ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Kellele tuleb erimehhanismi teise lõigu alusel importimisest või turustamisest ette teatada? Eelkõige: a) Kas patendi või täiendava kaitse tunnistuse omaniku õigusjärglane hõlmab ainult isikuid, kellel on siseriikliku õiguse kohaselt õigus pöörduda asjaomase patendi või täiendava kaitse tunnistuse kaitseks kohtusse? või b) Kui äriühingute kontsern moodustab mitmest juriidilisest isikust koosneva majandusüksuse, siis kas piisab sellest, kui importimisest või turustamisest teatatakse ette sellele juriidilisele isikule, kes moodustab kontserni tegevtütarettevõtja ja on impordiliikmesriigi müügiloa hoidja, mitte sellele juriidilisele isikule samas kontsernis, kellel on siseriikliku õiguse kohaselt õigus pöörduda asjaomase patendi või täiendava kaitse tunnistuse kaitseks kohtusse, kas sellel põhjusel, et seda juriidilist isikut võib pidada patendi või täiendava kaitse tunnistuse omaniku õigusjärglaseks, või et eeldatavasti jõuab sedalaadi teade asjade tavapärase kulu korral isikuteni, kes teevad patendi või täiendava kaitse tunnistuse omaniku nimel otsuseid? c) Kui vastus neljanda küsimuse punktile b on jaatav, siis kas muidu nõuetekohane etteteatamine ei vasta nõuetele juhul, kui see on adresseeritud äriühingu «õigusosakonna juhatajale», kui see äriühing ei ole kontsernis see üksus, kellel on siseriikliku õiguse kohaselt õigus pöörduda asjaomase patendi või täiendava kaitse tunnistuse kaitseks kohtusse, vaid kontserni tegevtütarettevõtja ja impordiliikmesriigi müügiloa hoidja, ning kui sellele õigusosakonnale laekub paralleelimportijatelt korrapäraselt teateid erimehhanismi ja muudel teemadel?
1.

Üldkohus on rikkunud tõhusa õiguskaitsevahendi põhimõtet, jättes oma täieliku pädevuse raames analüüsimata Productos Asfálticos, SA väited trahvisumma kindlaksmääramise kohta. See rikkumine seisneb järgnevas: — Üldkohus moonutas PROAS-e väiteid Üldkohtule esitatud tühistamishagis; — Üldkohus ei analüüsinud autonoomselt trahvi proportsionaalsust ja põhjendusi osas, mis puudutab rikkumise tagajärgi; — Üldkohus ei analüüsinud seda, kas komisjon järgis võrdse kohtlemise ja õiguskindluse põhimõtet seoses oma varasema praktikaga; — puudub tegelik analüüs PROAS-e konkreetse osakaalu kohta rikkumises ja vääralt on jäetud võtmata taotletud menetlust korraldavad meetmed.
ET Euroopa Liidu Teataja C 24/11

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Suceava (Rumeenia) 22. novembril 2013 — Casa Județeană de Pensii Botoșani versus Polixeni Guletsou

(Kohtuasi C-598/13)

2014/C 24/21

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Suceava

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Casa Județeană de Pensii Botoșani

Vastustaja: Polixeni Guletsou

Eelotsuse küsimus

Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1) artikli 7 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse jääb kahe liikmesriigi vahel enne selle määruse jõustumist sõlmitud leping, mille kohaselt on nad kokku leppinud, et ühe liikmesriigi kohustus seoses sotsiaalkindlustushüvitistega lõpeb nende teise liikmesriigi kodanike suhtes, kes on olnud esimeses liikmesriigis pagulasseisundis ning on tagasi pöördunud teise liikmesriiki, mille eest on esimene liikmesriik tasunud kindlaksmääratud summa pensionide maksmiseks ja selle perioodi katteks, mille eest esimeses liikmesriigis tasuti sotsiaalkindlustusmakseid?

(1) Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35).
Üldkohus on vääralt kohaldanud EÜ artikli 81 lõiget 1, moonutanud tõendeid, ei ole järginud tõendite hindamisel menetlusnorme ning on seal hulgas rikkunud „ne ultra petita” põhimõtet, õigust õiglasele kohtumenetlusele ja kaitseõigust (õigus olla ära kuulatud), kuna leidis, et pooli saab järelevalve teostamise süsteemi ja teiseks kompensatsioonimehhanismi osas pidada vastutavaks ning et seetõttu puudub alus trahvi põhisumma muutmiseks.
ET Euroopa Liidu Teataja C 24/16

Castel Frères SAS 27. novembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 13. septembri 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T-320/10: Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-622/13 P)

2014/C 24/29

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Castel Frères SAS (esindajad: advokaadid A. von Mühlendahl ja H. Hartwig)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell

Apellandi (Apellantide) nõuded

— tühistada Üldkohtu 13. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas T-320/10,

— jätta rahuldamata Fürstlich Castell’sches Domänenamt Albrecht Fürst zu Castell-Castell esitatud tühistamishagi Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) teise apellatsioonikoja 4. mai 2010. aasta otsuse (asi R 962/2009-2) peale,

— mõista kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt ja teiselt menetluspoolelt apellatsioonikojas.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta jättis rahuldamata apellandi nõude, et Üldkohus oleks talle esitatud hagi pidanud vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkama selle tõttu, et teine menetluspool on õigusi kuritarvitanud. Apellandi nõue tugineb tõendite moonutamisele. Apellatsioonkaebus põhineb ka Euroopa Liidu institutsioonide menetlustes õiguste kuritarvitamise valesti hindamisel. Apellatsioonkaebus põhineb ka otsuse põhjenduse puudumisel, kuna Üldkohus jättis täielikult põhjendamata apellandi nõude rahuldamata jätmise.

Lisaks väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud kaubamärgimääruse (1) artikli 7 lõike 1 punkti c sellega, et ta kohaldas valesid õiguslikke kriteeriume, kui ta leidis, et apellandi kaubamärk on registreeritud nõuetevastaselt.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).
2.

proportsionaalne tasu, mis määratakse kindlaks ainuüksi tehtud koopiate arvuga korrutatud ühikuhinna põhjal, mis on erinev olenevalt sellest, kas maksma kohustatud isik tegi selle tasu sissenõudmisel koostööd või mitte, kusjuures seda tasu on kohustatud maksma füüsilised või juriidilised isikud, kes kopeerivad teoseid, või, olenevalt olukorrast, need isikud, kes annavad reprodutseerimisseadme tasu eest või tasuta teiste isikute kasutusse, vabastades esimesena nimetatud isikud sellest kohustusest,. Kui sellele küsimusele vastatakse eitavalt, siis millised on sobivad ja ühtsed kriteeriumid, mida liikmesriigid peavad järgima selleks, et hüvitist saaks vastavalt liidu õigusele pidada õiglaseks ning et asjaomaste isikute vahel valitseks tasakaal?”
ET Euroopa Liidu Teataja C 24/7

14. novembril 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-576/13)

2014/C 24/12

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Nicolae ja S. Pardo Quintillán)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 258 esimese lõiguga, et kuna Hispaania Kuningriik kohustab lossimise ja lastimisega tegelevaid ettevõtjaid, kes tegutsevad Hispaania avalikku huvi pakkuvates sadamates, üldreeglina osalema SAGEP-is ega luba neil palgata oma töötajaid (ei tähtajatult ega tähtajaliselt) otse tööturult — välja arvatud juhul, kui SAGEP on välja pakkunud ebasobivad töötajad või ebapiisava arvu töötajaid —, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud talle Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 49 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Komisjon esitas Hispaania Kuningriigi vastu hagi, mille ese on riigisadamate ja kaubandusliku meresõidu seadusega (Ley de Puertos del Estado y de la Marina Mercante) lossimise ja lastimisega tegelevate ettevõtjate suhtes kehtestatud kord osas, mis puudutab sadamas kaupade käitlemise teenust osutavate töötajate haldamist.

Komisjon on seisukohal, et kuna kõnealune kord kohustab lossimise ja lastimisega tegelevaid ettevõtjaid, kes tegutsevad Hispaania avalikku huvi pakkuvates sadamates, üldreeglina osalema Sociedad Anónima de Gestión de Estibadores Portuarios’es ehk SAGEP-is ega luba neil palgata oma töötajaid (ei tähtajatult ega tähtajaliselt) otse tööturult –välja arvatud juhul, kui SAGEP on välja pakkunud ebasobivad töötajad või ebapiisava arvu töötajaid —, siis on see kord vastuolus kohustustega, mis tulenevad Hispaania Kuningriigile Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 49, mis käsitleb asutamisvabadust.
1.

Kas EÜ artikli 39 lõikes 2 (nüüd ELTL artikli 45 lõige 2) ja määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1) artikli 3 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt eeldab vanaduspensioni saamine pärast pensionieelsel perioodil osalise tööajaga töötamist, et pensionieelsel perioodil osalise tööajaga töötamine on toimunud kõnealuse liikmesriigi, mitte aga teise liikmesriigi õigusnormide alusel?
—

tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik võttis vastu ja jättis jõusse normid, mille kohaselt lükatakse maksu tasumine varjatud reservidelt, mis on realiseeritud teatud põhivara tasu eest võõrandamise käigus, taas soetatud või toodetud põhivarale „ülekandmise” teel edasi kuni selle vara müügini, tingimusel et viimati nimetatud vara kuulub maksukohustuslase siseriikliku tootmisüksuse põhivara hulka, samas kui maksu tasumise niisugune edasilükkamine ei ole võimalik, kui sama vara kuulub maksukohustuslase sellise tootmisüksuse põhivara hulka, mis asub muus liikmesriigis või Euroopa Majanduspiirkonna muus riigis, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud ELTL artiklist 49 ja EMP lepingu (1) artiklist 31 tulenevaid kohustusi;
3.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingut võib tõlgendada nii, et esimeses küsimuses nimetatud teenuse puhul on sihtriigil, kuhu teenus on suunatud, õigus kehtestada sellise teenuse osutamisele piiranguid, nähes ette teenuse kohustusliku kandmise liikmesriigi registrisse ja filiaali või iseseisva õigussubjekti asutamise ning nõudes, et sellist teenust on võimalik osutada ainult siis, kui asutatakse filiaal või iseseisev õigussubjekt?
1.

Üldkohus on ELTL artikli 263 lõiget 4 in fine tõlgendades rikkunud õigusnormi, kinnitades et sellised riigiabi valdkonnas tehtud otsused, nagu on vaidluse all käesolevas kohtuasjas, nõuavad rakendusmeetmeid asutamislepingu uute sätete tähenduses.
ET Euroopa Liidu Teataja C 24/6

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 7. novembril 2013 — Annegret Weitkämper-Krug versus NRW Bank, avalik-õiguslik asutus

(Kohtuasi C-571/13)

2014/C 24/10

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Määruskaebuse esitaja ja kostja: Annegret Weitkämper-Krug

Vastustaja määruskaebemenetluses ja hageja: NRW Bank, avalik-õiguslik asutus

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 (1) kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et kohus, kellele hagi esitati hiljem ja kes on määruse nr 44/2001 artikli 22 kohaselt kohtuasja lahendamiseks ainupädev, peab ikkagi menetluse peatama seniks, kuni on lõplikult kindlaks tehtud, et sellel kohtul, kellele hagi esitati esimesena, puudub määruse nr 44/2001 artikli 22 kohane ainupädevus?

(1) Nõukogu 22 detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
2.

Kas väljendid „sisulised nõuded”, „substantive requirements” ja „exigences de fond”, mida Euroopa Kohus on 8. mai 2008. aasta otsuse liidetud kohtuasjades C-95/07 ja C-96/07 eri keeleversioonides kasutanud, osutavad — arvestades käibemaksu valdkonnas ette nähtud nn pöördmaksustamise juhtusid — vajadusele tasuda käibemaks või võtta maksukohustus enda kanda või hoopis sellele, et on täidetud sisulised tingimused, millest tulenevalt maksumaksjal on tekkinud maksukohustus ja mis reguleerivad mahaarvamisõigust, mille eesmärk on kaitsta nimetatud maksu neutraalsuse põhimõtet ühtsetel euroopalikel alustel — nagu olemuslikkus, maksustatavus ja täielik mahaarvatavus?
1)

Kas inimtervishoius kasutatavat retseptiravimit, mida valmistatakse ja tarnitakse Stockholms tingsrätt’i (Stockholmi halduskohus) menetluses kõne all olevatel tingimustel ja mille turustamiseks puudub liikmesriigi pädeva asutuse või määruse (EMÜ) nr 2309/93 (1) kohane luba, saab käsitada ravimina direktiivi 2001/83 (2) inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta artikli 3 lõike 1 või 2 tähenduses, eriti kui on olemas teine müügiloa saanud ravim, millel on sama toimeaine, sama annustamiskord ja sama ravimvorm?
3.

Kui kehtiv aluspatent „kaitseb” määruse artikli 3 punkti a kohaselt: a) toimeainet A sisaldavat toodet („toode X”); ning b) toimeainete A ja B kombinatsiooni sisaldavat toodet („toode Y”) ja kui: c) tootele X on antud ravimi müügiluba, d) tootele X on väljastatud täiendava kaitse tunnistus ning e) hiljem on tootele Y antud iseseisev ravimi müügiluba, siis kas määrusega, eelkõige selle artikli 3 punktidega c ja d ning/või artikli 13 lõikega 1 on vastuolus väljastada patendi omanikule täiendava kaitse tunnistus toote Y kohta? Teise võimalusena: kui tootele Y on täiendava kaitse tunnistuse väljastamine lubatud, siis kas selle tunnistuse kehtivusaeg sõltub tootele X või tootele Y antud müügiloa kuupäevast?
—

Esimene väide, et määruse nr 1433/2003 (2) artiklit 8 koosmõjus I lisa punktidega 8 ja 9 ning II lisa punktiga 1 on vääralt tõlgendatud, kuna pakenditele trükkimisega seotud kulud on loetud pakkimiskuludeks ja seega abikõlbmatuks.
2.

Kas ELTL artiklit 123 tuleb tõlgendada nii, et […] liikmesriigi õigusnorm, mis kohustab kandma peatatud toetusmaksete summad üle kaudselt riigi poolt hallatavale asutusele, mis allub majandusministri järelevalvele ja mille tulud ja kulud on kantud riigieelarvesse, on kõnealuse artikliga 123 vastuolus, kuna see rikub põhimõtet, mis keelab riikide rahastamise keskpankade poolt?
1.

Kas vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivile 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) ja eeskätt direktiivi artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1 peab liikmesriigi kohus selleks, et tagada tarbijate ja kasutajate kaitse kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega, otsustama juhul, kui ta tuvastab viivist käsitleva lepingutingimuse ebaõigluse, et on välistatud mis tahes viivise maksmine — sh viivis, mis võib tuleneda sellise siseriikliku õigusnormi täiendavast kohaldamisest nagu tsiviilseadustiku artikkel 1 108, seaduse 1/2013 teine üleminekusäte koostoimes hüpoteegiseaduse artikliga 114 või kuninga dekreetseaduse 6/2012 artikkel 4 —, ilma et ta peaks end pidama seotuks ümberarvutusega, mille ettevõtja võib olla teostanud seaduse 1/2013 teise üleminekusätte alusel?
—

Hageja palub tuvastada, et kuna Austria Vabariik ei ole võtnud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ, taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (1) artikli 2 punktide a, b, d, f, g, h ja n, artikli 3 lõike 4 punktide a ja b, artikli 5, artikli 13 lõike 1 punkti e ja lõike 6 teise ja kolmanda lõigu, artikli 14 lõigete 2, 3, 4 ja 5, artikli 16 lõike 1 teise lause, lõike 3 esimese lõigu, lõike 4 teise lause, lõigete 6, 7 ja 8, artikli 17 lõike 1 punkti c biokütuste osas, lõike 2 vedelate biokütuste osas, lõike 3 punktide b ja i seoses teiste liikmesriikide ja kolmandate riikidega, lõike 3 punktide a, b, ii ja c, lõike 4 punktide a–c ja lõike 8, artikli 18 lõike 1 vedelate biokütuste osas, artikli 19 lõigete 1 ja 3 biokütuste puhul ning selle direktiivi II, III, IV ja V lisa järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme terve Austria territooriumi või territooriumi teatavate osade kohta või vähemalt ei ole komisjoni neist normidest teavitanud, on ta rikkunud selle direktiivi artikli 27 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 31/6

Hispaania Kuningriigi 4. detsembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 16. septembri 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T-2/07: Hispaania versus komisjon

(Kohtuasi C-641/13 P)

2014/C 31/10

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Hispaania Kuningriik (esindaja: A. Rubio González)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Rahuldada käesolev apellatsioonkaebus ja tühistada osaliselt Üldkohtu 16. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas T-2/07: Hispaania Kuningriik vs. Euroopa Komisjon;

— tühistada eespool viidatud viisil osaliselt komisjoni 20. oktoobri 2006. aasta otsus C(2006) 5102, millega vähendati Júcari (Hispaania) vesikonna puhastamiseks projektidele numbri all 2001.ES.16.C.PR.050 ühtekuuluvusfondi poolt antud rahalist abi, niivõrd kui selles on leitud, et kogemuse kui hankelepingu sõlmimise kriteeriumi arvessevõtmine kujutab endast eeskirjade eiramist;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Õigusnormi rikuti sellega, et kogemuse kui hankelepingu sõlmimise kriteeriumi arvessevõtmist on peetud direktiivi 93/37 (1) artikliga 30 vastuolus olevaks. See säte ei keela hankelepingu sõlmimisel kasutada kriteeriume, mis on seotud pakkuja kogemusega. Vastupidi, pakkuja kogemust võib arvesse võtta, kui selle kriteeriumiga ei hinnata pakkuja suutlikkust, see erineb maksevõime nõudest ja selle abil soovitakse hinnata majanduslikult kõige soodsamat pakkumist osas, milles see on seotud lepingu eseme ja lepingu täitmise kvaliteediga.

(1) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163).
ET Euroopa Liidu Teataja C 31/6

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa) 28. novembril 2013 — Ministre de l’Économie et des Finances versus Gérard de Ruyter

(Kohtuasi C-623/13)

2014/C 31/08

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Ministre de l’Économie et des Finances

Vastustaja: Gérard de Ruyter

Eelotsuse küsimus

Kas niisugustel maksudena käsitatavatel maksetel varast saadud tulult nagu sotsiaalkindlustusmakse varast saadud tulult, sotsiaalvõla hüvitamise makse sama tulu alusel, 2-protsendiline sotsiaalmakse ja selle makse lisamakse on ainuüksi seepärast, et nende abil rahastatakse Prantsuse kohustuslikke sotsiaalkindlustusskeeme, otsene ja asjakohane seos mõne sotsiaalkindlustusliigiga, mis on loetletud [nõukogu] 14. juuni 1971. aasta määruse [(EMÜ) nr 1408/71] sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (1) artiklis 4, ning kas need kuuluvad seega viidatud määruse kohaldamisalasse?

(1) EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35.
ET Euroopa Liidu Teataja C 31/4

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 18. novembril 2013 — Coty Germany GmbH versus Stadtsparkasse Magdeburg

(Kohtuasi C-580/13)

2014/C 31/04

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Coty Germany GmbH

Kostja: Stadtsparkasse Magdeburg

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2004/48/EÜ (1) artikli 8 lõike 3 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib krediidiasutus sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas keelduda andmast viidatud direktiivi artikli 8 lõike 1 punkti c alusel teavet arveldusarve omaniku nime ja aadressi kohta, põhjendades seda pangasaladuse hoidmisega?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (ELT L 157, lk 45, ELT eriväljaanne 17/02, lk 3).
Lõpuks jagas Üldkohus valesti tõendamiskoormise. Võib arvata või vähemalt ei ole võimalik välistada, et teatud dokumendid saadi väidetavalt „juhuslikult” üksnes teenistujate eelneva (väljapoole uurimise eset jääva teema osas) lubamatu teavitamise tulemusena. Kuna apellantidel on võimatu selles osas tõendada põhjusliku seoses olemasolu ja selle tõendamist ei saa neilt ka nõuda, oleks pidanud tõendamiskoormise ümber pöörama ja nõudma, et komisjon tõendaks seda, et nende dokumentide puhul oli tõepoolest tegemist juhuslikult saadud dokumentidega.
2.

Kas nõukogu 2. detsembri 2004. aasta otsuse 2004/904/EÜ Euroopa Pagulasfondi asutamise kohta ajavahemikuks 2005–2010 (4) artikli 25 lõige 2 on siseriiklikele asutustele õiguslikuks aluseks, et muuta Euroopa Pagulasfondist juba määratud toetust toetuse saaja kahjuks või nõuda see toetus tagasi toetuse saajalt, ilma et selleks oleks vaja siseriiklikus õiguses sätestatud volitusnormi?
2.

Faktide oluline moonutamine seoses sellega, et kohtuotsus kinnitab, et apellant nõustus vabatahtlikult vastuväiteteatise talle teatavaks tegemisega keeles, mis ei olnud tema keel, ja et vastuväiteteatise saatmine selles keeles ei kahjustanud tema kaitseõiguseid.
1.

Kas Euroopa Liidu õigusega, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiviga 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (edaspidi „direktiiv 2011/92”) (1), eeskätt viidatud direktiivi artikliga 11 on vastuolus siseriiklik õigus, mille kohaselt on otsus, millega tuvastatakse, et teatava projekti keskkonnamõju ei ole vaja hinnata, õiguslikult siduv ka naabritele, kes ei osalenud viidatud otsuse tegemise menetluses, ja kõnealusele otsusele võidakse nende vastu tugineda järgnevates loa andmise menetlustes, seda isegi juhul, kui neil on võimalus esitada loa andmise menetlustes projekti suhtes vastuväiteid (põhikohtuasjas nimelt väita, et projekti mõju seab ohtu nende elu, tervise või omandi ja et hais, müra, suits, tolm, vibratsioon või muu häirib neid vastuvõetamatul määral)? Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav:
2.

Kas isikute ja sõidukite kogu Euroopa Liidu territooriumil vabalt liikumise põhimõtet ning Euroopa Liidus kehtivat võrdsuse (diskrimineerimiskeelu) aluspõhimõtet tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus eespool nimetatud kindlustuslepingu poolte kokkulepe, mille kohaselt kindlustusrisk on seotud sõiduki kasutamise territooriumiga?
4.

Apellatsioonkaebuse neljandas väites leitakse, et määratud trahvisummat ei ole igatahes võimalik põhjendada Üldkohtu hindamise tulemusega ja see trahv on ebaproportsionaalne.