ET Euroopa Liidu Teataja C 226/13

Siemens AG 19. mail 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 3. märtsi 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-110/07: Siemens AG versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-239/11 P)

2011/C 226/26

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Siemens AG (esindajad: advokaadid I. Brinker, C. Steinle ja M. Hörster)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub:

1) tühistada Üldkohtu (teine koda) 3. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-110/07 osas, milles selle otsusega raskendatakse apellandi olukorda;

2) osaliselt tühistada komisjoni 24. jaanuari 2007. aasta otsus (COMP/F/38.899 — Gaasisolatsiooniga jaotusseadmed) osas, milles see puudutab apellanti; teise võimalusena: tühistada apellandile selle otsusega määratud trahv või vähendada seda trahvi;

3) kolmanda võimalusena nõude nr 2 osas: saata kohtuasi tagasi Üldkohtule otsuse tegemiseks vastavalt Euroopa Kohtu otsuses toodud õiguslikule hinnangule;

4) igal juhul jätta Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetlustes apellandi kulud komisjoni kanda.

Väited ja peamised argumendid

Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Üldkohtu otsuse peale, millega viimane jättis rahuldamata apellandi hagiavalduse komisjoni 24. jaanuari 2007. aasta otsuse K(2006) 6762 (lõplik) EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/F/38.899 — Gaasisolatsiooniga jaotusseadmed) peale.

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks seitse väidet.

Esiteks leiab apellant, et Üldkohus on rikkunud tema põhiõigust õiglasele kohtumenetlusele (Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6 koostoimes EL lepingu artikli 6 lõikega 3 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 lõikega 2) ning kaitseõigusi (põhiõiguste harta artikli 48 lõige 2), kuna selleks et jõuda järeldusele, et apellant osales kartellikokkuleppes ajavahemikus 22. aprillist kuni 1. septembrini 1999, tugines ta peamiselt tunnistaja ütlustele, ilma et ta oleks apellandil võimaldanud tunnistajat küsitleda.

Teiseks väidab apellant, et oma järelduses, et ta osales kartellikokkuleppes ajavahemikus 22. aprillist kuni 1. septembrini 1999, moonutas Üldkohus teatud tõendeid ning keeldus läbi viimast empiirilist analüüsi. Apellandi arvates eeldas Üldkohus seega valesti, et ta osales kartellikokkuleppes ajavahemikus 22. aprillist kuni 1. septembrini 1999, ning ei määranud nõuetekohaselt kindlaks rikkumise kestust.

Kolmandaks leiab apellant, et Üldkohus keeldus ekslikult möönmast, et rikkumine oli aegunud ajavahemiku osas kuni 22. aprillini, ning leidis valesti, et rikkumine oli üks ja vältav.

Neljandaks kinnitab apellant, et Üldkohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta nõustus sellega, et komisjon võtab arvesse erinevaid võrdlusaastaid, et kindlaks määrata rikkumises osalenud ettevõtjate suhteline kaal, ning klassifitseerib apellandi sellega valesse kategooriasse vastavalt trahvide arvutamise suuniste punktile 1 A.

Viiendaks väidab apellant, et Üldkohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta ei vähendanud trahvi põhisumma suurendamist — mille eesmärk on tagada piisavalt hoiatav mõju — vastavalt apellandi ja ABB erinevale suurusele.

Kuuendaks kinnitab apellant, et Üldkohus rikkus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklit 6 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47, kuna ta ei kasutanud oma täielikku õiguspädevust, mis võimaldab tal kontrollida otsuseid, millega komisjon määrab trahvi.

Seitsmendaks leiab apellant, et Üldkohus jättis tähelepanuta ELTL artiklist 296 (varem EÜ artikkel 253) tuleneva põhjendamiskohustuse ulatuse, kuna ta ei olnud piisavalt nõudlik põhjendamistingimuste osas, mis kehtivad hoiatava mõju kordaja arvutamisel.