ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

8. mai 1998. aasta seaduse nr 146 (GURI nr 110, GURI regulaarne lisa nr 93) artikkel 10 sätestab: „1. Valdkondlikel uuringutel põhinevat maksu korrigeerimist, mis on ette nähtud 29. oktoobri 1993. aasta seadusena nr 427 kinnitatud 30. augusti 1993. aasta muudetud dekreetseaduse nr 331 artiklis 62sexies, kohaldatakse maksukohustuslaste suhtes vastavalt käesolevas artiklis ette nähtud korrale, kui deklareeritud tulu või palk on väiksem kui tulu või palk, mille võib selliste uuringute põhjal tuvastada. […] 3 bis Lõikes 1 osutatud juhtudel kutsub maksuamet enne maksuteate saatmist maksukohustuslase 19. juuni 1997. aasta dekreetseaduse nr 218 artikli 5 kohaselt seletuste saamiseks kohale. 3 ter Kui valdkondlike uuringute põhjal tehakse kindlaks, et tulu on ebapiisav, võidakse välja anda tõend põhjuste kohta, mis põhjendavad tulu ebapiisavust, mis on nende uuringute tulemuste põhjal kohatuks loetud. Samuti võidakse tõendis põhjendada vastuolusid deklaratsiooni ja eespool nimetatud uuringutes kindlaks tehtud majandusnäitajate vahel. Niisuguse tõendi annavad maksukohustuslaste taotlusel välja Vabariigi Presidendi 22. juuli 1998. aasta dekreetseadusega nr 322 kehtestatud määruse artikli 3 lõike 3 punktides a ja b nimetatud isikud, kellel on õigus esitada deklaratsioone elektrooniliselt, 9 juuli 1997. aasta dekreetseaduse nr 241 artikli 32 lõike 1 punktides a, b ja c nimetatud isikutest moodustatud maksunõustajad, kes tegutsevad maksukeskustes, ning kutseorganisatsioonide töötajad ja ametnikud, kellel on õigus osutada 31. detsembri 1992. aasta dekreetseaduse nr 546 artikli 12 lõikes 2 ette nähtud tehnilist abi. […] 5) [Käibemaksuga] maksustamisel rakendatakse nimetatud valdkondlike uuringute põhjal kindlaks määratud kõrgema tulu või palga suhtes, võttes arvesse maksustamisele mittekuuluvaid tehinguid ja erikorras maksustatavaid tehinguid, keskmist määra, mis tuleneb maksustatavatelt tehingutelt tasumisele kuuluva maksu – millest on maha arvatud maks amortiseeritavate varade võõrandamiselt – ja deklareeritud käibelt tasumisele kuuluva maksu vahelisest suhtest. […] 7) Rahandusministeeriumi dekreediga moodustatakse ekspertide komisjon, kelle määrab minister, võttes arvesse ka majanduse kutseorganisatsioonide ettepanekuid. See komisjon esitab enne iga valdkondliku uuringu heakskiitmist ja avaldamist arvamuse nende uuringute sobivuse kohta kajastada neis viidatavat tegelikkust. Komisjoni liikmete nõuandetegevuse eest tasu ette nähtud ei ole. […]“.
47

Seoses kohtuekspertiisi teel tõendamisega, nagu on arutusel põhikohtuasjas, on see kohus täpsustanud, et eksperdi ülesanne on hinnata mahaarvatava käibemaksusumma suurust tehtud tööde mahu või maksukohustuslase palgatud tööjõu põhjal, mis olid vajalikud tema poolt müüdud hoonete ehitamiseks. Sellega seoses on igal juhul oluline nentida, et ekspertiisiga ei saa teha kindlaks, et L. H. Vădan on maksu hoonete ehitamise eesmärgil eelnevalt tehtud tehingutelt tegelikult tasunud.
80

Kuigi Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et ainus väide, mille liikmesriik saab enda kaitseks esitada kohustuste rikkumise hagi vastu, mille komisjon on esitanud ELTL artikli 108 lõike 2 alusel, on see, et täielikult võimatu on nõuetekohaselt täita selle institutsiooni otsust, millega on antud korraldus kõnealune abi tagasi nõuda (vt selle kohta 15. jaanuari 1986. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia, 52/84, EU:C:1986:3, punkt 14; 1. juuni 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑207/05, ei avaldata, EU:C:2006:366, punkt 45, ning 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, C‑481/16, ei avaldata, EU:C:2017:845, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika), hõlmab see kohtupraktika siiski üksnes väiteid, mille liikmesriik võib enda kaitseks esitada komisjoni korralduse vastu nõuda abi tagasi, mitte aga küsimust, kas kõnealuse abi tagasinõudmise täielikku võimatust on võimalik tuvastada juba ametliku uurimismenetluse staadiumis või mitte.
56

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2003/88 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuivõrd sellest tuleneb, et juhul kui töötaja ei taotlenud enne töösuhte lõppemise kuupäeva võimalust kasutada õigust tasustatud põhipuhkusele, kaotab ta automaatselt ja ilma et eelnevalt kontrollitaks, kas tööandja andis töötajale eelkõige asjakohase teabe abil tegelikult võimaluse seda õigust kasutada, tasustatud põhipuhkuse päevad, mida tal oli õigus liidu õiguse alusel töösuhte lõppemisel saada, ning sellega seoses õiguse saada kasutamata tasustatud põhipuhkuse eest rahalist hüvitist.
81

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et juhul, kui selliseid riigisiseseid õigusnorme, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole võimalik tõlgendada viisil, et oleks tagatud kooskõla direktiivi 2003/88 artikliga 7 ja harta artikli 31 lõikega 2, siis tuleneb viimati nimetatud sättest, et liikmesriigi kohus, kes menetleb töötaja ja tema endise eraõiguslikust isikust tööandja vahelist vaidlust, peab kõnealused riigisisesed õigusnormid kohaldamata jätma ja tagama, et kui tööandja ei suuda tõendada, et ta näitas üles nõutavat hoolsust, et töötajal oleks tegelikult olnud võimalik kasutada tasustatud põhipuhkust, mida tal oli õigus liidu õiguse alusel saada, ei või töötajat jätta ilma omandatud õigusest tasustatud põhipuhkusele ega töösuhte lõppemise korral sellega seotud rahalisest hüvitisest kasutamata puhkuse eest, mille maksmine on otseselt asjaomase tööandja kohustus.
79

Eelnevat arvestades tuleb teisena hinnata harta artikli 31 lõike 2 kohaldamisala, et teha kindlaks, kas sellele sättele – mille kohta on käesoleva kohtuotsuse punktides 52–63 tõdetud, et see on kohaldatav sellistes olukordades, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades, ja et seda tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas – saab tugineda sellises eraõiguslike isikute vahelises vaidluses, nagu toimub kohtuasjas C‑570/16, selleks et paluda liikmesriigi kohtul jätta kõnealused riigisisesed õigusnormid kohaldamata ja mõista surnud töötaja pärijatele selle töötaja endise tööandja kulul välja rahaline hüvitis kasutamata tasustatud põhipuhkuse eest, millele sellel töötajal oli õigus oma surma kuupäeva seisuga.
55

Oma kostja vastuses rõhutab Ühendkuningriik kõigepealt, et pringlitele sobivate võimalike erikaitsealade määratlemine on äärmiselt keeruline protsess eelkõige seetõttu, et elupaikade direktiivis nõutakse sõnaselgelt, et alad võib esitada erikaitsealadena alles siis, kui neid alasid saab „selgelt määratleda“; et ala sobivust võimaliku erikaitsealana määratlemiseks peab rangelt teaduslikult hindama ja et tingimata tuleb vältida ressursside asjatult kasutamise jätkamist nendel aladel, mis selgelt ei panusta elupaikade direktiivi ja Natura 2000 võrgustiku eesmärkide elluviimisesse. Alade piiritlemine võimalike erikaitsealadena on osutunud eriti keeruliseks pringlite puhul, kuna tegemist on looduslikult väga laial alal levinud vaalalistega, kelle reproduktiivne käitumine on suhteliselt vähe teada. Mis puudutab niisugust piiritlemist, siis tuleb sellegipoolest märkida, et Ühendkuningriik on põhjendatud arvamuse kuupäevast alates ja seejärel alates käesoleva hagi esitamisest teinud märkimisväärseid edusamme.
99

Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 113 ja 114 on märkinud, annavad käesolevas asjas kohaldatavad õigusnormid tootjale teatava tegevusvabaduse. Nimelt nähtub raamdirektiivi tekstist ja konkreetsemalt selle II lisast, et tootja võib sõidukitüübi ulatuse ise kindlaks määrata. Pealegi, nagu nähtub selle direktiivi V peatükist, lubab see vanu tüübikinnitusi laiendada. Raamdirektiivi laia tõlgendust toetab seda direktiivi muutva määruse nr 678/2011 põhjendus 3, milles on öeldud, et „[k]ogemused on näidanud, et praegused kriteeriumid, mille põhjal määratakse kindlaks, kas uut sõidukimudelit tuleb pidada uut tüüpi sõidukiks, on liiga ebamäärased“.
45

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi on üksnes asja menetleva ja selle lahendamise eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (10. juuli 2018. aasta kohtuotsus Jehovan Todistajat, C‑25/17, EU:C:2018:551, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
41

Selles osas – tingimusel et direktiivis 2014/24 ja eelkõige selle artiklites 18 ja 67 kehtestatud tingimusi on käesoleval juhul nõuetekohaselt kohaldatud – tuleb tunnistada, et hankija on taganud tõhusa konkurentsi. Lisaks olgu kohe alguses täpsustatud, et isegi kui tehnilise hindamise tulemusel jääb hankijale kaalumiseks alles vaid üks pakkumus, ei ole ta kuidagi kohustatud seda heaks kiitma (vt analoogia alusel 16. septembri 1999. aasta kohtuotsus Fracasso ja Leitschutz, C‑27/98, EU:C:1999:420, punktid 32–34). Kui hankija niisuguses olukorras leiab, et riigihankemenetluses on asjaomase hanke eripärast ja eesmärgist lähtuvalt puudu tõhus konkurents, on tal lubatud see menetlus lõpetada ja korraldada vajaduse korral uus menetlus teistsuguste hindamiskriteeriumidega.
47

Lisaks sellele tuleb märkida, et käesoleval juhul on komisjoni dokumendis „Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklite 87 ja 88 raames antava riigiabi lubamine – Juhud, mille suhtes komisjonil ei ole vastuväiteid“, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas (ELT 2007, C 246, lk 1), nimetatud Prantsuse ametiasutuste prognoosi televisiooniteenuste maksu reformist tuleneva kolme maksu tulu suurenemise kohta heakskiidetud abi „eelarveks“. ELTL artikli 108 lõikega 3 kehtestatud ennetava kontrolli süsteemis ei saa aga asjaomane liikmesriik ega abikavast abi saajad mõistlikult tugineda õiguspärasele ootusele, et heakskiitmise otsuse kohaldamisala ulatuks kaugemale meetme kirjeldusest, nagu see on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas (vt selle kohta 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Nuova Agricast ja Cofra vs. komisjon, C‑67/09 P, EU:C:2010:607, punktid 72–74).
100

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikleid 63–65 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis seavad kasumist mahaarvamise suhtes, kui see on saadud osaluselt kapitaliühingus, mille juhtkond ja asukoht on kolmandas riigis, rangemad tingimused kui need, mille alusel tehakse mahaarvamisi kasumist, mis on saadud osaluselt riigisisese õiguse alusel asutatud kapitaliühingus, mille suhtes ei kohaldata maksuvabastust.
110

Oluline on rõhutada, et nagu Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71, on komisjon kohustatud tõendama, et on antud riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Täpsemalt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast seoses tõendite esitamise põhimõtetega riigiabi valdkonnas, et komisjon on kohustatud viima vaatlusaluste meetmete uurimise läbi hoolikalt ja erapooletult, et tal oleksid võimalikult täielikud ja usaldusväärsed tõendid, et teha lõplik otsus, millega tuvastatakse abi olemasolu või vajaduse korral selle kokkusobimatus või ebaseaduslikkus (vt 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punkt 63).
71

Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2004/39 artiklit 54 tuleb tõlgendada nii, et: – nimetatud artikli lõigetes 1 ja 3 sisalduv lause „kriminaalõiguse valdkonda kuuluvad juhtumid“ ei hõlma olukorda, kus pädevad asutused võtavad sellise meetme nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt on isikul keelatud tegutseda kontrollitavas asutuses juhatuse liikme ülesannetes või muul ametikohal, mille jaoks on nõutav tegevusluba, andes ühtlasi korralduse esimesel võimalusel kõikidelt ametikohtadelt tagasi astuda põhjusel, et see isik ei vasta enam nõuetele, mis esitatakse direktiivi artiklis 9 ette nähtud ametialasele heale mainele, mis on osa meetmetest, mida pädevad asutused peavad nende pädevuste teostamisel võtma, mis neil on vastavalt selle direktiivi II jaotise sätetele. Nimelt puudutab see säte, mis näeb ette, et ametisaladuse hoidmise kohustusest võib erandjuhul sellistel juhtudel kõrvale kalduda, konfidentsiaalse informatsiooni edastamist või kasutamist nii riigisisese kriminaalõiguse kohaselt algatatud menetluste kui ka määratud sanktsioonide huvides; – nimetatud artikli lõikes 1 sätestatud ametisaladuse hoidmise kohustus koostoimes harta artiklitega 47 ja 48 peab olema tagatud ja rakendatud nii, et see sobiks kokku kaitseõiguste tagamisega. Seega juhul, kui pädev asutus tugineb nimetatud kohustusele selleks, et keelduda tema valduses oleva teabe avaldamisest, mis ei sisaldu seda isikut puudutavas toimikus, kelle huve akt kahjustab, on liikmesriigi pädeva kohtu ülesanne kontrollida, kas see teave on objektiivselt seotud tema vastu esitatud etteheidetega, ning kui on, siis kaaluda kõnealuse isiku huvi saada teavet, mis on vajalik tema kaitseõiguste täielikuks teostamiseks, ja ametisaladuse hoidmise kohustusega seotud teabe konfidentsiaalsuse säilitamisega seotud huve, enne kui ta teeb taotletud teabe iga osa edastamise kohta otsuse.
40

Eelnevat arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2013/36 artikli 53 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi pädevad asutused avalikustavad konfidentsiaalset teavet isikule, kes seda taotleb eesmärgiga algatada tsiviil- või kaubandusõiguslik menetlus oma varaliste huvide kaitseks, mis on krediidiasutuse sundlikvideerimise tulemusel saanud kahjustada. Samas peab avalikustamise taotlus puudutama teavet, mille kohta on taotleja esitanud konkreetseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mis annavad alust usutavalt oletada, et see on tsiviil‑ või kaubandusõigusliku menetluse huvides, mille eesmärgi peab taotleja olema konkreetselt välja toonud ja millest väljaspool ei saa kõnealust teavet kasutada. Pädevate asutuste ja kohtute ülesanne on enne taotletud konfidentsiaalse teabe avalikustamist kaaluda taotleja huvi saada kõnealust teavet ja selle teabe, millele laieneb ametisaladuse kaitse, konfidentsiaalsuse säilitamisega seotud huvi.
41

Selles osas tuleb tõdeda, et nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, on ühinemisakti XII lisa 2. peatükis asuvate üleminekusätete eesmärk vältida, et pärast uute liikmesriikide liiduga ühinemist ei tooks suure hulga nende uute riikide kodanikest töötajate kohene saabumine endaga vanade liikmesriikide tööturul kaasa häireid (vt selle kohta 10. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Vicoplus jt, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 5 lõiget 1 koostoimes määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et tõend A1, mille on määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 883/2004 artikli 12 lõike 1 alusel väljastanud liikmesriigi pädev asutus, on siduv nii selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele, kus tegevus toimub, kui ka selle liikmesriigi kohtutele niikaua, kuni tõendi väljastanud liikmesriik ei ole seda tagasi võtnud või kehtetuks tunnistanud, isegi kui viimati nimetatud liikmesriigi pädevad ametivõimud ja selle liikmesriigi pädevad ametivõimud, kus tegevus toimub, on pöördunud sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni poole ja viimane on leidnud, et tõend on väljastatud ekslikult ja tuleb tagasi võtta.

Määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 5 lõiget 1 koostoimes määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 987/2009 artikli 19 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et tõend A1, mille on määrusega nr 1244/2010 muudetud määruse nr 883/2004 artikli 12 lõike 1 alusel väljastanud liikmesriigi pädev asutus, on – vajaduse korral tagasiulatuvalt – siduv nii selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele, kus tegevus toimub, kui ka selle liikmesriigi kohtutele, isegi kui tõend on väljastatud alles pärast seda, kui asjaomane liikmesriik tuvastas, et asjasse puutuvale töötajale laieneb kohustuslik kindlustus tema õigusaktide alusel.
99

Teiseks tuleb märkida seoses argumentidega, milles väidetakse, et Üldkohus on faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisel rikkunud õigusnormi, et selles osas piisab kordamisest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb apellatsioonkaebuses piirduda õigusküsimustega ning et ainult Üldkohus on pädev tuvastama ja hindama asjakohaseid fakte ning tõendeid, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (18. juuli 2006. aasta kohtuotsus Rossi vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑214/05 P, EU:C:2006:494, punkt 26, ja 13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Il Ponte Finanziaria vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑234/06 P, EU:C:2007:514, punkt 38).
49

Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab siiski, et õiguskirjanduses ollakse osaliselt seisukohal, et direktiiv 2011/95 on Genfi konventsiooniga kooskõlas. Ta märgib selle kohta, et käesoleva kohtuotsuse punktis 47 nimetatud direktiivi ettepaneku seletuskirjast nähtub, et direktiivi 2011/95 eesmärk on eelkõige tagada konventsiooni täielik ja igakülgne kohaldamine. Direktiiv on üksikasjalikum ning selle artikli 2 punktides d ja e tehakse vahet mõistetel „pagulane“ ja „pagulasseisund“. Direktiivi 2011/95 tähenduses pagulasseisundi andmine väljendub kõrgemas kaitsetasemes kui see, mis on ette nähtud Genfi konventsioonis. Seega isik, kelle pagulasseisund on direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 alusel tühistatud, ei saa enam kasutada sellest direktiivist tulenevaid õigusi ja eeliseid, välja arvatud teatud minimaalsed õigused, mis on ette nähtud konventsioonis. See säte näib põhinevat eeldusel, et kõnealuseid isikuid ei või nende päritoluriiki tagasi või välja saata, isegi kui nad vastavad konventsiooni artikli 33 lõikes 2 sätestatud tingimustele. Nende isikute viibimist vastuvõtvas liikmesriigis seega talutakse ja neil on „lahjem“ pagulasseisund.
89

Igal juhul on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus leida, et EL toimimise lepinguga kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem teeb vahet ELTL artiklites 258 ja 259 toodud hagidel, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriik on rikkunud oma kohustusi, ja ELTL artiklites 263 ja 265 toodud hagidel, mille eesmärk on kontrollida liidu institutsioonide õigusaktide või tegevusetuse seaduslikkust. Neil õiguskaitsevahenditel on iseseisvad eesmärgid ja nende kasutamise tingimused on erinevad. Seega ei saa liikmesriik teda selleks otseselt volitava aluslepingu sätte puudumisel tulemuslikult tugineda temale adresseeritud otsuse või direktiivi õigusvastasusele vastuväitena liikmesriigi kohustuste rikkumise hagile, mis on esitatud selle otsuse või direktiivi järgimata jätmise tõttu. See saab olla teisiti ainult juhul, kui vaadeldaval õigusaktil on eriti suured ja ilmsed puudused, nii et seda võib pidada õigustühiseks (18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik, C‑37/11, EU:C:2012:640, punkt 46, ja 11. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑601/14, EU:C:2016:759, punkt 33).
2.

Tühistada komisjoni 19. augusti 2014. aasta rakendusotsus C(2014) 6030 (final), mis puudutab inimtervishoius lokaalselt kasutatavate kõrge östradioolisisaldusega ravimite müügilubasid, vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2001/83/EÜ artiklile 31, osas, milles kohustatakse liikmesriike selle otsuse I lisas loetletud ja loetlemata ravimite puhul, milles östradiooli sisaldus on 0,01% ja mis on mõeldud lokaalseks kasutamiseks, ja mille müügilubade omanikud on Dr. August Wolff GmbH & Co KG Arzneimittel ja Remedia d.o.o., järgima selles otsuses ette nähtud kohustusi, välja arvatud piirang, et samas lisas loetletud selliseid ravimeid, milles östradiooli sisaldus on 0,01% ja mis on mõeldud lokaalseks kasutamiseks, võib manustada nüüd vaid intravaginaalselt.
73

Siinkohal tuleb märkida, et kuna nendes põhjendustes on ette nähtud, et inglise, prantsuse ja saksa keel on keeled, mida kasutatakse Euroopa Parlamendis kõige rohkem nii sise‑ kui välissuhtluses ning samuti toimikute menetlemiseks, siis jääb osalemiskutsest mulje, et need kolm keelt on üldiselt kõige vajalikumad nimetatud institutsioonis töötamiseks. Kuna Euroopa Parlament ei ole siiski määruse nr 1/58 artiklit 6 kohaldades võtnud vastu institutsioonisiseseid reegleid oma keeltekasutuse korra rakendamise kohta, ei saa ilma, et võetaks arvesse töölevõetud isikute täidetavaid konkreetseid tööülesandeid, kinnitada, et need kolm keelt on tingimata kõige vajalikumad keeled kõikide tööülesannete jaoks selles institutsioonis.
56

Selle kohta olgu kõigepealt märgitud, et kodanikualgatuse ettepanekust, nagu seda on üksikasjalikumalt kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3 ja 5–8, nähtub, et selle ettepaneku eesmärk oli saavutada, et kavandatud akti vastuvõtmisega pööraks liit ühtekuuluvuspoliitika raames erilist tähelepanu „rahvusvähemusega piirkondadele“, s.o piirkondadele, mille rahvuslikud, etnilised, kultuurilised, religioossed või keelelised tunnused erinevad ümbritsevate piirkondade omadest. Konkreetsemalt taotleti liidult, et ta võtaks eeskätt ELTL artiklite 174–178 alusel meetmeid selliste piirkondade toetamiseks, säilitamiseks ja arendamiseks või vähemalt võtaks neid piirkondi rohkem arvesse, sest korraldajate arvates on need piirkonnad sageli halvemas olukorras kui ümbritsevad piirkonnad.
62

Pidades silmas, et Marquis Energy peab tõendama, et vaidlusalune määrus ei puuduta teda mitte ainult isiklikult, vaid samuti otseselt ja need kaks tingimust on kumulatiivsed (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 76, ja 13. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Industrias Químicas del Vallés vs. komisjon, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, punkt 93), tuleb seega nõukogu esitatud vastuvõetamatuse väitega nõustuda ja vaidlusaluse määruse peale esitatud tühistamishagi läbi vaatamata jätta, kuna see on vastuvõetamatu.
102

Täpsemalt leidis Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, et vaidlusalune määrus ei puuduta Growth Energy’t ja Renewable Fuels Associationit otseselt osas, milles sellega kehtestatakse dumpinguvastane tollimaks ainult nende liikmete toodete suhtes, sest see ei muuda nende õiguslikku olukorda. Siiski leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–85 ja 87, et neil kahel ühendusel on sellegipoolest õigus esitada hagi vaidlusaluse määruse peale esindusühendustena, kes on osalenud selle määruse vastuvõtmise menetluses, kuid üksnes piiratud ulatuses ja ainult selleks, et kaitsta menetluslikke õigusi, mis neil on dumpinguvastase algmääruse alusel. Kolmandaks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86, et need ühendused ei saa tugineda 24. märtsi 1993. aasta kohtuotsusele CIRFS jt vs. komisjon (C‑313/90, EU:C:1993:111, punktid 28–30), sest nende seisund esindusühendusena dumpinguvastase algmääruse tähenduses ei ole samastatav läbirääkija omaga, kes tegutseb ametlikult oma liikmete nimel.