ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuotsuse, mille Ungari Vabariigi kohus on teinud abielu lahutamise kohta pärast seda, kui määrus nr 1347/2000 Ungaris kehtima hakkas, kuid enne kuupäeva, mil muutus kohaldatavaks määrus nr 220172003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000), tunnustamise küsimus tuleb lahendada määruse nr 2201/2003 artikli 64 lõike 4 alusel, kuna hagi esitamine menetluse algatamiseks ja kohtuotsuse kuulutamine leidsid aset selles määratletud ajavahemikul. Viimati nimetatud sätte kohaselt tuleb niisugust abielulahutuse kohtuotsust tunnustada määruse nr 2201/2003 alusel, kui eeskirjad, millest kohtualluvuse kindlaksmääramisel on lähtutud, on kooskõlas nimetatud määruse II peatükis või määruses nr 1347/2000 sätestatud eeskirjadega või otsuse teinud liikmesriigi ja selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, vahel hagi esitamise ajal kehtinud kokkuleppega.

Kui selle liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse, peab vastavalt määruse nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000) artikli 64 lõikele 4 kontrollima, kas asi kuulub kohtuotsuse teinud liikmesriigi kohtu alluvusse selle määruse artikli 3 lõike 1 punkti b kohaselt, siis on viimati nimetatud sättega vastuolus see, kui selle liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse, asub seisukohale, et abikaasad, kellel mõlemal on nii selle liikmesriigi kui ka otsuse teinud liikmesriigi kodakondsus, on üksnes selle liikmesriigi kodanikud, kus tunnustamist taotletakse. Vastupidi, nimetatud kohus peab võtma arvesse asjaolu, et abikaasadel on ühtlasi ka otsuse teinud liikmesriigi kodakondsus ja seega oleks asjassepuutuv kohtuvaidlus võinud kuuluda ka viimati nimetatud riigi kohtu alluvusse.

Kui sama topeltkodakondsusega abikaasasid koheldaks nii, nagu neil oleks ainult selle liikmeriigi kodakondsus, kus tunnustamist taotletakse, oleks selle tulemuseks olukord, kus neil on keelatud määruse nr 2201/2003 artikli 64 lõikes 4 sätestatud tunnustamist käsitleva üleminekueeskirja alusel tugineda selle liikmesriigi kohtus, kus tunnustamist taotletakse, selle määruse artikli 3 lõike 1 punktile b, et sellega tõendada kohtuvaidluse kuulumist mõne teise liikmesriigi kohtu alluvusse, kuigi neil on viimati nimetatud riigi kodakondsus.

(vt punktid 41–43, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-126/08

Distillerie Smeets Hasselt NV

versus

Belgia riik jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van Cassatie)

„Määrus (EMÜ) nr 2913/92 — Ühenduse tolliseadustik — Impordi- või eksporditollimaksu tollivormistusjärgne sissenõudmine — Arvestuskanne tollimaksu summa kohta — Arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale märkimine — Arvestuskande tegemine protokolli märkimise teel — Tasumisele kuuluva tollimaksu summa teatamine protokolli ärakirja esitamise teel”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 16. juuli 2009 I ‐ 6811

Kohtuotsuse kokkuvõte

Euroopa ühenduste omavahendid – Impordi- ja eksporditollimaksude tollivormistusjärgne sissenõudmine

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artikkel 217)

Ühenduse tolliseadustiku artiklit 217 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad määrata, et arvestuskande tollivõlast tuleneva tollimaksu summa kohta võib teha asjaomase summa märkimisega pädeva tolliasutuse koostatud protokolli, millega tuvastatakse kohaldatava tollialase õigusakti rikkumine. Tegelikult on liikmesriikide ülesanne määrata kindlaks asjaomase arvestuskande tegemise üksikasjalik kord, milles võib olla erinevusi vastavalt sellele, kas silmas pidades asjaolusid, mis tõid kaasa tollivõla tekkimise, on toll sellest tollivõlast tuleneva maksusumma tasumises kindel või mitte. Liikmesriikidel on selline kaalutlusõigus eelkõige siis, kui maksusumma sissenõudmismenetlus puudutab tollivõlga, mis tekkis sellest, et pädev siseriiklik ametiasutus tuvastas kohaldatava tollialase õigusakti vastase pettuse, ja kui sellise menetluse tulemus on loomu poolest ebakindel, kuna nimetatud asutus ei saa olla asjaomase summa tasumises kindel.

(vt punktid 23–26 ja resolutsioon)
See nõue ei ole täidetud, kui komisjon esitab täpsed argumendid vaid teatavate artiklite osas ning järeldab, et vaidlusalused siseriiklikud sätted ei ole kooskõlas kõnealuses direktiivis, täpsemalt selle eespool nimetatud artiklites sätestatud vaba ringluse süsteemiga. Järelikult on hagi vastuvõetav ainult niivõrd, kui see puudutab nimetatud artiklite väidetavat rikkumist, mitte aga osas, milles väidetakse, et rikutud on direktiivi tervikuna.

EÜ artikli 226 alusel esitatud hagis tuleb etteheited esitada terviklikult ja täpselt, et liikmesriik ja Euroopa Kohus saaksid täpselt aru ühenduse õiguse väidetava rikkumise ulatusest, mis on vajalik tingimus selleks, et nimetatud riik saaks tõhusalt esitada oma vastuväited ja et Euroopa Kohus saaks väidetud rikkumise olemasolu hinnata.

Liikmesriik, kes keelab geneetiliselt muundatud taimesortide seemnete vaba ringluse ning geneetiliselt muundatud taimesortide kandmise oma taimesortide siseriiklikusse kataloogi, rikub kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2001/18 (geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta ja direktiivi 90/220 kehtetuks tunnistamise kohta) artiklitest 22 ja 23 ning direktiivi 2002/53 (ühise põllumajandustaimesortide kataloogi kohta) artikli 4 lõikest 4 ja artiklist 16.

Mis puudutab direktiivi 2001/18, siis kohustavad selle artiklid 22 ja 23 liikmesriike mitte keelama, piirama ega takistama käesoleva direktiivi nõuetele vastavate geneetiliselt muundatud organismide (GMO) toodetena või toodete koostises turuleviimist, välja arvatud artiklis 23 sätestatud täpsetel tingimustel ette nähtud võimalus võtta seal toodud kaitsemeetmeid. Selline siseriiklik ühepoolne üldine GMO-de seemnete turustamise keeld rikub ilmselgelt nimetatud artiklite 22 ja 23 sätteid.

Selline üldine keeld rikub samuti direktiivi 2002/53 artikli 16 lõiget 1, mis kohustab liikmesriike mitte kohaldama selle direktiivi kohaselt heaks kiidetud sortide seemnete suhtes mingeid sordiga seotud turustuskitsendusi, välja arvatud sama artikli lõikes 2 ette nähtud erandid, mis ei ole käesolevas asjas kohaldatavad. Seejuures on selge, et teatud hulk sorte, mis on heaks kiidetud selle direktiivi kohaselt ja mis on kantud direktiivi artiklis 17 nimetatud ühisesse kataloogi, on geneetiliselt muundatud sordid.

Pealegi tuleneb eelkõige direktiivi 2002/53 artikli 4 lõikest 4, et geneetiliselt muundatud sortide kandmine siseriiklikusse kataloogi ei kuulu sellise üldise keelumeetme alla. Artikli 4 lõikest 4 tuleneb nimelt, et võimalik keeld kanda sort sellesse kataloogi üksnes põhjusel, et see sort on geneetiliselt muundatud, on õigustatud üksnes siis, kui ei ole võetud kõiki vajalikke meetmeid vältimaks ohtu inimeste tervisele, millega ei ole tegu eelkõige siis, kui sort on direktiivi 2001/18 sätete kohaselt heaks kiidetud.

(vt punktid 61–64, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 98/59 (kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) artiklit 6, koosmõjus selle direktiivi artikliga 2, tuleb tõlgendada nii, et see säte ei ole takistuseks siseriiklikule õigusnormile, millega on kehtestatud menetlused, mis võimaldavad lasta nii töötajate esindajatel kui ka töötajatel individuaalselt kontrollida kõnealuses direktiivis ette nähtud kohustuste täidetust, ent piiravad samas töötajate individuaalset kaebeõigust etteheidete osas, mida võib esitada, ning seavad nende esitamise sõltuvusse nõudest, et töötajate esindajad oleksid eelnevalt esitanud tööandjale vastuväited, ja sellest, kas asjassepuutuv töötaja teatas tööandjale eelnevalt, et ta vaidlustab teavitamise ja konsulteerimise korrast kinnipidamise.

Õigus teavitamisele ja konsulteerimisele, mis on sätestatud direktiivis 98/59 ja eriti selle direktiivi artiklis 2, on antud töötajate esindajatele kollektiivselt ning on seega kollektiivset laadi. Kõnealuse kollektiivse õiguse osas on tagatud direktiivi artiklis 6 nõutud kaitse tase, kui kohaldatav siseriiklik õigus annab töötajate esindajatele kaebeõiguse, mis ei ole allutatud piirangutele ega eritingimustele.

(vt punktid 42, 43, 45, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-189/08

Zuid-Chemie BV

versus

Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades — Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Mõiste „paik, kus kahjustav sündmus on toimunud””

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 16. juuli 2009 I ‐ 6919

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Valikuline kohtualluvus – Kohtualluvus lepinguvälise kahju korral

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikkel 2 ja artikli 5 punkt 3)

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et sellises vaidluses nagu põhikohtuasjas, mis puudutab kahju, mis on ettevõtjal tekkinud sellise rikutud keemilise aine tarnega, mis muutis kasutamatuks väetise, mida ettevõtja tootis mitmest toorainest ja nimetatud toote töötlemise teel, tähendab väljend „paik, kus kahjustav sündmus on toimunud” kohta, kus tekkis esialgne kahju toote tavalisel eesmärgipärasel kasutamisel.

Nimelt ei hõlma see säte mitte üksnes kahju tekitanud sündmuse toimumise kohta, vaid ka kohta, kus kahju saabus, nagu selleks on ettevõtja tehas, kus viimane töötles puudustega toodet, põhjustades töödeldud tootega ettevõtjale sellise varalise kahju tekitamise, mis ületab toote endaga kaasneva kahju. Seega lubab kahju tekkimise koha – mis ei ole kahju tekitanud sündmuse toimumise koht – arvessevõtmine pöörduda kohtu poole, millel on tänu tihedale seosele vaidluse esemega ning kergemale tõendite kogumise võimalusele parimad tingimused kohtuasja lahendamiseks. Üksnes kahju tekitanud sündmuse toimumise koha valimine võib aga vastupidi tuua endaga suurel osal juhtudest kaasa selle, et määruse nr 44/2001 artiklis 2 ning artikli 5 punktis 3 ette nähtud kohtualluvused langevad kokku, nii et viimati nimetatud säte kaotaks selle tagajärjel oma kasuliku mõju.

(vt punktid 23, 24, 29–32 ning resolutsioon)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 221 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tolliasutuste kohustus teatada võlgnikule vastava korra kohaselt tasumisele kuuluvast impordi- või ekspordi tollivõlast, on täidetud nõuetekohaselt vaid siis, kui nimetatud asutus on eelnevalt teinud selle summa kohta arvestuskande. Sellisest tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemise ja sellest võlgnikule teatamise ajalisest järgnevusest peab kinni pidama, et mitte kohelda maksukohustuslasi erinevalt ning mitte kahjustada tolliliidu harmoonilist toimimist.

(vt punktid 21–23, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-103/08

Arthur Gottwald

versus

Bezirkshauptmannschaft Bregenz

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg)

„Isikute vaba liikumine — Liidu kodakondsus — EÜ artikkel 12 — Puudega isikutele aastase kehtivusajaga tasuta teekasutusmaksu kleebise andmine — Õigusnormid, mille kohaselt antakse selliseid kleebiseid üksnes neile puudega isikutele, kelle elukoht või harilik viibimiskoht on riigi territooriumil”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 30. aprillil 2009 I ‐ 9119

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 1. oktoober 2009 I ‐ 9134

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühenduse õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Diskrimineerimine kodakondsuse alusel – Keeld

(EÜ artikkel 12)

EÜ artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik eeskiri, mis näeb ette aastase kehtivusega tasuta teekasutusmaksu kleebise andmise üksnes neile puudega isikutele, kelle elukoht või harilik viibimiskoht on asjaomase liikmesriigi territooriumil, kui sellega on hõlmatud ühtlasi need isikud, kes viibivad selles riigis regulaarselt töö tõttu või isiklikel põhjustel.

Nimelt, nii puudega inimeste liikuvuse ja integratsiooni toetamine kui tahe tagada teatud seose olemasolu asjaomase liikmesriigi ühiskonna ja sellise teenuse saaja vahel võivad olla sellised üldise huviga seotud objektiivsed kaalutlused, mis õigustavad asjaolu, et sellise teenuse andmise tingimused mõjutavad liidu kodanike vaba liikumist.

Mis puudutab sellist meedet, mille eesmärk on hõlbustada puudega isikute igapäevast liikumist riigi territooriumil, selleks et nad integreeruksid selle riigi ühiskonda, siis näivad sellised kriteeriumid nagu elukoht või harilik viibimiskoht sobivad, tõendamaks nende isikute seotust asjaomase liikmesriigi ühiskonnaga, et eristada neid teist tüüpi kasutajatest, kes kasutavad selle liikmesriigi teedevõrku üksnes lühiajaliselt või ajutiselt. Mis puudutab elukoha ja hariliku viibimiskoha tingimuste proportsionaalsust võrreldes asjaomase siseriikliku eeskirjaga taotletud eesmärkidega, siis tõlgendatakse neid tingimusi laialt, mistõttu võivad ka teised seost väljendavad asjaolud tõendada piisava seose olemasolu Austria ühiskonnaga, saamaks tasuta kleebist. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et asjaomane siseriiklik eeskiri ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik eeskirjaga taotletavate eesmärkide saavutamiseks.

(vt punktid 32, 36, 38, 40 ja 41 ning resolutsioon)
Kohtuasi C-3/08

Ketty Leyman

versus

Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal du travail de Nivelles)

„Eelotsusetaotlus — Sotsiaalkindlustusskeemid — Invaliidsushüvitised — Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikli 40 lõige 3 — Liikmesriikide erinevad hüvitisskeemid — Võõrtöötajate ebasoodsam kohtlemine — Maksed, mille tagajärjel ei teki mingit hüvitist”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 19. veebruaril 2009 I ‐ 9087

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 1. oktoober 2009 I ‐ 9097

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Töötajad – Võrdne kohtlemine – Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Invaliidsushüvitised

(EÜ artikkel 39; nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 40 lõike 3 punkt b)

EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi pädevad asutused kohaldavad siseriiklikku õigusakti, mis vastavalt määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 ning muudetud määrusega nr 647/2005, artikli 40 lõike 3 punktile b annab õiguse saada invaliidsushüvitist pärast üheaastase esmase töövõimetuse perioodi möödumist, kuna selline kohaldamine toob kaasa võõrtöötaja poolt selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusmaksete tasumise, mille tulemusel ei teki mingit hüvitist, ning tema ebasoodsama kohtlemise võrreldes kodumaal töötava töötajaga.

Pädevate asutuste poolt selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine on vastuolus ühenduse õigusega, kuna esiteks seab see selle töötaja halvemasse olukorda võrreldes töötajatega, kes on samuti püsivalt töövõimetud, kuid ei ole liikumisvabadust kasutanud, ning teiseks toob see endaga kaasa sotsiaalkindlustusmaksete tasumise, mille tulemusel ei teki mingit hüvitist.

(vt punktid 46, 50 ja resolutsioon)
Direktiivi 90/435 eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta artikli 2 punkti a tuleb koosmõjus selle direktiivi lisa punktiga f tõlgendada nii, et Prantsuse „société par actions simplifiée” õiguslikus vormis tegutsevat äriühingut ei saa käsitada „liikmesriigi äriühinguna” selle direktiivi tähenduses enne nimetatud direktiivi muutmist direktiiviga 2003/123.

Direktiivi 90/435 artikli 2 punkti a kohaselt on „liikmesriigi äriühing” nimelt iga äriühing, mis tegutseb sama direktiivi lisas loetletud vormis. Kuid meetod, mida kasutatakse selle lisa suuremas osas punktides, sealhulgas ka punktis f Prantsuse seaduste alusel tegutsevate äriühingute kohta, ja mis loetleb selle direktiiviga hõlmatud õiguslike vormide nimetused ilma klauslita, mis lubaks kohaldada seda direktiivi teistele nimetatud liikmesriikide õiguse alusel asutatud äriühingutele, tehes Prantsuse õiguse osas erandi üksnes riiklike ettevõtete ning -ühingute suhtes, tähendab seda, et nende nimetuste loetelu on ammendav.

Lisaks ei ole direktiivi 90/435 eesmärk luua ühtne süsteem kõikidele liikmesriikide äriühingutele ning erinevatele osaluse vormidele. Osaluste puhul, millele see direktiiv ei laiene, liikmesriikidel õigus määratleda, kas ja millises ulatuses tuleb jaotatava kasumi majanduslikku topeltmaksustamist vältida, ning luua sel eesmärgil ühepoolselt või teiste liikmesriikidega sõlmitud välislepingute abil mehhanisme majandusliku topeltmaksustamise vältimiseks või vähendamiseks.

(vt punktid 30, 32, 36, 37, 44, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-219/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Belgia Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Teenuste osutamise vabadus — Õigustamatu piirang — Kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamine”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 1. oktoober 2009 I ‐ 9215

Kohtuotsuse kokkuvõte

Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamine teise liikmesriigi ettevõtja poolt

(EÜ artikkel 49)

Liikmesriigi poolt teenuseosutajale pandud kohustus esitada eelnev tõend selle kohta, et sellesse riiki lähetatud kolmandate riikide kodanikest töötajate puhul on elukoha, tööloa ja sotsiaalse kaitse nõuded teenuseosutaja asukohaliikmesriigis täidetud, on selline meede, mis põhimõtteliselt ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik teenuste osutamise vabaduse rakendamisest tuleneda võivate rikkumiste ennetamiseks.

(vt punktid 16, 18)
1.

Kuna Austria Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta, siis on Austria Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklist 63 tulenevaid kohustusi.
Kohtuasi C-347/08

Vorarlberger Gebietskrankenkasse

versus

WGV-Schwäbische Allgemeine Versicherungs AG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht Feldkirch)

„Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artikli 9 lõike 1 punkt b ja artikli 11 lõige 2 — Kohtualluvus kindlustusasjades — Liiklusõnnetus — Kannatanu nõuete üleminek kindlustusasutusele — Regressihagi väidetavalt vastutava isiku kindlustusandja vastu — Eesmärk kaitsta nõrgemat poolt”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. september 2009 I ‐ 8663

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Kohtualluvus kindlustusasjade puhul

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikli 9 lõike 1 punkt b ja artikli 11 lõige 2)

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse, kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 11 lõikes 2 toodud viidet selle määruse artikli 9 lõike 1 punktile b tuleb tõlgendada nii, et liiklusõnnetuses otseselt kahju kannatanud poole nõuded omandanud sotsiaalkindlustusasutus ei saa esitada oma asukohajärgse liikmesriigi kohtutes otsehagi õnnetuse eest väidetavalt vastutava isiku kindlustusandja vastu, kes on asutatud teises liikmesriigis. Määruse nr 44/2001 teise peatüki 3. jagu loob kindlustusasjade kohtualluvuse autonoomse süsteemi, mille eesmärk on kaitsta nõrgemat poolt soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega kui üldised eeskirjad. Sotsiaalkindlustusasutust ei saa käsitada majanduslikult nõrgema ja juriidiliselt vähem kogenud poolena kui liikluskindlustust pakkuv kindlustusandja, mistõttu ei ole kindlustuse valdkonna majandus- või kutsetegevuses osalejate vahelistes suhetes ükski eriline kaitse õigustatud.

(vt punktid 40–43, 47 ja resolutsioon)
1.

Kuna Kreeka Vabariik — ei ole mõistliku tähtaja jooksul välja töötanud ega vastu võtnud ohtlike jäätmete käitlemiskava, mis oleks kooskõlas ühenduse asjaomaste õigusaktidega, ja kuna ta ei ole loonud ohtlike jäätmete kõrvaldamisrajatiste ühtset ja sobivat võrgustikku, mis võimaldaks taoliste jäätmete kõrvaldamist sobivaimal viisil, et tagada keskkonna ja rahvatervise kõrgetasemeline kaitse, — ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et tagada ohtlike jäätmete käitlemisel Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2006. aasta direktiivi 2006/12/EÜ jäätmete kohta artiklite 4 ja 8, samuti nõukogu . aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta artikli 3 lõike 1, artiklite 6–9, 13 ja 14 järgimine, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad esiteks nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/689/EMÜ ohtlike jäätmete kohta artikli 1 lõikest 2 ja artiklist 6 koostoimes direktiivi 2006/12 artikli 5 lõigetega 1 ja 2 ning artikli 7 lõikega 1 ning teiseks direktiivi 91/689 artikli 1 lõikest 2 koostoimes direktiivi 2006/12 artiklitega 4 ja 8 ning kolmandaks direktiivi 1999/31 artikli 3 lõikest 1 ja artiklitest 6–9, 13 ja 14.
Direktiivi 2003/30 (millega edendatakse biokütuste ja muude taastuvkütuste kasutamist transpordisektoris) artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas kõne all olevad, mis välistavad biokütuste suhtes sätestatud maksuvabastuse süsteemi kohaldamise sellise toote suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille valmistamiseks segatakse taimeõli, fossiilne diislikütus ja kütuselisandid.

Nimelt tuleneb esiteks selle direktiivi põhjendusest 19, et isegi kui maksuvabastuse süsteem on liikmesriikide jaoks üks võimalikest meetoditest nimetatud direktiiviga ette nähtud eesmärkide saavutamiseks, siis võivad sobida ka teised meetodid, nagu rahaline toetus kütusetööstusele või kütuseettevõtetele kohustusliku biokütuse osa kindlaksmääramine.

Teiseks tuleneb direktiivi 2003/30 artikli 3 lõikest 4, et liikmesriikidel on laiaulatuslik kaalutlusõigus ka toodete osas, mida nad selle direktiiviga ette nähtud eesmärkide saavutamiseks soovivad edendada, ning nimetatud riigid võivad valida, millist tüüpi biokütuseid nad soovivad eelisjärjekorras soodustada, arvestades nii nende üldmõju ilmastikule ja keskkonnale, nende tulukust kui ka konkurentsivõimet ja varustuskindlust.

(vt punktid 36, 37, 41, resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti c tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav sellisele elukindlustuse edasikindlustuslepingute portfelli tasu eest võõrandamisele, kuna sellist võõrandamist ei saa pidada kaubatarneks kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses, kuid seda tuleb pidada teenuste osutamiseks selle direktiivi artikli 6 tähenduses. Peale selle, isegi kui eeldada, et sellist tehingut võib pidada kaubatarneks kuuenda direktiivi tähenduses, ei saa sellele tehingule kohaldada nimetatud direktiivi artikli 13 B osa punktis c ette nähtud maksuvabastust, sest selle tehingu maksuvabastus ei oleks kooskõlas selle sättega taotletava eesmärgiga, milleks on vältida topeltmaksustamist, mis on vastuolus ühisest käibemaksusüsteemist lahutamatu neutraalse maksustamise põhimõttega.

(vt punktid 61, 63, resolutsiooni punkt 3)
Määruse nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid nr 2019/93, nr 1452/2001, nr 1453/2001, nr 1454/2001, nr 1868/94, nr 1251/1999, nr 1254/1999, nr 1673/2000, nr 2358/71 ja nr 2529/2001) artikli 42 lõiget 4 tuleb tõlgendada selliselt, et see säte jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi, lubades neil kehtestada 0 euro suuruse võrdlussumma ning jätta põllumajandustootja, kes on määruse nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (muudetud määrusega nr 1974/2004), artikli 21 mõttes eriolukorras, ilma riiklikust reservist saadavatest toetuseõigustest, tingimusel et selle summa aluseks on objektiivsed kriteeriumid, see ei ohusta põllumajandustootjate vahelist võrdset kohtlemist ega põhjusta turu- ja konkurentsimoonutusi.

(vt punkt 34, resolutsiooni punkt 1)