ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Kolmandaks on hageja seisukohal, et taotletud dokumentide avalikustamine ei kahjusta selgelt otsustusprotsesse, vaid võib neid hoopis soodustada. Kõigepealt on vaidlustatud otsustes sisalduvad põhjendused ainult üldised ja hüpoteetilised. Järgmiseks ei ole asjakohased komisjoni argumendid, et dokumentide avalikustamine piirab tema paindlikkust ja vähendab tema suutlikkust saavutada kompromisse ning et tema paindlikkus mõjuhindamise aruande koostamisel on igal juhul väiksem kui otsustusprotsessi enda puhul. Peale asjaolu, et avalik arvamus on võimeline mõistma, et ettepanekut võidakse muuta, ei ole komisjon näidanud, et avalikustamine võib tõepoolest tekitada avalikkuse surve, mis võiks õigusloome protsessid nurjata. Pealegi ei saa taotletud dokumente, mis sisaldavad peamiselt faktilist laadi teavet, kvalifitseerida tundliku sisuga dokumentideks ainult seetõttu, et need käsitlevad poliitiliselt vastuolulist küsimust. Selle kohta lisab hageja oma repliikides, et kui taotletud dokumendid sisaldavad tundlikku teavet, võiks neile igal juhul anda osalise juurdepääsu määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 alusel. Kohtuasjas T‑424/14 ei ole küsimuse poliitiline tundlikkus ja liikmesriikide seisukohtade võimalikud lahknevused seotud erandi kitsa tõlgendamisega; kohtuasjas T‑425/14 kinnitas komisjon vääralt, et välised mõjurid avaldaksid mõju liikmesriikide üle teostatava kontrolli kvaliteedile. Lõpetuseks ei ole pelk asjaolu, et otsustusprotsessid on alles varajases etapis, piisav.
140

Esiteks, kuigi hageja väidab oma menetlusdokumentides, et ta leidis Belgias „üksnes sekretäri töökoha väikeses mittetulundusühingus, mis tegeleb tsingi turustamisega”, ilmneb tema töölepingust, mis on hagiavalduse lisas A 18, ja kirjast, mis on repliigi lisas C 3, et alates septembrist 2001 töötas ta kui „Assistant to Market Development Coordinator and Environment and Public Affairs Manager” (turuarenduse koordinaatori ning keskkonna- ja avalike asjade juhi abina). Lisaks on tema töölubadel märgitud, et ta on „projektijuht”, ja 13. veebruari 2013. aasta memorandumis, mis on hagiavalduse lisas A 18, on teda nimetatud kui „Executive and Personal Assistant” (juhtiv ja isiklik assistent).
37

Mis lõpuks puudutab hageja viidet cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) 11. mai 2005. aasta otsusele (vt punkt 31 eespool) ja teistele liikmesriigi ametiasutuste otsustele, millele ta tugines ka ühtlustamisametis, siis selles osas olgu märgitud, et nii kõnealune kohtuotsus kui ka nimetatud otsused ei sea kahtluse alla eespool punktis 24 esitatud Üldkohtu järeldust, kuna neis ei ole järeldatud, et varasemas kaubamärgis registreeritud kujul esinev graafiline element on tähtsusetu ega anna koos sõnalise elemendiga „arthur” selle kaubamärgi eristusvõimesse oma panust. Vastupidi, seal nimetatakse kõnealust graafilist elementi, mis on esitatud käsikirjalise allkirja kujul, „eriliseks”. Niisiis kirjeldas cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) eespool viidatud kohtuotsuses varasemat kaubamärki registreeritud kujul kui „kujutatud erilise graafikaga käsikirjalise allkirjana, mis järgib tõusvat joont ja „A” tähe alla on paigutatud punkt”. Igal juhul olgu meenutatud, et ühenduse kaubamärgikord on sõltumatu ja apellatsioonikodade otsuseid hinnatakse üksnes määruse nr 207/2009 alusel, mistõttu ühtlustamisamet või edasikaebamise korral Üldkohus ei ole kohustatud tegema sarnases olukorras samasuguseid järeldusi, milleni jõudis liikmesriigi ametiasutus (vt selle kohta kohtuotsused, 12.1.2006, Deutsche SiSi-Werke vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑173/04 P, EKL, EU:C:2006:20, punkt 49, ja 23.1.2014, Coppenrath-Verlag vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Sembella (Rebella), T‑551/12, EU:T:2014:30, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
44

Selles osas nähtub määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 3 esimesest lõigust, et liikmesriigid on pädevad sätestama maaelu arengu EAFRD toetuse raames „kulutuste abikõlblikkuse eeskirjad”. Kuigi see artikkel võib osutada, et liikmesriigid peavad sel eesmärgil põhimõtteliselt võtma vastu teatavad üldkohaldatavad normid, ei nähtu sellest siiski, et liikmesriikidel on nende normide kehtestamisel piiramatu kaalutlusõigus, ega ka seda, et nimetatud normidel peab olema teatav konkreetne sisu. Ennekõike tuleb liikmesriikidel järgida liidu õigusnormides ette nähtud tingimusi ja piiranguid, mis on sellele kontekstile eriomaselt kohaldatavad või mis moodustavad asjaomase õigusloome konkreetse õigusliku aluse. Sellega on tegemist määruse nr 1974/2006 artikli 55 lõike 1 teise lõigu puhul, mis kujutab endast määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 3 esimese lõigu suhtes erinormi, kuid jätab liikmesriikidele siiski olulise kaalutlusruumi (vt eespool punkt 33). Kuigi viimati nimetatud määruse artikli 5 lõige 7 – mille kohaselt „[l]iikmesriigid tagavad EAFRD poolt finantseeritavate tegevuste vastavuse EL toimimise lepingule” koostoimes ELTL artikli 310 lõikega 5, artikli 317 esimese lõiguga ja Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikega 3 – nõuab, et liikmesriigid teeksid liidu eelarve täitmisel komisjoniga usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet järgides lojaalset koostööd, ei paku need üldised kohustused kasulikke täpsustusi määruse nr 1974/2006 vaidlusaluse artikli 55 lõike 1 tõlgendamiseks.
66

Ühelt poolt tuleb nentida, et see arve on koostatud nii USA dollarites (108173,76 USD) kui Prantsuse frankides (717289,39 FRF) ning et hageja ei esita tõendeid, et see arve oleks tulnud tasuda USA dollarites. Selles osas tuleb märkida, et kuigi määruse nr 111/1999 artikkel 5 sätestab, et pakkumised võetakse vastu üksnes juhul, kui need on väljendatud eurodes, on nimetatud määrus vait selles osas, mis puudutab arvete tasumise üksikasju. Nimelt ei näe määruse nr 111/1999 sätted ette, et tarnete eest tasutaks konkreetses välisvaluutas. Lisaks tuleb meeles pidada, et lepingu sõlmimise hetkel 24. septembril 1999 oli kehtiv valuuta Prantsuse frank.
64

Seega on võimalik esitada „samaväärne” dokument, mis asendab sama hästi nii registreerimistõendit kui ka registreeringu kehtivuse pikendamise tõendit. On ka võimalik, et määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti a alapunktis ii nimetatud teine dokument, see tähendab registreeringu kehtivuse pikendamise tõend, kujutab endast samal ajal esimese dokumendiga „samaväärset dokumenti”, see tähendab registreerimistõendit. Nimelt, kui registreeringu kehtivuse pikendamise tõend sisaldab kogu vajalikku teavet, et hinnata vastulause aluseks oleva varasema kaubamärgi olemasolu, kehtivust ja kaitse ulatust, siis kujutab sellise dokumendi esitamine „tõendit oma varasema kaubamärgi olemasolu, kehtivuse ja kaitse ulatuse kohta” määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 esimese lause tähenduses. Tuleb meenutada, et määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 teleoloogilise tõlgenduse kohaselt on otsustav dokumendi sisu ja asjaolu, et see pärineb pädevalt asutuselt.
71

Mis puutub televisioonireklaamide tootmisse ja levitamisse, siis esitas hageja eelkõige pressiagentuuri kirja, milles on tabeli kujul esitatud varasemat kaubamärki kandvaid kaupu reklaamiva televisioonireklaami eetrisse laskmise kordade arv aastatel 2005–2009 ning televisioonireklaamile tehtud kulutused. Tabelist nähtub, et nimetatud perioodil lasti kõnealuseid televisioonireklaame eetrisse 668–934 korral aastas ning see maksis 358 700–476 300 eurot aastas. Need numbrid, olgugi asjakohased, ei anna alust järeldada, et varasem kaubamärk on vähemalt märkimisväärsele osale asjaomasest avalikkusest teada. Vastab tõele, et need numbrid on üks tõend. Siiski ei piisa üksnes nendest keskmisest suurema eristusvõime omandamise tõendamiseks, kuna neid ei toeta eelkõige tõendid, mis näitaksid, et kõnealune televisioonireklaam oli varasema kaubamärgi sihtrühma seas tõhus (vt selle kohta kohtuotsus, 14.9.2009, Lange Uhren vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (Geomeetrilised väljad kella numbrilaual), T‑152/07, EU:T:2009:324, punkt 145 ja seal viidatud kohtupraktika).
43

Sloveenia Vabariigi argumendi kohta, et tuvastatud vea ekstrapoleerimine rikub võistlevuse põhimõtet ja põllumajandustootja õigust olla ära kuulatud, ning et põhiõigusi järgiv ekstrapoleerimine toob kohustuslikus korras kaasa kõigi asjassepuutuvate maade mõõtmise, mis oleks vastuolus määruse nr 1122/2009 põhjenduses 44 ette nähtud lihtsustamise eesmärgiga ja eesmärgiga vähendada asjatuid halduskulusid, tuleb sellega seoses meelde tuletada, et raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsuse põhieesmärk on tagada, et liikmesriigi ametiasutuste tehtud kulutuste puhul oleks järgitud liidu õiguse norme (kohtuotsus, 22.4.1999, Madalmaad vs. komisjon, C‑28/94, EKL, EU:C:1999:191, punkt 49). Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise kohta tehakse lõplikku õiguslikku jõudu omav otsus pärast seda, kui läbitud on võistlev menetlus, mille käigus on liikmesriikidel kõik tagatised, mida neil on vaja oma seisukoha esitamiseks (kohtuotsus, 14.12.2000, Saksamaa vs. komisjon, C‑245/97, EKL, EU:C:2000:687, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika). Raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetlust alustatakse seega liikmesriigi vastu, mitte põllumajandustootja vastu – viimasel ei ole selles menetluses õigust olla ära kuulatud. Pealegi tuleb tõdeda, et valimi kontrolli tulemuste ekstrapoleerimisel ülejäänud kogumile ei määratleta ühtegi põldu mittetoetuskõlblikuna. Ühtlasi olgu mainitud, et ekstrapoleerimise eesmärk on vähendada halduskulusid, sest võimalik on saavutada kohapealse kontrolli usaldusväärne tulemus, võttes arvesse eesmärki seda kontrolli lihtsustada.
69

Ei ole veenev hageja väide, mille kohaselt selgitab veebisaidi www.consultafranquicias.com väljavõttes ja veebisaidi www.doggis.es väljavõttes lisaks Ühendriikidele Tšiili ja Brasiilia nimetamist asjaolu, et tegemist on kõige suurema majanduskasvuga riikidega ning seetõttu „on nende vastavate majanduste potentsiaaliga loodava sideme kaudu põhjendatud enda reklaamimiseks toetada Hispaanias sisse seatavat frantsiisidesüsteemi”. Esiteks on üllatav, et hageja nimetab neis väljavõtetes Tšiilit ja Brasiiliat, mis on just kaks riiki, kus kehtetuks tunnistamise taotlejad on kaubamärgi doggis registreerinud, mitte aga muid Lõuna‑Ameerika riike nagu Argentiina ja Mehhiko, mille kohta ta märgib samuti oma menetlusdokumentides, et need on Ameerika kontinendil suure majanduskasvuga riigid. Teiseks tähendab igal juhul asjaolu, et hageja osutas Tšiilile, kui näitele riigist, kus hot dog on olnud väga edukas, et ta on eelnevalt uurinud selle toote turgu nimetatud riigis ning temale ei saa olla teadmata peamised sellel turul esinevad kaubamärgid, sealhulgas kaubamärk doggis.
38

Tuleb meenutada, et ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete vastuvõtmisel arvestama, nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta konkreetse isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnealuse otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetud asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste tõepärasuse abstraktse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse põhjendamise jaoks piisavaks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud (vt kohtuotsus, 21.4.2015, Anbouba vs. nõukogu, C‑605/13 P, EKL, EU:C:2015:248, punktid 41 ja 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
62

Mis puudutab kõigepealt liidu kohtu pädevuse küsimust, siis olgu meenutatud, et ELTL artikli 275 teises lõigus on sõnaselgelt ette nähtud, et erandina selle artikli esimese lõigu sätetest on liidu kohus pädev „tegema otsuseid [ELTL] artikli 263 neljandas lõigus sätestatud tingimuste kohaselt algatatud kohtuasjades, mis puudutavad füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes nõukogu poolt [EL] lepingu V jaotise 2. peatüki alusel vastuvõetud piiravaid meetmeid sätestavate otsuste seaduslikkust”. Vastupidi nõukogu väidetule peetakse nimetatud sättega seega silmas kõiki nõukogu poolt füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes [EL] lepingu V jaotise 2. peatüki alusel vastu võetud piiravaid meetmeid sätestavaid otsuseid, tegemata vahet, kas tegemist on üldkohaldatava või üksikotsusega. Eelkõige ei ole selles välistatud võimalust vaidlustada nõuete muutmise avalduses üldkohaldatava sätte seaduslikkust, et toetada individuaalse piirava meetme tühistamiseks esitatud hagi (vt selle kohta kohtuotsus, 4.9.2015, NIOC jt vs. nõukogu, T‑577/12, edasi kaevatud, EU:T:2015:596, punktid 93 ja 94).
Lisaks on 15. märtsi 1997. aasta seaduse legge n. 59 Delega al Governo per il conferimento di funzioni e compiti alle regioni ed enti locali, per la riforma della pubblica amministrazione e per la semplificazione amministrativa (GURI nr 63 regulaarne lisa, 17.3.1997, nr 56) artikli 4 lõike 4 punktis b, mida on muudetud 19. novembri 1997. aasta dekreediga Decreto legislativo n. 422 Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59 (GURI nr 287, 10.12.1997), ette nähtud:

„näha ette, et maakonnad ja kohalikud omavalitsused reguleerivad oma vastava pädevuse piires teenuste osutamist kooskõlas teenuste osutamise korraga ja sõltuvalt vormist, kuidas teenuste osutamine ülesandeks tehakse: kas kontsessiooniga või 8. juuni 1990. aasta seaduse nr 142 artiklites 22 ja 25 ette nähtud korra alusel avaliku teenindamise lepinguga, kusjuures kord järgib määruse (EMÜ) nr 1191/69 artikleid 2 ja 3 ning määrust (EMÜ) nr 1893/91, tagab rahalise kindluse/turvalisuse ja eelarveliste vahendite katte ning konkreetsel juhul 1. jaanuariks 2000 tulemi, mille ühenduse/liikluse tulu ja tegevuskulu suhtarv on vähemalt 0,35, kusjuures taristu kulu lahutatakse pärast direktiivi 91/440/EMÜ kohaldamist piirkondliku ja maakondliku huviga raudteetranspordile; kindlaks määrata kord, et julgustada monopoolsete olukordade kaotamist linna- ja linnavälise transpordi juhtimisel ning kehtestada konkurentsieeskirjad perioodilise ühenduse tagamise teenustele; kindlaks määrata konkreetsel juhul 1. jaanuariks 2000 kord, mille kohaselt piirkonnad asendavad oma vastavad piirkondliku teenuse iseseisvad lepingud riigi ja Ferrovie dello Stato Spa vahelise avaliku teenindamise lepinguga“.
45

Suuniste punkti 72 kui terviku ülesehituse raames on asjaolu, et päästmisabi ei tohi kasutada lihtsalt kehtiva olukorra säilitamiseks ja vältimatu edasi lükkamiseks, seega ära toodud näitena, et õigustada samas punktis 72 ette nähtud ühekordse abi põhimõtet. Selle punkti loogika seisukohast võib asjaolu, et esimese päästmisabi andmisele järgneva kümne aasta vältel taotletakse teist päästmisabi, tõendada, et esimene abi üksnes säilitas kehtiva olukorra ja lükkas vältimatu edasi. Käesoleval juhul piisab märkusest, et esiteks on vaidlustatud otsuse punktis 38 tehtud tuvastuste kohaselt, mida hageja ei ole vaidlustanud, vaidlusaluse abi näol tegemist esimese päästmisabiga ACC Compressors’ile, ja teiseks, et hageja on piirdunud väitega, et vaidlusalune abi üksnes „lükkas vältimatu edasi“, ilma et ta oleks seda põhjendanud. Lõpetuseks, kui hageja peaks põhjendama oma väidet patentidega seonduvate kohtuvaidlustega, on eespool juba tuvastatud, et need kohtuvaidlused ei oma tähtsust selle hindamisel, kas vaidlusalune abi on siseturuga kokkusobiv.
80

Esiteks, mis puutub hageja osutatud uuringutesse, siis tuleb märkida, et apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuse punktis 51 õigesti, et need uuringud ei tõenda asjaolu, et taotletav kaubamärk on omandanud asjaomase avalikkuse märkimisväärse osa seas kogu liidus eristusvõime. Tõepoolest, uuringud on läbi viidud kümnes liidu liikmesriigis, nimelt Taanis, Saksamaal, Eestis, Kreekas, Hispaanias, Prantsusmaal, Itaalias, Poolas, Portugalis ja Ühendkuningriigis, kui liit koosnes registreerimistaotluse esitamise ajal 27 liikmesriigist. Kuigi vastab tõele, et uuringute põhjal on järeldatud, et taotletav kaubamärk on omandanud eristusvõime kümnes liikmesriigis, kus uuring läbi viidi, kusjuures äratundmise määr oli vahemikus 48% (Poola) ja 79% (Hispaania), ei näita need uuringud siiski taotletava kaubamärgi äratundmist ülejäänud 17 liikmesriigis. Nende uuringute tulemusi ei saa üle kanda 17 liikmesriigile, kus uuringut läbi ei viidud. Seetõttu tuleb märkida eelkõige riikide kohta, kes on saanud liidu liikmeks pärast 2004. aastat, et uuringud ei ole peaaegu üldse andnud teavet selle kohta, kuidas asjaomane avalikkus nendes liikmesriikides taotletavat kaubamärki tajub. Isegi kui Poolas ja Eestis on vastavad uuringud läbi viidud, ei anna miski alust nendes kahes riigis tehtud järelduste ülekandmiseks muudele liikmesriikidele, kellest said liikmesriigid pärast 2004. aastat. Peale selle pole hageja tõendanud, et uuringutega hõlmatud liikmesriikide teatavad turud on muude turgudega võrreldavad ning nende uuringute tulemusi saab ülekandmise teel neile kohaldada, ning Üldkohus ei ole pädev selle kohta oletusi tegema.
134

Teiseks ei saa nõustuda ka hageja argumentidega, mis seavad kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 24 esitatud järelduste põhjendatuse. Nimelt olgu esiteks märgitud seoses hageja argumendiga, et ta esitas ammendavad dokumendid selle kohta, et hinnatõusu korral hakkavad tema kliendid kasutama alternatiivseid kättetoimetamise võimalusi, et ühelt poolt ei ole hageja viidanud oma kinnituse põhjendamiseks ühelegi konkreetsele tõendile ja teiselt poolt tuleb märkida, et hageja argumendid, mis puudutavad HM testi ning koguste ja hindade kujunemise graafikuid, on juba tagasi lükatud käesoleva väite kolmanda osa hindamise käigus. Teiseks olgu märgitud seoses hageja argumendiga, et arvestades turudünaamikat on ekslik komisjoni järeldus, et hagejal on turgu valitsev seisund, et käesoleva väite teise osa hindamisel ilmnes, et komisjon ei eksinud, kui ta tuvastas vaidlustatud otsuse põhjendustes 18 ja 19, et esinevad takistused e-arvete ja posti teel esitatavate arvete asendatavaks pidamiseks ja, et on eksitud turuolukorra hindamisel. Kolmandaks tuleb seoses kinnitusega, mille kohaselt mainisid vastavalt 2013. aasta rahuloluküsitlusele [konfidentsiaalne]% hageja küsitletud suurklientidest nende kirjasaadetiste, mida toimetab kätte hageja, mahu vähenemise põhjusena selle elektrooniliste vahenditega asendamist, märkida, et piirdudes üksnes kõnealuse rahuloluküsitluse tulemuse äramärkimisega, ei ole hageja mingil moel tõendanud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea järeldades, et elektrooniline ja posti teel kättetoimetamine ei ole tegelikult teineteist asendavad. Neljandaks tuleb osas, milles hageja väidab, et komisjon ei esitanud mingeid tõendeid, meenutada, et nagu juba eespool sedastatud, on selle asjaolu tõendamiskoormis, et direktiivi 2004/17 artikli 30 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud, pandud taotlejale ning asjaomasele liikmesriigile ja komisjonil on üksnes piiratud pädevus (vt punkt 41 eespool). Viiendaks olgu märgitud, et vastupidi hageja väitele, ei ole komisjon kunagi eitanud, et postisaadetiste mahu langus ja elektrooniliste saadetiste kasv on omavahel seotud. Nimelt märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 26, et kuigi elektrooniliste sidevahendite suurema kasutuse üks peamisi tulemusi on kirjasaadetiste turu üldine kahanemine, ei saa ta sellest järeldada, et elektrooniline side tekitas otsest konkurentsi postisaadetiste kättetoimetamise turul.
19

Kõigepealt väidavad hagejad, et komisjon on andnud ebaõige tõlgenduse ELTL artiklile 14, kuna selle sätte alusel, mis iseäranis hästi vastab vaidlusaluse kodanikualgatuse eesmärgile, saab ta esitada õigusakti ettepaneku. Esitatud argumentide põhjendamiseks viitavad hagejad asjaolule, et komisjon on registreerinud sarnase kodanikualgatuse nimetusega „Vesi ja kanalisatsioon on inimõigus“, mille üks eesmärkidest on kindlustada, et veevarustuse ja veevarude majandamise suhtes ei kohaldataks siseturueeskirju ja et veevarustusteenuseid ei liberaliseeritaks. Lisaks rõhutavad hagejad, et tõlgendus, mis vaidlustatud otsuses ELTL artiklile 14 antakse, on vastuolus määruse nr 211/2011 juhtpõhimõtetega, kuna komisjon ei saa keelduda registreerimast kodanikualgatust, mille üks või mitu eesmärki võivad kuuluda liidu pädevusse ning olla kodanike komitee ja institutsioonide vahelise arutelu esemeks. Viimaseks väidavad hagejad, et muu hulgas on vaidlusaluse kodanikualgatuse eesmärk tagada, et vastavalt ELTL artiklile 14 ei kohaldataks pikaajaliste hooldusteenuste suhtes siseturueeskirju ning et need loetaks universaalteenusteks, mistõttu komisjon on vaidlustatud otsuses moonutanud vaidlusaluse kodanikualgatuse põhisisu.
77

Selles osas tuleb kõigepealt märkida, et komisjoni esitatud teaduslike andmete kohaselt – mille usaldusväärsust hagejad ei ole vaidlustanud – kinnitab ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsioon (FAO) oma aruandes kõrge patogeensusega linnugripi kohta („ Highly Pathogenic Avian Influenza in Mexico (H7N3)“, Empres Watch, 26. köide, august 2012, lk 63–71), et H7N3 viirus esineb metslindudel kogu maailmas, nagu ilmnes ka Põhja-Ameerikas, Lõuna-Ameerikas (eelkõige Peruus), Euroopas ja Aasias teostatud kontrolli käigus, ning märgib, et metslindude ränne ja kokkupuude kodulindudega on kõige sagedamini täheldatud viiruse sissetoomise ja levimise viis. Edasi on komisjoni esitatud teadusartikli („ Avian Influenza in wild birds from Chile, 2007–2009“, („Lindude gripp Tšiili metslindudel“, 2007–2009), Virus Research 199 (2015) lk 42–45) kohaselt H5N9 viirust leitud ka Tšiili metslindudel aastatel 2007–2009. OIE veebisaidi kohaselt on H7N7 viiruse epideemiaid esinenud aastatel 2012 ja 2013 ka Austraalias. Peale selle on uusi, kõrge patogeensusega linnugrippi põhjustavaid viirusi, eelkõige H5N8 viirust, leitud 2014. aastal Ameerika Ühendriikides ja Mehhikos ning need võivad levida Lõuna-Ameerikasse ja rekombineeruda metslindude populatsioonidel olemas olevate viirustega. Lõpuks on esile kerkinud H7N9 viirus, mis on madala patogeensusega ja mille puhul ei ilmne lindudel peaaegu mingeid kliinilisi tunnuseid, kuid mis on inimestele väga ohtlik.
219

Esiteks väidab komisjon, et kuigi on tõsi, et õigus vara kohe müüa ei tähenda, et kohe on võimalik leida ka ostja, ei saa hageja sellegipoolest heita talle ette, et ta ei tõendanud sellise ostja olemasolu, kes oleks valmis maksma tema nõutud hinda, võttes arvesse, et hageja ülesanne on tõendada, et avalik-õigusliku võlausaldaja tegutsemine vastab tavapärasele majandusloogikale. Komisjon lisab, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 96 nähtub, et hageja põhivara suhtes ilmutati huvi. Komisjon leiab lisaks, et arvestades tema valduses olevaid tõendeid, ei olnud tal mingit põhjust pidada tõenäoliseks, et hageja on samasuguses olukorras nagu L. Teiseks, komisjoni sõnul kordab hageja oma teise argumendiga neid argumente, millele ta on juba vastanud teise etteheite raames. Kolmandaks, komisjon väidab, et ta ei korranud viga, millele Euroopa Kohus juhtis tähelepanu kohtuotsuses Frucona Košice vs. komisjon, punkt 21 eespool, (EU:C:2013:32), vaid vastupidi, ta heastas algses otsuses sisaldunud puuduliku põhjenduse. Võttes aga arvesse asjaolu, et kohalik maksuamet oli tagatud nõuetega võlausaldaja, ei mõjutanud pankrotimenetluse kestus antud asjas eraõigusliku võlausaldaja valikut.
69

Kõigepealt on argumendi puhul, mis tugineb väidetavale kaudsele seosele kõnealuste maksusoodustuste ja Hiinas rakendatud mitmesuguste plaanide vahel, tegemist ülemäära formaalse lähenemisega, sest nende plaanide jätkuv kasutamine ei tähenda tingimata, et need korrad on üle kandunud Hiina endisest mitteturumajanduslikust süsteemist, kui just ei arvata, et kõik Hiinas võetud meetmed, mis on seostatavad plaaniga, on üle kandunud selle riigi endisest mitteturumajanduslikust süsteemist – see seisukoht aga jätaks algmääruse artikli 2 lõike 7 punktid b ja c ilma igasugusest kasulikust mõjust.