada pangagarantii, et mitte seda otsust viivitamatult täita, ei oleks õigust enne hagi kohta lahendi kuulutamist trahvi ära maksta ja seatud pangagarantiid lõpetada.

Ettevõtja on vaba tegema nii pangagarantii seadmise kui ka selle säilitamise otsuse, arvestades oma finantshuvisid. Nimelt ei takista miski liidu õiguses ettevõtjal mis tahes ajahetkel lõpetamast iseenda seatud pangagarantiid ja maksmast ära talle määratud trahvi, kui ettevõtja leiab, arvestades asjaolude arengut garantii seadmise kuupäeva asjaoludega võrreldes, et niisugune toimimisviis on talle soodsam. Nii võib see olla muu hulgas juhul, kui liidu kohtus toimuva menetluse käik loob ettevõtjas mulje, et kohtuotsus tehakse algselt kavandatust hilisemal kuupäeval ning et sellest tulenevalt on pangagarantii kulud suuremad, kui selle garantii seadmise hetkel algselt ette sai nähtud.

(vt punktid 28, 29 ja 31)
Asjaolu, et liidu kohus ületas lahendi tegemise mõistlikku aega kohtuasjades, mis käsitlevad komisjoni määratud trahvi õiguspärasust, ei saa olla otsustav põhjus, mille tõttu hagi esitanud ettevõtjale tekkis kahju, sest ta tasus pangagarantii kulusid selle tähtaja ületamisele vastaval ajavahemikul. Asjakohane saaks see nimelt olla vaid siis, kui pangagarantii jõussejätmine oleks kohustuslik, see tähendab kui komisjoni trahviotsuse peale hagi esitanud ettevõtjal, kes otsustab seada pangagarantii, et mitte seda otsust viivitamatult täita, ei oleks õigust enne hagi kohta lahendi kuulutamist trahvi ära maksta ja seatud pangagarantiid lõpetada.

Ettevõtja on vaba tegema nii pangagarantii seadmise kui ka selle säilitamise otsuse, arvestades oma finantshuvisid. Nimelt ei takista miski liidu õiguses ettevõtjal mis tahes ajahetkel lõpetamast iseenda seatud pangagarantiid ja maksmast ära talle määratud trahvi, kui ettevõtja leiab, arvestades asjaolude arengut garantii seadmise kuupäeva asjaoludega võrreldes, et niisugune toimimisviis on talle soodsam. Nii võib see olla muu hulgas juhul, kui liidu kohtus toimuva menetluse käik loob ettevõtjas mulje, et kohtuotsus tehakse algselt kavandatust hilisemal kuupäeval ning et sellest tulenevalt on pangagarantii kulud suuremad, kui selle garantii seadmise hetkel algselt ette sai nähtud.

(vt punktid 29, 30 ja 32)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, mille kohaselt ei saa mitteresidendist maksukohustuslane, kes maksab selles liikmesriigis tulumaksu piiratud maksukohustuse alusel, tulumaksuga maksustatavast summast maha arvata kutseala pensionikindlustusfondi tehtud kohustuslike sissemaksete summat, mis vastab selles liikmesriigis maksustatud tulu osale, kui need sissemaksed on asjaomase tulu tekitanud tegevusega otseselt seotud, samas kui residendist maksukohustuslane, kes maksab tulumaksu täieliku maksukohustuse alusel, võib sellised sissemaksed tulumaksuga maksustatavast summast riigisiseses õiguses sätestatud piirides maha arvata.

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas, mille kohaselt ei saa mitteresidendist maksukohustuslane, kes maksab selles liikmesriigis tulumaksu piiratud maksukohustuse alusel, tulumaksuga maksustatavast summast maha arvata kutseala pensionikindlustusfondi tehtud täiendavate sissemaksete ega vabatahtlikku vanaduspensionikindlustusse tehtud sissemaksete summat, samas kui residendist maksukohustuslane, kes maksab tulumaksu täieliku maksukohustuse alusel, võib sellised sissemaksed tulumaksuga maksustatavast summast riigisiseses õiguses sätestatud piirides maha arvata.

(vt punkt 62 ja resolutsioon)
Vaidlust ei ole selles, et kui komisjon hindab liidu huvi konkurentsi valdkonnas uurimine algatada, peab ta hindama iga juhtumi puhul väidetud konkurentsirikkumiste raskust või nende rikkumiste mõju jätkumist, ja et see kohustus tähendab eelkõige, et komisjon peab arvesse võtma etteheidetud rikkumiste kestust ja raskust ning nende rikkumiste mõju konkurentsile liidus. Arvestades siiski, et kaebuse suhtes liidu huvi hindamine sõltub iga juhtumi asjaoludest, ei saa piirata kriteeriumide hulka, millele komisjon võib tugineda, ega vastupidi kohustada teda kasutama üksnes teatud kindlaid kriteeriume. Kuna sellises valdkonnas nagu konkurentsiõigus võib faktiline ja õiguslik kontekst erinevates juhtumites oluliselt erineda, võib olla võimalik kohaldada kriteeriume, mida senini ei olnud ette nähtud, või eelistada vaid ühte kriteeriumi, et hinnata seda liidu huvi.

(vt punktid 60 ja 61)