KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 3. septembril 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑311/19

BONVER WIN, a.s.

versus

Ministerstvo financí ČR

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší správní soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus))

Eelotsusetaotlus – Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Riigisisesed õigusnormid, millega keelatakse teatud kohtades hasartmängude mängimine – ELTL artikli 56 kohaldatavus – Piiriülese elemendi olemasolu

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší správní soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus), ilmestab asjaolu, et Euroopa Kohtu menetlusse jõudnud kohtuasja konkreetne õiguslik küsimus peidab end sageli põhikohtuasja pealtnäha kahjututes, et mitte öelda igavates faktilistes asjaoludes: kihlveoteenuse osutajal palutakse lõpetada kauplemine kohaliku omavalitsusüksuse määruse tõttu, millega keelatakse selliste teenuste osutamine linna teatud osas, kus asub kihlveoteenuse osutaja tegevuskoht. Ettevõtja väidab, et tal on kliente, kes on pärit teisest liikmesriigist. Kas see asjaolu on piisav, et tuua endaga kaasa teenuste osutamise vabaduse kohaldamise ELTL artikli 56 alusel?

2. Seega puudutab käesolev kohtuasi siseturu põhivabaduse materiaalse kohaldamisala keset.

3. Sellise kohaldamisala piiritlemine on äärmiselt oluline; tegemist on ühe vanema EL õiguse küsimusega, millest pidevalt võrsuvad uued võsud. Kuigi selliste kohtuasjade asjaolud on erinevad ( 2 ), on nende ühisjooneks see, et nad puudutavad liidu siseturu ja majandusliku ülesehituse olemust. Ettevõtjad ja nende kliendid sõltuvad selliste küsimuste vastustest sama palju kui liikmesriigid. Põhivabaduste kohaldamisala määratleb, mis ulatuses on liikmesriigid oma (riigisiseste) poliitiliste eesmärkide puhul seotud liidu siseturgu puudutavate õigusnormidega, ja vastavalt ka ettevõtjate vabaduse: näiteks kui teenuste osutamise vabadus liikmesriiki ei piira, on tema võimalike tegevuste hulk konkreetses olukorras võrreldamatult suurem, kui siis, kui talle kehtiks piirangud. Ja vastupidi, kui liikmesriigi suhtes on kehtestatud piirangud, siis on teenusepakkujate ja nende tarbijate võimalike tegevuste ulatus võrreldamatult suurem.

4. Selle materiaalõigusliku küsimusega seotud menetluslik pool puudutab seda, et riigisiseste kohtute kohtuasjad, mille puhul on kõik põhikohtuasja asjaolud piiratud ühe liikmesriigiga, on põhivabaduste tõlgendamist puudutavas osas vastuvõetamatud.

5. Käesolevas kohtuasjas soovib Nejvyšší správní soud (kõrgeim halduskohus) teada, milline on ELTL artiklis 56 ette nähtud teenuste osutamise vabaduse kohaldamisala olukorras, milles piiriüleseks elemendiks on see, et kliendid ületavad piiri, et saada kasu (kui see on hasartmängu puhul õige termin) asjasse puutuvatest teenustest Tšehhi Vabariigis.

6. Käesolevas ettepanekus väidan, et nimetatud küsimus on ELTL artikliga 56 sätestatud teenuste osutamise vabadusega sisuliselt hõlmatud. Seda tehes esitan Euroopa Kohtule teenuste osutamise vabaduse ja vastava kohtupraktika klassikalise tõlgenduse. Konkreetsemalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku, mille järgi puudub praegu vajadus kärpida selle põhivabaduse kohaldamisala olukordades, kus kõnealused meetmed on õiguslikult ja faktiliselt vahet tegemata kohaldatavad. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku seista vastu võimalikule kiusatusele tõlgendada ELTL artikli 56 kohaldamisala ratione materiae varasemast kitsamalt. Minu tõlgenduse puhul ei ole ruumi „kohtuotsusele Keck teenuste jaoks“: nimetatud kohtuasjaga ei peaks Euroopa Kohus paralleele tõmbama. ( 3 )

II. Õiguslik raamistik

7. Vastavalt seaduse nr 202/1990 loteriide jms mängude kohta (zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách; edaspidi „loteriiseadus“) § 50 lõike 4 redaktsioonile, mis oli kohaldatav 2013. aastal, võib omavalitsusüksus võtta määruse kujul vastu siduva üldkohaldatava meetme, milles on ette nähtud, et kihlveomänge, loteriisid jms mänge võib korraldada ainult selles määruses ette nähtud kohtades või aegadel, või ette näha, millistes selle omavalitsusüksuse kohtades ja millistel aegadel on nende loteriide jms mängude korraldamine keelatud, või täielikult keelustada loteriide jms mängude korraldamise kogu omavalitsusüksuse piires.

8. Kihlveomängud, loteriid jms mängud on loteriiseaduses ka määratletud.

9. Děčíni linn (Tšehhi Vabariik) võttis loteriiseaduse § 50 lõike 4 kohaselt vastu omavalitsusüksuse määruse nr 3/2013 kihlveomängude, loteriide jms mängude korraldamise reguleerimise kohta (obecně závazná vyhláška č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her). Selle määrusega keelustati seaduse kohaselt kogu linnas kihlveomängude, loteriide jms mängude korraldamine. Samal ajal loetleti määruse lisas I konkreetsed Děčíni linnas asuvad aadressid, kus kasiinode tegevus on lubatud.

III. Asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused

10. BONVER WIN, a.s. (edaspidi „BONVER WIN“) on Tšehhi äriühing, kes korraldas Ministerstvo financí ČR (Tšehhi Vabariigi rahandusministeerium) antud litsentsi alusel Děčíni linnas hasartmänge.

11. Omavalitsusüksuse määruse nr 3/2013 jõustumisega muutus BONVER WINi tegevus selle määruse rikkumiseks, kuivõrd tema tegevuskoht ei asunud ühel määruse lisas loetletud aadressidest.

12. Rahandusministeerium tühistas 22. oktoobri 2013. aasta otsusega BONVER WINi litsentsi korraldada hasartmänge, sest too ei täitnud omavalitsusüksuse määrust nr 3/2013.

13. BONVER WIN esitas vastustaja otsuse peale vaide, mille rahandusminister jättis 22. juuli 2014. aasta otsusega rahuldamata.

14. Seejärel esitas BONVER WIN selle otsuse peale Městský soud v Prazele (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik) kaebuse, kes jättis selle rahuldamata. Kohus lükkas oma otsuse põhjendustes muu hulgas tagasi argumendi, et liikmesriigi õigusnormid on liidu õigusega vastuolus, leides, et ELi õigus ei ole sellele olukorrale kohaldatav, kuivõrd kaebaja ei teostanud teenuste osutamise vabadust.

15. Kuivõrd BONVER WIN nende argumentidega ei nõustunud, esitas ta selle otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, st Nejvyšší správní soudi (kõrgeim halduskohus), väites, et Městský soud v Praze (Praha linnakohus) eksis, kui ta jättis ELi õiguse kohaldamata. Děčíni linna omavalitsusüksuse määruse nr 3/2013 sätted tõlgendatuna koosmõjus loteriiseaduse sätetega on BONVER WINi arvates liidu õigusega vastuolus.

16. Liikmesriigi menetlusõiguse normide kohaselt anti põhikohtuasi kõigepealt menetleda Nejvyšší správní soudi (kõrgeim halduskohus) viiendale kolleegiumile, mis leidis, et liidu õigusest tulenev teenuste osutamise vabadus on selles kohtuasjas kohaldatav, kuivõrd osa BONVER WINi klientidest tulid teistest liikmesriikidest. Selle tulemusel ei näinud see kolleegium põhimõtteliselt vajadust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust.

17. Et aga sarnastes kohtuasjades olid Nejvyšší správní soudi (kõrgeim halduskohus) teised kojad jõudnud järeldusele, et ELi õigus üldiselt – ja konkreetselt teenuste osutamise vabadus – ei ole kohaldatav ( 4 ), suunas viies koda selle asja liikmesriigi menetlusõiguse kohaselt Nejvyšší správní soudi (kõrgeim halduskohus) laiendatud kojale, et muuta teiste kodade – viienda koja hinnangul ekslikku – kohtupraktikat.

18. Laiendatud koda otsustas omakorda pöörduda Euroopa Kohtusse.

19. Laiendatud koda lähtub eeldusest, et käesoleval juhul võib olla piiratud tarbijate vabadus teenuseid saada, aga tegemist ei ole teenuste osutamise vabaduse piiramisega seoses teenuste osutajaga, kelleks on Tšehhi äriühing, mille asukoht on nimetatud liikmesriigis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et teenused, mida liikmesriigis asutatud teenusepakkuja osutab ilma reisimata tarbijale, kes asub teises liikmesriigis, kujutavad endast piiriülest teenuste osutamist ja selliste tarbijate hulgas on ka turistid või õppimise eesmärgil reisivad isikud. Lisaks sellele leiab nimetatud kohus, et sellised riigisisesed õigusnormid nagu käesoleval juhul Tšehhi õigusnormid, mis on vahet tegemata kohaldatavad nii nimetatud liikmesriigi kodanike kui ka teiste liikmesriikide kodanike suhtes, saavad üldjuhul ELTLga tagatud põhivabadustega seotud sätete kohaldamisalasse kuuluda vaid ulatuses, milles neid kohaldatakse olukordadele, mis puudutavad liikmesriikidevahelist kaubandust.

20. Lisaks sellele leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui Euroopa Kohus on selgitanud ELTL artikli 56 kohaldatavust olukordadele, milles teenusepakkuja osutab oma teenuseid telefoni või interneti vahendusel, ja olukordadele, mis on seotud teenuse tarbijateks olevate turistigruppidega, ei ole ta veel selgelt paika pannud, kas nimetatud artikkel on kohaldatav üksnes seetõttu, et teise liikmesriigi kodanikest grupp võib kasutada või kasutab asjasse puutuvas liikmesriigis teenust, mida peamiselt osutatakse kodanikele. Sellega seoses rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta ei nõustu järeldusega, mille kohaselt kaasneks sellega, kui kas või üksainus teise liikmesriigi kodanik külastab juhuslikult teatud teenuseid osutavat asutust, automaatselt ELTL artikli 56 kohaldatavus mis tahes riigisisestele õigusaktidele, millega sellist riigi teenusesektorit üldiselt reguleeritakse.

21. Lisaks sellele soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas ei oleks kohane kehtestada teenuste osutamise vabaduse valdkonnas de minimis reegel, mis tugineb piisava seose olemasolule asjasse puutuvate õigusnormide ja teenuse osutamise vabaduse vahel. Ta leiab, et mittediskrimineerivad õigusnormid, mis on kohaldatavad omavalitsuse tasemel, ei kuulu ELTL artikli 56 kohaldamisalasse.

22. Selles kontekstis esitas Nejvyšší správní soud (kõrgeim halduskohus) 21. märtsi 2019. aasta kohtumäärusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 16. aprillil 2019, järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas riigisisene õigusakt (üldkohaldatav siduv meede kohaliku omavalitsusüksuse määruse kujul), mis keelab ühe omavalitsusüksuse ühes osas teatava teenuse, kuulub ELTL artikli 56 ja sellele järgnevate artiklite kohaldamisalasse pelgalt seetõttu, et mõned selle õigusakti kohaldamisalasse kuuluva teenuseosutaja kliendid võivad olla või on pärit teisest Euroopa Liidu liikmesriigist? Kui vastus sellele on jaatav: kas pelgalt väitest, et võib esineda teisest liikmesriigist pärit kliente, piisab Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 56 kohaldamiseks või on teenuseosutaja kohustatud tõendama, et teistest liikmesriikidest pärit klientidele osutatakse tegelikult teenuseid? 2. Kas esimesele küsimusele vastamisel puutub asjasse, et: a) võimalik teenuste osutamise vabaduse piirang on oluliselt kitsendatud nii geograafiliselt kui ka esemeliselt (võimalik de minimis erandi kohaldatavus); b) selles, kuidas kõnealune riigisisene õigusakt reguleerib ühest küljest eeskätt teiste Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele teenuseid osutavate isikute ja teisest küljest omamaistele klientidele keskenduvate isikute olukorda, ei näi olevat õiguslikke ega faktilisi erinevusi?“

23. Kirjalikud seisukohad on esitanud Tšehhi Vabariik, Ungari ja Euroopa Komisjon. BONVER WIN, Tšehhi Vabariik, Madalmaade Kuningriik ja Euroopa Komisjon osalesid kohtuistungil, mis toimus 12. märtsil 2020.

IV. Hinnang

24. Oma kahe küsimusega, mis väärivad ühte vastust, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teha kindlaks, kas olukorras, mille puhul liikmesriigis asutatud äriühing kaotab pärast seda, kui jõustub kohalik õigusakt, milles määratletakse kohad, kus tal on lubatud oma tegevust läbi viia, loa selle tegevusega tegeleda, on ELTL artiklist 56 tulenev teenuste osutamise vabadus kohaldatav seetõttu, et mõned tema kliendid on pärit teisest liikmesriigist kui on selle äriühingu asukoht. Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas nende õigusnormide mittediskrimineeriv laad ja de minimis reegli olemasolu teenuste osutamise vabaduse valdkonnas on sellele küsimusele vastamisel asjakohased.

25. Lisaks sellele selgub küsimuste sõnastusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus teab hästi, et kui käesolev juhtum kuulub ELTL artikli 56 kohaldamisalasse, siis puudub kahtlus, et tegemist on piiranguga, ja Tšehhi Vabariik peaks seda piirangut põhjendama.

A. Eelotsuse küsimuse piiritlemine – vastuvõetavus

26. Vastupidi sellele, mis võib kõigepealt tunduda, ei ole käesoleva kohtuasja vastuvõetavuses mingit kahtlust.

27. Selle näitlikustamiseks ja eelotsuse küsimuse tuumani jõudmiseks pean vajalikuks põgusalt analüüsida nähtust, mida tänapäeval tuntakse kui „puhtalt riigisisest olukorda“.

28. Kohtupraktika, mille kohaselt ei ole teenuste osutamise vabadust käsitlevad EL toimimise lepingu sätted kohaldatavad olukorras, mille asjaolud tervikuna piirduvad üheainsa liikmesriigiga, on hästi tuntud ja väljakujunenud. ( 5 ) Sellegipoolest tuleb Euroopa Kohtu puhtalt riigisiseseid olukordi käsitlevas mahukas kohtupraktikas eristada kahte kihti: sisu ja vastuvõetavus.

1. Sisust …

29. Puhtalt riigisiseste olukordade reegli kohtupraktika arengut ( 6 ) võib jälgida mitmes kohtuotsuses, mille Euroopa Kohus on teinud alates 1970. aastate lõpust, kohtuotsuse Rewe-Zentral ( 7 ) („Cassis de Dijon“) ajast: Koestler ( 8 ), Knoors ( 9 ), Auer ( 10 ), Debauve jt ( 11 ) ja Saunders. ( 12 ) Kui kohtuasjas Knoors ( 13 )„tehti järeldus väga kitsas kontekstis“ ( 14 ) seoses asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabadusega ning kohtuasjade Koestler ( 15 ) ja Auer ( 16 ) puhul oli tegemist piiriülese olukorraga, kohaldas Euroopa Kohus puhtalt riigisisese olukorra reeglit kohtuasjas Saunders ( 17 ).

30. Viimane eespool nimetatud kohtuotsus puudutas töötajate vaba liikumist praeguse ELTL artikli 45 alusel. Briti kodanikule, kes oli end kuriteos süüdi tunnistanud, oli karistusena määratud kohustus kolida Inglismaalt Põhja-Iirimaale ja Inglismaale ega Walesi mitte tagasi pöörduda. Seetõttu olid kõik asjaolud piiratud Ühendkuningriigiga. Sellises olukorras oli Euroopa Kohtul suhteliselt lihtne otsustada, et ELTL artikli 45 ( 18 )„eesmärk ei ole piirata liikmesriikide pädevust piirangute kehtestamisel oma territooriumi piires kõigi tema jurisdiktsioonile alluvate inimeste liikumisvabadusele, et rakendada riigisisest karistusõigust“ ( 19 ) ja et „asutamislepingu sätteid, mis käsitlevad töötajate vaba liikumist, ei saa seega kohaldada olukordadele, mis on puhtalt liikmesriigi sisesed, teisisõnu, kus ükski tegur ei ühenda neid ühegi olukorraga, mis on ette nähtud [ELi] õiguses“ ( 20 ).

31. Selline vastavastatud ( 21 ) järeldus täiendas vastastikku teisi põhivabadusi. Peagi pärast kohtuotsust Saunders ( 22 ) leidis Euroopa Kohus kohtuasjas Debauve jt ( 23 ), et „asutamislepingu sätteid teenuste osutamise vabaduse kohta ei kohaldata tegevustele, mille olulised asjaolud piirduvad ühe liikmesriigiga“. Aga Euroopa Kohus leidis, et asjasse puutuva kohtuasja asjaolude puhul on tegemist piiriülese olukorraga.

32. Alati on olnud selge ja pole kaheldud, et need varased kohtuasjad tegelesid sisu küsimusega: selleks et olla materiaalselt kohaldatavad, on asutamislepingu põhivabaduste puhul vajalik nn piiriülene element. Puhtalt liikmesriigisisesed olukorrad on põhivabaduste ratione materiae kohaldamisalast väljas, kuivõrd nende vabaduste eesmärk on liberaliseerida kaubandust liikmesriikide vahel.

2. … vastuvõetavuseni

33. Selle, et puhtalt liikmesriigisisesed olukorrad ei kuulu põhivabaduste kohaldamisalasse, loogiliseks menetluslikuks tagajärjeks on, et Euroopa Kohtul ei ole pädevust sellistele küsimustele vastata, mistõttu on puhtalt liikmesriigisiseste olukordadega seotud eelotsusetaotlused vastuvõetamatud. ( 24 ) ELi õigus lihtsalt ei ole sellisele olukorrale kohaldatav.

34. Ja ometi on aastate jooksul mitmel korral juhtunud, et Euroopa Kohus on vastanud küsimustele, mis on lähtunud liikmesriikide menetlustest, mille kõik asjaolud on seotud üheainsa liikmesriigiga.

35. Puudub vajadus seda kohtupraktikat analüüsida ja kokku võtta, sest seda on kohtuotsuses Ullens de Schooten ( 25 ) hiljuti kokku võetud ja liigitatud: kohtuasjad, mis on seotud puhtalt liikmesriigisiseste olukordadega, on sellegipoolest eelotsuse tegemiseks vastuvõetavad ( 26 ) neljas konkreetses olukorras. Need olukorrad on järgmised: (1) ei saanud välistada, et teistes liikmesriikides asuvad kodanikud on olnud või oleksid huvitatud nende vabaduste kasutamisest, et tegutseda kõnealused riigisisesed õigusnormid kehtestanud liikmesriigi territooriumil ning seega et need õigusnormid, mida kohaldatakse vahet tegemata oma ja teiste liikmesriikide kodanike suhtes, võivad kaasa tuua tagajärgi, mis ei ole selle liikmesriigi sisesed; ( 27 ) (2) kui eelotsusetaotluse esitanud kohus pöördub Euroopa Kohtusse menetluse raames, milles on palutud tühistada õigusnormid, mis on kohaldatavad mitte üksnes selle riigi oma kodanike, vaid ka teiste liikmesriikide kodanike suhtes, mõjutab otsus, mille see kohus teeb pärast eelotsusemenetluses tehtud otsust, ka viimati nimetatud kodanikke; ( 28 ) (3) kui põhivabaduste tõlgendamine on asjasse puutuv olukorras, kus riigisisene õigus kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut tagama selle kohtu asukoha liikmesriigi kodanikule samad õigused kui need, mis samasuguses olukorras tulenevad liidu õigusest mõne teise liikmesriigi kodanikule ( 29 ); ja (4) kui liidu õigusnormid on muudetud kohaldatavaks riigisisese õigusega, mille kohaselt olukordades, kus kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, lahenduse leidmisel järgitakse liidu õiguses sätestatut. ( 30 )

3. Kohaldamine käesolevas asjas: BONVER WINi olukord

36. Kui asuda käesoleva kohtuasja juurde, siis on äärmiselt ahvatlev vastata sarnaselt komisjoniga, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema kindlaks, kas käesoleva juhtumi puhul on tegemist piiriülese elemendiga.

37. Nii aga jääks asja tuum tabamata.

38. Eelotsusetaotluse esitanud kohus läheb oma küsimustes kaugemale. Tema eesmärk ei ole mitte teha kindlaks seda, kas Euroopa Kohus peaks küsimusele vastama (mis oleks igal juhul kummaline küsimus, mida Euroopa Kohtule esitada), vaid seda, kas ELTL artiklist 56 tulenev teenuste osutamise vabadus ei peaks olema kohaldav olukordades, kus on selgelt tegemist piiriülese elemendiga. Teisisõnu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus juhiseid ELTL artikli 56 kohaldamisala kohta. Ta tahab jõuda mõiste „puhtalt liikmesriigisisene olukord“ keskmeni ja uurib minu arvates seda, kas puhtalt liikmesriigisiseseid olukordi tuleks mõista senisest laiemalt.

39. Seega on tegemist sisu- ja mitte vastuvõetavuse küsimusega.

40. Viimaks rõhutaksin, et käesoleva kohtuasja vastuvõetavus tuleneb juba Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Trijber ja Harmsen ( 31 ). Selles taotles R. L. Trijber luba, et korraldada Amsterdamis (Madalmaad) laevareise. Euroopa Kohtule piisas selle kohtuasja vastuvõetavuseks sellest, et „seda teenust võivad kasutada ka teiste liikmesriikide kodanikud ja et vaidlusaluse tegevuslubade andmise korra tõttu ei pruugi kõik teenuseosutajad turule pääseda – sealhulgas teistest liikmesriikidest pärit teenuseosutajad, kes soovivad selle teenuse osutamiseks Madalmaadesse asuda“ ( 32 ).

41. Teisisõnu tugines Euroopa Kohus kohtuasja vastuvõetavusel muu hulgas asjaolule, et teenuse saajad olid pärit teistest liikmesriikidest. ( 33 ) Kohtuasja vastuvõetavuse põhjus seisnes asjaolus, et asjasse puutuvate teenuste saajad ei olnud pärit liikmesriigist, kus teenuseid pakuti. Käesoleval juhul on tegemist samasuguse olukorraga.

42. Käesoleva kohtuasja vastuvõetavust kokku võttes: eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastuse andmisel ei saa Euroopa Kohus – ja ka ei peaks – lähtuma kohtuotsusest Ullens de Schooten ( 34 ), kuivõrd kohtuasi on selgelt vastuvõetav.

B. Sisust

43. Asugem seetõttu käesoleva kohtuasja sisu ja ELTL artikli 56 kohaldamisala juurde. ( 35 )

1. ELTL artikli 56 kohaldamisala

44. Sissejuhatavalt tuleb rõhutada, et käesolev kohtuasi puudutab üksnes ELTL alusel teenuste osutamise vabaduse ratione materiae kohaldamisala. See ei puuduta riigisisese meetme üldist kokkusobivust teenuste osutamise vabadusega. Teisisõnu: ainus küsimus, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib Euroopa Kohtu abil kindlaks teha, on see, kas ELTL artikli 56 kohaselt on olemas piirang (mis oleks nii juhul, kui see olukord kuuluks nimetatud sätte kohaldamisalasse), ja mitte see, kas lisaks oleks piirang õigustatud ülekaaluka avaliku huvi tõttu.

45. ELTL artikli 56 kohaselt on teenuseid puudutava peatüki sätete kontekstis keelatud liidu piires teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes, kes asuvad mõnes teises liikmesriigis kui teenuse saaja liikmesriik.

46. Sellel sättel, mille puhul on tegemist siseturul teenuste osutamise vabaduse alusreegli või Grundnorm’iga ( 36 ) ja mida täiendab terve plejaad teisese õiguse norme, eelkõige teenuste direktiiv, on Euroopa Kohtu praktikas pikk ajalugu. Kuigi aluslepingus on seda peetud n-ö järelejäänud põhivabaduseks ( 37 ), on Euroopa Kohus juba üsna varakult nimetanud seda „üheks aluslepingu aluspõhimõtteks“ ( 38 ). Lisaks sellele on ta leidnud, et sel põhivabadusel on vahetu õigusmõju ( 39 ) ja see hõlmab ka meetmeid, mida kohaldatakse vahet tegemata. ( 40 ) ELTL artikkel 56, nagu ka ELTL artiklid 34, 45 ja 49 ei ole seega mitte niivõrd suunatud vaid kodu‑ ja välismaiste turuosaliste diskrimineerimise kõrvaldamisele, vaid kaubandustõkete kõrvaldamisele. Samal ajal on Euroopa Kohus lubanud liikmesriikidel ülekaaluka avaliku huvi näol tugineda teenuse osutamise vabaduse piiramise õigustamisel kirjutamata alustele. Lisaks sellele on Euroopa Kohus käesoleva kohtuasja jaoks otsustavalt leidnud, et teenuste osutamise vabadusest on mõeldud kasu saama nii teenuste osutaja kui ka nende saaja. ( 41 ) Selline teenuste osutamise vabaduse areng on käinud käsikäes liikmesriikide majanduste ja ühiskondade üleminekuga tootmiselt teenustele.

47. Piiriülese olukorra olemasolu on teenuste osutamise vabaduse puhul kindlaks teha keerulisem kui töötajate vaba liikumise või asutamisvabaduse puhul ( 42 ) ja on võtnud aega, et kujuneks välja neli üldiselt aktsepteeritud piiriülest olukorda ( 43 ), mille puhul on teenuste osutamise vabadus kohaldatav. Esiteks olukord, kus teenuseosutaja ületab piiri, selleks et teenust pakkuda. ( 44 ) Just see on ELTL artikli 56 paradigma ( 45 ) ja see peegeldub selgelt selle sätte sõnastuses. Teiseks olukord, kus teenuse saaja ületab piiri, selleks et teenust saada. ( 46 ) Kolmandaks olukorrad, kus nii teenuseosutaja kui ka teenuse saaja ületavad piiri ja teenust osutatakse pärast seda. ( 47 ) Ja neljandaks olukorrad, kus teenus ise ületab piiri. ( 48 )

48. Lisaks sellele, erinevalt teistest põhivabadustest, nagu töötajate vaba liikumine või ka liidu kodakondsust puudutavad õigusnormid, ei määra mitte asjasse puutuvate isikute kodakondsus, vaid nende tegevuskoht ( 49 ) kindlaks piiriülest elementi ( 50 ).

49. Mis puudutab konkreetsemalt teist olukorda, milles teenuse saaja ületab piiri, et saada teenusest kasu, siis kuuluvad mõlemad teenuse osutajat või teenuse saajaid puudutavad piirangud ELTL artikli 56 kohaldamisalasse. Mis puudutab piiranguid teenuse pakkuja suhtes, siis selle põhjenduseks, et need kuuluvad ELTL artikli 56 kohaldamisalasse, on see, et nendega kaasnevad vältimatult piirangud ka teenuse saajate suhtes.

50. Seega võib piirang lähtuda nii teenuse pakkuja kui ka teenuse saaja liikmesriigist. Alusleping kohtleb mõlemaid piiranguid samal viisil. See on ka täiesti loogiline. Kui näiteks kaupade vaba liikumise puhul teeb alusleping õigesti vahet impordi ( 51 ) ja ekspordi ( 52 ) vahel ja on Euroopa Kohtu praktikas (täiesti õigustatult) rangem impordi suhtes ( 53 ), ei esine sellist vahetegemist teenuste osutamise suhtes sellel lihtsal põhjusel, et palju keerulisem on „importi“„ekspordist“ sisuliselt eristada. Nagu nähtub järgnevast, ilmestab käesolev eelotsusetaotlus seda hästi.

51. Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et „ettevõtja võib tugineda liikmesriikidevahelise mereveoteenuse osutamise vabadusele oma asukohariigi vastu, kui ta osutab teenuseid teises liikmesriigis asuvatele teenusesaajatele“. ( 54 )

52. Lisaks sellele on Euroopa Kohus leidnud seoses praktikaga, millele tavaliselt viidatakse kui cold calling’ule, st inimestele nende eelneva nõusolekuta helistamine, et pakkuda finantsteenuseid, et „teenuste osutamise vabaduse sätete kohaldamise tingimuseks [ei ole] kindla adressaadi eelnev olemasolu“. ( 55 ) Euroopa Kohus põhjendas oma otsust ka niiviisi: „Teenuste osutamise vabadus muutuks näiliseks, kui teenuste pakkumist saaks liikmesriikide õigusnormidega vabalt takistada.“ ( 56 ) Seega kuulub juba teenuse osutamise ettevalmistamine ELTL artikli 56 kohaldamisalasse. ( 57 )

53. Euroopa Kohus on samuti leidnud, et selleks, et asi kuuluks ELTL artikli 56 kohaldamisalasse, piisab potentsiaalsest piirangust.

54. Kokkuvõttes sooviksin viidata kohtujurist Bobeki ettepanekule kohtuasjas TÜV Rheinland LGA Products ja Allianz IARD ( 58 ), kus ta tabavalt märkis: „Piiriülesuse võimalus jääb mõistlikult püstitatud eelduse tasandile: nii on teenuste kontekstis näiteks see, kui mõned teenuse kasutajad on tõenäoliselt teistest liikmesriikidest, piisav, et kohalduksid teenuseid käsitlevad aluslepingu normid.“

2. Kohaldamine käesolevas asjas: BONVER WINi olukord

55. See toob mind käesoleva kohtuasjani ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusteni.

56. Tuginedes eespool toodud analüüsile, näib, et käesolev kohtuasi kuulub selgelt ELTL artikli 56 kohaldamisalasse: meil on tegemist Tšehhi Vabariigis asutatud teenusepakkujaga, kes pakub oma teenuseid muu hulgas klientidele, kes asuvad tavaliselt Saksamaal ja ületavad Tšehhi-Saksa piiri, et pakutavaid teenuseid kasutada.

57. Lisaks sellele on olemas BONVER WINi tegevuse piirang: see, et ta ei saa enam tegutseda samas kohas kui varem, vastab selles osas kahtlemata Euroopa Kohtu asjasse puutuva praktika tingimustele. Selle tulemusel on piiratud ka BONVER WINi klientide võimalus neid teenuseid kasutada. Kui BONVER WIN peab lõpetama tegutsemise selles linnaosas, kus ta paiknes, ei saa kliendid enam seal hasartmänge mängida.

58. Asjaolu, et piirangu on seadnud päritoluliikmesriik ( 59 ), ei ole teenusepakkuja BONVER WINi seisukohast selles suhtes oluline. Siin on Euroopa Kohtul võimalik tugineda oma otsusele kohtuasjas Alpine Investments ( 60 ), kus ta leidis, et teenuste osutamise vabadus asutamislepingu kohaselt „keelab üldiselt ühenduse piires kõik teenuste osutamise vabaduse piirangud“ ja seetõttu ei hõlma see vabadus „mitte ainult vastuvõturiigi kehtestatud piiranguid, vaid ka päritoluriigi piiranguid“.

59. Sellele järeldusele tuginedes oleksin ma öelnud: asi lahendatud.

3. Vajadus ELTL artikli 56 kohaldamisala piirata?

60. Käesolevas kohtuasjas on aga kaks täiendavat tegurit: esiteks ei ole isik, kellele piirang kehtib, teenuse saaja, kelle piiriületus tingib ELTL artikli 56 kohaldamise, vaid teenuse pakkuja ja teiseks liikmesriigi kohtu keskendumine Saksamaalt pärit klientide üksnes teoreetilisele võimalusele ja sellega seotud de minimis reeglit puudutav küsimus.

a) Teenuse saaja, kelle tõttu kohaldatakse teenuse pakkujale ELTL artiklit 56

61. Ma ei oska näha, kuidas asjaolu, et piiri ületab teenuse saaja, peaks mu järeldust mingil viisil muutma. ELTL artikli 56 kohaldamisala puudutav küsimus on objektiivne selles mõttes, et see kuulub kohaldamisele – teatud tingimuste täitmise korral – või mitte.

62. Seda küsimust tuleb eristada sellest, kas teenuse pakkuja saab sellises olukorras oma liikmesriigi vastu ELTL artiklile 56 tugineda, seega kas tal on majandusliku põhiõigusega sarnane õigus.

63. Vastus sellele küsimusele on „jah“.

64. Nagu juba enne näidatud, on teenuse saaja vabadus teenuseid saada ja teenusepakkuja vabadus teenuseid pakkuda ühe mündi kaks poolt. Sellises olukorras oleks kummaline, kui näiteks BONVER WINi Poola või Saksa kliendid saaksid Tšehhi kohtutes tugineda ELTL artiklile 56, aga BONVER WIN ise mitte. Sellega seoses saab tõmmata paralleeli Euroopa Kohtu otsusega töötajate vaba liikumise kohta ELTL artikli 45 alusel kohtuasjas Clean Car Autoservice ( 61 ), kus Euroopa Kohus leidis, et töötajate vabale liikumisele ELTL artikli 45 alusel saab tugineda ka tööandja, selleks et võtta oma asukohaliikmesriigis tööle teisest liikmesriigist pärit töötajaid.

b) Kohtuotsus Keck teenuste jaoks?

65. Selline järeldus eeldab mõistagi seda, et kehtiva õiguse kohaselt on ratione materiae kohaldamisala väga lai, millega kaasneb küsimus, kas Euroopa Kohus peaks kaaluma piirangu kehtestamist, nagu ta tegi 1993. aastal seoses kaupade vaba liikumisega kohtuasjas Keck ja Mithouard ( 62 ). Sellise piirangu põhjendused oleksid järgmised: samamoodi, nagu kohtuasjas Keck ja Mithouard ( 63 ), on meil tegemist meetmega, mida kohaldatakse õiguslikult ja faktiliselt vahet tegemata teenuste osutamise vabaduse ja sellele vastava teenuste saamise vabaduse suhtes. Seega puudub siin diskrimineeriv element: teenusepakkuja vaatenurgast leiab iga välismaine ettevõte, kes soovib Děčínis tegutseda ja hasartmänguteenust pakkuda, ennast täpselt samas olukorras nagu BONVER WIN ega saaks konkreetses linnaosas tegutseda. Seevastu, mis puudutab teenuse saajat, siis ei saa selles konkreetses linnaosas hasartmänguteenust tarbida ükski teenuse saaja, olgu ta siis Tšehhi või välismaine teenuse saaja. Eeldusel, et termin „teatud müügitingimus“, mis tuleneb kohtuotsusest Keck ja Mithouard ( 64 ), tähendab tegelikult sellise ettevõtja turulepääsemist, kelle eesmärgiks on müüa kaupa või käesoleval juhul pakkuda teenuseid, miks siis mitte arvata välja ELTL artikli 56 kohaldamisalast need meetmed, mida kohaldatakse õiguslikult ja faktiliselt vahet tegemata, ja mis ei takista teistest liikmesriikidest pärit teenusepakkujate turulepääsemist?

66. See küsimus puudutab liidu majandusliku ülesehituse tuuma ja seda, kuidas mõistetakse ja tuleks mõista piiriülese kauplemise piirangut.

67. Mis tahes kaalutlustele seoses mõttega kehtestada selline eeskiri teenuste osutamise vabaduse suhtes ELTL artikli 56 alusel tahaksin vastata resoluutselt „ei“.

68. Esiteks ei näe ma Euroopa Kohtu praktika praeguses staadiumis mingeid viiteid sellistele kaalutlustele. ( 65 )

69. Euroopa Kohus on ELTL artikli 56 kohaldamisala kindlakstegemisel järjekindlalt lähtunud takistusepõhisest (mitte diskrimineerimispõhisest) lähenemisest. See tuleb selgelt esile sellistes kohtuasjades ( 66 ) nagu Gebhard ( 67 ) ja Alpine Investments ( 68 ), millele ma olen juba viidanud.

70. Mõistagi on nüüd võimalik esitada küsimus, kas vastus ELTL artikli 56 piiramise kohta sarnaselt kohtuotsusega Keck ja Mithouard ( 69 ) on „vahest veel andmata“. ( 70 ) Leian, järgmiselt esitatud põhjustel puudub alus kohtupraktika selliseks muutmiseks.

71. Esmalt on kaheldav, kas kohtuotsus Keck ja Mithouard ( 71 ) on seoses kaupade vaba liikumisega jätkuvalt „hea õigus“. Ei esine enam juhtumeid, mil Euroopa Kohus sõnaselgelt sellele kohtuasjale viitab, ja vaid harva kasutab Euroopa Kohus sellest tulenevat põhimõtet. Tean, et olen varem järeldanud, et „kohtuotsus Keck [kehtib] ka praegu“ ( 72 ), kuid nüüd kaldun mõtlema, et ehk tuleks seda täiendada sõnadega „nime poolest, ooterežiimil“. Või pigem on kohtuotsus Keck muutunud lõvist kodukassiks: võib-olla kodustatud, kuid endiselt võimatu hoomata.

72. Teiseks oli kohtuotsuse Keck ja Mithouard ( 73 ) põhjendusi juba toona keeruline mõista ja Euroopa Kohut on õigustatult kritiseeritud, et väljendit „teatud müügitingimused“ ei saa praktikas lihtsalt kohaldada, sest puuduvad selged kriteeriumid, mille alusel konkreetset juhtumit hinnata. ( 74 ) Hiljem tuli välja, et kohtuasi Keck ja Mithouard ( 75 ) ei puudutanud tegelikult „teatud müügitingimusi“, vaid seda, kas turulepääs muudeti keerukamaks või oli see lausa takistatud. Ja isegi siis on selle määratlemine, mis täpselt on turulepääs, keerukas ülesanne ja õiguskindluse seisukohast probleemne.

73. Kolmandaks, kuigi põhimõtteliselt peaks eelistama põhivabaduste paralleelset tõlgendamist, on keeruline võrrelda kaupade vaba liikumist ja teenuste osutamise vabadust seoses müügitingimuste ja turulepääsu teooriaga. On lihtsam kujundada sellist teooriat (peamiselt) ( 76 ) materiaalsete kaupade kontekstis. Teenuste puhul on olukord teistsugune: teenuse mittemateriaalse olemuse tõttu on keerulisem kindlaks teha, mis on teenus ise ja mis ei ole teenusega otseselt seotud.

74. Neljandaks, kui nõustuda sellega, et kohtuotsus Keck ja Mithouard ( 77 ) puudutas (ka) kohtuasjade graafiku kontrollimist (docket-control) asjade puhul, millel oli rohkem pistmist ettevõtjate kaubandusliku vabaduse kui kaupade endiga, mida Euroopa Kohus ka möönis – ja mis võib selgitada ühte kohtuotsuse Keck ja Mithouard ( 78 ) suurt irooniat, nimelt et asjaolud olid piiratud ühe liikmesriigiga ( 79 ), mille tulemusel ei olnud kaupade vaba liikumine selles kohtuasjas nagunii kohaldatav ja seetõttu ei oleks kohtuasja tulnud vastuvõetavaks pidada –, siis minu hinnangul puudub vajadus kohtuotsust Keck ja Mithouard ( 80 ) teistele põhivabadustele laiendada. Mis puudutab teenuste osutamise vabadust, siis ei tähelda ma teenusepakkujate „suurenevat kalduvust“ ( 81 ) kasutada ELTL artiklist 56 tulenevaid õigusi ja ma ei tea ka teisi, kes sellist suundumust oleks märganud. Otse vastupidi. Tegelikult on liidu seadusandja eelkõige teenuste direktiivi vastuvõtmisega viimase kahe aastakümne jooksul suunanud osa oma jõupingutustest sellele, et kindlustada teenuste osutamise vabadust kogu liidus. Tajuti, et teenuste osutamise vabadus peaks olema ettevõtjatele kättesaadavam. Piirava reegli kehtestamine esmases õiguses oleks selle arenguga teravas vastuolus ja kujutaks endast selles suhtes kahetsusväärset sammu tagasi.

75. Eelnevaga sarnaselt, viiendaks ja olulisimana ei ole Euroopa Kohus (õigustatult) lähtunud kohtuotsusest Keck ja Mithouard ( 82 ), kui tal oli see võimalus, tõlgendades teenusepakkuja asutamisvabadust teenuste direktiivi kontekstis. Kohtuotsuses X ja Visser ( 83 ) leidis Euroopa Kohus, et meede, mis oleks kohtuotsuse Keck ja Mithouard ( 84 ) tähenduses kahtlemata olnud „müügitingimus“, kuulub sellegipoolest asutamisvabaduse kohaldamisalasse teenuste direktiivi tähenduses, seega „eemaldudes ideedest, mille tulemusel tehti otsus kohtuasjas Keck“. ( 85 )

76. Seega puudub vajadus kaupade vaba liikumise ( 86 ) valdkonna ühe kõige vaieldavama kohtuotsuse põhjendusi väljaspool seda konkreetset põhivabadust üle võtta.

c) De minimis reegel ELTL artikli 56 jaoks?

77. Euroopa Kohtu senises praktikas ei viita miski sellele, et ELTL artikli 56 suhtes – või ka ühegi teise põhivabaduse suhtes – kehtiks de minimis reegel, nii et teenuste osutamise vabadus on kohaldatav üksnes siis, kui teenust kasutab teatud arv teenuse saajaid.

78. Kuigi Euroopa Kohus on leidnud, et teenuste osutamise vabadus ei ole kohaldatav eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kirjeldatud teatud asjaolude kogumi korral, on see nii olnud pigem olukordades, kus seos asjasse puutuva liikmesriigi meetme ja põhivabaduse vahel oli liiga nõrk.

79. Sellisel kohtupraktikal ja asjaolul, et Euroopa Kohus ei kasuta de minimis kaalutlusi, on head põhjendused: teenuste osutamise vabaduse kohaldamisala tuleb määratleda kvalitatiivsete kriteeriumide abil, mida on võimalik hõlpsasti kogu liidus kohaldada. Seevastu kvantitatiivsed kriteeriumid ei saa ega tohigi selle kohaldamisala määratleda. Sellest sõltumatult oleks kvantitatiivset lävendit võimatu kehtestada või õigustada. Mis näiteks oleks BONVER WINi puhul selleks mõõdupuuks? Kümme klienti? Sada? Tuhat? Teatud osakaal kõigist klientidest? Näiteks 15 protsenti? Või sõltuks see rahast, mida kliendid hasartmängule kulutavad? Kas klient, kes kulutab 1000 eurot on võrdne kümne kliendiga, kes kulutavad 100 eurot? Kui need näited tunduvad lihtsameelsed, siis väidan, et nad ilmestavad suurepäraselt seda, et de minimis kontseptsioon põhjustaks põhivabaduste kontekstis tulevikus probleeme.

80. Asjaolu, et de minimis kontseptsiooni kvantitatiivne olemus on rohkem seotud kohtuasja konkreetsete asjaolude kui tema õigusliku küljega, tooks kaasa veelgi põhimõttelisema probleemi. Ei ole keeruline ette kujutada olukorda, mille puhul sama meedet peetakse ühes ELi liikmesriigis de minimis’eks, aga teises mitte. See aga ohustaks turuosaliste ühesugust mänguruumi, mida siseturu sätetega püütakse saavutada. Või tuleks de minimis sõnastada abstraktselt? Sel juhul kuidas ja kelle poolt? Ei tohi unustada, et tegemist on ühtlustamata valdkonnaga, kus liikmesriikide meetmeid tuleb hinnata aluslepingu vabaduse seisukohast ja et siseturg on jätkuvalt ELi jagatud pädevuse valdkond. Olukorda ei saa võrrelda ELi konkurentsiõigusega, kus teatud lävendid on ette nähtud ELi õigusaktides.

81. Selleks, et võtta kokku põhjendused, mis räägivad vastu de minimis reegli kehtestamisele ELTL artikli 56 alusel teenuste osutamise vabaduse või ka mõne teise vabaduse kontekstis, tuleb rõhutada, et tegemist on fakti- ja mitte õigusküsimusega. Eelotsusemenetluse kontekstis on liikmesriigi kohtu ülesanne teha otsus faktide suhtes. Kui lubada riigisisestel kohtutel sellise reegli kehtestamist, tooks see endaga kaasa siseturu killustumise ja ohustaks turuosaliste ühesuguse mänguruumi eesmärki.

82. Sellest tulenevalt tuleks de minimis reegel ELTL artikli 56 kontekstis põhimõtteliselt tagasi lükata.

V. Ettepanek

83. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Nejvyšší správní soudi (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: ELTL artiklis 56 ette nähtud teenuste osutamise vabadus – milles ei sisaldu de minimis reeglit – on kohaldatav olukorras, mille puhul liikmesriigis asutatud äriühing kaotab pärast seda, kui jõustub riigi meede, millega määratletakse teenuse osutamise kord, näiteks täpne asukoht, loa selle tegevusega tegeleda, kui mõned tema kliendid on pärit teisest liikmesriigist kui on selle äriühingu asukoht, olenemata sellest, kas asjasse puutuvat riigisisest meedet kohaldatakse (õiguslikult ja faktiliselt) vahet tegemata.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Näiteks: diskrimineerimine või takistus, müügitingimused ja/või turulepääs, puhtalt riigisisesed olukorrad.

( 3 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus Keck ja Mithouard (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 4 ) Ilma et nad oleks esitanud selle kohta eelotsusetaotluse Euroopa Kohtule.

( 5 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 47).

( 6 ) Laenan selle termini Arena, A. artiklist „The Wall Around EU Fundamental Freedoms: the Purely Internal Rule at the Forty-Year Mark“, Yearbook of European Law, 2019, vol. 38, lk 153–219, lk 163.

( 7 ) 20. veebruari 1979. aasta kohtuotsus (120/78, EU:C:1979:42).

( 8 ) 24. oktoobri 1978. aasta kohtuotsus (15/78, EU:C:1978:184).

( 9 ) 7. veebruari 1979. aasta kohtuotsus (115/78, EU:C:1979:31).

( 10 ) 7. veebruari 1979. aasta kohtuotsus (136/78, EU:C:1979:34).

( 11 ) 18. märtsi 1980. aasta kohtuotsus (52/79, EU:C:1980:83).

( 12 ) 28. märtsi 1979. aasta kohtuotsus (175/78, EU:C:1979:88).

( 13 ) 7. veebruari 1979. aasta kohtuotsus (115/78, EU:C:1979:31, punkt 24): „asutamislepingu sätteid, mis on seotud asutamisõiguse ja teenuste osutamisega, ei saa kohaldada puhtalt liikmesriigisisestes olukordades“.

( 14 ) Kasutades kohtujurist Warneri ettepaneku sõnastust kohtuasjas Saunders (175/78, ei avaldata, EU:C:1979:63, punkt 1141).

( 15 ) Vt 24. oktoobri 1978. aasta kohtuotsus (15/78, EU:C:1978:184, punkt 3).

( 16 ) Vt 7. veebruari 1979. aasta kohtuotsus (136/78, EU:C:1979:34).

( 17 ) Vt 28. märtsi 1979. aasta kohtuotsus (175/78, EU:C:1979:88, punkt 10).

( 18 ) Endine EMÜ artikkel 48.

( 19 ) Vt 28. märtsi 1979. aasta kohtuotsus Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 10).

( 20 ) Vt 28. märtsi 1979. aasta kohtuotsus Saunders (175/78, EU:C:1979:88, punkt 11). Sellegipoolest on huvitav rõhutada, et selles kohtuasjas analüüsis kohtujurist oma ettepanekus puhtalt liikmesriigisiseseid olukordi puudutavat küsimust, kuid jõudis Euroopa Kohtust sootuks erinevale järeldusele, mistõttu ta analüüsis asjasse puutuvaid liikmesriigi õigusakte töötajate vaba liikumise alusel, vt kohtujurist Warneri ettepanek kohtuasjas Saunders (175/78, ei avaldata, EU:C:1979:63).

( 21 ) Varasemates kohtuasjades, näiteks põhjapanevas 15. juuli 1964. aasta kohtuotsuses Costa (6/64, EU:C:1964:66) näib, et Euroopa Kohus ei näinud vajadust puhtalt liikmesriigisisese olukorra küsimust analüüsida.

( 22 ) 28. märtsi 1979. aasta kohtuotsus (175/78, EU:C:1979:88).

( 23 ) 18. märtsi 1980. aasta kohtuotsus (52/79, EU:C:1980:83, punkt 9).

( 24 ) Isegi kui mind peaks süüdistatama valeõpetuses, siis lihtsuse huvides viitan terminitele „pädevus“ ja „vastuvõetavus“ samas tähenduses. Mitte et ma ei oleks teadlik nende terminite õiguslikust erinevusest: pädevus on objektiivne ja viitab Euroopa Kohtu õiguslikule võimele otsuseid teha, samas kui vastuvõetavus hõlmab subjektiivset külge, kuna osaliselt saab selle kindlaks määrata eelotsusetaotluse esitanud kohus. Tegelikult on kohtuasi vastuvõetav üksnes siis, kui liikmesriigi kohus on Euroopa Kohtu poole pöördumisel järginud asjasse puutuvaid menetlusnorme ja eelotsusetaotluse vajalikkust nõuetekohaselt põhjendanud. Selles osas olen täiel määral nõus kohtujurist Wahli ettepanekuga kohtuasjas Gullotta ja Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168, punktid 21 ja 25), milles esitatakse sarnane kaalutlus, rõhutades samal ajal, et nende terminite erinevust ei tohiks liigselt rõhutada.

( 25 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus (C‑268/15, EU:C:2016:874, punktid 50–53). Põhjalikku ülevaadet nimetatud kohtuotsuse eelsest Euroopa Kohtu praktikast vt kohtujurist Wahli ettepanek liidetud kohtuasjades Venturini jt (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529).

( 26 ) Vt selle kohta ka minu ettepanek liidetud kohtuasjades X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2017:397, punkt 115).

( 27 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 50).

( 28 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 51).

( 29 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 52).

( 30 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punkt 53).

( 31 ) Euroopa Kohtu 1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus (C‑340/14 ja C‑341/14, EU:C:2015:641).

( 32 ) Vt Euroopa Kohtu 1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Trijber ja Harmsen (C‑340/14 ja C‑341/14, EU:C:2015:641, punkt 41). Kohtujuristi kursiiv.

( 33 ) Seega on 1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Trijber ja Harmsen (C‑340/14 ja C‑341/14, EU:C:2015:641) puhul tegemist kohtuasjaga, milles on huvitav keerdkäik: olles teinud kindlaks, et teatud olukorrad ei ole olemuselt puhtalt riigisisesed, keeldus Euroopa Kohus vastamast eelotsusetaotluse esitanud kohtu sisulistele küsimustele, millega sooviti kindlaks teha, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36; edaspidi „teenuste direktiiv“) sätted, mis on seotud teenusepakkujate asutamisvabadusega, on puhtalt riigisisestes olukordades kohaldatavad. Alles hiljem, 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsuses X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44) andis Euroopa Kohus sellele küsimusele vastuse – nimelt jaatava.

( 34 ) Vt 15. novembri 2016. aasta kohtuotsus (C‑268/15, EU:C:2016:874).

( 35 ) Vaidlusalust juhtumit tuleb käsitleda aluslepingu sätete alusel. Teenuste direktiiv ei ole hasartmängude suhtes kohaldatav, vt kõnealuse direktiivi artikli 2 lõike 2 punkt h. Kui hasartmängud oleks selle direktiivi kohaldamisalas, siis ei oleks eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimust tekkinud, kuivõrd teenusepakkujate asutamisvabadust puudutav peatükk on ratione materiae kohaldatav riigisisestele olukordadele, vt 30. jaanuari 2018. aasta otsus kohtuasjas X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44).

( 36 ) Kasutades terminoloogiat, mida on kasutanud Müller-Graff, P.-Chr., Streinz, R. (Hrsg.), „EUV/AEUV Kommentar“, C. H. Beck, München, 3. Aufl, 2018, AEUV Artikel 56, punkt 1.

( 37 ) Vt ELTL artikkel 57, mille kohaselt mõistetakse teenustena aluslepingutes tavaliselt tasulist tegevust niivõrd, kuivõrd see ei ole reguleeritud kaupade, kapitali ja isikute vaba liikumist käsitlevate sätetega. Euroopa Kohus on sellega seoses leidnud, et mõiste „teenused“ kätkeb teiste vabadustega hõlmamata tegevust, eesmärgiga mitte jätta põhivabaduste kohaldamisalast välja ühtki majandustegevust, millest ma järeldan, et tegemist ei ole subsidiaarse, vaid järelejäänud põhivabadusega. Vt minu ettepanek liidetud kohtuasjades X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2017:397, punkt 88).

( 38 ) Vt 17. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Webb (279/80, EU:C:1981:314, punkt 17).

( 39 ) Vt 3. detsembri 1974. aasta kohtuotsus van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, punkt 27).

( 40 ) Nii nõuab ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadus mitte üksnes seda, et kõrvaldataks igasugune teistes liikmesriikides asuvate teenuseosutajate diskrimineerimine kodakondsuse alusel, vaid ka mis tahes piirangute keelamist, isegi kui need on ühtviisi kohaldatavad nii omamaiste kui ka teistes liikmesriikides asuvate teenuseosutajate suhtes. See on järjepidev kohtupraktika alates 25. juuli 1991. aasta kohtuotsusest Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, punkt 12). Vt lisaks sellele 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Citroën Belux (C‑265/12, EU:C:2013:498, punkt 35) ja 8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 51). Kuigi tegemist oli asutamisvabadust puudutava kohtuasjaga, ei viidanud Euroopa Kohus 30. novembri 1995. aasta kohtuotsuses Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, punkt 37) mitte üksnes sellele konkreetsele vabadusele: „riigisisesed meetmed, mis võivad aluslepinguga tagatud põhivabaduste teostamist takistada või vähem atraktiivseks muuta“. Kohtujuristi kursiiv.

( 41 ) Vt 31. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus Luisi ja Carbone (286/82 ja 26/83, EU:C:1984:35, punkt 16) ja 8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 51).

( 42 ) Sellist seisukohta jagavad ka Randelzhofer, A. ja Forsthoff, U., teoses Grabitz, E., Hilf, M. ja Nettesheim, M., Das Recht der Europäischen Union, 57. ajakohastatud veebruaris 2020, C. H. Beck, München, Art. 56, Art. 57 AEUV, punkt 3.

( 43 ) Need on põhimõtteliselt analoogsed „teenustekaubanduse“ määratlusega vastavalt teenustekaubanduse üldlepingule, mis on lisatud WTO asutamislepingule (edaspidi „GATS“). GATS artikli 1 lõike 2 kohaselt on teenustekaubandus määratletud nii, et see koosneb neljast teenuste tarnimise viisist: 1) piiriülesed tarned, mis ei hõlma isikute liikumist; 2) tarbimine välisriigis, millega kaasneb tarbija liikumine selle WTO liikmesriigi territooriumile, kus on teenuse osutaja asukoht; 3) kaubanduslik kohalolek, st tütarettevõtja või filiaali olemasolu selle WTO liikmesriigi territooriumil, kus teenust osutatakse; 4) WTO liikmesriigist pärit füüsiliste isikute kohalviibimine, mis võimaldab ühe liikmesriigi ettevõtjal osutada teenust mõne teise liikmesriigi territooriumil.

( 44 ) Seda on sageli nimetatud teenuste „aktiivseks“ vabaks liikumiseks.

( 45 ) Vt kohtujurist Lenzi ettepanek kohtuasjas Cowan (186/87, ei avaldata, EU:C:1988:526, punkt 14).

( 46 ) Seda on sageli nimetatud teenuste „passiivseks“ vabaks liikumiseks. Vt selle mõiste kohta Völker, S., Passive Dienstleistungsfreiheit im Europäischen Gemeinschaftsrecht, Duncker & Humblot, Berlin, 1990, lk 61 jj.

( 47 ) Tavalisteks näideteks on turistigrupid, mis ületavad piiri koos giidiga.

( 48 ) Eelkõige telekommunikatsiooni või interneti vahendusel.

( 49 ) Vt ka ELTL artikli 56 sõnastus.

( 50 ) Erinevalt töötajate vabast liikumisest ja asutamisvabadusest, ei määratleta teenuste osutamise vabaduse puhul vajalikku piiriülest elementi mitte lähtudes vabaduse omajast, vaid teenussuhtest. Teenuse osutamise vabadus ei ole välistatud seetõttu, et teenuste saajatel või osutajatel on sama kodakondsus. Vt üksikasjalikumalt Randelzhofer, A. ja Forsthoff, U., op. cit.

( 51 ) Vt ELTL artikkel 34.

( 52 ) Vt ELTL artikkel 35.

( 53 ) Muuseas on kohtuotsusest Keck tulenev kohtupraktika, mille juurde me hiljem üksikasjalikumalt naaseme, kohaldatav üksnes impordile. See tehti praeguse ELTL artikli 34 alusel ja on kohaldatav üksnes selliste meetmete kontekstis, mida kohaldatakse nii õiguslikult kui ka faktiliselt vahet tegemata. Seevastu artikkel 35 on kohaldatav üksnes diskrimineerivate meetmete suhtes.

( 54 ) Vt 17. mai 1994. aasta kohtuotsus Corsica Ferries (C‑18/93, EU:C:1994:195, punkt 30).

( 55 ) Vt 10. mai 1995. aasta kohtuotsus Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, punkt 19).

( 56 ) Ibidem.

( 57 ) Vt selle kohta ka Müller-Graff, P.-Chr., op. cit., ja Holoubek, M., teoses Schwarze, J., Becker, U., Hatje, A., Schoo, J. (Hrsg.), EU-Kommentar, 4. Aufl., Nomos, Baden-Baden, 2019, Art. 57 AEUV, punkt 42.

( 58 ) C‑581/18, EU:C:2020:77, punkt 30. Kohtujuristi kursiiv.

( 59 ) Vastupidi vastuvõturiigile.

( 60 ) Vt 10. mai 1995. aasta kohtuotsus (C‑384/93, EU:C:1995:126, punkt 30).

( 61 ) 7. mai 1998. aasta kohtuotsus (C‑350/96, EU:C:1998:205, punkt 25).

( 62 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 63 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 64 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 65 ) Jätan oma analüüsis sihiteadlikult kõrvale kohtupraktika, mis puudutab maksude spetsiifilist valdkonda. Selles osas on hästi teada, et Euroopa Kohus lähtub õigustatult lähenemisviisist, mis on lähedasem diskrimineerimispõhistele piirangutele. Seda ka siis, kui juhtumid on keerukad. Selle põhjus on lihtne: juba oma olemuselt kohaldatakse makse nii õiguslikult kui faktiliselt vahet tegemata. Oleks keeruline õigustada seda, et need kuuluvad automaatselt põhivabaduste valdkonda ja liikmesriigid peaksid neid põhimõtteliselt põhjendama hakkama. Just sel põhjusel olen täiel määral nõus Euroopa Kohtuga, kui ta selles konkreetses valdkonnas otsustab, et kui maksude ainsaks tulemuseks on tekitada lisakulusid seoses kõnealuse teenuse osutamisega ja kui nad mõjutavad samamoodi teenuste osutamist nii liikmesriikide vahel kui ka liikmesriigi sees, siis ei kuulu nad ELTL artikli 56 kohaldamisalasse. Vt nt 8. septembri 2005. aasta kohtuotsus Mobistar ja Belgacom Mobile (C‑544/03 ja C‑545/03, EU:C:2005:518, punkt 31) ja 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Viacom Outdoor (C‑134/03, EU:C:2005:94, punkt 38).

( 66 ) Muuseas üsna varsti pärast 24. novembri 1993. aasta kohtuotsust Keck ja Mithouard (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905). See viitab sellele, et vähemalt sel ajal ei näinud Euroopa Kohus vajadust teenuste osutamise kohaldamisala suhtes piirangut kehtestada.

( 67 ) 30. novembri 1995. aasta kohtuotsus (C‑55/94, EU:C:1995:411).

( 68 ) 10. mai 1995. aasta kohtuotsus (C‑384/93, EU:C:1995:126).

( 69 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 70 ) Vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas TÜV Rheinland LGA Products ja Allianz IARD (C‑581/18, EU:C:2020:77, punkt 31).

( 71 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 72 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, punkt 23).

( 73 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 74 ) Vt selle kohta nt Müller-Graff, P.-Chr., teoses von der Groeben, H., Schwarze, J., Hatje, A. (Hrsg.), Europäisches Unionsrecht (Kommentar), 7. Aufl., Nomos, Baden-Baden, Artikel 34 AEUV, punkt 247.

( 75 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 76 ) Näiteks elekter on materiaalsuse nõude märkimisväärne erand.

( 77 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905, punkt 14).

( 78 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 79 ) Prantsusmaa ettevõtjad soovisid müüa Prantsusmaal kahjumiga picon bière’i – toodet, mis on pärit Prantsusmaalt – ja Prantsusmaa õigusaktid takistasid neil seda tegemast.

( 80 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 81 ) Ibidem, punkt 14.

( 82 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 83 ) Vt 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 97). Vt ka minu ettepanek liidetud kohtuasjades X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2017:397, punktid 87–104).

( 84 ) 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 85 ) Vt Snell, J., „Independence day for the Services Directive: Visser“, Common Market Law Review, 2019, vol. 56, lk 1119–1136, lk 1129.

( 86 ) Vt paljude teiste näidete seas Mattera, A., „De l’arrêt “Dassonville“ à l’arrêt “Keck“: l’obscure clarté d’une jurisprudence riche en principes novateurs et en contradictions“, Revue du marché unique européen, 1994, nr 1 lk 117–160; Gormley, L., „Reasoning Renounced? The Remarkable Judgment in Keck & Mithouard“, European Business Law Review, 1994, lk 63–67; Steindorff, E., „Unvollkommener Binnenmarkt“, Zeitschrift für das gesamte Handelsrecht und Wirtschaftsrecht, 1994, lk 149–169; Lenz, C. O., „Ein undeutlicher Ton“, Neue juristische Wochenschrift, 1994, lk 1633 ja 1634. 24. novembri 1993. aasta kohtuotsuse Keck ja Mithouard (C‑267/91 ja C‑268/91, EU:C:1993:905) kaitseks vt Joliet, R. (üks selle kohtuasja kohtunikest), „Der freie Warenverkehr: Das Urteil Keck und Mithouard und die Neuorientierung der Rechtsprechung“, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht, internationaler Teil, 1994, lk 979–987. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, punkt 21 jj).