ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõikes 1 sätestatud tähtaeg kuulub kohaldamisele nii neile eiramistele, mille eest on ette nähtud halduskaristus määruse artikli 5 tähenduses, kui ka sellistele eiramistele, mille suhtes on võetud haldusmeede, mis seisneb põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmises, nagu on sätestatud määruse artiklis 4.

Vastavalt määruse nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 kolmandale lõigule võib menetluste aegumistähtaeg katkeda, kui pädev asutus teatab kõnealusele isikule eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse algatamisest. Mõistest „pädev asutus” nimetatud sätte tähenduses tuleb aru saada nii, et see on asutus, kellel on siseriiklike õigusnormide kohaselt pädevus algatada juurdlus või kohtumenetlus ja see asutus võib olla muu asutus kui see, kes on pädev rahalisi vahendeid andma või nõudma tagasi liidu finantshuve kahjustades põhjendamatult saadud summad.

Siinkohal tuleb sedastada, et eeskirjade eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse algatamisest on teatatud kõnealusele isikule artikli 3 lõike 1 kolmanda lõike tähenduses, kui kõik faktilised asjaolud võimaldavad järeldada, et juurdluse või kohtumenetluse algatamisest on kõnealusele isikule tegelikult teatatud. Juriidilise isiku puhul on see tingimus täidetud, kui toimingutest on tegelikult teatatud isikule, keda võib siseriiklike õigusnormide kohaselt pidada tegutsevaks kõnealuse juriidilise isiku nimel, mis tuleb välja selgitada eesotsusetaotluse esitanud kohtul. Lisaks peab selleks, et toimingut saaks pidada juurdluse või kohtumenetluse algatamiseks kõnealuse sätte tähenduses, olema piisava täpsusega välja toodud tehingud, millega eiramiskahtlused seonduvad. See täpsuse nõue nõuab siiski, et juurdlust või kohtumenetlust algatades oleks mainitud konkreetse karistuse määramise või haldusmeetme võtmise võimalust.

(vt punktid 29, 33, 39 ja 47 ning resolutsiooni punktid 1–3)
Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391 artikli 16 lõike 1 tähenduses) artikli 11 punkti 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik keeldub andmast töötajale rasedus- ja sünnitustoetust põhjendusel, et kuna ta on palgatöötajana tööle asumise tõttu peatanud isiklikel põhjustel teenistussuhte avaliku teenistujana, siis ei ole tal alates uuel töökohal tööle asumisest täitunud siseriiklike õigusnormidega nõutavat minimaalset sissemakseperioodi, kuigi ta on töötanud rohkem kui 12 kuud vahetult enne eeldatavat sünnituskuupäeva.

EMÜ asutamislepingu artikli 118a – millele vastab ELTL artikkel 153 – alusel vastu võetud direktiivi 92/85 eesmärk on nimelt rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamine. Selles kontekstis on liidu seadusandja direktiivi 92/85 artikli 11 punkti 2 alapunktis b sätestanud, et direktiivi artiklis 8 ette nähtud rasedus- ja sünnituspuhkuse korral tuleb tagada direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate töötajate töötasu säilimine ja/või õigus piisavale toetusele, selleks et vältida ohtu, et rasedus- ja sünnituspuhkust käsitlevad sätted ei täida eesmärki, kui nendega ei kaasne töölepingust tulenevate õiguste säilimine, nagu nähtub direktiivi 92/85 põhjendusest 17. Töötaja igakordsel staatuse või töö muutumisel uue minimaalse sissemakseperioodi nõudmine kahjustaks direktiivi 92/85 artikli 11 punktis 2 ette nähtud miinimumkaitset, kui töötaja ei ole oma uuel töökohal kuuekuulist sissemakseperioodi läbinud, kuigi tema töötamisperioodid vahetult enne eeldatavat sünnituskuupäeva kestsid kokku kauem kui 12 kuud.

Selles osas ei määra ei direktiivi 92/85 artikli 11 punkti 4 teine lõik ega ükski muu selle direktiivi säte kindlaks tingimusi selle kohta, millised need töötamisperioodid peaksid olema. Neil asjaoludel ei saa selles sättes nimetatud varasemad töötamisperioodid piirduda üksnes töö- või teenistussuhtega, mis kehtib enne eeldatavat sünnituskuupäeva. Neid töötamisperioode tuleb mõista nii, et need hõlmavad asjassepuutuva töötaja erinevaid järjestikusi ametikohti enne nimetatud kuupäeva, sealhulgas eri tööandjate juures ja erineva staatusega töötamist.

(vt punktid 40, 41, 44–46, 49, 51 ja resolutsioon)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisugust siseriiklikku õigusnormi nagu põhikohtuasjas, mis põllumajandusettevõtete huvide kaitsmise eesmärgil keelab riigi asutatud üksusel müüa põllumajandusmaa avalikul enampakkumisel parima pakkumise teinud isikule, kui pädev kohalik asutus leiab, et selle isiku pakkumine erineb oluliselt kõnealuse kinnisasja hinnangulisest väärtusest, ei tule kvalifitseerida riigiabiks, kui selle normi kohaldamine võimaldab leida hinna, mis on võimalikult lähedane vaidlusaluse kinnisasja turuväärtusele, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 55 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõiget 1, artiklit 14 ja artikli 24 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui kinnisasja liisinguleping näeb ette kas selle omandiõiguse ülemineku liisinguvõtjale lepingu lõppemisel või see annab liisinguvõtjale kõik olulise kinnisasja omandiõigusega seonduva, nimelt kui liisinguvõtjale lähevad üle kõik olulised omandiõigusega seotud riskid ja hüved ning kui osamaksete diskonteeritud summa võrdub praktiliselt vara müügihinnaga, siis tuleb sellisest lepingust tulenev tehing võrdsustada kapitalikauba soetamisega.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 90 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba maksukohustuslasel maksustatavat summat vähendada, kui see maksukohustuslane sai enda tehtud soorituse eest tegelikult kätte kõik maksed, või kui ilma, et lepingut oleks üles öeldud või tühistatud, ei ole lepingu teine pool kokkulepitud hinda enam võlgu.

(vt punkt 38 ja resolutsiooni punkt 2)
Välja arvatud juhud, mis puudutavad tagastamisotsuse tühistamist ELTL artikli 263 alusel, on riigiabi valdkonnas ainsaks väiteks, millele liikmesriik saab komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu tugineda, niisuguse otsuse täitmise täielik võimatus, mille adressaat on liikmesriik.

Mis siinkohal – kui likvideeritakse ettevõte, millelt tuleb ebaseaduslik abi tagasi nõuda – puudutab sotsiaalsete rahutuste võimalikku esinemist, mis võib kahjustada avalikku korda, siis on asjaomase liikmesriigi ülesanne võtta kõik meetmed liidu õiguse täieliku toime ja tõhususe saavutamiseks, et tagada selle õiguse nõuetekohane rakendamine kõigi ettevõtjate huvides, välja arvatud juhul, kui ta tõendab, et selle riigi tegevusega kaasneksid avaliku korra suhtes tagajärjed, millega ta oma vahendite abil toime ei tuleks, mida peab asjaomane liikmesriik tõendama.

(vt punktid 48, 52 ja 53)
Direktiivi 2002/96 elektri- ja elektroonikaseadmete jäätmete kohta artikli 2 lõiget 1, artikli 3 punkti a ning I A lisa punkti 6 ja I B lisa punkti 6 ühelt poolt ning teiselt poolt direktiivi 2012/19 elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete (elektroonikaromude) kohta artikli 2 lõike 1 punkti a ja lõike 3 punkti b, artikli 3 lõike 1 punkte a ja b ning I lisa punkti 6 ja II lisa punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et garaažiuste ajamid, mis töötavad elektrivooluga pingel 220–240 volti ja on mõeldud koos konkreetse garaažiuksega hoone varustusega ühendamiseks ning mida saab igal ajal eemaldada, uuesti paigaldada ja/või kõnealusele varustusele lisada, kuuluvad direktiivi 2002/96 ja direktiivi 2012/19 vastavasse kohaldamisalasse viimati nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud üleminekuperioodil.

Direktiivi 2002/96 artiklist 2 tuleneb nimelt, et selle reguleerimisalasse kuuluvad tooted, mis vastavad kolmele kumulatiivsele tingimusele, nimelt peavad nad esiteks olema elektri- ja elektroonikaseadmed, teiseks kuuluma selle direktiivi I A lisas sätestatud kategooriatesse ja kolmandaks ei või nad olla muud tüüpi seadme osa, mis ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse, ega või kujutada endast sellist seadet.

Mis puudutab esimest tingimust, siis võivad need ajamid olla elektri- ja elektroonikaseadmed direktiivi 2002/96 tähenduses ja nad on elektri- ja elektroonikaseadmed direktiivi 2012/19 tähenduses, kuna nad vajavad nõuetekohaseks toimimiseks elektrivoolu, mille pinge on madalam nende direktiividega kindlaks määratud normidest.

Mis puudutab teist tingimust, siis on kõnealused ajamid nimetatud direktiivide tähenduses elektri‑ või elektrontööriistad osas, milles need võimaldavad elektri abil liigutada ja juhtida garaažiuksi. Kõnealuseid ajameid ei saa ka kvalifitseerida kui tööstuslikud tööriistad direktiivi 2002/96 tähenduses, kuna neid ei kasutata toodete tööstuslikus valmistamis- või töötlemisprotsessis, ega kui suured paiksed tööstuslikud tööriistad direktiivi 2012/19 artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses.

Mis puudutab kolmandat tingimust, mis käsitleb nende direktiivide kohaldamisest tehtavaid erandeid, mida tuleb tõlgendada kitsendavalt, siis kuna kõnealuseid ajameid saab igal ajal eemaldada, uuesti paigaldada ja/või hoone varustusele lisada ning need ei ole seega mõeldud ainult kindlate ustega funktsioneerimiseks, ei saa neid ajameid käsitada sellisena, et need on projekteeritud ja paigaldatud kõnealuste seadmete eriomase osana ning need ei saa seega kuuluda direktiivi 2002/96 artikli 2 lõikes 1 ja direktiivi 2012/19 artikli 2 lõike 3 punktis b ette nähtud erandite alla.

(vt punktid 37, 39, 47, 49, 53, 55–59 ja resolutsioon)
Kaubamärgiga identse tähise kasutamisega kaubamärke käsitleva esimese direktiivi 89/104 artikli 5 tähenduses on tegemist siis, kui asjassepuutuv ettevõtja kasutab seda tähist oma kommertsteadaandes. See on nii näiteks siis, kui ettevõtja impordib või annab laopidajale üle temale mittekuuluva kaubamärgiga kaupu nende turuleviimise eesmärgil.

Mis puudutab kaubamärke käsitleva esimese direktiivi 89/104 artiklis 5 esinevat sõnastust „kaubandustegevuse käigus”, toimub asjaomase kaubamärgiga identse tähise kasutamine kaubandustegevuses siis, kui seda kasutatakse äritegevuses majandusliku kasu saamise eesmärgil, mitte erasfääris. See on niimoodi siis, kui kaubamärgiga toodete paralleelkaubandusega tegelev ettevõtja laseb selliseid tooteid importida ja ladustada.

Kaubamärke käsitleva esimese direktiivi 89/104 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et ühes või mitmes liikmesriigis registreeritud kaubamärgi omanik võib vastu olla sellele, et kolmas isik laseb kohaldada selle kaubamärgiga kaupade suhtes aktsiisi peatamise korda pärast seda, kui need kaubad on toodud ilma kaubamärgi omaniku nõusolekuta Euroopa Majanduspiirkonda ja lastud vabasse ringlusse.

Toodete importimine ilma asjaomase kaubamärgi omaniku nõusolekuta ja nende ladustamine aktsiisilaos kuni nende liidus tarbimisse lubamiseni võtab selle kaubamärgi omanikult võimaluse kontrollida tema kaubamärki kandvate toodete EMP-s esmakordse turuleviimise tingimusi. Sellised toimingud kahjustavad seega kaubamärgi ülesannet, mis seisneb selle ettevõtja näitamises, kellelt tooted pärinevad ja kelle kontrolli all esmakordne turuleviimine toimub. Seda analüüsi ei kummuta asjaolu, et imporditud kaubad, mille suhtes kohaldatakse aktsiisi peatamise korda, võib seejärel kolmandasse riiki eksportida, seega ei lubata neid üldse liikmesriigis tarbimisse. See võimalus ei saa takistada kaubamärginormide kohaldamist liitu imporditud kaupadele. Eksportimine ise on üks direktiivi 89/104 artikli 5 lõikes 3 nimetatud toimingutest.

(vt punktid 48–50 ja resolutsioon)
Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetega ei ole vastuolus see, et riigi maksuhaldur otsustab maksukontrolli tulemusena maksustada tehingud käibemaksuga ja määrab viivitusintressi, tingimusel et otsus põhineb selgetel ja täpsetel nõuetel ning maksuhalduri praktika ei saanud tekitada ettenägelikul ja mõistlikul ettevõtjal põhjendatud ootust, et neile tehingutele käibemaksu ei kohaldata, mille kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne. Sellistel asjaoludel määratud viivitusintress peab olema vastavuses proportsionaalsuse põhimõttega.

Direktiiviga 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mille alusel ei lubata maksustatavateks tehinguteks kasutatavatelt kaupadelt ja teenustelt tasumisele kuuluvat või tasutud sisendkäibemaksu maha arvata ja maksukohustuslane peab seevastu tasuma maksu, mille ta oleks pidanud koguma, vaid sel põhjusel, et ta ei olnud käibemaksukohustuslasena registreeritud ajal, mil ta vastavad tehingud tegi, ja seda seni, kuni ta ei ole nõuetekohaselt käibemaksukohustuslasena registreeritud ja kuni tasumisele kuuluva maksu kohta ei ole maksudeklaratsiooni esitatud.

Mahaarvamisõigus on nimelt ühise käibemaksusüsteemi aluspõhimõte, mida põhimõtteliselt ei tohi kitsendada ja mida rakendatakse kohe kogu sisendkäibemaksuga koormatud tehingutelt tasutud maksu osas. Pealegi nõuab käibemaksu neutraalsuse üldpõhimõte, et sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus antakse siis, kui sisulised nõuded on täidetud, isegi kui maksukohustuslane on jätnud täitmata mõned formaalsed nõuded. Järelikult, kui maksuhalduril on olemas vajalikud andmed selleks, et tuvastada, et sisulised nõuded on täidetud, ei või ta kehtestada maksukohustuslase sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusele lisatingimusi, mis võivad muuta selle õiguse olematuks. Direktiivi 2006/112 artiklis 214 ette nähtud käibemaksukohustuslasena registreerimise ja artiklis 213 sätestatud maksukohustuslase kohustuse puhul teatada, millal tema tegevus algab, muutub või lõpeb, on tegemist kõigest kontrolliotstarbeliste vorminõuetega, mis ei saa seada kahtluse alla eelkõige õigust käibemaksu mahaarvamisele, kui selle õiguse tekkimise materiaalõiguslikud tingimused on täidetud. See, et maksukohustuslast karistatakse raamatupidamisarvestuse ja teatamiskohustuste täitmatajätmise eest mahaarvamisõiguse äravõtmisega, läheb ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik nende kohustuste nõuetekohase täitmise tagamise eesmärgi saavutamiseks, arvestades, et liidu õigus ei takista liikmesriikidel vastaval juhul trahvi või rahalise karistuse määramist, mis vastab rikkumise raskusastmele.

(vt punktid 56, 58–60, 63, 65 ja resolutsiooni punkt 2)
Konkurentsiõiguse normide rikkumise eest trahvi kindlaksmääramiseks kasutatav müügiväärtuse mõiste, nagu see on sätestatud suuniste määruse nr 1/2003, artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, punktis 13 hõlmab müüki Euroopa majanduspiirkonna (EMP) turul, mida rikkumine mõjutas, ilma et tuleks kindlaks teha, kas rikkumine tegelikult seda müüki mõjutas, kuna see osa käibest, mis tekkis rikkumise esemeks olevate kaupade müügist, on iseenesest parim rikkumise majanduslikku tähtsust kajastav näitaja. Kuigi see mõiste ei saa hõlmata ettevõtja realiseeritud seda müüki, mis ei kuulu kartellikokkuleppe kohaldamisalasse, ei oleks määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 eesmärgiga kooskõlas see, kui keelatud kokkuleppe vertikaalselt integreeritud poolte puhul tuleks ainuüksi seetõttu, et nad on paigaldanud rikkumise esemeks olevad tooted valmistoodetesse väljaspool EMP‑d, trahvi arvutamisel arvesse jätmata võtta nende valmistoodete EMP‑s realiseeritud müügiväärtuse osa, mis võib vastata rikkumise esemeks olevate toodete väärtusele.

Nimelt võivad vertikaalselt integreeritud ettevõtjad saada ELTL artiklit 101 rikkuvast horisontaalsest hinnakokkuleppest tulu mitte ainult müügist sõltumatutele kolmandatele isikutele rikkumise esemeks oleval kaubaturul, vaid ka järgneval, töödeldud kaupade turul, kus pakutakse kaupu, mis on toodetud rikkumise esemeks olevatest kaupadest, ja seda kahel põhjusel. Need ettevõtjad kas kannavad rikkumisega kaasnenud sisendite hinna tõusud edasi töödeldud kaupade hindadesse või siis nad ei kanna neid edasi, mis omakorda annab neile kulueelise oma konkurentide ees, kes varustavad end nende samade sisenditega kaubaturul, mida rikkumine puudutab. Selle müügi arvesse võtmata jätmise tagajärjel vähendataks ka kunstlikult konkreetse ettevõtja toime pandud rikkumise majanduslikku tähtsust, kuna juba see, kui arvesse ei võetaks müüki, mida kartell tegelikult EMP‑s kahjustas, viiks selleni, et lõpuks määrataks trahv, millel puudub tegelik seos asjaomase kartellikokkuleppe kohaldamisulatusega sel territooriumil.

Trahvi arvutamisel vertikaalselt integreeritud ettevõtja poolt väljaspool EMP‑d realiseeritud sisemüügi arvessevõtmisega ei ületa komisjon oma territoriaalse pädevuse piire. Ta on nimelt pädev ülemaailmse kartelli suhtes ELTL artiklit 101 kohaldama, kui kartelli liikmed täitsid seda ülemaailmset kokkulepet EMP‑s, müües selle territooriumil rikkumise esemeks olevaid tooteid otse sõltumatutele kolmandatele isikutele. Sellisel juhul on aga oluline, et trahvi arvutamiseks arvessevõetav müügiväärtus kajastaks rikkumise majanduslikku tähtsust ja asjassepuutuva ettevõtja suhtelist osakaalu rikkumises.

(vt punktid 51, 55, 56, 62, 70–74)
Riigiabi valdkonnas tuleb ELTL artikli 107 lõikest 1 tulenevat valikulisuse nõuet selgelt eristada majandusliku eelise samaaegsest tuvastamisest selles mõttes, et kui komisjon on tuvastanud asjaomasest meetmest otseselt või kaudselt tuleneva eelise olemasolu laiemas tähenduses, peab ta veel tõendama, et see eelis on suunatud konkreetselt ühele või mitmele ettevõtjale. Eelkõige tuleb komisjonil näidata, et meede põhjustab selliste ettevõtjate erinevat kohtlemist, kes on taotletava eesmärgi seisukohast sarnases olukorras. Selleks peab eelis olema antud valikuliselt ning võimaldama asetada teatavad ettevõtjad soodsamasse olukorda kui teised.

Valikulisuse nõue erineb olenevalt sellest, kas asjaomane meede kujutab endast üldist abikava või individuaalset abi. Viimati nimetatud juhul võimaldab majandusliku eelise tuvastamine põhimõtteliselt eeldada, et see on valikuline. Seevastu üldise abikava analüüsimisel tuleb kindlaks teha, kas asjaomane meede, mis annab küll üldise ulatusega eelise, teeb seda ainult teatavate ettevõtjate või teatavate tegevussektorite huvides.

(vt punktid 59 ja 60)
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 11. juuni 2015. aasta otsus – Baby Dan

(kohtuasi C‑272/14) 1 ( 1 )

„Eelotsusetaotlus — Tolliliit ja ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Tariifne klassifitseerimine — Rubriigid 7318 ja 8302 — Spetsiaalselt laste turvaväravate kinnitamiseks mõeldud toode”

Tolliliit — Ühine tollitariifistik — Tariifirubriik — Toode, mis võimaldab kinnitada teisaldatavad laste turvaväravad seina või uksepiida külge — Kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 7318 klassifitseerimine (nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa) (vt punktid 30, 34, 35, 40 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud komisjoni 20. septembri 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 1214/2007 ja komisjoni 19. septembri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1031/2008, I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et selline toode, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võimaldab kinnitada teisaldatavad laste turvaväravad seina või uksepiida külge, tuleb klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 7318.

( 1 ) ELT C 253, 4.8.2014.

Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 11. juuni 2015. aasta otsus – Baby Dan

(kohtuasi C‑272/14) 1 ( 1 )

„Eelotsusetaotlus — Tolliliit ja ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Tariifne klassifitseerimine — Rubriigid 7318 ja 8302 — Spetsiaalselt laste turvaväravate kinnitamiseks mõeldud toode”

Tolliliit — Ühine tollitariifistik — Tariifirubriik — Toode, mis võimaldab kinnitada teisaldatavad laste turvaväravad seina või uksepiida külge — Kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 7318 klassifitseerimine (nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa) (vt punktid 30, 34, 35, 40 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud komisjoni 20. septembri 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 1214/2007 ja komisjoni 19. septembri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1031/2008, I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et selline toode, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võimaldab kinnitada teisaldatavad laste turvaväravad seina või uksepiida külge, tuleb klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 7318.

( 1 ) ELT C 253, 4.8.2014.
Kui aga põhjused, miks isikut puudutav kanne jäeti nende isikute loetellu, kelle suhtes kõnealuseid meetmeid kohaldatakse, ei ole oluliselt muutunud ja kui ilmneb, et isik oli oma märkused nõukogule juba esitanud ja teadis seetõttu, et tal oli see õigus pidevalt, iseäranis aga Valgevene Vabariigi suhtes võetud piiravate meetmete pikendamise vajaduse väljaselgitamiseks perioodiliselt toimuva läbivaatamise ajal, siis ei saa teha järeldust, et selle isiku kaitseõigusi on rikutud.

ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste paikapidavusest, mis on vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasuse küsimus. Otsuse põhjendamine tähendab nimelt nende põhjenduste formaalset väljendamist, millele see otsus tugineb. Kui neis põhjendustes on tehtud viga, siis mõjutab see otsuse sisulist õiguspärasust, mitte aga otsuse põhjendatust, mis võib olla piisav ka vääraid põhjendusi esitades. Sellest järeldub, et õigusakti sisulise põhjendatuse vaidlustamiseks esitatud väited ja argumendid on põhjendamatusele või põhjenduse ebapiisavusele rajaneva väite raames asjakohatud.

(vt punkt 37)
Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et hinnates tõenäosust ajada segi ühenduse kaubamärk ja tähis – mis mõlemad hõlmavad identseid või sarnaseid kaupu ning sisaldavad domineerivat araabiakeelset sõna ladina ja araabia tähestikus, kusjuures need sõnad on visuaalselt sarnased, ja seda olukorras, kus ühenduse kaubamärgi ja kõnealuse tähise asjaomasel avalikkusel on põhiteadmised kirjalikust araabia keelest –, tuleb võtta arvesse sõnade tähendust ja hääldust.

(vt punkt 26 ja resolutsioon)
1.

Kuna Bulgaaria Vabariik ei ole võtnud meetmeid, mis on vajalikud tagamiseks, et riigis asuvad tavajäätmete prügilad võivad tegutsemist jätkata pärast 16. juulit 2009 üksnes siis, kui need vastavad direktiivi nõuetele, siis on Bulgaaria Vabariik rikkunud nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta artikli 14 punktidest a–c tulenevaid kohustusi.