ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
166

Hageja väidab, et iloperidooni hilistoime tagajärgede hindamine, mis oli sisuliselt vastuoluline, on puudulikult põhjendatud ja rikub proportsionaalsuse põhimõtet. Ta leiab, et järeldades, et see hilistoime on skisofreenia ägeda halvenemise ravis „suur mure“ ning järelikult kujutab see endast täiendavat põhjust selle ravimi müügiloa andmisest keelduda, jättis inimravimikomitee kolm peamist asjaolu arvesse võtmata. Esiteks tuleneb suunistest skisofreenia raviks mõeldud ravimite, sealhulgas toimeainet prolongeeritult eraldavate ühendite kliinilisteks uuringuteks (guideline on clinical investigation of medicinal products, including depot preparations in the treatment of schizophrenia), mille EMA avaldas 20. septembril 2012 (EMA/CHMP/40072/2010 Rev. 1), milles on märgitud, et ravimi lühiajalist tõhusust saab tuvastada kuuenädalase kliinilise uuringuga, et selle haiguse raviks mõeldud ravimite tõhususe tõendamiseks ei pea ravimi vahetu tõhusus tingimata avalduma. Teiseks ei peaks kroonilise haiguse ravi puhul selle haiguse raviks mõeldud ravimi toime avaldumise aeg olema otsustava tähtsusega, eeskätt siis, kui see on määratud teise valiku ravimeetodina, st juhuks, kui teised ravimid ei ole tõhusad või kui patsient neid ei talu. Kolmandaks on inimravimikomitee ise oma hindamisaruandes tunnistanud, et hilistoimet „ei saa iseenesest pidada takistuseks“ iloperidooni heakskiitmisele. Inimravimikomitee leidis seega, et hilistoime piiraks üksnes kliinilisi olukordi, milles võidaks kaaluda selle ravimi kasutamist.
55

Lõpuks nähtub eeltoodust, et nõustuda ei saa ka EUIPO poolt teise võimalusena esitatud argumendiga, et vaidlustatud otsus ei ole põhjendamata, kuna on ilmne, et neljanda apellatsioonikoja seisukoht asjaomaste küsimuste kohta on identne viienda apellatsioonikoja seisukohaga, mis on esitatud varasemas otsuses. Nimelt ei nähtu vaidlustatud otsusest (vt eespool punktid 29–33), et neljanda apellatsioonikoja seisukoht asjaomaste küsimuste kohta on identne viienda apellatsioonikoja seisukohaga samades küsimustes varasemas otsuses. Vaidlustatud otsuses tuvastas neljas apellatsioonikoda ekslikult, et Üldkohus on kinnitanud viienda apellatsioonikoja teatud järeldusi. Ta leidis niisiis, et need järeldused on talle siduvad, ilma et ta oleks hinnanud ja võtnud seisukoha poolte asjasse puutuvate argumentide kohta. Lisaks olgu märgitud, nagu eespool punktis 52 on juba välja toodud, et neljas apellatsioonikoda ei olnud seotud viienda apellatsioonikoja järeldustega ega saanud neid vaidlustatud otsuses kinnitada.
37

Teiseks, tõlgendus, mida toetab komisjon, ei taga ka rakendusmääruse nr 809/2014 artiklis 25 ette nähtud etteteatamise soovitavat toimet. Selles suhtes on pooled üksmeelel küsimuses, et etteteatamine on vajalik eelkõige juhul, kui kontrollide tõhusaks toimumiseks on tingimata vajalik toetusesaaja eelnev koostöö (näiteks – et ta ajaks enne kohapealset kontrollkäiku loomad kokku). Ent kui esimene kontroll tähendaks „vaikimisi etteteatamist“, nagu väidab komisjon, ei tagaks see toetusesaaja eelnevat koostööd, sest kuna see oletatav „etteteatamine“ on tehtud „vaikimisi“, ei tea toetusesaaja, mis kuupäeval täpselt ja milliste üksikasjadega seoses teda veel kontrollitakse, et ta saaks vajaduse korral pädevatele asutustele oma eelnevat abi pakkuda.
95

Kohtupraktikas on vastupidi rõhutatud, et akti vastuvõtja pädevust puudutavad eeskirjad põhinevad avalikul huvil, mis tähendab nende olulisust arvestades, et väiteid nende rikkumise kohta mitte üksnes ei või, vaid lausa peab tõstatama liidu kohus omal algatusel, kui nimetatud pädevus on kahtluse all tema menetluses olevas kohtuasjas (vt selle kohta 17. novembri 2017. aasta kohtuotsus Teeäär vs. EKP, T‑555/16, ei avaldata, EU:T:2017:817, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
73

Toimiku dokumentidest selgub aga, et nagu nõukogu kinnitas kohtuistungil Üldkohtu esitatud küsimusele vastates, võttis ta vastu otsuse 2017/2282, arvestades lisaks teabele, mis tal juba oli hageja nime algsel kandmisel vaidlusalusesse loetellu, ka teavet, mis sisaldub 23. oktoobri 2017. aasta sisedokumendis numbriga COREU CFSP/1492/17. Esiteks on selles 23. oktoobri 2017. aasta dokumendis mainitud, et selleks kuupäevaks ei ole valimiskalendrit avaldatud, ning et sõltumatu riiklik valimiskomisjon on 11. oktoobril 2017 teatanud, et tal on vaja vähemalt 504 päeva valimiste korraldamiseks. Teiseks on samas dokumendis märgitud, et ÜRO stabiliseerimismissioon Kongo Demokraatlikus Vabariigis (Monusco) andis ühelt poolt teada, et julgeolekuolukord mitmes Kongo Demokraatliku Vabariigi osas on halvenenud, ja teiselt poolt, et pärast konfliktipiirkondadest põgenevate tsiviilelanike lahkumist on piirkondlik ebastabiilsus suurenenud. Kolmandaks on nimetatud dokumendis ära toodud, et kogunemis-, arvamus- ja väljendusvabadus on ikka piiratud, millest annab tunnistust valimiskalendri avaldamata jätmise vastaste meeleavalduste keelamine ning 2017. aasta augustis sotsiaalmeedia blokeerimine pärast üldstreigi teadet.
62

Toimiku dokumentidest selgub aga, et nagu nõukogu kinnitas kohtuistungil Üldkohtu esitatud küsimusele vastates, võttis ta vastu vaidlustatud otsuse, arvestades lisaks teabele, mis tal juba oli hageja nime algsel kandmisel vaidlusalusesse loetellu, ka teavet, mis sisaldub 23. oktoobri 2017. aasta sisedokumendis numbriga COREU CFSP/1492/17. Esiteks on selles 23. oktoobri 2017. aasta dokumendis mainitud, et selleks kuupäevaks ei ole valimiskalendrit avaldatud, ning et sõltumatu riiklik valimiskomisjon on 11. oktoobril 2017 teatanud, et tal on vaja vähemalt 504 päeva valimiste korraldamiseks. Teiseks on samas dokumendis märgitud, et ÜRO stabiliseerimismissioon Kongo Demokraatlikus Vabariigis (Monusco) andis ühelt poolt teada, et julgeolekuolukord mitmes Kongo Demokraatliku Vabariigi osas on halvenenud, ja teiselt poolt, et pärast konfliktipiirkondadest põgenevate tsiviilelanike lahkumist on piirkondlik ebastabiilsus suurenenud. Kolmandaks on nimetatud dokumendis ära toodud, et kogunemis-, arvamus- ja väljendusvabadus on ikka piiratud, millest annab tunnistust valimiskalendri avaldamata jätmise vastaste meeleavalduste keelamine ning 2017. aasta augustis sotsiaalmeedia blokeerimine pärast üldstreigi teadet.
131

Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et amet oli 2013. aasta veebruari töötasu teatises ning hiljem 6. märtsi 2015. aasta teatises väljenduvat otsust tehes hooletu või eksis. See ei mõjuta nimelt personalieeskirjade artikli 85 kohaldamist, sest see artikkel eeldab just nimelt seda, et administratsioon on õigusvastast enammakset tehes teinud vea (24. veebruari 1994. aasta kohtuotsus Stahlschmidt vs. parlament, T‑38/93, EU:T:1994:23, punkt 23; 30. novembri 2006. aasta kohtuotsus J vs. komisjon, T‑379/04, EU:T:2006:368, punkt 100, ja 16. mai 2007. aasta kohtuotsus F vs. komisjon, T‑324/04, EU:T:2007:140, punkt 139).
71

Komisjon märkis vaidlustatud otsuses, et pärast nõu pidamist Prantsuse ametiasutustega võtsid viimased tagasi oma vastuseisu nende dokumentide avalikustamisele põhjendusel, et nende avalikustamine rikuks määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teist taanet. Ta märkis, et Prantsuse ametiasutused leidsid, et nendes dokumentides esitatud küsimused olid tihedalt seotud Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu esitatud õigusküsimustega kohtuasjades, milles nüüdseks on tehtud 21. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Mobit ja Autolinee Toscane (C‑350/17 ja C‑351/17, EU:C:2019:237), mis olid Euroopa Kohtus pooleli. Komisjon on arvamusel, et need ametiasutused leidsid eeskätt, et asjaomased dokumendid sisaldasid nende tõlgendust määruse nr 1370/2007 artiklis 5 ja artikli 8 lõikes 3 väljendatud põhimõtetele. Ta leidis, et need argumendid esmapilgul põhjendavad selle erandi kohaldamist, mis on ette nähtud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teises taandes, nii nagu Prantsuse ametiasutused sellele tuginevad. Seega keeldus ta nende dokumentidega tutvumise võimaldamisest.
56

Esiteks väidab hageja, et ükski neist veebisaitidest, millele kontrollija viitas, ei ole mõne kaubamärgiomaniku veebisait. Tegemist on veebimüügi platvormidega, kusjuures mõned neist on eriti tuntud selle poolest, et neid kasutavad müügiks võltsijad. Tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et tegemist võib olla veebimüügi platvormidega, ei vähenda mingil moel nende kontrollija poolt esitatud tõendite tõenduslikku väärtust, millega soovitakse tõendada taotletava kaubamärgi moodustava kujuga sarnase kujude esinemist liidu turul. Lisaks olgu öeldud, et isegi kui eeldada, et osa nendest saitidest võidakse kasutada võltsitud toodete müügiks, ei tõenda ainuüksi see võimalus, et tooted, millele viitavad kontrollija osutatud lingid, mida ka apellatsioonikoda kasutas, on võltsitud. Igal juhul ei ole Üldkohus pädev väidetava võltsimise küsimuses otsust tegema. […]
90

Igal juhul ei ole apellatsioonikoda teinud vaidlustatud otsuse punktides 51 ja 52 tõendite igakülgsel hindamisel ühtegi hindamisviga. Nimelt leidis apellatsioonikoda sisuliselt, et vande all antud ütlust toetavad eri kataloogid, arve, veebipoodide leheküljed, artiklid ja väljaanded ning et need tõendid kinnitavad, et menetlusse astuja on varasemat kaubamärki tegelikult kasutanud eespool punktis 6 nimetatud kaupade ja teenuste jaoks. Nagu EUIPO õigesti märgib, on varasemat kaubamärki kandev menetlusse astuja kaup mõeldud peamiselt teatavale kitsale sihtrühmale, kelleks on seitsme kuni kümne aasta vanused tüdrukud, kes on ühenduse Girlguiding UK liikmed, ning neid on vastavalt vande all antud ütluses esitatud andmetele umbes 200000. Neil asjaoludel tuleb käivet, millest annab tunnistust vande all antud ütlus, pidada asjaomase sektori kohta suhteliselt suureks. Arvestades ka seda, et nimetatud käive on kogu asjaomase aja jooksul enamjaolt ühesugune, võis apellatsioonikoda põhjendatult järeldada, et menetlusse astuja oli kokkuvõttes tõendanud, et ta on varasemat kaubamärki tegelikult kasutanud.
28

Ta selgitab kõigepealt, et Portugali õiguskorras tuleb haldussuhete raames võlgnetavate summade sissenõudmiseks kasutada maksude täitemenetlust. Selleks väljastab avalik-õiguslik võlausaldaja võlatõendi, mille ta esitab maksuhalduri pädevale talitusele, et viimane algataks maksude täitemenetluse, mille raames see võlatõend on täitedokument ning maksuhalduri poole pöördunud avalik-õiguslik võlausaldaja võib osaleda menetluses poolena. Portugali Vabariik väidab, et Portugali õigusnormides ja kõrgemate kohtute praktikas käsitatakse maksude täitemenetlust ühemeelselt kohtumenetlusena ja seda viib läbi kohtunik. Nii on tema sõnul üldise maksuseaduse artikli 103 lõikes 1 sõnaselgelt sätestatud, et „[m]aksude täitemenetlus on kohtumenetlus“. Supremo Tribunal Administrativo (Portugali kõrgeim halduskohus) olevat samuti oma 8. augusti 2012. aasta otsuses kohtuasjas 0803/12 leidnud, et „maksude „täitemenetlus“ on selgelt kohtumenetlus“. Ka olevat Tribunal Constitucional (konstitutsioonikohus, Portugal) osutanud oma otsuses 80/2003 (kohtuasjas 151/02), et „[Portugali] põhiseaduse kohaselt ei pea maksude täitemenetluse kõiki toimingud tegema tingimata kohus, ehkki maksudealane kohtupraktika ja praegu sõnaselgelt ka üldine maksuseadus (artikli 103 lõige 1) […] käsitavad maksude täitemenetlust „kohtumenetlusena““. Samas kohtuotsuses olevat Tribunal Constitucional (konstitutsioonikohus) leidnud, et „maksude täitemenetluse algatamine […] seisneb lihtsalt maksuhaldurile vastava täitedokumendi esitamises […], mis ei erine võlausaldaja poolt tsiviilkohtumenetluses esitatavast täitmisavaldusest“. Lisaks sellele olevat maksu- ja halduskohtutel kõik kohtu tunnused ELTL artikli 267 tähenduses: need on ette nähtud õigusnormidega ja alalised, kohtualluvus on kohustuslik, menetlus võistlev, need kohaldavad õigusnorme ja on sõltumatud. Portugali Vabariik viitab oma seisukoha toetuseks ka järgmistele kohtuotsustele: 12. juuni 2014. aasta kohtuotsus Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta (C‑377/13, EU:C:2014:1754) ja 17. septembri 2014. aasta kohtuotsus Cruz & Companhia (C‑341/13, EU:C:2014:2230).
53

Esimeses väiteosas väidavad hagejad, et streigiõigus on põhiõigus, mis on muu hulgas tagatud hartas ja 18. oktoobril 1961 Torinos alla kirjutatud Euroopa sotsiaalhartas, muudetud kujul. Nad tunnistavad, et see õigus ei ole siiski absoluutne; et tuleb järgida proportsionaalsuse põhimõtet ning et selle kasutamist võib piirata. Hagejad leiavad, et ei personalieeskirjade artikkel 55, mis ei viita teenistuse toimimise minimaalsele tasemele streigi korral, ega raamkokkulepe ega 2. juuli 2018. aasta otsus ei saa olla käsitatav seadusena harta artikli 52 lõike 1 tähenduses, mis lubab piirata streigiõigust. Nad kinnitavad, et on üldiselt omaks võetud, et õigust streikida avaliku teenistuse sektoris tuleb tasakaalustada vajadusega tagada põhiteenused. Hagejad viitavad Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (ILO) ametivabaduse komiteele, kes teeb vahet esmateenuste ja muude teenuste vahel. Nad rõhutavad, et parlament ei ole kunagi kehtestanud selgeid ja ühemõttelisi eeskirju, et määrata kindlaks, millised teenused võivad olla olulised teenistuse järjepidevuse tagamiseks. Hagejate sõnul oleks selline eelnev määratlus võimaldanud esiteks välja tuua taotletava eesmärgi õiguspärasuse ja teiseks piirangu vajalikkuse. Käesoleval juhul ei ole aga hagejate väitel 2. juuli 2018. aasta otsusel õiguspärast eesmärki ja see on ebaproportsionaalne.
48

Esimese osaga väidab hageja, et audit, mille raames taotletud dokument koostati, oli juba lõpetatud hetkel, mil ta taotles võimalust sellega tutvuda. Sellega seoses tõendavad tema väitel dokumendi pealkiri, mis on „Final audit report – IAS Audit on HR Management in the Education, Audiovisual and Cultural Executive Agency (Ares(2018) 361356)“, ja vaidlustatud otsuses esitatud kaalutlused, mille kohaselt „[EACEA] nõustus auditi lõpparuande alusel rakendama tehtud soovitusi“, et asjaomane audit oli lõpetatud. Ta väidab lisaks, et EACEA enda koostatud dokument „HR Annual Plan“ (inimressursside aastakava) kinnitab tema väiteid seeläbi, et näeb ette parandusmeetmed, mis näitavad, et auditiga oli jõutud lõpule. Lisaks tulenevat sellest viimasest dokumendist, et taotletud dokumendis soovitatud meetmetest oli seitse juba täielikult rakendatud, ning on mõistlik arvata, et taotletud dokumendis välja pakutud kaks viimast meedet olid täielikult rakendatud, kuna need olid dokumendi „HR Annual Plan“ koostamise ajal rakendatud juba vastavalt 70% ja 80% ulatuses. Hageja märkis repliigis, et järelikult oli auditiaruandes sisalduvate soovituste alusel täielikult rakendatud kümme olulist meedet. Nende argumentide toetuseks koostas hageja rakendusmeetmete EACEA poolt rakendamise määra analüüsi sisaldava kokkuvõtliku dokumendi. Ta väidab sellega seoses siiski, et kuivõrd määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 2 ette nähtud erandile saab toetuda dokumendiga tutvumise võimaldamisest keeldumiseks vaid siis, kui dokumendi avalikustamine võib kahjustada audiitorkontrolli eesmärki, ei ole see erand käesolevas kohtuasjas kohaldatav, sest asjaomane audit oli lõpetatud. Igal juhul on tema sõnul vastuvõetamatu see, et taotletud dokumendiga tutvumise võimalus sõltub juhuslikust ning kaugel tulevikus toimuvast sündmusest.
69

Olgu märgitud, et vanuselise diskrimineerimise keelu põhimõtet, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, täpsustati töö saamisel ja kutsealale pääsemisel direktiiviga 2000/78 (19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punkt 21) ning et muu hulgas vanuse tõttu diskrimineerimise keeld on tagatud harta artikliga 21. Pealegi ei kujuta direktiiv 2000/78 endast mitte üksnes inspiratsiooniallikat liidu institutsioonide töötajaid puudutavates kohtuvaidlustes seoses sellega, et määrata kindlaks pädeva reguleeriva asutuse kohustused vanuselise diskrimineerimise keelu põhimõtte suhtes (vt selle kohta 7. veebruari 2019. aasta kohtuotsus RK vs. nõukogu, T‑11/17, EU:T:2019:65, punktid 68–70 ja seal viidatud kohtupraktika), vaid EKP puhul on see lisaks ka siduv teenistustingimuste artikli 9 punkti c alusel.
152

Hageja esitas selle kohta küsitluste tulemused, millest nähtub, et huntahven on just see kalaliik, mida tahavad püüda allveekalapüügiga tegelevad harrastuskalamehed, ning et see on mõnede jaoks just nimelt see kalaliik, mis neid selle tegevusega tegelema innustab. Kui see suundumus peegeldab tegelikkust, on sel tingimata tagajärjed selles valdkonnas tegutsevate ettevõtjate käibele.
25

Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 1049/2001 põhjendusest 2 nähtub, et läbipaistvus võimaldab tagada liidu institutsioonidele suurema legitiimsuse, tulemuslikkuse ja suurema vastutuse liidu kodanike ees demokraatlikus süsteemis (vt 22. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus MSD Animal Health Innovation ja Intervet International vs. EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika). Selle tagamiseks on kõnealuse määruse artiklis 1 sätestatud, et määruse eesmärk on anda üldsusele võimalikult laiaulatuslik õigus tutvuda liidu institutsioonide dokumentidega. Ühtlasi nähtub nimetatud määruse artiklist 4, mis näeb selles suhtes ette erandid, et õigusel dokumentidega tutvuda on siiski teatavad avalikest või erahuvidest lähtuvad piirid (vt 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika; 22. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus MSD Animal Health Innovation ja Intervet International vs. EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, punktid 51 ja 52 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 5. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Campbell vs. komisjon, T‑312/17, ei avaldata, EU:T:2018:876, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
78

Seejärel tuleb märkida, et kohtupraktikast, mis on välja kujunenud käesolevas asjas käsitletavate asjaoludega sarnaste asjaolude põhjal, mida iseloomustab kaupade ühesugune otstarve, võimalus et neid kasutatakse koos ja identsed turustuskanalid, tuleneb, et sellistest sarnasusteguritest piisab, et tuvastada asjaomaste kaupade sarnasus (vt selle kohta 10. septembri 2008. aasta kohtuotsus CAPIO, T‑325/06, ei avaldata, EU:T:2008:338, punkt 87; 15. detsembri 2009. aasta kohtuotsus TRUBION, T‑412/08, ei avaldata, EU:T:2009:507, punkt 32, ja 28. septembri 2016. aasta kohtuotsus LLR-G 5 vs. EUIPO – Glycan Finance (SILICIUM ORGANIQUE G5 LLR-G5), T‑539/15, ei avaldata, EU:T:2016:571, punkt 32). Lisaks on sedastatud, et sellist sarnasust ei sea kahtluse alla asjaolu, et asjaomaseid kaupu manustatakse erinevalt (vt selle kohta 17. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas Biofarma vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Bausch & Lomb Pharmaceuticals (ALREX), T‑154/03, EU:T:2005:401, punkt 50). Täpsemalt on Üldkohus otsustanud, et kui kõne all on vaidlusaluste kaubamärkidega tähistatud kaupadega sarnased kaubad, siis juhul kui tegemist on toidulisanditega ja „ravisalvidega“, mida saab samastada meditsiiniliste kreemidega, on need kaubad sarnased, vaatamata nende erinevale kasutusviisile, kuivõrd salve pannakse vigastustele ja haavadele, kuid toidulisandid on mõeldud suu kaudu manustamiseks (vt selle kohta 11. novembri 2009. aasta kohtuotsus CITRACAL, T‑277/08, ei avaldata, EU:T:2009:433, punktid 43–45). Vastupidi sellele, mida hageja kohtuistungil väitis, ei sea käesoleva asja hindamisel selle kohtuotsuse asjakohasust kahtluse alla asjaolu, et see kohtuotsus tehti enne 19. juuni 2012. aasta kohtuotsust Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) ja sellele järgnenud kohtupraktikat. Nimelt seadis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses nõude, et kaubad ja teenused, mille jaoks kaitset taotletakse, peavad olema piisavalt selgelt ja täpselt tuvastatavad, kuid ta ei võtnud seisukohta nende kaupade või teenuste sarnasuse hindamise kriteeriumide kohta.
106

Kolmandaks on alusetu hageja argument, et kuna referentliikmesriik tunnistas pikendamise taotluse vastavalt rakendusmääruse nr 844/2012 artiklile 8 vastuvõetavaks, ei saa EFSA enam taotleja esitatud teabe täielikkust kahtluse alla seada. Asjaolu, et toimik sisaldab vormiliselt kõiki nimetatud määruse artiklis 7 nimetatud elemente, ei mõjuta iseenesest nende elementide kvaliteeti teaduslikust seisukohast, kuna nende elementide kvaliteedi hindamiseks võib osutuda vajalikuks põhjaliku uuringu läbiviimine ning referentliikmesriik ja EFSA võivad nende kvaliteedi hindamisel jõuda erinevatele järeldustele seoses sellega, kas need elemendid on pikendamise taotluse rahuldamiseks piisavad või mitte. Sellega seoses tuleb märkida, et rakendusmääruse nr 844/2012 artikkel 7 nõuab üksnes nende dokumentide edastamist, millele on selle sätetes viidatud, et koostada nn täiendav toimik. Tegemist on sama määruse artikli 8 kohaselt taotluse ühe vastuvõetavuse tingimusega ja seega vorminõudega, mis toob juhul, kui see nõue on täidetud, kaasa toimiku sisulise hindamise vastavalt selle määruse 2. peatükile. Tuleb tõdeda, et asjaolu, et taotlus on rakendusmääruse nr 844/2012 artikli 8 tähenduses vormiliselt vastuvõetavaks tunnistatud, ei välista seda, et liikmesriik nõuab vastavalt selle määruse artikli 11 lõikele 5 täiendavat teavet, ega seda, et EFSA nõuab täiendavat teavet vastavalt sama määruse artikli 13 lõikele 3. Nii oli see ka käesolevas asjas, sest hageja sai EFSA-lt 13. juulil 2016 kirja, milles nõuti täiendavat teavet oksasulfurooni kohta. […]
212

Sellega seoses vaidlustab hageja veel vaidlustatud otsuse põhjendused 362–374, väites, et komisjon ei saanud asuda seisukohale, et sellised lennuettevõtjad nagu hageja oleksid niikuinii teinud reklaami oma lennusihtkohtadele ning et järelikult vaidlusaluste meetmetega kanti kulud, mida nad muidu oleksid pidanud kandma. Nimelt ei oleks hageja juhul, kui hageja ja Olbia ja Cagliari-Elmase vahelisi kokkuleppeid ei oleks sõlmitud, tingimata reserveerinud oma veebisaidil ühte parimat reklaamipinda esmajärjekorras nende sihtkohtade jaoks. Täpsemalt väidab hageja, et lennujaamakäitajatele osutati reaalseid teenuseid, millest nad said materiaalset kasu, nagu see nähtub tõsiasjast, et lepingute kohta, mis nad sõlmisid lennuettevõtjatega, tehti enne sõlmimist turu-uuringuid ja et lennujaamakäitajad rahastasid neid lepinguid ka omaenda rahalistest vahenditest. Lõpuks, hind, mida lennujaamakäitajad lennuettevõtjatele maksid, oli väidetavalt seda liiki turundusteenuste eest makstav turuhind ning sellega seoses tuletab hageja meelde, et „kui tehing on objektiivselt põhjendatud äriliste kaalutlustega, ei tähenda see, kui see vastab ka poliitilisele eesmärgile, et see on riigiabi [ELTL artikli 107] tähenduses“ (29. veebruari 1996. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon, C‑56/93, EU:C:1996:64, punkt 79).