ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK, artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et kui isik, kelle suhtes on nagu põhikohtuasjas tehtud Euroopa vahistamismäärus vabadusekaotusliku karistuse täitmiseks, elab vahistamismäärust täitvas liikmesriigis ning tal on selles riigis perekondlikud, sotsiaalsed ja tööalased sidemed, siis võib vahistamismäärust täitev õigusasutus nimetatud isiku sotsiaalse rehabilitatsiooni kaalutlustel keelduda selle määruse täitmisest, isegi kui määruse aluseks olev süütegu on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse kohaselt karistatav vaid rahalise karistusega, juhul kui riigisisese õiguse kohaselt ei takista see asjaolu tagaotsitavale mõistetud vabadusekaotuslikku karistust tegelikult täitmast; seda tuleb aga kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkt 6 ei sisalda ühtegi elementi, mis võimaldaks selles sättes toodud teist tingimust tõlgendada nii, nagu takistaks see vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutusel automaatselt keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui selle liikmesriigi õigus näeb nimetatud vahistamismääruse aluseks oleva süüteo eest ette rahalise karistuse.

Teiseks tuleb märkida, et liikmesriikidel on raamotsuse 2002/584 artikli 4, eeskätt selle artikli punkti 6 riigisiseses õiguses rakendamisel tingimata teatav kaalutlusruum (vt selle kohta 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, punkt 61).

Kolmandaks, kuigi liidu seadusandja soovis 2002/584 artikli 4 punkti 6 sõnastades anda liikmesriikidele võimaluse tagaotsitava sotsiaalse rehabilitatsiooni lihtsustamiseks keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, siis pidas ta siiski vajalikuks täpsustada selles sättes keeldumisele kohaldatavad tingimused, sealhulgas eelkõige vahistamismäärust täitva liikmesriigi kohustus viia tagaotsitavale mõistetud vabadusekaotuslik karistus tegelikult täide, et tagada mõistetud karistuse täitmine ja välistada igasugune oht, et isik jääb karistamata.

Lõpuks tuleb täpsustada, nagu ka kohtujurist tegi oma ettepaneku punktides 82 ja 83, et ükski raamotsuse 2008/909 säte ei või mõjutada raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise vabatahtliku aluse ulatust ega rakendamise tingimusi. Kuigi vastavalt raamotsuse 2008/909 artiklile 25 on selle sätted mutatis mutandis kohaldatavad karistuste täitmisele juhtudel, kus liikmesriik tagab karistuse täitmise vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktile 6, on liidu seadusandja sõnaselgelt ette näinud, et need on kohaldatavad ainult selles ulatuses, nagu see on kooskõlas kõnealuse raamotsuse sätetega.

(vt punktid 41, 42, 47, 48, 50 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, esiteks artikli 146 lõike 1 punkti e ja teiseks nimetatud sätet koostoimes selle direktiivi artikliga 153 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus liikmesriigi maksustamistava, mille kohaselt sõltub käibemaksuvabastus vastavalt kaupade ekspordiga otseselt seotud veoteenustelt ning veoteenuste osutamises osaleva vahendaja osutatud teenustelt maksumaksja poolt asjaomaste kaupade kohta eksporditollideklaratsiooni esitamisest. Sellega seoses on pädevate asutuste ülesanne maksuvabastuste andmisel analüüsida, kas asjaomaste kaupade ekspordiga seotud tingimuse täitmise saab tuletada piisavalt kõrge tõenäosuse määraga kogu neile asutustele teadaolevast teabest. Neil asjaoludel kujutab kolmandate riikide tolli poolt kinnitatud TIR-märkmik endast tõendit, mida nimetatud asutustel tuleb nõuetekohaselt arvesse võtta, välja arvatud juhul, kui neil on põhjust kahelda selle dokumendi ehtsuses või usaldusväärsuses.

(vt punkt 68 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑462/17

Tänzer & Trasper GmbH

versus

Altenweddinger Geflügelhof KG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Hamburg)

Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Määrus (EÜ) nr 110/2008 – Piiritusjoogid – Määratlemine, kirjeldamine, esitlemine, märgistamine ja geograafiliste tähiste kaitse – II lisa punkt 41 – Munaliköör – Määratlus – Lubatud koostisosade ammendav määratlus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 25. oktoobri 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Ühtsed õigusaktid – Piiritusjookide määratlemine, kirjeldamine, esitlemine, märgistamine ja geograafiliste tähiste kaitse – Määrus nr 110/2008 – Piiritusjoogid – Munaliköör – Määratlus – Lubatud koostisosade ammendav määratlus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 110/2008, muudetud määrusega nr 1334/2008, II lisa punkt 41)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta määruse (EÜ) nr 110/2008 piiritusjookide määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 1576/89, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1334/2008, II lisa punkti 41 tuleb tõlgendada nii, et müüginimetust „munaliköör“ kandev piiritusjook võib sisaldada vaid selles sättes nimetatud koostisosasid.

Selles lisas toodud määratlused kujutavad endast aga just nimelt eelmises punktis viidatud piiritusjookide kirjeldamise ja esitlemise erimeetmeid. Kuivõrd need määratlused on seega määrusega nr 110/2008 kehtestatud korra keskmes ning nende täpsus peab teenima eesmärki, millele on juba viidatud eelmises punktis ja mis seisneb piiritusjookide nimetuste väärkasutamise vältimises, tuleb neid tõlgendada kitsalt, sest vastasel korral nõrgendataks nimetatud korda. Sellega arvestades saab möönda võimalust lisada nendes määratlustes loetletud koostisosadele muid koostisosasid vaid siis, kui see võimalus on neis määratlustes sõnaselgelt ette nähtud. Nii see ei ole määruse nr 110/2008 II lisa punkti 41 puhul, mis ei viita võimalusele lisada muid koostisosasid peale selle lisa punkti 41 alapunktis a nimetatutele. Nimelt on peale nende koostisosade sõnaselgelt kasutada lubatud vaid teatavaid lõhna- ja maitseühendeid ning lõhna- ja maitsepreparaate ning sedagi vaid selle lisa punkti 41 alapunktis c täpsustatud tingimustel. Ent piima ei saa kvalifitseerida lõhna- ja maitse- „ühendiks“ või „preparaadiks“.

(vt punktid 23, 24 ja 30 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑451/17

„Walltopia“ AD

versus

Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite – Veliko Tarnovo

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad Veliko Tarnovo)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikli 12 lõige 1 – Määrus (EÜ) nr 987/2009 – Artikli 14 lõige 1 – Lähetatud töötajad – Kohaldatavad õigusaktid – Tõend A1 – Töötaja suhtes tööandja asukohaliikmesriigi õigusaktide kohaldamine – Tingimused

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 25. oktoobri 2018. aasta otsus

Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Kohaldatavad õigusaktid – Töötaja, kes on tööle võetud muusse liikmesriiki kui tööandja asukohaliikmesriik tööle lähetamise eesmärgil – Tööandja asukohaliikmesriigi õigusaktide kohaldatavus – Tingimus – Töötaja, kelle suhtes kohaldatakse tööandja asukohaliikmesriigi õigusakte juba enne tema tööle asumist – Mõiste – Töötaja, kes ei olnud kindlustatud isik vahetult enne tööle asumist – Hõlmamine, juhul kui töötaja elukoht oli enne tööle asumist kõnealuses liikmesriigis

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 987/2009, artikli 14 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 883/2004, artikkel 2, artikli 11 lõige 1 ja artikli 12 lõige 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord, artikli 14 lõiget 1 koosmõjus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012) artikli 12 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et töötajat, kes on tööle võetud teise liikmesriiki tööle lähetamise eesmärgil, tuleb määruse nr 987/2009 artikli 14 lõike 1 tähenduses käsitada isikuna, kelle suhtes „kohaldatakse vahetult enne töökohale asumist juba selle liikmesriigi õigusakte, kus asub teda tööle võtnud tööandja“ – isegi kui ta ei olnud kindlustatud isik selle liikmesriigi õigusaktide alusel vahetult enne tööle asumist –, juhul kui töötaja elukoht oli sel hetkel kõnealuses liikmesriigis; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), artikli 2 punkte b ja d ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 2 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellist füüsilist isikut – nagu vastustaja põhikohtuasjas –, kes avaldab veebisaidil samal ajal teatud hulga müügikuulutusi, kus ta pakub müügiks uusi ja kasutatud kaupu, saab käsitada „ettevõtjana“ või „kauplejana“ ning selline tegevus kujutab endast „kaubandustava“ üksnes siis, kui see isik tegutseb eesmärgil, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega, ja seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus juhtumi kõiki asjaolusid arvestades.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Proportsionaalsuse põhimõte paneb liikmesriikidele kohustuse vastu võtta meetmeid, mis on sobivad järgitavate eesmärkide saavutamiseks ja mis ei lähe kaugemale, kui on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika). See põhimõte, mis on samuti tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 49 lõikega 3, milles on ette nähtud, et karistuste raskus ei tohi olla kuriteo suhtes ebaproportsionaalne, kehtib vastavalt harta artikli 51 lõikele 1 liikmesriikide suhtes liidu õiguse kohaldamise korral. Seega peab karistuse raskus vastama asjaomase süüteo raskusele, selline nõue tuleneb nii harta artikli 52 lõikest 1 kui ka harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõttest (vt selle kohta 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Garlsson Real Estate jt, C‑537/16, EU:C:2018:193, punkt 56). Eeltoodust nähtub, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab esiteks, et määratud karistus vastaks süüteo raskusele, ja teiseks, et karistuse ja trahvisumma kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta kõiki konkreetse asja asjaolusid.

(vt punktid 40–42 ja 45)
1.

Kuna Hispaania Kuningriik ei võtnud ettenähtud tähtajal vastu vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida komisjoni 17. detsembri 2015. aasta rakendusdirektiivi (EL) 2015/2392, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 596/2014 seoses selle määruse tegelikust või võimalikust rikkumisest pädevatele asutustele teatamisega, ja igal juhul ei ole ta nende normide teksti Euroopa Komisjonile edastanud, et tagada rakendusdirektiivi ülevõtmine, siis on kõnealune liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad rakendusdirektiivi artikli 13 esimesest lõigust.
Tühistamishagi raames peab põhjendatud huvi säilima kuni menetluse lõpuni ning asja menetlev kohus võib omal algatusel igal menetluse hetkel tõstatada poole huvi puudumise oma nõude säilimiseks, põhjendusel et pärast hagimenetluse algatusdokumendi kuupäeva on ilmsiks tulnud mingi asjaolu. Kui liidu kohus võib omal algatusel igal hetkel tõstatada küsimuse hageja huvi säilimise puudumise kohta, võib ta seda küsimust analüüsida ka siis, kui selle on menetluses esitanud pool, kes tugineb selleks piisavalt kaalukatele asjaoludele. Analüüsi raames tuleb liidu kohtul kutsuda hagejat üles esitama selles küsimuses selgitusi ning anda talle võimalus esitada asjaolud, mis võivad asjakohasel viisil tõendada tema põhjendatud huvi säilimist.

Mis puudutab hagi, mis on esitatud määruse peale, millega on kehtestatud uus normaalväärtus tootele, mille impordile kohaldatakse dumpinguvastast tollimaksu, siis asjaomaste toodete eksportijast hagejal, kes esitab väiteid, mille kohaselt on vaidlusaluses määruses tehtud vigu seoses normaalväärtuse arvutamisega ning vaidlusaluses määruses normaalväärtuse võrdlemisel ekspordihinnaga, ei ole põhjendatud huvi, kui ei ole esitatud mingit taotlust viimati nimetatud määruse alusel tasutud tollimaksude tagasisaamiseks. Sama olukord on siis, kui hageja ei ole tõendanud, et ta kolme aasta jooksul alates kõnealuse tollivõla teatamise kuupäevast, mis on ette nähtud määruse nr 952/2013, millega kehtestatakse liidu tolliseadustik, artikli 121 lõike 1 punktis a, esitas tollile taotluse maksta tagasi summad tema arvates õigusvastase akti alusel.

(vt punktid 53 ja 54)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta artikli 18 lõiget 7 koosmõjus komisjoni 19. juuli 2011. aasta rakendusotsusega 2011/438/EL sertifitseerimiskava „International Sustainability and Carbon Certification“ tunnustamise kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivides 2009/28/EÜ ja 2009/30/EÜ sätestatud kriteeriumidele vastavuse tõendamiseks tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles on ettevõtjatele vedelate biokütuste säästlikkuse tõendamiseks kehtestatud konkreetsed tingimused, mis on erinevad ja ulatuslikumad neist, mis on ette nähtud sellise vabatahtliku sertifitseerimiskava raames nagu ISCC kava, mida on tunnustatud kõnealuse rakendusotsusega 2011/438, mille Euroopa Komisjon on vastu võtnud nimetatud direktiivi artikli 18 lõike 4 alusel, kuivõrd see kava kinnitati üksnes biokütuste kohta ja kõnealused tingimused puudutavad üksnes vedelaid biokütuseid.

Siinkohal nähtub kõnealuse direktiivi artikli 18 lõikest 7, et kui ettevõtja esitab tõendeid või andmeid, mis on saadud vastavalt lepingule või kavale, mille suhtes komisjon on teinud direktiivi artikli 18 lõike 4 kohase otsuse (vastavalt kõnealuse otsuse ulatusele), ei või liikmesriik nõuda tarnijalt artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumide järgimise tõendamiseks täiendavate tõendite esitamist. Kui komisjon ei ole seevastu sertifitseerimiskava kohta otsust teinud või kui tema otsuses on täpsustatud, et kava ei hõlma kõiki direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 määratletud kriteeriume, võivad liikmesriigid nõuda ettevõtjatelt selles osas liikmesriikide õigusnormide järgimist, et tagada nimetatud kriteeriumidele vastavuse kontroll. Järelikult kuivõrd rakendusotsuse 2011/438 esemeks olev ISCC kava kasutab biokütuste säästlikkuse kontrollimiseks massibilansi süsteemi, ei piira see otsus liikmesriikidele direktiivi 2009/28 artikli 18 lõigetes 1–3 antud pädevust kehtestada mehhanisme kontrollimaks vedelate biokütuste vastavust direktiivi 2009/28 artikli 17 lõigetes 2–5 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele.

(vt punktid 33, 34, 36 ja 41 ning resolutsiooni punkt 1)
Mis puudutab tühistamishagi, mille isik esitas akti vastu, mis ei ole talle adresseeritud, siis kui akt puudutab isikute rühma, kes olid selle akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võib see akt neid isikud siiski isiklikult puudutada, kuna nad kuuluvad majandustegevuses osalejate piiratud ringi, ning see võib nii olla eeskätt siis, kui otsusega muudetakse õigusi, mis eraõiguslikul isikul on tekkinud enne otsuse vastuvõtmist.

Olukord ei ole aga selline hagi puhul, mille dumpinguvastase tollimaksu esemeks olevate toodete importija on esitanud sellise määruse tühistamiseks, millega tunnistatakse see meede kehtetuks. Nimelt kuna dumpinguvastased tollimaksud, mis vaidlusaluse määrusega kehtetuks tunnistati, mõjutavad üksnes nendes meetmetes konkreetselt nimetatud toodete importijaid, siis see määrus mõjutab hagejat ainult selle objektiivse omaduse tõttu, et ta on kõnealuste dumpinguvastaste meetmete esemeks olevate toodete importija, võtmata arvesse tema individuaalset olukorda. Eelkõige ei saa väita, et isikliku puutumuse tingimus on täidetud siis, kui mõjutatakse objektiivset olukorda. Samuti ei saa asjaolu, et isiku suhtes kohalduvad dumpinguvastased meetmed, õiguspäraselt lugeda hagejal enne vaidlusaluse määruse vastuvõtmist tekkinud õiguseks.

(vt punktid 3638 ja 40)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti b alapunkti iii tuleb tõlgendada nii, et seda sätet kohaldatakse aktsiisikaupade ühendusesisestele soetamistele, mille korral on aktsiis sisse nõutav sihtliikmesriigi territooriumil ja mida teostab maksukohustuslane, kelle muud kauba soetamised ei ole selle direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt käibemaksuga maksustatavad.

Direktiivi 2006/112 artikli 2 lõike 1 punkti b alapunkti iii tuleb tõlgendada nii, et järjestikuste tehingute ahela olemasolul, mille korral toimub vaid üks aktsiisikaupade ühendusesisene vedu aktsiisi peatamise korra alusel, ei saa sihtliikmesriigis aktsiisi tasumise eest vastutava ettevõtja tehtavat soetust käsitada ühendusesisese soetamisena, mis on nimetatud sätte alusel käibemaksuga maksustatav, kui see vedu ei ole nimetatud soetusega seotud.

Selle kohta tuleneb käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti b alapunkti iii sõnastusest, nagu on välja toodud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 41, et aktsiisikaupade ühendusesiseste soetamiste käibemaksuga maksustamine sihtliikmesriigis selle sätte alusel sõltub kolme kumulatiivse tingimuse täitmisest.

See eeldab esiteks, et tehing on ühendusesisene soetamine käibemaksudirektiivi artikli 20 tähenduses, teiseks, et tehing puudutab aktsiisikaupu, mille korral on aktsiis sihtliikmesriigi territooriumil sissenõutav, ja kolmandaks, et nimetatud tehingu teeb maksukohustuslane või mittemaksukohustuslasest juriidiline isik, kelle muud soetatud kaubad ei kuulu selle direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel käibemaksuga maksustamisele.

Vaid soetust, milles on ühendatud kõik need tingimused, saab käsitada ühendusesisese soetamisena.

Seega, kui mitu tasu eest tehtud soetust toovad kaasa üheainsa ühendusesisese kaubalähetuse või üheainsa ühendusesisese kaubaveo, saab sellist lähetamist või vedu seostada üksnes ühega neist soetustest, mis on ainsana sihtliikmesriigis ühendusesisese soetusena käibemaksuga maksustatav, kui muud käibemaksudirektiivi artikli 2 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud (vt analoogia alusel 6. aprilli 2006. aasta kohtuotsus EMAG Handel Eder, C‑245/04, EU:C:2006:232, punkt 45).

(vt punktid 59, 60, 62, 63 ja 68 ja resolutsiooni punkt 2)
Piiravaid meetmeid võttes on nõukogu kohustatud järgima põhiõigusi, mis moodustavad liidu õiguskorra lahutamatu osa ning mille hulka kuuluvad eelkõige kaitseõiguste tagamine ja õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.

Enne kolmanda riigi asutuse otsusele tuginemist peab nõukogu seega kontrollima, kas selle otsuse tegemisel järgiti kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

Sellega seoses on nõukogu kohustuse kontrollida, kas kolmandate riikide otsused, millele ta tugineb isiku või üksuse kandmisel selliste isikute ja üksuste loetellu, kelle vara külmutatakse, on tehtud neid õigusi järgides, eesmärk tagada, et selline loetellu kandmine põhineb üksnes piisavalt kindlal faktilisel alusel, ja seega kaitsta puudutatud isikuid või üksusi.

Lisaks peab nõukogu neis põhjendustes, mis puudutavad otsust kanda isik või üksus selliste isikute ja üksuste loetellu, kelle vara külmutatakse, ja hilisemaid otsuseid, kirjeldama kas või lühidalt neid põhjusi, miks ta on seisukohal, et kolmanda riigi otsus, millest ta kavatseb lähtuda, on tehtud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides.

Niisiis peab nõukogu oma põhjendamiskohustuse täitmiseks näitama piiravaid meetmeid kehtestavas otsuses, et ta kontrollis, et kolmanda riigi otsus, millele tuginedes need meetmed on võetud, on tehtud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides.

Asjaolu, et asjaomane riik on nende riikide hulgas, kes on ratifitseerinud inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni, ei saa sellega seoses siiski muuta üleliigseks seda, et nõukogu kontrollib, kas kolmanda riigi otsus, millele piiravad meetmed tuginevad, on tehtud põhiõigusi ja eelkõige kaitseõigust ning õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides.

(vt punktid 26–30 ja 36)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta, mida on muudetud komisjoni 24. novembri 2015. aasta delegeeritud määrusega (EL) 2015/2170, artikli 10 punkti g tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõistega „töölepingud“ on hõlmatud sellised töölepingud, nagu on kõne all põhikohtuasjas, see tähendab individuaalsed tähtajalised töölepingud, mis on sõlmitud selliste objektiivsete kriteeriumide nagu töötuna arveloldud aeg, varasem kogemus ja ülalpeetavate alaealiste laste arv alusel väljavalitud isikutega.

Direktiivi 2014/24, mida on muudetud delegeeritud määrusega 2015/2170, sätted, ELTL artiklid 49 ja 56, võrdse kohtlemise, läbipaistvuse ja proportsionaalsuse põhimõte ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 16 ja 52 ei ole kohaldatavad ametiasutuse otsuse suhtes kasutada selliseid töölepinguid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, oma üldise huvi kohustustega hõlmatud teatavate ülesannete täitmiseks.

Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/23/EL, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hankija otsuse peale sõlmida füüsiliste isikutega töölepingud teatavate teenuste osutamiseks, kasutamata direktiivi 2014/24, mida on muudetud delegeeritud määrusega 2015/2170, kohast riigihankemenetlust põhjendusel, et tema arvates ei kuulu need lepingud selle direktiivi kohaldamisalasse, saab kõnealuse sätte alusel esitada kaebuse ettevõtja, kellel on väidetavalt huvi nende lepingutega sama esemega hanke vastu ning kes leiab, et need kuuluvad kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse.

Lähenemisviis, et direktiiv 89/665 ei nõua kohtuliku kaitse ettenägemist väljaspool ametlikku riigihankemenetlust, nii et kaebust ei saa esitada hankija otsuse peale jätta selline menetlus algatamata ega otsuse peale selle kohta, kas hange kuulub asjaomaste liidu eeskirjade kohaldamisalasse, tooks nimelt kaasa selle, et asjaomaste liidu eeskirjade kohaldamine muutuks vabatahtlikuks iga hankija suva kohaselt, samas kui eeskirjade kohaldamine on ometigi kohustuslik, kui neis ette nähtud tingimused on täidetud (vt selle kohta 11. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Stadt Halle ja RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, punktid 36 ja 37).

(vt punktid 46 ja 47 ning resolutsiooni punkt 3)
1.

Keelatud kokkulepped – Konkurentsi piiramine – Hindamiskriteeriumid – Vahetegemine rikkumistel, millel on konkurentsivastane eesmärk, ja rikkumistel, millel on konkurentsivastane tagajärg – Rikkumine, millel on konkurentsivastane eesmärk – Kahjustamine piisavas ulatuses – Piisav tuvastamine – Hindamiskriteeriumid – Kartelli ulatus ja eesmärk ning kartelli kujunemise majanduslik ja õiguslik kontekst (ELTL artikli 101 lõige 1) (vt punktid 34, 35 ja 41)