KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 29. novembril 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑551/16

J. Klein Schiphorst

versus

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Centrale Raad van Beroep (sotsiaalkindlustus‑ ja avaliku teenistuse asjade apellatsioonikohus, Madalmaad))

Eelotsusetaotlus – EÜ ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline isikute vaba liikumist käsitlev leping – Töötajate vaba liikumine – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artiklid 7, 63 ja 64 – Võõrtöötajad – Töötushüvitis – Teise liikmesriiki suunduv tööotsija – Töötushüvitise saamise õiguse säilimine – Kestus – Võimalus

I. Sissejuhatus

1. Kas liikmesriik võib põhimõtteliselt keelduda pikendamast oma kodanikest tööotsijate töötushüvitise eksportimise perioodi pikendamisest üle kolme kuu?

2. See on Centrale Raad van Beroep’i (sotsiaalkindlustus- ja avaliku teenistuse asjade apellatsioonikohus, Madalmaad) eelotsusetaotluse ese, mis puudutab peamiselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta ( 2 ) artikli 64 lõike 1 punkti c tõlgendamist.

II. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused

3. Eelotsusetaotlus on esitatud kohtuvaidluses, milles on vastamisi Madalmaade kodanik J. Klein Schiphorst ja Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (töötajate sotsiaalkindlustust haldava asutuse haldusnõukogu, Madalmaad; edaspidi „Uwv“), sest viimane jättis rahuldamata J. Klein Schiphorsti taotluse pikendada määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punktis c ette nähtud kolmekuulist perioodi, mille ajal säilib õigus töötushüvitisele, mida oli Uwv talle maksnud 1. septembrist 30. novembrini 2012 seoses tema tööotsingutega Šveitsi Konföderatsioonis, mille kodanik on tema elukaaslane.

4. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, ei ole kahtlust, et J. Klein Schiphorstil oli kindlasti õigus töötushüvitise maksete säilimisele Šveitsis töö otsimise ajal kolme kuu vältel alates 1. septembrist kuni 30. novembrini 2012.

5. Esiteks nimelt on määruse nr 883/2004 artikli 64 lõikes 1 ette nähtud, et täielikult töötul isikul, kes vastab pädeva liikmesriigi õiguses sätestatud nõuetele selleks, et tal oleks õigus saada hüvitist, ja kes suundub tööd otsima teise liikmesriiki, säilib õigus rahalisele töötushüvitisele selles artiklis loetletud tingimustel ja ulatuses. Nende tingimuste ja piirangute hulgas on nimetatud lõike punkti c tingimused, et hüvitis säilib „säilib kolme kuu jooksul alates kuupäevast, mil töötu isik ei olnud enam kättesaadav selle liikmesriigi tööhõivetalitustele, kust ta lahkus, tingimusel et hüvitise saamise kestus kokku ei ületa perioodi pikkust, mil tal oli õigus hüvitisele selle riigi õigusaktide alusel“ ( 3 ).

6. Teiseks on kindel, et vastavalt Luxembourgis 21. juunil 1999 allkirjastatud Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta ( 4 ) (edaspidi „EÜ-Šveitsi kokkulepe“) ja selle kokkuleppe II lisa alusel, mida on muudetud EÜ-Šveitsi kokkuleppega asutatud ühiskomitee 31. märtsi 2012. aasta otsusega nr 1/2012, millega asendati nimetatud kokkuleppe II lisa sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta ( 5 ), kohaldatakse määrust nr 883/2004 liikmesriikide ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelistele suhetele alates 1. aprillist 2012, kusjuures viimane samastatakse nimetatud määruse kohaldamisel esimestega.

7. Seevastu põhikohtuasi ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused puudutavad peamiselt määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c lõpuosa tõlgendamist, milles on täpsustatud, et „pädev talitus või asutus võib seda kolmekuulist perioodi pikendada maksimaalselt kuue kuuni“.

8. Selle kohta nähtub kohtutoimiku andmetest, et Uwv jättis J. Klein Schiphorsti taotluse eksportimisperioodi pikendada rahuldamata põhjusel, et see asutus keeldub niisugusest pikendamisest põhimõtteliselt, vastavalt 2011. aasta jaanuaris Madalmaade sotsiaal- ja tööministri antud juhistele, välja arvatud juhul, kui sellel keeldumisel on konkreetse juhtumi eriasjaolusid arvestades ebamõistlikud tagajärjed. Uwv on seisukohal, et seda erandit ei saa J. Klein Schiphorsti puhul kohaldada, sest vaatamata tema algatustele leida Šveitsis töö, ei ole konkreetseid töö saamise väljavaateid selles riigis ega muid asjaolusid, mis oleksid sundinud välistama vajaduse nõuda selle kolmekuulise perioodi lõppemisel J. Klein Schiphorsti Madalmaadesse tagasipöördumist.

9. Kuna J. Klein Schiphorsti kaebus Uwv otsuse peale jäeti esimeses astmes rahuldamata põhjusel, et see haldusasutus oli piisavalt selgitanud põhjuseid, mille tõttu ta ei olnud kasutanud määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine antud võimalust, esitas põhikohtuasja kaebaja apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.

10. Viimane kahtleb Uwv otsuse kooskõlas liidu õigusega.

11. Tunnistades selles suhtes, et vastavalt määruse nr 883/2004 artiklile 63 võivad liikmesriigid vabalt seada töötushüvitise tingimuseks elukohaeeskirjad, tuletab eelotsusetaotluse esitanud kohus meelde, et see säte näeb samuti ette, et selle määruse artikkel 7, mis sisaldab elukohaeeskirjade keeldu, on kohaldatav nimetatud määruse artiklites 64 ja 65 ette nähtud juhtudel ja nendes seatud piirangutega. Seega, kuna võimalus pikendada töötushüvitise eksportimise perioodi kolme kuu võrra on ette nähtud määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine, mõjutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul nimetatud artikli 7 kohaldamine selle võimaluse tõlgendamist ja rakendamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekib samuti küsimus, kas selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud tema võimaluse tõlgendamist võiks mõjutada ka isikute ja töötajate vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu sätete kohaldamine.

12. Nendel tingimustel otsustas Centrale Raad van Beroep (sotsiaalkindlustus- ja avaliku teenistuse asjade apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 […] punktis c [in fine] antud võimalust võib määruse nr 883/2004 artikleid 63 ja 7, [selle] määruse eesmärki ja otstarvet ning isikute ja töötajate vaba liikumist arvestades kasutada nii, et igasugune töötushüvitiste ekspordi perioodi pikendamise taotlus jäetakse põhimõtteliselt rahuldamata, välja arvatud juhul, kui Uwv […] leiab, et konkreetse juhtumi asjaoludel, näiteks kui on konkreetsed ja tajutavad väljavaated tööd leida, ei ole tal mõistlikult võimalik ekspordiperioodi pikendamisest keelduda? 2. Kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis kuidas peavad liikmesriigid neile määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 […] punkti c [in fine] antud võimalust kasutama?“

13. Nende küsimuste kohta esitasid kirjalikud seisukohad Uwv, Madalmaade, Tšehhi, Taani, Poola, Rootsi ja Norra valitsus ning Euroopa Komisjon. Nende huvitatud poolte suulised seisukohad kuulati ära 20. septembri 2017. aasta kohtuistungil, peale Tšehhi ja Poola valitsuse, kes ei olnud seal esindatud.

III. Õiguslik analüüs

14. Nagu eespool toodud kaalutlustes rõhutati, annab määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkt c liikmesriigi töötajatele, kes on töötud, töö otsimiseks teises liikmesriigis õiguse sellele, et nende töötushüvitis säilib kolm kuud, mida selle artikli viimase lause alusel „pädev talitus või asutus võib […] pikendada maksimaalselt kuue kuuni“.

15. Kas see võimalus pikendada isiku jaoks töötushüvitise ekspordiperioodi pärast kolme kuu möödumist on adresseeritud liikmesriikidele nii, et neil on selle alusel ka õigus sellele mitte tugineda ja seega keelata pädevale haldusasutusele igasugune võimalus seda pikendamist lubada, nagu pooldavad Madalmaade, Taani, Rootsi ja Norra valitsus, või on see adresseeritud ainult pädevatele haldusasutustele, kellel peab igal juhul olema võimalus igat üksikjuhtumit analüüsida, nagu väidavad Tšehhi ja Poola valitsus ning komisjon?

16. Põhikohtuasja asjaolusid arvestades oleks mõeldav eelmises punktis esitatud alternatiivile mitte otse vastata. Nimelt nähtub kohtutoimiku dokumentidest ja Madalmaade valitsuse selgitustest, et kuigi Madalmaade Kuningriik algul vastavalt sotsiaalministri 2011. aasta jaanuari juhistele keeldus määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punktiga c in fine antud võimalust kasutamast, „oli“ see liikmesriik pärast, jäädes põhimõtte juurde, et pikendamistaotlused jäetakse üldjuhul rahuldamata, pärast Amsterdami kohtu 2. oktoobri 2011. aasta kohtuotsust ‐ Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil Madalmaade valitsuse esindaja kasutatud väljenduse kohaselt ‐ „kohustatud“ jätma individuaalsete pikendamistaotluste analüüsimise Uwv hooleks, kohustades teda pikendamisest keeldumise otsuseid põhjendama.

17. Madalmaade Kuningriik kasutas seega lõppkokkuvõttes määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust, vastavalt väljendusele „mitte, välja arvatud juhul, kui“ korrata komisjoni kasutatud väljendust, ja võiks seega lähtuda sellest eeldusest, et vastata esimesele eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele.

18. Minu arvates on aga väga oluline, et Euroopa Kohus lahendaks selgelt põhimõttelise küsimuse, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 15 määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ulatuse kohta, nagu on seda temalt palunud menetlusse astunud pooled. Igal juhul leian, et kohtujuristi ülesanne on sellele küsimusele vastata, selgitades Euroopa Kohtule – ehkki mitteammendavalt – liikmesriikide ametiasutustele liidu teisese õiguse normidega antud võimaluste problemaatikat.

19. Seda arvestades, kuigi Euroopa Kohtus ei ole seni olnud juhust määruse nr 883/2004 artiklit 64 tõlgendada, on tal siiski tulnud selgitada sellele eelnenud artikli, s.o nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes ( 6 ) artikli 69 ulatust.

20. See kohtupraktika sisaldab käesoleva kohtuasja lahendamiseks tarvilikke, kuigi minu arvates mitte otsustava tähtsusega pidepunkte, sest vaidlusalune lauseosa („pädev talitus või asutus võib seda kolmekuulist perioodi pikendada maksimaalselt kuue kuuni“) on määruse nr 883/2004 uudsus. Määruse nr 1408/71 kehtivusajal väljakujundatud kohtupraktika on seega suurepärane lähtepunkt, kuid oleks minu arvates asjatu tahta sellest järeldada – nagu püüdis komisjon teha oma seisukohtades – eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele ühest vastust.

21. Kõigepealt on ilmne, et Euroopa Kohtu praktika määruse nr 1408/71 artikli 69 lõike 1 punkti c kohta jääb täiesti asjakohaseks määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c ab initio ette nähtud kolmekuulise perioodi suhtes.

22. Nii võib täiesti kinnitada, et see artikkel annab tööd otsivale töötajale võimaluse selleks ajaks töö otsimiseks teises liikmesriigis vabaneda liikmesriikide mitmesuguste õigusaktidega kehtestatud kohustusest olla pädeva riigi tööhõivetalitustele kättesaadav, kaotamata siiski õigust töötushüvitisele selle riigi suhtes ( 7 ).

23. Tegemist on tööd otsivale töötajale lubatud „soodustusega“ eesmärgiga soosida isikute vaba liikumist, mis annab töötajale eelise võrreldes töötajaga, kes jääb pädevasse liikmesriiki, kuna see töötaja on kolmeks kuuks vabastatud kohustusest olla selle riigi tööhõivetalitustele kättesaadav ja ilmuda seal korraldatud kontrolli, kuigi ta peab ennast registreerima selle riigi tööhõivetalituses, kuhu ta suundub ( 8 ).

24. Niisuguse soodustuse piiramine kolmele kuule tähendab, et pärast selle perioodi lõppu peab töötaja, kes ei ole selles riigis, kuhu ta suundus, tööd leidnud, põhimõtteliselt tagasi pöörduma pädeva riigi territooriumile, selleks et ta saaks vastavalt selle riigi õigusele töötushüvitise makseid jätkuvalt edasi, kuna vastasel korral kaotab ta igasuguse õiguse nendele hüvitistele ( 9 ).

25. Teisisõnu on kolmekuulise perioodi möödumisel pädeval riigil taas lubatud seada töötushüvitise maksmiseks tingimus, et isik on tema resident.

26. Euroopa Kohus on sedastanud, et seades määruse nr 1408/71 artikli 69 lõike 1 punktiga c antud soodustusele tingimusi ja piiranguid, ei ole ühenduse seadusandja toiminud vastuolus töötajate vaba liikumist ühenduses käsitlevate eeskirjadega ( 10 ).

27. Ta on samuti tunnistanud, et väljaspool määruse nr 1408/71 sätetega, sealhulgas selle artikli 69 sätetega reguleeritud olukordi on kohustus elada selles liikmesriigis, kus asub maksmise eest vastutav asutus, kusjuures see on liikmesriigi õiguses õigustatud vajadusega kontrollida töötushüvitiste maksmiseks seaduses määratletud tingimustest kinnipidamist, kooskõlas Euroopa Liidu kodanike liikumis- ja elamisvabadusega ( 11 ). Nagu märkis Norra valitsus oma kirjalikes seisukohtades, on see seletatav eelkõige riikide konkreetse vajadusega kontrollida töötushüvitise maksmise tingimusi, arvestades selle kontrolli „eripära, mis õigustab piiravamate mehhanismide kasutusele võtmist, kui on vajalikud muude hüvitiste kontrollimise puhul“ ( 12 ).

28. Need põhimõtted jäävad asjakohaseks ka määruse nr 883/2004 kehtivusajal.

29. Ühelt poolt nimelt – ja nagu ma juba märkisin – tagab määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkt c õiguse hüvitise säilimisele kolme kuu jooksul alates kuupäevast, millal töötu ei ole enam liikmesriigi tööhõivetalitustele kättesaadav, samas kui selle määruse artikli 64 lõikes 2 on põhimõtteliselt ette nähtud, et kui töötu „ei naase pädevasse riiki enne nimetatud perioodi lõppu või selle lõppemisel, kaotab ta kõik õigused hüvitisele pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel“.

30. Teiselt poolt, nagu tunnistasid kõik pooled kohtuistungil Euroopa Kohtus, on määruse nr 883/2004 artikli 64 erinorm (lex specialis) selle määruse artikli 7 suhtes, mis näeb ette „[e]lukohaeeskirjadest loobumise“, aga üksnes „[artiklis] 64 […] sätestatud juhtudel ja [seal] ette nähtud ulatuses“, vastavalt nimetatud määruse artiklile 63.

31. Seega tuleb töötule töötajale, kes vastab kõikidele määruse nr 883/2004 artiklis 64 loetletud tingimustele, võimaldada tema töötushüvitise eksportimist kolmeks kuuks vastavalt selle artikli lõike 1 punktile c, ilma et sellel perioodil makstavatele hüvitistele võiks vastavalt selle määruse artiklile 7 rakendada „vähendamist, muutmist, peatamist, tühistamist [või] konfiskeerimist asjaolu tõttu, et hüvitisesaaja või tema pereliikmete elukohaks on mõni teine liikmesriik kui hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse asukohariik“.

32. Seevastu ei või määruse nr 883/2004 artiklit 7 kohaldada selleks, et ületada selle määruse artiklis 64 endas sätestatud tingimusi ja piiranguid, eriti neid, mis puudutavad hüvitiste eksportimise kestust. Nimetatud määruse artikkel 7 ei või ka selle määruse artiklis 64 ette nähtud võimalust kohustuseks muuta.

33. Seega ei ole kahtlusevarjugi, et tööotsija ei saa nõuda õigust oma töötushüvitise eksportimisele pikemaks ajaks kui kolm kuud, kuni kuueks kuuks.

34. See järeldub juba määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine sõnastusest, mis täpsustab, et kolmekuulist perioodi „võib […] pikendada maksimaalselt kuue kuuni“ ( 13 ). Seda kinnitavad ka ettevalmistavad materjalid, ( 14 ) mille tulemusel see õigusnorm vastu võeti ja mis näitavad, et komisjoni algne ettepanek, millega taheti kohustuslikuks teha kuuekuuline ekspordiperiood, ei saanud nõukogu (kes teeb otsuseid ühehäälselt) nõusolekut, mistõttu leppisid liikmesriigid lõpuks kokku kompromiss-sõnastuses, mis kajastub määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine praeguses sõnastuses ( 15 ).

35. See järeldus ei võimalda siiski vastata küsimusele, kas töötushüvitise ekspordiperioodi pikendamise puhul üle kolme kuu ‐ mille suhtes on kõik huvitatud pooled nõus, et see on võimalus ‐ on see võimalus adresseeritud ainult pädeva riigi tööhõivetalitustele, nii et nendel talitustel tuleb alati võimaldada seda võimalust igal üksikjuhul kasutada, või – vastupidi – liikmesriigid võivad valida selle võimaluse kasutamisest loobuda.

36. Seda küsimust ei ole Euroopa Kohus oma praktikas lahendanud sel lihtsal põhjusel, et määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust puudutavaid norme ei olnud määruse nr 1408/71 kehtivusajal olemas.

37. Nagu komisjon nimelt märkis, on tõsi, et määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkt c in fine annab oma sõnastusega selle võimaluse töötushüvitise maksmist pikendada üle kolme kuu mitte pädevale (liikmes-) riigile, vaid „pädev[atele] talitus[tele] või asutus[tele]“.

38. Komisjon, nagu ka Tšehhi ja Poola valitsus järeldavad sellest, et liikmesriigid on kohustatud loobuma sekkumast pädevatele talitustele või asutustele ekspordiperioodi üle kolme kuu pikendamise võimaluse igal üksikjuhul hindamiseks jäetud kaalutlusõigusesse.

39. See argumentatsioon mind ei veena.

40. Esiteks, kui see nii oleks, oleks liidu seadusandja sel juhul võimaldanud elukohaeeskirjadest põhimõtteliselt loobuda pikemaks ajaks kui kolm kuud ja maksimaalselt kuni kuueks kuuks.

41. Ent niisugune põhimõtteline otsus peaks eelkõige selle oluliste halduslike tagajärgede tõttu, eriti seoses raskustega tagada asjaomaste isikute tööotsingute pikaajaline kontroll välisriigis, ja rahaliste tagajärgede tõttu liikmesriikide jaoks, kes maksavad töötushüvitist oma liikmesriigi õiguse alusel, minu arvates määruse nr 883/2004 sätetest üheselt välja tulema. Selles suhtes tuleb Rootsi valitsuse eeskujul rõhutada, et selle määruse artikli 64 lõike 1 punktis d on täpsustatud, et hüvitist maksab pädev asutus „vastavalt tema poolt kohaldatavatele õigusaktidele ja enda kulul“. Nimetatud määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimaluse kontekstis ei saaks pädev asutus seega seaduses töötushüvitise maksmise kohta sätestatud tingimuste järgimisest vabaneda. Need tingimused sisaldavad tingimata liikmesriigi õigusaktides ja/või haldusnormides vajaduse korral vastu võetud tingimusi liikmesriigi haldusasutuse õiguse kohta, mis on seotud määruse nr 883/2004 sätetega, kasutada neid hüvitisi teise riiki suundunud tööotsija puhul üle kolme kuu.

42. Teiseks, kuigi on tõsi, et määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti q alapunktis i on määratletud „pädev asutus“ kui „asutus, kus asjaomane isik on hüvitise taotlemise ajal kindlustatud“, on selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine sõnastuses nimetatud ka „pädevaid talitusi“, mille mõistet ei ole selles aktis määratletud ja mis võib selle üldisuse tõttu õiguspäraselt tähistada igat tüüpi ametiasutust või organit, mis iga liikmesriigi õiguskorras vastutab sotsiaalkindlustussüsteemide või asjaomaste õigusaktide kohaldamise eest.

43. Määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine sõnastus ei võimalda seega kinnitada, et liidu seadusandja oleks keelanud liikmesriikidel piirata töötushüvitise eksportimist kolmele kuule, kohustades neid loobuma sellest, nad keelavad, piiravad või reguleerivad oma haldusasutuste võimalust pikendada seda perioodi maksimaalselt kuue kuuni.

44. Kolmandaks ei lükka äsja tehtud järeldust ümber ka täiendav argument, mille komisjon tuletab analoogia alusel Euroopa Kohtu praktikast määruse nr 1408/71 artikli 69 lõike 2 tõlgendamise kohta ja mis jätab komisjoni sõnul mulje, et pädevad tööhõivetalitused peavad alati saama kontrollida iga juhtumi konkreetseid asjaolusid.

45. Siinkohal tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1408/71 artikli 69 lõikes 2 oli ette nähtud, et kui asjaomane isik ei naase kolmekuulise perioodi möödumisel pädevasse riiki, kaotab ta igasuguse õiguse töötushüvitisele selle riigi õiguse alusel. Selle õigusnormi teises lauses leevendati hüvitise kaotamise parandamatu tagajärje rangust tagasipöördumisega hilinemise korral, lubades pädevatel talitustel või asutustel „erandjuhtudel“ seda kolmekuulist tähtaega pikendada.

46. Tõsi on, nagu rõhutab komisjon, et Euroopa Kohus on tunnistanud, et määruse nr 1408/71 artikli 69 lõike 2 teine lause võimaldas täita proportsionaalsuse põhimõtte järgimise nõuet, mille raames pidid pädevad talitused ja asutused võtma igal konkreetsel juhul arvesse kolmekuulist tähtaega ületanud aja kestust, asjaomase isiku pädevasse riiki tagasipöördumise hilinemise põhjust ja tagasipöördumisega hilinemisest tingitud õiguslike tagajärgede raskusastet ( 16 ).

47. Komisjon näib sellest järeldavat, et kuna Euroopa Kohus aktsepteerib, et pädeva riigi tööhõivetalitused võivad sel viisil hüvitise saamise õiguse kaotamise õiguslikke tagajärgi erandjuhul piirata, kui asjaomane isik ei pöördu kolmekuulise perioodi möödumisel sellesse riiki tagasi, siis on Euroopa Kohus juba määruse nr 1408/71 kehtivusajal tunnistanud – vähemasti vaikimisi –, et need samad talitused on volitatud hüvitise saamise õigust pikendama üle kolme kuu. Mulle näib, et komisjoni arutluskäigu loogikast lahtiütlemata järeldub sellest, et määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalus lõppkokkuvõttes ainult kinnitab määruse nr 1408/71 artikli 69 lõikele 2 Euroopa Kohtu antud tõlgendust.

48. Ent täheldan, et komisjon varjab oma seisukohtades asjaolu, et määruse nr 1408/71 artikli 69 lõige 2 asendati mitte määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punktiga c in fine, vaid sama määruse artikli 64 lõikega 2.

49. Viimati nimetatud õigusnormis on nimelt sätestatud, et kui asjaomane isik ei naase enne selle perioodi lõppu või selle lõppemisel, mille ajal tal on õigus saada hüvitisi määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c alusel, kaotab ta kõik õigused hüvitisele pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel, välja arvatud erandjuhtudel, kus pädev talitus või asutus võib lubada asjaomasel isikul naasta hilisemal kuupäeval, ilma et ta oma õigusi kaotaks.

50. Sellisel juhul on mõistetav ja loogiline, et selleks, et hinnata, kas esineb „erandjuhtum“ (nagu haigestumine või õnnetus), ( 17 ) mis lubaks hüvitise saamise õiguse kaotamise õiguslikust tagajärjest erandit teha, kui isik ei naase määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punktis c osutatud perioodi lõppemisel pädevasse riiki, tuleb liikmesriigi pädevatel asutustel arvesse võtta iga „asjaomase isiku“ individuaalseid asjaolusid, nagu on Euroopa Kohus oma praktikas kinnitanud.

51. Tuleb tunnistada, et see kohtupraktika jääb analoogia alusel määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 2 suhtes asjakohaseks.

52. See järeldus tähendab, et pädevatele talitustele ja asutustele määruse nr 883/2004 artikli 64 lõikega 2 jäetud kaalutlusõigust kontrollida, kas esineb „erandjuhtum“, kasutatakse selle perioodi kohaldamise kontekstis, mille ajal on asjaomasel isikul õigus hüvitistele, see tähendab kas kolmekuulise perioodi ajal või, vajaduse korral – kui liikmesriik on kasutanud selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust – hilisema perioodi ajal siis, kui tööotsijale on võimaldatud kolmekuulise perioodi pikendamist.

53. Järelikult ei saa lugeda kattuvaks olukorda, kus pädevatel tööhõivetalitustel on erandjuhul lubatud, kui asjaomane isik kohustusliku kolmekuulise (või vabatahtliku kuuekuulise) perioodi lõpus ei naase, hüvitise saamise õiguse kaotamise õiguslikke tagajärgi piirata, ja olukorda, kus tuleb välja selgitada, kas teatud liikmesriigis on töötajal põhimõtteliselt õigus sellele, et kolmekuulist ekspordiperioodi pikendatakse maksimaalselt kuni kuue kuuni.

54. Kui liikmesriigid oleksid kohustatud jätma oma vastavate haldusasutuste hooleks hinnata igal konkreetsel juhul võimalust pikendada kolmekuulist perioodi maksimaalseks kuni kuue kuuni, nagu väidab komisjon, kaotaks määruse nr 883/2004 artikli 64 lõikes 2 sedastatud „erandjuhtum“ igasuguse kasuliku mõju ( 18 ). Sel juhul piisaks nimelt sellest, et iga tööotsija, kes ei saa enne kolmekuulise perioodi lõppu pädevasse liikmesriiki naasta, ei tugine mitte niisugusele „erandjuhule“, vaid lihtsalt taotleb selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine alusel kolmekuulise perioodi pikendamist maksimaalselt kuni kuue kuuni.

55. Asjaolu, et liidu seadusandja on otsustanud säilitada võimaluse tugineda „erandjuhule“ selleks, et kolmekuulise perioodi lõpus pädevasse liikmesriiki naasmise õiguslike tagajärgede liiga järsku kohaldamist leevendada, kinnitab, et ta on tingimata tunnistanud, et töötushüvitise ekspordiperioodi võib piirata kolmele kuule vastavalt valikule, mille see seadusandja on ise teinud selleks, et täita talle ELTL artikliga 48 usaldatud ülesandest tulenevat kohustust kehtestada niisugused normid, mis võimaldavad töötajatel ületada sotsiaalkindlustuse valdkonnas kehtestatud liikmesriigi õigusnormidest neile tuleneda võivad takistused ( 19 ).

56. Järelikult on teise liikmesriiki suunduvaid tööotsijaid käsitlevate määruse nr 883/2004 sätete konteksti ja ülesehitust arvestades selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine kohaselt liikmesriikidel lubatud selles õigusnormis sätestatud võimalust mitte kasutada ja järelikult mitte pikendada töötushüvitiste ekspordiperioodi üle kolme kuu ( 20 ).

57. Minu arvates ei takista niisugust järeldust määruse nr 883/2004 artikli 64 eesmärk soodustada tööotsijate liikuvust ( 21 ). Nimelt on viimastel ühelt poolt juba võimalik töötushüvitist eksportida kolmeks kuuks. Teiselt poolt ei saaks nad nagunii nõuda õigust, et kolmekuulist perioodi pikendataks, isegi kui liikmesriik oleks kasutanud selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine antud võimalust, arvestades et selles määruses ei ole sätestatud selle õigusnormiga ametiasutustele antud kaalutlusõiguse kasutamise tingimusi ega kriteeriumeid. Tulen selle punkti juurde hiljem tagasi ( 22 ).

58. Neljandaks ei ole vaidlus, milles huvitatud pooled on vastandatud küsimuses, kellele on määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalus adresseeritud, põhimõtete tasandil minu arvates kauge vaidlusest, mille Euroopa Kohus lahendas nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ( 23 ) artikli 4 punkti 6 tõlgendamisega seoses.

59. Selle artikliga 4 „Euroopa vahistamismääruse täitamata jätmise vabatahtlikud alused“ on „vahistamismäärust täitvale õigusasutusele“ antud võimalus niisuguse määruse täitmisest keelduda, kui see vahistamismäärus on vastavalt selle artikli punktile 6 tehtud vabadusekaotuse karistuse täitmiseks, ja tagaotsitav viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või on selle kodanik või omab seal elukohta ning see riik kohustub ise tagama karistuse täitmise.

60. Nii tekkis küsimus, kas raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktis 6 ette nähtud täitmisest keeldumise aluse rakendamine riigisiseses õiguses oli jäetud liikmesriikide otsustada nende omal äranägemisel või kas see oli, vastupidi, kohustuslik, millisel juhul peab selles artiklis sõnaselgelt osutatud „vahistamismäärust täitval õigusasutusel“ olema alati riigisiseses õiguses võimalus selle raamotsuse artikli 4 punktis 6 sätestatud tingimustel Euroopa vahistamismääruse täitmisele vastuväidet esitada selleks, et suurendada tagaotsitava isiku sotsiaalse rehabilitatsiooni võimalusi pärast talle mõistetud karistuse ärakandmist.

61. Kohtujurist Bot tegi oma ettepanekus kohtuasjas Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, punktid 102–107) Euroopa Kohtule ettepaneku järgida seda teist tõlgendust, mis vastab täpsemini raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 sõnastusele.

62. Euroopa Kohus otsustas oma 5. septembri 2012. aasta kohtuotsuses Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punktid 35 ja 50) ja 29. juuni 2017. aasta kohtuotsuses Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 21) teisiti. Ta tunnistas nimelt, et vaatamata raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktile 6, mis on adresseeritud vahistamismäärust täitvale õigusasutusele, võivad liikmesriigid vabalt valida, kas nad selles artiklis ette nähtud vabatahtlikku täitmisest keeldumise alust oma riigisiseses õiguses rakendavad või mitte.

63. Teisisõnu ei ole liikmesriigid kohustatud raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktis 6 sätestatud võimalust kasutama.

64. Sama kehtib määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine antud võimaluse kohta.

65. Mõistagi erineb käesolevas kohtuasjas kõne all oleva akti liik ehk määrus põhimõtteliselt raamotsusest.

66. Vastupidi raamotsustele, mis võetakse vastu endise EL artikli 34 lõike 2 punkti b alusel ja millel ei ole vahetut õigusmõju ( 24 ), on nimelt määrus vastavalt ELTL artikli 288 teisele lõigule tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides, mis tähendab, et selle sätted ei vaja põhimõtteliselt liikmesriikide poolt rakendusmeetmete võtmist ( 25 ).

67. Sellegipoolest jääb kõnealuse akti laadist olenemata ühelt poolt võimalus ikkagi võimaluseks, mille kohta on Euroopa Kohus tunnistanud, et liikmesriik, kes on valinud niisugust nõukogu määrusega pakutud võimalust mitte kasutada, ei eira ELTL artiklit 288 ( 26 ). Teiselt poolt, nagu Euroopa Kohus pidevalt tuvastab, näib, et määruse sätetega võidakse määruse olemusele vaatamata jätta liikmesriikide hooleks võtta ise vastu seadusandlikke meetmeid, õigus-, haldus- ja/või finantsmeetmeid, mis on vajalikud selleks, et neid sätteid saaks tegelikult kohaldada ( 27 ).

68. Määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkt c in fine vastab minu arvates nendele kahele stsenaariumile.

69. Esiteks nimelt, nagu ma märkisin, ei kohusta määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkt c in fine mingil moel liikmesriike tagama, et töötushüvitis eksportimise kohustuslikku kolmekuulist tähtaega saaks pikendada maksimaalselt kuni kuue kuuni.

70. Teiseks, kui liikmesriik otsustab määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine antud võimalust kasutada, on oluline märkida, et selles sättes ei ole märgitud ühtegi kriteeriumit, mille alusel saaks liikmesriigi pädev haldusasutus pikendada töötushüvitise ekspordiperioodi maksimaalselt kuni kuue kuuni. Seepärast vajab see artikkel selleks, et see oleks täiesti toimiv ja et oleksid samal ajal tagatud taotlejate õiguskindlus ja võrdne kohtlemine, riigisiseste meetmete vastuvõtmist, milles täpsustatakse, millistel tingimustel kolmekuulise perioodi pikendamist võimaldatakse või mitte, või mis reguleerivad liikmesriigi pädevale haldusasutusele selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine jäetud kaalutlusõigust.

71. Kas sellest tuvastatud asjaolust saab järeldada, et liikmesriik, kes on – nagu Madalmaade Kuningriik – seda võimalust kasutanud, võib sellegipoolest otsustada jätta põhimõtteliselt kõik kolmekuulise perioodi pikendamise taotlused rahuldamata, välja arvatud juhul, kui konkreetse juhtumi eriasjaolusid arvestades annaks niisugune lahendus ebamõistliku, see tähendab lõppkokkuvõttes ebaproportsionaalse tulemuse?

72. Teoreetiliselt oleks ütluse „qui potest majus potest et minus“ põhjal mõeldav jaatav vastus.

73. Komisjon soovitab siiski vastata käesoleva ettepaneku punktis 71 esitatud küsimusele eitavalt. Ta väidab, et liikmesriigi pädev asutus peaks igal juhul saama kasutada oma kaalutlusõigust, mitte vastavalt väljendusele „mitte, välja arvatud juhul, kui“, vaid „jah, kui just mitte“.

74. Mina seda seisukohta ei jaga.

75. Ühelt poolt nimelt, ja nagu ma juba mainisin, ei ole määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud kriteeriumeid, millest lähtuvalt peab liikmesriigi pädev haldusasutus kolmekuulise perioodi pikendamise taotlust analüüsima, nagu ei ole seal ka märgitud, millistel tingimustel peab see haldusasutus selliselt antud kaalutlusõigust kasutama, nagu sisuliselt tunnistas Poola valitsus.

76. Teiselt poolt, kuigi on tõsi, et liikmesriigi pädev asutus peab oma kaalutlusõiguse kasutamisel ka järgima liidu õigust, eelkõige diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtteid, ei tähenda see kohustus, et niisugust kaalutlusõigust tuleks kasutada ainult ühel kindlal „jah, kui just mitte“ tüüpi viisil, nagu väidab komisjon.

77. Teisisõnu ei ole määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine sättega, tõlgendatuna koostoimes diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõttega, vastuolus, et liikmesriik kehtestab nimelt üldised, objektiivsed ja mittediskrimineerivad kriteeriumid, mis reguleerivad tema haldusasutuse kaalutlusõiguse kasutamist, sätestades asjaolud ja juhud, mille korral see asutus võib erandkorras lubada, et teises liikmesriigis tööotsija pikendab töötushüvitise eksportimist maksimaalselt kuni kuue kuuni.

78. Nii jääb liikmesriik minu arvates liidu õigusega lubatud piiridesse, kui ta võtab vastu meetmed, mille kohaselt töötushüvitise ekspordiperioodi pikendamist maksimaalselt kuni kuue kuuni võib lubada ainult siis, kui on täidetud teatavad tingimused, nagu need, mida nimetab eelotsusetaotluse esitanud kohus ja milleks nimelt on, et asjaomasel isikul on konkreetne väljavaade saada töökoht, mis nõuab asjaomases liikmesriigis viibimise pikendamist, või et tööotsija on esitanud tahteavalduse tööandjalt nimetatud liikmesriigis, kes pakub talle reaalset töölevõtmise väljavaadet. Niisugused liikmesriigi meetmed võivad koguni kindlustada asjaomaste isikute õiguskindlust, võimaldades neil ette teada tingimusi ja/või kriteeriumeid, mille alusel liikmesriigi haldusasutus oma kaalutlusõigust kasutab, nagu ka vajaduse korral hõlbustada selle asutuse tehtud otsuste kohtulikku kontrolli.

79. Pealegi nähtub vastupidi sellele, mida väidab komisjon, esimese eelotsuse küsimuse sõnastusest, nagu ka Uwv seisukohtadest, et see haldusasutus ei ole loobunud selle kontrollimisest, kas konkreetse juhtumi eriasjaolud õigustavad põhikohtuasja kaebaja puhul töötushüvitise ekspordiperioodi pikendamist üle kolme kuu, mida on talle määruse nr 883/2004 alusel juba võimaldatud.

80. Lisan, et asjaolu, et töötushüvitise ekspordiperioodi pikendamise võimaldamise tingimused ja/või kriteeriumid on liikmesriikide vahel, kes on otsustanud määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust kasutada, väga erinevad, tuleneb just nimelt neile selle määruse vastuvõtmisel liidu seadusandja jäetud kaalutlusõigusest.

81. Neid erinevusi liikmesriikide eeskirjade ja meetmete vahel, millega on määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust rakendatud, on liidu seadusandja tunnistanud ( 28 ). Neid ei tohiks käsitada töötajate vaba liikumise piiranguna, kuna need tulenevad sellest, et tingimused ja üksikasjalikud eeskirjad, mille kohaselt liikmesriikide haldusasutused võivad töötushüvitiste ekspordiperioodi pikendada maksimaalselt kuni kuue kuuni, ei ole ühtlustatud ( 29 ). See tuvastatud asjaolu laieneb töötajate vaba liikumist käsitlevatele EÜ-Šveitsi kokkuleppe sätetele, mis ei ole suurema ulatusega kui EL toimimise lepingu sätted.

82. Neid erinevusi pehmendada või need koguni kaotada ei ole mitte Euroopa Kohtu, vaid liidu seadusandja ülesanne, kui ta peab seda vajalikuks.

83. Teen seega ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele eelotsuse küsimusele, et töötajate vaba liikumist ja diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ei ole määruse nr 883/2004 sätetega vastuolus, et liikmesriik kasutab selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust, jättes põhimõtteliselt kõik töötushüvitise eksportimise kestuse üle kolme kuu ja maksimaalselt kuni kuue kuuni pikendamise taotlused rahuldamata, kui just selle liikmesriigi pädev asutus ei leia, et konkreetse juhtumi eriasjaolud, nimelt konkreetsed ja tajutavad töö saamise väljavaated ei võimalda tal nende hüvitiste ekspordi kestuse pikendamisest mõistlikult keelduda.

84. Neil tingimustel muutub vastamine teisele eelotsuse küsimusele ‐ mis puudutab üksikasjalikke eeskirju, mille kohaselt peavad liikmesriigid määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c in fine antud võimalust kasutama ‐ ülearuseks. See küsimus esitati muide üksnes juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt, kusjuures ma pakun eespool esitatud põhjustel välja sellise võimaluse välistamise.

IV. Ettepanek

85. Kõiki esitatud põhjendusi arvestades teen ettepaneku vastata Centrale Raad van Beroep’i (sotsiaalkindlustus- ja avaliku teenistuse asjade apellatsioonikohus, Madalmaad) eelotsusetaotlusele järgmiselt: Töötajate vaba liikumist ja diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ei ole Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta sätetega vastuolus, et liikmesriik kasutab selle määruse artikli 64 lõike 1 punkti c in fine ette nähtud võimalust, jättes põhimõtteliselt kõik töötushüvitise eksportimise kestuse üle kolme kuu ja maksimaalselt kuni kuue kuuni pikendamise taotlused rahuldamata, kui just selle liikmesriigi pädev asutus ei leia, et konkreetse juhtumi eriasjaolud, nimelt konkreetsed ja tajutavad töö saamise väljavaated ei võimalda tal nende hüvitiste ekspordi kestuse pikendamisest mõistlikult keelduda.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72.

( 3 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 4 ) EÜT 2002, L 114, lk 6; ELT 2009, L 353, lk 71.

( 5 ) ELT 2012, L 103, lk 51.

( 6 ) EÜT 1971, L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35.

( 7 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punkt 4) ja 21.2.2002, Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, punkt 17).

( 8 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punktid 5 ja 13).

( 9 ) Vt kohtuotsus, 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punkt 8).

( 10 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punktid 14–16).

( 11 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 18.7.2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, punktid 38 ja 47).

( 12 ) Kohtuotsus, 18.7.2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, punkt 45).

( 13 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 14 ) Euroopa Kohus võtab nüüdsest regulaarselt arvesse ettevalmistavaid materjale liidu aktide tõlgendamise allikana; vt konkreetselt määruse nr 883/2004 kohta kohtuotsus, 11.4.2013, Jeltes jt (C‑443/11, EU:C:2013:224, punktid 33 ja 34) ja hiljuti teises õigusnormide kontekstis kohtuotsused, 18.10.2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, punkt 45) ja 26.7.2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, punktid 89 ja 90).

( 15 ) Vt selle kohta vastavalt nõukogu 21. detsembri 1998. aasta määruse (EÜ) ettepaneku sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (KOM(1998) 779 (lõplik), lk 45) artikli 50 lõike 1 punkt d ja komisjoni teatise Euroopa Parlamendile, mis esitatakse EÜ asutamislepingu artikli 251 lõike 2 teise lõigu alusel ning mis käsitleb nõukogu ühist seisukohta ettepaneku suhtes võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (KOM(2004) 44 (lõplik), lk 9) punkt 3.3.9. Vt liikmesriikide keeldumise kohta ekspordiperioodi kohustuslikult pikendamisest kuue kuuni ka Cornelissen, R., „The New EU Coordination System for Workers Who Become Unemployed“, European Journal of Social Security, nr 3, 2007, lk 204. Vt ka praeguste erinevuste kohta liikmesriikide vahel komisjoni 13. detsembri 2016. aasta ettepaneku: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse määrust nr 883/2004 ja määrust nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (COM(2016) 815 final, lk 7), seletuskiri.

( 16 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punktid 21 ja 22). Vt ka kohtuotsus, 20.3.1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, punktid 8 ja 9).

( 17 ) Kohtuotsustes, 20.3.1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75) ja 19.6.1980, Testa jt (41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163) tuli Euroopa Kohtul lahendada olukorrad, kus asjaomased töötud olid enne neile hüvitisi maksva liikmesriigi territooriumile naasmist haigestunud.

( 18 ) Tuletan meelde, et kohtupraktikast tuleneb, et kui liidu õiguse sätet saab tõlgendada mitut moodi, tuleb eelistada tõlgendust, mis tagab selle sätte kasuliku mõju: vt eelkõige kohtuotsused, 18.12.2008, Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, punkt 43) ja 10.9.2014, Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, punkt 26).

( 19 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus, 11.4.2013, Jeltes jt (C‑443/11, EU:C:2013:224, punkt 40).

( 20 ) See ei ole küll määrav, ent lisan, et komisjoni talitused näivad olevat samal arvamusel mõju hindamise töödokumendis, mis käsitleb komisjoni 13. detsembri 2016. aasta ettepaneku: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse määrust nr 883/2004 ja määrust nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (COM (2016) 815 final); vt Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004 (SWD (2015) 460 final), Part 1/6, lk 69, milles on kinnitatud: „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum period of six months.“ Selle dokumendi järgi ja kui Madalmaade Kuningriik välja arvata, keeldub niisugusest pikendamisest praegu 11 liikmesriiki.

( 21 ) Vt analoogia alusel määruse nr 1408/71 artikliga 69 kohtuotsus, 6.11.2003, komisjon vs. Madalmaad (C‑311/01, EU:C:2003:598, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 22 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 70–82.

( 23 ) EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.

( 24 ) Vt eelkõige raamotsuse 2002/584 kohta kohtuotsused, 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punkt 53) ja 29.6.2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 28).

( 25 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus, 15.3.2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 26 ) Vt kohtuotsus, 17.12.2015, Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, punktid 27–31).

( 27 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused, 5.5.2015, Hispaania vs. nõukogu (C‑147/13, EU:C:2015:299, punkt 94); 9.2.2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, punkt 48) ja 15.3.2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 27).

( 28 ) Igaks juhuks märgin, et käesoleva ettepaneku 20. joonealuses märkuses viidatud komisjoni talituste töödokumendist (lk 69) nähtub, et kolmekuulise perioodi maksimaalselt kuni kuue kuuni pikendamise kriteeriumid varieeruvad tunduvalt nendes 15 liikmesriigis, kes seda pikendamist lubavad.

( 29 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus, 11.4.2013, Jeltes jt (C‑443/11, EU:C:2013:224, punkt 45).