ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pilatus Bank plc 12. aprillil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda laiendatud koosseisus) 2. veebruari 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-27/19: Pilatus Bank ja Pilatus Holding versus EKP

(Kohtuasi C-256/22 P)

(2022/C 237/53)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Pilatus Bank plc (esindaja: Rechtsanwalt O. Behrends)

Teised menetlusosalised: Euroopa Keskpank (EKP), Euroopa Komisjon, Pilatus Holding ltd.

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tühistada ELTL artikli 264 alusel EKP 2. novembri 2018. aasta otsus, millega tunnistati kehtetuks Pilatus Bankile antud tegevusluba;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse tühistamishagi kohta otsuse tegemiseks niivõrd, kui Euroopa Kohtul ei ole võimalik teha sisulist otsust;

— mõista apellandi kohtukulud ja apellatsioonimenetluse kulud välja EKP-lt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks neli väidet.

Esimene apellatsioonkaebuse väide, et Üldkohus asus vääralt seisukohale, et õiguslikult on tähtis küsimus, kas EKP vastutas tegevusloa eelneva de facto kehtetuks tunnistamise eest, ja eelkõige, kas EKP oleks pidanud takistama tegevusloa de facto kehtetuks tunnistamist, sekkudes vastavalt ühtse järelevalvemehhanismi määruse (1) artikli 6 lõike 5 punktile c.

Teine apellatsioonkaebuse väide, et Üldkohtu poolt apellandi teise väite tagasilükkamine põhineb Üldkohtu vääral käsitlusel, et kapitalinõuete direktiivi (CRD IV) (2) artiklis 23 sätestatud maine mõistet ei pea tingimata tõlgendama kooskõlas Euroopa Liidu õiguskorraga, mistõttu kolmandas riigis süüdistuse esitamine võib kahjustada aktsionäri mainet isegi siis, kui asjassepuutuv käitumine ei ole Euroopa Liidu õiguskorras ebaseaduslik ja kui see käitumine on hõlmatud blokeerimismäärusega.

Kolmas apellatsioonkaebuse väide, et vaidlustatud kohtuotsus sisaldab mitut muud väärkäsitlust, sealhulgas tõlgendas Üldkohus vääralt proportsionaalsuse mõistet, sest ta ei arvestanud sellega, et proportsionaalsuse analüüs peab põhinema otsuse aluseks olevatel põhjustel.

Neljas apellatsioonkaebuse väide, et on rikutud apellandi menetlusõigusi.

(1) Nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määrus (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT 2013, L 176, lk 338).
„3.

Juhul, kui on piisavalt tõendeid kuriteo kohta, mille eest on seadusega ette nähtud eluaegne vangistus või raskeima karistusena vähemalt 3-aastane vangistus, mis otsustatakse kriminaalmenetluse seadustiku artikli 4 alusel, või isikute raske ähvardamise ja ahistamise või häirimise kohta telefoni teel, ning juhul, kui see on tegude tuvastamiseks vajalik, tehakse seaduses ette nähtud andmesäilitustähtaja jooksul prokuratuuri taotlusel või süüdistatava, uurimisaluse, kannatanu ja teiste eraõiguslike isikute esindaja palvel andmepäring, kui kohus on selleks põhjendatud määrusega eelneva loa andnud.“?“
5.

Kas mittevaralise kahjuhüvitise tagajärgede hindamisel tuleb lähtuda sellest, et identiteedivargusega isikuandmete kaitse üldmääruse põhjenduse 75 tähenduses on tegemist alles siis, kui kurjategija on tegelikult omandanud andmesubjekti identiteedi, on seega mingil kujul esitlenud ennast andmesubjektina, või seisneb identiteedivargus juba selles, et kurjategijate käes on andmed, mis võimaldavad andmesubjekti identifitseerida?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 3. märtsil 2022 – A. G. versus Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra

(Kohtuasi C-162/22)

(2022/C 237/37)

Kohtumenetluse keel: leedu

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Põhikohtuasja pooled

Apellant: A. G.

Apellatsioonimenetluse vastaspool: Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiivi 2002/58/EÜ (1), milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris, artikli 15 lõiget 1 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklite 7, 8 ja 11 ning artikli 52 lõike 1 alusel tõlgendada nii, et see keelab pädevatel ametiasutustel kasutada elektroonilise side teenuste osutajate säilitatavaid andmeid, mis võivad anda teavet elektroonilise side vahendi kasutaja andmete ja suhtluse kohta, ametialaste üleastumiste uurimisel, olenemata sellest, kas juurdepääs nendele andmetele on konkreetsel juhul võimaldatud selleks, et võidelda raske kuritegevusega ja ennetada suuri ohte avalikule julgeolekule?

(1) EÜT 2002, L 201, lk 37; ELT eriväljaanne 13/29.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 11. aprillil 2022 – Fallimento Villa di Campo Srl versus Agenzia delle Entrate

(Kohtuasi C-250/22)

(2022/C 266/15)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Fallimento Villa di Campo Srl

Vastustaja: Agenzia delle Entrate

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi nr 77/388/EMÜ (1) artikli 5 lõikega 8 ja direktiivi nr 2006/112/EÜ (2) artikliga 19 on vastuolus niisugune riigisisene säte nagu Vabariigi Presidendi 26. aprilli 1986. aasta dekreedi nr 131 artikkel 20, mida on muudetud 27. detsembri 2017. aasta seaduse nr 205 artikli 1 lõike 87 punkti a alapunktidega 1 ja 2 ning 30. detsembri 2018. aasta seaduse nr 145 artikli 1 lõikega 1084, mis kohustab maksuhaldurit kvalifitseerima poolte vahel tehtud tehingu üksnes lepingu teksti alusel, keelates tekstivälistele asjaoludele tuginemise (ka siis, kui need on objektiivselt olemas ja tõendatud), millest tulenevalt piiratakse täielikult maksuhalduri võimalust tõendada, et majandustehing, mida ei saa ettevõtte üleandmise lahutamatu osana iseenesest osadeks jagada, jagati tegelikult kunstlikult mitmeks soorituseks – mitmekordseks kaupade võõrandamiseks –, mille tulemusel antakse Euroopa Liidu õiguses ette nähtud nõudeid täitmata jättes õigus käibemaks maha arvata?

(1) Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuues direktiiv 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23).

(2) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
1.

Kas käibemaksudirektiivi (1) artiklit 167, artikli 168 punkti a ja artikli 178 punkti a tuleb tõlgendada nii, et juhul kui maksuhaldur tuvastab, et teenuste osutamise ahela mistahes liige on rikkunud maksumaksjaga sõlmitud lepingus või teenuste osutamise ahela liikmete vahelises kokkuleppes kehtestatud ja osutatavat teenust puudutavaid erikokkuleppeid või muid norme, siis piisab sellest kohustuse rikkumise faktist kui objektiivsest asjaolust iseenesest, et tõendada maksupettust, kuna ahela liikmete tegevus on igast aspektist õiguspärane, või tuleb maksuhalduril märkida ka sel juhul konkreetselt, milles seisneb maksupettus ning milline ahela liige selle toime on pannud ja millise tegevusega? Kas maksuhalduril tuleb seoses sellega juhul, kui tuvastatakse kohustuste rikkumine, analüüsida põhjuslikku seost maksuhalduri majandustegevust reguleerivate seaduslike kohustuste rikkumise ja maksumaksja mahaarvamisõiguse vahel ning maksumaksjat tohib mahaarvamisõigusest ilma jätta üksnes juhul, kui see osutub tõendatuks?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rayonen sad Nessebar (Bulgaaria) 28. märtsil 2022 – kriminaalmenetlus järgmise isiku suhtes: QS

(Kohtuasi C-219/22)

(2022/C 266/13)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rayonen sad Nessebar

Kriminaalmenetlus järgmise isiku suhtes

QS

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 24. juuli 2008. aasta raamotsuse 2008/675/JSK (1) , mis käsitleb Euroopa Liidu liikmesriikides tehtud süüdimõistvate kohtuotsuste arvessevõtmist uutes kriminaalmenetlustes, artikli 3 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu NK artikli 68 lõige 1 koostoimes NK artikli 8 lõikega 2, mis sätestab, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud taotlus teise liikmesriigi kohtu varasema süüdimõistva kohtuotsusega mõistetud karistuse täitmisele pööramiseks, võib sel eesmärgil tegeliku täitmisele pööramise korralduse andmise käigus muuta viimasena nimetatud karistuse täideviimise viisi?

(1) ELT 2008, L 220, lk 32
2)

Eelmise küsimusega võrreldes teise võimalusena (st ainult juhul, kui leitakse, et Euroopa Liidu õigusega kohustatakse valikuliselt jätma kohaldamata artikkel 485, mida tuleb järelikult käsitleda „soodsama“ õigusnormina) küsitakse, kas sellisel juhul tuleb 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta, mis on lisatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT 1999, L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), klauslit 4 tõlgendada nii, et sellega kohustatakse riigisisese õigusnormiga võrdsustama – et arvutada sellise õpetaja tööstaaži, kelle tähtajaline töösuhe on muudetud tähtajatuks – tähtajalise õpetaja poolt ajutiselt tehtud tööd, nägemata ette igal õppeaastal töötatud päevade asjakohast miinimumkünnist? Või vastupidi, kas klausliga 4 on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis välistavad tähtajalise töösuhtega õpetajate sellise töö asjakohasuse, mida iseloomustab ajutisus (lühiajalised ja ettenägematud asendamised) juhul, kui tööd ei tehtud igal õppeaastal vähemalt 180 päeva või alates 1. veebruarist kuni eksamite lõpuni (seaduse nr 124/1999 artikli 11 lõige 14, mille kohaselt „Konsolideeritud redaktsiooni artikli 489 lõiget 1 tuleb käsitada nii, et ajutist koolitusteenust, mida osutati alates 1974.–1975. õppeaastast, käsitletakse kogu õppeaastana, kui see kestis vähemalt 180 päeva või kui teenust osutati katkematult alates 1. veebruarist kuni lõpueksamitega seotud toimingute lõpuni“)?
1.

Kas määrust (EÜ) nr 261/2004 (1) tuleb tõlgendada nii, et selleks, et nimetatud määrus muutuks kohaldatavaks ja lennureisist mahajätmise alusel tekiks reisijal vastavalt määruse artikli 4 lõikele 3 koosmõjus artikliga 7 õigus hüvitisele, peab reisija ilmuma registreerimisele või lennule talle ette teatatud ajaks või mitte hiljem kui 45 minutit enne algul broneeritud lennu teatavaks tehtud väljumisaega – nagu on nõutud määruse artikli 3 lõikes 2 ja artikli 2 punktis j –, olgugi et tegutsev lennuettevõtja oli juba enne teatanud, et ta jätab reisija lennureisist maha?
2.

Kas liidu õigusnormidega on kooskõlas lahendus, mis tuleneb ministri määruse nr 199/94 artikli 7 punkti b koostoimes sama määruse artikliga 26 tõlgendamise normatiivsest segmendist ja mille kohaselt on ebasoodsate ilmastikutingimuste tagajärjeks hindamise aastale (mis on kamara taastamise aastale järgnev aasta) järgnevatel aastatel see, et lisatasu makstakse osaliselt, samas kui samade tulemuste korral samade ilmastikutingimuste tõttu kamara taastamisele järgneval aastal kaotab toetusesaaja õiguse lisatasu saada täielikult?
5.

Kas ELTL artikli 101 lõike 1 punktiga a ja Euroopa Liidu kohtupraktikaga on kooskõlas kohtuotsus, millega loetakse tõendatuks, et on olemas tarnija ja turustajate vahelise „kokkuleppe“ objektiivne element, arvestades järgmist: i) esimene määrab kindlaks ja kehtestab teistele regulaarselt, üldiselt ja asjaomasel perioodi vältel muutumatul kujul äritingimused, mida viimased peavad tarnijalt ostetud kauba edasimüümisel järgima, eelkõige hinnad, mida nad oma klientidelt küsivad, peamiselt miinimumhindade või keskmiste miinimumhindade osas; ii) kohustuslike edasimüügihindade teatamine suuliselt või kirjalikult (elektronposti teel); iii) turustajad ei või oma edasimüügihindu iseseisvalt kindlaks määrata; iv) tavapärane ja üldine tava, mille kohaselt tarnija töötajad paluvad (telefoni teel või kohapeal) turustajatel näidatud hindadest kinni pidada; v) üleüldine tarnija kehtestatud edasimüügihindadest kinnipidamine turustajate poolt (eriarvamuste üksikjuhud välja arvatud) ja kontrollimine, et turustajate tegevus turul vastab üldjuhul tarnija kehtestatud tingimustele; vi) asjaolu, et selleks, et kehtestatud tingimusi mitte täitmata jätta, sageli turustajad ise taotlevad tarnijalt, et see ütleks neile edasimüügihinnad; vii) tõsiasi, et sageli turustajad kaebavad tarnija hindade üle, selle asemel, et lihtsalt kohaldada teisi hindu; viii) tarnija kehtestab (vähendatud) turustusmarginaalid ja turustajad aktsepteerivad, et need marginaalid vastavad nende äritegevuse tasustamise tasemele; ix) tuvastatud asjaolu, et kasina marginaali peale sundimisega kehtestab tarnija minimaalse edasimüügihinna, vastasel juhul on turustajate marginaalid negatiivsed; x) tarnija poolt turustajatele allahindluste tegemise poliitika, sõltuvalt edasimüügihindadest, mida turustajad tegelikult rakendavad – kusjuures tarnija eelnevalt kehtestatud miinimumhind on aluseks tarnija poolt kauba tarbijale müümisel (sell out) tehtavatele tagasimaksetele; xi) nõue, et turustajad, kelle turustusmarginaal on tihtipeale negatiivne, peavad järgima tarnija kehtestatud edasimüügihinna tasemeid; madalamate edasimüügihindadega kaubeldakse ainult väga konkreetsetel juhtudel siis, kui turustajad taotlevad tarnijalt uut allahindlust kauba tarbijale müümisel (sell out); xii) tarnija kehtestab ja turustajad järgivad maksimaalseid allahindlusi, mida tuleb teha klientidele ja mis toovad kaasa minimaalse edasimüügihinna kohaldamise (vastasel juhul on turustusmarginaal negatiivne); xiii) tarnija otsene kontakt turustajate klientidega ja seejärel turustajatele edasimüügitingimuste kindlaksmääramine; xiv) tarnija sekkumine turustajate algatusel selles mõttes, et tarnija on see, kes otsustab teatud äriallahindluste kohaldamise või kes räägib kaubanduslikud edasimüügitingimused uuesti läbi, ja xv) turustajad taotlevad tarnijalt luba teha teatud tingimustel teatud tehinguid, et tagada oma turustusmarginaal?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 22. aprillil 2022 – Edil Work 2 S.r.l., S.T. S.r.l versus STE S.a.r.l.

(Kohtuasi C-276/22)

(2022/C 266/19)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaatorid: Edil Work 2 S.r.l., S.T. S.r.l

Vastustaja kassatsioonimenetluses: STE S.a.r.l.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 49 ja 54 on vastuolus see, et liikmesriik, kus äriühing (piiratud vastutusega äriühing) on algselt asutatud, kohaldab sellele äriühingule riigisiseseid õigusnorme äriühingu toimimise ja juhtimise kohta, juhul kui äriühing, kes on oma asukoha üle viinud ja ennast sihtkohaliikmesriigi õiguse alusel uuesti asutanud, jätab oma peamise tegevuskoha päritoluliikmesriiki ja kõnealune juhtimise toiming mõjutab määraval viisil äriühingu tegevust?
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt või jätta vastamata: Kas õõnesprofiilide päritolureegel rikub liidu tolliseadustiku (2) artikli 60 lõiget 2 ja artiklit 284 ning ELTL artiklit 290, kuna a) sellel puudub põhjendus, b) see on määratlemata või c) päritolustaatust ei anna töötlemistoimingud, mida liidu tolliseadustiku artikli 60 lõike 2 alusel saaks pidada päritolustaatust andvaks[?]
C 257/28

ET

Michaël Julieni 22. aprillil 2022 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kümnes koda) 24. veebruari 2022. aasta otsuse peale kohtuasjas T-442/21: Rhiannon Thomas ja Michaël Julien versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-285/22 P)

(2022/C 257/36)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Michaël Julien (esindajad: avocats J. Fouchet ja J.-N. Caubet-Hilloutou)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. veebruari 2022. aasta kohtumäärus T-442/21;

— tühistada Euroopa Liidu Nõukogu 29. aprilli 2021. aasta otsus 2021/689 (1) osas, milles sellega kiidetakse heaks Euroopa Liidu ja Ühendkuningriigi allkirjastatud kaubanduslepingu artikkel COMPROV16, ja osas, milles selle lepinguga ei säilitata liikumisvabadust Ühendkuningriigi kodanikele, kellel on tihedaid perekondlikke ja varalisi suhteid Euroopa Liidu territooriumil;

— mõista Euroopa Liidult välja kõik kohtukulud, sealhulgas advokaaditasud 5 000 eurot.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks väidab apellant, et Ühendkuningriigi Euroopa Liidust väljaastumise korraldus on olnud isikute õigusi kitsendav ning kaubanduslepingus isikute õiguste eiramine mõjutab tema kui Prantsuse päritolu Ühendkuningriigi kodaniku õigusi, sest tal on Prantsusmaal perekond ja kinnisvara, kus ta viibib regulaarselt üle 90 päeva.

Seetõttu on apellandil põhjendatud huvi, mis annab talle kaubandus- ja koostöölepingu sõlmimise otsuse suhtes kaebeõiguse, ning seda õigust mitte tunnustades on Üldkohus rikkunud ELTL artiklit 263, mistõttu tuleb Euroopa Kohtul Üldkohtu määrus tühistada ja teha asjas sisuline otsus.

Eeskätt rikkus Üldkohus õigusnormi oma hinnangus hagi vastuvõetavuse kriteeriumidele, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 neljandas lõigus. Esiteks on vaidlustatud aktid kui üldkohaldatavad aktid, mida ei võeta vastu seadusandliku tavamenetluse raames, halduse üldaktid ning teiseks ei ole kaubanduslepingus üldse käsitletud Ühendkuningriigi kodanikke, kes on säilitanud tihedad isiklikud, perekondlikud või varalised sidemed Euroopa Liiduga, mistõttu ei ole lepingus nende jaoks ette nähtud rakendusmeetmeid.

Lisaks on täidetud ka apellandi isikliku olukorraga otsese puutumuse kriteerium, sest kaubanduslepinguga, milles ei käsitleta temaga samas olukorras olevate isikute piiratud ringi, on ta ilma jäetud õigusest era- ja perekonnaelule, õiguskindlusele, omandiõiguse rahumeelsele ja vabale kasutamisele, mis sõltuvad liikumisvabadusest.

Seetõttu puudutab asjaolu, et kaubanduslepingus ei ole käsitletud Euroopa Liiduga tihedad isiklikud, perekondlikud või varalised sidemed säilitanud Ühendkuningriigi kodanike liikumisvabadust, apellanti piisavalt isiklikult.

(1) Nõukogu 29. aprilli 2021. aasta otsus (EL) 2021/689 ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepingu ja Euroopa Liidu ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vahelise salastatud teabe vahetamise ja kaitse julgeolekukorda käsitleva lepingu liidu nimel sõlmimise kohta (ELT 2021, L 149, lk 2)
1.

Kas isikuandmete kaitse üldmääruse (1) artikli 4 lõiget 7 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi ametlikul väljaandel, kellele on usaldatud avaliku teenuse ülesanne avaldada ja arhiveerida ametlikke dokumente ja kes kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt vastutab ametlike aktide ja dokumentide avaldamise eest, mille avaldamiseks on andnud korralduse kolmandad avalik-õiguslikud asutused, ja mis on neile edastatud pärast neis aktides sisalduvate isikuandmete töötlemist nende asutuste endi poolt, kusjuures liikmesriigi seadusandja ei ole andnud sellele ametlikule väljaandele avaldatavate dokumentide sisu hindamisõigust ega otsustusõigust avaldamise eesmärgi ja vahendite osas, on vastutava töötleja staatus?
3.

Milliste tõenditega saab taotleja põhjendada oma väiteid, et tema üleandmine on vastuolus Dublini määruse artikli 3 lõikega 2, ja milline tõendamisstandard on seejuures kohaldatav? Kas üleandval liikmesriigil on, arvestades Dublini määruse põhjendustes esitatud viiteid liidu õigustikule, kohustus teha koostööd ja/või veenduda esitatud andmete õigsuses või tuleb kolmandate riikide kodanike põhiõiguste raske ja pideva rikkumise korral võtta vastutavalt liikmesriigilt individuaalseid tagatisi selle kohta, et pärast taotleja üleandmist austatakse (kõigiti) tema põhiõigusi? Kas vastus sellele küsimusele on teistsugune, kui taotlejal puuduvad tõendid, kuna oma järjepidevate ja üksikasjalike avalduste toetuseks ei suuda ta esitada dokumente, samal ajal kui seda ei saa avalduste laadi arvestades oodata?
C 257/19

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesverwaltungsgericht Vorarlberg (Austria) 28. jaanuaril 2022 – NK

(Kohtuasi C-55/22)

(2022/C 257/26)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesverwaltungsgericht Vorarlberg

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: NK

Vastustaja: Bezirkshauptmannschaft Feldkirch

Eelotsuse küsimus

Kas põhimõtet [ne] bis in idem, nagu on tagatud harta artikliga 50, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädev väärtegude kohtuväline menetleja ei saa määrata isikule rahalist karistust hasartmänge käsitleva õigusnormi rikkumise eest, kui eelnevalt sama isiku suhtes teise hasartmänge käsitleva õigusnormi (või üldisemalt: sama õigusvaldkonna eeskirja?) rikkumise tõttu läbiviidud väärteomenetlus, mis põhines samadel asjaoludel, lõpetati jõustunud otsusega pärast tõendite kogumist hõlmavat kohtuistungit?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (1) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. veebruari 2008. aasta direktiiviga 2008/6/EÜ, millega muudetakse direktiivi 97/67/EÜ seoses ühenduse postiteenuste siseturu rajamise lõpuleviimisega (2)) artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandat taanet ja lõiget 3 ning artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on asjakohased Itaalia õiguskorras (ning konkreetselt 23. detsembri 2005. aasta seaduse nr 266 artikli 1 lõiked 65 ja 66 ning 24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50 (muudetuna 21. juuni 2017. aasta seadus nr 96) artikkel 65), mis võimaldavad panna postisektorit reguleeriva asutuse tegevuskulude rahastamise kohustuse eranditult postisektori teenuseosutajatele, sh nendele, kes ei osuta teenuseid, mis kuuluvad universaalteenuse kohaldamisalasse, andes nii võimaluse välistada ükskõik missuguses vormis avalik-õiguslik kaasrahastamine riigieelarvest?
16. mail 2022 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Sloveenia Vabariik

(Kohtuasi C-328/22)

(2022/C 257/37)

Kohtumenetluse keel: sloveeni

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Rous Demiri, E. Sanfrutos Cano)

Kostja: Sloveenia Vabariik

Hageja nõuded

Komisjon palub Euroopa Kohtul:

1. tuvastada, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole taganud asjakohaste asulareovee kogumissüsteemide rajamist — nõukogu direktiivi 91/271/EMÜ (1) artikli 4 tähenduses Kočevje, Trbovlje, Loka ja Ljubljana linnastute jaoks, — nõukogu direktiivi 91/271/EMÜ artikli 5 tähenduses Kočevje, Trbovlje ja Loka linnastute jaoks ning — nõukogu direktiivi 91/271/EMÜ artikli 15 ja I lisa tähenduses Ljubljana ja Ptuj linnastute jaoks, siis on ta rikkunud nõukogu direktiivi 91/271/EMÜ nendest artiklitest 4, 5 ja 15 ning I lisa jaotistest B ja D tulenevaid kohustusi seoses asulareovee puhastamisega;

2. mõista kohtukulud välja Sloveenia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Käesolev kohtusi puudutab Nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi asulareovee puhastamise kohta ülevõtmist Sloveenia Vabariigi poolt. Selle vaidluse aluseks on pikk ja keeruline menetlus, mille eesmärk on tuvastada ELi õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmine, mis on kestnud alates 2014. aastast ja mille käigus komisjon on tuvastanud mitmeid rikkumisi.

Rikkumine seisneb selles, et teatavate linnastute reovesi ei vasta direktiivile ning asulareoveepuhastusjaamade heitvee seire ei ole ebapiisav. Nende linnastute arv, mis ei vastanud nõuetele, on menetluse käigus varieerunud, kuna mõned rikkumised kõrvaldati kõnealuse ajavahemiku jooksul, kuid teised jäid alles ja on käesoleva hagi aluseks.

(1) Nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiiv asulareovee puhastamise kohta (EÜT L 135, lk 40; ELT eriväljaanne 15/02, lk 26).