ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigile, kuhu teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik on liikunud, esitab väljaandmistaotluse kolmas riik, kellega esimene liikmesriik on sõlminud väljaandmise lepingu, on ta kohustatud teavitama liikmesriiki, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on, ning olenevalt olukorrast viimati nimetatud liikmesriigi taotlusel andma selle kodaniku talle üle vastavalt raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud raamotsusega 2009/299) sätetele, tingimusel et sellel liikmesriigil on tema siseriikliku õiguse alusel pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool tema territooriumi toime pandud tegudega.

Olukord, kus liikmesriigi kodanik siirdub liidu kodanikuna liidus vabalt liikumise õigust kasutades teise liikmesriiki, kuulub ELTL artikli 18 tähenduses aluslepingutes käsitletud valdkonda, mille suhtes kehtib kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte. Niisuguse kodaniku väljaandmist reguleerivate siseriiklike õigusnormidega on aga kehtestatud erinev kohtlemine olenevalt sellest, kas asjaomane isik on selle riigi kodanik või mõne teise liikmesriigi kodanik, kuivõrd nende alusel ei anta teiste liikmesriikide kodanikele väljaandmise eest kaitset, mis on tagatud selle riigi enda kodanikele. Seeläbi võivad sellised õigusnormid kahjustada teiste liikmesriikide kodanike liikumisvabadust liidus ja on käsitatavad nende liikumisvabaduse piiranguna ELTL artikli 21 tähenduses.

Selline piirang võib olla põhjendatud üksnes juhul, kui see rajaneb objektiivsetel kaalutlustel ja on siseriikliku õiguse õiguspärase eesmärgiga proportsionaalne. Väljaandmine on menetlus, mille eesmärk on võidelda sellise isiku karistamatuse vastu, kes viibib muul territooriumil kui see, kus ta süüteo väidetavalt toime pani. Nimelt, kuigi riigi kodanike väljaandmisest keeldumist kompenseerib üldjuhul taotluse saanud liikmesriigi võimalus viia menetlus läbi omaenda kodanike suhtes, kes on raske süüteo toime pannud väljaspool tema territooriumi, puudub sellel liikmesriigil üldjuhul pädevus selliste tegude üle õigust mõista, kui oletatava süüteo toimepanijal ega kannatanul ei ole selle liikmesriigi kodakondsust. Selles kontekstis näivad niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad rahuldada väljaandmistaotluse menetluse läbiviimiseks ja kohtuotsuse tegemiseks kolmandas riigis, kus süütegu on oletatavalt toime pandud, olevat taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad.

Kui puuduvad liidu õigusnormid, mis reguleeriksid väljaandmist liikmesriikide ja kolmanda riigi vahel, tuleb selleks, et kaitsta liidu kodanikke meetmete eest, mis võivad nad ilma jätta ELTL artiklis 21 ette nähtud vaba liikumise ja riigis elamise õigusest, võideldes samas kuritegude eest karistamata jätmise vastu, rakendada kõiki liidu õiguse kohaselt karistusõiguse valdkonnas olemas olevaid koostöö- ja vastastikuse abistamise mehhanisme. Seega tuleb eelistada teabevahetust liikmesriigiga, mille kodakondsus on asjassepuutuval isikul, et anda selle liikmesriigi asutustele niivõrd, kuivõrd neil on siseriikliku õiguse kohaselt pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool selle riigi territooriumi toime pandud tegudega, võimalus teha Euroopa vahistamismäärus menetluse alustamiseks. Raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõigete 1 ja 2 kohaselt ei ole sellisel juhul nimelt välistatud selle liikmesriigi võimalus, mille kodakondsus on süüteo oletataval toimepanijal, teha Euroopa vahistamismäärus, et see isik antaks menetluse läbiviimiseks üle. Tehes sel viisil koostööd liikmesriigiga, mille kodakondsus on asjassepuutuval isikul, ja käsitades võimalikku vahistamismäärust väljaandmistaotluse suhtes prioriteetsena, tegutseb vastuvõttev liikmesriik vaba liikumise õigust vähem kahjustaval viisil, vältides samas võimalikult suures ulatuses ohtu, et süüteo toime pannud isik jääb karistamata.

(vt punktid 31–34, 39, 40, 47–50 ja resolutsiooni punkt 1)