ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1393/2007 kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et see takistab esitada Landgericht Aachenile Kreeka Vabariigi kui kostja vastu hagi, milles hageja nõuab teise võimalusena, et kostja maksaks talle punktis 1 kirjeldatud sunniviisilise vahetuse tõttu välja tema poolt omandatud võlakirjade nimiväärtuse koos tasumata intressidega?
1.

Kas sellist postiteenust nagu postiülekanne, millega kantakse rahasummad üle saatjalt, kes on käesoleval juhul riik, saajatele – isikutele, kellel on õigus saada sotsiaaltoetusi –, tuleb mõista nii, et see ei kuulu direktiivi 97/67 (1), mida on muudetud direktiiviga 2002/39 (2) ja direktiiviga 2008/6 (3), kohaldamisalasse, mistõttu kohaldatakse sellele teenusele ELTL artikleid 106 ja 107?
ET Euroopa Liidu Teataja C 194/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 3. aprillil 2014 – Tamoil Italia versus Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare

(Kohtuasi C-156/14)

2014/C 194/18

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Hageja/Kaebuse esitaja: Tamoil Italia SpA

Kostja/Vastustaja: Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare

Eelotsuse küsimused

Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on sätestatud 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 152 artiklites 244, 245 ja 253, mis ei luba juhul, kui mõne ala reostus on tuvastatud, kuid saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, ametiasutusel nõuda kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, vaid näevad talle ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maa-ala väärtusega pärast saneerimist, on vastuolus Euroopa Liidu keskkonnapõhimõtetega, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 191 lõikes 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/35/EÜ (1) (artiklis 1 ja artikli 8 lõikes 3; põhjendustes 13 ja 24) – täpsemalt põhimõttega, et „saastaja maksab”, ettevaatuspõhimõtte, ennetusmeetmete võtmise põhimõtte, ja põhimõttega, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (ELT L 143, lk 56; ELT eriväljaanne 15/008, lk 357).
1.

Kas nõukogu 5. oktoobri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1472/2006 (1), millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist ja Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning millega nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks, ja nõukogu 22. detsembri 2009. aasta rakendusmäärus (EL) nr 1294/2009 (2), millega pärast määruse (EÜ) nr 384/96 (3) artikli 11 lõike 2 kohast aegumise läbivaatamist kehtestatakse teatavate Vietnamist ja Hiina Rahvavabariigist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks, mida laiendatakse Aomeni erihalduspiirkonnast lähetatud teatavate nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes, olenemata sellest, kas need on deklareeritud Aomeni erihalduspiirkonnast pärinevatena või mitte, on tervikuna kehtivad, kuivõrd neid ei ole Euroopa Kohtu 2. veebruari 2012. aasta otsusega kohtuasjas C-249/10 P ja 15. novembri 2012. aasta otsusega kohtuasjas C-247/10 P tühiseks tunnistatud?
a)

Kas muutes 2005. aasta seadusega nr 251 Itaalia karistusseadustiku artikli 160 viimast lõiku – osas, kus sätestatakse, et aegumise katkemise korral pikendatakse aegumistähtaega ainult veerandi võrra, ja võimaldades seega süütegude aegumist, hoolimata sellest, et kriminaalmenetlus on algatatud õigel ajal, koos sellest tuleneva karistamatusega – on rikutud ELTL artiklis 101 sätestatud konkurentsi kaitsmise normi?
1.

Kas põhimõtteliselt – seoses ülesannetega, mis ei ole muutunud ja mis on samad nii tähtajalise kui ka tähtajatu teenistussuhtega isikute puhul – võib asuda seisukohale, et [direktiivile 1999/70/EÜ (1) lisatud raamkokkuleppe] klausli 4 lõikega 4 on kooskõlas selline siseriiklik õigusnorm (nagu 2008. aasta dekreetseaduse nr 112 artikli 75 lõige 2), mille kohaselt kustutatakse täies ulatuses sõltumatute ametiasutuste juures tähtajaliste teenistussuhete raames omandatud teenistusstaaž juhul, kui asjaomased teenistujad võetakse erandkorras alaliselt teenistusse valikukatsete alusel, mida ei saa kuidagi samastada teiste teenistujate poolt eksameid sooritades läbitud palju rangema avaliku konkursiga, kuid mis on teenistujalt nõutavate ülesannete täitmise suutlikkuse tuvastamise vahendina siiski kooskõlas Itaalia põhiseaduse artikli 97 kolmanda lõiguga, sest need on ette nähtud seadusandlikul tasandil?
ET Euroopa Liidu Teataja C 194/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 14. aprillil 2014 – A versus B

(Kohtuasi C-184/14)

2014/C 194/20

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Hageja: A

Kostja: B

Eelotsuse küsimus

Kas abikaasade lahuselu puudutava kohtuasja raames esitatud laste elatise nõuet, mis on selle lahuseluasjaga seotud, võib lahendada nii lahuseluasja arutav kohus kui ka kohus, kelle menetluses on vanemlikku vastutust puudutav kohtuasi, vastavalt esimese kohtu kriteeriumile, või peab selle kindlasti lahendama neist kahest kohtust viimane, kuna kaks [nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (1) artikli 3] punktides c ja d nimetatud kriteeriumi on omavahel alternatiivsed (selles mõttes, et üks välistab tingimata teise)?

(1) ELT 2008, L 7, lk 1.
3.

Täpsemalt põhjendavad apellandid tühistamisnõuet nelja väitega: — Esimene väide käsitleb uut lepingu sõlmimise kriteeriumi, mis lisati hankemenetluse käigus, kuigi seda ei olnud tehnilises kirjelduses ette nähtud. Apellandid väidavad selles osas, et tühistamisnõuet põhistavat väidet ja argumente, mille nad esitasid oma kirjalikes seisukohtades, on moonutatud ja et otsuse põhistus on puudulik. — Teine väide käsitleb kvaliteeti puudutava valikukriteeriumi kui lepingu sõlmimise kriteeriumi hindamist. Apellandid väidavad selles osas, et tegemist on hindamisvea ning liidu õiguse väära tõlgendamise ja kohaldamisega ning et põhistus on puudulik. — Kolmas väide käsitleb varasemate sama avaliku sektori hankijaga sõlmitud lepingute raames omandatud kogemuste hindamist. Apellandid väidavad selles osas, et tegemist on liidu õiguse väära tõlgendamise ja kohaldamise ning hindamisveaga ja et põhistus on puudulik. — Neljas väide käsitleb sellise kriteeriumi hindamist, mille alusel ei olnud objektiivne liigitamine võimalik. Selles osas väidavad apellandid, et tegemist on ilmselge hindamisvea ning liidu õiguse väära tõlgendamise ja kohaldamisega ning et põhistus on puudulik.
2.

Teisel juhul, kas direktiivi 2000/13/EÜ artikli 2 lõige 1 ning direktiivi 2009/54/EÜ (2) artikli 9 lõiked 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi III lisaga, kui neid tõlgendada seoses määruse nr 1924/2006 lisas naatriumi ja soola suhtes seatud samaväärsussuhtega, mis keelab loodusliku mineraalvee tootjal esitada oma toote märgistusel ja reklaamides väidet oma toote väidetava vähese soolasisalduse kohta, mis samas on kõrge naatriumbikarbonaadi sisaldusega, kuivõrd see väide võib eksitada ostjat vees sisalduva naatriumi absoluutkoguse osas, on vastuolus Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõike 1 esimese lõiguga, kui seda tõlgendada koos Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 11 lõikega 1 (sõna- ja teabevabadus) ja artikliga 16 (ettevõtlusvabadus) ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 10?
ET Euroopa Liidu Teataja C 184/11

7. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

(Kohtuasi C-112/14)

2014/C 184/14

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal, L. Armati)

Kostja: Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Ühendkuningriik kehtestas ja säilitas maksuõiguslikud normid, mis käsitlevad kasumi jagamist mitteresidendist äriühingute liikmete vahel ja milles on kehtestatud erinev kohtlemine kohalikele ja piiriülestele tegevustele, siis on Ühendkuningriik rikkunud ELTL artiklist 63 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 40 või teise võimalusena ELTL artiklist 49 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 31 tulenevaid kohustusi.

— mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Asjakohased siseriiklikud õigusnormid

1992. aasta Taxation of Chargeable Gains Act’i (maksustatava kasumi maksustamise seadus) 13. jaos on sätestatud, et kui teatavat liiki mitteresidendist äriühing saab kasumit, on äriühingu Ühendkuningriigi residentidest liikmed kohustatud sellelt kasumilt kohe maksu tasuma, olenemata sellest, kas nad tegelikult tulu saavad.

Peamine väide

Ühendkuningriigi residendid on kohustatud tasuma maksu kasumi pealt, mida teenivad teatavad mitteresidendist äriühingud, mille liikmete hulka nad kuuluvad, kuid nad ei oleks kohustatud seda maksu tasuma juhul, kui kõnealused äriühingud oleksid Ühendkuningriigi residendid. Selline erinev maksukohtlemine võib mõjutada Ühendkuningriigi maksumaksjaid nii, et nad ei investeeriks niisugustesse mitteresidentidest äriühingutesse, mis on vastuolus ELTL artikliga 63 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikliga 40.

Kõnealune meede võib ära hoida teatavat maksude vältimist ja kuritarvitamist. Samas ei kohaldata seda vaid maksude vältimise või kuritarvitamise kahtluse korral ja seega ei ole meede õigustatud.
5.

Kui vastus neljandale küsimusele on jaatav, siis kas kohustus mitte sekkuda olemasolevatesse õigussuhetesse, mille üheks pooleks on riik, on viivitusintresse välistava normi osas kehtiv intressireguleeriva ühtse normi suhtes, mis näeb teatava ajahetkeni (põhikohtuasja asjaoludel 31. jaanuarist 1982 kuni 31. detsembrini 1995) ette kokkuleppelise intressimäära ja intressi kapitaliseerimise tunnustamise – mis kehtib aasta, mitte poolaasta kohta, nagu nõuab võlausaldaja – ja alles pärast seda ajahetke seadusjärgse intressi maksmise ja vastava korra, mis käesoleva vaidluse seisukohalt (vt eespool punkt 3) ei ole võlausaldajatele tingimata soodsam?
ET Euroopa Liidu Teataja C 184/12

Christoph Klein’i 29. märtsil 2014 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 21. jaanuari 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-309/10: Christoph Klein versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-120/14 P)

2014/C 184/16

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Christoph Klein (esindajad: advokaadid H.-J. Ahlt ja M. Ahlt)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon. Saksamaa Liitvabariik

Apellandi nõuded

tühistada Euroopa Kohtu 21. jaanuari 2014. aasta otsus kohtuasjas T-309/10;

tuvastada, et kuna komisjon jäi alates 1998. aastast kestvas, vaidlusaluseid meditsiiniseadmeid käsitlevas kaitseklausli menetluses tegevusetuks, siis on komisjon rikkunud direktiivist 93/42 ja liidu õigusest tulenevaid kohustusi, ning põhjustanud sellega hagejale otseselt kahju;

mõista komisjonilt välja hüvitis hagejale tekitatud kahju eest, mille suurus tuleb veel kindlaks teha;

mõista kohtukulud välja komisjonilt;

teise võimalusena tühistada Üldkohtu 21. jaanuari 2014. aasta otsus kohtuasjas T-309/10 ja saata asi tagasi Üldkohtusse uue otsuse tegemiseks.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus rikkus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 46, kuna ta eksis liidu lepinguvälist vastutust puudutavate nõuete aegumist käsitletavate õigusnormide kohaldamisel, sest ta ei võtnud arvesse seda, et rahuldatud õigusabi taotlus, mida käsitatakse aegumist katkestava toiminguna, tuleb võrdsustada hagiavalduse esitamisega.

Veel rikkus Üldkohus direktiivi 93/42 (1) artikleid 8 ja 18, kuna ta asus seisukohale, et need välistavad teineteist. Õige on pigem see, et mõlemad määratlused on paralleelselt kohaldatavad. Üldkohtu seisukoht ei ole pealegi piisavalt põhjendatud.

Lisaks rikkus Üldkohus liidu õigust sellega, et ta käitus õigusvastaselt, kui ta ei käsitlenud Saksamaa ametiasutuste algatatud menetlust kaitseklausli menetlusena.

Komisjoni menetlus, mis kestis enam kui 10 aastat, on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 41 ja hea halduse põhimõttega. Üldkohus jättis selle õigusvastaselt tähelepanuta.

Viimasena heidab apellant ette, et Üldkohus on rikkunud menetlusnorme. Ta väidab, et Üldkohus jättis tähelepanuta mitu dokumenti, mis kinnitavad hageja argumente. Samuti ei ole üldse arvestatud Euroopa Parlamendi ettekannet ja õiguslikku argumentatsiooni, millele tugineb ka hageja.

(1) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta (EÜT L 169, lk 1; ELT eestikeelne väljaanne 13/12, lk 82).
ET Euroopa Liidu Teataja C 184/17

4. aprillil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-163/14)

2014/C 184/21

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: F. Clotuche-Duvieusart ja I. Martínez del Peral)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik ei vabastanud, nagu seda näeb ette Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 teine lõik, Euroopa Liidu institutsioone ja organeid kohustusest tasuda Brüsseli piirkonna elektrituru korralduse määruse artiklis 26 ning Brüsseli piirkonna gaasituru korralduse määruse (muudetud) artiklis 20 ette nähtud tasu ning keeldus Brüsseli piirkonna poolt selliselt saadud tasu tagastamast, rikkus ta kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 teisest lõigust;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

19. juuli 2001. aasta määrus Brüsseli piirkonna elektrituru korralduse kohta ning 1. aprilli 2004. aasta määrus Brüsseli piirkonna gaasituru korralduse kohta (muudetud) sätestavad, et Brüsseli piirkond nõuab elektrienergia ja gaasi tarnijatelt tasu. See kohalikul tasandil kehtestatud tasu nõutakse seejärel sisse lõpptarbijalt ja seega liidu institutsioonidelt elektrienergia või gaasi tarnimisel vastavalt lõpptarbijate kasutada antud võimsuse (elekter) või lõpptarbijate asukohta paigaldatud mõõdikute näitude (gaas) alusel.

Komisjon leiab, et kohalikul tasandil kehtestatud tasusid tuleb pidada kaudseks maksuks, mille Belgia ametiasutused nõuavad sisse, kui institutsioonid teevad ametlikuks kasutuseks ulatuslikke oste ning kui elektrienergia ja gaasi hind selliseid makse sisaldab. Komisjon rõhutab, et kaudse maksu tuvastamiseks ei ole vaja asjaolu, et maksu tasumise kohustus on lõpptarbijal, sõnaselgelt õigusnormides välja tuua ja et määrav on see, et maks nõutakse sisse, kui tekivad kulutused või tarbimise korral. Seega leiab ta, et Belgia Kuningriik on kohustatud Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 teise lõigu alusel need kaudsed maksud või müügimaksud liidu institutsioonidele tagastama.

Komisjon väidab, et selliseid kohalikul tasandil kehtestatud tasusid ei saa pidada tasudeks, mis katavad üksnes kommunaalteenuste kulusid, ja et need ei kuulu seetõttu Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 kolmandas lõigus sätestatud erandi kohaldamisalasse. Nimelt on nende tasude eesmärk rahastada avaliku teenuse osutamise erinevate ülesannete täitmist ja nende abil rahastatakse osaliselt ametiasutuste poolt sellise poliitika elluviimist, mis lähtub avalikust huvist (näiteks sotsiaaltariif, majapidamistele tarnitava elektrienergia minimaalne kogus) või keskkonnakaitsest (näiteks energia tõhusa kasutamise edendamine). Need tasud ei kujuta endast tasu just institutsioonidele osutatud teenuste eest.
5.

Seejärel sõlmiti kollektiivleping ja võeti vastu seadused nr 3754/2009 ning nr 3868/2010, milles korrati nimetatud kollektiivlepingus sätestatut. Siseriiklikud õigusnormid ei näe endiselt ette tõhusat piirangut seoses maksimaalse tööajaga, mille vältel nimetatud töötajad võivad olla kohustatud töötama, sest need näevad (tavaülesannete kõrval) ette, et „riikliku tervishoiusüsteemi haiglaarstid, ülikooliarstid ja spetsialiseeruvad arstid on kohustatud täitma valveülesandeid, mis on vältimatult vajalikud haiglate ja tervishoiuasutuste nõuetekohaseks toimimiseks”.
4.

Apellandid kiidavad heaks, et Üldkohus määras nende trahvisummade uuesti kindlaksmääramisel uuesti kindlaks ka trahvi selle osa, mis „loetakse tasutuks, kui SKW tasub trahvi, mis talle määrati vaidlustatud otsusega” (põhjenduste punkti 2 esimene taane). Neljandas väites, mis on esitatud teise võimalusena, leiavad apellandid siiski, et Üldkohus rikkus õiguskindluse põhimõtet, nulla poena sine lege certa’t ja põhjendamiskohustust, kui ta trahvisummade uuel kindlaksmääramisel jättis SKW tasumise kahekordse mõju nii ARQUES Industries AG („Arques”) (nüüd Gigaset AG („Gigaset”)) kui ka apellantide puhul sõnaselgelt kindlaks määramata.
—

tuvastada, et kuna Iirimaa ei ole võtnud meetmeid millega võtta üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ (1) taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta, artikli 2 punktides f, h, m, n ja o sätestatud mõisteid ning artikli 3 lõigetes 2 ja 4, artiklis 5, artikli 13 lõike 1 punktides a–e, artikli 15 lõike 6 punktis e, artikli 16 lõigetes 1, 3, 5, 6, lõike 7 teises lauses ja lõikes 8 ning artikli 17 lõigetes 1–5, artikli 17 lõikes 6, mis käsitleb vedelaid biokütuseid, artikli 18 lõigetes 1 ja 3, mis käsitlevad vedelaid biokütuseid, artikli 18 lõikes 7, artikli 19 lõigetes 1 ja 3, artikli 21 lõike 1 teises lauses ja selle direktiivi II–V ning VII lisas sätestatud kohustusi, või igal juhul on jätnud komisjoni sellistest meetmetest teavitamata, on Iirimaa rikkunud nimetatud direktiivi artikli 27 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 212/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākā tiesa (Läti) 12. mail 2014 – SIA „Ostas celtnieks”versus Talsu novada pašvaldība, Iepirkumu uzraudzības birojs

(Kohtuasi C-234/14)

2014/C 212/24

Kohtumenetluse keel: läti

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Augstākā tiesa

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: SIA „Ostas celtnieks”

Vastustajad: Talsu novada pašvaldība, Iepirkumu uzraudzības birojs

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ (1) (ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui lepingu täitmata jätmise riski vähendamiseks kehtestatakse tehnilises kirjelduses nõue, et kui leping sõlmitakse pakkujaga, kes tugineb teiste ettevõtjate võimalustele, peab see pakkuja hankelepingu sõlmimisele eelnevalt sõlmima viidatud ettevõtjatega koostöölepingu (lisades sellesse lepingusse tehnilises kirjelduses nimetatud konkreetsed punktid) või asutama nendega koos ühisettevõtte?

(1) ELT L 134, lk 114.
2.

Juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas õiguskindluse põhimõte on takistuseks siseriiklikule praktikale, mille alusel maksuhaldur pani maksukohustuslasele tagasiulatuvalt käibemaksu tasumise kohustuse põhjusel, et veterinaarravi teenused ei ole käibemaksust vabastatud ning käibemaksuvaba käibe piirmäär ületati olukorras, kus: — maksuhaldur ei registreerinud maksukohustuslast omal algatusel käibemaksukohustuslasena ega pannud talle käibemaksu tasumise kohustust alates kuupäevast, mil maksukohustuslane esitas maksuhaldurile maksudeklaratsioonid, millest nähtub käibemaksuvaba käibe piirmäära ületamine, vaid tegi seda alles hiljem, pärast seda, kui maksuseadustiku rakendamise metodoloogiat käsitlevaid norme oli valitsuse dekreediga nr 1620/2009 selliselt muudetud, et maksuseadustiku artikli 141 lõike 1 punktis a sätestatud maksuvabastust ei kohaldata – muudatusele eelneval perioodil – veterinaarravi teenustele, nagu tuleneb Euroopa Kohtu 24. mai 1988. aasta otsusest kohtuasjas 122/87: komisjon vs. Itaalia; — maksuhaldur sai maksukohustuslase esitatud deklaratsioonide kaudu käibemaksuvaba käibe piirmäära ületamisest teada enne seda, kui maksuseadustiku rakendamise metodoloogiat käsitlevaid norme valitsuse dekreediga nr 1620/2009 eelkirjeldatud viisil muudeti; — maksuhaldur ei võtnud enne valitsuse dekreedi nr 1620/2009 avaldamist oma pädevusalas – millesse kuulub ka põhikohtuasja maksukohustuslane – vastu maksualaseid haldusakte, mis olnuks suunatud selle tuvastamisele, et veterinaarravi osutajatest maksukohustuslased ei ole end käibemaksuvaba käibe piirmäära ületamise järel käibemaksukohustuslastena registreerinud, ja millega eeltoodust tulenevalt oleks nende suhtes kehtestatud maksekohustus; — valitsuse dekreedi nr 1620/2009 vastuvõtmisele ja jõustumisele eelneval perioodil ei olnud Euroopa Kohtu 24. mai 1988. aasta otsus kohtuasjas 122/87: komisjon vs. Itaalia mingil kujul rumeeniakeelses versioonis avaldatud?
1.

Esimene väide: Üldkohus rikkus õigusnormi otsustades, et LCD-kuvarite kontsernisisesed tarned apellandi tehastes Hiinas ja Taiwanis langevad ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamisalasse juba seetõttu, et arvutimonitore, millesse LCD-kuvarid ühe komponendina nendes tehastes paigaldatakse, müüb apellant EMP-s. Selle väite põhjendus on järgmine: a. Vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumine hõlmab vaid LCD-kuvarite tarneid EMP-sse, olenemata sellest, kas need müüdi kolmandatele isikutele või tarniti kontserni sees, ning selles ei eristata kontsernisiseseid tarneid, mida teevad need vertikaalselt integreeritud kartelli liikmed, kes moodustavad ühe ettevõtja oma seotud ostjatega, ja neid, kes seda ei moodusta; b. Nn „otsemüük EMP-s töödeldud toodete kaudu” kontseptsiooni kasutamine on vastuolus Europa Carton kohtuotsuses esitatud põhjenduskäiguga, mille kohaselt käsitatakse kontsernisiseseid tarneid sama moodi nagu müüki kolmandatele isikutele; c. Wood Pulp I kohaldamise doktriiniga on vastuolus kohaldada väljaspool EMP-d aset leidnud LCD-kuvarite tarnetele ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53; d. Nn „otsemüük EMP-s töödeldud toodete kaudu” kontseptsioon viib EMP-s asetleidvate ja seal konkurentsi piiravate LCD-kuvaritega seotud tehingute õigusvastase välistamiseni ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamisalast põhjenduse alusel, mille Euroopa Kohus Commercial Solvents kohtuasjas sõnaselgelt tagasi lükkas; e. EL konkurentsiõiguse ekstraterritoriaalne kohaldamine, mis tuleneb nn „otsemüük EMP-s töödeldud toodete kaudu” kontseptsiooni kasutamisest, tekitab ettevõtjatele kahekordse ohu riski ja kohtualluvuse konflikti teiste konkurentsiasutustega.