Kohtuasi T-289/03

British United Provident Association Ltd (BUPA) jt

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

„Riigiabi — Iirimaa kehtestatud eraõigusliku ravikindlustusturu riskide tasakaalustamise süsteem — Abikava — Üldist majandushuvi esindavad teenused — EÜ artikli 86 lõige 2 — Komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata — Tühistamishagi — Vastuvõetavus — Vajalikkuse ja proportsionaalsuse põhimõtted”

Esimese Astme Kohtu otsus (kolmas koda laiendatud koosseisus), 12. veebruar 2008 II - 95

Kohtuotsuse kokkuvõte

Euroopa Kohtu poolt eelotsuse küsimuse raames ühenduse õigusnormile antud tõlgendus piirdub selle tähenduse ja kohaldamisala selgitamise ja täpsustamisega, nii nagu seda oleks tulnud mõista ja kohaldada selle jõustumise hetkest alates. Sellest järeldub, et nõnda tõlgendatud õigusnormi saab ja peab kohaldama isegi õigussuhetele, mis tekkisid ja loodi enne asjaomast kohtuotsust. Vaid erandjuhtudel võib Euroopa Kohus ühenduse õiguskorrale omast õiguskindluse üldpõhimõtet kohaldades piirata võimalust, kus kõik huvitatud isikud saavad toetuda mõnele tema tõlgendatud õigusnormile, et vaidlustada heauskselt loodud õigussuhteid. Sellise piiranguga saab nõustuda üksnes taotletud tõlgenduse andnud kohtuotsuses. Neid kaalutlusi, mis tulenevad eeskätt siseriikliku kohtu kohustusest kohaldada ühenduse õigust, kohaldatakse mutatis mutandis ühenduse institutsioonidele, kui need omakorda peavad rakendama ühenduse õiguse sätteid, mida Euroopa Kohus on hiljem tõlgendanud. Sellest järeldub, et kuna Euroopa Kohus ei piiranud ajaliselt 24. juulil 2003 kohtuasjas C-280/00: Altmark tehtud otsuse ulatust, on selles toodud EÜ artikli 87 lõike 1 tõlgendamise kriteeriumid, mille ulatus kattub suures osas EÜ artikli 86 lõike 2 kriteeriumide ulatusega, vastavalt nende väljendamise mõttele ja eesmärgile, kohandades neid kohtuasja konkreetsetele asjaoludele, täielikult kohaldatavad, et teha otsus enne eelnimetatud kohtuotsuse väljakuulutamist tehtud komisjoni otsuse kehtivuse kohta, milles ei määratleta riigiabina üldise majandushuvi ülesande kaitsmiseks vajalikku riiklikku meedet. (vt punktid 158–160)

Liikmesriikidel on üldist majandushuvi pakkuvate teenuste määratlemisel laiaulatuslik kaalutlusõigus. Seda eelisõigust kinnitab nii see, et puudub spetsiaalselt ühendusele antud pädevus, kui ka see, et ühenduse õiguses puudub üldist majandushuvi pakkuva teenuse mõiste täpne ja täielik määratlus. Tegelikult on põhimõtteliselt liikmesriikide pädevuses määratleda üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande laad ja ulatus nendes konkreetsetes tegevusvaldkondades, mis ei kuulu EÜ artikli 5 esimese lõigu alusel ühenduse volituste alla või mis selle artikli teise lõigu alusel tuginevad ühenduse piiratud või jagatud pädevusele. Seda pädevuste jagamist väljendab ka üldisemalt EÜ artikkel 16, mille kohaselt arvestades kohta, mis liidu ühistes väärtustes kuulub üldist majandushuvi pakkuvatele teenustele, nagu ka nende osa liidu ühiskondliku ja territoriaalse ühtekuuluvuse edendamisel, hoolitsevad ühendus ja liikmesriigid, igaüks oma vastavate volituste ja asutamislepingu kohaldamisala piires, et niisugused teenused toimiksid põhimõtete ja tingimuste alusel, mis võimaldavad neil täita oma ülesandeid. Liikmesriigi pädevus määratleda üldist majandushuvi pakkuvaid teenuseid ei ole siiski piiramatu ning seda ei või kasutada meelevaldselt ainult selleks, et vältida konkurentsieeskirjade kohaldamist teatud sektorile. Järelikult piirdub kontroll, mida ühenduse institutsioonid võivad teostada liikmesriigi kaalutlusõiguse üle üldist majandushuvi pakkuvate teenuste määratlemisel, ilmse hindamisvea olemasolu uurimisega. Kuigi liikmesriigil on laiaulatuslik kaalutlusõigus üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemisel, ei võta see temalt kohustust, kui ta viitab üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande olemasolule ja selle ülesande kaitsevajadusele, et see määratlus vastaks teatud miinimumnõuetele, mis on ühine kõigil üldist majandushuvi pakkuvate teenuste ülesannetel asutamislepingu tähenduses, ja tõendada, et see nendele tingimustele konkreetsel juhul vastab. Eeskätt peab esinema avaliku võimu esindaja õigusakt, millega asjaomastele ettevõtjatele pannakse niisugune ülesanne, samuti peab see ülesanne olema universaalne ja kohustuslik. Seevastu, kui liikmesriik ei tõenda nende tingimuste täitmist või kui liikmesriik ei ole neid tingimusi täitnud, siis võib see osutuda ilmseks hindamisveaks, mida komisjon peab karistama, sest vastaselt juhul teeks ta ise ilmse vea. Lisaks peab liikmesriik esitama põhjused, miks ta arvab, et asjaomane teenus väärib oma erilisuse tõttu üldist majandushuvi pakkuva teenusena kvalifitseerimist ja kogu ülejäänud majandustegevusest eristamist. Tegelikult on ilma sellise põhjenduseta ühenduse institutsioonide isegi kõrvaline kontroll liikmesriigi poolt oma kaalutlusõiguse raames toime pandud ilmse vea üle võimatu. (vt punktid 166–169 ja 172)

Üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamine peab olema üldistes või avalikes huvides. Selle põhjal erinevad üldist majandushuvi pakkuvad teenused eeskätt erahuvides osutatud teenustest, kuigi ka erahuvi võib olla enam-vähem kollektiivne või riigi poolt õiguspärase või kasulikuna tunnustatud. Lisaks ei saa üldine või avalik huvi võrduda vajadusega allutada käsitletud turg teatud eeskirjadele või asjaomaste ettevõtjate kaubandustegevus riigi loale. Pelk asjaolu, et siseriiklik seadusandja kehtestab laias tähenduses üldistes huvides teatud eeskirjad lubade, tegutsemise või kontrolli kohta kõigile kindla sektori ettevõtjatele, ei kujuta endast tegelikult veel üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesannet. Seevastu ei eelda üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande tunnustamine tingimata seda, et selle ülesande saanud ettevõtjale antakse ainu- või eriõigus selle ülesande täitmiseks. EÜ artikli 86 lõigete 1 ja 2 koostoimes lugemisest ilmneb, et tuleb esiteks eristada ettevõtjale antud eri- või ainuõigust ja teiseks üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesannet, mis olenevalt olukorrast selle õigusega võib seotud olla. Ettevõtjale eri- või ainuõiguse andmine on üksnes vahend – võimalik, et õigustatud vahend –, mis võimaldab sellel ettevõtjal üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesannet täita. Seega ei ole tehtud viga järelduses, mille aluseks on üldise majandushuvi teenuste komisjoni teatise punktid 14 ja 15, mille kohaselt võib üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande määramine seisneda ka mitmetele või koguni kõigile samal turul tegutsevatele ettevõtjatele pandud kohustuses. Sellisel juhul ei saa nõuda, et igale ettevõtjale, kes peab seda kohustust täitma, oleks see ülesanne individuaalse õigusakti või volitusega antud. (vt punktid 178, 179 ja 183)

Ühenduse õigusest ei tulene, et teenuse üldist majandushuvi pakkuva teenusena kvalifitseerimiseks peab asjaomane teenus olema ranges tähenduses universaalteenus. Tegelikult ei tähenda ühenduse õiguse tähenduses universaalteenuse mõiste sugugi, et asjaomane teenus peaks vastama terve elanikkonna ühisele vajadusele või et seda tuleb osutada tervel territooriumil. Ehkki need omadused vastavad klassikalisele ja kõige levinumale üldist majandushuvi pakkuvale teenusele liikmesriikides, ei välista see muud liiki üldist majandushuvi pakkuvaid teenuseid, mis on samuti õiguspärased ja mille loomise üle võivad liikmesriigid õiguspäraselt otsustada oma kaalutlusõiguse kasutamise raames. Seega ei sea asjaolud, et asjaomasel üldist majandushuvi pakkuva teenuse kohustusel on üksnes piiratud territoriaalne või sisuline kohaldamisala, või et asjaomaseid teenuseid kasutab üksnes suhteliselt piiratud osa kasutajatest, tingimata kahtluse alla üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande universaalsust ühenduse õiguse tähenduses. Lisaks ei nõua universaalsuse tingimus seda, et asjaomane teenus oleks tasuta või et seda pakutaks ilma majanduslikku kasumlikkust silmas pidamata, ning selle universaalsust ei mõjuta ka asjaolu, et osutatava teenuse hind on reguleerimata ja talle ei ole määratud ülempiiri. Asjaolu, et teatud potentsiaalsetel kasutajatel ei ole vajalikke rahalisi vahendeid teenuse kasutamiseks, ei nõrgenda selle universaalsust, kuna asjaomast teenust pakutakse ühtsete ja mittediskrimineerivate hindadega ning sarnaste kvaliteeditingimustega kõigile klientidele. Asjaomase teenuse kohustuslikkus on hädavajalik tingimus üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande olemasoluks ühenduse õiguse tähenduses. Seda kohustuslikkust tuleb mõista nii, et avaliku võimu esindaja õigusaktiga üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande saanud ettevõtjad peavad põhimõtteliselt pakkuma turul asjaomast teenust, järgides selle teenuse osutamist reguleerivaid üldist majandushuvi pakkuva teenuse kohustusi. Niisuguse kohustusega ettevõtja seisukohast võib see kohustuslikkus – mis iseenesest on vastuolus kaubandusvabaduse ja vaba konkurentsi põhimõttega – seisneda eeskätt ainu- või eriõiguse andmise korral kohustuses teostada mingit äritegevust sõltumata sellega seotud kuludest. Sellises olukorras on see kohustus vastutasu üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande kaitse ja selle ülesande pannud õigusakti teel sellega seotud turuosa eest. Kui puudub ainu- või eriõigus, siis võib sellise ülesande kohustuslikkus seisneda avaliku võimu esindaja õigusaktis ette nähtud asjaomase ettevõtja kohustuses pakkuda teatud teenuseid kõigile seda soovivatele kodanikele. Üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande kohustuslikkus ei eelda siiski seda, et avaliku võimu esindaja kohustab asjaomast ettevõtjat osutama eelnevalt selgelt määratletud sisuga teenust. Tegelikult ei välista sellise ülesande kohustuslikkus ettevõtjale turul jäetud teatud liikumisruumi, sh seoses tema kavatsetavate teenuste sisu ja hindade kindlaksmääramisega. Neis tingimustes tagatakse ettevõtjatele minimaalne tegevusvabadus ja järelikult ka konkurents asjaomaste teenuste kvaliteedi ja sisu osas, mis võib oma laadilt ühenduse huvides piirata konkurentsipiirangu ulatust, mis tuleneb üldiselt üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande määramisest, ilma et see mõjutaks selle ülesande eesmärke. Sellest tuleneb, et kui puudub ainu- või eriõigus, siis piisab teenuse kohustuslikuks lugemiseks sellest, et sellise ülesande saanud ettevõtjal on kohustus osutada seda teenust kõigile kasutajatele, kes seda taotlevad. Teisisõnu on teenuse kohustuslikkus ja seega ka üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande olemasolu tõendatud, kui teenuse osutaja peab sõlmima lepingu samadel tingimustel, ilma et tal oleks õigust keelduda teise lepingupoolega lepingut sõlmimast. See viimane asjaolu võimaldab eristada üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesandega teenust kõigist teistest turul osutatavatest teenustest ja seega kogu muust tegevusest, mida täiesti vabalt teostatakse. (vt punktid 186–190, 202 ja 203)

Kriteeriumid, mille põhjal üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmise eest makstavat hüvitist arvestatakse, peavad olema eelnevalt kehtestatud objektiivsel ja läbipaistval viisil. See tingimus ei keela siiski siseriiklikul seadusandjal jätmast siseriiklikele ametiasutustele teatavat kaalutlusõigust. Vastupidi, liikmesriigil on lai kaalutlusõigus mitte üksnes üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande määratlemisel, vaid ka kulude hüvitamise kindlaksmääramisel, mis sõltub keeruliste majandusnäitajate hindamisest. Nimelt seetõttu, et ühenduse institutsioonid teostavad üksnes piiratud kontrolli selle kindlaksmääramise üle, nõuab kõnesolev tingimus, et need institutsioonid peavad saama kontrollida objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide olemasolu ja need kriteeriumid peavad olema täpsustatud viisil, mis välistaks üldist majandushuvi pakkuva teenuse mõiste kuritarvitamise liikmesriigi poolt. Sellega seoses üksnes teostatavaid arvutusi reguleerivate majanduslike ja matemaatiliste valemite keerukus ei mõjuta asjakohaste kriteeriumide täpsust ja selgelt määratletust. Üldist majandushuvi pakkuva teenuse täitmise eest makstava hüvitise vajalikkuse ja proportsionaalsuse kontroll, mida teostavad nii komisjon kui Esimese Astme Kohus, on tingimata piiratud. Esiteks, arvestades liikmesriigi kaalutlusõigust sellise ülesande ja selle rakendamistingimuste määratlemisel, sh keerulistest majandusnäitajatest sõltuvat hinnangut nimetatud ülesande täitmisel tekkinud lisakuludele, on komisjoni kontroll piiratud ilmse vea olemasolu kontrollimisega. Teiseks tuleneb sellest, et kontroll, mida Esimese Astme Kohus peab teostama komisjoni hinnangu üle sellega seoses, ei saa ka ületada samu piire ja et seega peab see kontroll piirduma uurimisega, kas komisjon on õigustatult tuvastanud liikmesriigi tehtud ilmse vea olemasolu või puudumise. Lisaks tähendab see kontroll, et ühenduse kohus otsustab, kas hagejate esitatud tõendid on piisavad, et vaidlustatud otsuses keerulistele majandusnäitajatele antud hinnangult usutavust võtta. Peale selle usutavuse kontrolli ei saa Esimese Astme Kohus asendada otsuse autori poolt keerulistele majanduslikele faktidele ja tingimustele antud hinnangut enda hinnanguga. Selles kontekstis peab Esimese Astme Kohtu kontroll piirduma komisjoni poolt menetlus- ja põhjendamisnormidest kinnipidamise, faktiliste asjaolude sisulise õigsuse ning ilmse hindamisvea ja võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega. Mis puudutab konkreetsemalt üldise ulatusega aktiga kehtestatud üldist majandushuvi pakkuva ülesande täitmise eest makstava hüvitise proportsionaalsust, siis on see kontroll piiratud küsimusega, kas ette nähtud hüvitis on vajalik, et täita asjaomast ülesannet majanduslikult vastuvõetavates tingimustes, või vastupidi on asjaomane meede ilmselgelt sobimatu taotletud eesmärgiga võrreldes. (vt punktid 209, 214, 217, 220–222)

Üldist majandushuvi pakkuva teenuse täitmise eest makstava hüvitise vajalikkuse ja proportsionaalsuse kontroll, mis on tingimata piiratud ja mida teostavad nii komisjon kui Esimese Astme Kohus, ei saa seada kahtluse alla taotletavate eesmärkide kehtivust ega nende eeskirjade õiguspärasust, mis reguleerivad eraõigusliku ravikindlustusturu riskide tasakaalustamise süsteemi toimimist liikmesriigis, kus kindlustusandjad peavad üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmisel järgima ühtsete hindade, avatud liitumise, eluaegse kindlustuskaitse ja miinimumhüvitistega seotud kohustusi iga kindlustatud isiku puhul tema vanusest, soost või tervislikust seisundist sõltumata; nimetatud süsteemiga nähakse sisuliselt esiteks ette sissemakse tasumine nende kindlustusandjate poolt, kelle riskiprofiil on parem kui turu keskmine riskiprofiil, ja teiseks vastavate hüvitiste maksmine neile kindlustusandjatele, kelle riskiprofiil on halvem kui turu keskmine riskiprofiil. Kuigi seesuguse hüvitisega ei soovita hüvitada teatud teenuste osutamise kulusid või lisakulusid, vaid üksnes tasakaalustada täiendavad kulud, mis väidetavalt tekivad riskiprofiili negatiivsest erinevusest võrreldes turu keskmise riskiprofiiliga, peab kindlustusandja need lisakulud avatud liitumise ja ühtsete hindade kohustusega turul siiski enda kanda võtma seetõttu, et tal on kohustus kindlustada kõrge riskiga isikuid ilma, et ta kehtestaks kindlustusmakse kindlustatud riski alusel. Kuna sellise süsteemi toimimine erineb radikaalselt 24. juulil 2003 kohtuasjas C-280/00: Altmark tehtud otsuse aluseks olnud hüvitiste süsteemist, ei saa rangelt järgida nimetatud kohtuotsuse kolmandat tingimust, mis nõuab seda, et oleks võimalik kindlaks määrata üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmisega seotud kulud. Kõnealusest hüvitisest kasu saanud kindlustusandjatel tekkinud lisakulude mõõtmine tegeliku riskiprofiili ja turu keskmise riskiprofiili võrdluse abil, arvestades kõigi kindlustusandjate poolt hüvitatud summasid, on osutatud tingimuse eesmärgi ja mõttega siiski kooskõlas, kuivõrd hüvitise arvutamine tugineb konkreetsetele, selgelt tuvastatavatele ja kontrollitavatele eesmärkidele. Kuna sellise hüvitisega ei soovita hüvitada üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmisega otseselt seotud kulusid, mida peetakse just silmas kohtuotsuses Altmark toodud kolmanda tingimusega, siis ei ole vaja ka arvesse võtta nende teenuste osutamisest saadud tulusid, et määrata selle teenuse osutamise võimalikke konkreetseid lisakulusid, sest kui kohaldada rangelt osutatud tingimust, mis peab silmas teistsugust hüvitise vormi, ei võetaks arvesse asjaomase riskide tasakaalustamise süsteemi toimimise eripära. Tegelikult ei nõua kõnesoleva tingimuse eesmärk ega mõte tulude arvestamist hüvitiste süsteemi raames, mis toimib nendest tuludest sõltumatult. Lõpetuseks, arvestades osutatud hüvitiste süsteemi neutraalsust, võrreldes ühelt poolt kindlustusandjate kulude ja tuludega ja teiselt poolt nende kindlustusandjate negatiivse riskiprofiiliga seotud lisakulude eripära, siis ei saa rangelt kohaldada ka kohtuotsuses Altmark toodud neljandat tingimust, kuna selle kohaselt peab juhul, kui ettevõtjale ei ole üldise majandushuviga seotud ülesannet antud avaliku hankemenetluse käigus, võrdlema teenuse osutamisega otseselt seotud kulusid ja tulusid, ehkki komisjonil on sellegipoolest kohustus tagada, et ette nähtud hüvitis ei tähendaks võimalust hüvitada kindlustusandjate tõhususe puudumisest tuleneda võivaid kulusid. (vt punktid 229, 235–238, 241, 246 ja 249)

Asjaomastest õigusnormidest ega kohtupraktikast ei ilmne, et EÜ artikli 87 ja EÜ artikli 86 lõike 2 alusel nende koostoimes tehtud otsuste resolutiivosa sõnastus peab tingimata vastama täpsetele ettekirjutustele. Lisaks tuleb akti, mille resolutiivosa on lahutamatu selle põhjendustest, tegeliku õigusliku ulatuse hindamiseks tõlgendada, võttes vajaduse korral arvesse selle vastuvõtmisele viinud põhjendused. Seega, kuigi selguse ja õiguskindluse huvides näib olevat soovitav, et komisjon märgiks akti resolutiivosas otsesõnu kohaldatavad asutamislepingu sätted, siis nende märkimata jätmine ei ole õigusnormi rikkumine, kui põhjenduste ja resolutiivosa koostoimes lugemine võimaldab tuvastada, millised täpselt on need sätted. (vt punkt 260)

Mis puutub üldisesse abikavasse, mis tugineb üldise ulatusega sätete kogumile, mille elluviimine on küll objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumidega ette määratud kuni teatud astmeni, kuid mille kõiki detaile ei ole siiski võimalik ette näha, ja mille eesmärk on tagada üldise majandushuvi ülesande kaitse, on komisjoni kontroll, mida ta peab EÜ artikli 87 ja EÜ artikli 86 lõigete 2 ja 3 alusel tegema, eeskätt teatatud süsteemi vajalikkuse kohta, tingimata piiratud kontrollimisega, kas esiteks see süsteem tugineb ilmselgelt ekslikele majanduslikele ja faktilistele eeldusele, ja teiseks, kas see süsteem on ilmselgelt sobimatu taotletud eesmärkide saavutamiseks. Selles kontekstis peab Esimese Astme Kohus omakorda uurima, kas komisjoni hinnang on sellega seoses piisavalt usutav, et asjaomase süsteemi vajalikkust kinnitada. Selle kontrolli raames tuleb kõigepealt esiteks uurida, kas turuhäired, millele liikmesriik viitas asjaomase üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande kehtestamise ja kaitsmise õigustamiseks, olid piisavalt usutavad, ja teiseks hinnata, kas komisjon võis mõistlikult järeldada, et selline süsteem oli oma laadilt vajalik ja sobiv viidatud probleemide lahendamiseks. Seejärel peab Esimese Astme Kohus kontrollima, kas käesolevas asjas on komisjoni analüüs nende kahe punkti kohta põhjendatud, arvestades asjassepuutuva turu hetketingimusi ja tõenäolist arengut, nagu need ilmnevad vaidlustatud otsuse vastuvõtmise hetkel, arvestades kõiki andmeid, mis komisjonil olid või mis tal mõistlikult oleks pidanud olema. Mis puudutab eeskätt komisjoni kontrolli ulatust, ei saa ta võtta liikmesriigi rolli viimasele omase laia kaalutlusõiguse kasutamisel. Seega ei ole komisjonil vajalikkuse kontekstis õigust olemasolevate andmete alusel kontrollida, kas esiteks võib turg tegelikult ka teatavas suunas areneda ja kas teiseks muutub teatatud süsteemiga ette nähtud reguleerimisinstrumentide kohaldamine teatud kindlal hetkel hädavajalikuks asjaomase üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmise tagamiseks. Tegelikult ei nõua vajalikkuse kontroll, et komisjon jõuaks veendumusele, et liikmesriik ei või turu praeguseid või tulevasi tingimusi silmas pidades loobuda teatatud meetmetest, vaid ta peab üksnes kontrollima ilmse vea olemasolu liikmesriigi laia kaalutlusõiguse kasutamisel seoses viisiga, kuidas tagada üldist majandushuvi pakkuva teenuse ülesande täitmine majanduslikult vastuvõetavates tingimustes. Lõpuks, seda, et komisjoni kontroll on piiratud, tuleb arvesse võtta ka komisjoni hinnangu seaduslikkuse kontrollimisel ühenduse kohtu poolt. See Esimese Astme Kohtu kontroll on seda piiratum, kui komisjoni hinnang käsitleb keerulisi majandusnäitajaid. See kehtib eeskätt selle kontrolli suhtes, mida tehakse proportsionaalsuse põhimõtte põhjal, eeskätt kui vaidlustatud aktiga peetakse silmas üldise ulatusega riiklikke meetmeid. Tegelikult peab Esimese Astme Kohtu kontroll piirduma kontrolliga, kas need meetmed on ilmselgelt sobimatud taotletud eesmärgiga võrreldes. (vt punktid 265–269)

Riigiabi käsitleva komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi raames ei saa hageja esitada väiteid selle kohta, kas on rikutud ka muid ühenduse õiguse sätteid peale EÜ artiklite 87 ja 88, olenevalt olukorrast koostoimes EÜ artikliga 86. Komisjoni kohustus võtta lõplik seisukoht abiga seotud menetluses selle kohta, kas on rikutud kõnealuseid muid sätteid, väljuks esiteks menetluseeskirjade ja -tagatiste raamest – need on osaliselt väga erinevad ja toovad kaasa erinevaid õiguslikke tagajärgi –, mis on omased nende sätete kohaldamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetlustele, ja teiseks haldusmenetluse ja kaebevahendite autonoomia põhimõttest. Peale selle, isegi riigiabi valdkonnas tehtud otsuse tühistamishagi raames ei saa komisjoni kaalutlusõigust selle kontekstis arvesse võttes olla üksikisik kohtumenetluse pooleks, et vaidlustada EÜ artikli 226 järgse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamata jätmist või seda, et komisjon ei võtnud seisukohta liikmesriigi poolt asutamislepingu sätete võimaliku rikkumise kohta. Eeltoodud järelduse kummutamiseks ei saa õiguspäraselt viidata kohtupraktikale, mille kohaselt tuleneb asutamislepingu üldisest loogikast, et EÜ artikli 88 järgne menetlus ei või kunagi viia tulemuseni, mis on vastuolus asutamislepingu konkreetsete sätetega, kuna komisjon võib hinnangu andmisel viidata neile asjaomastele sätetele, mille puhul rangelt võttes ei ole tegemist abi käsitlevate õigusnormidega, üksnes juhul, kui teatavad abimeetmed on nii lahutamatult seotud abi esemega, et nende võimalik vastuolu mainitud sätetega mõjutaks tingimata selle abi ühisturuga kokkusobivust. Lisaks ei võimalda komisjonile EÜ artikliga 88 riigiabi valdkonnas antud kaalutlusõigus tal lubada liikmesriikidel teha erandeid muudest ühenduse õiguse sätetest kui EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisega seotutest. Sellest tuleneb esiteks, et komisjon ei või võtta riigiabi käsitlevas menetluses lõplikku seisukohta seoses teiste ühenduse õiguse sätete täitmisega, mille kontrollimine toimub erineva menetluse alusel, ning teiseks, kuna komisjoni lõplik ja õiguslikult siduv seisukohavõtt peab piirduma riigiabi küsimustega, siis on vaid neid võimalik vaidlustada, erinevalt teisi ühenduse õiguse sätteid käsitlevatest aspektidest, mis ei osuta vajalikku tuge tema otsuse resolutiivosale. Sellest tuleneb veelgi enam, et kui nii EÜ artiklite 87 ja 88 alusel ja vajaduse korral EÜ artikli 86 lõike 2 alusel tehtud otsuse resolutiivosas kui ka põhjendustes puudub igasugune viide muudele õigusnormidele peale riigiabi käsitlevate, siis ei saa sellega üksikisikut kahjustada ega anda talle õigust olla kohtumenetluse pool. Lõpetuseks ei kõiguta EÜ artikli 86 lõike 2 lõpuosa sõnastus seda hinnangut. Ühelt poolt ei tähenda kriteerium, kas kaubandust mõjutati ühenduse huvidega vastuolus olevalt, et komisjonil on kohustus kontrollida lõplikult ja täielikult, kas teatatud riiklikud meetmed rikuvad teisi ühenduse õiguse sätteid, kuna teiselt poolt võetaks sellega EÜ artikli 86 lõikelt 2 kui asutamislepingu sätetest tehtavalt erandilt igasugune kasulik mõju. Tegelikult ei saa selline erand kunagi tekitada neid mõjusid, kui selle kohaldamine peab samal ajal tagama nende reeglite täieliku täitmise, millest ta peaks erandi tegema. (vt punktid 313–316, 318 ja 319)