ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Seoses kolmanda, maksudest kõrvalehoidmisega seonduva õigustava elemendiga märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Marks & Spencer, et võimalus kanda mitteresidendist tütarettevõtja kahjum üle residendist äriühingule toob endaga kaasa ohu, et kontserni raames korraldatakse kahjumi ülekandmine nendes liikmesriikides asuvatele äriühingutele, kus maksumäärad on kõige kõrgemad ja kus seetõttu kahjumi maksuväärtus on kõige olulisem. Erinevalt tütarettevõtjatest, kelle puhul ei ole välistatud, et kahjusid kantakse süstemaatiliselt kontsernide raames üle, valides selleks üksnes kõrgema maksumääraga liikmesriikides asuvaid kontserni kuuluvaid äriühinguid, ( 15 ) ei ole püsivate tegevuskohtade puhul selline jurisdiktsiooni valimine siiski võimalik, kui ühe liikmesriigi äriühingul on lubatud maha arvata teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha kahjum. Seda põhjusel, nagu väidab komisjon, et erinevalt tütarettevõtjast ei ole püsiva tegevuskoha kahjumi „ülekandmist” võimaldavad meetmed vajalikud ega ka teoreetiliselt mõeldavad: püsivas tegevuskohas tekkinud kahjum on maksumaksjast „emaettevõtja” kahjum. Kodumaise püsiva tegevuskoha kahjumi võib seega otse ja viivituseta maha arvata. Sellise siseriikliku olukorra ja käesoleva juhtumi ainuke erinevus on maksualase pädevuse jaotuses: kui püsiv tegevuskoht asub teises liikmesriigis, millega ei ole sõlmitud sellist topeltmaksustamise vältimise lepingut, nagu on arutusel käesolevas asjas, on kõnealusel riigil ainuõigus asjaomase püsiva tegevuskoha tulu maksustamisele. See ei mõjuta asjaolu, et kahjum arvestatakse maksumaksjast äriühingu bilansis olevaks, mis otseselt vähendab tema asukohaliikmesriigis maksustatavat tulu. Teise riigi maksustamisõigus loob lihtsalt teise aluse sama kahjumi arvestamiseks ning seetõttu ka võimaluse topeltmaksustamiseks. Seetõttu näib mulle, et käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel ei lisa kohtuasjas Marks & Spencer esitatud kolmas õigustav element esimesele ja teisele põhjendusele midagi.
10.

Direktiivi 93/37 artikli 30 lõige 4 võeti Itaalia õigusesse üle riiklike ehitustööde11. veebruari 1994. aasta raamseaduse nr 109/1994 ( 10 ) artikli 21 lõikega 1a, mis lisati seaduse algsesse versiooni 2. juuni 1995. aasta seaduse nr 216/1995 ( 11 ) artikliga 7. See säte on sõnastatud järgmiselt: „Juhul kui ehitustööde hankelepingud, mille maksumus on vähemalt 5000000 eküüd, sõlmitakse lõikes 1 mainitud madalaima hinna kriteeriumist lähtuvalt, peab hankija kontrollima seda, kas pakkumus on ebaharilik nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/37/EMÜ artikli 30 tähenduses, kõikide pakkumuste puhul, mis on esialgsest hinnast madalamad summa võrra, mis on võrdne või suurem kõigi vastavaks tunnistatud pakkumuste — välja arvatud suurema täisarvuni ümardatud 10% vastavalt kõige kõrgemate ja kõige madalamate allahindlusega pakkumustest — allahindlusprotsentide aritmeetilisest keskmisest, mida on suurendatud nimetatud keskmist ületavate allahindlusprotsentide ja nimetatud keskmise vahede aritmeetilise keskmise võrra. Hankija võib pakkumuste esitamisest alates 60 päeva jooksul arvesse võtta üksnes selgitusi seoses ehitusviisi säästlikkusega, valitud tehniliste lahendustega või erandlikult soodsate tingimustega, mis pakkujal töö teostamiseks on, jättes igal juhul arvestamata selgitustega nende tegurite kohta, mille minimaalne maksumus on sätestatud õigus- või haldusnormidega, või mille maksumus on märgitud ametlikes andmetes. Pakkumustele lisatakse selgitused hanketeates või pakkumiskutses kõige tähtsamate mainitud hinnakomponentide kohta, mille kogumaksumus ei tohi olla vähem kui 75% hanke baasmaksumusest. Üksnes ühenduse piirmäärast väiksema maksumusega ehitustööde riigihangete puhul jätab asjaomane ametiasutus menetlusest automaatselt välja need pakkumused, mille allahindlusprotsent on võrdne või suurem käesoleva lõike esimeses lõigus nimetatud summast. Seda automaatse väljajätmise korda ei kohaldata juhul, kui nõuetele vastavaid pakkumusi on vähem kui viis.” ( 12 )
27.

Ettepanekus, mis käsitleb kohtuasja parlament vs. nõukogu ning milles tehti otsus 13. detsembril 2001, vastas kohtujurist Stix-Hackl sellele küsimusele jaatavalt, leides ilma täpsemate selgitusteta, et tuletatud õiguslik alus on „põhimõtteliselt lubatud juhul, kui teatud tingimused on täidetud”. ( 28 ) Tuletatud õiguslike aluste kasutamise õiguspärasuse toetuseks tugineb nõukogu väljakujunenud praktika olemasolule. Ta loetleb hulga akte, mis on vastu võetud enne vaidlusalust direktiivi ja sisaldavad tuletatud õiguslikke aluseid. Oletades, et need näited on tõesti asjakohased, on küsimus selles, kas selline praktika kujutab endast vaid asjaolude ja poliitiliste kompromisside ajutist tulemust, mis kaotab oma sisu hetkest, kui jõuvahekorrad muutuvad, või kas selle tulemusena võib ühtlustamisprotsessi järel sündida tavanormina uus õigusnorm. Meenutagem, et tava kujunemine nõuab kahe elemendi samaaegset esinemist: materiaalne element (repetitio), mis koosneb üldisest ja pikaajalisest samalaadsete pretsedentidega praktikast, ning psühholoogiline element (opinio juris necessitatis) — selle praktika järgijate veendumus, et nad järgivad nii toimides kohustuslikku normi. Üks osa doktriinist ( 29 ) näib soosivat, et ühenduse õiguskorras tunnustataks ühenduse tavade olemasolu niipea, kui tingimused nende tekkeks on täidetud.
78.

Ma ei ole esiteks siiski tegelikult veendunud, et taotluses deklareeritud pindala täpsust tuleb käsitada abi määramise tingimusena. Määruse nr 3887/92 artikli 9 lõige 2 näeb tegelikult ette, et positiivne erinevus deklareeritud pindala ja „kindlaksmääratud” pindala vahel tingib abi määramisest keeldumise (või selle tagasinõudmise) vaid siis, kui erinevus deklareeritud pindalast on üle 20% kindlaksmääratud pindalast. Teiseks osutan, et Euroopa Kohus on muuhulgas märkinud, et „seadusandja käsitles halduskontrolli ja kohapealset inspektsiooni kui kahte kontrollimeedet, mis on küll eraldiseisvad, kuid täiendavad üksteist” ( 55 ); see tähendab loomulikult seda, et üks neist ei tohi endast kujutada teise kordust.
35.

See on tõsi, nagu leiab komisjon, et küsimus, kas konkreetne laev on juba valmis ehitatud või mitte, on faktiküsimus, mis ei saa olla apellatsioonkaebuse ese, välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohtul on tõendeid moonutanud. Kõnealuse asjaolu (iseäranis küsimus, kas asjaolu, et kavandatav laev ei ole veel valmis ehitatud, tähendab, et hageja ei ole isikulikult puudutatud) põhjal tehtav järeldus on aga õiguslik küsimus, mille osas saab apellatsiooni korras nõuetekohaselt edasi kaevata.
44.

Siseriikliku kohtu teine põhiküsimus on esitatud üksnes tingimusel, et esimestele küsimustele on vastatud jaatavalt, nimelt nii, et tegemist on autoriõiguse direktiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses levitamisega üldsusele, kui kolmandatel isikutel võimaldatakse ajutiselt kasutada autoriõigusega kaitstud mööbliesemeid, ilma et neil oleks nimetatud mööbliesemete käsutusõigus, ning kui neid näidatakse avalikult poe vaateaknal, ilma et üldsusel oleks võimalus neid kasutada või soetada. Sellisel juhul küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas kaupade vaba liikumise kaitsmine takistab levitamise keelamise õiguse teostamist, kui esitletud reproduktsioonidel puudub autoriõiguslik kaitse liikmesriigis, kus need on valmistatud ning turule viidud.
64.

Ma ei näe teoorias mingit takistust nõustuda tema soovitusega; ( 43 ) siiski sunnib ettevaatlikkus kohtupraktika kujundajaid seda tagasi lükkama, kuna ühenduse turu hetkeseisus näitab kogemus, et äritegevus ja kaubandussuhted on väga keerulised, mis muudab ülemäära raskeks mu kolleegi pakutud radikaalse lahutamise, mis näib eelotsusetaotluse kohaselt olevat võimalik üksnes sõltumatute ettevõtjate vahel ja seda ka mitte alati. Isegi eraldi raamatupidamise korral ning risttoetusi vältides on strateegiline juhtimine, struktuurilised otsused ja vara ühine ning pole mingit tagatist tegevusvaldkondade eraldatuse või selle kohta, et kriisiolukordades ei mõjuta suletud turgu valitsevad eeskirjad tööstuse või kaubandusega tegelevat turgu, mis tingib selle, et „avalik-õiguslikust isikust” tellija tegutseb „para-majanduslike” kriteeriumide alusel; see risk nõuab aga riigihankeid ühtlustavate ühenduse normide kohaldamist. Seega nõuab viimaste säilitamist õiguskindlus, mis on selles valdkonnas Euroopa Kohtu seisukoha alus.
25.

Tõenditel põhinev apellatsioonikoja järeldus, et siluettmärki on Itaalias registreeritud kaubamärgi ARBRE MAGIQUE osana kasutatud pikka aega, see on seal üldtuntud ja on seetõttu eriti eristusvõimeline, oli samuti õige. Järeldus põhines „asjaolul, et selle kaubamärgi all turustatud kaupade aastane müük on rohkem kui 45 miljonit ühikut ning et see kujutas endast aastatel 1997–1998 Itaalias enam kui 50% turuosa” ja et nende kaupade reklaamikulud olid Itaalias aastatel 1996–1997 enam kui seitse miljardit Itaalia liiri. Asjaolu, et kõnealused andmed pärinesid ajast pärast kaubamärgi Aire Limpio registreerimistaotluse esitamist, ei muuda neid kehtetuks. Taotluse esitamise kuupäevast hilisemaid andmeid võib võtta arvesse, kui need võimaldavad teha järeldusi olukorra kohta nii, nagu see oli sellel kuupäeval. ( 22 ) 50% turuosa aastatel 1997–1998 sai saavutada üksnes järk-järgult. Seega ei ole apellatsioonikoda eksinud, kui ta leidis, et olukord ei olnud 1996. aastal märkimisväärselt erinev. ( 23 )
26.

Lisaks ei ole direktiivi 91/628 lisa punkti 48 alapunkti 7 lõikest b tulenevate erieeskirjade kohaldamisala analoogia alusel laiendamine vajalik, kui arvestada asjaolu, et vaidlusalustes eeskirjades ei ole seoses transpordiga veeremilaevadel kolmandasse riiki ühtegi lünka, mida peaks täitma — sellisel juhul kohaldatakse eespool nimetatud sätte lõikes a ette nähtud üldeeskirju meretranspordi kohta. Nimelt, kuigi veoautode transpordi puhul parvlaeval esineb erisusi, on seda siiski võimalik määratleda meretranspordina, ning seda kinnitab lisaks asjaolule, et seoses parvlaevade abil teostatava veoga on samas lõikes b mainitud „meretransporti”, samuti ja eelkõige see, et vaatlusaluse direktiivi lisa I peatüki punktis 26 on seadusandja transpordivahendeid määratledes arvanud sellist tüüpi laevad meretranspordi ( 9 ) vahendite hulka ja on lõikes b sõnaselgelt sellist liiki transpordi kohta sätestanud, et „i) loomade veoruum tuleb kindlalt kinnitada sõiduki külge; sõiduk ja loomade veoruum peab olema varustatud asjakohaste kinnitusvahenditega, mis võimaldaks need kindlalt kinnitada laeva külge. Veeremilaeva kaetud tekil tuleb tagada piisav ventilatsioon vastavalt veetavate sõidukite arvule. Võimaluse korral tuleks loomi vedav sõiduk paigutada värske õhu sisselaskeava lähedale; ii) loomade veoruumil peab olema piisavalt õhuavasid või muid vahendeid piisava ventilatsiooni tagamiseks, pidades silmas, et õhu juurdepääs laeva suletud autotekile on piiratud. Loomade veoruumis ja selle igal korrusel peab olema piisavalt ruumi, et tagada piisav ventilatsioon loomade kohal ka siis, kui loomad püsti seisavad; iii) loomade veoruumi igale osale peab olema otsene juurdepääs, mis võimaldaks loomi reisi ajal vajadusel hooldada, sööta ja joota” (nende tingimuste kohta võib eelotsusetaotluse alusel eeldada, et need olid käesoleval juhul täidetud, kuna taotluse algteksti leheküljel 15 on kinnitatud, et sõidukid, millele loomad olid laaditud, vastasid direktiivi 91/628 lisa punkti 48 alapunktis 3 esitatud „lisanõuetele”).
EÜ artikleid 43 ja 49 ning võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtteid tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus see, kui ametiasutus näeb ette algselt ilma hankemenetluseta antud kontsessioonide säilitamise tema poolt määratud üleminekuperioodi kestel, seda isegi nimetatud kontsessioonide ennetähtaegse lõpetamise eesmärgil, kuna selline meede kujutab endast teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse takistust. Siiski võib selline piirang olla õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, mis on seotud õiguskindluse ja eelkõige õigussuhete stabiilsusega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas selliste üleminekumeetmete kehtestamine vastab neile tingimustele, kas need on kehtestatud objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel ning kas need meetmed on seatud eesmärgi suhtes proportsionaalsed.
108.

Tõsi küll, need kaks artiklit ei näe ette kaebuse menetlemise lõpetamist. On täiesti loogiline, et see ei ole määruse nr 659/1999 artiklis 4 ette nähtud, arvestades asjaolu, et selles artiklis loetletakse otsused, mis komisjon võib teha pärast liikmesriigi teatist. Nimelt on määruses nr 659/1999 ettenähtud abist teatamise ja riigiabi kontrollimise menetluse eesmärk võimaldada asjaomasel liikmesriigil ja huvitatud ettevõtjatel teada saada, kas kavandatav meede on või ei ole ühisturuga kokkusobiv ja kas seda võib rakendada. Järelikult peab sellele teatamisele tingimata järgnema komisjoni otsus, et teatatud meede ei ole abi või et see on ühisturuga kokkusobiv abi või et meetme ühisturuga kokkusobivuse osas on kahtlusi ja on vaja algatada ametlik uurimismenetlus.
36.

Kohtuasjas C-343/06 otsustas Verwaltungsgericht Chemnitz kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liikmesriik võib kooskõlas direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 2 ning artikli 8 lõigetega 2 ja 4 nõuda teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanikult, et viimane taotleks tema enese ametiasutustelt, et need asutused tunnustaksid tema õigust kasutada [oma] juhiluba selle riigi territooriumil, juhul kui välismaise juhiloa omanikult on varem selles riigis juhiluba ära võetud või vähemalt kehtetuks tunnistatud? Juhul kui vastus on eitav: 2. Kas direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2 koostoimes artikli 8 lõigetega 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib oma territooriumil keelduda teises liikmesriigis väljastatud juhiloa tunnustamisest, kui juhiloa omanikult on esimesena nimetatud liikmesriigis juhiluba [pädeva] ametiasutuse poolt varem ära võetud, kui esimesena nimetatud liikmesriigi õiguse kohaselt ei ole haldusõiguslike meetmete korral, nagu juhiloa äravõtmine või kehtetuks tunnistamine, juhiloa uuesti väljastamiseks keeluaega, ning kui juhiloa uuesti väljastamise üheks peamiseks tingimuseks on see, et asjaomane isik on ametiasutuse nõudel tõendanud oma sobivust sõidukit juhtida meditsiinilis-psühholoogilise kontrolli aruandega, mille läbiviimise kord on täpsustatud siseriiklikus õiguses? Juhul kui vastus on eitav: 3. Kas direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2 koostoimes artikli 8 lõigetega 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib oma territooriumil keelduda teises liikmesriigis väljastatud juhiloa tunnustamisest, kui juhiloa omanikult on varem esimeses liikmesriigis juhiluba ametiasutuse poolt ära võetud või kehtetuks tunnistatud ning kui objektiivsete asjaolude alusel (elukoha puudumine juhiloa väljastanud liikmesriigis ning uue juhiloa tulemusteta taotlemine esimeses liikmesriigis) on alust arvata, et [teises liikmesriigis välja antud Euroopa] juhiloa omandamisega soovitakse mööda minna esimeses liikmesriigis kehtivatest juhiloa uuesti väljaandmise menetluse rangetest sisulistest nõuetest, eelkõige meditsiinilis-psühholoogilisest kontrollist?”
50.

Käesolevas kohtuasjas ei ole menetluse aluseks mitte pooltevaheline lahkarvamus, vaid taotlus kinnitada arvamust, mille osas kõik pooled on üksmeelel. Põhikohtuasja eripäraks on see, et Skatteverket võib saata Regeringsrättenile kaebuse Skatterättsnämndeni antud arvamuse peale, isegi kui selle kaebuse eesmärk on paluda seda arvamust kinnitada.
52.

Viimatinimetatu osas tuletas kohtujurist Léger direktiivi 97/55 põhjendustest 14 ja 15, et „konkurent võib kasutada ettevõtja ainuõigust oma kaubamärgile või muudele eraldusmärkidele vaid siis, kui selline viitamine on õigustatud võrdleva reklaami vajadustega”, ja et „[r]eklaami avalikustajal on õigus neile viidata, kui konkureerivate toodete vastavate eeliste ja puuduste võrdlemine on konkurendi identifitseerimata jätmisel võimatu või lihtsalt raskendatud”. Mis puudutab „tingimusi, mille esinemisel on võimalik kasutada konkurendi eraldusmärke”, siis märkis ta, et „kuna erandeid tuleb tõlgendada kitsalt, siis on erandid kaubamärgi omanike kaitstud õigustest lubatavad vaid niivõrd, kuivõrd need on tingimata vajalikud direktiivi eesmärgi saavutamiseks, mis seisneb kaupade objektiivsete omaduste võrdlemise võimaldamises”. „Seetõttu” – jätkab kohtujurist – „on konkurendi mainet ebaõiglaselt ära kasutatud siis, kui viide sellele konkurendile või konkurendile viitamise viis ei ole vajalik klientuuri informeerimiseks võrreldavate kaupade vastavatest omadustest. Seevastu ei saa sellist etteheidet pidada põhjendatuks juhul, kui võrdluse aluseks olevaid elemente ei saa kirjeldada, ilma et reklaami avalikustaja viitaks oma konkurendile, ja seda isegi siis, kui reklaami avalikustaja saab sellest teatud eelise.”„Seega tuleb direktiivi artikli 3a lõike 1 punkti g raames võrdleva reklaami lubatavuse hindamisel [kohtujurist Légeri arvates] tugineda vajalikkuse kriteeriumile.” ( 31 )
29.

Leian, et põhikohtuasjas kõne all olev invaliidsuspension ei kuulu siiski selliste sotsiaalse keskkonnaga tihedalt seotud hüvitiste hulka. Kohtupraktikas selliselt määratletud hüvitiste all peetakse silmas hüvitisi, mille saamise olemuslikuks kriteeriumiks on taotleja vajadus ja millega püütakse seetõttu tagada talle nimetatud hüvitisi maksva liikmesriigi majanduslikus ja sotsiaalses kontekstis minimaalne elatustase. Põhikohtuasjas kõne all olev invaliidsuspension on mõeldud koonduslaagris viibimise tõttu tekkinud tervisekahjustuste hüvitamiseks, sõltumata hüvitise saaja majanduslikust olukorrast; see on läbielatud kannatusi kompenseerivat laadi. Seda kinnitas ka põhikohtuasja hageja, märkides oma märkustes sõnaselgelt, et põhikohtuasja esemeks oleva pensioni maksmine ei sõltu hüvitise saaja isiklike vajaduste hindamisest. Lisaks sellele võib nimetatud pensioni summat kohandada vastavalt Poola majandusliku heaolu ja elatustasemele. On tõsi, et muid kõnealuse liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud hüvitisi võib käsitleda sotsiaalse keskkonnaga tihedalt seotutena. Siiski ei saa need olla ilma proportsionaalsuse põhimõtet rikkumata õigustuseks üldisele elukoha nõudele mis tahes tüüpi hüvitise kogu maksmise kestel. Seega peab liikmesriigi seadusandja seoses elukoha nõudega tegema vahet lähtuvalt asjaomaste hüvitiste laadist. Leian, et igal juhul ei ole põhikohtuasjas käsitletav invaliidsuspension sotsiaalse keskkonnaga tihedalt seotud, mistõttu ei ole selle maksmisele elukoha tingimuse täitmise seadmine õigustatud.
5.

Direktiivi 91/414 põhjendustes osutatakse sellele, et taimekaitsevahendid on tähtsad; et nende kasutamine võib ohustada inimeste ja loomade tervist ning keskkonda; et nende kasutamise lubamist reguleerivad erinevad siseriiklikud eeskirjad seavad kauplemisele tõkkeid ning et soovitav on kõrvaldada sellised tõkked eeskirjade ühtlustamise kaudu. ( 4 ) Ühtsetes eeskirjades tuleks sätestada, et taimekaitsevahendeid võib turule viia või kasutada üksnes juhul, kui selleks on antud luba kooskõlas sätetega, mis tagavad kõrge kaitsetaseme, millega välditakse eelkõige selliste taimekaitsevahendite lubamist, mille puhul on võimalus, et ohte tervisele, põhjaveele ja keskkonnale ei ole piisavalt uuritud. ( 5 ) Taimekaitsevahendi lubamisel tuleb veenduda, et see ei mõju ebasoodsalt taimedele, taimsetele saadustele või keskkonnale üldiselt ning eelkõige, et see ei mõju kahjulikult inimeste ja loomade tervisele ega põhjaveele. ( 6 )
60.

Määruse nr 1408/71 kohaselt kehtiva õiguse kindlaksmääramise tagajärg võib muidugi olla see, et võõrtöötajal ei ole õigust mõnele konkreetsele toetusele, sest ta ei vasta liikmesriigi skeemis ette nähtud tingimustele. Sellega seoses tuleb aga rõhutada, et selle määruse mõte ei ole üldjuhul tagada, et töötajatel, kelle suhtes seda kohaldatakse, on õigus saada toetusi, vaid hoopis tagada, et töötajad ei jääks sotsiaalkindlustuse vallas kaitseta „kohaldatavate õigusaktide puudumise tõttu”. ( 30 )
6.

Artikli 3 pealkiri on „Hilinenud maksmise intress”. Selles on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et: a) punkti d kohast intressi tuleb maksta alates päevast, mis järgneb lepingus fikseeritud maksekuupäevale või maksetähtaja lõpule; b) kui maksekuupäev või tähtaeg ei ole lepingus kindlaks määratud, tuleb intressi hakata maksma automaatselt ilma, et selleks oleks vaja meeldetuletust: i) 30 päeva pärast kuupäeva, mil võlgnik sai kätte arve või samaväärse maksetaotluse, või ii) kui arve või samaväärse maksetaotluse kättesaamise kuupäev ei ole kindel, siis 30 päeva pärast kauba või teenuste kättesaamist või iii) kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne kaupu või teenuseid, siis 30 päeva pärast kaupade või teenuste kättesaamist või iv) kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 päeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva; […] d) hilinenud maksmise intressimäär („seadusjärgne intressimäär”), mille võlgnik peab tasuma, on Euroopa Keskpangas enne kõnealuse poolaasta esimest kalendripäeva toimunud hiliseimate põhiliste refinantseerimistoimingute [ ( 4 )] puhul kohaldatud intressimäära („viiteintress”) ja vähemalt seitsme protsendipunkti („marginaal”) summa, kui lepingus ei ole sätestatud teisiti. […] […] 2. Teatavate siseriiklikes õigusaktides määratletud lepingukategooriate puhul võivad liikmesriigid sätestada tähtaja, mille möödumisel tuleb intressi maksta maksimaalselt 60 päeva eest, tingimusel et nad kas takistavad lepinguosalisi seda tähtaega ületamast või määratlevad kohustusliku intressimäära, mis on seadusjärgsest intressimäärast märkimisväärselt kõrgem. 3. Liikmesriigid sätestavad, et kui kokkulepe maksekuupäeva või hilinenud maksmise kohta ei ole kooskõlas lõike 1 punktide b-d ja lõike 2 sätetega, siis see kas ei ole jõustatav või annab see alust kahjuhüvituse nõudmiseks, kui […] see [on] võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane. […] Kui otsustatakse, et selline kokkulepe on äärmiselt ebaõiglane, kohaldatakse seadusjärgseid tingimusi, kui siseriiklikud kohtud ei määra kindlaks muid tingimusi, mis on õiglased. 4. Liikmesriigid tagavad, et võlausaldajate ja konkurentide huvides on olemas piisavad ja tulemuslikud vahendid vältimaks lõikes 3 osutatud äärmiselt ebaõiglaste tingimuste jätkuvat kasutamist. […]”.
110.

Kõnealuses kontekstis möönis Euroopa Kohus küll, et liikmesriikide pädevusest määratleda tulu ja vara maksustamise kriteeriumid tuleneb, et liikmesriiki ei saa kohustada võtma oma maksuseaduste kohaldamisel arvesse teises liikmesriigis asuva ja esimese liikmesriigi territooriumil asuvale äriühingule kuuluva püsiva tegevuskoha negatiivseid majandustulemusi ainuüksi sel põhjusel, et neid tulemusi ei saa arvesse võtta maksustamisel selles liikmesriigis, kus asub püsiv tegevuskoht. ( 53 ) Euroopa Kohus täpsustas, et „[a]sutamisvabadust ei saa käsitada nii, et liikmesriik on kohustatud kehtestama oma maksuõigusnormid sõltuvalt teise liikmesriigi normidest, et igal juhul oleks tagatud maksustamine, mis kaotab kõik siseriiklikest maksualastest õigusaktidest tulenevad erinevused, kusjuures äriühingu otsused välismaal äristruktuuride asutamise kohta võivad olla selle äriühingu jaoks igal üksikjuhul rohkem või vähem soodsad või ebasoodsad”. ( 54 )