ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24.

Eelnev tähendab minu arvates, et mingit tähtsust ei oma erinevused määruse nr 492/2011 artikli 38 eri keeleversioonide vahel, millele Euroopa Parlament tähelepanu juhtis. Nimelt märgib Euroopa Parlament oma hagiavalduse punktides 64–68, et selle sätte eri keeleversioonid võimaldavad teataval määral nüansseerida hinnangut ülesandele, mille seadusandja lõppkokkuvõttes soovis komisjonile usaldada. Nii näeb artikkel 38 prantsuskeelses versioonis ette, et komisjon peab vastu võtma meetmed, mis on „nécessaires à la mise en application [du réglement no492/2011]”. Ingliskeelne versioon omalt poolt räägib meetmetest „pursuant to this Regulation for its implementation”, samas kui itaalia keeles viidatakse meetmetele, mis on „necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. Lõpetuseks on hispaaniakeelses versioonis kõne all „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Olen seisukohal, et juhiste kõrval, mis on võimalik tuletada igast sellisest väljendist, on oluline mitte niivõrd see, kas seadusandja oli komisjonile jäetava tegevusruumi piiritlemisel rohkem või vähem täpne, vaid hoopis see, kas komisjon tegutses kitsalt „rakendamisvolituste” piires, mis seadusandja saab talle anda ELTL artikli 291 lõike 2 alusel. Teisisõnu on vaidlustatud otsuse õiguspärasuse küsimuse lahendamisel otsustav see, kas nimetatud otsuse sisu langeb kokku tõeliste rakendamisvolituste teostamisega.
102.

Kaaludes, kas selline piirang võib olla õigustatud seetõttu, et seda õigustavad (kodakondsusest sõltumatud) üldisest huvist lähtuvad objektiivsed kaalutlused ning asjaomane meede on proportsionaalne oma õiguspäraste eesmärkide suhtes, on Euroopa Kohus selgitanud, et on õiguspärane, kui liikmesriik seab rahaliselt kogu õppeprogrammi välismaal läbivate õppijate toetamise sõltuvusse sellest, et õppijad tõendavad piisavat integreeritust õppetoetust andva liikmesriigiga. ( 92 ) See on vahendiks teise eesmärgi saavutamisel, milleks Euroopa Kohtu sõnul on vältida liikmesriigile ebamõistlikku koormat, millel võiksid olla tagajärjed selles riigis võimaldatava toetuse kogumahule. ( 93 ) Ent lihtsalt kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul elamise nõude suhtes on asutud seisukohale, et see on liiga üldine ja välistav ning ületab seda, mis on vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks, ega ole seetõttu proportsionaalne. ( 94 ) Piisavat seost õppetoetust võimaldava liikmesriigiga võivad samuti tõendada muud sidemed, nagu näiteks kodakondsus, haridus, perekond, töötamine, keeleoskus või muud sotsiaalsed või majanduslikud tegurid. ( 95 )
53.

Sellegipoolest ei ole maksukohustuslastele sel moel kehtestatud nõue selline, et sellega taotletaks eesmärgi saavutamist, vaid kujutab endast n-ö vahendite valiku kohustust. Euroopa Kohus on märkinud, et ettevõtjad, kes võtavad kõik meetmed, mida võib neilt mõistlikult nõuda, selleks et veenduda, et nende tehingud ei oleks osa kõrvalehoidumisskeemist, peavad saama olla kindlad nende tehingute õiguspärasuses ( 30 ). See, millised on need meetmed, mida maksukohustuslaselt mõistlikult nõuda võib, sõltub peamiselt juhtumi asjaoludest. Siiski ei saa maksukohustuslastelt nõuda niisugust kontrolli, mille läbiviimine on tavapäraselt maksuhalduri ülesanne ( 31 ). Seega ei kasutata heausksuse põhimõtet maksukohustuslaste kahjuks. Vastupidi, suuremas osas Euroopa Kohtusse jõudnud kohtuasjades säilitasid maksukohustuslased juhtudel, mil nad ei teadnud või ei võinud teada, et nende tehtavad tehingud on osa kõrvalehoidumisskeemist, õiguse sisendkäibemaksu mahaarvamisele või õiguse maksuvabastusele ( 32 ). Vajadusel võidi see õigus anda ka juhul, kui materiaalsed tingimused niisuguse õiguse tekkeks ei olnud täidetud ( 33 ). Niisiis võimaldab heausksuse põhimõte tagada, et käibemaksust kõrvalehoidumise korral jaguneb risk maksuhalduri ja maksukohustuslaste vahel, ning samuti tehingus osalenud poolte vahel ( 34 ).
115.

Eeltoodust tulenevalt teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks eelotsuse küsimustele järgmiselt: Pagulasele juba antud elamisloa võib tühistada juhul, kui esinevad riigi julgeoleku või avaliku korra kaalukad põhjused nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta) artikli 24 lõike 1 tähenduses või kui on olemas alus kohaldada erandit selle direktiivi artikli 21 lõikes 2 ette nähtud mittetagasisaatmise põhimõttest. Direktiivi 2004/83 artikli 24 lõikes 1 kasutatud sõnad „riigi julgeoleku või avaliku korra kaalukad põhjused” tähendavad seda, et on tõsine alus arvata, et esineb oht riigi julgeolekule või avalikule korrale. Seda väljendit tuleb tõlgendada laiemalt, kui nimetatud direktiivi artikli 21 lõikes 2 ette nähtud tingimust, kus on silmas peetud olukorda, kui olemas on mõistlik põhjus käsitada pagulast ohuna kõnealuse liikmesriigi julgeolekule (artikli 21 lõike 2 punkt a) või kui, olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab ta endast ohtu selle riigi ühiskonnale” (artikli 21 lõike 2 punkt b). Enne seda, kui pagulase elamisloa saab direktiivi 2004/83 artikli 24 lõike 1 alusel tühistada seetõttu, et ta toetab keelustatud organisatsiooni, tuleb konkreetseid asjaolusid eraldi hinnata. Sellise hindamise puhul on asjakohased järgmised asjaolud: i) pagulase enda konkreetsed teod; ii) selle organisatsiooni tegevus, mida ta väidetavalt toetanud on; ja iii) kas esineb täiendavaid asjaolusid, mis suurendavad tõenäosust, et olemas on oht riigi julgeolekule või avalikule korrale. Iga üksiku juhtumi täpseid asjaolusid peavad hindama liikmesriigi pädevad ametiasutused, kes alluvad siseriiklike kohtute kontrollile. Juhul kui liikmesriik otsustab pagulase välja saata, kuid peatab selle otsuse täideviimise, on direktiiviga 2004/83 vastuolus see, kui nimetatud isik ei saa kasutada direktiivi VII peatükis tagatud õigusi, välja arvatud juhul, kui kohaldamisele kuulub sõnaselge erand; iga meede, mille liikmesriik selle sättega taotletava eesmärgi saavutamiseks võtab, peab olema proportsionaalne. Isiku pagulasseisundi võib tühistada üksnes direktiivi 2004/83 sõnaselgete sätete kohaselt. Seega, juhul kui pagulane säilitab oma seisundi selle direktiivi järgi, kuid siseriiklike õigusnormide tulemusel ei saa ta kasutada hüvesid, mille kasutamiseks tal selle meetme järgi pagulasena õigus on, siis on sellised siseriiklikud õigusnormid direktiiviga 2004/83 vastuolus. Kui siseriiklik õigus on direktiiviga vastuolus, on siseriiklik kohus, kes on kutsutud oma pädevuse piires kohaldama liidu õigusnorme, kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusakti sätte, mis on vastuolus liidu õigusega.
98.

Kohtuasjas Allen Bradley Co. vs. Local Union no. 3 aga toonitas Supreme Court, et Sherman Act ei luba ametiühingutel „aidata muid organisatsioone ärimonopolide loomisel ega kaupade ja teenuste turustamise juhtimisel”. ( 39 ) Peale selle märkis Supreme Court kohtuasjas United Mine Workers vs. Pennington, et „ametiühing ei ole enam monopolivastaste seaduste täitmisest vabastatud, kui selgelt tõendatakse, et ta on rühma tööandjatega kokku leppinud teatava palgaastmiku kehtestamises teistele läbirääkivatele üksustele. […] See kehtib ka siis, kui ametiühingu osa selles skeemis on kohustus tagada samad palgad, töötunnid või muud tööhõivetingimused suhetes sama tööstusharu ülejäänud tööandjatega”. ( 40 )
76.

Nendel tingimustel näib mulle ilmne, et kõnealune muutmine on piisavalt oluline ja kvalifitseeritud selleks, et saaks järeldada, et Pictorighti levitamisõigust ei saa pidada selle suhtes lõppenuks. Olulisus tuleneb asjaolust, et see muutmine ei ole mitte levitatava teose materiaalse kandja suvaline muutmine, vaid just sellise kandja kasutamine, mis on sama laadi kui see, millel intellektuaalne loometeos algselt on kujutatud. See asjaolu teeb käesoleva kohtuasja väga eriliseks, eristades seda nendest juhtudest, kus intellektuaalse loometeose levitamiseks kasutatud kandja on sellist laadi, et ei või põhjustada segiajamist originaalteosega. Sellise juhtumiga on tüüpiliselt tegemist kollaažide puhul, millele viitab Ühendkuningriigi valitsus.
42.

See lahendus näib mulle rohkem kooskõlas määrusega nr 44/2001 taotletavate eesmärkidega, millest on ära märgitud tõrgeteta õigusemõistmist. ( 24 ) Kriteerium, mis sunnib hagejat piiritlema oma nõude ulatust territoriaalsete kriteeriumide järgi, mida on raske – et mitte öelda võimatu – kindlaks määrata, ei ole määruse nr 44/2001 mõttega kooskõlas. Nagu tunnistas komisjon, ei saa hageja sellisel juhul nagu käesolevas asjas tugineda kontrollitavatele asjaoludele, mis piiritleksid täpselt ainult selles riigis tekitatud kahju, kus nõue on esitatud. See asjaolu sunniks kõnealuse riigi kohut nõudma kahju hüvitamist tegelikult tekitatud kahjust vähemal määral või suuremal määral, ületades nii territoriaalsuse kriteeriumi, mille järgimist Euroopa Kohus sellistel juhtudel nõuab. Komisjonil on õigus, kui ta väidab, et Pinckney doktriini kohaldamisega käesolevale asjale kaasneb tõsine oht, et pädev kohus ületab oma pädevuse teostamisel oma võimu piire.
41.

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et krediidileping, mille sõlmis üks põhikohtuasjade kostjatest, nimelt I. Bakkaus, sisaldas tüüptingimust, milles viimane kinnitas, et ta on „Euroopa standardinfo teabelehe kätte saanud ja läbi lugenud”. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas selline tingimus võib lisaks sellele, et see kinnitab lepingueelse teabelehe esitamist krediidisaajale, samuti tõendada, et väljastatud lepingueelse teabe sisu ise on kooskõlas direktiivi 2008/48 nõuetega. Kohus viitab iseäranis direktiivi 2008/48 artiklile 22, mis kohustab liikmesriike tagama esiteks, et tarbijatel on keelatud loobuda neile kõnealust direktiivi üle võtvate siseriikliku õiguse sätetega antud õigustest, ja teiseks, et nendest õigusnormidest ei saaks mööda hiilida, kasutades selleks lepingute sõnastust.
5.

Raamdirektiivi artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud: „Liikmesriigid tagavad, et riigi tasandil on olemas toimivad mehhanismid, mille alusel on riigi reguleeriva asutuse otsuse mõjuvälja jäävatel kasutajatel ja elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid pakkuvatel ettevõtjatel õigus esitada kaebus sellise otsuse vastu edasikaebusi käsitlevale organile, mis on asjaomastest pooltest sõltumatu. Kõnealusel organil, milleks võib olla kohus, on oma funktsioonide tõhusaks täitmiseks asjakohased teadmised. Liikmesriigid tagavad, et juhtumi asjaolusid võetakse nõuetekohaselt arvesse ja et olemas on toimiv edasikaebamise mehhanism”.
61.

Tuginedes esitatud kaalutlustele, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgericht Frankfurt am Maini esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt: Pädev järelevalveasutus võib talle konkreetse maksejõuetu ja sundlikvideerimisel oleva investeerimisühingu kohta käivale teabele juurdepääsu taotluse esitanud isiku vastu tugineda konfidentsiaalsusnõuetele, mis tema suhtes kehtivad tulenevalt liidu õigusest ja eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivist 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ, vaatamata asjaolule, et selle ühingu ärimudel põhines peamiselt ulatuslikul investeerimispettusel, mille eesmärk oli tekitada investoritele teadlikult kahju, ja mitmele selle äriühingu tegevuse eest vastutavale isikule oli jõustunud kohtuotsusega mõistetud karistuseks mitmeaastane vangistus. Igal juhul võib siis, kui investeerimisühingu pankrot on välja kuulutatud või see ühing on sundlikvideerimisel, konfidentsiaalset teavet – tingimusel, et see ei puuduta kolmandaid isikuid – avaldada direktiivi 2004/39 artikli 54 lõike 2 alusel üksnes tsiviil- või kaubandusõiguse menetluse käigus ja tingimusel, et see on käigusoleva menetluse läbiviimiseks vajalik. Seda konfidentsiaalset teavet ei tohi avaldada kasutamiseks sellise tulevase hagi toetuseks, mis ei kuulu käigusoleva tsiviil- või kaubandusõiguse menetluse raamesse.
22.

Kohtuasja praegu menetlev Naczelny Sąd Administracyjny (kõrgeim halduskohus), kes kahtleb eelnimetatud Poola õigusnormide kooskõlas liidu õigusega, esitas 16. septembril 2013 ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas arvestades käibemaksusüsteemi, mis põhineb [käibemaksudirektiivil], pidades silmas eeskätt direktiivi artikleid 9 ja 193 koosmõjus artikli 199 lõike 1 punktiga g, on lubatav selline siseriiklik õigusnorm nagu Poola käibemaksuseaduse artikkel 18, mis sätestab erandid käibemaksuga maksustamise üldpõhimõtetest eelkõige käibemaksu arvestamiseks ja kinnipidamiseks kohustatud õigussubjektide osas, nähes ette käibemaksu kinnipidaja instituudi, see tähendab õigussubjekti, kes on kohustatud arvestama, kinni pidama ja tähtajaks maksuhaldurile tasuma maksukohustuslase poolt tasumisele kuuluva käibemaksu? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: 2.1 Kas liidu õiguse üldpõhimõtteks olevat proportsionaalsuse põhimõtet arvestades on lubatav selline siseriiklik õigusnorm nagu käibemaksuseaduse artikkel 18, mis näeb muu hulgas ette, et käibemaksu, millega maksustatakse sundtäitmise käigus nende kinnisasjade võõrandamine, mis on võlgniku omandis või kehtivate õigusnormide vastaselt tema valduses, arvestab, peab kinni ja tasub maksuhaldurile sundtäitmist läbiviiv kohtutäitur, kes vastutab käibemaksu kinnipidajana selle kohustuse täitmata jätmise eest? 2.2 Kas käibemaksudirektiivi artikleid 206, 250 ja 252 ja nendest tulenevat neutraalse maksustamise põhimõtet arvestades on lubatav selline siseriiklik õigusnorm nagu [Poola] käibemaksuseaduse artikkel 18, mis toob kaasa selle, et viidatud artiklis nimetatud käibemaksu kinnipidajat kohustatakse arvestama, kinni pidama ja tasuma käibemaksu sundtäitmise käigus võõrandatavalt varalt, mis on maksukohustuslase omandis või kehtivate õigusnormide vastaselt tema valduses, ja nimelt maksukohustuslase suhtes kehtival maksustamisperioodil summalt, milleks on vara müügist saadud tulem, mida on vähendatud käibemaksu ja vastava maksumäära võrra, ilma et sellest summast arvataks maha maksukohustuslase poolt maksustamisperioodi algusest kuni käibemaksu kinnipidamise kuupäevani tasutud sisendkäibemaksu?”
41.

Selles seisneb ka apellandi tuvastusnõude nõrk koht. Sest ehkki ELTL artikli 272 raames on tuvastushagi põhimõtteliselt lubatav, nõuab liidu õigus just sellisel juhul nagu käesolev, et apellant esitaks põhistatud seisukoha küsimuse kohta, miks juba enne komisjoni nõude esitamist on vaja pöörduda kohtu poole kaitse saamiseks. Kui sooritushagide puhul, mis on suunatud konkreetse nõude täitmisele, saab põhjendatud huvi tavaliselt kergesti tuletada hageja nõude kontekstist, tuleb hageja õigustatud huvi teatud õigussuhte olemasolu või puudumise – või teatud nõude olemasolu või puudumise– abstraktseks kohtulikuks tuvastamiseks tavaliselt eraldi põhjendada. Liidu kohtute pädevusse ei kuulu nimelt abstraktsete õigusküsimusi puudutavate eksperdiarvamuste koostamine.
55.

Sellegipoolest ja nagu ma juba eelnevalt märkisin, on E.ON-il see õigus määruse nr 1755/2005 artikli 5 lõike 5 alusel. See säte tagab kõigile ettevõtjatele õiguse sellele, et füüsilise ülekoormuse haldamist puudutavad otsused võetakse vastu läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel. E.ON on just sedalaadi otsuse vaidlustanud, kuna see viitab kriteeriumidele, mis puudutavad gaasiaasta vaba võimsust. Seetõttu leian, et E.ON-il on peale määrusega nr 1775/2005 antud õiguse mängus ka ilmselged varalised huvid. Nende kahe asjaolu koostoime tõttu järeldan, et kui kõrvutada otsust mitte tunnistada E.ON-i edasikaebeõigust, kuna tal puudus „põhjendatud huvi”, ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, siis ei ole see otsus nimetatud õigusega kooskõlas.
45.

Esiteks on kahjumi muul moel arvessevõtmise võimalus praktikas täiesti välistatud vaid siis, kui tütarettevõtjat enam õiguslikult ei eksisteeri. Alles siis, kui tütarettevõtja on varatu ega saa enam vara omandada, on kindel, et enam ei saa tekkida ka kasumit, millest saaks veel kahjumit maha arvata. Tütarettevõtja täieliku likvideerimise äraootamine võib võtta kaua aega. Nii saab selgitada katseid tuua see ajahetk ettepoole, majandustegevuse lõpetamise või likvideerimise alguse juurde, mille tagajärjel tuleb aga kahjumi muul moel arvessevõtmise võimatus kindlaks teha esialgselt. Seda on eriti selgelt näha käesolevas menetluses esitatud komisjoni ettepanekust võtta tütarettevõtja hilisemat ootamatut kasumit arvesse emaettevõtja kasumi korrigeerimisel ning sellest, et komisjon eristab kasumi muul moel arvessevõtmise „reaalset” ja „teoreetilist” võimalust. Euroopa Kohus lükkas komisjoni ettepaneku korrigeerimismenetluse kohaldamiseks kohtuotsuses Marks & Spencer juba tagasi ( 41 ); eristamine „reaalse” ja „teoreetilise” võimaluse vahel annab aga vaid tõenäosuse, mis ei paku oma olemusest tulenevalt veel õiguskindlust.
52.

Õigupoolest oli Madalmaade õigus kohaldatav 31. maini 2004, sest selle kuupäevani töötas L. Kik ettevõttes, mille registrijärgne asukoht on Madalmaades, kus ka tema elas, töötas ja makse maksis. Madalmaade õiguse kohaselt ei olnud see õigus enam kohaldatav alates hetkest, kui L. Kik töötas kolm kuud järjest väljaspool Madalmaid ja Šveitsis asuva tööandja jaoks. Kuna nendel asjaoludel on täidetud tingimus, et „liikmesriigi õigusaktid ei ole [isiku suhtes] enam kohaldatavad”, nagu näeb ette määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkt f (ja „ilma et teise liikmesriigi õigusaktid oleksid muutunud tema suhtes kohaldatavaks”), siis on selle sama sätte kohaselt kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks määrav kriteerium töötaja elukoha kriteerium. Juhuslikult viib kohtuasja asjaoludel kõnealune kriteerium välja taas Madalmaade õiguseni, see tähendab sama õiguseni, mille kohaldamise lõppemise tõttu oli vaja otsida muud kohaldatavat õigust. Kuna aga sisuliselt on tõepoolest tegemist sama õigusega, siis tegelikult määrab selle kohaldatavuse kummalgi juhul erinev õiguslik põhjus: see õigus ei olnud enam kohaldatav, kui L. Kik’i tööalased asjaolud muutusid (31. mail 2004), ja muutus taas kohaldatavaks, kui see tulenes määruses nr 1408/71 ette nähtud kohaldatava õiguse kindlaksmääramise kriteeriumist sellise juhu jaoks, nagu oli tegemist L. Kik’i puhul pärast 31. maid 2004. Ühel juhul oli Madalmaade õigus kohaldatav seepärast, et L. Kik elas ja töötas Madalmaades selles liikmesriigis asutatud ettevõtte jaoks, ja teisel juhul – kui asjaolude muutumise tõttu ei olnud see õigus enam kohaldatav – seepärast, et see oli tema elukohajärgne õigus.
52.

Vastab tõele, et teenistuse lõppedes on lepingulistel töötajatel põhimõtteliselt – ja kui nad ei ole kaetud riikliku skeemiga – õigus muude teenistujate teenistustingimustes ette nähtud töötuskindlustusskeemis sätestatud toetustele (maksimaalselt) kuni kolmeks aastaks ( 32 ). Sellegipoolest, esiteks, on see kindlustuskaitse ette nähtud üksnes juhul, kui endise lepingulise töötaja teenistusaeg on olnud minimaalselt kuus kuud (artikli 96 lõike 1 punkt c) ja see piirdub ajavahemikuga, mis ei ületa ühte kolmandikku tegelikult teenistuses oldud ajast (artikli 96 lõige 4), mistõttu tegelikkuses on kindlustuskaitse lühiajaliste lepingute alusel töötavate ametnike jaoks liiga piiratud ja võib isegi täielikult puududa, kui see ajavahemik on vähem kui kuus kuud. Teiseks, niisuguste õigusnormide alusel, nagu on käsitlusel põhikohtuasjas (nii nagu ONEM neid tõlgendab ja kohaldab), kui muude teenistujate teenistustingimustes ette nähtud kindlustuskaitse periood (st maksimaalselt kolm aastat) on läbi, on siseriiklikule tööturule naasev endine lepinguline töötaja jäetud ilma igasugusest töötuskindlustusest kuni hetkeni, kui tal on täitunud riikliku töötuskindlustushüvitise saamise õiguse tekkimiseks nõutud tööpäevade arv ( 33 ). Selle nurga alt vaadates võib niisugune õigusnorm mõjutada eelkõige endisi lepingulisi töötajaid, kes on töötanud pikki ajavahemikke liidu teenistuses.
42.

Selles suhtes, ehkki hüpoteegiseaduse artikli 114 kolmanda lause ja vahepealse aja osas seaduse nr 1/2013 teise üleminekusätte kohaselt ei tohi täitemenetluses hüpoteegi realiseerimisel sisse nõutava viivise summa ületada kolmekordset seaduslikku intressimäära, ei tähenda see, nagu oleks igasugune seda ületav lepinguline määr direktiivi tähenduses automaatselt ebaõiglane või alla selle jääv määr automaatselt õiglane. Ei ole üldkehtivat reeglit selle kohta, millal liigitub viivisemäära tingimus automaatselt ebaõiglaseks. Teatavas siseriikliku õiguse valdkonnas kehtestatud intressimäärade ülempiirid on kõigest üks tegur, mida tuleb arvesse võtta. On selge, et lihtsalt võimatu on asuda mingile teadlikule seisukohale küsimuses, kas viivisetingimus on õiglane, ainuüksi võrreldes seda seadusliku intressimäära kordsega. Seda illustreerib hästi direktiivi 93/13 lisa ( 22 ) punkt e, kus on mainitud „ülemäära suure hüvitussumma nõudmi[st] tarbijalt, kes ei täida oma kohustust” (kohtujuristi kursiiv), sest mõistagi saab ainult üksikjuhulisel hindamisel kindlaks määrata, kas hüvitis on teatavas olukorras proportsionaalne või mitte. Selles suhtes näib mulle, et krediidilepingus sätestatud viivisemäära õigluse hindamise (jällegi eeldusel, et selline intress ei moodusta osa lepingu olemuslikest tingimustest või ei ole muul põhjusel kontrolli alt vabastatud) lähtealuseks on väljalaenatud summa suurus ja laenu kestus, mis võivad eri lepingutes olla erinevad. Lõplikus analüüsis aga on selline hinnang mitte Euroopa Kohtu, vaid siseriiklike kohtute anda, sest nendel on parem positsioon kõikide oluliste asjaolude kaalumiseks igas konkreetses kohtuasjas ja nemad on väga hästi tuttavad siseriiklikus õiguses üldiselt kohaldatava korraga. ( 23 )
72.

Viimaks tuleb omavalitsusüksuse seisukohti arvestades meenutada, et esineda võib ka keskkonnamõju tagantjärele hindamise kohustus loamenetluse hilisemas etapis. Kui peaks ilmnema, et pärast direktiivi 85/337 jõustumist on tehtud töid või sekkutud füüsiliselt, nii et seda tuleks nimetatud direktiivi tähenduses käsitada projektina, mille puhul oleks pidanud hindama keskkonnamõju, kuid seda loamenetluse mõnes varasemas etapis ei tehtud, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus seda arvestama käitamisloa andmise hilisemas etapis ja tagama kõnealuse direktiivi kasuliku mõju, seistes hea selle eest, et niisugust hindamist tehtaks vähemalt selles etapis. ( 25 ) Proovipuurimise puhul kehtib see igal juhul siis, kui see on varasemate projektidega tehnoloogiliselt ja geoloogiliselt tootmiskohas seotud või muu, varem rajatud infrastruktuur moodustab koos sellega ühise projekti.
71.

Järgmine liik tingimusi tekitab kõige vähem probleeme, sest nende skeemi on arvesse võetud määruses nr 1408/71. Selle liigi alla kuuluvad pärast pensionieelsel perioodil osalise tööajaga töötamist pensioni saamiseks vajalikke sissemakseperioode käsitlevad tingimused. Selle määruse artikli 45 lõige 1 näeb nimelt ette, et ühes liikmesriigis täitunud sissemakseperioode tuleb võtta arvesse pensioni maksmiseks pädevas liikmesriigis „nii, nagu need oleksid täitunud tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel”. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldas ka põhikohtuasjas seda artiklit, sest ta nentis, et W. Larcher täitis Saksa õiguse kohaselt nõutud kohustuslike kindlustusperioodidega seotud tingimusi. ( 29 ) Kuigi Saksamaa õigusaktides sissemakseperioodide kohta ette nähtud tingimus on käesolevas asjas tõesti täidetud, on see, nagu selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, täidetud Austria kindlustusperioode arvesse võttes. ( 30 )
42.

Sellise kaalumise tulemus on üldjuhul üheti mõistetav, kui liikmesriigi taotletud eesmärk, mis piirdub liikmesriigi territooriumiga, on kooskõlas aluslepingutega, nagu on asi rahvusliku kultuuripärandi säilitamise korral. Kohtuasja C‑87/13 raames selgitasin seetõttu juba, et rahvusliku kultuuripärandi säilitamine on ülekaalukas üldine huvi, mis võib õigustada asutamisvabaduse piiramist. ( 22 ) Ma ei näe põhjust käsitada seda käesolevas asjas piiratud kapitali vaba liikumise kohaldamisalas teisiti. Kui käesolevas asjas kõne all oleva maksusoodustuse eesmärk on rahvusliku kultuuripärandi säilitamine, on see järelikult õigustatud.