ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et kui autori varalisi õigusi, mis on kaitstud selles liikmesriigis, kus kohtusse pöörduti, on väidetavalt rikutud, siis on see kohus pädev lahendama kahjunõuet, mille teose autor on esitanud teises liikmesriigis asutatud äriühingu vastu, kes on selles teises liikmesriigis reprodutseerinud selle teose andmekandjale, mida müüvad kolmandas liikmesriigis asutatud äriühingud veebilehe kaudu, millele on juurdepääs ka nimetatud kohtu tööpiirkonnas. Nimetatud kohus on pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.

Autori varalisi õigusi, mis alluvad territoriaalsuse põhimõttele, tuleb – muu hulgas tulenevalt direktiivist 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas – kaitsta automaatselt kõigis liikmesriikides, kuna vastavalt igas neist riikidest võidakse neid rikkuda, sõltuvalt kehtivast materiaalõigusest.

Lepinguvälise kahju hüvitamise hagi lahendamise kohtualluvus on juba kindlaks määratud selle kohtu kasuks, kuhu pöörduti, kui liikmesriik, kelle territooriumil see kohus asub, kaitseb neid varalisi õigusi, millele hageja tugineb, ning kui väidetav kahju võib tekkida selle kohtu tööpiirkonnas. See oht tuleneb eelkõige võimalusest hankida asja menetleva kohtu tööpiirkonnas juurdepääsetava veebilehe vahendusel endale selle teose reproduktsioon, millega seonduvad õigused, millele autor tugineb.

(vt punktid 39, 43, 44, 47 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/37, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord, artikli 2 lõike 1 kohaselt peavad hankijad järgima nimetatud direktiivi juhul, kui nad annavad rohkem kui 50% ulatuses otsetoetusi ehitustöölepingule, mille on sõlminud mõni muu üksus.

Mõistet „otsetoetus” kõnealuse sätte tähenduses ei ole direktiivis 93/37 määratletud ja kuna sellega seoses ei viidata ka liikmesriikide õigusele mõiste tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, peab seda üldjuhul kogu Euroopa Liidus tõlgendama autonoomselt ja ühetaoliselt ning selleks tuleb arvestada selle sätte konteksti ja eesmärki, milles mõiste esineb.

Mõiste „toetust andma” tavatähendus on siiski lihtsalt eelist andma. Seepärast ei ole antud mõiste üldiselt piiratud toetustega positiivses tähenduses. Lisaks ei muuda sellist tõlgendust ka nn traditsiooniline toetuse mõiste määratlus, millele see liikmesriik viitab ja mida riigiabi valdkonnas väidetavalt kohaldatakse. Ka ei ole mõiste „annavad toetust” kasutamine selles sättes tegusõna „rahastavad” asemel, mida kasutas komisjon ettepanekus direktiivi 89/440 artikli 1a sõnastamise kohta, mis vastab direktiivi 93/37 artiklile 2, teiste viidete puudumisel piisav selleks, et sellest järeldada liidu seadusandja tahet piirata mõistet nii, et silmas peetaks ainult toetusi positiivses tähenduses, välistades näiteks maksuleevendused. Lõpetuseks tuleneb direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 sõnastusest üheselt, et otsetoetuse andmise mõiste ei ole seotud mitte isikutega, vaid asjassepuutuva ehitustööga. Muu hulgas võimaldaks selle mõiste kitsas tõlgendus hoida hankijal kõrvale direktiivi 93/37 artikli 2 kohaldamisest ja seega vabaneda kohustustest, mis on talle direktiiviga pandud.

See, et direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tähenduses peab mõiste „spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised” olema piiratud ainult rajatistega, mille eesmärk on rahuldada kasutajate kollektiivseid vajadusi, ei tulene direktiivi 93/37 sõnastusest ega selle ettevalmistavatest materjalidest. Direktiivi artikli 2 lõikes 2 ei ole mõistet „spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised” lähemalt iseloomustatud. Mõiste selline piiramine ei ole põhjendatud ka direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 süstemaatilise tõlgenduse alusel. Sest isegi eeldades, et kõigile sättes nimetatud lepingukategooriatele oleks ühine see, et nad käsitlevad ehitisi, mis vajadusel peavad rahuldama kasutajate kollektiivseid vajadusi, peab asuma seisukohale, et ainult selle asjaolu alusel ei saa järeldada, et niisuguste vajaduste rahuldamise võimalikkus on nimetatud sätte rakendamise tingimus.

(vt punktid 42, 44, 46, 48, 52 ja 75–77)
Teenuste osutamine võib olla tasu kaubatarne eest ja kujutada endast selle maksustatavat väärtust direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 73 tähenduses ainult siis, kui teenuste osutamise ja kaubatarne vahel on olemas otsene seos, ja kaubatarne väärtust on võimalik väljendada rahas. Sama kehtib ka siis, kui teenust vahetatakse teise teenusega, kui täidetud on samad tingimused. Järelikult on vahetuslepingute näol, mille puhul on tasuks juba määratluse järgi loonustasu, ja tehingute, mille eest tasutakse rahas, nii majanduslikus kui ka kaubanduslikus mõttes tegemist kahe samasuguse olukorraga.

(vt punktid 38 ja 39)
Kohtuasi C‑195/12

Industrie du bois de Vielsalm & Cie (IBV) SA

versus

Région wallonne

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour constitutionnelle (Belgia))

„Direktiiv 2004/8/EÜ — Kohaldamisala — Koostootmine ja suure tõhususega koostootmine — Artikkel 7 — Piirkondlik toetussüsteem, millega nähakse ette „roheliste tunnistuste” andmine koostootmise seadmestikele — Mitme rohelise tunnistuse andmine koostootmise seadmestikele, mis taaskasutavad peamiselt muud liiki biomassi kui puit või puidujäätmed — Võrdse kohtlemise ja diskimineerimise keelu põhimõte — Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 26. september 2013

Direktiivi 2004/8 soojus- ja elektrienergia koostootmise stimuleerimiseks siseturu kasuliku soojuse nõudluse alusel, millega muudetakse direktiivi 92/42, artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisala ei ole piiratud üksnes koostootmise seadmestikega, mis vastavad enda omadustelt suure tõhususega koostootmise seadmestikele selle direktiivi tähenduses. (vt punktid 37, 38, 41 ja resolutsiooni punkt 1)

Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõte, mis on eelkõige sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 20 ja 21, on liikmesriikidele suunatud liidu õiguse kohaldamise korral, nagu see nähtub ennekõike harta artikli 51 lõikest 1. Sellest nähtub, et olukorras, kus liikmesriik võtab sellises raamistikus, nagu on esiteks kehtestatud direktiiviga 2004/8 (soojus- ja elektrienergia koostootmise stimuleerimiseks siseturu kasuliku soojuse nõudluse alusel, millega muudetakse direktiivi 92/42), eelkõige selle artiklis 7, ja teiseks direktiiviga 2001/77 (taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul), eelkõige selle artiklis 4 meetmed koostootmise ja taastuvate energiaallikate toetuseks, ja kohaldab seega liidu õigust, peab ta järgima võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mis on iseäranis sätestatud harta artiklites 20 ja 21. (vt punktid 48 ja 49)

Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimise keelu põhimõtte kohaselt on nõutav, et sarnaseid olukordi ei käsitataks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitataks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Eri olukordi iseloomustavad asjaolud ning nende olukordade sarnasus tuleb kindlaks teha ning neile tuleb anda hinnang, arvestades eeskätt selle liidu akti eset ja eesmärki, mis kõnealuse vahetegemise sätestab. Lisaks tuleb arvestada selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu vastav akt kuulub. Sellist lähenemist tuleb mutatis mutandis kasutada ka analüüsimisel, et hinnata liidu õigust kohaldavate siseriiklike meetmete vastavust võrdse kohtlemise põhimõttele. (vt punktid 50, 52 ja 53)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 401 tuleb koosmõjus artikli 135 lõike 1 punktiga i tõlgendada nii, et käibemaksu ja siseriiklikku õnnemängudelt võetavat erimaksu saab nõuda kumulatiivselt tingimusel, et see erimaks ei ole käibemaksule omaste tunnustega.

Seoses hasartmängudega tuleb direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punkti i, mille kohaselt eelkõige vabastatakse „vastavalt iga liikmesriigi kehtestatud tingimustele ja piirangutele“ hasartmängud käibemaksust, tõlgendada selliselt, et liikmesriigid võivad selle sättega neile ette nähtud õigust kehtestada maksuvabastuse tingimused ja piirid kasutada selliselt, et nad vabastavad sellest maksust üksnes teatud hasartmängud.

Neutraalse maksustamise põhimõtte seisukohast ei ole selles suhtes asjassepuutuv see, et sellise hasartmängudelt tasumisele kuuluva ühtlustamata maksu summa, mida teatud käibemaksuga maksustatavate hasartmängude korraldajad on samuti kohustatud tasuma, kujuneb vastavalt asjaomaselt tehingult tasumisele kuuluvale käibemaksule.

(vt punktid 29, 30, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 72/166 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi 84/5 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2005/14, artikli 1 lõikeid 1 ja 2 ning kolmanda direktiivi 90/232 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et mootorsõiduki kasutamise tsiviilvastutuse kohustuslik kindlustus peab katma liiklusõnnetuses hukkunu õigusjärglastel tekkinud mittevaralise kahju hüvitamise, kui selline hüvitamine on ette nähtud põhikohtuasjas kohaldatava siseriikliku õigusega kindlustusvõtja tsiviilvastutuse alusel.

Teise direktiivi artikli 1 lõike 1 ja kolmanda direktiivi artikli 1 esimese lõigu erinevate keeleversioonide ning nende kolme direktiivi kaitse-eesmärgi kohaselt kuulub isikukahju mõiste alla igasugune kahju, kui selle hüvitamine on ette nähtud põhikohtuasjas kohaldatava siseriikliku õigusega kindlustusvõtja tsiviilvastutuse alusel, mis on tekkinud isikupuutumatuse riivamisest, millega kaasnevad nii füüsilised kui psühholoogilised kannatused.

Mis puudutab küsimust selle kohta, kes on need isikud, kellel on õigus mittevaralise kahju hüvitamisele, siis kaitse, mis peab olema tagatud vastavalt direktiivile 72/166, laieneb kõikidele isikutele, kellel on tsiviilvastutust käsitleva siseriikliku õiguse kohaselt õigus mootorsõidukiga tekitatud kahju hüvitamisele.

Järelikult peavad liikmesriigid tagama, et hüvitis, mis kuulub vastavalt tsiviilvastutust käsitlevale siseriiklikule õigusele maksmisele liiklusõnnetuses kannatanute pereliikmetele tekitatud mittevaralise kahju eest, oleks kaetud kohustusliku kindlustusega vastavalt teise direktiivi artikli 1 lõikes 2 kindlaks määratud miinimumsummadele.

(vt punktid 47, 51, 55, 59 ja resolutsioon)
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 ja artikli 53 esimeses lõigus sätestatud Üldkohtu kohustus otsuseid põhjendada ei tähenda, et Üldkohus peab esitama menetluspoolte kõiki arutluskäike ammendavalt ning üksikasjalikult järgiva ülevaate. Põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjendusi, millele Üldkohus tugineb, ning kui Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks apellatsioonimenetluses.

Keeldumispõhjuste kontrollimine peab puudutama iga kaupa või teenust, mille jaoks ühenduse kaubamärki soovitakse registreerida. Kui sama keeldumispõhjus esitatakse kaupade või teenuste kategooria või rühma kohta, võib esitada üldise põhjenduse, mis hõlmab kõiki asjaomaseid kaupu või teenuseid. Sellegipoolest hõlmab see võimalus vaid kaupu ja teenuseid, mille vahel on piisavalt otsene ja konkreetne seos, selleks et need moodustaksid kõnealuste kaupade või teenuste piisavalt homogeense kategooria või rühma. Niisuguse homogeensuse tuvastamiseks ei ole piisav üksnes asjaolu, et kõnealused kaubad või teenused kuuluvad Nizza kokkuleppe samasse klassi, sest mainitud klassidesse kuuluvad sageli väga erinevad kaubad või teenused, mille vahel ei ole tingimata piisavalt otsest ja konkreetset seost. Kui Üldkohus on ise kaupade turustamistingimuste alusel teinud vahet samasse Nizza kokkuleppe klassi kuuluvatel kaupadel, siis peab ta oma otsust põhjendades lähtuma igast kaubakategooriast, mis sellesse klassi kuulub.

(vt punktid 25–28)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 15 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see ei nõua põhjusliku seose esinemist tarbija alalise elukoha liikmesriiki äri- või kutsetegevuse suunamiseks kasutatud vahendi, st veebisaidi ja selle tarbijaga lepingu sõlmimise vahel. Taoline põhjuslik seos kujutab endast sellegipoolest tõendit lepingu seotuse kohta selle tegevusega.

(vt punkt 32 ja resolutsioon)
Direktiivi 2003/87, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61, artikli 16 lõikeid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, et käitajale, kes ei ole hiljemalt asjaomase aasta 30. aprilliks tagastanud eelnenud aasta süsinikdioksiidi ekvivalentkogusele vastavaid kvoote, jäetakse määramata trahv ülemääraste heitkoguste eest, isegi kui tal on sel kuupäeval piisav hulk kvoote.

Siiski on isegi erisätte puudumisel vääramatu jõu tunnustamine võimalik. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas käitaja seisis – vaatamata kogu hoolsusele, mis rakendati ette nähtud tähtaegadest kinnipidamiseks – silmitsi tema tahtest sõltumatute ebatavaliste ja ettenägematute asjaoludega, mis läheb kaugemalt pelgast ettevõttesisesest halvast toimimisest.

(vt punktid 31, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 47 lõiget 2 ja artikli 48 lõiget 3 koosmõjus selle direktiivi artikli 44 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis üldnormina keelab ehitustööde hankemenetluses osaleval ettevõtjal kasutada samas kvalifikatsioonikategoorias mitme ettevõtja võimalusi.

Tegelikult ei ole nende sätetega kehtestatud taotlejatele või pakkujatele mingit põhimõttelist keeldu kasutada hankija määratletud tingimuste täitmiseks vajadusel lisaks oma võimalustele ühe või mitme kolmanda üksuse võimalusi. Seda järeldust kinnitavad direktiivi 2004/18 mitu sätet, nagu artikli 48 lõike 2 punktid b ja h, artikli 4 lõige 2 ja artikkel 25. Lisaks on see on kooskõlas eesmärgiga saavutada võimalikult suur konkurentsile avatus ja julgustada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate osalemist riigihangetes, mida järgib ka asjaomane direktiiv.

(vt punktid 30, 31, 34, 38 ja resolutsioon)
Määruse nr 1610/96 (taimekaitsevahendite täiendava kaitsesertifikaadi kasutuselevõtu kohta) artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus täiendava kaitse tunnistuse andmine taimekaitsevahendile, millele on direktiivi 91/414 (taimekaitsevahendite turuleviimise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2005/58) artikli 8 lõike 4 alusel väljastatud erandlikel asjaoludel antud müügiluba.

Nimelt on välistatud, et määruse nr 1610/96 artikli 3 lõike 1 punkti b saaks kohaldada erandlikel asjaoludel antud loa suhtes, kuna see on mõeldud üksnes toodetele, mis ei vasta direktiivi 91/414 artiklis 4 sätestatud nõuetele ning mille jaoks see direktiiv ei näe ette riske käsitleva eelneva kontrolli kohustust.

(vt punktid 37, 38 ja resolutsiooni punkt 1)
Lepingupoolte tahtevabaduse põhimõtte, mis on 19. juuni 1980. aasta Rooma konventsiooni lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta nurgakivi ja mida on korratud ka määruses nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta, täielikuks jõustamiseks tuleb tagada, et poolte teostatud vaba tahet seoses nende lepingulisele suhtele kohaldatava õigusega tuleb järgida kooskõlas Rooma konventsiooni artikli 3 lõikega 1 nii, et konventsiooni artikli 7 lõikes 2 viidatud „imperatiivsete sätete” olemasoluga seotud erandit asjaomase liikmesriigi õigusaktide tähenduses tuleb tõlgendada kitsalt.

Sellega seoses tuleb märkida, et liikmesriik võib kvalifitseerida avalikku korda ja julgeolekut puudutavateks imperatiivseteks säteteks sätted, mille järgimisel on otsustav tähtsus vastava liikmesriigi poliitilise, ühiskondliku või majandusliku korralduse kaitsmiseks, mistõttu võib nende järgimise teha kohustuslikuks kõigile selle liikmesriigi territooriumil olevatele isikutele või kõigi tema territooriumil aset leidvate õigussuhete puhul. Seega tuleb siseriiklikul kohtul selle hindamisel, kas siseriiklik õigusakt, mida ta kavatseb kohaldada poolte poolt lepingule kohaldatava õigusena sõnaselgelt valitud õigusakti asemel, on „imperatiivne säte”, võtma arvesse mitte üksnes selle õigusakti konkreetset sõnastust, vaid ka selle üldist ülesehitust ja kõiki asjaolusid, millest lähtudes kõnealune õigusakt vastu võeti, et tal oleks nendest teguritest lähtudes võimalik järeldada, et see õigusakt on imperatiivne niivõrd, kuivõrd ilmneb, et siseriiklik seadusandja võttis selle vastu eesmärgiga kaitsta asjaomase liikmesriigi poolt oluliseks peetavat huvi.

(vt punktid 47, 49 ja 50)
EÜ artikleid 56 ja 58 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi pärandimaksu arvutamist reguleerivad õigusnormid, mis näevad ette, et selle riigi territooriumil asuva kinnisasja pärimise korral, kui pärandaja ja pärimise teel omandaja elasid surma hetkel niisuguses kolmandas riigis nagu Šveitsi Konföderatsioon, on maksustatavast summast tehtav mahaarvamine väiksem kui mahaarvamine, mida oleks kohaldatud siis, kui vähemalt üks asjassepuutuvatest isikutest oleks samal ajal elanud nimetatud liikmesriigis.

Esiteks kujutavad sellised siseriiklikud õigusnormid endast kapitali vaba liikumise piirangut EÜ artikli 56 lõike 1 tähenduses.

Teiseks, kui siseriiklikud õigusnormid võrdsustavad asjassepuutuvas liikmesriigis asuva pärimise teel omandatud kinnisasja maksustamisel ühelt poolt mitteresidendist pärijad, kes on selle asja omandanud mitteresidendist pärandajalt, ning teiselt poolt mitteresidendist või residendist pärijad, kes on selle asja omandanud residendist pärandajalt, ning ka residendist pärijad, kes on sama asja omandanud mitteresidendist pärandajalt, siis ei või need õigusnormid kohelda neid pärijaid erinevalt sama maksu raames selle kinnisasja pealt arvestatud maksustatavast summast mahaarvamise tegemise osas, ilma et ei rikutaks liidu õiguse nõudeid. Koheldes neile kahele isikutekategooriale langevat pärandit võrdselt, välja arvatud pärijale võimaldatava mahaarvamise summa osas, on siseriiklik seadusandja tegelikult tunnistanud, et nende kahe vahel ei ole pärandimaksuga maksustamise korra ja tingimuste osas mingit objektiivset olukorra erinevust, mis võiks õigustada erinevat kohtlemist.

Nii nagu see maksukohustus ei sõltu kuidagi elukohast, kuivõrd need riigisisesed õigusnormid maksustavad pärandimaksuga mis tahes selles liikmesriigis asuva kinnisasja omandamist, sõltumata asjaolust, kas pärandaja või pärija on või ei ole residendid, puudutab perekonna vara osaliselt maksust vabastamise eesmärk samamoodi liikmesriigis pärandimaksu tasuma kohustatud isikuid kõiki – nii residente kui ka mitteresidente –, kuna selle maksuvabastusega tahetakse vähendada pärandi kogusummat.

Kuivõrd mahaarvatav summa ei sõltu maksustatavast summast, vaid seda võimaldatakse pärijale kui maksukohustuslasele, ei kujuta mitteresidendist pärandaja mitteresidendist pärija osaline maksustamine endast niisugust asjaolu, mis võiks selle mahaarvamise seisukohalt muuta selle pärija olukorra objektiivselt erinevaks, võrreldes residendist pärandaja mitteresidendist pärija olukorraga või residendist või mitteresidendist pärandaja residendist pärija olukorraga.

(vt punktid 26, 51, 53, 55, 68 ja resolutsioon)
Võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus kui hankija nõuab pärast hankemenetluses osalemise taotluste esitamise tähtaja möödumist mõnelt taotlejalt tema seisundit kirjeldavaid dokumente nagu hanketeates nõutud teavet taotleja avaldatud majandusaasta aruande kohta, mille puhul saab objektiivselt kontrollida, et need on varasemad kui taotluste esitamise tähtaeg, eeldusel et hankedokumendid ei näe dokumentide või andmete esitamise osas sõnaselgelt ette tingimust, et nende puudumise korral taotleja kõrvaldatakse hankemenetlusest. Sellise nõudega ei tohi nõude saanud taotlejat või taotlejaid alusetult kohelda teistest soodsamalt või ebasoodsamalt.

Põhimõtteliselt tuleb selline selgituste nõue saata ühtemoodi kõigile pakkujatele, kes on samas olukorras, see peab kajastama kõiki pakkumuse punkte, mis vajavad selgitamist ja sellega ei tohi kaasneda asjaomase pakkuja poolt tegelikult uue pakkumuse esitamist.

(vt punktid 34–38, 42 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik keeldub andmast oma territooriumil elamisõigust kolmanda riigi kodanikule, isegi kui viimase ainuülalpidamisel on tema väikesed lapsed, kes on liidu kodanikud ja kes on temaga koos selles liikmesriigis elanud oma sünnist saati, ilma et neil oleks selle sama riigi kodakondsus ja ilma et nad oleks kasutanud oma õigust vabale liikumisele, kui need liidu kodanikud ei vasta direktiivis 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, ette nähtud tingimustele. Viimatinimetatud direktiivi artikli 7 lõike 1 punkti b, mis näeb ette, et niisugustel liidu kodanikel peavad olema piisavad vahendid ning üldine ravikindlustus, tuleb muidugi tõlgendada nii, et selle kohaselt piisab, kui liikmesriigi kodanikul on kõnesolevad vahendid, ilma et selles sättes oleks esitatud mingeid nõudmisi vahendite päritolu suhtes, kusjuures need vahendid võib tagada muu hulgas kolmanda riigi kodanik, kes on asjaomaste väikelastest kodanike lapsevanem. Kui aga direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tingimused ei ole täidetud, siis tuleb ELTL artiklit 21 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui lapsevanemale keeldutakse andmast elamisõigust tema elukoha liikmesriigis.

(vt punktid 27, 29–31, 36 ja resolutsioon)
Direktiivi 75/442 jäätmete kohta, muudetud otsusega 96/350, artikli 1 punkti a esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et intensiivse seakasvatuse ettevõttes tekitatud läga, mida ladustatakse seni, kuni see tarnitakse põllumajandusettevõtjatele, et nad kasutaksid seda nende maadel väetisena, ei ole mitte jääde selle sätte tähenduses, vaid kõrvalsaadus, kui tekitaja kavatseb seda läga temale majanduslikult soodsatel tingimustel hiljem turustada, tingimusel et selline taaskasutamine ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel, ei vaja eelnevat töötlemist ja toimub pideva tootmisprotsessi raames.

Selle kontrollimiseks, kas läga taaskasutamine teiste põllumajandusettevõtjate poolt väetisena laotamise teel on piisavalt kindel, et põhjendada selle ladustamist muuks ajaks kui see, mis on vajalik selle kogumiseks eesmärgiga see kõrvaldada, peab eelkõige kindlaks tegema, et nende ettevõtjate maatükid, millel taaskasutamine peab toimuma, on algusest peale selgelt kindlaksmääratud.

Samuti on tähtis, et läga ladustatakse tegelikult ainult niivõrd, kuivõrd see on vajalik kavandatavateks laotamistoiminguteks; see tähendab esiteks, et ladustatud kogus peab olema piiratud nii, et on tagatud, et kogu ladustatud läga on tõepoolest mõeldud selliseks taaskasutuseks ning teiseks, et ladustamise kestus peab olema piiratud vastavalt vajadustele, mille tingib selles osas laotamistoimingute hooajalisus.

Sellega seoses tuleb just nimelt liikmesriigi kohtutel tagada, et ladustusrajatised, mida läga tekitaja kasutab, oleksid kavandatud nii, et oleks takistatud selle aine äravool või imbumine pinnasesse ning et nende mahutuvus oleks piisav toodetud läga ladustamiseks seni, kuni läga antakse asjaomastele põllumajandusettevõtjatele tegelikult üle.

Muu hulgas peab asjaomaste kolmandate isikute poolt läga taaskasutamine, mida tekitaja kavandab, andma talle midagi enamat kui ainult võimaluse see toode kasutuselt kõrvaldada, kuna sellise asjaolu tõttu, kui see leiab kinnitust, tegeliku taaskasutamise tõenäosus just suureneb.

(vt punktid 52, 55–57, 60 ja resolutsiooni punkt 1)