ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 357/23

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 23. juulil 2019 – Fototre Srl versus Ministero dello Sviluppo Economico jt

(kohtuasi C-595/19)

(2019/C 357/28)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Fototre Srl

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigus keelab kohaldada selliseid liikmesriigi õigusnorme nagu dekreetseaduse nr 91/2014 (seadusega 116/2014 seadusena kinnitatud redaktsiooni) artikli 26 lõiked 2 ja 3, mis kas vähendavad toetusi, mis on seadusega juba ette nähtud ning vastavates fotogalvaaniliselt saadud elektrienergia tootjate ning selleks asutatud riigi osalusega äriühingu Gestore dei servizi energetici S.p.a. vahel sõlmitud lepingutes kindlaks määratud, või siis viivitavad märkimisväärselt nende väljamaksmist?

Täpsemalt, kas need liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas selliste Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega nagu õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, õiguskindluse põhimõte, lojaalse koostöö põhimõte ja kasuliku mõju põhimõte; Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 16 ja 17; direktiiviga 2009/28/EÜ (1) ja sellega, kuidas see direktiiv reguleerib toetuskavasid; ning ELTL artikli 216 lõikega 2, eriti seoses Euroopa energiaharta lepinguga?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2009, L 140, lk 16).
2.

Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav: Kas määruse (EL) nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et esimeses küsimuses nimetatud hagide esemeks on lepingust tulenevad nõuded, mis tuleb täita vaidlusaluse asja asukohas?
1)

Kui sellele küsimusele vastatakse nii, et direktiivi (ЕL) 2015/849 artikli 58 lõikega 1 ja artikli 60 lõikega 4 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikega 3 on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb sularahamaksete piirangute rikkumiste eest ette kindlamääralise trahvi, siis kas direktiivi (ЕL) 2015/849 artiklit 58 ja artikli 60 lõiget 4 tuleb koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud tõhususe põhimõttega ja õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisene õigusnorm, mis piirab kohtuliku kontrolli ulatust, kui asjaomase riigisisese õigusnormiga ei ole lubatud [määratud trahvi peale esitatud] kaebuse korral määrata konkreetsete asjakohaste asjaoludega proportsionaalset trahvi, mis on ettenähtud miinimummäärast väiksem?
3.

Kas juhul, kui leitakse, et nimetatud õigusnormid on liidu õigusega vastuolus, tuleb ELi õiguse esimust ja selle tagajärgi puudutava Euroopa Kohtu praktikat, mis tuleneb muu hulgas kohtuotsustest Simmenthal (1) ja Fratelli Costanzo (2), tõlgendada nii, et see kohustab sellist avalik-õiguslikku asutust nagu Riiklik Turgude ja Konkurentsi Komisjon jätma kohaldamata riigisisesed õigusnormid, mis on ELTL artikliga 101 vastuolus?
4.

Neljanda küsimuse keskmes on järgmine: kas juhul, kui sundtäitmise raames toimuv enampakkumine on heaks kiidetud ja kinnisasi enampakkumisel müüdud – võimalik, et võlausaldajale endale, ja kui on toimunud ka tagatiseks antud ja juba realiseeritud kinnisasja omandiõiguse üleminek, on Euroopa Liidu õigusega kooskõlas […] tõlgendus, mille kohaselt siis, kui menetlus on lõpule viidud ja sellega taotletud mõju, st garantii realiseerimine, on saavutatud, on võlgnikul võimalik esitada uusi menetlusküsimusi, et tunnistataks tühiseks mõni ebaõiglane lepingutingimus, mis mõjutab täitemenetlust, või kas on võimalik siis – kui omandiõigus on üle läinud – võimalik, et võlausaldajale endale, ja see on kantud kinnistusregistrisse – kohtul omal algatusel määrata läbivaatamine, millega kaasneb kogu täitemenetluse tühistamine või mis mõjutab lõpuks hüpoteegiga kaetud summasid, nii et see võib mõjutada tingimusi, milles tehti pakkumused?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 11. juulil 2019 – SR versus Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(kohtuasi C-534/19)

(2019/C 372/12)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: SR

Vastustaja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtult küsitakse, kas 25. novembri 2003. aasta nõukogu [direktiivi] 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artikliga 12 ning muu hulgas Euroopa Liidu Kohtu 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-636/16 (2)) ja 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-371/08 (3)) on kooskõlas niisugune tõlgendus, mis sisaldub Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. veebruari 2019. aasta kohtuotsustes nr 191/2019 kassatsioonikaebuses 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) ja 27. veebruari 2019. aasta kohtuotsuses nr 257/2019 kassatsioonkaebuses 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), mille kohaselt on direktiivi 2001/40/EÜ (4) tõlgendamise kaudu võimalik jõuda kinnituseni, et iga kolmanda riigi kodanik, kellel on pikaajaline elamisluba ja kes on toime pannud kuriteo, mis on karistatav vähemalt üheaastase karistusega, võib ja tuleb „automaatselt“ välja saata, s.t [ilma] vajaduseta hinnata tema isiklikke, perekondlikke, sotsiaalseid või tööhõivealaseid asjaolusid.

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272.

(2) 7. detsembri 2017. aasta otsus López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(3) 8. detsembri 2011. aasta otsus Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).

(4) Nõukogu 28. mai 2001. aasta direktiiv 2001/40/EÜ kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT 2001, L 149, lk 34; ELT eriväljaanne 19/04, lk 107).
C 372/23

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 2. septembril 2019 – JP versus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(kohtuasi C-651/19)

(2019/C 372/24)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: JP

Vastustaja: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (1) (uuesti sõnastatud) artiklit 46, mille kohaselt peab taotlejal olema õigus tõhusale õiguskaitsevahendile seoses „tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsusega“, ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et niisugune riigisisene menetlusnorm – nagu 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riigi territooriumile sisenemise, riigis viibimise ja seal elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikkel 39/57, tõlgendatuna koostoimes sama seaduse artikliga 51/2, artikli 57/6 lõike 3 esimese lõigu punktiga 5 ja artikli 57/6/2 lõikega 1, mille kohaselt on tähtaeg, mille jooksul tuleb esitada kaebus kolmanda riigi kodaniku hilisema rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuks tunnistamise otsuse peale, 10 „kalendripäeva“ alates haldusotsuse kättetoimetamisest – on nende sätetega vastuolus eelkõige juhul, kui otsus toimetati kätte pagulaste ja kodakondsuseta isikute üldvoliniku asukohta, kus „loetakse“ olevat seaduse kohaselt kaebaja dokumentide kättetoimetamise koht?

(1) ELT 2013, L 180, lk 60.
Fulmeni 12. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 2. juuli 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-405/15: Fulmen versus nõukogu

(kohtuasi C-680/19 P)

(2019/C 372/28)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Fulmen (esindajad: advokaadid A. Bahrami ja N. Korogiannakis)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Esimese võimalusena:

— tühistada osaliselt vaidlustatud kohtuotsus;

— teha vaidluses lõplik kohtuotsus;

— mõista nõukogult Fulmeni kasuks koos viivisega välja 6 456 507 eurot varalise kahju eest ja 100 000 eurot mittevaralise kahju eest;

— mõista kõik kohtukulud välja nõukogult.

Teise võimalusena:

— tühistada osaliselt vaidlustatud kohtuotsus;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

— mõista kõik kohtukulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Hageja väidab seoses varalise kahjuga esiteks, et Üldkohus rikkus õigusnorme ja täieliku heastamise põhimõtet ning võttis ELTL artikli 340 lõikelt 2 ja põhiõiguste harta artikli 41 lõikelt 3 soovitava toime. Üldkohtu nõutud tõendamistase muutis tema väitel kannatatud kahju mis tahes hüvitamise võimatuks, vaatamata liidu õiguse piisavalt raske ja selge rikkumise olemasolule. Teiseks olevat vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnorme ning selle põhjendused olevat vastuolulised. Kolmandaks olevat Üldkohus moonutanud tõendeid ja faktilisi asjaolusid.

Hageja väidab seoses mittevaralise kahjuga, et vaidlustatud kohtuotsus on põhjendamata seoses kriteeriumidega, mida võeti arvesse hüvitise summa ex aequo et bono hindamisel.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 11. juulil 2019 – RQ versus Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(kohtuasi C-533/19)

(2019/C 372/11)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: RQ

Vastustaja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtult küsitakse, kas 25. novembri 2003. aasta nõukogu [direktiivi] 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artikliga 12 ning muu hulgas Euroopa Liidu Kohtu 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-636/16 (2)) ja 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-371/08 (3)) on kooskõlas niisugune tõlgendus, mis sisaldub Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. veebruari 2019. aasta kohtuotsustes nr 191/2019 kassatsioonikaebuses 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) ja 27. veebruari 2019. aasta kohtuotsuses nr 257/2019 kassatsioonkaebuses 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), mille kohaselt on direktiivi 2001/40/EÜ (4) tõlgendamise kaudu võimalik jõuda kinnituseni, et iga kolmanda riigi kodanik, kellel on pikaajaline elamisluba ja kes on toime pannud kuriteo, mis on karistatav vähemalt üheaastase karistusega, võib ja tuleb „automaatselt“ välja saata, s.t [ilma] vajaduseta hinnata tema isiklikke, perekondlikke, sotsiaalseid või tööhõivealaseid asjaolusid.

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272.

(2) 7. detsembri 2017. aasta otsus López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(3) 8. detsembri 2011. aasta otsus Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).

(4) Nõukogu 28. mai 2001. aasta direktiiv 2001/40/EÜ kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT 2001, L 149, lk 34; ELT eriväljaanne 19/04, lk 107).
4.

Kas asjaolu, et liikmesriigi õiguses on sätestatud üldine avalike dokumentidega tutvumise põhimõte, mille kohaselt võib igaüks, kes sellekohase taotluse esitab, tutvuda kohtule esitatud menetlusdokumentidega, välja arvatud juhul, kui need sisaldavad konfidentsiaalset teavet, mõjutab hinnangu andmist sellele, kas kaitstud teose esitamine kohtule on käsitatav „üldsusele edastamise“ või „üldsusele levitamisena“?
Italmobiliare SpA 18. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 11. juuli 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-523/15: Italmobiliare SpA jt versus komisjon

(kohtuasi C-694/19 P)

(2019/C 372/32)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Italmobiliare SpA, Sirap-Gema SpA, Sirap France SAS, Petruzalek GmbH, Petruzalek Kft., Petruzalek sro, Petruzalek sro (esindaja: advokaat F. Moretti)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu otsus tervikuna või osaliselt ja sellest tulenevalt tühistada apellantidele määratud trahvid või neid vähendada;

— teise võimalusena, kasutades oma täielikku pädevust, lahendada asi sisuliselt ja muuta trahvimäära, nähes ette vastavad tagajärjed otsuse kehtivusele;

mõista käesolevas menetluses ja esimeses astmes kantud kohtukulud igal juhul välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust nelja väitega.

Esimene väide: on rikutud ELTL artiklit 101, kohtupraktika põhimõtteid, mis puudutavad emaettevõtja vastutuse presumptsiooni, pädevuse ületamist ja puudulikke põhjendusi, neid põhimõtteid on kohaldatud vääralt või on need jäetud kohaldamata, Üldkohus on rikkunud põhiõigusi Italmobiliare vastutusele võtmisel väidetava rikkumise eest. Apellandid väidavad eelkõige, et presumptsiooni selline kohaldamine on igal juhul vastuolus õiguskindluse ja karistuste individuaalsuse põhimõtetega ning süütuse presumptsiooniga, mida on tunnustatud Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikega 2 ja artikliga 7 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 48 ja 49, ning omandiõigusega, mis on konventsiooni lisaprotokolli artikliga 1, konventsiooni artikliga 14 ja Nice’i harta artiklitega 17 ja 21 tunnustatud põhiõigus, samuti on see vastuolus diskrimineerimiskeelu ja võrdse kohtlemise põhimõtetega.

Teine väide: Üldkohus on rikkunud ja/või vääralt tõlgendanud ja kohaldanud leebema kohtlemise teatist (Leniency Notice); teine ettevõtja on õigusvastaselt vastutusest vabastatud ning apellantidel on säilinud otsene huvi nõuda trahvide tühistamist.

Kolmas väide: on rikutud seadust ja/või olulisi menetlusnorme, kuna Üldkohus on ekslikult pidanud trahve proportsionaalseteks ja sobivateks.

Neljas väide: Apellandid paluvad Euroopa Kohtul kasutada oma täielikku pädevust asja sisuliseks lahendamiseks vastavalt määruse 1/2003 (1) artiklile 31 ja muuta trahvimäära, nähes ette vastavad tagajärjed otsuse kehtivusele.

(1) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Hispaania) 6. augustil 2019 – Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE) versus Diputación Foral de Guipúzcoa

(kohtuasi C-598/19)

(2019/C 363/15)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE)

Vastustaja apellatsioonimenetluses: Diputación Foral de Guipúzcoa

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta (1) artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud reserveeritud õiguse isikulist ulatust ei tohi piirata nii, et selle kohaldamisalast jäetakse välja ettevõtted või ettevõtjad, kelle puhul on tõendatud, et nad vastavad nõudele, et vähemalt 30 % nende töötajatest on puuetega isikud, ning täidavad nende isikute sotsiaalse ja kutsealase integreerimise otstarvet või eesmärki, seeläbi, et kehtestatakse täiendavad nõuded nende isikute asutamise, olemuse ja eesmärkide, nende tegevuse või investeeringute kohta või muud laadi nõudeid.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta (ELT 2014, L 94, lk 65).
5.

Kas liidu õigust, eelkõige õigust saada pikaajalise elaniku staatus, samuti selguse, läbipaistvuse ja arusaadavuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus kuninga dekreedi 557/2011 artiklite 147–149 ja konstitutsioonilise seaduse 4/2000 artikli 32 tõlgendamine Hispaania kohtute poolt nii, et pikaajalise elaniku staatuse andmisest keeldumise põhjuseks võivad olla avaliku korra ja avaliku julgeoleku kaalutlused, vaatamata sellele, et nendes õigusnormides ei ole selgelt ja läbipaistvalt sätestatud, et nimetatud kaalutlused võivad olla keeldumise põhjus.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Nules (Hispaania) 9. juulil 2019 – Investcapital Ltd versus FE

(kohtuasi C-524/19)

(2019/C 363/12)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Nules

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Investcapital Ltd

Kostja: FE

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse nr 1896/2006 (1) artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et kohtud kontrollivad selle sätte kohaselt toimuvates Euroopa maksekäsumenetlustes omal algatusel, kas lepingutes, millest võlg tuleneb, esineb ebaõiglasi lepingutingimusi vastavalt nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste lepingutingimuste kohta tarbijate ja kasutajatega sõlmitud lepingutes (2) artiklile 7, eelkõige juhul, kui liikmesriigi kohtul on selle kontrolli tegemiseks vaja eelnevalt leping läbi vaadata?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT 2006, L 399, lk 1).

(2) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 25. juulil 2019 – MO versus Subdelegación del Gobierno en Toledo

(kohtuasi C-568/19)

(2019/C 363/13)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Apellant: MO

Vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Toledo

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu Kohtu praktikaga direktiivide vahetu õigusmõju piiride kohta on kooskõlas nimetatud kohtu 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse (kohtuasi C-38/14, Zaizoune (1)) tõlgendamine nii, et Hispaania ametiasutused ja kohtud võivad kohaldada direktiivi 2008/115/EÜ (2) vahetult, kolmanda riigi kodaniku kahjuks, jättes riigisisesed, karistusi käsitlevad soodsamad õigusnormid arvesse võtmata ja kohaldamata, raskendades seeläbi selle isiku karistusmäära ja võimalik, et eirates põhimõtet, et karistused rajanevad seadusel; ja kas Hispaania õigusnormide direktiivile mittevastavus ei tule lahendada mitte sel teel, vaid õigusreformiga või liidu õiguses selleks ette nähtud vahendite abil, et kohustada riiki direktiive nõuetekohaselt üle võtma?

(1) 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Zaizoune (C-38/14, EU:C:2015:260).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98).
C 363/8

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona (Hispaania) 2. augustil 2019 – SI versus Subdelegación del Gobierno en Barcelona

(kohtuasi C-592/19)

(2019/C 363/14)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: SI

Vastustaja: Subdelegación del Gobierno en Barcelona

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2003/109 (1) artiklit 4 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mistahes laadi karistusregistrikanne on piisav põhjus pikaajalise elaniku staatuse andmisest keeldumiseks, ilma et oleks vaja hinnata riigis elamise kestust ja elukohariigiga loodud sidemete olemasolu?

(1) Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272).
4.

Neljas väide, et põhjendused on vastuolulised ja rikutud on kaitseõigusi Selleks et pidada õiguspäraseks seda, et dokumenti ei ole hagejale vaidlusaluses menetluses edastatud, andis Üldkohus sellele dokumendile vastuolulisi hinnanguid, mistõttu on rikutud kaitseõigusi.
2.

Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas reisijatel on õigus saada määruse 261/2004 (1) artiklis 7 ette nähtud hüvitist juhul, kui lend toimub mitmes osas ja väike (alla kolmetunnine) hilinemine ühes osas põhjustab ühenduslennust maha jäämise tõttu suure (üle kolmetunnise) hilinemise lõppsihtkohta? Kui vastus on jaatav, siis kas – juhul, kui lennu eri osi teostavad eri lennuettevõtjad – on määruse 261/2004 artiklis 7 ette nähtud hüvitist kohustatud maksma lendu teostav lennuettevõtja, kelle lennuosas tekkis väike (alla kolmetunnine) hilinemine, kuid mis põhjustas ühenduslennust maha jäämise ja seetõttu suure (üle kolmetunnise) hilinemise lõppsihtkohta?
1)

Vaidlustatud kohtuotsuses on moonutatud faktilisi asjaolusid ning selles on rikutud õigusnorme, sest rikutud on määruse nr 2185/96 (1) artikli 7 lõiget 1. Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et kahju hüvitamise nõude tegelik ese oli küsimus, kas OLAF on rikkunud määruse nr 2185/96 artikli 7 lõiget 1 sellega, et ta küsis apellandilt luba koguda andmeid, mis ei olnud tema uurimisega mingil viisil seotud. Samuti ei võtnud Üldkohus arvesse seda, et apellant tegelikult lubas OLAFil uurida igat liiki teavet, mida viimane oli nõudnud.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 11. juulil 2019 – PO versus Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(kohtuasi C-531/19)

(2019/C 372/10)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: PO

Vastustaja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtult küsitakse, kas 25. novembri 2003. aasta nõukogu [direktiivi] 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artikliga 12 ning muu hulgas Euroopa Liidu Kohtu 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-636/16 (2)) ja 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-371/08 (3)) on kooskõlas niisugune tõlgendus, mis sisaldub Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. veebruari 2019. aasta kohtuotsustes nr 191/2019 kassatsioonikaebuses 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) ja 27. veebruari 2019. aasta kohtuotsuses nr 257/2019 kassatsioonkaebuses 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), mille kohaselt on direktiivi 2001/40/EÜ (4) tõlgendamise kaudu võimalik jõuda kinnituseni, et iga kolmanda riigi kodanik, kellel on pikaajaline elamisluba ja kes on toime pannud kuriteo, mis on karistatav vähemalt üheaastase karistusega, võib ja tuleb „automaatselt“ välja saata, s.t [ilma] vajaduseta hinnata tema isiklikke, perekondlikke, sotsiaalseid või tööhõivealaseid asjaolusid.

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272.

(2) 7. detsembri 2017. aasta otsus López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(3) 8. detsembri 2011. aasta otsus Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).

(4) Nõukogu 28. mai 2001. aasta direktiiv 2001/40/EÜ kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT 2001, L 149, lk 34; ELT eriväljaanne 19/04, lk 107).