ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Elektrooniline andmebaas võimaldab muidugi teha väljavõtteid kõigist seal sisalduvatest andmetest. Niisugusest andmebaasist dokumendi loomise võimalusest ei saa siiski järeldada, et seda dokumenti saaks käsitada olemasolevana määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele tähenduses. Nimelt puudutab institutsioonide dokumentidega tutvumise õigus üksnes olemasolevaid ja asjaomase institutsiooni valduses olevaid dokumente ning määrusele nr 1049/2001 tuginedes ei saa kohustada institutsiooni koostama dokumenti, mida ei ole olemas. Siit järeldub, et dokumentidega tutvumise taotlus, mis viiks selleni, et asjaomane institutsioon koostab uue dokumendi, ja seda isegi olemas ja tema valduses olevates dokumentides juba sisalduvate andmete põhjal, ei kuulu määruse nr 1049/2001 kohaldamisalasse.

Mis puudutab olemuselt staatilisi dokumente, eeskätt paberkandjal või lihtsa elektroonilise faili kujul, siis andmekandja ja selle sisu olemasolu kontrollimisest piisab, et teha kindlaks dokumendi olemasolu. Seevastu elektrooniliste andmebaaside dünaamilisus ei ole sellise lähenemisega kuidagi kooskõlas, kuna andmebaasis juba sisalduvast teabest väga lihtsalt tekitatav dokument ei pruugi tingimata olla olemasolev dokument selle mõiste kitsamas tähenduses. Järelikult tuleb elektrooniliste andmebaaside osas teha olemasoleval ja uuel dokumendil vahet kriteeriumi alusel, mis on kohandatud nende andmebaaside tehnilistele iseärasustele ning kooskõlas määruse nr 1049/2001 eesmärgiga, et dokumentidele oleks tagatud võimalikult laiaulatuslik juurdepääs, nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 4 ja artikli 1 punktist a.

Neil asjaoludel tuleb olemasolevate dokumentidena käsitada kogu teavet, mida eelprogrammeeritud otsinguvahendeid kasutades saab elektroonilisest andmebaasist tavakasutuse käigus välja võtta, isegi kui seda teavet ei ole niisugusel kujul veel avaldatud või kui institutsioonide ametnikud ei ole selle kohta kunagi otsingut teinud. Siit järeldub, et määruse nr 1049/2001 nõuete täitmiseks võivad institutsioonid olla kohustatud olemasolevaid otsinguvahendeid kasutades koostama andmebaasis sisalduvast teabest dokumendi. Seevastu tuleb kogu teavet, mille väljavõtmine andmebaasist eeldab sisulist panust, käsitada uue ja mitte olemasoleva dokumendina. Siit järeldub, et uueks dokumendiks tuleb kvalifitseerida kogu teave, mille saamine eeldab elektroonilise andmebaasi ülesehituse või teabe väljavõtmiseks juba olemasoleva otsinguvahendi muutmist.

(vt punktid 30, 31, 33–35, 37–40)
Kohtuasi C‑562/15

Carrefour Hypermarchés SAS

versus

ITM Alimentaire International SASU

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Paris)

Eelotsusetaotlus – Võrdlev reklaam – Direktiiv 2006/114/EÜ – Artikkel 4 – Direktiiv 2005/29/EÜ – Artikkel 7 – Objektiivne hinnavõrdlus – Eksitav tegevusetus – Eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu võrdlev reklaam – Lubatavus – Oluline teave – Teabe ulatus ja ‑kandja

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 8. veebruari 2017. aasta otsus

Tarbijakaitse – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29 – Eksitav tegevusetus – Eksitav reklaam ja võrdlev reklaam – Direktiiv 2006/114 – Eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu võrdlev reklaam – Lubatavuse tingimused – Oluline teave – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt – Hinnanguelemendid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/29, artikli 7 lõiked 1–3; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/114, artikli 4 punktid a ja c)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta artikli 4 punkte a ja c koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), artikli 7 lõigetega 1–3 tuleb tõlgendada nii, et neist sätetest esimese mõttes lubamatuks võib osutuda selline reklaam, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ning mis võrdleb eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu olukorras, kus kauplused kuuluvad kaubakettidesse, millele kõigile kuulub eri suurusega ja eri tüüpi kauplusi ning kus reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, välja arvatud juhul, kui tarbijaid on reklaamis endas selgelt teavitatud, et võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab niisuguse reklaami lubatavuse väljaselgitamiseks kontrollima, kas põhikohtuasja asjaolusid arvesse võttes ei täida põhikohtuasjas vaidluse all olev reklaam objektiivse võrdlemise nõuet ja/või on oma laadilt eksitav, arvestades esiteks seda, kuidas keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, tajub asjassepuutuvaid tooteid, ja arvestades teiseks selles reklaamis sisalduvat teavet, iseäranis teavet, mis puudutab reklaamija kaubaketi kauplusi ja konkureerivate kaubakettide kauplusi, mille hindu võrreldi, ja üldisemalt kõiki selle reklaami tunnusjooni.

(vt punkt 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑539/15

Daniel Bowman

versus

Pensionsversicherungsanstalt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Direktiiv 2000/78/EÜ – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Artikli 2 lõiked 1 ja 2 – Vanuse alusel diskrimineerimine – Kollektiivleping – Esimesest palgajärgust teise palgajärku tõusmise tähtaja pikendamine – Kaudne erinev kohtlemine vanuse alusel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 21. detsembri 2016. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78 – Vanuse alusel diskrimineerimise keeld – Kollektiivleping, millega nähakse ette pikem esimesest palgajärgust teise palgajärku tõusmise tähtaeg võrreldes järgmiste palgajärkudega – Lubatavus – Tingimus – Tähtaja pikendamine, mida kohaldatakse kõikidele töötajatele, kelle õpingute aega on palgajärkudesse liigitamisel arvesse võetud

(Nõukogu direktiiv 2000/78, artikli 2 lõiked 1 ja 2)

Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik kollektiivleping, mille kohaselt kohaldatakse töötajale, kelle õpingute aega võetakse tema palgajärkudesse liigitamisel arvesse, palgaastmestiku esimesest palgajärgust teise palgajärku tõusmise tähtaja pikendamist, kuna tähtaja pikendamist kohaldatakse kõikidele töötajatele, kelle õpingute aega on arvesse võetud, sealhulgas tagasiulatuvalt nendele, kes on juba kõrgematesse palgajärkudesse tõusnud.

Nimelt ei too selline kollektiivleping sellise töötaja suhtes kaasa otsest erinevat kohtlemist vanuse alusel.

Lisaks sõltub töötajate liigitamine palgajärkudesse eelkõige õpingutele kulunud ajast. Seda õpingute aega võib palgajärku liigitamiseks võtta arvesse sõltumata töötaja vanusest töölevõtmise ajal. Seega tugineb nimetatud kord kriteeriumile, mis ei ole lahutamatult ega kaudselt seotud töötajate vanusega.

Järelikult on nii, et isegi kui noore töötaja suhtes, kes on tööle võetud uue töötajana, kel on vähe kogemust ja kes taotleb oma õpingute aja arvessevõtmist palgajärku liigitamisel, kohaldatakse esimeses palgajärgus konkreetselt kõrgemasse palgajärku tõusmise tähtaja pikendamist, siis vanemale töötajale, kel on haldusasutuses märkimisväärne tööstaaž, kohaldatakse ka juhul, kui ta esitab sama taotluse, samal alusel mõtteliselt või tagasiulatuvalt seda sama tähtaja pikendamist.

(vt punktid 23, 28, 30, 33 ja resolutsioon)
Direktiivi 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et mee iga üksikportsjon hermeetilises alumiiniumkattega topsikeses, mis on pakitud toitlustusettevõtetele tarnitavasse papist hulgipakendisse, kujutab endast „müügipakendis toitu“, kui toitlustusettevõtted müüvad neid portsjoneid eraldi või pakuvad neid lõpptarbijatele kindlaks määratud hinnaga valmiseine osana.

Esiteks vaidlusalused mee üksikportsjonid, mis on mõeldud selleks, et toitlustusettevõte, millele need on tarnitud, pakuks neid pärast hulgipakendi avamist lõpptarbijale töötlemata kujul, ja mis on pakitud enne nende müüki nii, et pakend ümbritseb toitu täielikult, vastavad selle sätte mitmetele tingimustele, et neid lugeda müügipakendis toiduks.

Teiseks tuleneb direktiivi 2000/13 üldisest ülesehitusest, et selle direktiivi artikli 13 lõikes 1 ette nähtud märgistamiskohustus puudutab toitu, mis on ette nähtud lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele töötlemata kujul müügiks pakkumiseks. Sellise olukorraga võib olla tegemist juhul, kui toitlustusettevõttes, näiteks restoranis või sööklas, müüakse lõpptarbijale eraldi selliseid mee üksikportsjoneid. Sama olukorraga on tegemist ka siis, kui üksikportsjoneid pakutakse fikseeritud hinnaga müüdava valmiseine osana näiteks toitlustusettevõtte koostatud menüüs või hotellis Rootsi laua osana. See ühekordne hind katab kõiki kaupu ja teenuseid, mida on vaja selle eine tarnimiseks ja hõlmab seega selle eine eri komponente, sealhulgas asjakohastel juhtudel niisuguste meeportsjonite hinda.

Direktiivi 2003/13 artikli 1 lõike 3 punkti b sellist tõlgendust toetab ka direktiivi eesmärk, mis on toiduainete lõpptarbija teavitamine ja kaitsmine eelkõige seoses toidu selliste iseloomulike tunnustega nagu nende toodete olemus, määratletus, omadused, koostis, kogus, säilivus, päritolu- ja lähteriik ning valmistus- või tootmismeetod. Tarbija eriline huvi mee geograafilise päritolu ja selles küsimuses täieliku läbipaistvuse saavutamise vastu on tinginud selle, et etiketile tuleks märkida mee päritoluriik. Selline märgistamine annab tarbijale võimaluse teha teabel põhinev valik.

(vt punktid 54, 55, 62–67, 70, 71, 82 ja resolutsioon)
Liikmesriik rikub kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2001/80 (suurtest põletusseadmetest õhku eralduvate teatavate saasteainete piiramise kohta) artikli 4 lõikest 3, tõlgendatuna koostoimes selle VI lisa A osaga, kui ta ei kohalda nimetatud direktiivi ühe teatava jõujaama suhtes õigesti.

Isegi juhul, kui oleks tõendatud, et direktiivi 2001/80 VI lisa A osa 3. joonealuses märkuses ette nähtud erandis lepiti kokku selleks, et hõlmata niisugust jõujaama, mille kasutatavate tahkekütuste lenduvainete sisaldus on alla 10%, peaks see siiski vastama selles sättes nimetatud kriteeriumidele, et selle suhtes saaks nimetatud erandi teha ja seda edaspidigi kohaldada.

Peale selle ei saa liikmesriik selleks, et väita, et ta ei ole talle ette heidetavat rikkumist toime pannud, tulemuslikult tugineda ka ohutuse ja puhtalt majanduslike kaalutlustega seotud põhjendustele.

(vt punktid 50–53 ja resolutsioon)
Kuna komisjoni 2011. aasta otsuse peale, millega vähendati ühtekuuluvusfondi abi, esitatud tühistamishagi asjas alustati finantskorrektsiooni menetlust määruse nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta, jõustumisest hilisemal kuupäeval ning poolte ärakuulamine toimus koguni ligi kolm ja pool aastat pärast nimetatud määruse artikli 100 kehtima hakkamist, siis ei rikkunud Üldkohus määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõiget 5 kohaldades liidu õigust.

Nimetatud määruse artiklist 108 tuleneb, et määruse artikkel 100, mis paneb komisjonile kohustuse võtta finantskorrektsiooni otsus vastu kuue kuu jooksul alates ärakuulamisest, on kohaldatav alates 1. jaanuarist 2007, sealhulgas enne seda kuupäeva heakskiidetud kavade suhtes, mis on veel käimas.

Nimetatud määruse artikli 108 teise lõigu sõnastus ei anna alust selle sätte mõttes ega kohaldamisalas kahelda. Nii on selle artikli sätted selle artikli esimese lause kohaselt kohaldatavad alates 1. augustist 2006„ainult 2007.–2013. aasta kavade suhtes“. Samas näeb selle artikli teine lause ilma ühegi täpsustuseta ette, et määruse „teisi sätteid kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2007“ ning järelikult üldiselt.

Määruse nr 1083/2006 artikli 108 teise lõigu teise lause tähenduses „teiste sätete“ hulgas on aga ka selle määruse artikkel 100, mis muutus seega kohaldatavaks alates 1 jaanuarist 2007.

Artikli 100 „Menetluskord“ selline kohaldamine on põhjendatud seda enam, et see on kooskõlas põhimõttega, mille kohaselt on menetlusnormid viivitamatult kohaldatavad.

Määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 eesmärk on kehtestada üleminekukord struktuurifondidele, mis on heaks kiidetud kuni 31. detsembrini 2006 kehtinud liidu õigusnormide alusel, kuid mis kestavad pärast seda kuupäeva ning mille lõpetamine toimub hiljem.

Sellises olukorras hõlmab üleminekukord asjassepuutuvaid materiaalõigusnorme, nagu tuleneb ka mõistete „kaasrahastamine“ ja „projekt“ kasutamisest artikli 105 ning samuti selle artikli lõigete 2 ja 3 sisust, mitte aga menetlusnorme, mille suhtes kehtib eespool meenutatud põhimõte.

Järelikult ei kohaldata määruse nr 1083/2006 artiklit 105 menetlustähtaegade suhtes, mida komisjon peab järgima, kui ta võtab selle määruse alusel vastu finantskorrektsiooni otsuse.

(vt punktid 89–96, 98)
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000) artiklit 8 ja nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellises asjas nagu põhikohtuasi ei ole liikmesriigi kohtud, kes on teinud jõustunud otsuse alaealist last puudutavates vanemliku vastutuse ja ülalpidamiskohustuste küsimustes, enam pädevad lahendama selles otsuses tehtud korralduste muutmise nõuet, kui lapse alaline elukoht on teise liikmesriigi territooriumil. Seda nõuet on pädevad lahendama viimati nimetatud liikmesriigi kohtud.

Määruse nr 2201/2003 põhjendusest 12 nähtub, et määrus töötati välja lapse parimaid huve silmas pidades ja seetõttu eelistatakse läheduskriteeriumi. Määruse nr 2201/2003 artikkel 8 võtab selle eesmärgi üle nii, et annab üldise kohtualluvuse selle liikmesriigi kohtutele, kus on lapse alaline elukoht. Artikli 8 lõige 1 näeb ette, et kohtu pädevus tuleb kindlaks määrata „hagi esitamise ajal“, see tähendab määruse artikli 16 kohaselt kuupäeva, kui kohtule on esitatud menetluse algatamist käsitlev dokument (vt selle kohta kohtuotsus, 1.10.2014, E., C-436/13, EU:C:2014:2246, punkt 38). Nagu kohtujurist ka oma ettepaneku punktis 45 – 1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuse E. (C-436/13, EU:C:2014:2246) punktile 40 viidates – märkis, tuleb kohtualluvust igal konkreetsel juhul kontrollida ja see kindlaks määrata, kui pöördutakse kohtu poole, mis tähendab, et kohtualluvus säilitatakse kuni poolelioleva menetluse lõppemiseni.

(vt punktid 51–54, 70 ja resolutsioon)
Kui Üldkohus esitab põhjused, miks ta asub seisukohale, et ettevõtja on suuteline talle liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvisummat tasuma, võib ta õigusnormi rikkumata piirduda talle esitatud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise etteheitele vastamisega, tõdedes, et sama rikkumise eest karistatud ettevõtjate finantsolukord on erinev ja et komisjon asus neid erinevusi, mitte nende ettevõtjate rikkumises osalemise üksikasju arvestades seisukohale, et trahvi osaline vähendamine oli kohane, et võtta arvesse nendest ettevõtjatest igaühe maksevõimetust.

Üldkohus on oma põhjendamiskohustust täitnud, kui ta oma täieliku pädevuse raames määrab ettevõtjale konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratava trahvi summa kindlaks, esiteks võttes arvesse tema osalemist ühes rikkumises, teiseks esitades ettevõtja olukorrale omased asjaolud, mida ta peab asjakohaseks eeskätt seoses selles rikkumises tema osalemise raskuse ja kestusega, kolmandaks võttes trahvi summa kindlaksmääramisel arvesse ka vajadust tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju ja proportsionaalsuse põhimõtet ning viimaseks pidamata end seotuks komisjoni arvutustega ega tema suunistega, vaid andes trahvisummale oma hinnangu, võttes arvesse juhtumi kõiki asjaolusid, vaatamata sellele, et ta ei ole täpsustanud arvutusmeetodit, mida ta kasutas, ega täpsemalt kaalu, mille ta omistas igale asjassepuutuvale faktilisele asjaolule, mida ta selles suhtes arvesse võttis. Seega ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tuvastada, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu.

(vt punktid 53–56)
Direktiiv 2004/18 käsitleb nimelt hankemenetlusi, mitte menetlusi, mille ese on avalike teenuste kontsessioonid, kuna need on direktiivi artikliga 17 selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud. Mis puutub teenuste riigihanke ja teenuste kontsessiooni eristamisse, siis kuigi tasustamisviis on üks oluline teenuste kontsessiooni kvalifitseerimistunnus, eeldab teenuste kontsessiooniks kvalifitseerimine seda, et kontsessionäär võtab enda kanda teenuse osutamisega seonduva riski ja kui teenuseosutajale ei lähe kõnealuse teenuse osutamisega üle ühtegi seonduvat riski, on asjaomane tehing teenuste riigihankeleping. Seega kui teenuste osutaja ei saa hankijalt mingit tasu ja tema kanda jääb kogu kihlveopanuste vastuvõtmise ja edastamise tegevusega seotud risk, ei saa sellist kontsessiooni pidada teenuste riigihankelepinguks direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 2 punktide a ja b tähenduses.

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis kehtestab ettevõtjatele, kes soovivad esitada pakkumuse vastuseks hanketeatele, mille eesmärk on anda välja hasartmängude ja kihlvedude valdkonna kontsessioonid, kohustuse tõendada oma finants‑ ja majandusseisundit õienditega, mille on andnud välja vähemalt kaks panka, ega luba seda seisundit tõendada teisiti, juhul kui see säte vastab Euroopa Kohtu praktikas välja kujundatud proportsionaalsuse nõuetele, kusjuures selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Liikmesriigid on nimelt vabad määrama kindlaks oma hasartmängupoliitika eesmärgid ja vajaduse korral täpselt määratlema soovitud kaitsetaseme tarbijakaitse ja ühiskondliku korra osas. Siiski peavad piirangud, mille liikmesriigid kehtestavad, vastama nõuetele, mis puudutavad eelkõige nende põhjendatust ülekaalukast üldisest huvist tulenevatel põhjustel ja proportsionaalsust. Siseriiklik õigusnorm, kui pidada silmas eesmärki võidelda hasartmängudega seotud kuritegevuse vastu, on põhjendatud huviga tagada kihlveopanuste vastuvõtmise seadusliku tegevuse jätkumine, ennetamaks paralleelse ebaseadusliku tegevuse teket, ja tarbijakaitse huvidega, ning niisugune eesmärk kujutab endast ülekaalukast üldisest huvist lähtuvat kaalutlust, millega saab põhjendada põhivabaduste piirangut.

Küsimuses, kas nimetatud piirand on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv, olgu märgitud, et kohustus esitada õiendid, mille on andnud välja kaks eri panka, võib ilmselgelt tagada, et ettevõtja finants‑ ja majandusseisund on niisugune, et ta suudab täita kohustused, mis tal kihlveo võitjate ees tekkida võivad. Hasartmängusektorisse kuuluva majandustegevuse eripära arvestades ei ilmne, et vähem kui kaks aastat tagasi asutatud pakkujatele, kelle hasartmänguettevõtja tegevusest saadav kogutulu oli kahel viimasel majandusaastal alla kahe miljoni euro, seatud nõue esitada vastavad õiendid, mille on andnud välja vähemalt kaks panka, läheks kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 40, 42, 43, 45, 46, 48, 50 ja resolutsiooni punkt 2)
2)

Jätta National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization’i (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) ja Pars Special Economic Energy Zone’i (PSEEZ) kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
Kohtuasi C‑261/15

Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV

versus

Gregory Demey

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vredegerecht te Ieper)

„Raudteetransport — Määrus (EÜ) nr 1371/2007 — Reisijate õigused ja kohustused — Sõidudokumendi puudumine — Rikkumise kõrvaldamata jätmine ettenähtud tähtaja jooksul — Kuritegu”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kümnes koda), 21. september 2016

Transport – Raudteetransport – Määrus nr 1371/2007 – Rongireisijate õigused ja kohustused – Ilma sõidudokumendita sõitmine ja selle olukorra tähtajaks seadustamata jätmine – Lepingulise suhte puudumine reisija ja raudtee‑ettevõtja vahel

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1371/2007, lisa I artikli 6 lõige 2)

Määruse nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta I lisas toodud rahvusvahelise raudteevedude konventsiooni (COTIF) liite A artikli 6 lõike 2 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et isikul, kes sõidab reisirongiga ilma sõidudokumendita ega seadusta oma olukorda nendes sätetes ette nähtud tähtaja jooksul, ei ole raudtee‑ettevõtjaga lepingulist suhet.

Sellest sättest tuleneb, et varem sõlmitud veolepingu olemasolu eeldatakse ning see säte puudutab vaid tõendit sellise lepingu olemasolust. Sellest järeldub, et see ei reguleeri veolepingu sõlmimise tingimusi – need on reguleeritud vastavates siseriikliku õiguse sätetes.

(vt punktid 26, 30, 34, 35 ja resolutsioon)