KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 7. detsembril 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑438/16 P

Euroopa Komisjon

versus

Prantsuse Vabariik,

IFP Énergies nouvelles

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Abikava, mida Prantsusmaa ellu viis – Riigi piiramatu tagatis Institut Français du Pétrole’ile (IFP), mis antakse avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatuse andmisega – Mõiste „abikava“ – Riigi tagatisest tuleneva eelise eeldamine – Tõendamiskoormis ja tõendamise tase

1. Käesoleva hagiga palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. mai 2016. aasta otsuse Prantsusmaa ja IFP Énergies nouvelles vs. komisjon (T‑479/11 ja T‑157/12, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2016:320), millega viimane rahuldas Prantsuse Vabariigi ja avalik-õigusliku asutuse IFP Énergies nouvelles (edaspidi „IFPEN“) hagid, milles paluti tühistada komisjoni 29. juuni 2011. aasta otsus 2012/26/EL ( 2 ).

2. Tagatistel on riigiabi käsitlevas õiguses väga tähtis roll. Käsitletaval juhul palutakse Euroopa Kohtul veel kord võtta seisukoht selles kontekstis Prantsusmaa avalik-õiguslike tööstus‑ ja kaubandusasutuste kohta (établissements publics à caractère industriel et commercial) ( 3 ) ning eriti piiramatu tagatise kohta, mille Prantsusmaa Vabariik neile asutustele nende staatuse tõttu annab ning tänu millele ei kohaldata nende suhtes sisuliselt maksejõuetus‑ ja pankrotimenetlusi ning lepingupartnerite võlgade tasumise eest vastutab lõplikult riik.

I. Õiguslik raamistik

3. Määruse (EÜ) nr 659/1999 ( 4 ) artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt: „Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid: a) abi – meede, mis vastab kõikidele asutamislepingu artikli 107 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele; […] c) uus abi – kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused; d) abikava – mis tahes õigusakt, mille alusel võidakse ilma edasiste rakendusmeetmeteta anda individuaalset abi õigusaktis üldiselt ja abstraktselt määratletud ettevõtjatele, ja mis tahes õigusakt, mille alusel võidakse anda eriprojektiga sidumata abi ühele või mitmele ettevõtjale määramata ajaks ja/või määramata ulatuses; e) individuaalne abi – abi, mida ei anta abikava raames, ja abikava raames antav abi, millest tuleb teatada; […]“

4. Komisjoni teatise [ELTL] artiklite [107] ja [108] kohaldamise kohta garantiidena antava riigiabi suhtes ( 5 ) punktis 1.2 „Garantii liigid“ on märgitud: „Garantiid on enimlevinud kujul seotud laenusaaja poolt laenuandjaga kokku lepitud laenuga või muu rahalise kohustusega. Garantiisid võib anda üksikgarantiidena või garantiikavade raames. Garantii liike võib olla siiski erinevaid olenevalt õiguslikust alusest, tehingu laadist, kestusest jne. Garantii võib olla (loetelu ei ole ammendav): […] – piiramatu garantii (erinevalt garantiist, mille ülemmäär ja/või kehtivusaeg on kindlaks määratud). Komisjon loeb garantii kujul antud abiks ka soodsamad rahastamistingimused ettevõtjatele, kelle õiguslik vorm välistab pankroti- või muud maksejõuetusmenetlused või tagab selgesõnalise riigigarantii või kahju katmise riigi poolt. Sama kehtib, kui riik omandab osaluse ettevõttes ning seejuures asendatakse tavapärane piiratud vastutus piiramatu vastutusega; […]“

5. Teatise garantiide kohta punktis 2.1 „Üldised märkused“ on juhitud tähelepanu: „[ELTL] artikli [107] lõikes 1 sätestatakse, et igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest mis tahes kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist, on ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust. Need üldkriteeriumid kehtivad ka garantiide kohta. Muude võimaliku abi liikide puhul võib garantii, mida vahetult annab riigi ametiasutus (kesk-, piirkondlik või kohalik ametiasutus) kui ka garantii, mida annab riigi vahenditest riigi kontrolli all olev muu asutus, näiteks ametiasutusele kuuluv ettevõtja, kujutada endast riigiabi. Igasuguste kahtluste vältimiseks tuleks selgitada riigigarantiidega seotud riigi vahendite mõistet. Riigigarantii eelis on, et garantiiga seotud riski kannab riik. Riigi riskivalmidus tuleks tavapäraselt hüvitada asjakohase preemiaga. Kui riik loobub tervest või osast garantiipreemiast, siis on see eelise andmisega ettevõtjale samal ajal riigi vahendite raiskamine. Järelikult, isegi kui selgub, et riik ei tee ühtegi garantiiga seotud väljamakset, võib ikkagi olla tegemist riigiabiga [ELTL] artikli [107] lõike 1 kohaselt. Abi andmine toimub garantii andmise hetkel, mitte selle kasutamise või garantii tingimuste kohaste väljamaksete tegemise ajal. Seda, kas garantii kujutab endast riigiabi või mitte, ning kui kujutab, siis kui suur võiks olla selle summa, tuleb hinnata garantii andmise ajal. […]“

6. Teatise garantiide kohta punktis 2.2, mis käsitleb laenuvõtjat, on märgitud: „Tavaliselt saab abist kasu laenusaaja. Nagu on märgitud punktis 2.1, tuleks riski võtmine hüvitada asjakohase preemiaga. Kui laenusaaja preemiat ei maksa või maksab vähe, on see tema jaoks eelis. Võrreldes garantii puudumisega, võimaldab riigigarantii laenusaajal kapitaliturgudel saada tavalisest paremate finantstingimustega laenu. Tavaliselt õnnestub laenusaajal riigigarantii abil kokku leppida madalamates intressimäärades ja/või pakkuda väiksemat tagatist. Mõnel juhul ei õnnestu laenusaajal ilma riigigarantiita leida ka mis tahes tingimustel laenu andvat finantsasutust. […]“

II. Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus

7. IFPEN on avalik-õiguslik uurimisasutus, mis tegutseb nafta ja gaasi otsimise ning rafineerimistehnoloogia ja naftakeemia valdkonnas. Selle asutuse ülesanne on eelkõige koolitada insenere ja tehnikuid ning jagada teavet ja materjale asjaomastes sektorites.

8. Kuni 2006. aastani oli IFPEN eraõiguslik juriidiline isik, kelle majandustegevust ja rahastamist kontrollis vastavalt kehtivatele siseriiklikele õigusaktidele Prantsusmaa valitsus.

9. Seaduse nr 2005-781 ( 6 ) kohaselt kujundati IFPEN alates 6. juulist 2006 ümber avalik-õiguslikuks juriidiliseks isikuks ehk täpsemalt avalik õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks (vt käesoleva ettepaneku punkt 2).

10. Prantsusmaa õiguse kohaselt on seda liiki asutused Prantsuse riigist eraldiseisvad juriidilised isikud ja rahanduslikult sõltumatud ning neil on erivolitused, mille hulka kuulub tavaliselt ühe või mitme avaliku teenuse osutamine. Vastavalt põhimõttele, et riigi või kohaliku omavalitsuse varasid ei arestita, ei kohaldata nende asutuste kui avalik-õiguslike juriidiliste isikute suhtes maksejõuetusmenetlusi reguleerivaid üldnorme.

11. Avalik-õiguslike tööstus‑ ja kaubandusasutuste staatuse eripära on paelunud komisjoni tähelepanu ja viimane analüüsis seda staatust otsuses 2010/605/EL ( 7 ), lähtudes liidu riigiabi käsitlevatest õigusnormidest. Selles otsuses leidis komisjon sisuliselt, et avalik-õiguslikel tööstus‑ ja kaubandusasutustel on nende staatuse tõttu riigi kaudne ja piiramatu tagatis. Komisjoni arvates kujutas see tagatis endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, sest võimaldas avalik-õiguslikel tööstus‑ ja kaubandusasutustel (tookordsel juhul La Poste) saada soodsamad laenutingimused kui siis, kui arvesse oleks võetud ainult seda, kui hästi ta tegutseb.

12. Menetluse jooksul, mille tulemusena tehti La Poste’i otsus, teatasid Prantsusmaa ametiasutused 2006. aastal komisjonile, et IFPEN oli kujundatud eraõiguslikust juriidilisest isikust ümber avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks. Konkreetselt teatati seda komisjonile menetluse raames, mis oli algatatud 2005. aastal ja milles arutati riigiabi käsitlevatest õigusnormidest lähtudes riiklikku rahastamist, mille Prantsusmaa ametiasutused IFPENile määrasid.

13. Komisjon otsustas analüüsida eraldi küsimust, kas IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks võib kujutada endast riigiabi artikli 107 lõike 1 tähenduses, ja IFPENi riigi vahenditest rahastamise küsimust. Nii lõpetas ta 16. juulil 2008 IFPENi riigi vahenditest rahastamise küsimuse analüüsimise, tehtes otsuse 2009/157/EÜ ( 8 ). Samal päeval otsustas ta siiski teatega, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas (Riigiabi – Prantsusmaa – Riigiabi C 35/08 (ex NN 11/08) – Piiramatu riigitagatis ettevõtjale IFP – Kutse märkuste esitamiseks vastavalt [ELTL] artikli [108] lõikele 2 (ELT 2008, C 259, lk 12)), algatada ametliku uurimismenetluse, mis puudutab piiramatut tagatist, mille Prantsuse riik IFPENile andis, ja palus asjaomastel pooltel esitada seisukohad.

14. Komisjon tegi 29. juunil 2011 vaidlusaluse otsuse. Käesoleva apellatsioonkaebuse puhul on asjakohane see, et selles otsuses leidis komisjon esiteks analoogse arutluskäigu põhjal nagu La Poste’i otsuses, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks andis sellele asutusele alates 6. juulist 2006 riigi tasuta, piiramatu ja kaudse tagatise (edaspidi „tasuta ja piiramatu tagatis“).

15. Selles küsimuses märkis komisjon sisuliselt, et avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega seotud eripära eeldab, et riik on avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse võlgade viimane käendaja. Seega on ühtaegu olemas eelis ettevõtja jaoks ja toimub riigi ressursside raiskamine, sest riik loobub tasust, mis tagatiste andmisega tavaliselt kaasneb. Lisaks tuleneb tagatisest riigi ressursside edaspidise võimaliku kasutamise risk, kui riik on kohustatud tasuma ka IFPENi võlad.

16. Teiseks analüüsis komisjon küsimust, kas see tasuta ja piiramatu tagatis annab avalik-õiguslikule tööstus‑ ja kaubandusasutusele tema suhetes pankade ja finantsasutuste, tarnijate ja klientidega valikulise eelise ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

17. Kõigepealt järeldas komisjon suhete kohta pankade ja finantsasutustega esiteks, et see asutus ei saanud oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevast riigi tagatisest tegelikku majanduslikku eelist ajavahemikul alates tema ümberkujundamisest avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks 2006. aasta juulis kuni 2010. aasta lõpuni (edaspidi „asjaomane ajavahemik“). Teiseks rõhutas komisjon, et niisugune järeldus on õige ainult mineviku puhul, sest ta ise ei saa eeldada, et turul tegutsejad käituvad tulevikus teataval viisil, või oletada, kuidas muutub see, kuidas nad tajuvad riigi tagatise mõju avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse maksejõuetusohule.

18. Mis puudutab lõpuks suhteid tarnijatega, siis komisjon järeldas, et IFPEN sai tegeliku majandusliku eelise, mis seisnes tarnijatepoolses hindade alandamises. See hinnaalandus tulenes asjaolust, et tarnijad peavad väiksemaks sellise üksuse maksmata jätmise riski, kes on teadaolevalt oma avalik-õigusliku staatuse tõttu likvideerimisriski eest kaitstud (vaidlusaluse otsuse põhjendus 203). Komisjon leidis selles küsimuses sisuliselt, et riigitagatise puudumisel peaks tarnija, kes soovib saada võrreldavat tagatist, kasutama spetsiaalse krediidi- või kindlustusasutuse teenuseid. Seepärast võis hinnaalandust hinnata, lähtudes samaväärse riski kindlustamise kuludest.

19. Mis puudutab lõpuks suhteid klientidega, siis komisjon leidis, et võttes arvesse tagatist, mille riik IFPENile andis, on tema kliendid siiski kindlustatud selles suhtes, et tema suhtes ei algatata kunagi likvideerimismenetlust ning ta suudab seega alati oma lepingulised kohustused täita või juhul, kui ta seda ei tee, tagatakse klientidele lepingu rikkumise korral alati hüvitis (vaidlusaluse otsuse põhjendus 220). Selle tagatise puudumise korral peaks klient, kes soovib saada samal tasemel kaitset, sõlmima finantsvahendajaga täitmisgarantii. Seega oli IFPENil tegelik majanduslik eelis – mida ta sai pakkuda oma klientidele –, sest ta ei pidanud maksma tagatissummat, mis vastab täitmisgarantiile või vähemalt „parimale võimalikule” tagatisele (vaidlusaluse otsuse põhjendus 236).

20. Kolmandaks leidis komisjon, et see majanduslik eelis oli valikuline, sest IFPENi konkurentidel, kelle suhtes kohaldatakse maksejõuetusmenetlusi käsitlevaid üldnorme, ei ole samasugust tagatist.

21. Viimasena analüüsis komisjon, kas see riigiabi on EL toimimise lepinguga kooskõlas, võttes arvesse uurimis- ja arendustegevusele antavat riigiabi käsitleva ühenduse raamistiku (ELT 2006, C 323, lk 1) sätteid. Ta järeldas, et „IFPENi kontsernile“ antud riigiabi oli siseturuga kokkusobiv teatavatel tingimustel, mida on vaidlusaluses otsuses täpsustatud.

III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

22. Prantsuse Vabariik esitas 9. septembril 2011 vaidlusaluse otsuse peale hagi, mis registreeriti numbri T‑479/11 all ja 5. aprillil 2012 esitas ka IFPEN selle otsuse peale hagi, mis registreeriti numbri T‑157/12 all.

23. Prantsuse Vabariik esitas hagi põhjenduseks kolm väidet ja IFPEN viis väidet, mille kohaselt oli vastavalt sisuliselt eiratud tõendamiskohustusi, mis komisjonil riigiabi valdkonnas on, ja tõlgendatud valesti mõistet „valikuline eelis“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

24. Üldkohus peatas 2. detsembri 2013. aasta määrusega menetluse kohtuasjades T‑479/11 ja T‑157/12 kuni Euroopa Kohtu 3. aprilli 2014. aasta otsuse Prantsusmaa vs. komisjon, C‑559/12 P, EU:C:2014:217 ( 9 ), kuulutamiseni. 8. septembril 2015 otsustas Üldkohus liita kohtuasjad T‑479/11 ja T‑157/12 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.

25. Üldkohus rahuldas vaidlustatud (26. mai 2016. aasta) kohtuotsusega need kaks hagi osaliselt ning tühistas vaidlusaluse otsuse osas, milles IFPENi avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev tagatis oli kvalifitseeritud riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ning oli määratud kindlaks selle kvalifitseerimise tagajärjed. Ülejäänud osas jättis Üldkohus hagi rahuldamata.

26. Käesoleva apellatsioonkaebusega seoses on asjakohane kõigepealt märkida, et Üldkohus selgitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–89, et meetod, mille komisjon valis, et teha kindlaks, kas on olemas valikuline eelis ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, – ja mis seisnes selle kasu analüüsimises, mida IFPEN oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusest oma suhetes võlausaldajatega, käsitletaval juhul pankade ja finantsasutuste ning tarnijate ja klientidega sai –, ei olnud väär.

27. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 siiski, et viis, kuidas komisjon seda meetodit käsitletaval juhul kohaldas, jätab kõvasti soovida, eriti selle eelise kindlaksmääramise osas, mille IFPEN sai väidetavalt oma suhetes tarnijate ja klientidega. Üldkohus leidis, et konkreetselt põhines komisjoni järeldus, et kõnesolev tagatis tekitas IFPENile „tegeliku majandusliku eelise“, puhtalt hüpoteetilisel arutluskäigul (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 94).

28. IFPENi ja tema tarnijate suhetega seoses tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, et komisjoni meelest sai IFPEN oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevast riigi piiramatust tagatisest eelise, mis seisnes hinnaalanduses, mida tema tarnijad talle tegid, teades, et maksejõuetuse tõttu maksmata jätmise riski ei ole.

29. Üldkohtu arvates ei esitanud komisjon vaidlusaluses otsuses siiski ühtegi asjaolu, mis seda oletust kinnitaksid. Konkreetselt ei ole midagi, mis tõendaks, et asjaomasel turul või ärielus üldiselt esineb niisugune nähtus nagu allahindlus, mida tarnijad teevad asutustele, kes on saanud riigitagatise maksejõuetuse riski vastu (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 99).

30. IFPENi ja tema klientide suhete kohta leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 teiseks, et komisjon määratles vaidlusaluses otsuses eelise, mille IFPEN võis tänu oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevale riigitagatisele saada, nii, et IFPEN ei maksnud mingit lisatasu selle täitmisgarantii või parima jõupingutuse tegemise tagatise eest, mida ta võis oma klientidele pakkuda.

31. Üldkohtu meelest eeldab komisjoni arutluskäik, et normaalsetel turutingimustel kasutavad selliste uurimisinstituutide nagu IFPEN kliendid niisuguseid tagatisi, et kaitsta ennast oma lepingupartneri maksejõuetuse riski vastu, ning et niisuguse tagatise korral, nagu oli IFPEN‑il, ei pea viimase kliendid ise samaväärset tagatist hankima (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 114).

32. Üldkohus leiab aga, et komisjon ei esitanud ühtegi tõendit, mis näitaks, et see oletus on põhjendatud või tõenäoline. Eelkõige ei ole vaidlusaluses otsuses ühtegi tõendit, mis kinnitaks, et uurimisinstituutide kliendid ennetavad oma lepingupartneri maksejõuetuse riski nii, et nad kasutavad täitmisgarantiid või parima jõupingutuse tegemise tagatist (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 115).

33. Seejärel lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsus punktides 133 jj tagasi argumendid, mille komisjon oli esitanud selle eelise eeldamise ulatuse ja kohaldamise kohta, mille Euroopa Kohus sedastas La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P).

34. Esiteks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, et võimalus kasutada eeldamist kui tõendamise viisi sõltub nende oletuste tõepärast, millel eeldamine põhineb. Konkreetselt rajaneb La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eeldamine kahel eeltingimusel, mille kohaselt avaldab esiteks tagatis soodsat mõju hinnangule, mille annavad võlausaldajad selle tagatise saanu maksejõuetuse riskile, ja teiseks avaldub see soodne mõju krediidi kulukuse alanemises. Käsitletaval juhul ei esitanud komisjon vaidlusaluses otsuses siiski mingeid asjaolusid, mis tõendaksid nende oletuste, eelkõige selle hüpoteesi tõepärasust, et tarnijatepoolne väidetav hindade alandamine on tingitud IFPENi avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusest (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 139 ja 140).

35. Teiseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142, et komisjon ei oleks tohtinud La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eeldamise võimalust kasutada selleks, et tõendada eelise olemasolu suhetes ühelt poolt IFPENi ning teiselt poolt tarnijate ja klientide vahel. See eeldamine võimaldab ainult tõendada, et eksisteerib eelis soodsamate laenutingimuste kujul, ning seda kohaldatakse seega üksnes avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse ning finantsasutuste ja pankade suhete osas.

36. Kolmandaks võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162 jj seisukoha komisjoni argumendi kohta, mis põhines vastaval liidu kohtupraktikal ( 10 ) ja mille kohaselt võib ta siis, kui komisjon hindab nagu käsitletaval juhul abikava, piirduda asjaomase kava üldkirjelduse analüüsiga, et kontrollida, kas see kava sisaldab abi tunnuseid.

37. Võtmata seisukohta vastuvõetamatuse vastuväite kohta, mille esitasid selle argumendi kohta IFPEN ja Prantsuse Vabariik, lükkas Üldkohus selle argumendi põhjendamatuse tõttu tagasi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 164, et komisjon ei ole vaidlusaluses otsuses sõnaselgelt täpsustanud, kas kõnesolev abi kujutab endast individuaalset abi või abikava.

38. Konkreetselt märkis Üldkohus sisuliselt, et kuna avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevat tagatist võib pidada riigiabiks, tuleb see kvalifitseerida nende õigusnormide põhjal abikavaks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti d teise osa tähenduses (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 168), millest tuleb teatada, see tähendab, et see on individuaalne abi määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti e tähenduses (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 172).

39. IFPEN ning finantsasutuste ja pankade suhete kohta märkis Üldkohus lõpuks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187, et komisjon võis põhimõtteliselt tugineda La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) ( 11 ) sedastatud lihtsalt eeldamise võimalusele. Komisjon ise lükkas selle eelduse aga ümber vaidlusaluses otsuses, mille kohaselt ei saanud IFPEN asjaomasel ajavahemikul tänu oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusele mingit tegelikku majanduslikku eelist soodsamate laenutingimuste näol kui tingimused, mille pangad ja finantsasutused oleksid talle andnud (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 188 ja 189). Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 190, et komisjoni analüüs näitas, et IFPEN ei saanud enda ümberkujundamisest avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks oma suhetes pankade ja finantsasutustega mingit eelist.

40. Kõige eelneva põhjal otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 197, et komisjon ei suutnud vaidlusaluses otsuses tõendada niisuguse eelise olemasolu, mille IFPEN võis tänu oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevale riigitagatisele saada.

41. Ta tühistas seega vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõiked 3–5 ja artiklid 2–12 osas, milles IFPEN‑i avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev tagatis on nendes artiklites kvalifitseeritud riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ning on määratud kindlaks selleks kvalifitseerimise tagajärjed.

IV. Apellatsioonkaebus

42. Kõik pooled kuulati ära 28. septembri 2017. aasta kohtuistungil.

43. Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega, mis käsitlevad kõik ELTL artikli 107 lõike 1 rikkumist ja konkreetselt õigusnormide rikkumisi, mida vaidlustatud kohtuotsus väidetavalt sisaldab, mis puudutab ettevõtja staatusega kaasnevast tasuta ja piiramata tagatisest tuleneva eelise olemasolu tõendamise viisi.

44. Oma esimese väitega leiab komisjon, et Üldkohus tegi tõlgendamisvea kõigepealt mõiste „abikava“ tõlgendamisel ja seejärel sellega, et ei võtnud arvesse seda, kas meede suudab anda eelise, mis toob kaasa õigusnormi rikkumise selles osas, mis laadi peab olema tõend, mille komisjon peab esitama, et tõendada, et ettevõtja sai oma avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusest eelise. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi tasuta ja piiramatust tagatisest tuleneva eelise olemasolu lihtsa eeldamise ulatuse ja selle eelduse ümberlükkamise viisi osas. Kolmanda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi piiramatust tagatisest tuleneva eelise eeldamise kohaldamisala osas, sest seda eeldust peaks loogiliselt kohaldama ka suhete suhtes tarnijate ja klientidega, mitte ainult suhetele pankade ja finantsasutustega.

A. Esimene väide (tõlgendamisviga mõiste „abikava“ tõlgendamisel ja selle arvesse võtmata jätmine, kas meede suudab anda eelise)

45. Esimese väitega, mis koosneb kolmest osast, heidab komisjon Üldkohtule kõigepealt ette seda, et viimane rikkus õigusnorme, kui keeldus kvalifitseerimast kõnesolevat meedet riigiabiks ja keelas komisjonil piirduda oma analüüsis kõnesoleva abikava üldkirjeldusega (esimene osa). Seejärel väidab komisjon, et Üldkohus leidis ekslikult, et eelise olemasolu tõendamiseks ei piisanud sellest, et meede võib anda isikule, kelle suhtes see võeti, tulevikus eelise (teine osa). Lõpuks heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane ületas oma kohtuliku kontrolli piire, kui nõustus kriitikaga, mida ei olnud teinud üks hagejatest esimeses kohtuastmes ja mida ei olnud piisavalt üksikasjalikult põhjendanud teine hageja esimeses kohtuastmes (kolmas osa). Võttes arvesse nende sarnasust, käsitlen esimese väite teine osa ja teise väite raames esitatud argumente koos (nagu tegid pooled kohtuistungil).

1. Esimese väite esimene osa (õigusnormi rikkumine mõiste „abikava“ osas ja selle tagajärjed)

46. Selle osaga kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 162 ja 164, 172 ja 173, ning komisjon väidab, et Üldkohus otsustas ekslikult, et tagatis, mille IFPEN sai, ei kujuta endast abikava ning et seega ei saanud komisjon meetme üldkirjeldusele tõendamaks seda, et nimetatud meede kujutab endast abikava.

47. Komisjon märgib selles küsimuses kõigepealt, et mõiste „abikava“, mis on kodifitseeritud määruse nr 659/1999 artikli 1 punktis d, hõlmab meetmeid, mida iseloomustab see, et mõned asjaolud on määratlemata ning jäävadki nende meetmete võtmise ja teatavatel juhtudel isegi nende kohaldamise ajal kindlaks määramata. Seega kui komisjon analüüsib niisuguseid meetmeid, et selgitada välja, kas need kujutavad endast abi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, võib ta piirduda nende üldkirjelduse analüüsimisega.

48. Käsitletaval juhul leiab komisjon, et IFPENi tagatis, mis ei ole seotud konkreetse projektiga ning on talle antud määramata ajavahemikuks ja määramata summas, tuleb kvalifitseerida abikavaks. Komisjoni arvates on konkreetselt tegemist „abikavade kavaga“, sest IFPENile tagatise andmine on juba ise osa laiemast abikavast, st riigi tasuta ja piiramatust tagatisest, mis avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega seaduse järgi kaasneb.

49. Komisjon vaidleb seega vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168–170 esitatud Üldkohtu väidetele, mille kohaselt kujutab avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatus endast abikava, samas kui kõnesoleva tagatise andmine IFPENile, mida vaidlusalune otsus käsitleb, on individuaalne abi, millest oleks tulnud komisjonile teatada.

50. Selles küsimuses märgib ta esiteks, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 171 tuvastatule ei tõenda abist teatamise nõue sugugi, et tagatis, mis IFPENile on antud, ei kujuta endast abikava. Nii abikavadest kui ka individuaalsest abist tuleb komisjonile teada anda.

51. Esiteks rõhutab komisjon asjaolu, et Üldkohtu tõlgenduse tulemusena jääb komisjon ilma võimalusest võtta vajalikke meetmeid selleks, et nõuda Prantsusmaa ametiasutustelt, et need teeksid teatava avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse tagatisele lõpu. Vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 1 võib komisjon vajalikke meetmeid välja pakkuda ainult abikavade, mitte individuaalse abi puhul.

a. Vastuvõetavus

52. IFPEN väidab, et esimese väite esimene osa on ilmselgelt vastuvõetamatu. Ta märgib esiteks, et komisjoni arutluskäik põhineb mõiste „abikava“ ennekuulmatul tõlgendusel, mille kohaselt on IFPENi tagatis „abikavade kava“. Seega rajaneb esimene osa uuel argumendil, mis ei ole apellatsiooniastmes Euroopa Kohtu kodukorra artikli 170 lõike 1 kohaselt lubatud.

53. Minu arvates piisab, kui märkida, et see osa ei rajane sugugi uuel mõistel „abikavade kava“.

54. Apellatsioonkaebuse lugemisel saab selgeks, et komisjon kasutas väljendit „abikavade kava“ apellatsioonkaebuse punktis 71 ainult selleks, et tõendada, et Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168–172, mille tulemusena Üldkohus komisjoni sõnul rikkus määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti d teist osa, on ekslik.

55. Komisjoni sõnul eristatakse selles arutluskäigus ekslikult individuaalset abi, millest oleks tulnud teada anda, ja abikava, millest ei ole vaja teatada.

56. Olles selgitanud, et see vahetegemine ei ole põhjendatud, lisas komisjon, et miski ei takista kvalifitseerimast siseriiklikku meedet abikavaks ning et seda võib kohaldada iga ettevõtja suhtes, kes kuulub selle kohaldamisalasse, kui määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti d teise osa kohaselt ei ole abi, mis sellest tuleneb, seotud konkreetse projektiga ega ole summa ja/või kestuse poolest kindlaks määratud. ( 12 )

57. Teiseks väidab IFPEN sisuliselt, et komisjon ei kvalifitseerinud meedet vaidlusaluses otsuses abikavaks. IFPEN oli esitanud Üldkohtus selle kohta vastuvõetamatuse vastuväite. Prantsuse Vabariik lisab, et vaidlusaluses otsuses oleks meede tulnud kvalifitseerida abikavaks, et institutsioonide aktide põhjendamise kohustus oleks täidetud. IFPEN ja Prantsuse Vabariik arvavad sisuliselt, et kuna komisjon oleks pidanud kvalifitseerima meetme vaidlusaluses otsuses abikavaks, kuid ei teinud seda, ei saa ta ka Üldkohut kritiseerida järelduse pärast, et meede ei ole abikava.

58. Minu arvates rajaneb see arutluskäik eeldusel, et komisjon oleks pidanud kvalifitseerima meetme vaidlusaluses otsuses sõnaselgelt abikavaks.

59. Oluline on aga see, et vaidlustatud kohtuotsuses ei ole tühistamise põhjuseks peetud seda, et vaidlusaluses otsuses ei ole märgitud, et käsitletav meede on abikava (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 164). Tuleb tõdeda, et see küsimus jääb seega väljapoole selle kohtuotsuse eset. Niisuguses olukorras on komisjonil õigus väita oma esimese väite raames, et Üldkohus rikkus õigusnormi, leides, et kõnesolev meede ei ole abikava, ning väita, et ta tõendas piisavalt, et eelis on olemas, sest muude asjaolude kõrval oli kõnesolev meede abikava.

60. Seega tuleb märkida, et ehkki meetme sõnaselge abikavaks kvalifitseerimine oleks teinud asjad selgemaks, on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa vastuvõetav.

b. Sisulised küsimused

1. Poolte argumentide kokkuvõte

61. Nagu on käesoleva ettepaneku punktides 46–51 üksikasjalikult kirjeldatud, väidab komisjon, et Üldkohus otsustas ekslikult, et IFPENi tagatis ei kujuta endast abikava ning et komisjon ei saa seega piirduda selle meetme üldkirjelduse analüüsimisega tõendamaks, et nimetatud meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses.

62. IFPENi sõnul rajanevad need argumendid vaidlusaluses otsuses komisjoni poolt antud hinnangu ja tema varasema praktika ning Üldkohtu vaidlustatud kohtuotsuses antud hinnangu moonutamisel.

63. Ka kirjeldas Üldkohus õigesti menetluskäiku, mida komisjon vaidlusaluses otsuses järgis, ning järeldas õigesti, et analüüsitav meede ei kujuta endast abikava.

64. Prantsuse valitsus väidab sama ning järeldab sellest, et käsitletav meede ei kujuta endast abikava ja komisjon ei saanud piirduda meetme üldkirjelduse analüüsimisega selleks, et selgitada välja, kas meede kujutab endast abi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

65. Seejärel märgib Prantsuse Vabariik, et – nagu ilmneb komisjoni otsuste tegemise praktikast ( 13 ) ja Üldkohtu praktikast ( 14 ) – tuleb ainult ühele ettevõtjale antav abi kvalifitseerida individuaalseks abiks, isegi siis, kui see ei ole seotud konkreetse projektiga ning seda antakse määramata ajaks ja/või määramata ulatuses.

66. Teise võimalusena lisab Prantsuse Vabariik, et kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks kujutab endast abikava ning et seega rikkus Üldkohus õigusnormi, ei too see õigusnormi rikkumine kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.

67. Lõpuks märgib Prantsuse Vabariik, et igal juhul on esimese väite esimene osa edutu, sest Üldkohus leidis muidki põhjuseid, millest üksi piisab juba, et põhjendada järeldust, millele ta vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioonis jõudis.

68. Oma repliigis märgib komisjon eelkõige, et vaidlustatud kohtuotsuse tõlgendus, mille Prantsuse Vabariik välja pakub, on vale. Üldkohus eiras nimelt tõendamiskorra kõiki reegleid, st nii eeldamist, mis sedastati La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P), kui ka reeglit, mille kohaselt võib komisjon piirduda riigiabi olemasolu tõendamisel kava üldkirjelduse analüüsimisega. Kuna kumbki nendest õigusnormide rikkumistest võib tuua kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise, ei ole Prantsuse Vabariigi eelmises punktis toodud argument niisiis põhjendatud.

69. Ka on Üldkohtu arutluskäik komisjoni sõnul suuresti põhjendamatu, kui kõnesolevat meedet tuleb – nagu ta oma esimeses väites kinnitab – pidada abikavaks.

2. Õiguslik hinnang

70. Märgin, et olles tuvastanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 164, et komisjon ei täpsustanud vaidlusaluses otsuses, kas see puudutab abikava või individuaalset abi, näib Üldkohus olevat asunud seisukohale, et vaidlusalune tagatis võib kuuluda viimasesse kategooriasse.

71. Mõiste „abikava“ niisugusena, nagu see on kodifitseeritud määruse nr 659/1999 artikli 1 punktis d, hõlmab „mis tahes õigusakti, mille alusel võidakse ilma edasiste rakendusmeetmeteta anda individuaalset abi õigusaktis üldiselt ja abstraktselt määratletud ettevõtjatele, ja mis tahes õigusakt, mille alusel võidakse anda eriprojektiga sidumata abi ühele või mitmele ettevõtjale määramata ajaks ja/või määramata ulatuses“.

72. Seega tuleb kontrollida, kas on nii, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 169–172 sisuliselt leidis, et asjaolu, et vaidlusaluses otsuses analüüsitav meede ei ole üldiselt avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev tagatis, vaid pigem IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks (mis toob automaatselt kaasa riigitagatise andmise sellele ettevõtjale), võimaldab tõesti jätta selle meetme väljapoole selle mõiste kohaldamisala ning kvalifitseerida selle abikava alusel antavaks abiks, siinsel juhul individuaalseks abiks selle määruse artikli 1 punkti e tähenduses.

73. Arvan, et Üldkohus ei rikkunud selles küsimuses õigusnormi.

74. Nagu Prantsuse valitsus märkis, leidis Üldkohus õigesti, et vaidlusaluses otsuses käsitletav meede ei ole avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega üldiselt kaasnev tagatis, vaid IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks, mis toob kaasa selle staatusega kaasneva riigitagatise andmise sellele ettevõtjale.

75. Olles õigesti kirjeldanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 169–173 menetluskorda, mida komisjon vaidlusaluses otsuses järgis, järeldas Üldkohus, et analüüsitav meede ei kujuta endast abikava.

76. Nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 171, vastab eelmistes punktides (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 169 ja 170) esitatud analüüs vaidlusalusele otsusele, eelkõige selle põhjendustele 256–259, milles komisjon märkis, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks kujutab endast uut abi määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses, mille suhtes kehtib teatamiskohustus. Komisjon leidis ka, et kuna IFPENi staatuse muutusest ei teatatud talle ametlikult, vaid seda märgiti lihtsalt teise menetluse käigus, ei olnud Prantsusmaa ametiasutused seda kohustust järginud ning IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks kujutab endast ebaseaduslikku abi.

77. IFPEN märgib, et kuna komisjon otsustas kõnealust meedet käsitada individuaalse ad hoc abina, tuleb vaidlusaluse otsuse kehtivust analüüsida ainult sellest kvalifikatsioonist lähtudes, nagu Üldkohus ka õigesti tegi.

78. Üldkohus asus seega põhjendatult seisukohale, et kuna IFPENi ümberkujundamise avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks võib kvalifitseerida riigiabiks, kujutab see endast abikava alusel antud abi, millest tuli teada anda, st individuaalset abi määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti e tähenduses.

79. Komisjoni argument, mis põhineb mõistel „kavade kava“, ei veena mind.

80. Seda „uuenduslikku“ mõistet ei ole määruses nr 659/1999 mitte kusagil (selle määruse artiklis 1 on esitatud ainult „abikava“ ja „individuaalse abi“ määratlus) ning „abikava“ ei hõlma võimalust, et see on osa suuremast kavast. Igal juhul on käsitletav juhtum selgelt pigem individuaalse abi elluviimise väljendus kui „kavade kava“.

81. Lisaks olen Prantsuse valitsusega samal seisukohal, vaieldes vastu komisjoni argumentidele, et kui järeldada, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks kujutab endast individuaalset abi, ei saa see institutsioon võtta vajalikke meetmeid ELTL artikli 108 lõike 1 tähenduses, et paluda Prantsusmaa ametiasutustel teha teatava avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse tagatisele lõpp.

82. Üldkohtu kaalutlused küsimuses, kas analüüsitav meede kujutab endast individuaalset abi, rajanevad IFPENi avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks ümberkujundamisega seotud konkreetsetel asjaoludel ega ole põhimõtteliselt ülekantavad kõikidele seda liiki asutustele.

83. Seega oli Üldkohtul õigus, kui ta leidis, et komisjoni argument, et käsitletav abi kujutab endast abikava, ei ole põhjendatud. Järelikult tuleb selle väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

84. Enne, kui käsitleda koos esimese väite teist osa ja teist väidet, tuleb kõigepealt vastata esimese väite kolmandale osale.

2. Esimese väite kolmas osa (Üldkohus nõustus etteheitega, mida üks hagejatest ei olnud esitanud ega teine hageja piisavalt üksikasjalikult põhjendanud)

a. Poolte argumentide kokkuvõte

85. Komisjon heidab Üldkohtule ette, et viimane tegi otsuse nii, et väljus nende etteheidete piiridest, mille pooled olid esitanud küsimuses, kas IFPENil on tema suhetes pankade ja finantsasutustega eelis.

86. Selles küsimuses märgib komisjon, et IFPEN ei kritiseerinud oma esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses kuidagi komisjoni analüüsi, mis käsitleb eelise olemasolu tema suhetes nende ettevõtjatega. Prantsuse Vabariik piirdus sellega, et vaidles vastu selle eelise olemasolule ainuüksi sel põhjusel, et komisjon ei olnud seda tõendanud, esitamata ühtegi argumenti, mis seda seisukohta põhjendaks.

87. Nõustudes etteheitega, mida üks menetlusosaline ei olnud esitanud ega teine menetlusosaline piisavalt põhjendanud, eiras Üldkohus seega oma kohtuliku pädevuse piire.

88. Vastupidisel arvamusel olev IFPEN märgib, et esimese väite kolmas osa tuleb jätta tulemusetuse tõttu läbi vaatamata või lükata põhjendamatuse tõttu tagasi.

89. Selles küsimuses märgib ta esiteks, et kuna see osa ei puuduta vaidlustatud kohtuotsuse ühtegi konkreetset punkti, siis on see vastavalt kodukorra artikli 169 lõikele 2 tulemusetu.

90. Oma repliigis märgib komisjon, et selle osaga heidab ta Üldkohtule ette, et viimane analüüsis sisuliselt, kas IFPENil oli tema suhetes pankade ja finantsasutustega eelis, ilma et ta oleks isegi võtnud vaevaks kontrollida, kas niisugune etteheide on tõesti esitatud. Ta kritiseerib Üldkohtu seda kontrollimata jätmist, millele juba oma definitsiooni poolest ei ole võimalik osundada vaidlustatud kohtuotsuse üheski konkreetses punktis.

91. Prantsuse Vabariik piirdub märkusega, et Prantsusmaa valitsus vaidles oma tühistamishagis vastu sellele, et eelis võib IFPENi ning pankade ja finantsasutuste suhetes avalduda tulevikus.

b. Õiguslik hinnang

92. Piisab, kui märkida, et komisjon nõustus ka ise oma apellatsioonkaebuses, et Prantsuse valitsus oli oma kirjalikes seisukohtades tõesti esitanud selle tühistamisväite (mida on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58 ja 185 ka rõhutatud). Lisaks vaidles IFPEN oma Üldkohtule esitatud hagiavalduses ja repliigis mitmel korral vastu komisjoni analüüsile, mis puudutab selle eelise olemasolu, mille ta oma suhetes pankade ja finantsasutustega oli väidetavalt saanud.

93. Seega tuleb komisjoni esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

IFPENi suhted pankade ja finantsasutustega ehk esimese väite teine osa (õigusnormi rikkumine seisukohaga, et eelise olemasoluks ei piisa sellest, kui meede võib anda sellele, kelle suhtes see võetakse, eelise tulevikus) ning teine väide (õigusnormi rikkumine seoses tasuta ja piiramatust tagatisest tuleneva eelise olemasolu lihtsa eeldamise ulatusega)

Poolte argumentide kokkuvõte

94. Oma esimese väite teise osa raames heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane leidis ekslikult, et IFPENi tagatis ei kujuta endast tema suhetes pankade ja finantsasutustega riigiabi, tuginedes vaid sellele, et sel asutusel ei olnud tegelikku majanduslikku eelist asjaomasel ajavahemikul, st minevikus (vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkt 197).

95. Lisaks viib Üldkohtu lähenemine komisjoni sõnul selleni, et liikmesriike, kes ei teata piiramatute tagatiste andmisest, koheldakse soodsamalt, võrreldes nendega, kes seda teevad, nagu ELTL artikkel 108 ette näeb, samas kui riigiabi valdkonnas välja kujunenud põhimõtte kohaselt ei saa esimesi liikmesriike teistega võrreldes soodsamalt kohelda. ( 15 )

96. Kui liikmesriik teatab oma kavatsusest anda seda liiki tagatis, analüüsib komisjon juhul, kui ta ei saa teada meetme tegelikku mõju, ainult selle võimalikku mõju. Kui aga liikmesriik annab niisuguse tagatise, sellest eelnevalt teatamata, võib ta seejärel tõendada, et see meede ei avaldanud mingit konkreetset mõju ja seepärast selle kvalifitseerimise riigiabiks välistada. Nii õhutatakse liikmesriike piiramatute tagatiste andmisest mitte teada andma.

97. IFPEN väidab vastu, et esimese väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

98. Ta meenutab kohe, et isegi eeldusel, et tegemist on riigiabiga, tuleb talle tagatise andmine kvalifitseerida uueks individuaalseks abiks määruse nr 659/1999 artikli 1 punktide c ja d tähenduses. Komisjon ei tohtinud seega lähtuda tõendamisreeglist, mida Euroopa Kohus tunnustas La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) – muide väga eripärastel asjaoludel –, mis käsitleb olemasolevaid abikavasid.

99. Komisjon ei oleks tohtinud ka tugineda selles kohtuotsuses sedastatud eeldamisele, sest ei olnud tõenäoline, et avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatus ning sellega kaasnev tagatis andsid IFPENile minevikus valikulise eelise või võivad selle anda tulevikus. Mineviku küsimuses näitas komisjoni analüüs, et asjaomasel ajavahemikul olid selle ettevõtja laenusummad laenatud turumääraga; mis puudutab tulevikku, siis Prantsusmaa õigus takistab IFPENil laenu võtta pikemaks ajavahemikuks kui 12 kuud ja näeb talle seejuures ette riigi kontrolli. Seepärast tuleb eelise olemasolu siinse juhtumi asjaoludel välistada.

100. Prantsuse Vabariik meenutab omalt poolt esiteks, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks ei kujuta endast abikava.

101. Mis puudutab teiseks La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) kinnitatud eeldamist, siis Prantsusmaa ametiasutused märgivad, et see põhineb eeldusel, et tänu tema staatusega kaasnevale tagatisele saab avalik-õiguslik tööstus‑ ja kaubandusasutus soodsamad rahalised tingimused kui need, mida finantsturgudel tavaliselt antakse.

102. Kolmandaks leiab Prantsuse Vabariik, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188 õigesti, et IFPENi juhtumis lükati lihtne eeldamine La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) tähenduses ümber.

103. Seejärel heidab komisjon oma teise väitega, millega ta kritiseerib sisuliselt vaidlustatud kohtuotsuse punkte 134–161 ja 188–193, Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi La Poste’i kohtuotsusest (C‑559/12 P) tuleneva tasuta ja piiramatu tagatisega kaasneva eelise olemasolu eeldamise ulatuse küsimuses. Komisjon väidab sisuliselt, et vähendades sellest kohtuotsusest tuleneva tasuta ja piiramatu tagatisega kaasneva eelise lihtsa eeldamise ulatust, eiras Üldkohus ELTL artikli 107 lõiget 1 ja selle sätte tähenduses eelise olemasolu tõendamise reegleid.

104. IFPEN väidab vastu, et Üldkohus otsustas õigesti, et käsitletaval juhul ei tohtinud komisjon tugineda La Poste’i kohtuotsusest (C‑559/12 P) tulenevale eeldamisele.

105. Kõigepealt kujutab niisugune eeldamine endast erandit põhimõttest, mille kohaselt peab komisjon tõendama, et meede vastab ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimustele, mis võimaldavad selle kvalifitseerida riigiabiks. Seda eeldust tuleb seega tõlgendada kitsalt ja kohaldada ainult siis, kui tegeliku eelise olemasolu on tõenäoline.

106. Seejärel märgib ta, et komisjon ei täpsustanud vaidlusaluses otsuses, miks on tõenäoline eeldada, et IFPENil oli eelis. See otsus ei vasta niisiis ELTL artiklist 296 tulenevatele põhjendamisnõuetele.

107. Lõpuks märgib IFPEN eelduse ümberlükkamise küsimuses, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–192 õigesti, et asjaomasel ajavahemikul ei saanud see asutus oma suhetes pankade ja finantsasutustega tema staatusega kaasnevast tagatisest mingit kasu. Lisaks ei esitanud komisjon ühtegi asjaolu, mis tõendaks olukorra võimalikku muutumist pärast 2010. aastat, mis oleks sundinud IFPENi laenama raha turutingimustest erinevatel tingimustel. ( 16 )

108. Prantsuse Vabariik arvab, et komisjoni teine väide tuleb lükata põhjendamatuse tõttu tagasi. Ta viitab selles küsimuses sisuliselt argumentidele, mis ta esitas, vastates esimese väite teisele osale.

Õiguslik hinnang

109. Kõigepealt ei rikkunud Üldkohus – nagu ma juba eespool selle väite esimese osa analüüsi raames tuvastasin – õigusnormi, kui otsustas, et IFPENi ümberkujundamine avalik-õiguslikuks tööstus‑ ja kaubandusasutuseks ei kujuta endast abikava.

110. Seega piisab, kui märkida, et Üldkohus järeldas õigesti, et kohtupraktika, mis käsitleb komisjoni tõendamiskohustusi abikavade valdkonnas, ei ole käsitletaval juhul kohaldatav.

111. Nüüd näib asjakohane viidata 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusele Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814) ja La Poste’i kohtuotsusele (C‑559/12 P).

112. Esimeses viidatud kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus sisuliselt, et liikmesriigi kohtud on pädevad tühistama ELTL artikli 108 lõike 3 alusel riigitagatist olukorras, kus ebaseaduslik riigiabi on viidud ellu tagatise abil, mille avalikku võimu teostav asutus on andnud, et tagada laen, mille finantsasutus on andnud ettevõtjale, kes ei oleks sellist rahastamist saavutanud normaalsetel turutingimustel.

113. Selles kohtuasjas ei olnud kahtlust, et tagatis, mille kõnesolev avalikku võimu teostav asutus oli andnud, tuleb kvalifitseerida riigiabiks laenuvõtjale, sest oli ilmne, et asutamise hetkel oli laenuvõtja juba raskustes ning ilma selle tagatiseta ei oleks ta seega suutnud saavutada rahastamist kapitaliturgudel (punktid 39–42).

114. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 151 märkis, tuleb sellesse konteksti asetadagi seisukoht, mille Euroopa Kohus võttis 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814) punktis 39, milles on märgitud, et „kui liikmesriigi avalik‑õiguslik asutus annab garantii krediidiasutuse poolt laenusaajale antud laenule, siis saab see laenusaaja üldjuhul rahalist kasu ning saab seega abi [ELTL] artikli [107] lõike 1 tähenduses, kuna tema poolt kantavad intressikulud on madalamad kui need, mida ta oleks pidanud kandma selle sama rahastamise korral ja sama garantii korral turuhinnaga“, millele Euroopa Kohus viitab La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) punktis 96.

115. Viidates sellele punktile 39 otsustas Euroopa Kohus La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) punktis 96, et „laenusaaja, kelle laenule liikmesriigi avalik-õiguslik asutus annab garantii, [saab] üldjuhul eelise, kuna tema intressikulud on madalamad kui need, mida ta oleks pidanud kandma selle sama rahastamise korral ja sama garantii korral turuhinnaga“.

116. La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) järgmises punktis (punkt 97) meenutas Euroopa Kohus ka, et teatise garantiide kohta „punktides 1.2, 2.1 ja 2.2 oli sõnaselgelt märgitud, et piiramatu riigiabi ettevõtjale, kelle õiguslik vorm välistab pankroti- või muud maksejõuetusmenetlused, annab sellele ettevõtjale otsese eelise ja kujutab endast riigiabi, kuna seda antakse, ilma et selle saaja maksaks asjakohast garantiitasu riigi võetud riski eest, ja võimaldab seega „saada kapitaliturgudel tavaliselt kehtivatest paremate finantstingimustega laenu““.

117. Nii tuvastatu põhjal otsustas Euroopa Kohus järgmises punktis, et võib „lihtsalt eeldada, et kaudse ja piiramatu riigigarantii andmine ettevõtjale, kelle suhtes ei kohaldata tavapärast saneerimise ja likvideerimise menetlust, parandab tema rahalist olukorda, kergendades kohustusi, mis muidu tema eelarvet koormaksid“ (La Poste’i kohtuotsus, C‑559/12 P, punkt 98).

118. Seepärast otsustas Euroopa Kohus (punkt 99), et „olemasolevate abikavadega seotud menetlustes [piisab] tõendamaks, et abi saanud ettevõtjale anti sellise garantii abil eelis, kui komisjon tõendab selle garantii olemasolu, ilma et ta peaks tõendama selle tegelikku mõju alates selle andmise hetkest“.

119. Ka siinses asjas on keskne küsimus selles, missugused reeglid kehtivad tõendamiskoormise ja tõendamise taseme suhtes riigi tasuta ja piiramatust tagatisest tuleneva eelise olemasolu tõendamisel.

120. Selles küsimuses otsustas Euroopa Kohus La Poste’i kohtuotsuse La Poste (C‑559/12 P) punktis 102, et „tuleb meenutada Üldkohtu järeldust, et komisjon ei eksinud sellise eelise olemasolu tuvastamisel, ja tõdeda, et tal oli õigus, kui ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106 ja 108 seisukohale, et selline „garantii […], on üldiselt eelis“, sest see on antud tasuta ja võimaldab selle saajal saada soodsamad rahastamistingimused kui need, mille ta saaks oma maksevõime alusel, ning võimaldab sellest tulenevalt vähendada tema eelarvel lasuvat koormust“.

121. Seejärel otsustas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 103, et „[s]amas on neid kaalutlusi silmas pidades apellandil õigus, kui ta märgib, et Üldkohtu põhjendused on vastuolulised ja ebapiisavad, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 ühelt poolt, et olemasoleva abi tegelikku mõju ei pea tõendama, mida ta põhjendas Euroopa Kohtu praktikaga, mis ei ole asjakohane, ja teiselt poolt kinnitas selle otsuse punktis 124, et „[l]isaks võib riigigarantiist tuleneva eelise tegelik mõju olla eeldatav““.

122. Seega tuleb märkida, et ehkki Euroopa Kohus parandas selle kohtuotsuse punktiga 104 Üldkohtu otsust viidatud osas, otsustas ta, et „selline viga [ei too] aga kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. Nimelt on Üldkohtus siiski punktides 123 ja 124 teinud õige järelduse, et komisjon arvestas tõendamiskoormist ja ‑taset reguleerivaid õigusnorme, mis kohustavad teda tõendama, et kaudne ja piiramatu riigigarantii kujutab endast eelist, rõhutades veel kord, et selline garantii annab laenuvõtjale võimaluse „saada madalam intressimäär või pakkuda madalama väärtusega tagatis““.

123. Seetõttu märgin, et La Poste’i kohtuotsusega (C‑559/12 P) sedastatud eeldamine põhineb oletusel, et avalik-õiguslik tööstus‑ ja kaubandusasutus saab või võib saada tänu oma staatusega kaasnevale tagatisele soodsamad rahalised tingimused kui need, mida rahaturgudel tavaliselt pakutakse, ning et see tuleneb selle tagatise olemasolu lihtsast komisjonipoolsest tõendamisest (La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) punkt 99).

124. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui läks kaugemale lihtsast komisjonipoolsest tagatise olemasolu tõendamisest eesmärgiga tugineda kõnesolevale eeldusele, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 137, et komisjon peab tõendama kahe eeltingimuse tõenäosust: i) liikmesriigi ametiasutuste tagatis avaldab esiteks soodsat mõju hinnangule, mille annavad võlausaldajad selle tagatise saanu maksejõuetuse riskile, ning ii) see soodne mõju avaldub krediidi kulukuse alanemises.

125. Tegemist on muidugi lihtsa eeldamisega, mille võib ümber lükata, tõendades, et kõnesolev tagatis ei avaldanud ega avalda tulevikus ega saagi avaldada avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse olukorrale soodsat mõju. ( 17 )

126. Käsitletaval juhul otsustas Üldkohus – olenemata käesoleva ettepaneku punktis 124 välja toodud õigusnormi rikkumisest – vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188, et IFPENi puhul oli lihtne eeldus La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) tähenduses ümber lükatud.

127. Selles küsimuses tuleb analüüsida, kas asjaolud, mis võimaldasid Üldkohtul järeldada, et see eeldus oli ümber lükatud ning sellele ei saanud käsitletaval juhul tugineda, on kooskõlas riigiabi valdkonnas tõendite esitamise põhimõtetega.

128. Seda, et eeldus on ümber lükatud, ei saanud Üldkohus siiski järeldada ainuüksi asjaolu põhjal, et minevikus ei olnud IFPEN saanud oma staatusest mingit tegelikku majanduslikku eelist soodsamate laenutingimuste vormis, mida pangad ja finantsasutused andsid – millele ei ole käsitletaval juhul vastu vaieldud –, ehk teisisõnu asjaolust, et tagatis ei olnud avaldanud mingit „tegelikku mõju“ IFPENi ning pankade ja finantsasutuste suhetele asjaomasel ajavahemikul.

129. Sellest asjaolust ei piisa, et La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eelise eeldust ümber lükata. Tuleb ka tõendada, et kõnesolev tagatis ei saanud IFPENi eripära tõttu anda sellele asutusele tema suhetes nende ettevõtjatega eelist tulevikus.

130. Üldkohus ei teinud seda.

131. Ta märgib küll vaidlustatud kohtuotsuse punktis 186, et esimese kohtuastme hagejad meenutasid kohtuistungil, et kohaldatavate õigusnormide, nimelt seaduse nr 2010/1645 artikli 12 kohaselt ei saanud IFPEN võtta krediidiasutuselt laenu pikemaks ajaks kui 12 kuud ning et teda kontrollis seejuures riik.

132. Üldkohus otsustas siiski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191, et „IFPENi ning pankade ja finantsasutuste suhete puhul ajavahemikul 2006–2010 [ei saa] IFPENi avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevat kaudset ja piiramatut riigitagatist, mis ei andnud sellele ettevõtjale ainueelist, kvalifitseerida riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses“.

133. Ta lisab punktis 193, et kuna eeldamine on ümber lükatud, ei saa enam tulla kõne alla, et Prantsuse Vabariiki kohustatakse tõendama, et tagatis „võib anda [IFPENile] tulevikus eelise“.

134. Ta järeldab, et eelnevast tuleneb, et ta ei pea isegi võtma seisukohta hagejate esimeses kohtuastmes esitatud argumendi vastuvõetavuse (ja ammugi mitte sisu) kohta.

135. Selles küsimuses arvan, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui piirdus kohtuotsuses La Poste (C‑559/12 P) sedastatud eeldamise ümberlükkamise eesmärgil selle tõendamisega, et minevikus ei avaldanud tagatis IFPENi suhetele pankade ja finantsasutustega mingit (tegelikku) mõju.

136. Seega tuleb esimese väite teise osa ja teise väitega nõustuda, mis toob kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise selles osas.

137. Olen arvamusel, et selles vaidluse punktis saab teha otsuse, kui analüüsida hagejate esimeses kohtuastmes esitatud argumenti, mis põhineb seaduse nr 2010/1645 artiklil 12, mille need hagejad võtsid üle oma kirjalikesse seisukohtadesse ja kohtuistungil Euroopa Kohtus ja mille vastuvõetavuse komisjon taas vaidlustas, sest „Üldkohus ei kasuta seda oma kohtuotsuses ja ta ei saanudki kasutada, kuna artiklist 12 ei teatanud komisjonile kunagi ei Prantsusmaa ametiasutused ega IFPEN“ (nagu öeldi Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil).

138. Esiteks olen seisukohal, et komisjoni esitatud vastuväide tuleb tagasi lükata, sest tegemist ei ole mitte niivõrd argumendi või esitatud väitega, vaid objektiivse ja üldteada asjaoluga, sest see on kõnesoleva liikmesriigi seadus.

139. Nagu „Euroopa Kohus on korduvalt täpsustanud, hõlmab ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrolli ulatus ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise menetlusi käsitlevate komisjoni otsuste kõiki elemente, mille põhjaliku kontrollimise Üldkohus tagab nii õiguslikust kui ka faktilisest aspektist lähtuvalt apellantide esitatud väidetest […] ja võttes arvesse kõiki viimaste esitatud tõendeid, olgu need tehtud otsusest varasemad või hilisemad, olgu need esitatud eelnevalt haldusmenetluses või esimest korda Üldkohtu menetluses, niivõrd kuivõrd need tõendid on komisjoni otsuse seaduslikkuse kontrollimisel asjakohased […]“. ( 18 )

140. Teiseks on komisjon nõustunud apellatsioonkaebuse punktis 106, et La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eeldamisele ei saa tugineda juhul, kui tagatis ei saa anda avalik-õiguslikule tööstus‑ ja kaubandusasutusele tema suhetes pankade ja finantsasutustega eelist „[avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse] eripära tõttu“. Komisjoni meelest võis see eripära seisneda näiteks selles, et avalik-õiguslikul tööstus‑ ja kaubandusasutusel on keelatud võtta pankadelt laenu, või laenude võtmise võimaluse niisugustes tingimustes, et potentsiaalne eelis on igal juhul vähese tähtsusega.

141. Ka nõustus komisjon Euroopa Kohtus 28. septembril 2017 toimunud kohtuistungil, et seadusest nr 2010/1645 „võib väga tõenäoliselt […] tuletada maksimaalsumma, mis võib olla ka vähese tähtsusega ja see võib seega tõesti viia eelduse ümberlükkamiseni. Just seda liiki toiming võib viia eelduse ümberlükkamiseni“.

142. Käsitletaval juhul suutsid Prantsuse valitsus ja IFPEN tõendada Üldkohtus, et kui IFPEN peaks kunagi tulevikus laenu kasutama, saab ta laenu võtta ainult väga piiratud ajavahemikuks, mis tuleneb erinevate keskjuhtimisasutuste staatusest, mis IFPENil on.

143. Käsitletaval juhul on tõendatud, et IFPEN, kes sai riigi tasuta ja piiramatu tagatise, ei saanud ega olnud ka tõenäoline, et saab tulevikus pankadelt ja finantsasutustelt laenu soodsamatel rahalistel tingimustel kui need, mida rahaturgudel tavaliselt antakse (näiteks madalam intressimäär või leebemad nõuded tagatiste alal).

144. Tuleb järeldada, et kuna eeldamine lükati ümber, ei ole komisjon tõendanud, et tulevikus võivad ettevõtjale siiski osaks saada „sekkumised, mis leevendavad erinevas vormis kohustusi, mis muidu tema eelarvet koormaksid“. ( 19 )

IFPENi suhted tema tarnijate ja klientidega: kolmas väide (nendes suhetes eelise olemasolu lihtne eeldamine)

145. Selle väitega kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 134–161, sest komisjon heidab Üldkohtule ette, et viimane järeldas ekslikult, et komisjon ei saanud IFPENi suhteid tema tarnijate ja klientidega analüüsides lihtsalt eeldada, et sellel asutusel oli tema tasuta ja piiramatust riigitagatisest tulenev eelis.

Poolte argumentide kokkuvõte

146. Komisjoni arvates põhineb Üldkohtu niisugune järeldus sisuliselt esiteks La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) ja teatise garantiide kohta ekslikul tõlgendusel ning teiseks seisukohal, et tõenäoliselt ei avalda tagatis mõju IFPENi suhetele tema tarnijate ja klientidega.

147. Mis puudutab esiteks La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) tõlgendust, siis komisjon väidab, et miski selles kohtuotsuses ei näita, et eelise eeldamist ei kohaldata avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetele tema tarnijate ja klientidega.

148. Asjaolu, et La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) ja teatises garantiide kohta on eelise eeldamise analüüsimise raames viidatud ainult laenudele, mida annavad pangad ja finantsasutused, ei välista pealegi selle eelduse kohaldamist avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetele tema kaubanduslike võlausaldajatega, sest see viide on selles kohtuotsuses ainult näide (punkt 102).

149. Võttes arvesse tagatise väidetavat tõenäolise mõju puudumist IFPENi suhetele tema tarnijate ja klientidega, märgib komisjon teiseks kõigepealt, et ei saa mõistlikult väita, et kaubanduslikke võlausaldajaid ei huvita tavaliselt, kas nende nõuded rahuldatakse. Vastupidi, igas laenutehingus – olgu siis tegemist investeerimislaenu või kaubanduslaenuga – on tasumata jätmise risk üks asjaolu, mis lepinguosaliste suhtel lasub. Seega on kindlustundel, et IFPENi maksejõuetuse korral tasub laenu riik, kaubandusliku võlausaldaja silmis arvestatav tähtsus.

150. Seejärel märgib komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 139 kohaselt ei ole tõenäoline, et riigi tagatis – ja seega eelis võlausaldaja silmis – avaldub hinnaalanduses IFPENile. Kuigi komisjon nõustub, et hinnaalandus on seotud paljude tegurite, mitte üksnes avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasneva tagatisega, vaidleb ta vastu seisukohale, et niisugune asjaolu võib viia selleni, et La Poste’i kohtuotsusest (C‑559/12 P) tulenevat eelise eeldamist ei kohaldata. Selles küsimuses meenutab komisjon, et kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus, väitsid pooled, et suhteid La Poste’i ja tema võlausaldajate vahel mõjutab hulk keerukaid tegureid, mitte ainult tagatis. Siiski ei leidnud ei Üldkohus ega Euroopa Kohus, et see asjaolu võib viia selleni, et eelise eeldamist ei kohaldata.

151. Kolmandaks vaidleb komisjon vastu Üldkohtu etteheidetele, mis on esitatud eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 ja mille kohaselt eiras komisjon ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustust, mis puudutab selle eelise tõendamist, mille IFPEN tagatisest oma suhetes tarnijate ja klientidega saab. Vaidlusaluse otsuse põhjendused võimaldavad esiteks mõista, et selle institutsiooni arutluskäik rajaneb eeldamisel – ehkki seda sõna „eeldamine“ ei ole otseselt kasutatud –, ning teiseks aru saada, miks ei ole eeldamist käsitletaval juhul ümber lükatud.

152. IFPEN märgib, et kuna avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev tagatis kujutab endast individuaalset abi ja La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eeldamine ei ole käsitletaval juhul kohaldatav, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 õigesti, et komisjon pidi avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse eelise olemasolu tõendamiseks analüüsima tagatise tegelikku mõju.

153. Lisaks väidab IFPEN, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon oma apellatsioonkaebuses, ei näidanud viimane vaidlusaluses otsuses ära eelist IFPENi võlausaldajatele, eelkõige selle tarnijatele ja klientidele.

154. Ta märgib selles küsimuses, et IFPENi suhete kohta tema tarnijatega järeldas komisjon ekslikult vaidlusaluses otsuses ja apellatsioonkaebuses, et tarnijad ei pea tasuma oma nõuete loovutamisel IFPENile faktooringutasu, sest nad saavad kasu sellele asutusele antud riigi tasuta ja piiramatust tagatisest.

155. IFPEN‑i suhetest tema klientidega väidab see pool, et komisjon eksis, kui leidis vaidlusaluses otsuses ja apellatsioonkaebuses, et tänu avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnevale tagatisele sai IFPEN pakkuda oma klientidele täitmisgarantiid või „parimat võimalikku“ tagatist. Kuna IFPEN pakub peamiselt uurimisteenuseid, ei tegele ta lepinguliste tulemus‑ või täitmiskohustustega. Lisaks annab see asutus üldiselt oma klientidele tagatise, mis on piiratud lepingu väärtusega.

156. IFPEN järeldab sellest, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–108 ja 111–120 õigesti, et oletus, millest komisjon lähtub, on arvestades IFPEN‑i väidetavat eelist tema suhetes klientide ja tarnijatega, teoreetiline ja vähe tõenäoline.

157. Prantsuse Vabariik arvab, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta määratles riigi tasuta ja piiramatust tagatisest tuleneva eelise olemasolu eeldamise kohaldamisala. Selle valitsuse meelest oli Üldkohtul õigus jätta see tagatis laiendamata avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetele tema tarnijate ja klientidega.

158. Selles küsimuses meenutab Prantsuse valitsus esiteks, et La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) sedastatud eeldamine ei rajane avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetel tema tarnijate ja klientidega ning komisjon ei saa seega niisugustele asjaoludele tugineda.

159. Teiseks ja igal juhul sõltub võimalus kasutada tõendamisviisina niisugust eeldamist – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136 märkis – nende eelduste tõepärast, millel see eeldamine põhineb.

160. Selles küsimuses rajaneb vaidlusalune otsus esiteks eeldusel, et avalik-õiguslik tööstus‑ ja kaubandusasutus, kellel on riigi tagatis, saab tarnijatelt hinnaalandusi. Prantsuse Vabariigi sõnul tuleneb hinnaalandus tarnija ja asjaomase avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetes – nagu Üldkohus õigesti märkis – mitmest tegurist, milleks on eelkõige tehtud tellimuste maht, tarnija antud maksetähtajad või lepinguliste suhete kestus. Hinnaalandus ei ole seega tingitud tagatisest, mille avalikku võimu teostavad asutused on avalik-õiguslikule tööstus‑ ja kaubandusasutusele andnud.

161. Mis puudutab teiseks avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse ja tema klientide suhteid, siis see valitsus väidab, et Üldkohtul oli õigus, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 141, et komisjon ei ole määratlenud vaidlusaluses otsuses eelist, mille IFPEN tänu riigitagatise olemasolule saab, ning et seega oli eeldus, millele ta kavatses tugineda, esemetu. Prantsuse Vabariigi sõnul ei tõendanud komisjon, kuidas tõi avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev tasuta ja piiramatu riigitagatis kaasa viimase seisundi paranemise tema suhetes oma klientidega.

162. Kõige eelneva põhjal järeldab Prantsuse Vabariik, et kolmas väide tuleb lükata põhjendamatuse tõttu tagasi.

Hinnang vastuvõetavusele

163. IFPEN väidab, et komisjon soovib tegelikult vaielda vastu hinnangutele, mille Üldkohus on andnud faktilistele asjaoludele ja tõenditele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–131. Seepärast tuleb see väide vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta.

164. See kriitika väga kokkuvõtlik ja IFPEN ise ka ei väida, et kolmas väide on täiesti vastuvõetamatu (kuna oma vastuses „jätab“ IFPEN eelise eeldamise olemasolu käsitleva arutelu „kõrvale“).

165. See väide puudutab aga just tasuta ja piiramatust tagatisest tuleneva eelise eeldamise kohaldamisala ja eelkõige küsimust, kas seda eeldamist kohaldatakse ka IFPENi suhetes tema tarnijate ja klientidega. Teiste sõnadega jääb juba kolmanda väite ese ise IFPENi kriitika alt välja.

166. Kuna see küsimus on äärmiselt õiguslik, tuleb IFPENi vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.

Hinnang sisulistes küsimustes

167. Komisjoni sõnul põhineb Üldkohtu järeldus sisuliselt esiteks La Poste’i kohtuotsuse (C‑559/12 P) ja teatise garantiide kohta ekslikul tõlgendusel ning teiseks seisukohal, et tagatis ei avalda tõenäoliselt mõju IFPENi suhetele tema tarnijate ja klientidega.

168. Mis puudutab La Poste’i kohtuotsusest (C‑559/12 P) tuleneva eeldamise kohaldamisala ning seda, kuidas Üldkohus seda Euroopa Kohtu otsust tõlgendas, siis olen arvamusel, et miski selles kohtuotsuses ei näita, et eelise eeldamist ei saa kohaldada avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetele tema tarnijate ja klientidega.

169. Selles kohtuotsuses on lihtsat eeldamist aktsepteeritud tõesti ainult avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse suhetes pankade ja finantsasutustega, kuid seda sellepärast, et see on ainus turg, mida komisjon kõnealuses asjas käsitles.

170. Arvan niisiis, et sellest ei saa järeldada, et lihtsat eeldamist ei saa laiendada muudele turgudele või suhetele ning et seepärast rikkus Üldkohus õigusnormi, leides vastupidist (vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkt 160).

171. Üldkohus nõustus küll, et komisjonil oli õigus, kui ta viis läbi kolmeetapilise analüüsi – seos pankadega, seos tarnijatega, seos klientidega (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 89 ja käesoleva ettepaneku punkt 26) – ning nõustus, et igas kategoorias võib esineda eelis, kuid keeldus – konkreetselt selle kohtuotsuse punktis 142 – tunnustamast niisugust võimalust ennast, et eelise eeldamist laiendatakse suhetele tarnijate ja klientidega (vt ka käesoleva ettepaneku punkt 35).

172. Vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus, võib aga tarnijate ja klientide puhul leida sama liiki eelise nagu eelis, mille Euroopa Kohus tuvastas La Poste’i kohtuotsuses (C‑599/12 P), st esiteks paremad laenutingimused tagatise saanule ja teiseks asjaolu, et viimane ei pea maksma sobivat tasu, mis vastab riskitasule, mis jääb riigi kanda.

173. Riigi tasuta ja piiramatu tagatise saanu suhted tarnijate ja klientidega hõlmavad tavaliselt laenude andmist ja maksetähtaegu (koos vastavate riskidega) – kas või ajavahe tõttu teenuse osutamise või kauba tarnimise ja selle teenuse või kauba eest tasumise vahel.

174. On ilmne, et kui sõlmitakse leping niisuguse riigi tasuta ja piiramatu tagatise saanuga nagu IFPEN, kaasneb sellega tarnijale üsnagi oluline kindlustunne, et talle tasutakse, ning kliendile kindlustunne, et talle tarnitakse kaup või saab ta kahjuhüvitist. Seda eelist ei ole, kui tarnija või kliendid sõlmivad lepingu teiste ettevõtjatega, kellel seda tagatist ei ole, ning terve mõistus võimaldab asuda seisukohale, et tagatise saaja saab vastutasuks teatavad eelised, milleks võivad olla eelkõige hinnaalandus või asjaolu, et temaga sõlmitakse leping meelsamini kui teistega.

175. Märgin ka (sarnaselt komisjoniga), et sõnaselge viide laenudele, mida annavad pangad või finantsasutused, ei ole ei La Poste’i kohtuotsuses (C‑559/12 P) ega teatises garantiide kohta (punktid 1.2, 2.1 ja 2.2) – millele on selles kohtuotsuses viidatud – ühekordne viide. Kõige enam käsitletakse laenutingimusi, mida tagatise saanu saab, ja tema riski kindlustamiseks riigile makstava tasu puudumist, kuid need kaalutlused ei ole sõnaselgelt seotud laenudega, mida pankadelt ja finantsasutustelt võetakse.

176. Üldkohus rõhutab, et kohtuasjas, milles tehti 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), oli tagatise saanud ettevõtja talle antud tagatise saamise hetkel juba raskustes. Mina ka ei mõista, kuidas kõneleb see asjaolu selle kasuks, et eeldamist tuleb piirata. Vastupidi, tarnija ei anna kergesti krediiti raskustes ettevõtjale, kui viimasel ei ole riigi tasuta ja piiramatut tagatist. Niisuguses olukorras on ilmne see eelis, mille ettevõtja tagatisest oma suhetes selle kaubandusliku võlausaldajaga saab.

177. Nagu Üldkohus märgib, kujundavad ärisuhteid tarnija ja tema kliendi vahel tavaliselt paljud tegurid ja niisiis mitte ainult see, kas on olemas riigi tasuta ja piiramatu tagatis või ei ole. Arvan siiski, et see asjaolu ei võimalda niisugusest tagatisest tuleneva eelise eeldamist kõrvale heita.

178. Muide, kohtuasjas, milles tehti La Poste’i kohtuotsus (C‑559/12 P), rõhutas hageja, et suhteid La Poste’i ja tema võlausaldajate vahel kujundas terve hulk keerukaid tegureid, mitte ainult tagatis. Ei Üldkohus ega Euroopa Kohus ei leidnud siiski, et see asjaolu oleks niisugune, mille tõttu eelise eeldamist ei kohaldata.

179. Lõpuks tuleb märkida, et Üldkohus võis asuda seisukohale, et tegelikult saab tagatise ja seega eelise hoopis tagatise saanu võlausaldaja, mitte siinses asjas IFPEN. See argument on õige ka pankade ja finantsasutuste puhul, sest laenuvõtja tasuta ja piiramatu tagatise korral ei ole pangal enam mingit riski, mis on talle mõistagi eelis.

180. Tegelikult toob riigi tasuta ja piiramatu tagatise olemasolu minu arvates kaasa eelise eeldamise nii tagatise saanu kui ka ettevõtjate puhul, kes temaga lepingu sõlmivad.

181. Ehkki mõned asjaolud, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses mainib (eelkõige faktooring või hinnaalandused, mida saadakse Üldkohtu sõnul pigem suurte ostutellimiste kui tagatise olemasolu tulemusena), oleksid võimaldanud eeldamise ümber lükata, oleks Üldkohus pidanud sellegipoolest nõustuma selle eelise lihtsa eeldamisega, mis tuleneb riigi tasuta ja piiramatu tagatise olemasolust IFPENi suhetes tema tarnijate ja klientidega, ning piirduma selle kontrollimisega, kas see eeldamine on ümber lükatud.

182. Kolmanda väitega tuleb seega nõustuda.

183. Olen niisiis arvamusel, et kuna vaidlustatud kohtuotsus põhineb eeldusel, mille kohaselt keeldub Üldkohus tunnustamast seda eeldamist suhetes tarnijate ja klientidega, siis ei saa vaidluses selles küsimuses otsust teha ning Euroopa Kohus peab tingimata suunama asja tagasi Üldkohtule, et seda kolmandat väidet arutataks seal, lähtudes eeldamise võimalusest ning IFPENi ja Prantsuse valitsuse võimalusest see eeldus ümber lükata.

V. Kohtukulud

184. Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtule, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kohta otsus hiljem.

VI. Ettepanek

185. Nendel põhjustel teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku: – tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. mai 2016. aasta otsus Prantsusmaa ja IFP Énergies nouvelles vs. komisjon (T‑479/11 ja T‑157/12, EU:T:2016:320) osas, milles Üldkohus otsustas esiteks, et Euroopa Kohtu 3. aprilli 2014. aasta otsuses Prantsusmaa vs. komisjon (C‑559/12 P, EU:C:2014:217), sedastatud lihtsa eeldamise ümberlükkamiseks piisab, kui tõendatakse, et minevikus ei avaldanud tagatis mingit (tegelikku) mõju avalik-õigusliku asutuse IFP Énergies nouvelles’i suhetele pankade ja finantsasutustega, ning teiseks, et seda lihtsat eeldamist ei saa laiendada teistele turgudele või suhetele peale avalik-õigusliku asutuse IFP Énergies nouvelles’i suhete pankade ja finantsasustusega, st tema suhetele tarnijate ja/või klientidega; – jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata; – suunata asi tagasi Üldkohtule uueks aruteluks, mis puudutab apellatsioonkaebuse kolmanda väite raames esitatud argumente, ning jätta kohtukulude küsimus edaspidiseks lahendamiseks.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Otsus riigiabi C 35/08 (ex NN 11/08) kohta, mida Prantsusmaa andis avalik-õiguslikule asutusele Institut Français du Pétrole (ELT 2012, L 14, lk 1; edaspidi „vaidlusalune otsus“).

( 3 ) Tundub, et selles liikmesriigis on palju avalik-õiguslikke tööstus‑ ja kaubandusasutusi (vähemalt 51 avalik-õiguslikku tööstus‑ ja kaubandusasutust Wikipedia andmetel: https://fr.wikipedia.org/wiki/%C3%89tablissement_public_%C3%A0_caract%C3%A8re_industriel_et_commercial_en_France#Principaux). Vt ka Bourdon, P., La garantie de l’Etat en faveur des établissements publics industriels et commerciaux: une aide d’Etat illicite, mais pas rédhibitoire, Revue de l’Union européenne, 2015, lk 523.

( 4 ) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL] artikli [108] kohaldamiseks (EÜT 1999, L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), asendatud alates 14. oktoobrist 2015 nõukogu 13. juuli 2015. aasta määrusega (EL) 2015/1589, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 kohaldamiseks (ELT 2015, L 248, lk 9).

( 5 ) ELT 2008, C 155, lk 10; edaspidi „teatis garantiide kohta“.

( 6 ) 13. juuli 2005. aasta programmseadus, millega määratakse kindlaks energiapoliitika suunad (Loi du 13 juillet 2005, de programme fixant les orientations de la politique énergétique) (JORF, 14.7.2005, lk 11570).

( 7 ) 26. jaanuari 2010. aasta otsus riigiabi C‑56/07 (ex E 15/05) kohta, mida Prantsusmaa andis ettevõtjale La Poste (ELT 2010, L 274, lk 1; edaspidi „La Poste’i otsus“).

( 8 ) Otsus riigiabi kohta, mida Prantsusmaa andis ettevõtjale IFP (C 51/05 (ex NN 84/05)) (ELT 2009, L 53, lk 13).

( 9 ) Kuna sellele kohtuotsusele on käesolevas ettepanekus väga palju viidatud, kasutatakse edaspidi lühitähistust „La Poste’i kohtuotsus (C‑559/12 P)“, et vältida igal korral kohtuotsuse täpsete viidate kordamist.

( 10 ) Kohtuotsused, 15.12.2005, Itaalia vs. komisjon (C‑66/02, EU:C:2005:768, punktid 91 ja 92); 6.9.2006, Portugal vs. komisjon (C‑88/03, EU:C:2006:511 punkt 91); 9.6.2011, Comitato Venezia vuole vivere jt vs. komisjon (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EU:C:2011:368, punkt 114), ning 12.9.2007, Itaalia ja Brandt vs. komisjon (T‑239/04 ja T‑323/04, EU:T:2007:260, punktid 142–144).

( 11 ) Selle kohtupraktika kohaselt parandab avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse staatusega kaasnev riigi kaudne ja piiramatu tagatis tagatise saaja rahalist olukorda, kergendades kohustusi, mis muidu tema eelarvet koormaksid (nimetatud kohtuotsuse punkt 98).

( 12 ) Komisjon märgib, et niisugune olukord ei ole üldsegi ebatavaline. Piisab, kui mõelda üldise huvi teenuste suhtes välja töötatud abikavadele, millega riik määrab kindlaks nende teenuste osutajatele hüvitise maksmise tingimused, nimelt makstakse hüvitist kõikidele haiglatele, mis vastavad teatavatele tingimustele, või kõikidele ettevõtjatele, kes osutavad teatavaid abistamisteenuseid raskustes inimestele. Iga haigla või ettevõtja võib selle kava kohaselt ka ise abikavast kasu saada, st haigla või ettevõtja saab abi, mis ei ole kindlaks määratud või ei ole seotud konkreetse projektiga (sest see abi sõltub avaliku teenuse puhasmaksumusest igale isikule – maksumus, mis ei ole ette teada). Just see kavaks kvalifitseerumine määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti d teise osa tähenduses võimaldabki komisjonil juhul, kui meede kvalifitseeritakse olemasolevaks abiks, võtta asjaomasele haiglale või ettevõtjale vajalikke meetmeid. Selle olukorra näidet vt komisjoni 5. juuli 2016. aasta otsusest, mis käsitleb riigiabi SA. 19864 – 2014/C (endine 2009/NN54), mida on andnud Belgia IRISi võrku kuuluvate pealinna Brüsseli piirkonna avalik-õiguslike haiglate rahastamine (ELT 2016, L 351, lk 68).

( 13 ) Komisjoni 14. septembri 2005. aasta otsus K(2005) 2706 (lõplik) Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE-le antud riigiabi kohta (K 11/2004 (ex NN 4/2003) – Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE – Ümberkorraldamine ja erastamine); komisjoni 17. septembri 2008. aasta otsus Riigiabi nr 321/2008, nr 322/2008 ja nr 323/2008 – Kreeka – Ettevõtja Olympic Airlines/Olympic Airways Services teatava vara müük; komisjoni 20. detsembri 2011. aasta otsus C(2012) 9403, mis käsitleb riigiabi C 25/08 (ex NN 23/08) seoses telekommunikatsiooniettevõtjaga France Télécom seotud riigiteenistujate pensionide rahastamise reformiga, mille Prantsuse Vabariik viis ellu ettevõtjas France Télécom (ELT 2012, L 279, lk 1); ja komisjoni 29. septembri 2010. aasta otsus K(2010) 4499, mis puudutab Hispaania Kuningriigi poolt teatatud riigiabi nr 178/2010, mis anti avaliku teenindamise kohustuse hüvitamise vormis ja millega kaasnes eelisjärjekorras kutse esitamise mehhanism selliste elektrijaamade kasuks, kes kasutavad kohalikku kivisütt.

( 14 ) Kohtuotsused, 13.9.2010, Kreeka jt vs. komisjon (T‑415/05, T‑416/05 ja T‑423/05, EU:T:2010:386; 3.12.2014), Castelnou Energía vs. komisjon (T‑57/11, EU:T:2014:1021), ning kohtumäärus, 3.4.2014, CFE-CGC France Télécom-Orange vs. komisjon (T‑2/13, ei avaldata, EU:T:2014:226).

( 15 ) Kohtuotsus, 14.2.1990, Prantsusmaa vs. komisjon (C‑301/87, EU:C:1990:67, punkt 33). Vt ka kohtuotsus, 8.12.2011, France Télécom vs. komisjon (C‑81/10 P, EU:C:2011:811, punktid 19–24), ning kohtuotsus, 20.9.2011, Regione autonoma della Sardegna jt vs. komisjon (T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 ja T‑454/08, EU:T:2011:493, punkt 91).

( 16 ) Prantsuse õigus takistab IFPENil laenu võtta pikemaks perioodiks kui 12 aastat ning teda kontrollib selles asjas riik (IFPEN viitab 28. detsembri 2010. aasta seaduse nr 2010‑1645 „Riigirahanduse programmseadus aastateks 2011–2014“ (loi no 2010-1645, du 28 décembre 2010, de programmation des finances publiques pour les années 2011 à 2014) (JORF, 29.12.2010, lk 22868) artiklile 12).

( 17 ) Vt ka Bourdon, P., kellele on viidatud käesoleva ettepaneku 3. joonealuses märkuses ja kelle sõnul „võib eelduse […] ümber lükata [näiteks soovides] säilitada riigi tagatise [avalik-õiguslikule tööstus‑ ja kaubandusasutusele]. See riigi tagatis tuleks siiski esiteks kirjendada [avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse] raamatupidamises ning teiseks peaks asutus seda oma kulude arvestamisel arvesse võtma. Seda lahendust, mis ei ole uudne […], on üsna hiljuti esile tõstnud Conseil d’état [(Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu)]. [Viimane] märkis, et kui nad pakuvad turul teenuseid, „tuleb hind, mida kohalik omavalitsus või avalik-õiguslik koostööasutus pakub, kindlaks määrata nii, et arvesse võetakse kõiki otseseid ja kaudseid kulusid, mis selle kujundavad, ilma et üldsusel oleks selle kindlaksmääramisel eelist, mis tuleneb talle avaliku teenuse osutamise ülesannete eest eraldatud ressurssidest ja vahenditest, ning tingimusel et ta suudab vajaduse korral seda raamatupidamis dokumentide abil või ükskõik missugusel muul sobival teabe andmise viisil tõendada“ [CE, 30.12.2014, nr 355563, Societé Armor SNC (Sté), Lebon 433 koos ettepanekuga]. See otsus ei puudutanud [avalik-õiguslikke tööstus‑ ja kaubandusasutusi], kuid on neile täiesti ülekantav, sest nad pakuvad turul teenuseid. Täiendavalt võib [avalik-õiguslik tööstus‑ ja kaubandusasutus] maksta riigi tagatise eest tasu, mis vastab tagatise majanduslikule väärtusele, mis on umbes samaväärne riigi riski enda kanda võtmisega […]. Tasu puudumise korral võib tõendada, et riigi tagatis on tasu [avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse] avaliku teenuse kohustuste eest. Nii on nähtud ette [ELTL] artiklis 106. Ebaseadusliku riigiabi olemasolu eelduse ümberlükkamisel võib olla kasu [avalik-õigusliku tööstus‑ ja kaubandusasutuse] ning riigi vahel sõlmitud lepingust, milles seda küsimust reguleeritakse“.

( 18 ) Kohtuotsus, 21.1.2016, Galp Energía España jt vs. komisjon (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.

( 19 ) Kohtuotsus, 1.7.2008, Chronopost ja La Poste vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 123).