Seega, kuigi selline määrus nagu määrus nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta, mis erineb seoses nende riikidega ülejäänud acquis communautaire’ist nii selle rakendamise aja kui ka adressaatide ringi poolest olukorras, kus see on adresseeritud kõigile liikmesriikidele, sealhulgas liikmesriigid, mis ühinesid Euroopa Liiduga 2004. aastal, ei takista see siiski hagi esitamise tähtaja kulgema hakkamist kõnealuse määruse avaldamisest. See ei piira nimetatud riikide õigust esitada hagi vastuvõetud õigusaktide suhtes peale ühinemisakti allkirjastamist ja enne nende liitumist Euroopa Liiduga. Lisaks, kui kolmandad riigid, sealhulgas uued liikmesriigid enne ühinemist, ei saa menetluses osaleda ühenduse süsteemis liikmesriikidele määratud staatuses, on neil selles süsteemis võimalus kohtusse pöörduda juriidilise isiku staatuses, kui nad vastavad ettenähtud objektiivsetele tingimustele.

Niisiis tuleb menetlustähtaegu käsitlevaid ühenduse eeskirju kohaldada jäigalt ning nendest tuleks erandeid teha vaid täiesti erandlikel asjaoludel, ettenägematute asjaolude või vääramatu jõu juhtudel. Seega on EÜ artiklis 230 sätestatud hagi esitamise tähtaeg üldiselt kohaldatav ja see artikkel ei sätesta õigusaktide suhtes, mis on ühinemisakti alusel vastu võetud, selle tähtaja kulgema hakkamisena viimase jõustumise päeva.

Lisaks juhul, kui isik, kellel on õigus esitada hagi ühenduse õigusakti vastu, mille kohaselt kohaldatakse loetelus olevate toodete suhtes teatud meetmeid, jätab selle nõutud tähtaja jooksul esitamata, ei takista see asjaolu tal hagi raames, mis on esitatud õigusakti vastu, mille kohaselt on tooted loetellu lisatud, osutada nende meetmete õigusvastasusele, mida lisatud toodete suhtes edaspidi kohaldatakse. Sellised meetmed kujutavad endast uusi meetmeid nende toodete suhtes, mis on järgmise vastuvõetud õigusaktiga sinna loetellu lisatud. Seega ei saa järgmist vastuvõetud õigusakti pidada vaid nimetatud meetmete suhtes kinnitava loomuga õigusaktiks.

Kuigi sellise õigusakti lõplikkus, mida ei ole tähtaja jooksul vaidlustatud, ei puuduta üksnes seda akti ennast, vaid ka kõiki hilisemaid, puhtalt kinnitava loomuga akte, on selline lahendus põhjendatud õiguskindluse tagamise vajadusega ning kehtib nii üksikaktide kui ka õigustloovate aktide – nagu määruse – kohta, siis juhul, kui määruse sätet muudetakse, tekib taas võimalus esitada hagi, ja mitte üksnes selle sätte vaid ka kõigi teiste sätete peale, mis isegi vaatamata sellele, et neid ei ole muudetud, moodustavad kõnealuse sättega ühe terviku. Niisiis moodustab ühenduse õigusakt, mille alusel tooted loetellu on lisatud, terviku teise ühenduse õigusakti sätetega, mis sätestavad meetmed, mida nimetatud loetelus olevate toodete suhtes kohaldatakse, kuna vastasel juhul oleks õigusakt, mille kohaselt on tooted loetellu lisatud, ilma igasuguse õigusmõjuta.

Ühinemisakti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta artikli 41 esimene lõik võimaldab komisjonil panna uutele liikmesriikidele kohustuse maksustada nende territooriumil asuvad määruses nr 1972/2003 nendes liikmesriikides põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta osutatud ülemäärased varud. Lisaks esiteks, et nii spekulatiivsetel eesmärkidel toodete soetamise takistamine kui ka selliste majanduslike eeliste neutraliseerimine, mis oleksid ettevõtjatel, kes on ülemäärased varud soetanud madala hinnaga, õigustab komisjoni võtma ühinemisakti artikli 41 esimese lõigu alusel meetmeid, ning teiseks tuleb ülemääraste varude suhtes maksu kehtestamist käsitleda sellisena, et selle eesmärk on lihtsustada uute liikmesriikide üleminekut turgude ühisele korraldusele, kuna see kergendab ühinemisakti lisa IV punkti 4 alapunktist 2 tulenevat uute liikmesriikide kohustust sellised varud omal kulul kõrvaldada.

Kuna komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta teostab volitusi, mis nõukogu või ühinemisakti autorid on talle ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas andnud nende poolt kehtestatud eeskirjade rakendamiseks, siis saab sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus võrreldes pädevate institutsioonide püstitatud eesmärgiga.

Teatud põllumajandustoodete ülemääraste varude suhtes maksu määra kindlaksmääramine 1. mail 2004 kohaldatava erga omnes imporditollimaksu alusel, nagu on sätestatud määruse nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta artikli 4 lõikes 3, ei ületa ilmselgelt seda, mis on vajalik ükskõik mis allikast pärit ülemääraste varude soetamise vältimiseks. Lisaks ei ole eesmärk, mida komisjon kõne all oleva maksuga taotleb, ainult ära hoida kõne all olevate toodete varude soetamist spekulatiivsetel eesmärkidel, vaid lihtsalt takistada ülemääraste varude soetamist, see tähendab varude, mis ei kuulu uute liikmesriikide tavapärase reservi hulka. See tuleneb selgelt määruse nr 1972/2003 põhjendusest 3. Selline komisjoni lähenemine on sidus selle käsitlusega, mis akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta autoritel on seoses ülemääraste varudega, mille uued liikmesriigid peavad omal kulul likvideerima. Lisaks nähtub selle akti IV lisa punkti 4 alapunktidest 1 ja 2 selgelt, et kodumaisest toodangust tulenevate ülemääraste varude olemasolu uutes liikmesriikides on ühist põllumajanduskorraldust takistav tegur. Nimetatud akti autorid ei ole mingil viisil piiranud eespool nimetatud kohustust vaid kaubandusest tulenevatele varudele.

Lõpuks jätab määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 2 uutele liikmesriikidele teatava kaalutlusõiguse, mis lubab neil juhul, kui liikmesriigid teevad kindlaks, et nende territooriumil asuvad kõne all olevate toodete varud on tekkinud tegevuse tulemusena, mis harjumuspärasest turukäitumisest tulenevalt on põhjendatud, määrata, et need tooted ei ole „ülemäärased varud”. See lubab neil piirata maksustamist nende varude omanike suhtes ainult sellistele juhtudele, kus omanike soetatud varud kujutavad endast riski, et turgude toimimist häiritakse, ning kindlustab nimetatud määruse artikli 4 lõikes 3 osutatud meetmete proportsionaalsuse taotletava eesmärgiga.

(vt punktid 106, 111–113, 120)