ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Komisjonil on konkurentsi valdkonnas kaalutlusõigus seoses otsusega, kas määrata ELTL artikli 101 rikkumise toime pannud ettevõtjale trahv või mitte. Komisjonile selles osas antud kaalutlusõiguse võimalikke piire reguleerib üksnes liidu õigus, kuna määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 ei sisalda ühtegi viidet liikmesriikide õigusele. Seoses nende piiridega on komisjon ELTL artikli 105 lõike 1 kohaselt kohustatud tagama ELTL artiklis 101 kindlaksmääratud põhimõtete järgimise.

Need põhimõtted aga hõlmavad vaieldamatult konkurentsivastase kokkuleppe sõlminud ettevõtjatele trahvide määramist määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel, mistõttu juhul kui komisjon otsustab erandjuhul ettevõtjale trahvi mitte määrata, olgugi et viimane on liidu konkurentsieeskirju rikkunud, peab ta selle otsuse rajama objektiivsetele põhjustele, mis võivad sellist erandit ELTL artiklis 101 sätestatud põhimõtetest õigustada. Sellist objektiivset põhjust võib endast kujutada eelkõige asjaolu, et komisjon ei suuda konkreetsel juhul õiguslikult piisavalt tõendada, et emaettevõtja avaldas oma tütarettevõtjale otsustavat mõju, kuna viimane osales vahetult rikkumises, kusjuures vastavalt kohtupraktikale on seda märkimisväärselt lihtsam tõendada juhul, kui emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis ainuosalust.

Lisaks kohaldatakse komisjonil ELTL artikli 105 lõike 1 alusel lasuvat kohustust kindlustada trahvi määramise või määramata jätmise üle otsustades eelkõige ELTL artiklis 101 sätestatud põhimõtete rakendamine sama moodi, sõltumata sellest, kas tegemist on asjaomase emaettevõtja või tema tütarettevõtjaga. Nimelt ei ole olemas prioriteeti seoses sellega, kas komisjon määrab trahvi ühele või teisele nendest äriühingutest. Kui komisjon otsustab keelatud kokkuleppe suhtes kasutada teatud konkreetset meetodit emaettevõtjate vastutuse kindlaksmääramiseks nende tütarettevõtjate rikkumiste eest, peab ta kõigi emaettevõtjate puhul lähtuma samadest kriteeriumidest, kui ei esine erilisi asjaolusid. Komisjon saaks emaettevõtjale trahvi määramata jätta üksnes siis, kui esinevad objektiivsed põhjused, mis õigustavad erandi tegemist ELTL artiklis 101 sätestatud põhimõtetest, ja kui selline otsus ei too kaasa ühe emaettevõtja soodsamat kohtlemist, võrreldes teiste rikkumises süüdistatud emaettevõtjatega.

(vt punktid 44, 46, 47 ja 49–51)
Euroopa Ühenduse nimel tema pädevust puudutavas osas nõukogu otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus, heaks kiidetud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1C oleva intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu artikkel 27 kuulub ühise kaubanduspoliitika valdkonda.

Tegelikult erineb ELTL artikli 207 lõige 1 tunduvalt neist sätetest, mille ta peamises osas asendas, mistõttu praegu kehtivale aluslepingule vastavat liidu ja liikmesriikide pädevuste jaotuse küsimust tuleb hinnata vastavalt praegu kehtivale aluslepingule.

Seoses sellega ilmneb esiteks ELTL artikli 207 lõikest 1, et ühine kaubanduspoliitika kuulub liidu ainupädevusse ja hõlmab eelkõige „intellektuaalomandi kaubandusaspekte”. Selles kontekstis ei piisa üksnes asjaolust, et mõni liidu õigusakt, nagu näiteks tema sõlmitud kokkulepe, võib avaldada teatud mõju rahvusvahelisele kaubavahetusele, järeldamaks et see õigusakt tuleb liigitada kategooriasse, kuhu kuuluvad ühist kaubanduspoliitikat reguleerivad aktid, vaid vastupidi, liidu õigusakt kuulub selle poliitika valdkonda ainult siis, kui see käsitleb konkreetselt rahvusvahelist kaubavahetust selliselt, et see on põhiosas mõeldud edendama, kergendama või reguleerima kaubavahetust ning sellel on otsene ja vahetu mõju. Järelikult kuuluvad intellektuaalomandit reguleerivate liidu õigusnormide hulgas üksnes need, mis on konkreetselt seotud rahvusvahelise kaubavahetusega, mõiste „intellektuaalomandi kaubandusaspektid” alla ELTL artikli 207 lõike 1 tähenduses ja seega ühise kaubanduspoliitika valdkonda.

Teiseks kajastub seetõttu asjaolu, et TRIPS-lepingu artiklis 27 sisalduvaid norme patendi objekti kohta peetakse ühise kaubanduspoliitika ja mitte siseturu valdkonda kuuluvaks, õigesti tõigas, et need õigusnormid kuuluvad rahvusvahelise kaubavahetuse liberaliseerimise raamesse ning mitte liidu liikmesriikide õiguse ühtlustamise alla.

(vt punktid 46, 48, 49, 51, 52, 60, 61 ja resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 95/7/EÜ, artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus see, kui juriidilisele isikule kuuluva kinnisasja osa selle juriidilise isiku juhatuse liikme isiklikku kasutusse andmist – ilma et hüve saajale oleks selle kinnisasja kasutamise eest ette nähtud rahalist üüri – käsitatakse selle direktiivi tähenduses maksust vabastatud kinnisvara üürimisena, ning selles suhtes ei oma tähtsust asjaolu, et sellist kasutusse andmist peetakse siseriiklike tulumaksu reguleerivate normide tähenduses mitterahaliseks hüveks selle saajale põhikirjast või töölepingust tulenevate ülesannete täitmise eest.

(vt punkt 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Hagi, mille ese on tuvastada, et liikmesriik on rikkunud määrusest nr 1829/2003 (geneetiliselt muundatud toidu ja sööda kohta) tulenevaid kohustusi, saab rahuldada üksnes juhul, kui see määrus oleks juba enne seda, kui jõustub siseriiklikus õigusnormis ette nähtud geneetiliselt muundatud sööda ning teatavate söödas kasutamiseks mõeldud geneetiliselt muundatud organismide tootmise, turuleviimise ja loomasöödaks kasutamise keeld, pannud sellele liikmesriigile teatavad kohustused. Niisugused kohustused tähendaksid eelkõige, et liikmesriigid peaksid hoiduma selliste õigusnormide vastuvõtmisest, mis võiksid juba enne nende jõustumist omada selle määruse eesmärkidega vastuolus olevat negatiivset mõju.

(vt punkt 48)
Määruse nr 1206/2001 liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 1 lõike 1 punkti b ja artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et ühe liikmesriigi kohus, kes soovib, et eksperdile usaldatud tõendite kogumine toimuks teise liikmesriigi territooriumil, ei ole tingimata kohustatud rakendama neid sätteid tõendite kogumise kohta selleks, et tal oleks võimalik määrata tõendite kogumine sellisel viisil.

Teatud asjaoludel võib sellise ekspertiisi määranud kohtu jaoks osutuda lihtsamaks, tõhusamaks ja kiiremaks viia tõendite kogumine läbi määrusele nr 1206/2001 tuginemata. Samas, kui liikmesriikide vahel puudub leping või kokkulepe selle määruse artikli 21 lõike 2 mõttes, on selle määruse artikli 1 lõike 1 punktis b ja artiklis 17 sätestatud tõendi kogumise viis ainus, mis lubab ühe liikmesriigi kohtul teha ekspertiisi vahetult teises liikmesriigis, võimaldades tal teatud asjaoludel selles teises liikmesriigis täita avalikku võimu ülesannet, eriti siis, kui tegu on ekspertiisiga kohtades, mis on seotud sellise võimu teostamisega, või kohtadega, kuhu juurdepääs või muu sekkumine on selles liikmesriigis keelatud või lubatud vaid volitatud isikutele.

(vt punktid 45, 47, 48, 54 ja resolutsioon)
Määrust nr 1931/2006, millega kehtestatakse maismaal liikmesriikide välispiiril toimuva kohaliku piiriliikluse eeskirjad ning muudetakse Schengeni konventsiooni sätteid, tuleb tõlgendada nii, et selle määrusega kehtestatud kohaliku piiriliikluse erikorra alusel väljastatud kohaliku piiriliikluse loa omanik peab – võttes arvesse piiranguid, mis on ette nähtud nimetatud määruses ja kahepoolses lepingus, mille on määruse rakendamiseks sõlminud tema kolmandast riigist kodakondsusriik ja naaberliikmesriik – ühelt poolt saama piirialas, kui ta viibib seal katkematult, kolme kuu vältel vabalt liikuda, ning teiselt poolt peab tal iga kord pärast tema viibimise katkemist tekkima uus õigus kolmekuuliseks viibimiseks.

Nii määruse nr 1931/2006 sätetest kui ka selle mõttest tulenevalt võib tõlgendada seda autonoomselt, mitte Schengeni acquis’st lähtudes. Määruse artikkel 5 näeb ette, et viibimise maksimaalne lubatud kestus määratakse kindlaks kahepoolsete lepingutega, kusjuures „iga […] katkestamata viibimise” maksimaalne lubatud kestus ei tohi ületada kolme kuud. See täpsustus – nagu ka selle sõnastus – eristab selgelt kohaliku piiriliikluse ajalist piirangut „Schengeni piirangust”, mis ei käsitle üldse katkestamata viibimist. Asjaolu, et see piirang näeb nagu Schengeni acquis’s ette kolmekuulise ülempiiri, ei saa seada kahtluse alla selle erilist iseloomu võrreldes viisanõudest vabastatud kolmandate riikide kodanikke tavapäraselt reguleeriva õigusega, kuna ühestki määruse nr 1931/2006 sättest ei tulene, et need kolm kuud on hõlmatud sama kuuekuulise ajavahemikuga.

Lisaks oli liidu seadusandja tahe kehtestada kohaliku piiriliikluse jaoks määrusest nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad, erinevad normid. Nende normide eesmärk on – selleks et arvestada tänapäeval või ajalooliselt kujunenud kohaliku reaalsusega – võimaldada asjaomaste piirialade elanikel ületada maismaal liidu välispiiri lihtsalt, see tähendab ülemääraste halduskohususteta, sageli, aga ka regulaarselt, ning seaduslikel põhjustel, mis on majanduslikud, sotsiaalsed, kultuurilised või perekondlikud.

(vt punktid 23, 24, 26 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad teises liikmesriigis õppimise korral õppetoetuse andmise üle ühe aasta kestvas osas sõltuvusse vaid ühest tingimusest, mille kohaselt peab toetuse taotleja alaline elukoht selle seaduse tähenduses olema vähemalt kolm aastat enne õpingute algust selle liikmesriigi territooriumil.

Nimelt võib selline nõue ajendada liikmesriigi kodanikke loobuma kasutamast enda vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis, kui võtta arvesse seda, kuidas selle vabaduse kasutamine võib mõjutada õppetoetuse saamise õigust.

Küll on liikmesriikidel lubatud anda sellist toetust vaid nendele õppijatele, kes on tõendanud teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset. Siiski ei tohi liikmesriigi nõutav tõend olla sellise tegeliku seose olemasolu näitamiseks liiga välistav ja anda põhjendamatult suurt osakaalu elemendile, mis ei pruugi iseloomustada taotleja ja liikmesriigi vahelise seose tegelikkuse astet, ning jätta kõrvale kõik muud elemendid, mis seda iseloomustaksid. Teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset võib tõendada see, et õppija viibis teatava ajavahemiku jooksul selles liikmesriigis, millelt ta õppetoetust taotleb. Siiski tekib ainult sellise elamisnõude kasutamise puhul oht, et toetust ei saa õppijad, kes ei ole küll katkematult elanud toetust andvas liikmesriigis taotluse esitamisele vahetult eelnenud kolme aasta jooksul, kuid kes on sellegipoolest piisavalt seotud sealse ühiskonnaga. Sellise seosega võib olla tegemist juhul, kui selle liikmesriigi kodanikust õppija veetis suurema osa enda kooliajast selles liikmesriigis või ka muude tegurite esinemisel, nagu eelkõige tema perekond, töö, keeleoskus ja muud sotsiaalsed või majanduslikud sidemed.

(vt punktid 32, 36–38, 41 ja resolutsioon)
Teenuste osutamise vabadus, mille ELTL artikkel 56 näeb ette liikmesriikide kodanikele, hõlmab ka teenuste saamise vabaduse, s.o teenuse saajate vabaduse minna teenuse saamiseks teise liikmesriiki, ilma et seda takistaksid piirangud. Turiste, isikuid, kes saavad ravi, ning õppe- või ärireisil viibijaid tuleb pidada teenuse saajaks.

23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud lisaprotokolli, mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel määrusega nr 2760/72, artikli 41 lõikes 1 kasutatud mõistet „teenuste osutamise vabadus” tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma teenusesaajast Türgi kodanike vabadust siseneda liikmesriiki, et saada seal teenuseid.

Sellega seoses on ühelt poolt assotsiatsioonilepingu ja selle lisaprotokolli ning teiselt poolt aluslepingu vahel erinevused eeskätt seetõttu, et teenuste osutamise vabadus on seotud isikute vaba liikumisega Euroopa Liidus. Eelkõige on lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 eesmärgi ja konteksti ning ELTL artikli 56 eesmärgi ja konteksti vahel põhjapanevad erinevused muu hulgas ka nende sätete kohaldatavuses teenuse saajatele.

Esiteks, EMÜ-Türgi assotsiatsiooni eesmärk on puhtmajanduslik: toetada Türgi majanduslikku arengut. Kuid assotsiatsioonilepingu eesmärk ei ole arendada majanduslikke vabadusi, et võimaldada üldist isikute vaba liikumist, mis oleks võrreldav ELTL artikli 21 alusel liidu kodanikele kohaldatavaga. Türgi ja liidu vahel isikute vaba liikumise üldpõhimõtet ei näe ette assotsiatsioonileping ega selle lisaprotokoll ega ka assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsus nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta, mis käsitleb vaid töötajate liikumisvabadust. Pealegi tagab assotsiatsioonileping teatavad õigused ainult vastuvõtva liikmesriigi territooriumil. Järelikult saab standstill‑tingimus puudutada Türgi kodanike liikmesriikide territooriumile sisenemise ja seal elamise tingimusi vaid niivõrd, kui see kaasneb majandustegevusega.

Teiseks, niisugune standstill-tingimus, nagu on ette nähtud lisaprotokolli artikli 41 lõikes 1, ise õigusi ei loo. Tegemist on sättega, mis alates kindlast kuupäevast keelab uute piirangute kehtestamise.

(vt punktid 49, 50, 53, 55, 58, 62 ja resolutsioon)
—

iga uus optikakauplus peab põhimõtteliselt kinni pidama vähemalt 300‑meetrise vahemaa nõudest juba olemasolevate optikakauplustega, kui pädevad asutused läbipaistvaid ja objektiivseid kriteeriume järgides kasutavad nõuetekohaselt asjaomaste õigusnormidega antud volitusi, et ühtselt ja süstemaatiliselt saavutada nende õigusnormidega taotletud eesmärke, mis on seotud rahvatervise kaitsega kogu asjaomasel territooriumil; seda, kas see on nii, tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.
Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõike 1 sõnastusest, mille kohaselt avaldamisele kuuluva institutsiooni õigusakti peale hagi esitamiseks ettenähtud tähtaeg hakkab kulgema ajast, mil on möödunud neliteist päeva õigusakti avaldamise päevast Euroopa Liidu Teatajas, ei nähtu, et seda sätet kohaldatakse ainult Euroopa Liidu Teatajas avaldatud aktidele.

Nimelt viitab see, kuidas Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõikeks 1 oleva lause esimene osa on sõnastatud – sarnaselt ELTL artikli 263 kuuenda lõiguga – aktide avaldamisele üldiselt. Selle lause teises osas Euroopa Liidu Teataja mainimine on seletatav lihtsalt sellega, et seal avaldamine oli nimetatud kodukorra vastuvõtmise ajal ainus mõeldav avaldamisviis. Sellest tuleneb, et ei ole välistatud, et Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõike 1 sätet kohaldatakse ainult veebis avaldatud sellisele aktile, nagu on Euroopa Kemikaaliameti otsus, millega aine kanti määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), artiklis 57 nimetatud kriteeriumidele vastava ainena ainete loetelusse ja mis avaldati vastavalt selle määruse artikli 59 lõikele 10.

Muu hulgas, kui sätte sõnastus ei ole selge, siis tuleb arvestada nii selle sätte konteksti kui ka sellega taotletavaid eesmärke. Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et artikli 102 lõikes 1 ette nähtud neljateistkümne päeva pikkuse tähtaja eesmärk on tagada asjaomastele isikutele piisav ajavahemik avaldatud aktide peale hagi esitamiseks ning seega õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus, mis nüüd on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47. Kuna Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõiget 1 on võimalik tõlgendada nii, et selles viidatakse kõikidele avaldatud aktidele sõltumata nende avaldamise viisist, tuleb seda sätet nii tõlgendada, et vältida seda, et asjaomased isikud jäävad ilma õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile, tuginedes täiendava neljateistkümne päeva pikkuse ajavahemiku olemasolule hagi esitamiseks.

(vt punktid 29–32 ja 34–36)
Liidu pädevuste süsteemis peab akti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige selle õigusakti enda eesmärk ja sisu, mitte muude, teatavate sarnasustega liidu õigusaktide vastuvõtmisel kasutatud õiguslik alus. Selles suhtes võis otsuse 2011/407/EL Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) Ühiskomitees Euroopa Liidu võetava seisukoha kohta seoses EMP lepingu VI lisa (sotsiaalkindlustus) ja protokolli nr 37 muutmisega võtta õigustatult vastu ELTL artikli 48 alusel.

Nimetatud otsuse eesmärk on võimaldada kohaldada liidu sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise valdkonna õigustikku, mida on muudetud määrustega nr 883/2004 ja nr 987/2009, ka Euroopa Vabakaubanduspiirkonna (EFTA) riikidele, kes on EMP lepingu osalised. Kõnealuse otsuse eesmärk onn reguleerida vahetult mitte üksnes kolme EFTA riigi kodanike sotsiaalseid õigusi, vaid korraldada samamoodi ka liidu kodanike sotsiaalseid õigusi neis riikides.

Seetõttu on otsus 2011/407 just üks sellistest meetmetest, millega laiendatakse liidu siseturu valdkonna õigust võimalikult täiel määral EMP‑le, nii et nende riikide kodanikud saavad kasutada isikute vaba liikumise õigust samadel sotsiaalsetel tingimustel nagu liidu kodanikud. Kui selle otsusega kavandatud muudatust ei tehtaks, siis ei saaks isikute vaba liikumise õigust teostada EMP‑s samadel sotsiaalsetel tingimustel nagu on ette nähtud liidus, mistõttu kahjustaks see kindlasti assotsiatsiooni edasiarendamist ja EMP lepinguga taotletavate eesmärkide elluviimist. Sellest järeldub, et liidusiseselt kehtivate sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise eeskirjade kaasajastamine ja lihtsustamine, mis on määruse nr 1408/71 asendamisel määrusega nr 883/2004 just otsuse 2011/407 eesmärk, tuleb tingimata tagada ka EMP tasandil.

Lisaks ei saa ELTL artikli 79 lõige 2 olla sellise meetme vastuvõtmise aluseks nagu otsus 2011/407, sest võttes arvesse EFTA riikidega loodud assotsiatsiooni arengu konteksti, millesse see otsus kuulub, ning eelkõige selle assotsiatsiooniga taotletavaid eesmärke, on selge, et kõnealune otsus ei ole ilmselgelt ühitatav ELTL 2. peatükki „Piirikontrolli-, varjupaiga- ja sisserändepoliitika” kuuluva artikli 79 lõike 2 eesmärkidega.

(vt punktid 44, 47, 55, 58–64 ja 67)
Nimelt kui akti avaldamine on liidu õigusaktides ette nähtud, siis on neil isikutel alles alates avaldamise hetkest võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt.

Sellise akti nagu Euroopa Kemikaaliameti (ECHA) otsuse peale, millega aine määratleti määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), artiklis 57 nimetatud kriteeriumidele vastava ainena, saab ELTL artikli 263 esimese lõigu teise lause alusel hagi esitada siis, kui selle on võtnud vastu Euroopa Liidu asutus, ning mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Õiguslikud kohustused, mis tulenevad sellisest aktist, saavad lasuda asjaomastel isikutel alles alates hetkest, mil selle aine nimetust sisaldav kandidaatainete loetelu on avaldatud, kusjuures selline avaldamine on ette nähtud nimetatud määruse artikli lõikes 10.

Selleks et anda asjaomastele isikutele piisav ajavahemik avaldatud liidu akti vaidlustamiseks kõikidest asjaoludest teadlik olles, hakkab sellise akti peale hagi esitamise tähtaeg kulgema vastavalt ELTL artikli 263 kuuendale lõigule alles alates selle avaldamisest. Viimati nimetatud säte ei ole takistuseks sellele, et hageja esitab hagiavalduse Euroopa Kohtusse siis, kui vaidlusalune otsus on tehtud, ootamata selle teatavakstegemist või avaldamist, mistõttu hagi ei saa lugeda vastuvõetamatuks seetõttu, et see on saabunud Euroopa Kohtu kantseleisse enne selle otsuse avaldamist. Nimelt kuigi on tõsi, et aktid või otsused, mille peale saab esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 tähenduses, on meetmed, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis, ei ole selles artiklis täpsustatud, et sellise hagi esitamisele peab eelnema viimati nimetatud meetmete avaldamine või teatavakstegemine.

Pealegi ei kahjusta liidu akti peale enne selle avaldamist hagi esitamine, tingimusel et see akt on vastu võetud, kuidagi hagi esitamise tähtaja eesmärki, mis seisneb õiguskindluse tagamises, vältides õiguslikke tagajärgi tekitavate liidu aktide lõputut vaidlustamist. Seega kuigi akti avaldamisest hakkavad kulgema hagi esitamise tähtajad, mille möödumisel muutub nimetatud akt lõplikuks, ei ole avaldamine siiski nimetatud akti peale hagi esitamise õiguse tekkimise tingimus.

(vt punktid 33, 35 ja 37–39)
Maksude valdkonnas on reisibüroode erikorra eesmärk lihtsustada reisibüroodele kohaldatavaid käibemaksualaseid õigusnorme. Samuti on selle mõte jaotada õiglaselt asjaomaste liikmesriikide vahel kogutud käibemaksutulu, tagades esiteks iga konkreetse teenusega seotud käibemaksutulu suunamise liikmesriigile, kus toimub teenuse lõpptarbimine, ja teiseks reisibüroo kasuminormiga seotud käibemaksutulu suunamine liikmesriigile, kus see büroo asub.

Kliendil põhinev lähenemisviis aitab enim kaasa nende eesmärkide saavutamisele, võimaldades reisibüroodel lähtuda lihtsustatud reeglitest, olenemata sellest, kes on teenust saav klient, ja soodustades seeläbi tulude õiglast jaotust liikmesriikide vahel.

Asjaolu, et reisibüroode erikorra kehtestamise ajal 1977. aastal müüs enamus reisibüroosid oma teenuseid otse lõpptarbijale, ei tähenda, et seadusandja kavatsus oli piirata erikorra kohaldamist seda liiki müügile ja välistada korra kohaldamine teistele ettevõtjatele toimuva müügi puhul.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 306–310 tuleb tõlgendada kliendil põhinevat lähenemisviisi järgides.

(vt punktid 59–61 ja 69)
Kuna vanuse alusel diferentseeritud pensionikindlustuse sissemaksed on töötajate sissetuleku osa ja nende sissemaksete vanuseline diferentseerimine läheb kaugemale lihtsalt vanusepiiride kehtestamisest kavadega liitumiseks või nendest hüvitiste saamiseks, ei kuulu see diferentseerimine direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 2 alla.

Kuna see säte lubab liikmesriikidel näha ette erandi vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest, tuleb seda tõlgendada kitsalt. Direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 2 sõnastus ning selle direktiivi üldine ülesehitus ja eesmärk toetavad asjaolu, et seda sätet tuleks kohaldada üksnes ammendavalt loetletud juhtidel.

Vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, mis on sätestatud põhiõiguste harta artiklis 21 ja mida täpsustab direktiiv 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, ning täpsemalt selle direktiivi artiklit 2 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus kutsealane pensioniskeem, mille kohaselt maksab tööandja töötasu osana vastavalt vanusele diferentseeritud sissemakseid, tingimusel et sellest tulenev erinev kohtlemine vanuse alusel on asjakohane ja vajalik õigustatud eesmärgi saavutamiseks, mida peab kontrollima siseriiklik kohus.

(vt punkt 69 ja resolutsioon)