ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas ELL artiklit 2, artikli 4 lõiget 3, artikli 6 lõikeid 1 ja 3 ning artikli 19 lõike 1 teist lõiku koostoimes põhiõiguste harta artikli 47 lõigetega 1 ja 2 ning ELTL artikli 267 kolmandat lõiku ning põhiõiguste harta artiklit 38 ja nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) artikli 7 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et sõltumatu, erapooletu ja nõuetekohase pädevusega kohus Euroopa Liidu õiguse tähenduses on organ, millesse kuulub isik, kes on esimest korda või korduvalt (kõrgema astme kohtusse) kohtuniku ametikohale nimetatud totalitaarse, mittedemokraatliku, kommunistliku valitsemiskorraga riigi täidesaatva võimu poliitilise organi (Poola Rahvavabariigi Riiginõukogu) poolt selle riigi justiitsministri taotlusel, võttes arvesse järgmist: 1) ametisse nimetamise kriteeriumide osas puudub läbipaistvus, 2) kohtunik on võimalik igal ajal tagasi kutsuda, 3) kohtunike valiku protsessis ei osale kohtute nõukoda ega 4) asjassepuutuvad riigiasutused, demokraatlike valimiste tulemusel kokku pandud koosseisus, mis võib nõrgendada usaldust, mida kohtud demokraatlikus ühiskonnas peavad sisendama?
1.

Euroopa Liidu Kohtul palutakse selgitada, kas määrusega (EÜ) nr 765/2008 (1) on vastuolus tõlgendada riigisisest õigusnormi (nagu 2009. aasta seaduse nr 88 artikkel 40) nii, et see säte lubab akrediteerimistoiminguid teha asutustel, mille asukoht ei ole mõnes Euroopa Liidu liikmesriigis – ja seega ainsa riikliku akrediteerimisasutuse poole pöördumata –, juhul, kui sellised asutused tagavad IEC EN ISO/IEC 17025 ja IEC EN ISO/IEC 17011 standarditest kinnipidamise ja tõendavad – ka vastastikuse tunnustamise lepingute kaudu –, et nad omavad määruses (EÜ) nr 765/2008 sätestatud ühtsete asutustega sisuliselt sarnast kvalifikatsiooni?
1.

Kas määruse nr 2271/96 (1) artikli 5 esimene lõik on kohaldatav ainult siis, kui Ameerika Ühendriikide asutused või kohtud on teinud tegutsevale Euroopa Liidu ettevõtjale sama määruse artikli 11 tähenduses otseselt või kaudselt ettekirjutusi, või on sätte kohaldamiseks piisav, et ka ilma selliste ettekirjutusteta on Euroopa Liidu ettevõtja tegevuse eesmärk järgida teiseseid sanktsioone?
1.

Kas kombineeritud nomenklatuuri, mis sisaldub nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 (1) tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas, tuleb – arvestades ka rubriigi 4409 erinevaid keeleversioone ning HSi selgitavaid märkusi rubriikide 4407 ja 4409 kohta – tõlgendada nii, et põhikohtuasjas kõne all olev kaup, nimelt hööveldatud puidust lauad, mille neli serva on kogu pikkuses ümardatud, on puit, mis on „[ühel või mitmel küljel, otsal või serval] pidevprofiiliga“, millest tulenevalt kuulub see kaup rubriiki 4409, või nii, et servade ümardamine ei muuda kõnealuseid laudu puiduks, mis on „[ühel või mitmel küljel, otsal või serval] pidevprofiiliga“, millest tulenevalt kuulub see kaup rubriiki 4407?
4.

Kas isikuandmete kaitse üldmääruses sätestatud nõuete tõlgendamisel võib asuda seisukohale, et esineb õiguspärane eesmärk, mis õigustab käesolevas kohtuasjas vaidlustatud teabenõudega pandud kohustust esitada kõik nõutud andmed, isegi kui teabenõudes ei ole teabe edastamise eesmärki märgitud (või see on märgitud puudulikult)?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas liikmesriigi vastutuse hindamisel kahju eest, mis on õigussubjektile tekitatud liidu õiguse rikkumise tagajärjel, on oluline selline asjaolu nagu põhikohtuasjas, et liikmesriik on ise kehtestanud päikesepaneelidest pärinevate jäätmete rahastamise põhimõtted veel enne, kui võeti vastu direktiiv, millega arvati päikesepaneelid liidu õiguse kohaldamisalasse ja millega pandi tootjatele kohustus katta sellega seotud kulud, seda ka paneelide puhul, mis olid turule lastud enne direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist (ja enne õigusakti enda vastuvõtmist liidu õiguse tasandil)?
1.

Kas nõukogu 7. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 904/2010 halduskoostöö ning maksupettuste vastase võitluse kohta käibemaksu valdkonnas (1) põhjendust 25, milles sätestatakse, et „käesolevas määruses teabe esitamiseks kehtestatud tähtaegu tuleb käsitada maksimumperioodidena, mida ei tohi ületada“, tuleb tõlgendada nii, et tegemist on tähtaegadega, mida ei tohi mööda lasta ja mille möödalaskmine muudab maksukontrolli peatamise ebaseaduslikuks?
2.

Kas direktiivi 2014/40 artikli 4 lõikes 1 viidatud ISO standardeid 4387, 10315, 8454 ja 8243 tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et direktiivi artikli 4 lõike 1 tõlgendamise ja kohaldamise raames saab teha järelduse, et lisaks sellele, et eralduva tõrva, nikotiini ja süsinikmonooksiidi koguseid on vaja mõõta (ja kontrollida) ettenähtud mõõtmismeetodit kasutades, saab ja/või tuleb asjaomaseid koguseid mõõta (ja kontrollida) ka muul viisil ja muu intensiivsusega?
3.

Kas komisjoni otsuse 2011/278/EL artikli 3 punkti h alapunkti v tähenduses „kasutatakse“ süsinikku sisaldavat toorainet, kui nn Clausi protsessi käigus kasutatakse looduses esinevat maagaasi väävli tootmiseks ja seejuures paisatakse maagaasis püsivalt sisalduv süsinikdioksiid atmosfääri, ilma et maagaasis püsivalt sisalduv süsinikdioksiid osaleks protsessi käigus toimuvas keemilises reaktsioonis, või seab mõiste „kasutamine“ igal juhul tingimuseks, et süsinik osaleb toimuvas keemilises reaktsioonis või on selle jaoks tingimata nõutav?
4.

rikutud on ELTL artikleid 263 ja 256 ning valesti on hinnatud tõendeid, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktides 195–212 jättis Üldkohus kontrollimata, kas komisjoni teave projektidega kaasnevaid kulusid puudutavate kontrollide ebapiisavuse kohta on õige, usaldusväärne ja kooskõlaline, ning järelikult on komisjoni otsuse õiguspärasuse kontrollimisel eiratud eeskirju.
b)

on oluline, et ettevõtja teadis maksuhalduri ja teenuseosutajaga samal ajal, et tehing ei ole tegelikult käibemaksust vabastatud, või olid tal selle teadmiseks nendega samad võimalused ning ta oleks saanud teha ettepaneku, et ta maksab tehingult maksmisele kuuluva käibemaksu (arvutatult tehingu hinna põhjal), nii et selle saaks maksuhaldurile üle kanda, kuid jättis selle tegemata?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Procura della Repubblica di Trento (Itaalia) 24. jaanuaril 2020 – kriminaalasi XK süüdistuses

(Kohtuasi C-66/20)

(2020/C 209/08)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Procura della Repubblica di Trento

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pool

XK

Teine pool

Finanzamt Münster

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/41/EL (mis käsitleb Euroopa uurimismäärust kriminaalasjades) (1) artikli 2 lõike 1 punkti c alapunkti ii tuleb osas, kus on sätestatud, et uurimismäärust tegeva asutusena on käsitatav ka „taotleva riigi mis tahes muu pädev asutus või ametiisik, kes tegutseb konkreetses asjas uurimisorganina kriminaalmenetluses ja kellel on pädevus taotleda riigisisese õiguse kohaselt tõendite kogumist“, kuid samuti sätestatud, et sellisel juhul „peab taotleva riigi kohtunik, kohus, eeluurimiskohtunik või prokurör Euroopa uurimismääruse kinnitama enne määrust täitvale asutusele või ametiisikule edastamist, olles enne kontrollinud selle vastavust uurimismääruse koostamise tingimustele, eelkõige käesoleva direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud tingimustele“, tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil vabastada haldusasutuse kohustusest lasta Euroopa uurimismäärust kinnitada, määratledes selle haldusasutuse „direktiivi artikli 2 tähenduses õigusasutuseks“?

(1) ELT 2014, L 130, lk 1.
5.

Kas „pakkumiste tegemise“ tingimustele vastava isikliku reklaamiga direktiivi 2005/29/EÜ (2) I lisa punkti 26 esimese lause tähenduses on tegemist vaid siis, kui kliendiga võetakse ühendust saatja ja saaja vahel tavapäraselt kasutatava vahendi abil, või piisab sellest, kui isiklik seos – nagu käesolevas asjas kõne all oleva reklaami puhul – luuakse nii, et reklaami kuvatakse isikliku meilikonto sissetulevate e-kirjade postkastis ja seega alal, kus klient ootab konkreetselt talle endale adresseeritud sõnumeid?
1.

a) Kas selleks, et määruse nr 207/2009 artikli 13 lõikele 2 (1) saaks tulemuslikult tugineda, on nõutav, et asjaomase kaubamärgiga tähistatud kauba edasine turustamine kahjustab või võib kahjustada [kaubamärgi ülesannet tähistada kauba või teenuse päritolu ja tagada selle kvaliteet, samuti muid kaubamärgi ülesandeid, nagu teabe, investeeringute ja reklaamiga seotud ülesanded]? b) Kas juhul kui vastus esimese küsimuse a osale on jaatav, tuleb kirjeldatud tingimust käsitada nii, et see peab olema täidetud lisaks „“ esinemise tingimusele? c) Kas määruse nr 207/2009 artikli 13 lõikele 2 tulemuslikult tuginemiseks piisab alati juba ainuüksi sellest, kui on kahjustatud ühte või mitut esimese küsimuse a osas nimetatud kaubamärgi ülesannet?
2.

Kas direktiivi 2011/95/EL artikli 23 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piirang, mille kohaselt on pereliikmetel õigus viidatud direktiivi artiklites 24–35 osutatud hüvedele vaid niivõrd, kuivõrd see on kooskõlas pereliikme isikliku õigusliku seisundiga, keelab esimeses küsimuses kirjeldatud asjaoludel omistada alaealisele lapsele pagulasena tunnustatud isikust tuletatud pagulasseisundit?
Euroopa Komisjoni 30. jaanuaril 2020 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 20. novembri 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-502/16: Stefano Missir Mamachi di Lusignano jt versus komisjon

(Kohtuasi C-54/20 P)

(2020/C 209/05)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Schima, T. S. Bohr, G. Gattinara)

Teised menetlusosalised: Stefano Missir Mamachi di Lusignano (Livio Missir Mamachi di Lusignano pärija), Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin (Livio Missir Mamachi di Lusignano pärija), Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano (Livio Missir Mamachi di Lusignano pärija), Carlo Amedeo Missir Mamachi di Lusignano, Giustina Missir Mamachi di Lusignano, Tommaso Missir Mamachi di Lusignano, Filiberto Missir Mamachi di Lusignano

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus mõistis komisjonilt välja hüvitise Maria Letizia Missirile ja Stefano Missirile Alessandro Missiri surma tõttu tekitatud mittevaralise kahju eest;

— teha asjas uus otsus ja jätta esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;

— mõista käesolevas menetluses ja esimeses kohtuastmes kantud kohtukulud välja Stefano Missirilt ja Maria Letizia Missirilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon põhjendab apellatsioonkaebust kahe väitega.

Esimene väide jaguneb kaheks osaks. Esimeses osas väidab apellant, et mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isik“ tõlgendamisel on rikutud õigusnormi. See väiteosa puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 48–64. Teises väiteosas väidab apellant teise võimalusena, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et surnud ametniku vennal ja õel on õigus nõuda mittevaralise kahju hüvitamist personalieeskirjade alusel. See väiteosa puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 134 ja 135.

Teises väites leiab apellant, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust, kui ta kohustas komisjoni hüvitama surnud ametniku vennale ja õele viimase surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju. Teine väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 154–168, 171, 172 ning 181.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Gliwicach (Poola) 5. märtsil 2020 – D. Spółka Akcyjna versus W. Zrt

(Kohtuasi C-127/20)

(2020/C 209/16)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Rejonowy w Gliwicach

Põhikohtuasja pooled

Hageja: D. Spółka Akcyjna

Kostja: W. Zrt

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (1), artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et lennuettevõtja, kelle õhusõiduk põrkas kokku linnuga, on lendude kavandamisel rotatsioonisüsteemis kohustatud mõistlike meetmete raames arvestama sisse ajareservi, mis on piisav nõutud ohutuse kontrolli tegemiseks?

Eitava vastuse korral aga:

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et lennuettevõtja, kelle õhusõiduk põrkas kokku linnuga, on kohustatud mõistlike meetmete raames määrama teeninduskava või meeskonna koosseisu selliselt, et see oleks lennu alustamiseks valmis kohe pärast nõutud ohutuse kontrolli tegemist, olenemata lennu- ja tööaja piirangutest ning puhkeaja nõuetest, mis on sätestatud komisjoni 5. oktoobri 2012. aasta määruses (EL) nr 965/2012, millega kehtestatakse lennutegevusega seotud tehnilised nõuded ja haldusmenetlused (2)?

(1) ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10.

(2) ELT 2012, L 296, lk 1.
1.

Kas sellise füüsilise isiku olukord, kes on nagu põhikohtuasjas kassatsioonkaebuse esitaja loobunud oma olemasolevast kodakondsusest ühes Euroopa Liidu liikmesriigis ja seega ka liidu kodakondsusest, et saada teise liikmesriigi kodakondsus vastavalt kinnitusele tema taotletud teise liikmesriigi kodakondsuse saamise kohta, ja kelle võimalus taastada liidu kodakondsus välistatakse selle kinnituse tagasivõtmisega, kuulub oma olemuse ja tagajärgede poolest liidu õiguse kohaldamisalasse, mistõttu tuleb kodakondsuse andmise kinnituse tagasivõtmisel järgida liidu õigust? Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav:
23. aprillil 2020 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Portugali Vabariik

(Kohtuasi C-169/20)

(2020/C 209/26)

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: M. França ja C. Perrin)

Kostja: Portugali Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Portugali Vabariik ei võta sõidukite registreerimismaksu arvutamise raames selle väärtuse arvutamisel, mida kohaldatakse Portugali Vabariiki toodud ja teistes liikmesriikides soetatud kasutatud sõidukite suhtes, arvesse keskkonnakomponendi väärtuse vähenemist, on nimetatud liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 110.

— mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Portugali asjaomased õigusnormid kohtlevad erinevalt imporditud sõiduki ja sarnase kodumaise sõiduki maksustamist. Kehtivast arvutamise viisist ja valemist tuleneb, et imporditud sõiduki suhtes kohaldatav maks on peaaegu alati kõrgem.

Olukord on seda enam muret tekitav, et see on vastuolus Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga: Portugali õigusnormide suhtes, mis käsitlevad teistes liikmesriikides ostetud kasutatud sõidukite suhtes kohaldatava maksu arvutamist, on varem juba rikkumismenetlusi läbi viidud ja Euroopa Kohus on nende suhtes teinud mitu kohtuotsust.

Portugali õigusnormid ei taga, et teistest liikmesriikidest imporditud sõidukeid maksustatakse summaga, mis ei ületa maksu, mida kohaldatakse sarnaste kodumaiste sõidukite suhtes. Seda võib selgitada asjaoluga, et pärast 2016. aasta seadusmuudatust, ei vähendata kasutatud sõiduki väärtuse arvutamisel rakendatava keskkonnakomponendi väärtust.

Sellest tuleneb, et väärtuse vähenemise tabel, mis on riigisiseste õigusnormidega vastu võetud, ei too kaasa imporditud kasutatud sõiduki tegeliku väärtuse mõistlikku lähendamist. Seetõttu ületab imporditud kasutatud sõiduki registreerimisel tasutud maksu summa seda summat, mis seondub Portugalis juba registreeritud sarnase kasutatud sõidukiga, ja järelikult kujutab see endast ELTL artikli 110 ning Euroopa Kohtu praktika rikkumist.
1)

tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud karistusnorme, mida kohaldatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta määruse nr 511/2014 geneetilistele ressurssidele juurdepääsu ja nende kasutamisest saadava tulu õiglase ja erapooletu jaotamise Nagoya protokollist tulenevate kasutajate jaoks ette nähtud vastavusmeetmete kohta liidus (1) artiklite 4 ja 7 rikkumise korral, ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid nende normide kohaldamise ja selle tagamiseks, et ette nähtud karistused oleksid tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, ega ole edastanud neid karistusnorme komisjonile 11. juuniks 2015, siis on ta rikkunud määruse nr 511/2014 artiklist 11 tulenevaid kohustusi;
2.

Kas 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 (2) kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 lõiget 1 tuleb koostoimes põhimõttega, et liikmesriigi kohus peab tagama menetlusõigused liidu õigusnormidest tulenevate õiguste tõhusaks kaitseks, tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus on võlgniku hariliku viibimiskoha kindlakstegemisel, mis on riigisiseste õigusnormide kohaselt nõutav tingimus sellise ühepoolse formaalse menetluse korraldamiseks ilma tõendite kogumiseta, nagu seda on maksekäsumenetlus, kohustatud tõlgendama iga põhjendatud kahtlust, et võlgniku harilik viibimiskoht on muus Euroopa Liidu liikmesriigis, maksekäsu tegemise õigusliku aluse puudumisena või maksekäsu jõustamata jätmise alusena?
5.

Kui liikmesriigi kohus peab tegema järelduse, et riigisisene meede on vastuolus direktiivi 2002/58/EÜ artikliga 15, nii nagu seda artiklit on tõlgendatud harta alusel, siis kas tal on õigus piirata selle tuvastuse ajalist mõju, kui ta on veendunud, et selle tegemata jätmine „tekitab kaose ja kahjustab avalikke huve“ (kooskõlas käsitlusega, mida on järgitud näiteks kohtuotsuses R (National Council for Civil Liberties) vs. Secretary of State for Home Department ja Secretary of State for Foreign Affairs, [2018] EWHC 975, punkt 46)?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 27. veebruaril 2020 – Regione Puglia versus Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare jt

(Kohtuasi C-110/20)

(2020/C 247/08)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Regione Puglia

Vastustajad: Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero dei beni e delle attività culturali e del turismo, Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Commissione tecnica di verifica dell’impatto ambientale

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 1994. aasta direktiivi 94/22/EÜ (1) tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on vaatluse all käesolevas kohtuasjas, mis ühest küljest tunnistavad määratletud ajavahemikuks väljastatava süsivesinike uurimisloa andmise eesmärgil optimaalseks teatava laiusega ala – käesoleval juhul 750 ruutkilomeetri suuruse ala, kuueks aastaks – ja teisest küljest lubavad neid ülempiire ületada, tehes võimalikuks väljastada sama alaga piirnevate alade uuringuteks lisalube, tingimusel, et need väljastati eraldiseisvate haldusmenetluse tulemusena?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 1994. aasta direktiiv 94/22/EÜ süsivesinike geoloogilise luure, uurimise ja tootmise lubade andmis- ning kasutamistingimuste kohta (EÜT 1994, L 164, lk 3; ELT eriväljaanne 06/02, lk 262).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesgericht Korneuburg (Austria) 20. aprillil 2020 – Airhelp Limited versus Austrian Airlines AG

(Kohtuasi C-164/20)

(2020/C 230/22)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesgericht Korneuburg

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Airhelp Limited

Kostja: Austrian Airlines AG

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (1), artiklit 5, 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et olukord, kus lennujaama arst on tuvastanud, et veel väljumata lennuki pardal olev reisija on haigestunud ja ei ole võimeline lendu alustama ning seetõttu keeldub lennuettevõtja seda reisijat lennule lubamast, mille tagajärjel peab reisija lennukist lahkuma ja tema pagas tuleb maha laadida, on „erakorraline asjaolu“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 5 lõike 3 tähenduses?

(1) ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10.
4.

Kas tarbijakrediidilepingu puhul on välistatud, et krediidiandja saab tugineda vastuväitele, et tarbija on kaotanud direktiivi 2008/48/EÜ artikli 14 lõike 1 esimeses lauses ette nähtud taganemisõiguse, a) kui krediidilepingus ei ole nõuetekohaselt esitatud direktiivi 2008/48/EÜ artikli 10 lõikes 2 ette nähtud kohustuslikku teavet ja seda ei ole nõuetekohaselt edastatud ka tagantjärgi, mistõttu ei ole direktiivi 2008/48/EÜ artikli 14 lõikes 1 sätestatud taganemisõiguse tähtaeg kulgema hakanud; b) (käesoleva küsimuse punktile a eitavalt vastamise korral) kui õiguse kaotamise vastuväite esitamisel tuginetakse peamiselt lepingu sõlmimisest möödunud ajale ja/või sellele, et mõlemad lepingupooled on lepingust tulenevad kohustused täitnud, ja/või sellele, kuidas laenuandja on käsutanud tagasisaadud laenusummat või laenutagatist, ja/või (krediidilepinguga seotud müügilepingu korral) sellele, et tarbija kasutas rahastatud eset või võõrandas selle, kuid õiguse kaotamise seisukohast tähtsust omava ajavahemiku kestel ja asjakohaste asjaolude tekkimise ajal tarbija oma taganemisõiguse jätkumisest ei teadnud ega pidanud teadma, ja krediidiandja ei saanud ka eeldada, et tarbija sellest teab?
1.

Kas direktiivi 2005/36/EÜ (1) artikli 10 punkti b, tõlgendatuna koos artiklis 1 sätestatud direktiivi eesmärgiga, tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav olukorras, kus isik ei ole saanud ametlikku kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti seetõttu, et ta võib olla täitnud kutsekvalifikatsiooni saamiseks vajalikud nõuded mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, mitte ühesainsas? Kas sellises olukorras, kus isik ei ole saanud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti seetõttu, et ta on väidetavalt täitnud kutsekvalifikatsiooni omandamise nõuded mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, mitte ühesainsas liikmesriigis, tuleks direktiivi 2005/36/EÜ III jaotise I peatükki („Haridust tõendavate dokumentide tunnustamise üldsüsteem“) tõlgendada nii, et see kohustab kvalifikatsiooni tunnustavat asutust hindama kõikide isiku kvalifikatsiooni potentsiaalselt tõendavate dokumentide sisu ja seda, kas need vastavad vastuvõtvas liikmesriigis kvalifikatsiooni omandamiseks kehtestatud nõuetele, ning kohaldama vajadusel korvamismeetmeid?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 8. mail 2020 – XC

(Kohtuasi C-195/20)

(2020/C 230/24)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Süüdistatav: XC

Teine menetlusosaline: Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (1), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (2), artikli 27 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et erikohustuse reegliga ei ole vastuolus olukord, kus üleantavalt võetakse vabadus süüteo eest, mis on toime pandud enne üleandmist ja mis on muu süütegu kui see, mille eest ta üle anti, juhul kui asjaomane isik on vahistamismääruse teinud liikmesriigi territooriumilt pärast üleandmist vabatahtlikult lahkunud, mõni muu vahistamismäärust täitev liikmesriik on ta hiljem uue Euroopa vahistamismääruse alusel uuesti üle andnud vahistamismääruse teinud liikmesriigile ja teine vahistamismäärust täitev liikmesriik on andnud nõusoleku seoses vastutusele võtmise, karistuse määramise või vahistamisega kõnealuse muu süüteo eest?

(1) EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.

(2) ELT 2009, L 81, lk 24.