Üldkohus: 13. detsember 2011, kohtuasi T‑311/09 P: Marcuccio vs. komisjon (punkt 33); 19. märts 2012, kohtuasi T‑398/11 P: Barthel jt vs. Euroopa Kohus (punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 28 ja Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 11 sätestatud kollektiivläbirääkimiste õiguse eesmärk on võimaldada sotsiaalpartneritevahelisi läbirääkimisi töötingimuste kindlaksmääramiseks. Kui aga töötajate õigused ja kohustused on kohaldatavate sätetega, mille kehtivust ei ole vaidlustatud, juba piisavalt kindlaks määratud, siis see põhiõigus igal juhul ei nõua selliste läbirääkimiste pidamist.

Mis puudutab nimelt Euroopa Keskpanga endiste töötajate pensionide iga-aastast suurendamist, siis pensionide suurendamist reguleeriv metoodika on kindlaks määratud keskpanga töötajate teenistustingimuste III lisa artikli 17 lõikes 7. See norm näeb ette, et kui töötasude üldine kohandamine aastas on inflatsioonist suurem, siis kohaldab keskpanga nõukogu pensionide indekseerimiseks töötasude üldist kohandamist, kui ta teeb pensioniplaani aktuaari arvamusele tuginedes kindlaks, et pensionifondi finantsolukord seda lubab. Kui fondi finantsolukord seda ei võimalda, siis suurendatakse pensione vastavalt inflatsioonile.

Kuigi fondi finantsolukorda puudutavat kriteeriumi ei ole teenistustingimuste III lisas rohkem täpsustatud, on asjaomane pensioniskeem kapitalipõhine skeem, milles makstud pensione rahastatakse põhimõtteliselt põhisissemaksetest ja paindlikest sissemaksetest. Seega nõudega, et fondi finantsolukord peab võimaldama töötasude üldist kohandamist, püütakse tagada seda, et pensionide suurendamine ei seaks ohtu pensioniskeemi rahastamist pikaajaliselt. Seda eesmärki silmas pidades peab keskpanga nõukogu hindama fondi finantsolukorda ning tegema oma otsuse pensionide suurendamise kohta.

Selles kontekstis ei saa teenistustingimuste III lisas ette nähtud tagatismehhanismi fondi finantsolukorra hindamiseks arvesse võtta. Nimelt on selle tagatismehhanismi eesmärk kaitsta makstud summasid negatiivse investeeringutasuvuse vastu, mitte pensionide suurendamise vastu, mida ei saa lubada fondi finantsolukorra tõttu. Nimetatud tagatismehhanismi olemasolu ei anna keskpanga nõukogule seega tegutsemisruumi fondi finantsolukorra hindamisel.

Pealegi allub teenistustingimuste III lisa artikli 17 lõikes 7 ette nähtud metoodikast kinnipidamine liidu kohtu kontrollile. Seega juhul, kui keskpanga nõukogu ei kohalda töötasude üldise kohandamise määra pensionidele, samas kui fondi finantsolukord seda lubaks, ei saa tema otsust liidu kohtutes vaidlustada.

Seega on Euroopa Keskpanga ajutiste töötajate õigused ja kohustused juba piisavalt kindlaks määratud eespool viidatud teenistustingimuste III lisa artikli 17 lõikes 7 ette nähtud metoodikaga.

Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et fondi finantsolukorra hindamine nõuab keerulist majanduslikku hinnangut ning sellisele hinnangule ei saa piiratud kohtulikku kontrolli põhimõtteliselt kohaldada.

Sellega seoses ei tähenda piiratud kohtulik kontroll esiteks seda, et liidu kohus ei teostagi kontrolli. Liidu kohus ei pea nimelt sellisel juhul kontrollima ainult esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.

Teiseks peab keskpanga nõukogu vastavalt teenistustingimuste III lisa artikli 17 lõikele 7 tegutsema vastavalt aktuaari arvamusele, seega ekspertarvamuse kohaselt. Selle ekspertarvamuse eesmärk on lihtsustada tema poolt fondi finantsolukorra hindamist. Selle tagajärg on samuti tema otsuse kohtuliku kontrolli lihtsustamine. Juhul kui nõukogu järgib aktuaari arvamust, võtab ta arvesse sellise eksperdi arvamust, kes on keskpanga nõukogu ja töötajate suhtes kolmas isik. Seevastu juhul, kui keskpanga nõukogu otsustab seda arvamust mitte järgida, peab ta esitama põhjused, miks ta on erineval arvamusel.

(vt punktid 155–163)

Viide:

Üldkohus: 17. september 2007, kohtuasi T‑201/04: Microsoft vs. komisjon (EKL 2007, lk II‑3601, punktid 87–89).