Kohtuasi T‑83/18

CH

versus

Euroopa Parlament

Avalik teenistus – Parlamendiliikmete registreeritud assistendid – Personalieeskirjade artikkel 24 – Abitaotlus – Personalieeskirjade artikkel 12a – Psühholoogiline ahistamine – Nõuandekomitee, mis tegeleb parlamendiliikme registreeritud assistentide poolt Euroopa Parlamendi liikmete vastu esitatud ahistamiskaebuste menetlemisega ja ahistamise ärahoidmisega töökohal – Abitaotluse rahuldamata jätmine – Õigus olla ära kuulatud – Võistlevuse põhimõte – Nõueandekomitee arvamuse ja tunnistajate ülekuulamise protokollide edastamisest keeldumine – Üldkohtu menetlustoimingu tegemisest keeldumine kostjaks oleva institutsiooni poolt

Kokkuvõte – Üldkohtu (esimene koda) 13. detsembri 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 64–67)

Sellise haldusjuurdluse eesmärk, mille administratsioon on algatanud väidetava psühholoogilise ahistamise tõttu esitatud abitaotluse alusel, on kinnitada või lükata ümber psühholoogilise ahistamise asetleidmine personalieeskirjade artikli 12a tähenduses, mistõttu teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus ei saa ette ära otsustada juurdluse tulemust ega saa just nimelt isegi kaudselt võtta seisukohta väidetava ahistamise asetleidmise kohta enne, kui on saadud haldusjuurdluse tulemused. Teisisõnu on haldusjuurdluse algatamisele omane see, et administratsioon ei võta peamiselt abitaotluses esitatud asjaolude ühepoolse kirjelduse alusel enneaegu seisukohta, sest vastupidi, ta peab seisukoha võtmisega ootama seni, kuni on lõpule viidud asjaomane juurdlus, mille peab läbi viima võistlevalt ja väidetava ahistaja osavõtul. Haldusjuurdluse lõpule viimise tähtsus tuleneb ka sellest, et ühelt poolt võib sellel, kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus tuvastab psühholoogilise ahistamise sellise haldusjuurdluse tulemusel, mis võib olla läbi viidud sellise teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusest eraldiseisva instantsi abil nagu nõuandekomitee, juba ise olla kasulik mõju ahistamise ohvriks langenud ametniku või teenistuja paranemisele raviprotsessi käigus, ning ohver võib seda lisaks kasutada liikmesriigi kohtusse pöördumiseks, kusjuures vastava menetluse raames on ametnike personalieeskirjade artikli 24 alusel selle asutuse abistamiskohustus kehtiv ega lõpe asjaomase teenistuja teenistusaja lõpus. Teisest küljest võib haldusjuurdluse lõpule viimine vastupidi võimaldada väidetava ohvri väited ümber lükata, võimaldades nii heastada ülekohtu, mida selline süüdistus võis juhul, kui see osutub alusetuks, põhjustada isikule, keda juurdluse raames käsitati eeldatava ahistajana. (vt punktid 68 ja 69)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 71, 72, 75 ja 79)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 73 ja 74)

Tingimusel, et kaitstakse väidetava psühholoogilise ahistamise juurdluses süüdistavate isikute ja tunnistusi andnud isikute huve, ei keela ametnike personalieeskirjade ükski säte edastada juurdluse lõpparuannet kolmandale isikule, kellel on õigustatud huvi sellega tutvuda, nagu see on isiku puhul, kes on esitanud personalieeskirjade artikli 24 alusel abitaotluse, väites, et on eiratud personalieeskirjade artiklit 12a. Kui administratsioon otsustab küsida arvamust nõuandekomiteelt, kellele ta on usaldanud haldusjuurdluse läbiviimise, ning abitaotluse kohta otsuse tegemisel võtab ta arvesse selle nõuandekomitee antud arvamust, kusjuures see arvamus on nõuandev ning selle võib koostada mittekonfidentsiaalsena, kui on tagatud tunnistajate anonüümsus, tuleb see arvamus abitaotluse esitajale teatavaks teha, kohaldades õigust olla ära kuulatud, ning seda isegi siis, kui ahistamisalastes sise‑eeskirjades ei ole edastamist ette nähtud. Isegi kui nõuandekomitee esitatud arvamus ei ole õiguslikult siduv, kuna administratsioonil, kui ta teeb otsuse abitaotluse kohta, on see arvamus olemas, tuleb see samuti teha teatavaks abitaotluse esitajale, et ta saaks võtta seisukoha selle sisu kohta enne, kui administratsioon teeb otsuse abitaotluse kohta, tuginedes sealhulgas kaudselt sellele arvamusele. (vt punktid 84, 85 ja 89)

Põhimõtteliselt selleks, et tagada töökohal igasuguse psühholoogilise või seksuaalse ahistamise keelu tõhus rakendamine, on administratsioonil lubatud ette näha võimalus tagada tunnistajatele, kes on nõus esitama oma loo vaidlusaluste asjaolude kohta väidetava ahistamise korral, et nende tunnistused jäävad konfidentsiaalseks nii väidetava ahistaja kui ka eeldatava ohvri suhtes vähemalt ametnike personalieeskirjade artikli 24 tähenduses abitaotluse käsitlemiseks läbi viidud menetluse raames. Nimelt tuleb ühest küljest märkida, et kui võtta arvesse, et abitaotluse menetlemisel on üks administratsioonile seatud eesmärk taastada rahu teenistusüksuses, võib nii väidetava ahistaja kui ka eeldatava ohvri poolt tunnistuste sisuga tutvumine kahjustada seda eesmärki, uuesti õhutada võimalikku isikutevahelist vaenu teenistusüksuses ning pärssida neil isikutel, kes võiksid asjakohaseid tunnistusi anda, tulevikus seda teha. Teisest küljest, kui institutsioonile antakse vabatahtlikult teavet, kuid sellega kaasneb konfidentsiaalsuse taotlus, et kaitsta teavitaja anonüümsust, on institutsioon, kes sellise teabe saamisega nõustub, kohustatud seda tingimust täitma. Sama aga võib olukord olla siis, kui ametnikud või teenistujad või institutsiooni liikmed nõustuvad oma tunnistusi andma, et võimaldada administratsioonil välja selgitada asjaolusid, mille kohta on abitaotlus esitatud, kuid nõuavad vastutasuks, et väidetava ahistaja ja/või eeldatava ohvri suhtes on neile tagatud anonüümsus, kusjuures tuleb rõhutada, et isegi kui nende osavõtt on personalieeskirjade seisukohalt soovitatav, ei ole nad tingimata kohustatud juurdlusele oma tunnistuste andmisega kaasa aitama. Mis puudutab väidetavat ahistamist puudutavat juurdlust, siis administratsioon ei rikkunud õigust olla ära kuulatud, nagu see on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 41, kui ta keeldus abitaotluse esitajale tunnistajate ärakuulamise protokollide edastamisest kohtueelses staadiumis. (vt punktid 92–94 ja 96)

Kuna ei EL toimimise lepingus, Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas ega Üldkohtu kodukorras ei ole ette nähtud võimalust määrata karistust, kui ei täideta kohtumäärust, mis on tehtud kodukorra artikli 92 alusel ja mis puudutab menetlustoimingut, siis ainus võimalik viis reageerida kostja keeldumisele esitada dokumente, mis pealegi rikub ELL artikli 13 lõikes 2 ette nähtud lojaalse koostöö kohustust, on see, et Üldkohus teeb keeldumisest järeldused kohtuvaidluse lahendis. Sellega seoses peab Üldkohus, mitte vaidluse pooled hindama nende dokumentide konfidentsiaalsust, mille esitamist on nõutud Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõike 3 alusel, ning vajaduse korral hindama, kas juhul, kui liidu kohus on võib‑olla tunnistanud nende konfidentsiaalsust, oleks tunnistajate identiteedi kaitsmiseks vaja need sellisena hagejale edastamata jätta, vaid nõuda just vastupidi kostjalt, et ta esitaks kas mittekonfidentsiaalse versiooni, millest on välja jäetud tunnistajate nimed ja andmed, mis võimaldavad erinevate tunnistajate isiku ilma põhjendatud kahtluseta kindlaks teha, või nende dokumentide mittekonfidentsiaalse kokkuvõtte. (vt punktid 100 ja 104)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 114)