ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
219

Seoses argumendiga, et on rikutud kohustust pidada haldusmenetluste läbiviimisel kinni mõistlikust tähtajast, tuleb märkida, et see kohustus kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise tagavad liidu kohtud ning mis on pealegi õiguse heale haldusele koostisosana sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 (vt selle kohta kohtuotsus, 21.5.2014, Catinis vs. komisjon, T‑447/11, EU:T:2014:267, punkt 34). Samuti on kohane meenutada, et haldusmenetluse kestuse mõistlikkust tuleb hinnata nii, et arvestatakse iga asja konkreetseid asjaolusid ning eelkõige selle konteksti, erinevaid läbitud menetlusstaadiume, asja keerukust ning selle olulisust erinevate huvitatud isikute jaoks (kohtuotsused, 22.10.1997, SCK ja FNK vs. komisjon, T‑213/95 ja T‑18/96, EU:T:1997:157, punkt 57; 16.9.1999, Partex vs. komisjon, T‑182/96, EU:T:1999:171, punkt 177, ja 19.4.2013, Aecops vs. komisjon, T‑53/11, ei avaldata, EU:T:2013:205, punkt 57). Käesolevas kohtuasjas seondusid kuuenda raamprogrammi rakendamiseks sõlmitud lepingud ajavahemikuga 2002–2006 ning hõlmasid seega mitut aastat. Lisaks sellele oli eeskirjade eiramine, mille komisjon tuvastas, jätkuv ning hõlmas sama ajavahemikku. Hageja ei saa seega OLAFile ette heita asjaolu, et ta viis juurdluse läbi seoses mitme aasta kauguse ajavahemikuga. Lisaks sellele pidas OLAF kinni määruse nr 1073/1999 artikli 6 lõikest 5, sest juurdlust toimetati katkestamata aja vältel, mis vastab juhtumi asjaoludele ja keerukusele. Nimelt algatas OLAF juurdluse 2009. aasta detsembris. 2010. aasta veebruaris viis ta läbi inspekteerimise Comengi juures. 2010. aasta augustis koostas komisjon lõpliku auditiaruande ja saatis selle Zenonile, kes esitas oma märkused selle kohta 2010. aasta oktoobris ja novembris. Komisjon võttis vastu lõpliku auditiaruande 2011. aasta veebruaris. Lõplikus auditiaruandes sisalduva teabe alusel teavitas OLAF 2011. aasta juulis hagejat sellest, et käsitab teda asjaomase isikuna, ning kuulas ta ära 2011. aasta septembris; ta lõpetas juurdluse 2012. aasta septembris ja edastas oma lõpliku juurdluse aruande Kreeka ametiasutustele 2012. aasta oktoobris. Sellest nähtub, et OLAF ei ole rikkunud kohustust pidada haldusmenetluse läbiviimisel kinni mõistlikust tähtajast ega ka õigust heale haldusele, mille koostisosaks see kohustus on. Samamoodi ei ole OLAF eespool toodut arvestades ka kuidagi rikkunud hoolsuspõhimõtet. [...]
186

Teiseks väidavad Lico ja PYMAR, et komisjon oli Hispaania süsteemi olemasolust alates selle rakendamisest teadlik, nagu seda tõendavad alates 2001. aastast Hispaania ametiasutustele saadetud teabenõuded. Lisaks avaldati Hispaania süsteemi meetmete kinnitamine Boletín Oficial del Estados (riigi ametlik väljaanne) ning seda levitati ajakirjanduses laialdaselt. Sellele vaatamata ei tegutsenud komisjon ega algatanud ametlikku uurimismenetlust ligi kümne aasta jooksul, mis on ülemäära pikk aeg. Lisaks kinnitavad Lico ja PYMAR, et on vastuoluline loobuda aastatel 2002–2006 antud abi tagasinõudmisest, kuna rikuti õiguskindluse põhimõtet, väites samas, et seda perioodi ei saa arvesse võtta, et hinnata, kas komisjon jäi ülemäära pika aja jooksul tegevusetuks. Igal juhul, isegi kui eeldada, et tuleb analüüsida, kas komisjon tegutses mõistliku aja jooksul alles alates 2006. aastast, leiavad Lico ja PYMAR, et vastus peab olema eitav, viidates analoogia alusel 24. novembri 1987. aasta kohtuotsusele RSV vs. komisjon (223/85, EU:C:1987:502), milles komisjonil kulus oma otsuse vastu võtmiseks 26 kuud. Lisaks märgivad nad, et isegi kui Hispaania süsteem on sama sarnane Prantsuse GIE fiscaux’ otsuses käsitletud süsteemiga, nagu väidab komisjon (mis aga nii ei ole), on viis aastat, mis kulus käesolevas asjas ametliku uurimismenetluse algatamise otsuseni, selgelt ülemäärased. Eeltoodut arvestades leiavad Lico ja PYMAR, et õiguskindlusetus esines kuni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamiseni 2011. aastal.
75

Alates 16. mai 2002. aasta kohtuotsusest Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294) väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et meetme omistatavust riigile ei saa tuletada pelgalt asjaolust, et kõnealuse meetme on võtnud riigi osalusega äriühing. Isegi kui riik saab riigi osalusega äriühingut kontrollida ja tal on valitsev mõju kõnealuse ettevõtja toimingute üle, ei saa automaatselt eeldada, et konkreetsel juhul seda kontrolli ka tegelikult teostatakse. Riigi osalusega äriühing võib olla vähemal või suuremal määral iseseisev, olenevalt sõltumatuse määrast, mille riik on talle andnud. Seega ainuüksi asjaolu, et riigi osalusega äriühing on riigi poolt kontrollitav, ei ole piisav, et selle ettevõtja võetud meetmeid saaks käsitleda riigi meetmetena. Lisaks tuleb uurida, kas ametiasutused olid ühel või teisel viisil seotud nende meetmete vastuvõtmisega. Sellisel juhul ei ole nõutav, et oleks tõendatud, et ametiasutused oleks konkreetse nõudmisega kallutanud asjasse puutuvat riigi osalusega äriühingut kõnealuseid abimeetmeid võtma. Esiteks on riigi ja riigi osalusega äriühingute vahelise tiheda seose tõttu olemas reaalne oht, et nende kaudu antakse riigiabi läbipaistmatul viisil ja rikkudes aluslepingus sisalduvaid riigiabi eeskirju. Teiseks on kolmandal isikul riigi ja riigi osalusega äriühingu privilegeeritud suhete tõttu üldiselt väga keeruline tõestada, et konkreetsel juhul võttis asjaomane asutus abimeetmed riigi ametiasutuste korralduse alusel. Seetõttu tuleb tunnistada, et riigi osalusega äriühingu võetud meetme omistamine riigile võib järelduda mitmest näitajast, mis on tingitud juhtumi asjaoludest ja meetme võtmise kontekstist. Lisaks täpsustas Euroopa Kohus 16. mai 2002. aasta kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294), et kõik muud näitajad, mis tõendavad konkreetses asjas ametiasutuste seotust või seotuse puudumise ebatõenäosust meetme vastuvõtmisel, võttes arvesse ühtlasi selle ulatust, sisu ja sellega kaasnevaid tingimusi, võivad olenevalt olukorrast olla asjasse puutuvad järeldamaks, et riigi osalusega äriühingu võetud meede on riigile omistatav (vt selle kohta 16. mai 2002. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, C‑482/99, EU:C:2002:294, punktid 51–56; 17. septembri 2014. aasta kohtuotsus Commerz Nederland, C‑242/13, EU:C:2014:2224, punktid 31–34; 10. novembri 2011. aasta kohtuotsus Elliniki Nafpigokataskevastiki jt vs. komisjon, T‑384/08, ei avaldata, EU:T:2011:650, punktid 50–54; ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Sloveenia vs. komisjon, T‑507/12, ei avaldata, EU:T:2016:35, punktid 65–69).
Sellega seoses nähtub kõigepealt 21. märtsi 2013. aasta pressiteatest, et „EKP nõukogu on otsustanud hoida erakorralise likviidsusabi praegust taset kuni […] 25. märtsini 2013“ ja et „[t]agasimaksmise pikendamine on mõeldav üksnes siis, kui loodud on [liidu/IMFi] programm, mis tagab asjasse puutuvate pankade maksevõime“. Sellest tuleneb kaudselt, kuid tingimata, et sellise programmi puudumisel ei oleks kõnealuste pankade maksevõime olnud tagatud. Seda tõlgendust kinnitavad 4. aprillil 2013 toimunud pressikonverentsil EKP presidendi väljendatud seisukohad (vt punkt 384 eespool) EKP nõukogu 21. märtsi 2013. aasta otsuse kohta:

„Erakorralist likviidsusabi saab anda ainult maksevõimelistele ja elujõulistele pankadele. Kuid ilmneb, et programmi puudumisel ei oleks need pangad olnud maksevõimelised ega elujõulised. Sellel hetkel leidis nõukogu, et käimas ei olnud ühtki programmi, ja seetõttu pidi ta tegema seda, mida ta tegi.“
170

Neljandaks tuleb rõhutada, et ettevaatuspõhimõtte teatise punktis 6.3.4 ette nähtud kohustus viia läbi mõjuanalüüs kujutab endast lõppkokkuvõttes lihtsalt proportsionaalsuspõhimõtte üht konkreetset väljendust. Seetõttu tähendab komisjoni argument, et ta on määruse nr 1107/2009 kohaldamise raames vabastatud selle põhimõtte järgimise kohustusest vähemalt analüüsi majandusliku osa puhul. Proportsionaalsuspõhimõttega ei ole aga kooskõlas väide, et komisjonil on valdkonnas, kus tal on ulatuslik kaalutlusõigus, õigus võtta meetmeid, ilma et ta peaks hindama eeliseid ja ebameeldivusi. Nimelt käib ametiasutuse kaalutlusõiguse tunnustamisega vajalikult ja vältimatult kaasas kohustus teostada seda õigust ning võtta arvesse kogu selles osas tähtsust omavat teavet. See kehtib veelgi enam ettevaatuspõhimõtte kohaldamise raames, kus ametiasutus võtab õigussubjektide õigusi piiravaid meetmeid mitte teadusliku kindluse, vaid ebakindluse alusel: kui õigussubjekt on kohustatud taluma, et tal võidakse keelata tegeleda teatava majandustegevusega, samas kui ei ole isegi mitte kindel, et see tingib mingisuguse vastuvõetamatu riski, peab ametiasutuselt olema nõutud vähemalt seda, et ta võrdleks võimalikult põhjalikult oma tegevuse tagajärgi oma tegevusetuse võimalike tagajärgedega eri mängusolevate huvide seisukohast.
379

Amet on kõigis kolmes järelduses asjaomaste toimeainete kohta lõpetanud seireandmetele pühendatud punkti punktiga „Üldine järeldus seireandmete kohta“, mis on sõnastatud järgmiselt: „[Ameti taimekaitsevahendite ja nende jääkide komisjoni (Panel on Plant Protection Products and their Residues, edaspidi „PPR“) 5.–9. novembrini 2012 asetleidnud koosoleku] raames käsitlesid eksperdid seireandmete kasutamist riskihindamisel. Asuti seisukohale, et seireandmete vahetu kasutamine riskihindamisel võib olla keeruline, sest seireandmed sõltuvad arvukatest neid mõjutavatest parameetritest, mida ei ole võimalik täies ulatuses hoomata (kokkupuude pestitsiididega, ilmastikutingimused, haigused, põllumajandustavad jne). Lisaks on raske tuvastada seost kokkupuute ja seireandmetes täheldatud mõju vahel (see tähendab põhjuslikku seost). Samuti märgiti, et seireandmed ei tarvitse anda täielikku ülevaadet, sest teatavatel juhtudel ei arvestata kõiki parameetreid (näiteks veterinaarravimite kasutamine). Samamoodi rõhutati, et seireandmed on asjakohased vaid asjaomase liikmesriigi puhul (ja selles liikmesriigis heakskiidetud hea põllumajandustava puhul), kuid mitte kõigi lubatud kasutuste või [liidus] kehtivate keskkonna- või agronoomiliste tingimuste puhul. Üldiselt jõuti seisukohale, et seireandmete kasutegur riskihindamise seisukohast on piiratud, kuid need võivad olla kasulikud riskijuhtidele tagasiside andmiseks, et viimased saaksid välja töötada ennetavad meetmed.“
62

Kõigest eelnimetatust tuleneb, et apellatsioonikoda tugines vastandatud tähiste sarnasuse analüüsimisel väärale seisukohale, et taotletava kaubamärgi kujutisosa ei ole domineeriv, hinnates üle mõju, mida sõna „toro“ olemasolu mõlemas tähises avalikkusele avaldab. Arvestades asjaolu, et esiteks on kujutisosa oma osatähtsuse ja omapära tõttu osa, mis tõmbab asjaomase avalikkuse tähelepanu, ja teiseks seda, et sõnal „toro“ puudub taotletavas kaubamärgis iseseisev eristav tähtsus, tuleb järeldada, et vastandatud tähised on visuaalselt sarnased väga vähesel määral, foneetiliselt sarnased keskmisel määral ja teataval määral kontseptuaalselt sarnased. Sellest tulenevalt on asjaomased tähised tervikuna vaid vähesel määral sarnased (vt analoogia alusel kohtuotsus, 17.2.2011, Annco vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Freche et fils (ANN TAYLOR LOFT), T‑385/09, EU:T:2011:49, punkt 38).
Algmääruse artikli 11 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:

„Lõplik dumpinguvastane meede aegub viie aasta möödudes selle kehtestamisest või viie aasta möödudes viimase läbivaatamise lõpetamise kuupäevast, mis hõlmas nii dumpingut kui ka kahju, kui läbivaatamisel ei otsustata, et selle kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu või kahju jätkumine või kordumine. Aegumise läbivaatamine algatatakse [Euroopa K]omisjoni või [liidu] tootjate poolt või nende nimel tehtud taotluse põhjal ning meede jääb jõusse läbivaatamise tulemuste selgumiseni.

Aegumise läbivaatamine algatatakse, kui taotlus sisaldab piisavalt tõendeid selle kohta, et meetmete kehtivuse lõppemisega võib tõenäoliselt kaasneda dumpingu ja kahju jätkumine või kordumine. Sellisele tõenäosusele võivad viidata näiteks tõendid dumpingu ja kahju jätkumise kohta või selle kohta, et kahju kõrvaldamine tuleneb osaliselt või tervikuna meetmete olemasolust, või selle kohta, et eksportijate olukord või turutingimused on sellised, et need osutavad edasise kahjustava dumpingu tõenäosusele.

Käesoleva lõike alusel uurimist läbi viies antakse eksportijatele, importijatele, ekspordiriigi esindajatele ning [liidu] tootjatele võimalus läbivaatamistaotluses sätestatud küsimusi avardada, tagasi lükata või nende kohta arvamust avaldada, ning järeldusi tehes võetakse kohaselt arvesse kõiki asjakohaseid ja nõuetekohaselt dokumenteeritud tõendeid, mis on esitatud seoses küsimusega, kas meetmete kehtivuse lõppemine võib tõenäoliselt kaasa tuua dumpingu ja kahju jätkumise või kordumise, või on see ebatõenäoline.

Teade meetmete kehtivuse eelseisva lõppemise kohta avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas kohasel ajal käesolevas lõikes määratletud meetmete kohaldamisaja viimasel aastal. Seejärel on [liidu] tootjatel hiljemalt kolm kuud enne viieaastase tähtaja möödumist õigus esitada taotlus meetmete läbivaatamiseks vastavalt teisele lõigule. Samuti avaldatakse teade meetmete tegeliku lõppemise kohta käesoleva lõike alusel.“
55

Komisjon märgib vaidlustatud otsuse põhjendustes 631–635 järgmist: „(631) Käesolevas osas analüüsib komisjon konkurentsisuhete lähedust ja see näitab, et TNT ja UPS on tegelikult EMP‑sisesel kiirkohaletoimetamise turul väga lähedased konkurendid. Analüüs näitab, et poolte lähedane konkurent on ka DHL, samas kui FedEx ja juhtivad mitteintegreeritud teenuse osutajad DPD ja GLS on pooltest kaugemale jäävad konkurendid, mida näidatakse osades 7.3 ja 7.2.1. (632) Analüüs on kasulik selleks, et kindlaks teha, millised EMP‑sisesel kiirkohaletoimetamise turul tegutsevad äriühingud pakuvad teenuseid, mis on omavahel kergelt asendatavad, ja see annab teavet konkurentsisurve taseme kohta, mida need ettevõtjad praegu avaldavad. (633) Selline analüüs on eriti asjakohane segmenteeritud turul, nagu on asjaomane turg, kus tooted ja teenused on erinevat laadi. EMP‑sisese kiirkohaletoimetamise turu segmenteerituse üks olulisemaid tunnuseid on lähte- ja sihtkohtade kaetus, mida pakub teatud vedaja (st millised on EMP riigid, kust ja kuhu väikepakke saab kiirelt vedada ja milline on territoriaalse kaetuse tase nende riikide piires). Esineb ka muid diferentseerituse tegureid, nagu teenuse kvaliteediomadused (usaldusväärsus, järgimise ja asukoha kindlakstegemise süsteemi kvaliteet ning spetsiifiliste teenuste pakkumine, nagu kõrgetasemeline, hommikune või keskpäevaks kohalevedu või ka eripärane käitlus). (634) Teenuse diferentseerituse erinevate tegurite sümbioos koos teenuse pakkujate kaubandusliku lähenemisega (või sarnaste tarbijate valimise protsess) määrab ära, mil määral on erinevad teenuse osutajad tarbijatele konkurentsi pakkudes kergelt asendatavad. Komisjon ei analüüsinud seega mitte ainult ettevõtjaid nende põhiomadustelt (nagu nende teenuste katvus), vaid hindas ka nende asendatavuse taset tarbijate seisukohast kõigi kättesaadavate andmete alusel, sealhulgas turu‑uuringutest tulenev tarbijate hinnang, pakkumise analüüs ja TNT analüüs tema juurest lahkumise küsitluste põhjal. (635) Analüüsi eesmärk ei ole mitte ainult määratleda kahe koonduva ettevõtja vahelise konkurentsi tase, vaid ka teha kindlaks teised ettevõtjad, kellega on koondumise pooled praegu sellel segmenteeritud turul kergelt asendatavad. See on käesolevas asjas eriti asjakohane, sest kõik kättesaadavad tõendid viitavad sellele, et asjassepuutuval segmenteeritud turul on väga lähedases omavahelises konkurentsis väga piiratud arv teenuseosutajaid võrreldes teiste ettevõtjatega, kes samuti sel turul tegutsevad.“
161

SNCMi väidet, mille kohaselt kasutati reisi- ja kaubalaevu tegelikult lisateenuse osutamiseks ja teisipidi parvlaevu põhiteenuse osutamiseks, ei ole õiguslikult piisavalt tõendatud. Täpsemalt ei ole veenvad tabelid, mis SNCM esitas selleks, et püüda kinnitada kõnealust väidet. Esiteks esinevad ühes neist tabelites, see tähendab tabelis „Reisi- ja kaubalaevadega osutatud lisateenus“ nimelt arvutusvead. Nagu märgib õigustatult komisjon, on nendes tabelites lisaks ja eelkõige kunstlikult lisateenusele omistatud eri laevade ülemäärane maht (kohtade arv pardal), millel puudub igasugune seos sellega, kuidas neid kahte teenuseliiki tegelikult osutati. Nii on tabelis „Reisi- ja kaubalaevadega osutatud lisateenus“ Marseille–Bastia ja Marseille–Ajaccio liinide puhul 2007. aasta teise poole ning kõigi aastate ajavahemikus 2008–2013 puhul ära toodud erinevus põhiteenuse raames nendel liinidel kasutatavate kontsessionääride reisi- ja kaubalaevade mahu (tabel „Reisi- ja kaubalaevadega osutatud alaline teenus“) ja mahu vahel, mida nõutakse kontsessioonilepingus sama teenuse ja liinide puhul (tabel „Tehniline kirjeldus – alaline teenus“). Teisisõnu on selles tabelis ära toodud põhiteenust osutavate laevade maht, mis on tehnilises kirjelduses nõutud mahu suhtes ülemäärane, ja SNCM on selle omavoliliselt omistanud lisateenuse väidetavale osutamisele reisi- ja kaubalaevadega. Samamoodi on tabelis „Parvlaevadega osutatud lisateenus“ omavoliliselt määratud SNCMi parvlaevade poolt lisateenuse raames pakutav maht kindlaks nii, et see tuleneb kontsessioonilepingu tehnilistes tingimustes selle teenuse puhul nõutud mahu (tabel „Tehniline kirjeldus – lisateenus“) ja tabelist „Reisi- ja kaubalaevadega osutatud lisateenus“ võetud ülemäärase mahu vahel. Toimikust aga nähtub, et parvlaevade maht oli oluliselt suurem tabelis „Parvlaevadega osutatud lisateenus“ nimetatust, nii et kui erakorralised asjaolud välja arvata, ei olnud põhjust kasutada reisi- ja kaubalaevu lisateenuse osutamiseks. Tabelis „Parvlaevadega osutatud alaline teenus“ on lihtsalt ja kuidagi põhjendamata märgitud, et parvlaevad osalesid iga aasta põhiteenuse osutamises teatava arvu kohtade osas Marseille–Ajaccio ja Marseille–Bastia liinidel (eeskätt 13000 kohta 2007. aasta teisel poolel ja 26000 kohta 2008. aastal). Lõpetuseks tuleb märkida, et asjaolu, et võis esineda mõni üksik juhtum, kus tavaliselt põhiteenuse osutamiseks mõeldud laeva kasutati lisateenuse raames ja teisipidi, ei ole see iseenesest piisav, seadmaks kahtluse alla põhimõttelist tuvastust, et reisi- ja kaubalaevu kasutati põhiteenuse ja parvlaevu lisateenuse osutamiseks.
34

Järelikult, ilma et oleks vaja vastata hageja väitele, et komisjon oleks lisaks pidanud esitama põhjendused, mis olid tema tõlgenduse aluseks, mille kohaselt Euroopa kodanikualgatuse ettepanekut ei registreerita, kui osa kavandatavatest meetmetest ei kuulu selle institutsiooni volituste alla, mille alusel tal on õigus esitada Euroopa Liidu õigusakti eelnõu aluslepingute rakendamiseks, tuleb asuda seisukohale, et komisjon on rikkunud oma põhjendamiskohustust, kui ta ei märkinud, millised on need meetmed Euroopa kodanikualgatuse ettepaneku lisas esitatute hulgas, mis ei kuulu tema volituste alla, ega seda tõlgendust toetavaid põhjendusi, ning et järelikult tuleb hagi üksnes sel ainsal põhjusel lugeda põhjendatuks, ilma et oleks vaja analüüsida teist väidet.
19. oktoobri 2011. aasta kirjas teatas komisjon hagejale, et tema nime vaidlusalusesse loetellu kandmise uuesti läbivaataamine on endiselt pooleli. Ta andis teada ka sellest, et sanktsioonide komitee oli talle hiljuti edastanud täiendavat „spetsiifilist“ teavet seoses põhjenduste ülevaatega (edaspidi „esimesed täiendavad põhjendused“), nimelt järgmist:

„Mohammed Al-Ghabra on Ühendkuningriigis elav tähtis äärmuslane, kes on seotud suure arvu äärmuslastega. M. Al-Ghabral on pikemat aega regulaarsed kontaktid Pakistanis elavate Al-Qaida kõrgete vastutavate isikutega. 2002. aastal kohtus ta Al-Qaida operatsioonide juhi Faraj Al-Libiga, kes on Al-Qaida kõrge juht, kelle Pakistani ametiasutused 2005. aastal vahistasid ja kes on hetkel Ameerika Ühendriikides vahi all. M. Al-Ghabra elas F. Al-Libi kodus nädal aega. M. Al-Ghabral olid ka regulaarsed kontaktid mitmete Ühendkuningriigis elavate äärmuslastega ning ta võttis osa Ühendkuningriigis elavate isikute radikaliseerimisest äärmusliku sisuga materjalide levitamise teel.

M. Al-Ghabral olid tihedad seosed sõjalise grupeeringuga Cachemire Harakat Ul Mujahidin (HuM). Arvatakse, et M. Al-Ghabra läbis džihaadi väljaõppe HuMi treeninglaagris Aza’s, Kashmiris 2002. aastal. Selles laagris viibimise ajal õppis M. Al-Ghabra käsitlema lahingvintpüsse AK-47 ja püstoleid. Ühtlasi arvatakse, et tal oli kavatsus võidelda Kashmiris, kuid et HuM takistas seda, kuna HuMile oli vaja, et isikud lähevad tagasi Ühendkuningriiki ja koguvad seal rahalisi vahendeid. Pakistanis viibimise ajal kohtus M. Al-Ghabra ka Haroon Rashid Aswatiga, kes hiljem vahistati ja saadeti välja Ühendkuningriiki, et tema üle mõistetaks seal kohut terrorismiga seotud tegevuse eest. H. R. Aswat on hetkel Ühendkuningriigis vahi all ja ootab oma väljaandmist Ameerika Ühendriikidesse terrorismiga seotud tegude eest. Ehkki M. Al-Ghabra varad on külmutatud, on tal jätkuvalt kontaktid äärmuslastega ja ta jätkab äärmuslikku tegevust.

Alates 2009. aasta detsembrist valmistas M. Al-Ghabra ette terrorirünnakuid Ühendkuningriigis asutatud ettevõtjate vastu, kuid tal ei olnud vajalikke vahendeid, et neid lõpuni viia.

[…]“.
ÜLDKOHTU OTSUS (apellatsioonikoda)

6. veebruar 2015

Kohtuasi T‑7/14 P

BQ

versus

Euroopa Liidu Kontrollikoda

Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Ametnikud – Hindamisaruanne – Psühholoogiline ahistamine – Kahju hüvitamise hagi osaline rahuldamata jätmine esimeses kohtuastmes – Faktiliste asjaolude moonutamine – Avaliku Teenistuse Kohtu põhjendamiskohustus – Proportsionaalsus – Kohtukulude jaotamine

Ese: Apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (kolmas koda) 23. oktoobri 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas F‑39/12: BQ vs. kontrollikoda (EKL AT, EU:F:2013:158) selle otsuse tühistamiseks.

Otsus: Jätta hagi rahuldamata. Jätta BQ kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Kontrollikoja kohtukulud.

Kokkuvõte

Ametnikud – Administratsiooni abistamiskohustus – Tingimused – Ulatus

(Personalieeskirjad, artikli 24 esimene lõik)

Administratsioon peab tulenevalt personalieeskirjade artikli 24 esimeses lõigus ette nähtud abistamiskohustusest juhtumi korral, mis on vastuolus korra ja rahuga talituses, sekkuma kogu vajaliku energiaga ning reageerima nii kiiresti ja nii suure hoolitsusega, nagu juhtumi asjaolud nõuavad, et selgitada välja faktilised asjaolud ja teha, olles nendest teadlik, vajalikud järeldused. Selleks piisab, kui ametnik, kes taotleb oma institutsioonilt abi, esitab esialgsed tõendid sellise rünnaku toimumise kohta, mis tema suhtes väidetavalt on toime pandud. Selliste asjaolude esinemisel peab asjaomane institutsioon võtma sobivaid meetmeid – eelkõige läbi viima haldusjuurdluse, et tuvastada koostöös kaebajaga kaebuse aluseks olevad faktilised asjaolud.

Lisaks, kui administratsioon saab ametnikult abitaotluse personalieeskirjade artikli 24 esimese lõigu alusel, siis peab ta tulenevalt kaitsekohustusest, mille see artikkel talle paneb, ühtlasi võtma kohased ennetavad meetmed, nagu ohvri teisele ametikohale määramine või üleviimine, mille eesmärk on kaitsta teda süükspandud tegude kordumise eest kogu aja jooksul, mis on nõutav haldusjuurdluse läbiviimiseks.

Siinjuures ei piisa asjaomase institutsiooni eksimuse tõendamiseks iseenesest sellest, et ametnike vahel on konfliktsed suhted. Nimelt võib niisuguseks eksimuseks olla pelgalt institutsiooni tegevusetus kahjustavas olukorras. Ka meditsiiniekspertide arvamused, isegi kui need põhinevad muudel asjaoludel kui see kirjeldus, mille asjaomane ametnik oma töötingimuste kohta neile esitas, ei tõenda iseenesest, et tegemist on de iure ahistamise ja institutsiooni eksimusega, mis puudutab viimase hoolitsemiskohustust.

(vt punktid 33, 34, 37 ja 49)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsused, 14.6.1979, V. vs. komisjon, 18/78, EKL, EU:C:1979:154, punkt 16, ja 26.1.1989, Koutchoumoff vs. komisjon, 224/87, EKL, EU:C:1989:38, punktid 15 ja 16.

Üldkohus: kohtuotsus, 5.12.2000, Campogrande vs. komisjon, T‑136/98, EKL AT, EU:T:2000:281, punkt 55, ja 9.3.2005, L vs. komisjon, T‑254/02, EKL AT, EU:T:2005:88, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika.
1.

Ühenduse disainilahendus — Kaitse tingimused — Disainilahendus, mis on mitmeosalise toote koostisosa — Uudne ja eristatav on koostisosa, mis on tavakasutuse käigus nähtav (nõukogu määrus nr 6/2002, artikli 3 punkt c ja artikli 4 lõiked 2 ja 3) (vt punktid 14 ja 15)