KOHTUJURISTI ETTEPANEK

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

esitatud 12. septembril 2006 ( 1 )

Kohtuasi C-303/05

Advocaten voor de Wereld VZW

versus

Leden van de Ministerraad

„Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — EL artikli 6 lõige 2 ja EL artikli 34 lõike 2 punkt b — Raamotsus 2002/584/JSK — Euroopa vahistamismäärus ja liikmesriikidevahelised üleandmismenetlused — Siseriiklike õigusaktide ühtlustamine — Mitmekordse karistamise kontrolli kaotamine — Kehtivus”

I. Sissejuhatus

1. Les connaissances sur les règles les plus sûres que l’on puisse tenir dans les jugements criminels intéressent le genre humain plus qu’aucune chose qu’il y ait au monde. [Teadmised kõige kindlamatest reeglitest, mis võivad kehtida kriminaalasjades tehtud kohtuotsustes, on inimkonnale olulisemad kui miski muu maailmas.] ( 2 )

2. Belgia Arbitragehof ehk Cour d’arbitrage (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) palub EL artikli 35 ( 3 ) alusel Euroopa Kohtul otsustada nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ( 4 ) kehtivuse üle.

3. Ta kahtleb, kas see raamotsus on kooskõlas Euroopa Liidu lepinguga kahes aspektis: vormi ja sisu poolest. Esimeses, mille taustaks on EL artikli 34 lõike 2 punkt b, vaidlustab ta nõukogu valitud õigusliku aluse ja kahtleb, kas valitud meede on sobilik.

4. See kahtlus sunnib Euroopa Kohut kontrollima liidu kolmanda samba allikate süsteemi analüüsides ühenduse samba direktiive jäljendavate raamotsuste olemust. Selle välja selgitamiseks on õige lähtuda kohtuotsusest Pupino ( 5 ).

5. Teises, sisulises aspektis kahtleb ta selle liikmesriikidevahelise isikute kinnipidamise ja üleandmise alase abi meetodi ühes vahest kõige olulisemas uuenduses: keeld teatavatel juhtudel seada Euroopa vahistamismääruse täitmise tingimuseks, et selle aluseks olevad asjaolud peavad kujutama vahistamismäärust täitvas liikmesriigis süütegu. Arbitragehof soovib teada, kas selline uuendus vastab võrdõiguslikkuse põhimõttele ja seaduslikkuse põhimõttele kriminaalõiguses ning kas see on seega kooskõlas EL artikli 6 lõikega 2.

6. Selle küsimuse lahendamiseks tuleb kindlalt välja selgitada, millist rolli mängivad põhiõigused nii delikaatses sektoris, nagu seda on politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades, pärast Euroopa Liidu põhiõiguste harta väljakuulutamist. ( 6 )

7. See ettevõtmine ei ole just kergete killast, sest mõnes liikmesriigis on jäetud raamotsus üle võtmata, kuna see on vastuolus kodanikuõiguste tagatistega. Poolas kuulutas põhiseaduslikkuse järelevalvet teostav Trybunał Konstytucyjny (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) 27. aprilli 2005. aasta kohtuotsuses, ( 7 ) et kriminaalmenetluse seadustiku § 607t lõige 1 on vastuolus põhiseaduse § 55 lõikega 1, ( 8 ) kuna see lubab kodanikku Euroopa vahistamismääruse alusel teise liikmesriigi ametivõimudele üle anda. Vaid kolm kuud hiljem väljendus sarnastel kaalutlustel ( 9 ) Saksa Bundesverfassungsgericht (Saksamaa põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) samamoodi ( 10 ) raamotsuse rakendusseaduse suhtes. ( 11 ) Küprose Ülemkohus järgis sama joont, ( 12 ) sest vahistamist Euroopa vahistamismääruse täitmiseks ei ole põhiseaduse artiklis 11 ette nähtud. Seevastu Tšehhi Ústavní soud (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) jättis 3. mai 2006. aasta kohtuotsuses ( 13 ) rahuldamata senaatorite ja saadikute rühma esitatud taotluse tunnistada raamotsust ülevõttev seadus põhiseadusega vastuolus olevaks, milles nad väitsid, et ülevõttev seadus rikub põhiseadust, kuna see lubab kodanikke üle anda ja kaotada topeltkaristatavuse kriteeriumist tuleneva kontrollimise.

8. Seega on tegemist laiaulatusliku aruteluga põhiseaduste ja Euroopa Liidu õiguse võimalike kokkupõrgete üle, milles Euroopa Kohus peab asuma oma põhirolli selleks, et viia liidu õiguskorda moodustavate väärtuste ja põhimõtete tõlgendus sarnastele alustele riikide struktuurides kehtivate väärtuste ja põhimõtetega. ( 14 )

II. Õiguslik raamistik

A. Euroopa Liidu leping

9. Liit, mis kehastab uut etappi integratsioonimenetluses Euroopa rahvaste vaheliste sidemete tugevdamiseks, rajaneb ühendustel, millele ta lisab lepingus (EL artikkel 1) kavandatud koostööpoliitikad ja -vormid. Liit on rajatud eurooplaste ühistele väärtustele, nagu vabadus, demokraatia, õigusriik ning inimõiguste ja põhivabaduste austamine (EL artikli 6 lõige 1).

10. Täpsemalt on need 4. novembri 1950. aasta Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga (edaspidi „Rooma konventsioon”) tagatud õigused, nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest, sätestatud ühenduse õiguskorra üldpõhimõteteks, mille kaitsmises on Euroopa ühenduste asutamislepingute ja Euroopa Liidu lepingu alusel pädev Euroopa Kohus (EL artikli 6 lõige 2 koostoimes EL artikli 46 punktiga d)).

11. Üks liidu eesmärkidest on säilitada ja arendada liitu vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva alana, kus on tagatud isikute vaba liikumine, võttes vastu kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise meetmeid (EL artikli 2 lõike 1 neljas taane) niinimetatud kolmanda samba raames, mis puudutab politseikoostööd ja õigusalast koostööd kriminaalasjades (EL VI jaotis).

12. Selle kolmanda sambaga püütakse tagada kodanikele kõrgetasemeline turvalisus, töötades kohtute tihedama koostöö ja vajadusel riikide karistusõiguse normide lähendamise teel välja kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemise poliitikad (EL artiklid 31 ja 32).

13. Õigusalased meetmed hõlmavad näiteks a) kriminaalasjade menetlemisel ja kohtuotsuste täitmisel vastastikuse abi tugevdamist, b) isikute väljaandmise hõlbustamist, c) liikmesriikides kohaldatavate eeskirjade kokkusobivuse tagamist, d) kohtualluvuskonfliktide ärahoidmist ja e) organiseeritud kuritegevuse, terrorismi ja ebaseadusliku uimastikaubanduse valdkonnas kuriteokoosseisu tunnuste ja karistuste kohta miinimumeeskirjade järkjärgulist kehtestamist (EL artikli 31 lõige 1).

14. Selleks võib nõukogu ühehäälselt vastu võtta (EL artikli 34 lõike 2 punktid a–c): 1) ühiseid seisukohti liidu lähenemisviisi määratlemiseks asjaomases küsimuses; 2) raamotsuseid liikmesriikide õigusaktide ühtlustamiseks. Raamotsused on sarnaselt esimese samba direktiividele saavutatavat tulemust silmas pidades liikmesriikidele siduvad, kuid jätavad riigi asutustele vabaduse valida vorm ja meetodid, kuid seevastu ei ole neil vahetut õigusmõju; 3) muid kolmanda samba eesmärkidega kooskõlas olevaid siduvaid, kuid ilma vahetu õigusmõjuta otsuseid peale liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise otsuste.

15. Ta võib samuti sõlmida rahvusvahelisi konventsioone, millega ta soovitab liikmesriikidel ühineda ja mis jõustuvad, kui vähemalt pooled liikmesriigid on need ratifitseerinud (EL artikli 34 lõike 2 punkt d).

B. Raamotsus 2002/584

16. Selle raamotsusega tahetakse EL artikli 31 lõike 1 punktide a ja b ning EL artikli 34 lõike 2 punkti b alusel kaotada liidus formaalne väljaandmismenetlus, ( 15 ) asendades selle süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks lihtsustatud kohtuliku üleandmissüsteemiga (põhjendused 1 ja 5). Selle kavaga kooskõlas asendab raamotsus liikmesriikidevahelistes suhetes varasemaid või hilisemaid rahvusvahelisi õigusakte (artikli 31 lõige 1), ( 16 ) mis on sellegipoolest jätkuvalt kohaldatavad, kui need võimaldavad laiendada raamotsuse eesmärke või aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse täitmise lihtsustamisele või hõlbustamisele (artikli 31 lõige 2).

17. Järelikult lõpetatakse liikmesriikidevaheline abistamine ning kehtestatakse kohtuotsuste vaba liikumise kord, mis põhineb vastastikusel usaldusel ja tunnustamisel (põhjendused 5, 6 ja 10; artikli 1 lõige 2).

18. Euroopa Liidu Nõukogu kiitis raamotsuse heaks kooskõlas subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtetega ning soovist järgida põhiõigusi ja EL artiklit 6 (põhjendused 7 ja 12; artikli 1 lõige 3), nii et isiku üleandmisest tuleb keelduda, ( 17 ) kui on objektiivselt alust arvata, et vahistamismäärus on antud isiku kohtu alla andmiseks või karistamiseks kõnealuse isiku soo, rassilise või etnilise kuuluvuse, rahvuse, keele, poliitiliste vaadete või seksuaalse sättumuse alusel või et see kahjustaks selle isiku olukorda mis tahes eeltoodud põhjusel, ning kui on suur oht, et isik võidakse surma mõista, teda võidakse piinata või kohelda muul ebainimlikul või alandaval moel. Veelgi enam õhutab raamotsus liikmesriike kohaldama oma põhiseaduse norme õiglase menetluse ( 18 ) ja ühinemisvabaduse, ajakirjandusvabaduse ja sõnavabaduse kohta (põhjendused 12 ja 13). Raamotsuses sätestatakse ka raamotsuse rakendamisel töödeldavate isikuandmete kaitse kohustus (põhjendus 14).

19. Euroopa vahistamismäärus on liikmesriigi kohtu otsus, mis edastatakse teise liikmesriigi ametiasutustele, et nad võtaksid isiku vahi alla ja annaksid ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks (artikli 1 lõige 1).

20. Vahistamismäärus on rangelt kohtulik dokument. See on kohtutevahelise koostöö vahend (artikkel 1 ja artiklid 3–6), ilma et see piiraks pelgalt praktilist ja haldusabi, mida palutakse osutada täitevvõimul (põhjendus 9 ja artikkel 7).

21. Vahistamismäärus antakse süütegude eest, mis on selle andnud riigi seaduste järgi karistatavad vabadusekaotusega või vabadust piirava julgeolekumeetmega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt 12 kuud, ning seda liiki karistusotsuste täitmise puhul vähemalt neli kuud (artikli 2 lõige 1). Määruse adressaadiks olev riik võib üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et teod on karistatavad ka tema õiguskorras (artikli 2 lõige 4).

22. Seda nn „topeltkaristatavuse” nõuet ei kohaldata artikli 2 lõike 2 alusel 32 teoliigi puhul, tingimusel et vahistamismääruse andnud riigis on need karistatavad vähemalt kuni kolme aasta pikkuse vangistusega. Loetellu kuuluvad järgmised teod: — kuritegelikus ühenduses osalemine, — terrorism, — inimkaubandus, — laste seksuaalne ekspluateerimine ja lapsporno, — narkootiliste ja psühhotroopsete ainete salakaubavedu, — ebaseaduslik relva-, laskemoona- ja lõhkeainetega kauplemine, — korruptsioon, — pettus, sealhulgas pettus, mis kahjustab Euroopa ühenduste finantshuve 26. juuli 1995. aasta konventsiooni tähenduses, — kuritegelikul teel saadud tulu rahapesu, — raha võltsimine, sealhulgas eurode võltsimine, — arvutikuriteod, — keskkonnakuriteod, sealhulgas eriti ohustatud looma- ja taimeliikide ning taimesortide salakaubavedu, — kaasa aitamine ebaseaduslikule piiri ületamisele ja elamisele, — tahtlik tapmine, raske kehavigastuse tekitamine, — ebaseaduslik kauplemine inimorganite ja -kudedega, — inimrööv, ebaseaduslik vabadusevõtmine ja pantvangi võtmine, — rassism ja ksenofoobia, — organiseeritud või relvastatud röövimine, — kultuuriväärtuste, sealhulgas antiik- ja kunstiesemete salakaubavedu, — kelmus, — väljapressimine ja rahaväljapressimine, — toodete võltsimine ja piraatkoopiate valmistamine, — haldusdokumentide võltsimine ja nendega kaubitsemine, — maksevahendi võltsimine, — ebaseaduslik kauplemine hormoonpreparaatide ja muude kasvukiirendajatega, — tuumamaterjalide ja radioaktiivsete ainete salakaubavedu, — varastatud sõidukitega kauplemine, — vägistamine, — süütamine, — Rahvusvahelise Kriminaalkohtu alluvusse kuuluvad kuriteod, — õhusõiduki või laeva kaaperdamine, — sabotaaž.

23. Artiklis 3 käsitletakse vahistamismääruse kohustusliku täitmata jätmise kolme põhjust ja artiklis 4 veel seitset vabatahtlikku põhjust. Sellesse rühma kuuluvad juhud, kus vahistamismääruse saanud riik, kelle kodanik või elanik süüdimõistetu on, kohustub karistuse või julgeolekumeetme täitmisele pöörama vastavalt oma siseriiklikule õigusele (artikli 4 punkt 6). Samas mõtteliinis on artikli 5 punktis 3 sellistel asjaoludel lubatud, et kui isikut tahetakse kriminaalkorras kohtu alla anda, siis on üleandmise tingimuseks, et asjaomane isik tuuakse pärast ülekuulamist tagasi oma liikmesriiki, kus ta kannab ära karistuse, mis võidakse talle määrata.

24. Menetluses, mis viiakse läbi viivitamatult ning ettenähtud tähtaegade jooksul (artiklid 17 ja 23), on asjaomasel isikul õigus ärakuulamisele (artiklid 14 ja 19), õigusnõustaja ja tõlgi abile (artikli 11 lõige 2) ning õigus kasutada kõiki kinnipeetavatele ette nähtud tagatisi ja, kui on ette nähtud, saada tingimisi vabadusse vastavalt vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusele (artikkel 12).

25. Vahistamismäärus peab sisaldama selle täitmiseks vajalikku teavet, konkreetselt: tagaotsitava isikuandmeid, süüteo olemust ja õiguslikku kvalifikatsiooni (artikli 8 lõige 1). Vahistamismääruse menetlemisel esinevad raskused lahendatakse asjaomaste õigusasutuste otsekontaktide teel või, kui see on kohane, haldusasutuste abiks kaasamisega (artikli 10 lõige 5).

26. Raamotsuse siseriiklikusse õigusesse ülevõtmise tähtaeg lõppes 31. detsembril 2003 (artikli 34 lõige 1).

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

27. Mittetulundusühing Advocaten voor de Wereld esitas Arbitragehofile taotluse seoses raamotsuse siseriiklikusse õigusesse üle võtnud 19. detsembri 2003. aasta Wet betreffende het Europees aanhoudingsbevel’iga (Euroopa vahistamismääruse seadus) ( 19 ), leides, et see seadus rikub Grondwet’i (Belgia põhiseadus) artikleid 10 ja 11 koostoimes artikli 36, artikli 167 lõikega 2 ja artikliga 168. Ta väidab, et Euroopa vahistamismäärust pidi reguleerima rahvusvahelise konventsiooniga ja et seaduse artikli 5 lõige 5, millega võeti siseriiklikusse õigusesse üle raamotsuse artikli 2 lõige 2, rikub võrdõiguslikkuse põhimõtet, samuti lex certa nõuet kriminaalõiguses.

28. Nimetatud põhiseaduslikkuse järelevalve kohus otsustas ( 20 ) kohtuvaidluse asjaolusid arvestades esitada enne asja lahendamist Euroopa Kohtule järgmised küsimused: „1. Kas […] raamotsus 2002/584 […] on kooskõlas EL artikli 34 lõike 2 punktiga b, mille kohaselt raamotsuseid võib vastu võtta ainult liikmesriikide õigusaktide ühtlustamiseks? 2. Kas […] raamotsuse 2002/584 […] artikli 2 lõige 2 on selles osas, mis puudutab seal loetletud kuritegude puhul topeltkaristatavuse nõude kohaldamata jätmist, kooskõlas EL artikli 6 lõikega 2, täpsemalt nimetatud sättega tagatud seaduslikkuse põhimõttega kriminaalõiguses ning võrdõiguslikkuse ja mittediskrimineerimise põhimõttega?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

29. Arbitragehofi saadetud eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 2. augustil 2005. Advocaten voor de Wereld, komisjon, Euroopa Liidu Nõukogu ning Belgia, Tšehhi, Hispaania, Soome, Prantsuse, Ühendkuningriigi, Läti, Leedu, Madalmaade ja Poola valitsus esitasid kirjalikke märkusi ning 11. juulil 2006 toimunud kohtuistungil esitasid suulisi märkusi Advocaten voor de Wereldi, Belgia, Tšehhi, Hispaania, Prantsuse, Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsuse ning Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjoni esindajad.

V. Eelotsuse küsimuste õiguslik analüüs

A. Õiguslik alus (esimene küsimus)

30. Ei vaidlustata, et raamotsus käsitleb Euroopa Liidu kolmanda samba alla kuuluvat valdkonda ega lõpuks nõukogu pädevust seda valdkonda reguleerida. ( 21 ) Vaidluse keskmes on kasutatud õigusallikas, sest põhikohtuasjas kaheldakse, kas raamotsus on sobiv õigusakt kahel põhjusel. Ühelt poolt seetõttu, et tegemist ei ole riikide olemasolevate õigusaktide lähendamisega, arvestades, et Euroopa vahistamismäärus on vastloodud instrument; teiselt poolt seetõttu, et raamotsusega ei saa varasematest isikute väljaandmist käsitlevatest rahvusvahelistest lepingutest erandit teha.

31. Kui vaidlus on selliselt piiritletud, tuleb kõigepealt süveneda Euroopa vahistamismäärusse, et välja selgitada selle olemus ja kontrollida, kas selle suhtes on võimalik kohaldada raamotsusele ühtlustavaid sätteid. Jaatava vastuse korral tuleb välja selgitada, kas selles valdkonnas on seda liiki aktid contrarius actus põhimõtte alusel keelatud, sest minevikus reguleeriti seda valdkonda riikidevaheliste lepingutega.

32. Enne selle juurde asumist pean aga lahendama Tšehhi valitsuse väite, et see esimene küsimus ei ole vastuvõetav.

1. Vastuvõetavus

33. Nimetatud valitsus väidab, et Euroopa Kohus peab selleks, et analüüsida, kas raamotsus on Euroopa vahistamismääruse reguleerimiseks õige akt, kontrollima ühte esmase õiguse sätet (EL artikli 34 lõike 2 punkti b), „mis ei kuulu tema kontrolli alla” ning mille üle otsustamine ei ole seega tema pädevuses. Selline lähenemine on algusest peale ekslik, sest selle institutsiooni põhipädevus just seisnebki asutamislepingute tõlgendamises ja nende kaitsmises teisese õiguse suhtes, mis on sisuliselt põhiseaduslikkuse järelevalve ülesanded. ( 22 )

34. Kõik liidu volitused on seotud „Euroopa asutaja” antud eeskirjadega ja sõltuvad nendest, aga Euroopa Kohtu ülesanne on ühtlasi säilitada nende volituste terviklikkus ja tagada nende tõhusus, kaitstes neid teiste ühenduse institutsioonide eksimuste eest. Arbitragehof ei palu temalt midagi erilist, vaid et ta hindaks oma pädevust teostades, kas liidu seadusandja ettekirjutus on liidu lepingu sättega kooskõlas, ( 23 ) mille hindamiseks peab ta kõigepealt ja vältimatult vaidlusalust õigusnormi tõlgendama ja määrama kindlaks selle ulatuse.

35. Nimetatud liikmesriik on aga kindel, et see esimene küsimus on vastuvõetamatu, väites, et eelotsusetaotlusest ei selgu, mis põhjustel oleks raamotsus kehtetu. Ta selgitab, et kuivõrd taotluse esitanud ühing taotleb Belgia ülevõtva seaduse põhiseadusega vastuolus olevaks tunnistamist põhjendusel, et kõnealune raamotsus ei ole riikide õigusnormide ühtlustamiseks sobiv õigusakt, pidi ta oma nõuet põhjendama asjakohase arutluskäiguga ja eelotsusetaotluse esitanud kohus pidi need ära märkima eelotsusetaotluses.

36. Siseriiklike kohtute antud teave peab võimaldama käesolevasse eelotsusemenetlusse astujatel esitada märkusi, mis annavad Euroopa Kohtule tarviliku vastuse andmiseks vajalikud elemendid. ( 24 ) See eesmärk on käesoleval juhul täidetud, sest on selge, et vaidluse keskmes on küsimus, kas raamotsusega saab Euroopa vahistamismäärust korraldada siseriiklike õiguskordade lähendamise teel. Nii on sellest aru saanud teised kaksteist käesolevas õiguskoostöös osalejat ja Tšehhi valitsus ise, kes vaatamata sellele, et ta avaldab kahetsust Arbitragehofi taotluse selgusetuse pärast, ei näinud mingit takistust küsimusse sekkumiseks. ( 25 )

37. Pärast sisulise küsimuseni viiva tee puhastamist tuleb seega analüüsida seda uut liikmesriikidevahelise koostöö kriminaalasjades instrumenti.

2. Euroopa vahistamismäärus ja isikute väljaandmine

38. On väidetud, et Euroopa vahistamismäärus on teatud liiki väljaandmine. Õigusteoorias on raamotsust määratletud kui katset „lihtsustada” isikute väljaandmist liikmesriikide vahel, ( 26 ) selle modernset, ( 27 )sui generis, ( 28 ) teise nimega versiooni. ( 29 ) Ühenduse seadusandja on EL artikli 31 lõike 1 punktile b tuginemisega segadust veelgi suurendanud. Mõni liikmesriigi kõrgeim kohus, nagu Trybunał Konstytucyjny aitab samuti eksitusele kaasa, nimetades isikute üleandmist Euroopa vahistamismääruse täitmisel üheks väljaandmise variandiks, ( 30 ) ehkki ta tegi seda püüdest kohaldada selle suhtes samu tingimusi kõnealuse liikmesriigi põhiseadusega tagatud põhiõiguste kaitse seisukohast. Midagi sarnast tegi Bundesverfassungsgericht, kes neid kahte instrumenti vaikimisi samastab. ( 31 )

39. Sellegipoolest on välja toodud ka erinevusi nii seadusandlikul tasandil, ( 32 ) õigusteoorias ( 33 ) kui ka kohtupraktikas. ( 34 )

40. Aga seisukohad ei ole nii lahknevad, sest need sõltuvad valitud vaatenurgast. Kui tähelepanu pöörata tulemusele, on valdavad sarnasused, erinevused aga tulevad esile siis, kui lähtuda selle koostöömeetodi alustest ja sellest, kuidas see toimub.

41. Üleminek väljaandmiselt Euroopa vahistamismäärusele eeldab koperniklikku pööret. On ilmne, et mõlemad teenivad sama eesmärki – anda süüdistatav või süüdimõistetu teise riigi ametivõimusele üle, tema kohtu alla andmiseks või karistamiseks; ent sellega sarnasused piirduvadki.

42. Väljaandmisel võtavad ühendust kaks sõltumatut riiki: taotluse esitaja ja taotluse saaja, kes tegutsevad sõltumatutel positsioonidel: üks palub koostööd teiselt, kes otsustab igal üksikjuhul eraldi, kas ta seda teeb, arvestades põhjusi, mis väljuvad rangelt õigusalastest piiridest ja kanduvad rahvusvaheliste suhete alale, kus mängib väga suurt rolli sobilikkuse põhimõte. Just seetõttu ongi poliitiliste vastutajate viimases järgus sekkumine ja sellised kriteeriumid nagu vastastikkus või topeltkaristamine õigustatud sellega, et need on pärit eri sfääridest.

43. Asi on teine, kui abi taotletakse ja antakse riikideülese ühtlustatud õigussüsteemi raames, milles riigid annavad osaliselt oma suveräänsusest loobudes pädevused üle õigusloomevolitustega välisinstantsidele. See liidu esimesele sambale omane lähendamine ( 35 ) toimib ka kolmandas sambas, mis on valitsustevaheline, aga ilmse „ühenduse” mõõtmega, nagu seda näitas kohtuotsus Pupino, ( 36 ) milles kanti raamotsustele üle mõned esimesele sambale omased aspektid ja osa direktiivile iseloomulikke parameetreid. ( 37 )

44. Seda seost ei looda täiesti läbilaskmatute ruumide vahele ning vaja on ad casum kontrollimist, et kindlaks teha, et sellise abistamisega ei eirataks ühiskondliku korralduse aluseid. Vastupidi, abi tahetakse anda kellelegi, kellega jagatakse ühiseid põhimõtteid, väärtusi ja kohustusi, ( 38 ) luues spetsiaalsete eri jõu, aga lõppeks siduvate õigusallikatega institutsioonilise võrgu, millega kavatsetakse kuritegevust ennetada ja selle vastu võidelda vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval ühisel alal, hõlbustades liikmesriikidevahelist koostööd või ühtlustades nende kriminaalõigust.

45. Sellega seoses ei tulene vastastikusest usaldusest kantud toetus koostööle mitte eri poolte soovide ühitamisest, vaid ühisest õigusnormist – raamotsusest –, kus kirjeldatakse koostööks ajendavaid käitumisviise. Nii osutuvad iganenuks käsitused, mille alusel nõutakse vastastikkuse nimel eraldi kontrollimist ( 39 ) või omistatakse topeltkaristatavusele absoluutne väärtus, sest võimalike osapoolte seas loetakse taotluse aluseks olevat käitumist ühtemoodi hukkamõistetavaks ja et vastupidist taotlust võetaks samuti arvesse. Selles mõttes osutub igasugune sobilikkuse hindamine mõttetuks, sest kontroll taandub rangelt õiguslikuks; teisisõnu, poliitilised ametivõimud peavad jätma põhirolli õigusasutustele ja igal üksikjuhul eraldi hindamine peab maad andma teisele, üldisemale hindamisele, sest see ühine õigusnorm annab riikide kohtutele pädevuse selles normis loetletud süütegude eest vastutusele võtmiseks. Kokkuvõttes ei ole enam tegemist suveräänsete riikidega, kes võiksid üksikjuhtudel koostööd teha, vaid need on Euroopa Liidu liikmed, kes on kohustatud üksteist abistama, tingimusel et toime pandud süütegude vastutusele võtmine on ühistes huvides. ( 40 )

46. Usun seega, et väljaandmine ning Euroopa vahistamismäärus ja üleandmine on väärtushinnangutel põhinevad skeemid, mis on ühtelangevad ainult eesmärkide poolest. Raamotsus kuulub sellesse kategooriasse, kaotades väljaandmise, asendades selle õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga, mis põhineb kohtuotsuste vastastikusel tunnustamisel ( 41 ) ja nende otsuste vabal liikumisel, mis on liikmesriikidevahelise suure usalduse vili (põhjendused 1, 5, 6 ja 10). Nimetatud põhjustel eeldatakse teatavate kõige enim etteheiteid väärivateks loetavate tegude puhul vastastikkust ja topeltkaristatavust, ning piiratakse abist keeldumise põhjused, jätmata vähimatki poliitilist kaalutlusruumi (artiklid 3 ja 4). ( 42 )

47. Paistab, et see lahendus kinnitab nende teesi, kes väidavad, et kuna tegemist on uue toimimisviisiga, ei olnud midagi ühtlustada, mistõttu ei saanud Euroopa vahistamismäärust reguleerida raamotsuses. Aga kuna see järeldus on liiga lihtsustav, eirab see selle õigusallika olemust ja selle mehhanismi põhiolemust.

3. Raamotsus kui ühtlustamisallikas

48. See käsitus ei pea paika oma põhieelduse tõttu, sest asjaolu, et Euroopa vahistamis- ja üleandmismäärus erineb – välja arvatud eesmärgi osas – väljaandmisest, ei tähenda, et esimene on tekkinud tühja koha peale ja sellel ei ole eelkäijaid riikide õiguskordades, mida tuleks ühtlustada.

49. Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala asutamiseks hädavajalik vahend Euroopa vahistamismäärus (EL artiklid 2 ja 29) on õigusabi avaldus. See on kohtu tehtud otsus selleks, et välisriigi õigusasutused võtaksid teatud isiku vahi alla ja annaksid ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmiseks või kriminaalkaristuse täitmiseks (raamotsuse artikli 1 lõige 1). See on seega väljaandja liikmesriigi menetlusõiguse reguleeritud otsus, mis vastavalt vastastikkuse tunnustamise põhimõttele samastatakse teistes liikmesriikides tehtud kohtuotsustega, mistõttu osutub normatiivne kooskõlastamine hädavajalikuks. Vahistamismäärused on riikide kriminaalkohtumenetluse seadustes traditsioonilised ja raamotsus annab neile teatud asjaoludel ja teatavatel tingimustel piiriülese ulatuse, mille jaoks on nõutav riikides kehtivate õiguskordade kooskõla. Raamotsuse artiklid täidavad seda eesmärki, ühitades otsuse vormi ja sisu, üleandmise ja täitmise viisi ja tähtajad, täitmata jätmise põhjused ning tagatised, mis kaitsevad kinnipeetavat kogu menetluse lõikes, ja üleandmise õigusmõju.

50. Seega ei mõelda välja institutsiooni, mida varem ei olnud olemas, ega ei lähendata erinevaid väljaandmist käsitlevaid õigusnorme; ühtlustatakse igas liikmesriigis kehtivad vahistamis- ja üleandmiseeskirjad õigusasutuste vastastikuseks abistamiseks. ( 43 )

51. Selles eelotsusetaotluses ei vaielda raamotsuse ühtlustamisvõime üle, vaid raamotsuse loomejõu üle, aga siingi on eksitus, sest nagu ma just märkisin, ei ole Euroopa vahistamismäärus – kuigi see erineb väljaandmisest – uus leiutis, millel ei oleks riikide õigussüsteemis võrreldavat vastet. ( 44 ) Igal juhul, kui nii väidetaks, ei takistaks miski kasutada seda liiki õigusnormi õigusaktide ühtlustamise vajaduse korral, sest EL leping ei keela selle kasutamist sellistel asjaoludel.

4. Allikate süsteem kolmandas sambas: raamotsuste ja konventsioonide vaheline suhe

52. EL artikli 32 lõikes 2 on nimetatud neli õigusallikat kolmandas sambas ja – nagu rõhutavad nõukogu, komisjon, Madalmaad ja Belgia – need ei ole seal hierarhiliselt järjestatud ega liigitatud, reserveerides iga õigusnormiklassi teatava valdkonna jaoks. Põhimõtteliselt kehtib igaüks kõige jaoks, ilma et see piiraks instrumendi laadist ja seatud eesmärgist tingitud piiranguid, mille piires on seadusandjal vabadus valida.

53. See kaalutlusõiguslik piirang ei kuulu kohtulikule kontrollimisele, nii et otsus, mis neid piire ei ületa, on sisust olenemata juriidiliselt õige.

54. Nõukogu otsustas käesoleval juhul raamotsuse kasuks, mistõttu tuleks analüüsi alustada sellega, et välja selgitada, kas taotletava eesmärgi ja selle saavutamiseks valitud meetodi seisukohast oleks võinud kasutada teist liiki õigusakti. Ei oleks mõeldav kasutada ühist seisukohta, mis on tarvilik liidu ja liikmesriikide rahvusvahelistes suhetes oma arvamuse väljendamiseks konkreetses küsimuses (EL artikkel 37), mille võimalusi kasutatakse täiesti loomulikult ka teises sambas, koos ühismeetmega (EL artikkel 12). ( 45 )

55. Ülejäänud allikad – raamotsused, otsused ja konventsioonid – on asjakohased meetmete jaoks, mis nõuavad ülevõtmist siseriiklikusse õigusesse, ( 46 ) aga käesolevas kohtuasjas ei tule arvestada otsustega, mida on nimetatud artikli 34 lõike 2 punktis c, sest nende vastuvõtmine on Euroopa vahistamismääruse toimimiseks hädavajaliku ühtlustamise eesmärgil välistatud.

56. Seega oleks ainus alternatiiv raamotsusele konventsioon. Kaalutlusruum omandab kõige suurema ulatuse nende kahe liigi vahel valimisel, nii et tuleb tagasi lükata tees, mis väidab, et kuna liikmesriikidevahelist väljaandmist on traditsiooniliselt reguleeritud rahvusvaheliste lepingutega, siis tuleb selle „järeltulijat” Euroopa vahistamismäärust reguleerida samamoodi, põhjendusel, et contrarius actus põhimõttel on tegemist n-ö „külmutatud” õigusnormi järguga.

a) Contrarius actus põhimõtte kohaldamatus

57. Reegel, et kui valdkonda on juba ühes allikas käsitletud, käsitletakse seda alati sama järgu allikates, ilma et oleks võimalik sellest tasemest allapoole minna, ei ole absoluutne, sest see kajastab kodanikuõiguste tagatist suveräänse – seadusandliku – võimu ja teise peamiselt allutatud võimu – täitevvõimu – vahelistes suhetes, ja nende vastavates „toodetes” – seaduses ja määruses. Kui parlament tegeleb ühe sektoriga, peab valitsus kõrvale hoidma ja sekkuma ainult niivõrd, kuivõrd esindajate koda seda lubab, et täiendada või lisada sellesse oma otsustused, ilma et mingi valitsuse akt võiks sellesse sekkuda ja asendada „võimukandja” tahte, välja arvatud juhul, et pärast „seaduse tühistamist” viimane teda volitab ja ei ole põhiseaduslikku piirangut, et asjaomast valdkonda peab reguleerima seadus. ( 47 )

58. Sel teemal ei ole seega mõtet vaielda, sest allikad on sama päritoluga ja järgivad sama menetlust – nii raamotsused kui ka rahvusvahelised konventsioonid võetakse nõukogus vastu ühehäälselt, liikmesriigi või komisjoni algatusel pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga (EL artikli 34 lõige 2 koostoimes EL artikli 39 lõikega 1). ( 48 )

59. Praktika analüüs annab samasuguse tulemuse nagu teoreetiline analüüs, sest liikmesriigid on sageli asendanud konventsioonilaadsed vahendid teiste asjakohaste integreerivate struktuuridega. Üks paradigmaatiline näide on 27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, ( 49 ) mida tuntakse „Brüsseli konventsioonina”, asendatud nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 (artikkel 68). ( 50 )

60. Nendel asjaoludel tuleks lahendada küsimus, kas rahvusvahelise konventsiooni vorm hõlbustab subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtete järgimist ja kas ühenduse seadusandja on kohustatud seda kasutama.

b) Subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtted

61. Need kaks EÜ artiklis 5 sätestatud põhimõtet kehtivad kolmandas sambas: subsidiaarsuse põhimõte EL artikli 2 in fine alusel ja proportsionaalsuse põhimõte subsidiaarsuse teenistuses oleva vahendina. ( 51 )

62. Raamotsuse põhjenduses 7 kuulutatakse välja, et see respekteerib neid põhimõtteid, ja seda õigusega, sest kuna tegemist on välisriigi vahistamismääruste täitmisega oma territooriumil, vastastikusel usaldusel ja kohtuotsuste vastastikusel tunnustamisel põhinevas ühises ruumis on seda ülesannet targem täita terviknägemusega liidu struktuuride kaudu kui iga liikmesriigi poolt eraldi, ehkki koordineeritult, milleks oli seega vajalik ühine sekkumine ning seega järgiti subsidiaarsust.

63. See oleks olnud nii ka siis, kui oleks kasutatud rahvusvahelist lepingut, aga liidu seadusandja kaalutlusõigus võimaldaks tal otsustada raamotsuse kasuks, ilma et möödapääsmatu proportsionaalsus nõuaks teist vormi, sest nagu ma järgnevalt selgitan, tingis selle otsuse minevikus sõlmitud lepingute ebaõnnestumise kogemus. Kui eesmärkide ja vahendite sobivus nõuab, et liidu sekkumine piirduks seatud eesmärkide saavutamisega, näib hädavajalik kasutada instrumenti, mis kohustaks liikmesriike saavutama tulemusi teatud kindlaks tähtajaks.

64. See tähendab, et õigusnormi järgu „külmutamine”, mis on traditsiooniliselt reguleerinud kodaniku üleandmist ühelt riigilt teisele tema kohtu alla andmiseks või karistamiseks, ega subsidiaarsuse põhimõte ei vähenda Euroopa seadusandja tegutsemisruumi; aga, isegi kui tunnistada, et sellel tegutsemisruumil on piirangud, oleks raamotsus ikkagi sobiv vahend juba nimetatud proportsionaalsuse põhimõtte ja Euroopa õiguse kasuliku mõju alusel, mis on kehtivad ka kolmandas sambas, nagu järeldub nimetatud kohtuotsusest Pupino.

c) Suurema tõhususe nõue

65. Vaidlusalune raamotsus ei ole esimene püüe parandada liidus õigusalast koostööd kriminaalasjades. 1995. ja 1996. aasta konventsioonid on selle vahetud eelkäijad, kuigi need ebaõnnestusid. Mõlemad võeti vastu Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel, aga tänini ei ole need kohaldatavad kõikides liikmesriikides, sest mõned ei ole neid ikka veel ratifitseerinud. ( 52 )

66. Just rahvusvahelistele lepingutele omased piirangud ajendasid võtma õigusallikate nimistusse uut liiki, mis võimaldaks ületada riikide ratifitseerimisvabadusest tingitud raskused. ( 53 ) Tampere ülemkogul öeldi väga selgelt välja eesmärk muuta liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, „kasutades täielikult ära Amsterdami lepingus pakutud võimalusi”; ( 54 ) väga tähenduslik on komisjoni ettepanek, milles on märgitud, et tõhususe huvides otsustati varasemate konventsioonide kesiseid tulemusi arvestades raamotsuse kasuks. ( 55 )

67. Liikmesriigid ja institutsioonid peavad täitma EL artikli 2 eesmärke ja lõpuks, säilitama ja arendama juba nimetatud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, olles kohustatud kasutama selleks kõige sobivamaid vahendeid. Ühenduse õiguse tõhusus on üldiselt siduv nende mõlema jaoks ( 56 ) ja eriti liidu õiguse tõhusus, ( 57 ) mistõttu nõukogu mitte ainult ei võinud, vaid ka pidi kehtestama Euroopa vahistamis- ja üleandmismääruse mehhanismi raamotsuse abil, ( 58 ) mistõttu ei saa valitud teed talle ette heita. ( 59 )

68. Soovitan seega Euroopa Kohtul vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et raamotsus 2002/584 ei riku EL artikli 34 lõike 2 punkti b.

B. Raamotsus 2002/584 ja põhiõigused (teine küsimus)

69. See raamotsus kannab hoolt selle isiku tagatiste eest, kelle vastu vahistamismäärus on adresseeritud, märkides sõnaselgelt, et eesmärk on isiku põhiõiguste kaitse. Käesoleva ettepaneku punktides 18 ja 24 kajastasin ma õigusnormi seda taotlust, mis reedab lähenemist koostööle kriminaalasjades, mis läheb kaugemale pelgalt riikide kahepoolsest suhtest, et võtta arvesse kolmandat mõõdet, asjaomase isiku vääramatuid õigusi. ( 60 )

70. Artikli 1 lõige 3 sisaldab selle kohta pühalikku deklaratsiooni, mida oleks juhul, kui seda ei oleks sisse võetud, tulnud mõista ridade vahelt, sest üks liidu alustalasid seisneb inimõiguste ja põhivabaduste austamises (EL artikli 6 lõige 1), mis on seatud ühenduse õiguse üldpõhimõteteks ulatuses, mis tuleneb Rooma konventsioonist ja liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest (EL artikli 6 lõige 2). ( 61 )

71. See arutluskäik viib selliste õiguste kaitsele liidus ja Euroopa Kohtu rollini.

1. Põhiõiguste kaitse Euroopa Liidus

72. Põhiõiguste loetelu puudumine aluslepingutes ei tähendanud nende õiguskorrast välja jätmist. Demokraatlikus süsteemis struktureeritud riikide vahelise lepingu vili – ühendused sündisid selleks, et tõusta organisatsioonideks, kus valitseb õigus. Seeme pandi viljakasse mulda ja ajaga saabus subjektiivsete põhiõiguste õitseng, seda tänu Euroopa Kohtu praktikale.

73. See kohtutöö on vilja kandnud sõnaselgelt tunnustatud õiguste näol, samuti palga osas soolise diskrimineerimise keelu näol, mis on sätestatud praeguses EÜ artiklis 141, ( 62 ) aga ka teiste õiguste näol, mis ei haaku otseselt ühenduse korraga, nagu kodu puutumatus, ( 63 ) sõnavabadus ( 64 ) või, käesoleva eelotsusetaotluse esemele kõige lähedasem, põhimõte nullum crimen, nulla poena sine lege [õigusnormita pole kuritegu ega karistust]. ( 65 )

74. Euroopa Kohus kasutas lihtsat ja loogilist süllogismi: riikide õigussüsteemidele ühised eeskirjad on ühenduse õiguskorra üldpõhimõtted ja väärivad sellisena järgimist, mistõttu kuuluvad kõikidele ühised tagatised, põhiõigused nimetatud põhimõtete hulka ja neid tuleb kaitsta. ( 66 ) Integreeriv ülesanne selles aspektis näib vaieldamatu, tuginedes ühenduse õiguse välistele allikatele: ( 67 ) liikmesriikide ühised üldpõhimõtted, ( 68 ) nende riigiõiguslike tavade ühised elemendid ( 69 ) ja õiguste kaitset käsitlevad rahvusvahelised õigusaktid, ( 70 ) eelkõige Rooma konventsioon. ( 71 )

75. Ühenduse asutaja võttis tõendeid arvesse ja integreeris selle kohtupraktika alates Amsterdami lepingust EL artiklisse 6 ja määras põhiõiguste kaitse Euroopa Kohtu ülesandeks (EL artikli 46 punkt d).

76. 2000. aastal leidis aset sündmus, millest on raske vaikides mööda minna: kuulutati välja Euroopa Liidu põhiõiguste harta. Sellel dokumendil ei ole siduvat jõudu, kuna ei ole sätet, mis kohustaks selle sisu järgima. ( 72 ) See väljakuulutamine on pelgalt poliitiline avaldus, ilma igasuguse juriidilise väärtuseta. ( 73 )

77. Aga see tõik ei pane mõtlema, et miski ei ole muutunud, nagu oleks see harta tühi paber. Esiteks ei tekkinud harta tühjale kohale ega kontekstiväliselt – vastupidi, see kuulub arenguprotsessi järku, mida ma kirjeldasin, ja kodifitseerib ning kinnitab, nagu on väljendatud selle preambulis, ( 74 ) õigused, mis tulenevad liikmesriikide ühisest õigustikust, riikide ja rahvusvahelisel tasandil, ( 75 ) mistõttu peab liit neid järgima ja Euroopa Kohus neid kaitsma, nagu sätestavad EL artikkel 6 ja artikli 46 punkt d, olenemata sellest, milline on 2000. aasta detsembris heaks kiidetud teksti õiguslik olemus ja õigusjõud. ( 76 )

78. Teiseks on harta olemas Euroopa Kohtu kohtupraktikas, sest kohtujuristid on seda tõlgendanud, minnes kaugemale selle pelgalt programmilisest ja deklaratiivsest aspektist; ( 77 ) lisaks on Esimese Astme Kohus seda kasutanud mõnes oma kohtuotsuses. ( 78 ) Sellegipoolest ilmub harta Euroopa Kohtu otsustesse harvadel juhtudel, ( 79 ) isegi mitte oma kohtujuristide seisukoha ümber lükkamiseks, ja alles väga hiljuti, ainult kaks kuud tagasi, kuulutati kohtuotsuses parlament vs. nõukogu ( 80 ) välja kursimuutus, otsustades, et kuigi harta ei ole siduv õigusakt, tuleb selle tähtsust arvesse võtta (punkt 38).

79. Seega tuleb see vaikimine lõpetada ja hartat mõista kui esmast tõlgendusvahendit liikmesriikide pärandisse kuuluvate kodanikuõiguste kaitsmisel. Sellele väljakutsele tuleb ettevaatlikult, kuid jõuliselt vastu minna, olles veendunud, et kui põhiõiguste kaitse on ühenduse sambas keskse tähtsusega, ei ole sellest võimalik loobuda ka kolmandas sambas, kuna selle sisu laadi tõttu võib see mõjutada isikliku vabaduse tuuma, mis on kõigi teiste õiguste eelduseks.

80. Vahest välditakse nii varasemate arusaamatuste kordumist riikide instantsidega, kes on suhtunud tõrjuvalt ühenduse institutsioonide volitustesse põhiõiguseid kaitsta. ( 81 )

81. See kaitseülesanne täidetakse kolmel eri tasandil: ( 82 ) riigi, Euroopa Nõukogu ja Euroopa Liidu tasandil, aga osaliselt korraga ja, mis kõige tähtsam, läbivalt ühesuguste väärtustega. Ristumispunkte ja võimalikke kattuvusi on palju, aga ei ole ületamatuid raskusi, kui respekteeritakse täie usaldusega teiste pädevusi, et kõik teostavad oma pädevusi kõigi tagatistega kooseksisteerimise süsteemi jaoks. Põhiseaduslikkuse järelevalve kõrgemate kohtute vaheline dialoog Euroopas võimaldab kindlustada ühise keele.

82. Nii peab seega Euroopa Kohus käesolevas kohtuasjas vastama harta artiklite 20 ja 49 vaimus, mis kuulutavad välja liikmesriikide põhiseaduste piires üldtunnustatud vastavalt seaduse ees võrdsuse ja süütegude seaduses sätestatuse põhimõtted, kasutades selleks, kui oleks vajadust, riikide kohtupraktikat ja Euroopa Inimõiguste Kohtu otsuseid Rooma konventsiooni artiklite 14 ja 7 kohta.

2. Raamotsuse 2002/584 artikli 2 lõige 2 ja võrdõiguslikkuse põhimõte

a) Võrdsus seaduse ees

83. Arbitragehof soovib teada, kas säte, mille alusel ei ole raamotsuse artikli 2 lõikes 2 nimetatud tegudega seoses antud Euroopa vahistamismääruse täitmiseks vaja kontrollida – erinevalt sellest, mis on ette nähtud ülejäänud õigusrikkumiste puhul –, kas tegu on mõlemas asjaomases liikmesriigis karistatav, järgib seda põhiõigust.

84. Eelotsusetaotluse selle aspekti analüüsimiseks tuleb peatuda raamotsuse artikli 2 ülesehitusel, et selgitada eksitust, mida on aimata nii eelotsusetaotluses endas kui ka mõnedes käesolevas eelotsusemenetluses esitatud märkustes. Euroopa vahistamismääruse toimimiseks piisab sellest, et tegu on karistatav määruse andnud liikmesriigis teatava pikkusega karistusega (lõige 1), kuigi üleandmise tingimuseks võib seada, et seda tegu loetaks süüteoks ka määruse adressaadiks olevas riigis (lõige 4). Seda võimalust aga ei ole lõikes 2 loetletud 32 süüteoliigi puhul. ( 83 )

85. Järelikult pean ebaõigeks väita, et Euroopa vahistamismääruse süsteem põhineb topeltkaristatavuse põhimõttel, välja arvatud artikli 2 lõikes 2 loetletud süütegude puhul. Vastupidi, ainus nõutav eeldus on, et teod kuuluks vastutusele võtmisele määruse andnud riigis, kuigi liikmesriikidel on lubatud raamotsuse ülevõtmisel ( 84 ) või nende kohtutel konkreetse vahistamismääruse täitmisel, ( 85 ) seada määruse täitmise tingimuseks, et tegu oleks karistatav ka nende õiguskorras – valikuvõimalus, mida lõikes 2 loetletud süütegude puhul ei ole. ( 86 )

86. Selles ristumispunktis on Arbitragehofi küsimus suunatud valele selgeltnägijale, sest ebavõrdses kohtlemises, mille üle kaevatakse, ei tule süüdistada mitte liidu seadusandjat, vaid siseriiklikku õigusnormi või siseriiklikku kohtuotsust, olenevalt juhust, mille kontrollimine ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse.

87. Kui mõista nii, et igal juhul seisneb õigusrikkumise kaudne põhjus raamotsuses, kuivõrd sellega kehtestatakse erinev kord olenevalt tegude olemusest, oleks küsimus samuti seosetu.

88. Selliselt sõnastatult piirdub kahtlus abstraktse võrdsusega seaduse ees, ning jääb hetkel välja vaidlusest, mis puudutab selle kohaldamist, samuti nagu isiklike või sotsiaalsete asjaolude alusel diskrimineerimise keeld. ( 87 )

89. Seadus peab kohtlema kodanikke võrdselt, ning on keelatud käsitleda võrreldavaid olukordi erinevalt ja kohaldada eri olukordadele ühesugust korda. Sellegipoolest on ulatuslikud võimalused sarnaste asjaolude eristamiseks, tingimusel et selleks on objektiivne ja põhjalik seletus. Selleks vastab põhjendatus nõuetele, kui eesmärk ja taotletavad tagajärjed on õiguspärased, need on üksteise suhtes proportsionaalsed, mis välistab eriti rängad või ülemäärased tagajärjed. ( 88 )

90. Seega leian, et käesolevas kohtuasjas ei ole olukorrad võrreldavad. Ühelt poolt võrreldakse asjaolusid; ei käsitleta isiklikku staatust, vaid õigusrikkumise olemust, mistõttu ei ole subjektiivset diskrimineerimist. Teiselt poolt ei ole võrdlust kriminaalvastutusele võetavuses isikute vahel, kes panevad toime erineva raskusastmega ja erineva süüdistatavusega erinevaid tegusid; õigusrikkumise erinev raskusaste ei võimalda tegude toimepanijaid samastada.

91. Minu arvamust ei muuda see, kui Euroopa vahistamismääruse täitmise tagajärgi hinnates (vahistamine, üleandmine, kriminaalkohtumenetluse algatamine, kohtuotsuse täitmine) leitakse, et asjaomased isikud on sarnases olukorras, olenemata sellest, milline on õigusrikkumine, mille pärast isik kinni peetakse, sest eristamine on objektiivne, mõistlik, õiglane ja proportsionaalne.

92. See on objektiivne, sest see vastab isikust olenematutele, sõltumatutele, abstraktsete ja üldiste parameetritega mõõdetavatele kriteeriumidele, välistades igasuguse valikulise tahtlikkuse: õigusrikkumise olemus ja määratud karistus.

93. See on ka mõistlik ja õigustatud, sest see on kooskõlas ühe Euroopa Liidu eesmärgiga: võitlus kuritegevuse vastu turvalisusel, õigusel ja vabadusel rajaneval alal (EL artikli 2 neljas taane koostoimes EL artikliga 29). Raamotsuse artikli 2 lõikes 2 esitatud loetelu sisaldab süütegusid, mis – nagu märgib Hispaania valitsus oma märkimisväärsetes menetlusse astuja seisukohtades (punkt 121) – kahjustavad rängalt õiguslikke väärtusi, mis vajavad Euroopas erilist kaitset, ning on nõutav, et vahistamismääruse andnud riigis karistataks neid teatava tugevusega karistusega. ( 89 ) Need on teod, milles topeltkaristatavuse kontrollimine osutub ülearuseks, sest need on karistatavad kõikides liikmesriikides. ( 90 )

94. Lõpetuseks on meetme proportsionaalsus vaieldamatu, sest erinev kord üksnes tagab ränga süüteo tõttu tagaotsitava või süüdimõistetu üleandmise omaenda kohtusüsteemiga võrreldava kohtusüsteemi asutustele, milles järgitakse õigusriigi põhimõtteid ja tagatakse asjaomasele isikule tema põhiõigused, sealhulgas tema õigused kriminaalmenetluse käigus.

95. Lõpetan selle ettepaneku peatüki seal, kus põhikohtuasjas taotluse esitanud ühing alustab oma märkusi, viidates nendele tõeliselt ebatavalistele juhtudele, ( 91 ) kus liikmesriik annab isiku raamotsuse artikli 2 lõike 2 alusel üle teo eest, mis ei ole tema territooriumil karistatav. ( 92 ) See olukord ei kuulu võrdõiguslikkuse põhimõtte alla, sest ei saa olla diskrimineerimist iseenda suhtes, mistõttu tuleks korrata, et selle põhimõtte seisukohast täidetaks iga Euroopa vahistamismäärus, mis on väljastatud kahtlustatava või ühes liidu riigis nimetatud artikli 2 lõikes 2 ette nähtud ühes õigusrikkumises süüdi mõistetud ja samas sättes nimetatud raskusastmega karistusega karistatava isiku vahistamiseks, olenemata isiku isiklikest ja sotsiaalsetest asjaoludest.

b) Võrdsus seaduse kohaldamises

96. Eelotsusetaotlusesse sattus sisse selle etteheite üks teine mõõde, mis näitab, et raamotsuse artikli 2 lõiget 2 võidakse tõlgendada valesti selles sisalduvate määratluste ebatäpsuse tõttu.

97. Kui küsimus on selliselt tõstatatud, näib ilmne, et see risk ei või seada kahtluse alla õigusnormi õigsust, mis ei vastuta tulevaste ja oletuslike diskrimineerimiste eest selle kohaldamisel. Siin on aluseks segadus seaduse ees võrdsuse ja seaduse täitmisel järgitava võrdsuse vahel. Esimene on sisulist laadi ja mõeldud tagama võrdsete ühesuguse kohtlemise ja seda rikutakse, kui õigusnormiga kohaldatakse nende suhtes ilma mõistliku põhjenduseta erinevat korda; samas kui teist, vormilist laadi võrdsuse põhimõtet rikutakse juhul, kui õigusnormi rakendav organ käsitab seda konkreetsel juhul erinevalt sellest, kuidas ta on seda varem käsitanud samasugustes olukordades. Ei ole seega ebavõrdsust seaduse kohaldamises, kui erinevad kohtuotsused pärinevad erinevatelt kohtutelt, kes tegutsevad oma õigusemõistmisvolituste õiguspärasel teostamisel; võrdsus ei nõua, et sõltumatud organid järgiksid ühtelangevat tõlgendamist. Oleks sarkastiline pidada seadust diskrimineerivaks sellepärast, et seda võidakse tõlgendada erinevalt, mida saab ühtlustada asjaomaste õiguskaitsevahendite teel.

98. Igal juhul tuleb oodata, et näha, kas eeldatavaid ebakõlasid esineb vaatamata ettevaatusabinõudele, mis süsteem nende vältimiseks kehtestab. Raamotsuses endas on antud selleks tarvilikud vahendid, sest see näeb ette täpse teabevahetuse ja asjaomaste kohtute vahelise otsese konsulteerimise; ( 93 ) lisaks, kui püsib kahtlus raamotsuse artikli 2 lõikes 2 kasutatud mõistete tähenduses, annab liidu territooriumil ühetaoliseks mõistmiseks õige abivahendi EL artiklis 35 ette nähtud eelotsuse küsimus.

99. Kuna riski on ette aimatud, ei puuduta siseriiklike kriminaalõiguste ühtlustamise puudumisest tingitud takistus võrdõiguslikkuse põhimõtet ja on seotud õiguskindluse nõudega õigussuhetes, eriti nendes, mis luuakse sunniviisiliselt riigivõimu ja kodanike vahel. See kinnitus suunab mind teise eelotsuse küsimuse ühe teise aspekti juurde.

3. Raamotsuse artikli 2 lõige 2 ja seaduslikkuse põhimõte kriminaalõiguses

100. See põhimõte, ( 94 ) väljendatud ladinakeelses aforismis nullum crimen, nulla poena sine lege ja sätestatud Rooma konventsiooni artikli 7 lõikes 1, samuti Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikes 1, kätkeb endas Hispaania Tribunal Constitucionali juba klassikalises sõnastuses ( 95 ) topelttagatist: esimene on sisulist laadi ja absoluutse ulatusega ja väljendub ülekaalukas nõudes, et õigusvastased teod ja vastavad karistused peavad olema eelnevalt kindlaks määratud; teine on vormilist laadi ja puudutab õigusnormide kategooriat, mis kodifitseerivad need teod ja reguleerivad karistusi, mis Hispaania süsteemis, ( 96 ) nagu enamikus liikmesriikides, identifitseeritakse seaduses, mille on vastu võtnud seadusandlik võim, riigi sõltumatuse hoidja.

101. Vastates põhikohtuasjas taotluse esitanud ühingu teesile soovib Arbitragehof välja selgitada, kas raamotsuse artikli 2 lõikes 2 esitatud tegude loetletu vastab sisulisele tagatisele, arvestades selle üldsõnalisust ja ebatäpsust.

102. See tagatis kajastab õiguskindlust kriminaalõiguses ( 97 ) ja omandab suurema tähtsuse, sest see puudutab selliseid põhiväärtusi nagu isiklik vabadus. Selle eesmärk seisneb selles, et kodanikud teaksid ette, millistest tegudest tuleb hoiduda ja mis tagajärjed nende toime panemisega kaasnevad (lex previa), ( 98 ) mis sisaldab ranget ja ühest süüteo määratlust (lex certa), nii et kodanikud teaksid selle sõnastuse põhjal ja vajadusel kohtute abiga ( 99 ) mõistlikult ettearvatavalt, mis tegude või tegevusetusega kaasneb kriminaalvastutus, ning välistab analoogsed ja ulatuslikud tõlgendamised in peius, samuti tagantjärele kohaldamise. ( 100 )

103. Seega sekkub seaduslikkuse põhimõte sisulisse kriminaalõigusesse seadusandjale adresseeritud korraldusena süütegude ja karistuste kirjeldamise ajal, ja kohtule nende kriminaalmenetluses analüüsimise ja kohaldamise ajal. ( 101 ) Teisisõnu toimib see riigi poolt ius puniendi teostamisel või tõeliselt karistava tähendusega otsuste täitmisel, mistõttu saab raamotsus seda vaevalt rikkuda, sest selles ei kehtestata mingeid karistusi ( 102 ) ega isegi püüta ühtlustada liikmesriikide karistussüsteeme, vaid piirdutakse eri riikide kohtute vahelise abimehhanismi struktureerimisega menetluses, et kindlaks määrata, keda süüteo toime panemises süüdistada või karistuse täitmiseks. Selle koostöövahendi suhtes kehtivad teatud tingimused, sest määratavad karistused või meetmed peavad olema teatud tugevusega, ning lisaks võib nõuda, et need oleks abi osutava kohtu riigis kuritegudeks kvalifitseeritud, välja arvatud artikli 2 lõikes 2 osutatud süütegudes, „nagu need on vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusaktides määratletud”.

104. Seega kindluse, mida see põhimõte nõuab, peab tagama määruse andnud riigi materiaalne kriminaalõigus ja lõpuks tema seadusandja ja kohus, et algatada kriminaalprotsess ja see lahendada, kui vajalik, süüdimõistmisega. On ilmne, et õigesti antud Euroopa vahistamismäärus põhineb selles riigis seaduslikult süütegudeks peetavatel tegudel. Vahistamismäärust täitva riigi kriminaalõiguses tuleb ainult teha asjaomast koostööd ja, kui raamotsuse üle võtnud õigusnorm näeb ette, seada üleandmise tingimuseks, et teod on kriminaalkorras karistatavad ka tema enda õigusaktides, välja arvatud nimetatud artikli 2 lõige 2, mille puhul seaduslikkuse põhimõtte järgimine teda samuti puudutab.

105. Eelöeldule vaatamata tuleb lisada, et vahistamine ja üleandmine, milles Euroopa vahistamismääruse täitmine väljendub, ei ole olemuselt karistused. Määrust täitev kohus kontrollib, et on täidetud tingimused tema kohtualluvuses asuva isiku üleandmiseks määruse väljastanud kohtule, aga ta loobub asjas sisulist otsust tegemast, välja arvatud selles, mis on väljaandmismenetluse jaoks vajalik, loobudes hindamast tõendeid ja tegemast otsust süü olemasolu kohta. Nii otsustas Euroopa Inimõiguste Komisjon väljaandmise suhtes, jättes selle Rooma konventsiooni artikli 7 kohasest süüdimõistmise mõistest välja. ( 103 )

106. Arbitragehofi küsimusel on vähe seost seaduslikkuse põhimõttega kriminaalõiguses ja palju kartusega, et igas liikmesriigis käsitatakse raamotsuse artikli 2 lõike 2 mõisteid erinevas tähenduses, mis võib põhjustada erinevat kohaldamist. Seda igale abstraktsele ja üldisele õigusnormile omast võimalust ma juba nimetasin käesoleva ettepaneku punktides 96–99. Nüüd jääb ainult lisada, et kui pärast raamotsuses raskuste lahendamiseks ja ühetaolise tõlgendamise saamiseks eelotsusemenetluse korras ette nähtud meetmete kasutamist on kohtul, kes täidab Euroopa vahistamismäärust, kahtlused määruse aluseks olevate tegude õigusliku kvalifitseerimise suhtes ja nende kuulumise suhtes mõnda nimetatud artikli 2 lõikes 2 loetletud 32 teost, tuleb kasutada artikli 2 lõigetes 1 ja 4 sätestatut.

107. Leian kokkuvõttes, et raamotsuse artikli 2 lõige 2 ei riku EL artikli 6 lõiget 2, sest see vastab võrdõiguslikkuse põhimõttele ja seaduslikkuse põhimõttele kriminaalõiguses.

VI. Ettepanek

108. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Arbitragehofi eelotsuse küsimustele, et: 1) Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ei riku EL artikli 34 lõike 2 punkti b. 2) Selle õigusakti artikli 2 lõige 2, millega kaotatakse selles loetletud tegude puhul topeltkaristatavuse nõude täitmise kontrollimine, ei riku seaduslikkuse põhimõtet kriminaalõiguses ega võrdõiguslikkuse põhimõtet ning järelikult järgib EL artikli 6 lõiget 2.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Montesquieu, De l’esprit des lois [Seaduste vaimust], livre douzième, chapitre II, Gallimard, La Pléiade, Œuvres complètes, Paris, 1951, tome II, lk 432.

( 3 ) Belgia on nõustunud Euroopa Kohtu vastava pädevusega teha eelotsuseid ning andnud kõikidele kohtutele õiguse esitada viimasele küsimusi (EÜT 1999, C 120, lk 24).

( 4 ) EÜT L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.

( 5 ) 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03 (EKL 2005, lk I-5285).

( 6 ) EÜT 2000, C 364, lk 1.

( 7 ) P 1/05. Selle kohtuotsuse kohta võib vaadata Komárek, J., „Pluralismo constitucional europeo tras la ampliación – Un análisis de la jurisprudencia comunitaria del Tribunal Constitucional polaco”, Revista Española de Derecho Europeo, nr 16, 2005, lk 627–657.

( 8 ) See lõige sätestab: „Poola kodanikke ei või välja anda”.

( 9 ) Grundgesetz für die Bundesrepublik (Bonni põhiseadus) § 16 lõige 2 keelas Saksa kodaniku üleandmise välisriigile. Seda sätet muudeti 29. detsembril 2000, et piirata nimetatud õigust teatavate seaduses sätestatud juhtude puhul.

( 10 ) 18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas 2 BvR 2236/04, milles tuvastati Bonni põhiseaduse § 16 lõikes 2 välja kuulutatud põhiõiguse olulise sisu rikkumist.

( 11 ) Europäisches Haftbefehlgesetz – EuHbG. Poola põhiseaduslikkuse järelevalve kohus lükkas põhiseaduse § 190 kasutades põhiseadusevastaseks tunnistamise jõustumise kaheksateistkümne kuu võrra edasi, sest „Euroopa vahistamismäärus on õigusemõistmise toimimise jaoks otsustava tähtsusega, peamiselt – liikmesriikidevahelise koostöö vormina võitluses kuritegevuse vastu – julgeoleku täiustamiseks”. Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu otsus seevastu jõustus vahetult; nii peab selles valdkonnas pädeva Hispaania kohtu Audiencia Nacionali kriminaalasjade koda [raamotsuse artikli 6 lõige 3 koostoimes 14. märtsi 2003. aasta põhiseaduse rakendusseadusega nr 2/2003, mis täiendab Euroopa vahistamismäärust ja üleandmist käsitlevat seadust, Boletín Oficial del Estado (edaspidi „BOE”) nr 65, 17.3.2003, lk 10244] õigustühiseks üleandmismenetlusi, mis on algatatud Saksamaa väljastatud määruste alusel, muutes need väljaandmismenetlusteks (20. septembri 2005. aasta kohtumäärus); samasugust reaktsiooni on näha Areios Pagos’e (Kreeka kassatsioonikohus) 20. detsembri 2005. aasta kohtuotsuses (kohtuasi 2483/2005).

( 12 ) 7. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas 294/2005.

( 13 ) Kohtuasi 66/04.

( 14 ) Alonso García, R., Justicia constitucional y Unión Euroopa, Thomson-Civitas, Madrid, 2005, lk 41, kajastab seda vajadust.

( 15 ) Nii oli seda soovitanud Euroopa Ülemkogu Tamperes 15. ja 16. oktoobril 1999 (eesistujariigi järelduste punkt 35).

( 16 ) Need on järgmised: a) 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioon, selle 15. oktoobri 1975. aasta lisaprotokoll, selle 17. märtsi 1978. aasta lisaprotokoll ning 27. jaanuari 1977. aasta terrorismi tõkestamise Euroopa konventsioon; b) Schengeni lepingut (kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta ühispiiridel) rakendava 19. juuni 1990. aasta konventsiooni III jaotise 4. peatükk (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9); c) Euroopa ühenduste 12 liikmesriigi vaheline 26. mai 1989. aasta kokkulepe väljaandmistaotluste edastamisviiside lihtsustamise ja ajakohastamise kohta; d) 10. märtsi 1995. aasta konventsioon Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise lihtsustatud korra kohta, ja e) 27. septembri 1996. aasta Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise konventsioon. Kaks viimast sõlmiti Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 lõike 2 punkti c alusel, mis on EL artikli 34 lõike 2 punkti d vahetu eelkäija.

( 17 ) Hispaaniakeelses versioonis on see tõlgitud: „Nada de lo dispuesto en la presente Decisión marco podrá interpretarse en el sentido de que impide la entrega de una persona contra la que se ha dictado una orden de detención europea cuando existan razones objetivas […]”) [„Käesolevat raamotsust ei tõlgendata keeluna üle anda isikut, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, kui on objektiivselt alust arvata […]”], aga seadusandja soov oli täpselt vastupidine, nagu tuleb välja teiste hulgas prantsuskeelsest tekstist („Rien dans la présente décision-cadre ne peut être interprété comme une interdiction de refuser la remise d’une personne qui fait l’objet d’un mandat d’arrêt européen s’il y a des raisons de croire, sur la base d’éléments objectifs […]”) [„Käesolevat raamotsust ei tõlgendata keeluna ära öelda isiku üleandmisest, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, kui on objektiivselt alust arvata[…]”], inglise keelest („Nothing in this Framework Decision may be interpreted as prohibiting refusal to surrender a person for whom a Euroopan arrest warrant has been issued when there are reasons to believe, on the basis of objective elements […]”), saksa keelest („Keine Bestimmung des vorliegenden Rahmenbeschlusses darf in dem Sinne ausgelegt werden, dass sie es untersagt, die Übergabe einer Person, gegen die ein Europäischer Haftbefehl besteht, abzulehnen, wenn objektive Anhaltspunkte dafür vorliegen […]”) või hollandi keelest („Niets in dit kaderbesluit staat eraan in de weg dat de overlevering kan worden geweigerd van een persoon tegen wie een Europees aanhoudingsbevel is uitgevaardigd, indien er objectieve redenen bestaan om aan te nemen […]”).

( 18 ) Käesolev ettepanek, punkt 24.

( 19 ) Moniteur belge,22.12.2003, 2. éd., lk 60075.

( 20 ) Loodan, et sellest näitest võetakse eeskuju ja et teised põhiseaduslikkuse järelevalve kohtud, kel ei ole mingit kavatsust asuda ühenduste kohtute ülesandeid täitma, algatavad Euroopa Kohtuga ühtse Europa ehitamiseks tingimata vajaliku dialoogi. Oma ettekandes „Reflexiones sobre el Tribunal Constitucional español como juez comunitario” ümarlaual „Los tribunales constitucionales ante el derecho comunitario” 2005. aasta novembris Murcias Hispaania kohtuvõimu üldnõukogu korraldatud kollokviumil pealkirjaga La articulación entre el derecho comunitario y los derechos nacionales: algunas zonas de fricción kritiseerisin ma Hispaania Tribunal Constitucional’i (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) reserveeritust, kes jääb ühenduse arutelus kõrvaltvaatajaks.

( 21 ) Euroopa vahistamismäärus vastab EL artikli 2 lõike 1 neljandas taandes, EL artikli 29 teise lõigu teises taandes ja EL artikli 31 lõike 1 punktides a ja b kajastuvale püüdlusele. Määrust iseloomustab see, et ühe liikmesriigi õigusasutused tunnustavad teiste liikmesriikide õigusasutuste väljastatud vahistamismäärusi, mis aitab õigusalast koostööd põhjalikumaks ja tõhusamaks muuta (EL artikli 31 lõike 1 punkt a). Kui seda pidada üheks väljaandmise vormiks (arvamus, mida ma ei jaga, nagu ma allpool selgitan), kuulub see EL artikli 31 lõike 1 punktist b tulenevasse pädevusse. Igal juhul ei ole nimetatud artiklis 31 esitatud loetelu ammendav (selles kasutatakse väljendit „hõlmavad [muu hulgas]”), mistõttu isikute kohtu alla andmiseks ja nende suhtes karistuste rakendamiseks vahistamist ja üleandmist hõlbustav menetlus parandab liidu kodanike turvalisust, ning see vastab täielikult EL artiklile 29.

( 22 ) Rodríguez-Iglesias, G. C., rõhutas Euroopa Kohtu kui põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu rolli, „El poder judicial en la Unión Europea”, La Unión Europea tras la Reforma, Universidad de Cantabria, 1998, lk 22 jj. Mina ise olen korranud seda mõtet (Ruiz-Jarabo, D., „La vinculación a la jurisprudencia del Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas (I)”, Estudios de Derecho Judicial, nr 34, Consejo General del Poder Judicial, 2001, lk 287–291).

( 23 ) Kehtivuse kohta esitatud eelotsuse küsimus annab õiguse kaudselt kontrollida teisese õiguse „põhiseadusele vastavust” selle kohaldamise ajal.

( 24 ) 8. juuli 1998. aasta määrus kohtuasjas C-9/98: Agostini (EKL 1998, lk I-4261, punkt 5) ja 2. märtsi 1999. aasta määrus kohtuasjas C-422/98: Colonia Versicherung jt (EKL 1999, lk I-1279, punkt 5).

( 25 ) Euroopa Kohtu pädevuses ei ole lahendada küsimust, kuidas raamotsuse sobimatus muudab otsust ülevõtva seaduse põhiseadusega vastuolus olevaks, kuigi võib väita, et rahvusvahelise lepingu kohaldamise möönmine rikub Grondweti artiklit 36 koostoimes selle artiklitega 167 ja 168.

( 26 ) Tomuschat C., „Ungereimtes – Zum Urteil des Bundesverfassungsgerichts vom 18. Juli 2005 über den Europäischen Haftbefehl”, Europäische Zeitschrift für Grundrechte, 2005, lk 456.

( 27 ) Flore, D., „L’accueil de la Décision cadre relative au mandat d’arrêt européen en Belgique”, Le mandat d’arrêt européen, Bruylant, Brüssel, 2005, lk 137. Conway, G., „Judicial Interpretation and the Third Pillar”, Euroopan Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, 2005, lk 255, peab neid võrdväärseteks.

( 28 ) Keijzer, N., „The double criminality requirement”, Handbook on the Euroopan arrest warrant, Tob Blekxtoon, Wouter van Ballegooij (ed.), Haag, 2005, lk 139.

( 29 ) Plachta, M., „European Arrest Warrant: Revolution in Extradition”, Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, 2003, lk 193.

( 30 ) Punktis 7 viidatud kohtuotsus, põhjendus 3.

( 31 ) Eespool 10. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.

( 32 ) Euroopa vahistamismäärust ja isikute üleandmist käsitleva Hispaania 14. märtsi 2003. aasta seaduse 3/2003 (BOE nr 65, 17.3.2003, lk 10244) seletuskirjas rõhutati, et sellega tehakse „tavapärasesse väljaandmismenetlusse nii olulised muudatused, et võib kahtlematult kinnitada, et tavapärane väljaandmismenetlus on Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise õiguskoostöö suhetest kadunud” (viimane lõik).

( 33 ) Plachta, M. ise rõhutab erinevusi joonealuses märkuses nr 29 viidatud artiklis, lk 191. Lagodny, O., „„Extradition” without a granting procedure: the concept of „surrender””, Handbook on the Euroopan arrest warrant, Tob Blekxtoon, Wouter van Ballegooij (ed.), Haag, 2005, lk 41 ja 42, toob välja Euroopa vahistamismääruse kohtuliku olemuse. Jégouzo, I. omalt poolt artiklis „Le mandat d’arrêt européen ou la première concrétisation de l’espace judiciaire européen”, Gazette du Palais – Recueil, juuli-august 2004, lk 2311, väidab, et raamotsus on uuenduslik ning asendab poliitilise võimu eelisõiguse rangelt menetlusliku mehhanismiga.

( 34 ) Bundesverfassungsgericht märgib tahtmatult nimetatud kohtuotsuses erinevusi, väites, et raamotsusega muudeti seaduspärasuse kontrollile allumatu poliitiline otsus kohtuotsuseks (põhjendus 88, in fine).

( 35 ) Alates 5. veebruari 1963. aasta otsusest kohtuasjas 26/62: Van Gend & Loos (EKL 1963, lk 1) ja 15. juuli 1964. aasta otsusest kohtuasjas 6/64: Costa vs. ENEL (EKL 1964, lk 1141) ei eita keegi, et ühenduse õigus on eriline õiguskord, mis on tema õigustikku kuuluvates spetsiaalsetes valdkondades liikmesriikide õiguste suhtes ülimuslik.

( 36 ) Kohtuotsuse Pupino punktis 36 öeldakse, et sõltumata Amsterdami lepingus osutatud integratsiooniastmest Euroopa rahvaste üha tihedama liidu loomises EL artikli 1 teise lõigu tähenduses, on täiesti arusaadav, et Euroopa Liidu lepingu koostajad pidasid vajalikuks näha selle lepingu VI jaotises liidu eesmärkide saavutamisele kaasaaitamiseks ette õiguslikud vahendid, mis avaldavad EÜ asutamislepingus sätestatutega analoogilist mõju. Sarmiento, D., „Un paso más en la constitucionalización del tercer pilar de la Unión Europea. La sentencia María Pupino y el efecto directo de la decisiones marco”, Revista Electrónica de Estudios Internacionales, nr 10, 2005 (http://www.reei.org), väidab, et see Euroopa Kohtu otsus avab uksed EL lepingu valitsustevaheliste valdkondade järk-järgult „ühenduse õigusesse toomisele”. Alonso García, R. näitab joonealuses märkuses nr 14 viidatud teoses, lk 36–38, et kolmas sammas on tertium genus,„tugevalt valitsustevaheline, aga milles esineb samal ajal riikideüleseid jooni sekkumisvahendites ja kohtuliku kontrolli mehhanismides”.

( 37 ) Siseriikliku õiguse ühenduse õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõte (punktid 34, 43 ja 47) ning lojaalse koostöö põhimõte (punkt 42).

( 38 ) Weigend, Th., „Grundsätze und Probleme des deutschen Auslieferungsrechts”, Juristische Schulung, 2000, lk 110, väidab, et võitlus rahvusvahelise kuritegevuse vastu tekitab kahtlust, kas on kohane jääda päritud ideede juurde, mis lähtuvad riikliku suveräänsuse tingimusteta eelistamisest ja välisriigi kriminaalõiguse usaldamatusest, ning lisab, et paljud riigid loobuksid sellest traditisoonilisest kontseptsioonist nende riikide suhtes, kelle puhul nad tunnevad lähedust ühise õiguskultuuri ja inimõigustele tähelepanu pööramise poolest.

( 39 ) Juba 1880. aastal leidis Oxfordi Rahvusvahelise Õiguse Instituut, et kuigi väljaandmise küsimuses võib vastastikkust nõuda poliitikaga, ei ole see õiguses kehtestatud nõue (9. septembri 1880. aasta resolutsiooni artikkel 5 (Institute Yearbook, new abbrev. ed., vol. I, 1875–1883, lk 733). Tsiteerin Schultz, H., „Rapport général provisoire sur la question IV pour le Xe Congrès international de droit pénal du 29 septembre au 5 octobre 1969 à Rome”, Revue Internationale de Droit Pénal, 1968, nr 3–4, lk 795.

( 40 ) Keegi ei liigitaks väljaandmiseks õigusabi süüdistatava üleandmiseks Baieri liidumaa kohtu ja Alam-Saksi liidumaa kohtu vahel, või Cataluña autonoomse piirkonna kohtu ja Andaluusia kohtu vahel, mistõttu ei saa samuti väljaandmiseks liigitada seda, kui koostööd tehakse Euroopa Liidu sees. Selle vastu tuleks väita, et kui ühe riigi kohtud (Saksamaa või Hispaania) kohaldavad asukohast olenemata sama kriminaalõigust, kehtivad eri liikmesriikides erinevad kriminaalseadustikud, ehkki nad jagavad samasuguseid põhimõtteid ja väärtusi. See väide ei ole aga täiesti õige: ühelt poolt on liidus ühtlustatud sektoreid, samas kui teisalt on lahtiseid kriminaalsätteid (näiteks need, mis määratlevad keskkonna vastu toime pandud süüteod, mis kuuluvad raamotsuse artikli 2 lõike 2 alla), mis kuuluvad tehniliste õigusnormide hulka, mille väljakuulutamine on liidumaade (Länder) või autonoomsete piirkondade pädevuses, põhjustades teatavaid erinevusi samas liikmesriigis tegude kvalifitseerimise osas.

( 41 ) Tampere Euroopa Ülemkogus kuulutati kohtuotsuste vastastikkuse tunnustamise põhimõte liidu õigusalase koostöö nurgakiviks (eesistujariigi järelduste punkt 33). Seda põhimõtet analüüsib Sanz Morán, A. J., „La orden Euroopa de detención y entrega: algunas consideraciones de carácter jurídico-material”, Cooperación Judicial Penal en la Unión Europea: la orden europea de detención y entrega, Lex Nova, Valladolid, 2005, lk 81–90, kus kajastatakse selle põhimõtte vastaste argumente.

( 42 ) Raamotsus kuulub arenguprotsessi, mis lähtub 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonist (artikli 28 lõige 3) ja jätkub 1996. aasta konventsiooniga (artikli 1 lõige 2), jättes ukse avatuks koostöö jaoks soodsamatele sätetele ühtlustatud või vastastikustes õigusaktides, korraldades ühes riigis väljastatud vahistamismääruste täitmist teiste riikide territooriumil. Üks näide seda liiki instrumentidest on 28. novembril 2000. aastal Roomas sõlmitud Hispaania Kuningriigi ja Itaalia Vabariigi vaheline leping raskete kuritegude eest vastutusele võtmiseks väljaandmise kaotamise teel ühises õigusruumis, mis ei ole kunagi jõustunud, kuna algatati raamotsuse heakskiitmise menetlus, mille Euroopa Liidu Nõukogu kvalifitseeris ühtseks õigusaktiks 1957. aasta konventsiooni nimetatud artikli 28 lõike 3 tähenduses (järeldused Euroopa vahistamismääruse kohaldamise ja selle suhte kohta Euroopa Liidu teiste õigusaktidega, Brüssel, 11. september 2003, doc. 12413/03).

( 43 ) Näiteks Hispaanias puudutab see 1. juuli 1985. aasta kohtuvõimu käsitleva põhiseaduse rakendusseaduse 6/1985 artikleid 273–278 ja 14. septembri 1882. aasta kriminaalkohtumenetluse seadustiku artikleid 183–196.

( 44 ) Nagu arvavad Ühendkuningriik ja Prantsusmaa (nende märkuste punktid 28–32 ja 10–13 vastavalt), peavad vastavalt EÜ artiklitele 94, 95 ja 308 kõik uuenduslikud meetmed olema vastu võetud nimetatud artiklitest viimase alusel, samas kui juba olemasolevate struktuuride ühtlustamine või tulevaste õiguste aluseeskirjade kooskõlastamine peavad toimuma kahe esimese alusel. Nii märgiti 15. novembri 1994. aasta arvamuses nr 1/94 (EKL 1994, lk I-5267), et ühendusel on intellektuaalomandi valdkonnas pädevus ühtlustada riikide õigusakte EÜ artiklite 94 ja 95 alusel, ning ta peab kasutama EÜ artiklit 308, kui ta annab uusi õigusi, mis on siseriiklike õiguste suhtes ülimuslikud (punkt 59), nagu see oli ravimite täiendava kaitse tunnistuse puhul (nõukogu 18. juuni 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 1768/92 (EÜT L 182, lk 1; ELT eriväljaanne 13/11, lk 200)), nagu tuletati meelde 13. juuli 1995. aasta otsuses kohtuasjas C-350/92: Hispaania vs. nõukogu (EKL 1995, lk I-1985, punkt 23). 9. oktoobri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-377/98: Madalmaad vs. parlament ja nõukogu (EKL 2001, lk I-7079) märgiti omalt poolt, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 1998. aasta direktiivi 98/44/EÜ biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta (EÜT L 213, lk 13; ELT eriväljaanne 13/20, lk 395) puhul on tegemist esimese juhuga – ühtlustamisega, sest see ei loo ühenduse päritolu õigust, vaid tugineb riiklikele institutsioonidele nagu patendid, mis on väljastatud siseriiklike menetluste alusel, kuigi seni ei olnud sellised leiutised mõnes liikmesriigis ette nähtud ja tehti mõned täpsustused ja erandid nendega tagatud kaitse ulatuse kohta (punkt 25).

( 45 ) Simon, D., Le système juridique communautaire, Presses Universitaires de France, 2. éd., november 1998, lk 238, nimetab neid „ebatüüpilisteks aktideks”. Nagu näitab 31. jaanuari 2000. aasta ühine seisukoht kavandatava tulirelvade, nende osade, lisaseadiste ja laskemoona ebaseadusliku valmistamise ja nendega kauplemise vastu võitlemise protokolli kohta, millega täiendatakse rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsiooni (EÜT L 37, lk 1; ELT eriväljaanne 18/01, lk 124) või 15. juuli 1996. aasta ühismeede 96/443/JSK, mille nõukogu võttis vastu Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel rassismi ja ksenofoobia vastu võitlemise kohta (EÜT L 185, lk 5; ELT eriväljaanne 19/01, lk 33).

( 46 ) Brechmann, W., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, hrsg. Calliess, C., Ruffert, M., 2. Aufl., 2002, artikli 34 punkt 6, lk 267.

( 47 ) Professorid García de Enterría, E. ja Fernández, T. R. selgitavad seda põhimõtet teoses Curso de Derecho Administrativo, vol. I, Civitas, 10. ed., Madrid, 2000, lk 247 ja 248.

( 48 ) Olen sunnitud vihjama põhikohtuasjas taotluse esitanud ühingu esitatud väitele, et reguleerimine raamotsuste abil ei ole demokraatlik ja mis tugineb sellele, et erinevalt rahvusvahelistest lepingutest ei nõuta selle täiuslikuks tegemiseks riikide seadusandlike assambleede sekkumist. Alustuseks, see õigusakti liik ja selle võtmise meetod on sätestatud lepingus, millega liikmesriigid on vabatahtlikult ühinenud oma vastavate rahvaesindajate otsuse alusel; lisaks ma just märkisin, et nende vastuvõtmise menetluses kuulatakse ära Euroopa Parlament, mille käigus saavad alati oma reservatsioone esitada rahvusparlamendid, kellel on pädevus heaks kiita siseriiklike õigusnorme kohaldamiseks ja rakenduseeskirju, kui nende põhiseaduslik süsteem nõuab, et need võetakse seaduse tasemel.

( 49 ) EÜT 1972, L 299, lk 32; konsolideeritud tekst EÜT 1998, C 27, lk 1.

( 50 ) EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42. Teised näited on nõukogu 28. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1206/2001 (EÜT L 174, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 121) koostöö kohta tõendite kogumisel (artikkel 21); nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1346/2000 (EÜT L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) maksejõuetusmenetluse kohta (artikkel 44) ja nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1348/2000 (EÜT L 160, lk 37; ELT eriväljaanne 19/01, lk 227) kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kätteandmise kohta (artikkel 20).

( 51 ) Nende kahe põhimõtte tihe seos on näha viidatud EÜ artiklis 5, mille alusel ühendus sekkub ainult siis, kui liikmesriigid eraldi ei suuda täielikult saavutada kavandatava meetme eesmärke (subsidiaarsus), ning tema sekkumine piirdub selleks rangelt vajalikuga (proportsionaalsus).

( 52 ) Komisjon tuletab meelde (kirjalike märkuste punkt 22), et Maastrichti lepingu alusel sõlmitud konventsioonid ei jõustunud enne Amsterdami lepingut, sest neid ei ratifitseerinud piisaval arvul riike. Raamotsuse vastuvõtmise kuupäeval oli need ratifitseerinud 12 tolleaegsest 15-st liikmesriigist.

( 53 ) Nõukogu ainult soovitab selle vastuvõtmist (EL artikli 34 lõike 2 punkt d).

( 54 ) Tamperes 15. ja 16. oktoobril 1999 toimunud Euroopa Ülemkogu eesistujariigi järelduste sissejuhatus.

( 55 ) KOM(2001) 522 (lõplik)/2, punkt 4, alapunkt 4.3.

( 56 ) Tõhususe põhimõte piirab isegi liikmesriikide menetlusalast pädevust, nõudes neilt meetmeid, mis ei muudaks ühenduse õiguskorra alusel antud subjektiivsete õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. 16. detsembri 1976. aasta otsusest kohtuasjas 33/76: Rewe (EKL 1976, lk 1989) saab alguse pikk sellealaste kohtuotsuste ahel, mille kõige hiljutisemad lülid on 24. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-255/00: Grundig Italiana (EKL 2002, lk I-8003) ja 17. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C-30/02: Recheio-Cash & Carry (EKL 2004, lk I-6051).

( 57 ) Ma juba märkisin käesolevas ettepanekus, et kohtuotsuse Pupino aluseks on tõhususe põhimõte, mis on koondatud selle kohtuotsuse punktidesse 38 ja 42.

( 58 ) Ühendkuningriigi valitsus omistab raamotsusele „hädavajaliku” staatuse (tema menetlusse astuja seisukohtade punkt 37, in fine).

( 59 ) See kasulikkuse püüdlus tuleneb raamotsuse artikli 31 lõikest 2, mis lubab liikmesriikidel jätkata kahe- või mitmepoolsete lepingute kohaldamist, kui need lepingud võimaldavad laiendada raamotsuse eesmärke ning aitavad kaasa isikute üleandmise korra lihtsustamisele või hõlbustamisele.

( 60 ) Vennemann, N., „The Euroopan Arrest Warrant and its Human Rights Implications”, Zeitschrifr für ausländisches öffentliches Recht und Völkerrecht, 2003, lk 113 ja 114.

( 61 ) Nimetatud kohtuotsuses Pupino meenutati, et raamotsuseid tuleb tõlgendada vastavalt kõnealusele konventsioonile (punkt 59).

( 62 ) G. Defrenne kohtuasi on paradigmaatiline. 25. mai 1971. aasta otsus kohtuasjas 80/70: Defrenne I (EKL 1971, lk 445), 8. aprilli 1976. aasta otsus kohtuasjas 43/75: Defrenne II (EKL 1976, lk 455) ja 15. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 149/77: Defrenne III (EKL 1978, lk 1365) annavad tunnistust arengust Euroopa Kohtus.

( 63 ) 14. aprilli 1960. aasta otsus kohtuasjas 31/59: Acciaieria e tubificio di Brescia vs. Ülemamet (EKL 1960, lk 151); 26. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas 136/79: National Panasonic vs. komisjon (EKL 1980, lk 2033); 21. septembri 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 46/87 ja 227/88: Hoechst (EKL 1989, lk 2859) ja 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-94/00: Roquette Frères (EKL 2002, lk I-9011).

( 64 ) 18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT (EKL 1991, lk I-2925); 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-112/00: Schmidberger (EKL 2003, lk I-5659) ja 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-101/01: Lindqvist (EKL 2003, lk I-12971). Ühenduse ametnike sõnavabaduse kohta võib vaadata 6. märtsi 2001. aasta otsust kohtuasjas C-274/99 P: Connolly vs. komisjon (EKL 2001, lk I-1611).

( 65 ) 11. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 14/86: Pretore di Salò (EKL 1987, lk 2545); 8. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 80/86: Kolpinghuis Nijmegen (EKL 1987, lk 3969); 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-168/95: Arcaro (EKL 1996, lk I-4705) ja 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-74/95 ja C-129/95: kriminaalasjad, milles süüdistatav on X (EKL 1996, lk I-6609).

( 66 ) See vormel ilmub esimest korda 14. mai 1974. aasta otsuses kohtuasjas 4/73: Nold KG vs. komisjon (EKL 1974, lk 491, punkt 13).

( 67 ) Rubio Llorente, F. analüüsis põhjalikult seda menetlust artiklis „Mostrar los derechos sin destruir la Unión”, La estructura constitucional de la Unión Europea, Civitas, Madrid, 2002, lk 113–150.

( 68 ) Pescatore P., „Los principios generales del derecho como fuentes del derecho comunitario”, Noticias C.E.E., 1988, nr 40, lk 39–54.

( 69 ) Kohtuotsuses Nold KG vs. komisjon, millele ma juba viitasin, tuvastati, et „tagades nende õiguste kaitse [mõeldakse põhiõigusi], […] peab juhinduma liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest ja ei või järelikult lubada nende riikide põhiseadustes tunnustatud ja tagatud põhiõigustega kokkusobimatuid meetmeid” (punkt 13). 17. detsembri 1970. aasta otsuses kohtuasjas 11/70: Internationale Handelsgesellschaft mbH (EKL 1970, lk 1125) täpsustati, et „kuigi kõnealuste õiguste kaitses lähtutakse liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest, tuleb see kaitse tagada ühenduse struktuuri ja eesmärkide raames” (punkt 4).

( 70 ) Kohtuotsuses Nold KG vs. komisjon olid rahvusvahelised inimõiguste kaitse lepingud kauge kaja, mis võib anda ainult „tähiseid, mida tuleks ühenduse õiguse raames arvesse võtta” (punkt 13). Sellegipoolest tugineti mõned aastad hiljem sõnaselgelt nendele lepingutele (28. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 36/75: Rutili (EKL 1975, lk 1219, punkt 32)) ja need osutusid otsustavaks (15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston (EKL 1986, lk 1651, punkt 18 jj).

( 71 ) Juba viidatud kohtuotsus kriminaalasjades, milles süüdistatav on X, punkt 25. Võib vaadata samuti juba viidatud kohtuotsust ERT, punkt 41, samuti seal loetletud kohtupraktika. Samas tähenduses 28. märtsi 1996. aasta arvamus 2/94, mis anti välja EÜ asutamislepingu artikli 228 – nüüd muudetuna EÜ artikkel 300 – alusel (EKL 1996, lk I-1759, punkt 33).

( 72 ) Olukord oleks teine, kui Euroopa põhiseaduse leping, mille II osa sisaldab hartat, oleks ratifitseeritud ja jõustunud.

( 73 ) Díez-Picazo, J. M., „Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea”, Constitucionalismo de la Unión Europea, Civitas, Madrid, 2002, lk 21–42, eriti lk 39.

( 74 ) „Käesoleva hartaga kinnitatakse […] õigusi, mis tulenevad eelkõige liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest ja rahvusvahelistest kohustustest, Euroopa Liidu lepingust, ühenduse asutamislepingutest, Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsioonist, ühenduse ja Euroopa Nõukogu poolt vastuvõetud sotsiaalhartadest ning Euroopa Ühenduste Kohtu ja Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktikast.”

( 75 ) Kuigi eelotsusetaotluses seda ei küsita, tuleb rõhutada, et puudub üldtunnustatud õigus mitte väljaandmisele. Mõned riigid, nagu Saksamaa, Küpros, Soome ja Poola annavad selle õiguse oma kodanikele, aga paljude teiste riikide õiguskorras ei anta sellele tagatisele põhiõiguse staatust ning see jääb ühesugustest riigiõiguslikest tavadest välja. Austria, Portugal ja Sloveenia muutsid põhiseaduse teksti, et võimaldada oma kodanike üleandmist.

( 76 ) Alonso García, R., „Las cláusulas horizontales de la Carta de los derechos fundamentales de la Unión Europea”, Encrucijada constitucional de la Unión Europea, Civitas, Madrid, 2002, lk 151, täpsustab, et siduva jõu puudumine ei tähenda, et õigusmõju ei ole, nagu seda näitab Rooma konventsiooni enda roll, mis ei ole küll ühendusele juriidiliselt siduv, aga millest Euroopa Kohus on põhiõiguste käsitamisel peamiselt juhindunud. Carrillo Salcedo, J. A., „Notas sobre el significado político y jurídico de la Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea”, Revista de derecho comunitario, 2001, lk 7, väidab, et kõnealune dokument võimaldab kehtestada kriteeriumid riigivõimude tegevuse õiguspärasuse hindamiseks liidus. Rodríguez Bereijo, A. omalt poolt ennustab artiklis „El valor jurídico de la Carta de los derechos fundamentales de la Unión Europea después del Tratado de Niza”, Encrucijada constitucional de la Unión Europea, lk 220, endise komisjoni liikme Antonio Vittorino ütlust ümber sõnastades, et harta omandab Euroopa Kohtus tõlgendamise teel ühenduse õiguse üldpõhimõtete sünteesi ja väljendusena normatiivse jõu.

( 77 ) Kohtujurist A. Tizzano 8. veebruari 2001. aasta ettepanekus kohtuasjas C-173/99: BECTU, milles otsus tehti 26. juunil 2001 (EKL 2001, lk I-4881), arutab, et vaatamata siduva jõu puudumisele „ei saa menetluses, mis käsitleb põhiõiguse olemust ja ulatust, eirata harta asjaomaseid sätteid ja […] samuti mitte […] selle ilmset mõtet, et seda kasutatakse, kui selle sätted seda võimaldavad, põhilise võrdlusparameetrina kõikide ühenduse tasandil tegevate isikute jaoks” (punkt 28). Kuid hiljem, sama aasta 10. juulil soovitab kohtujurist P. Léger oma ettepanekus kohtuasjas C-353/99 P: nõukogu vs. Hautala, milles otsus tehti 6. detsembril 2001 (EKL 2001, lk I-9565), et harta on eesõiguslik instrument põhiõiguste kindlaks määramiseks (punkt 83), sest selles on välja kuulutatud väärtused, mille „ühine joon on see, et liikmesriigid jagavad neid ühehäälselt […]. Vaieldamatult on harta seadnud selles sisalduvad õigused liikmesriikide ühiste väärtuste kõige kõrgemale tasandile” (punkt 80). Mina ise oma 4. detsembri 2001. aasta ettepanekus kohtuasjas C-208/00: Überseering, milles otsus tehti 5. novembril 2002 (EKL 2002, lk I-9919) tunnistan, et harta „ei ole küll otseselt ius cogens […], aga see on ikkagi üliväärtuslik allikas, mis annab tunnistust liikmesriikide esmaste õiguslike väärtuste ühisest nimetajast, millest tulenevad omakorda ühenduse õiguse üldpõhimõtted” (punkt 59). Teised kohtujuristid on selle seisukohaga ühinenud.

( 78 ) Esimese Astme Kohtu 30. jaanuari 2002. aasta otsuses kohtuasjas T-54/99: max.mobil vs. komisjon (EKL 2002, lk II-313), kohaldati kaudselt harta artiklit 47, selgitades, et kohtulik kontroll komisjoni tegevuse üle ja järelikult õigus tõhusale kohtulikule kaitsele on „õigusriigi üldpõhimõtted, mis on ühised liikmesriikide riigiõiguslikele tavadele” (punkt 57). Samamoodi toimiti 3. mai 2002. aasta otsuses kohtuasjas T-177/01: Jégo-Quéré vs. komisjon (EKL 2002, lk II-2365, punktid 42 ja 47); 15. jaanuari 2003. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-377/00, T-379/00, T-380/00, T-260/01 ja T-272/01: Philip Morris jt vs. komisjon (EKL 2003, lk II-1, punkt 122) ja 5. augusti 2003. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-116/01 ja T-118/01: P&O European Feries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon (EKL 2003, lk II-2957).

( 79 ) 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-245/01: RTL Television (EKL 2003, lk I-12489), viitas retooriliselt harta artikli 11 lõikele 2, sedastades arvamusvabaduse (punkt 38). 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C-347/03: Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia ja ERSA (EKL 2005, lk I-3785, punkt 118), vihjas samas stiilis harta artiklile 17.

( 80 ) 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-540/03, EKL 2006, lk I-5769.

( 81 ) Bundesverfassungsgericht, 29. mai 1974. aasta kohtuotsuses Solange I (2 BvL 52/71) naeruvääristas ühenduse institutsioonide võimet kaitsta põhiõigusi ja kinnitas enda pädevust, kuivõrd kaitse ei ole tema arvates samaväärne riigis tagatud kaitsega. Nimetatud kohtuotsus tekitas tõelist nördimust, mis varsti kajastus ühenduse kohtulahendite kogumiku lehekülgedel, niivõrd, et 1986. aastal, nimetatud aasta 22. oktoobri otsuses Solange II (2 BvR 197/83), nimetatud põhiseaduslikkuse järelevalve kohus märkis, et ühenduste kaitsesüsteem on võrreldav Bonni põhiseaduses ette nähtud süsteemiga ja teatas, et ta loobub tulevikus ühenduse teisese õiguse meetmete kontrollimisest, isegi kui väidetakse, et need on põhiõiguste vastased (Rodríguez Iglesias, G. C. ja Woelker, U., „Derecho comunitario, derechos fundamentales y control de constitucionalidad (La Decisión del Tribunal Constitucional Federal alemán de 22 de octubre de 1986)”, Revista de Instituciones Europeas, 1987, vol. 14/1987, nr 3, lk 667–685). Samas vaimus mis otsus Solange II, on tehtud Trybunał Konstytucyjny 11. mai 2005. aasta kohtuotsus Poola ühinemislepingu kohta (kohtuasi K 18/04) ja kõige hiljutisem Tšehhi Ústavní soudi 8. märtsi 2006. aasta juba viidatud kohtuotsus. Sellegipoolest kardan, et Bundesverfassungsgerichti kohtuotsus raamotsust ülevõtva Saksa seaduse kohta lähtub sellest vanast usaldamatusest, reageerides kohtuliku kontrolli piirangutele kolmandas sambas (eelotsusetaotluse fakultatiivsus, tühistamishagi esitamise õiguse piirang ja kohustuste rikkumise hagi olematus). On ikkagi paradoksaalne, et seal, kus liit sekkub isiku puutumatusse sfääri kõige rohkem, on ette nähtud teatav „kohtu pädevuse piirang”, kui kasutada Alonso García, R. ja Sarmiento Ramírez-Escudero, D. väljendit artiklis „Los efectos colaterales de la Convención sobre el futuro de Europa en la arquitectura judicial de la Unión: ¿hacia una jurisdicción auténticamente constitucional europea?’, Revista de Estudios Políticos, nr 119, jaanuar-märts 2003, lk 136.

( 82 ) Capotosti, P. A. hoiatab oma aruandes „Quelles perspectives pour les rapports entre la Cour constitutionnelle et la Cour de Justice des Communautés européennes?” kollokviumil Coloquio sobre la cooperación entre el Tribunal de Justicia y los órganos jurisdiccionales Luxembourgis 3. detsembril 2002 Euroopa Kohtu 50. aastapäeval „mitmetasandilise konstitutsionalismi” eest (lk 6).

( 83 ) Lõige 3 volitab nõukogu loetelu ühehäälsel otsusel pikendama.

( 84 ) Nii on Belgias, sest juba viidatud 19. detsembri 2003. aasta seaduse artikli 5 lõige 1 keelab Euroopa vahistamismääruse täitmist, kui teod ei kujuta endast kriminaalõigusrikkumist Belgia õiguse alusel.

( 85 ) Joonealuses märkuses nr 32 viidatud Hispaania 14. märtsi 2003. aasta seaduses 3/2003 eelistatakse seda alternatiivi ja see jäetakse kohtu otsustada (artikli 12 lõike 2 punkt a koostoimes artikli 9 lõikega 2).

( 86 ) Tegelikult ei kao mitte topeltkaristatavus, vaid selle kontrollimise nõue, sest loetletud süütegude olemust arvestades on kõikides liikmesriikides karistatavad: tahtlik tapmine, raske kehavigastuse tekitamine, inimrööv, ebaseaduslik vabadusevõtmine ja pantvangi võtmine, organiseeritud või relvastatud röövimine ja vägistamine. Teine probleem, mida ma käsitlen edaspidi, on sisu, mis iga riigi süsteemis antakse nendele tegudele (punkt 96 jj). Igal juhul kirjeldab raamotsuse artikli 2 lõike 2 loetelu ühtemoodi süütegudeks peetavaid või edaspidi nendeks peetavaid tegusid, ja teisi, mis on kahtlemata karistatavad üleüldiselt. Nõukogu 21. detsembri 1998. aasta otsus organiseeritud kuritegevuse ärahoidmise ja selle vastu võitlemise üldstrateegia kohta (EÜT C 408. lk 1) ja ÜRO rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise 15. novembri 2000. aasta konventsioon koos lisaprotokollidega. Terrorismi kohta võib vaadata 13. juuni 2002. aasta raamotsus 2002/475/JSK (EÜT L 164, lk 3; ELT eriväljaanne 19/06, lk 18) ja inimkaubanduse kohta 19. juuli 2002. aasta raamotsus 2002/629/JSK (EÜT L 203, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 52). Laste seksuaalse ekspluateerimise ja lapsporno vastu võitlemise kohta 22. detsembri 2003. aasta raamotsus 2004/68/JSK (ELT 2004, L 13, lk 44; ELT eriväljaanne 19/07, lk 10). Narkootiliste ja psühhotroopsete ainete salakaubaveo kohta ÜRO 20. detsembri 1988. aasta konventsioon. Majanduskuritegude kohta 29. mai 2000. aasta raamotsus 2000/383/JSK võltsimisvastase kaitse tugevdamiseks kriminaal- ja muude karistuste abil seoses euro kasutuselevõtmisega (EÜT L 140, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 187), mida on muudetud 6. detsembri 2001. aasta raamotsusega 2001/888/JSK (EÜT L 329, lk 3; ELT eriväljaanne 19/04, lk 182); 28. mai 2001. aasta raamotsus 2001/413/JSK mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste ja võltsimiste vastase võitluse kohta (EÜT L 149, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 123), ja 26. juuni 2001. aasta raamotsus 2001/500/JSK, milles käsitletakse rahapesu ning kuriteovahendite ja kuritegelikul teel saadud tulu kindlakstegemist, uurimist, blokeerimist, arestimist ja konfiskeerimist (EÜT L 182, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 158). Korruptsiooni kohta Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 lõike 2 punktil c põhinev Euroopa ühenduste ametnike või Euroopa Liidu liikmesriikide ametnikega seotud korruptsiooni vastast võitlust käsitlev konventsioon (EÜT C 195, lk 2; ELT eriväljaanne 19/08, lk 136) ja 22. juuli 2003. aasta raamotsus 2003/568/JSK korruptsioonivastase võitluse kohta erasektoris (ELT L 192, lk 54; ELT eriväljaanne 19/06, lk 182). Arvutikuritegude kohta 24. veebruari 2005. aasta raamotsus 2005/222/JSK infosüsteemide vastu suunatud rünnete kohta (ELT L 69, lk 67). Euroopa Liidus keskkonna kaitsmise kohta kriminaalõiguse kaudu nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta raamotsus 2003/80/JSK (ELT L 29, lk 55; ELT eriväljaanne 19/06, lk 97), mille Euroopa Kohus tühistas 13. septembri 2005. aasta otsusega kohtuasjas C-176/03: komisjon vs. nõukogu (EKL 2005, lk I-7879), sest ta leidis, et seda valdkonda tuleb ühenduse sambas reguleerida direktiiviga. Ohvrite kaitse kohta ebaseadusliku sisserände korral 28. novembri 2002. aasta raamotsus 2002/946/JSK, millega tugevdatakse karistusõiguslikku raamistikku, et tõkestada ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele kaasaaitamist (EÜT L 328, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 61). Viimaseks rassismi ja ksenofoobia kohta joonealuses märkuses nr 45 nimetatud 15. juuli 1996. aasta ühismeede.

( 87 ) Euroopa Liidu põhiõiguste hartas oleks asjaomane säte artikkel 20, mis näeb ette, et „[k]õik on seaduse ees võrdsed”. Rooma konventsiooni artikkel 14 tagab võrdsuse selles sätestatud õiguste ja vabaduste kasutamisel, samas kui 4. novembri 2000. aasta protokoll number 12, mis jõustus 1. aprillil 2005, sisaldab üldist diskrimineerimise keeldu.

( 88 ) Euroopa Kohtu 19. oktoobri 1977. aasta otsus liidetud kohtuasjades 117/76 ja 16/77: Ruckdeschel jt (EKL 1977, lk 1753, punkt 7); 13. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 139/77: Denkavit (EKL 1978, lk 1317, punkt 15); 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-110/03: Belgia vs. komisjon (EKL 2005, lk I-2801). Euroopa Inimõiguste Kohtu 26. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas Fretté vs. Prantsusmaa (Recueil des arrêts et décisions, 2002-I, punkt 34) ja 13. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas Pla ja Puncernau vs. Andorra (Recueil des arrêts et décisions, 2004-VIII, punkt 61). Hispaania Tribunal Constitucionali otsused 75/1983 (BOE nr 197 lisa, 18.8.1983, õiguslik põhjendus 3); 46/1999 (BOE nr 100 lisa, 27.4.1999, õiguslik põhjendus 2) ja 39/2002 (BOE nr 63 lisa, 14.3.2002, õiguslik põhjendus 4).

( 89 ) Nende hulka kuuluvad EL artiklis 29 sõnaselgelt nimetatud süüteod, Europoli pädevusse kuuluvad nõukogu 26. juuli 1995. aasta akti, millega koostatakse konventsioon Euroopa Politseiameti loomise kohta (EÜT 1995, C 316, lk 2; ELT eriväljaanne19/07, lk 17), lisas nimetatud süüteod, ning süüteod, mille suhtes kehtib rahvusvahelises õiguses üldine vastutusele võtmise kohtustus.

( 90 ) Mõned autorid väidavad, et raamotsuse artikli 2 lõige 2 kätkeb endas liikmesriikide „konsensust” kriminaalõiguses (Von Bubnoff, E., „Institutionelle Kriminalitätsbekämpfung in der EU – Schritte auf dem Weg zu einem europäischen Ermittlungs- und Verfolgungsraum”, Zeitschrift für europarechtliche Studien, 2002, lk 226; Combeaud, S., „Premier bilan du mandat d’arrêt européen”, Revue du Marché commun et de l’Union européenne, nr 495, 2006, lk 116; ja Hecker, B., Europäisches Strafrecht, Berlin, 2005, lk 433).

( 91 ) Need on erandjuhud, sest kasutatav topeltkriteerium (süüteo olemus ja karistuse suurus) takistab tavaliselt, et liikmesriik peaks esitama vahistamismääruse teo eest, mis ei ole tema õiguskorras karistatav. Mul on raske ette kujutada, et ühes liidu riigis vähemalt kuni kolmeaastase karistuse või julgeolekumeetmega karistatav tegu oleks teises liikmesriigis õiguspärane.

( 92 ) Soome valitsus tuletab meelde (tema märkuste punkt 49), et kriminaalõiguses kehtib territoriaalsuse põhimõte, nii et Soomes toime pandud süüteos süüdistatav välisriigi kodanik ei saa vastutusest pääseda, väites, et talle süüks pandav tegu ei ole tema päritoluriigis karistatav. Mis puutub ius puniendi teostamisse väljaspool oma territooriumi, siis raamotsus lubab (artikli 4 lõige 7) liikmesriigil jätta Euroopa vahistamismääruse täitmata täielikult või osaliselt tema kohtualluvuse territooriumil toime pandud tegude eest, või ka väljaspool seda, kui tema õigusaktides ei kuulu need teod vastutusele võtmisele.

( 93 ) Raamotsuse artiklis 8 on üksikasjalikult sätestatud andmed, mida vahistamismäärus peab sisaldama ja et selleks on vormil ette nähtud rubriik „e)”, milles tuleb kirjeldada süütegu ja märkida selle õiguslik kvalifikatsioon. Vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohus saab vajalikke andmeid taotleda otse vahistamismääruse esitajalt.

( 94 ) Rolland, P., La Convention européenne des droits de l’homme (commentaire article par article), Economica, 2. éd., Paris, 1999, lk 293, nimetas seda Euroopa juriidilise tsivilisatsiooni aluseks.

( 95 ) Kohtuotsused 42/1987 (BOE nr 107 lisa, 5.5.1987, õiguslik põhjendus 2); 22/1990 (BOE nr 53 lisa, 2.3.1990, õiguslik põhjendus 7) ja 276/2000 (BOE nr 299 lisa, 14.12.2000, õiguslik põhjendus 6).

( 96 ) Seaduslikkuse põhimõte kujunes välja „kriminaal-” ja „maksuvaldkondades” kõrgkeskajal valitseja eelisõiguste piiranguna. Hispaanias seadsid kogukonnad, turulinnad ja linnad kuningale makstavate toetuste hääletamise ja teatavate tegude eest karistamise tingimuseks, et esindusassambleed („cortes”) peavad need heaks kiitma. Monarhia ja „poliitilise ühiskonna” vaheliste „lepingute” küpsemine, mis kindlustas kihistunud poliitilist korraldust ja blokeeris kuningliku võimu ulatuslikumat arengut, on püsiv nähtus, ehkki oluliste erinevuste ja nüanssidega, Hispaania kuningriikide kujunemisel keskajal. Aragónis ja Navarras vallutasid „corted” seadusandliku ja maksualase kontrolli õigused XIII sajandi lõpu ja XIV sajandi keskpaiga vahelisel ajal (Ladero Quesada. M. A., „España: reinos y señoríos medievales”, España. Reflexiones sobre el ser de España, Real Academia de la Historia, 2. ed., Madrid, 1998, lk 95–129). Kastiilias oli see institutsioon, mille kõrgaeg oli XIV ja XV sajandil, alati vähem intensiivne ja isegi kui see täitis esmast rolli poliitikaelus, olid selle pädevused piiratumad (Valdeón, J., „Los reinos cristianos a fines de la Edad Media”, Historia de España, Historia 16, Madrid, 1986, lk 391–455, eriti lk 414–423).

( 97 ) Kohtujurist J. Kokott väljendub sama moodi oma ettepaneku punktis 41, in fine kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Pupino.

( 98 ) Vastavalt 12. detsembri 1996. aasta otsusele eespool viidatud kohtuasjas kriminaalasjad, milles süüdistatav on X, on seaduslikkuse põhimõttega vastuolus „kriminaalasja algatamine teos, mille karistatavus ei tulene selgelt seadusest” (punkt 25). Selles kohtuasjas tehtud ettepanekus väidan ma, et see põhimõte „annab kõikidele õiguskindluse, et nende käitumine on kriminaalkorras karistatav üksnes juhul, kui nad rikuvad siseriiklikku õigusnormi, milles see käitumine on eelnevalt kvalifitseeritud seda liiki õigusrikkumiseks” (punkt 53).

( 99 ) Sealhulgas asjakohasest õigusnõustamisest (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I-5425, punkt 219).

( 100 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. mai 1993. aasta otsuses kohtuasjas 14307/77: Kokkinakis vs. Kreeka (A 260-A, punkt 52); 22. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas 20166/92: S.W. vs. Ühendkuningriik (A 335-B, punkt 35) ja 22. märtsi 2001. aasta otsuses liidetud kohtuasjades 34044/96, 35532/97 ja 44801/98 (Recueil des arrêts et décisions, 2001-II, punkt 50) käsitletakse seaduslikkuse põhimõtte kriminaalõiguses seda mõõdet. Samuti Hispaania Tribunal Constitucional (näiteks kohtuotsus 75/1984 (BOE nr 181 lisa, 30.7.1984, õiguslik põhjendus 5) ja kohtuotsus 95/1992 (BOE nr 169 lisa, 15.7.1992, õiguslik põhjendus 3).

( 101 ) Hispaania Tribunal Constitucional leidis, et see kodanikuõiguste tagatis välistab kohtulikult õiguse loomise ja ettenägematud väljendused, mis on vastuolus õigusnormide sisuga või ebaadekvaatsed väärtuste jaoks, mida nendega tahetakse kaitsta (kohtuotsus 25/1999 (BOE nr 89 lisa, 14.4.1989), õiguslik põhjendus 3), nii et kriminaalkuriteo tõlgendus peab vastama õigusnormis sätestatule, aksioloogilistele eeskirjadele, mis vastavad põhiseaduslikule korrale ja juriidilisest loogikast tulenevatele miinimumkriteeriumidele, samuti ühenduses vastu võetud argumentatsioonimudelitele (kohtuotsus 42/1999 (BOE nr 100 lisa, 27.4.1999) õiguslik põhjendus 4).

( 102 ) Õigusteoorias väidetakse, et artikli 2 lõige 2 ei sisalda süüteokategooriaid, sest selle loetelus puuduvad karistatava teo tunnuselemendid (Flore, D., „Le mandat d’arrêt européen: première mise en oeuvre d’un nouveau paradigme de la Justice pénale européenne”, Journal des Tribunaux, 2002, lk 276; ja Unger, E. M., Schutzlos ausgeliefert? – Der Europäische Haftbefehl, Frankfurt, 2005, lk 100). Isegi kui väidetaks vastupidist, tuleb meeles pidada, et raamotsustel ei ole vahetut õigusmõju (EL artikli 32 lõike 2 punkt b), ilma et see piiraks põhimõtet, mille kohaselt siseriiklikku õiguskorda tuleb tõlgendada kooskõlas nii, et oleks tagatud liidu õiguse võimalikult suurem tõhusus, nagu väljendutakse nimetatud kohtuotsuses Pupino (punktid 43–47). Sel juhul tuleks nõuda, et raamotsuse üle võtnud siseriiklikud õigusnormid vastaksid seaduslikkuse põhimõttele.

( 103 ) 6. juuli 1976. aasta otsus kohtuasjas 7512/76: X vs. Madalmaad (D.R. 6, lk 184); 6. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas 12192/86: Polley vs. Belgia ja 18. jaanuari 1996. aasta otsus kohtuasjas 27292/95: Bakhtiar vs. Šveits. Hispaania Tribunal Constitucional järgib sama kriteeriumi (kohtuotsus 102/1997 (BOE nr 137 lisa, 9.6.1997, õiguslik põhjendus 6) ja kohtuotsus 32/2003 (BOE nr 55 lisa, 5.3.2003, õiguslik põhjendus 2)).