ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 27/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõikes 5 on mainekatele kaubamärkidele antud ulatuslik kaitse. Asjaomase kaitse eritingimus on registreeritud kaubamärgiga identse või sarnase tähise tungiva põhjuseta kasutamine, mis tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist. Sellegipoolest võib maineka kaubamärgiga sarnase tähise kasutaja vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikele 5 tugineda selle tähise kasutamise „tungivale põhjusele“, mis väljendab selle määruse üldist eesmärki tasakaalustada ühelt poolt kaubamärgiomaniku huvi kaitsta kaubamärgi peamist ülesannet ja teiselt poolt kolmanda isiku huvi kasutada kaubandustegevuse käigus seda tähist enda turustatavate kaupade ja teenuste tähistamiseks. Seejuures ei tähenda see, kui kolmas isik tugineb maineka kaubamärgiga sarnase tähise kasutamiseks tungivale põhjusele, registreeritud kaubamärgiga seotud õiguste tunnustamist selle kolmanda isiku kasuks, vaid kohustab maineka kaubamärgi omanikku ainult taluma sarnase tähise kasutamist.

Selles küsimuses ei ole hageja eesnime Kenzo kasutamine kaubamärgi KENZO ESTATE osana piisav, et kujutada endast määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses tungivat põhjust nimetatud tähise kasutamiseks. Ainuüksi asjaolu, et sõna „kenzo“ kaubamärgi KENZO ESTATE osana vastab apellandi eesnimele, ei oma tähtsust selle üle otsustamisel, kas selle sõna kasutamiseks on olemas tungiv põhjus määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses, kuna asjaomaste huvide tasakaalustamine ei tohi kahjustada varasema kaubamärgi peamist ülesannet tagada kauba päritolu.

Mainekatele kaubamärkidele määrusega nr 207/2009 antud ulatuslikku kaitset arvestades leidis apellatsioonikoda järelikult õigesti, et sõnamärgi KENZO ESTATE taotleja ei olnud tõendanud tungiva põhjuse esinemist, ja seega soovis ta kasutada ära varasema sõnamärgi KENZO mainet.

(vt punktid 89–92, 94 ja 95)
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, mis näeb ette konkreetsed menetlusnõuded – nagu põhikohtuasjas käsitletavad – selliste tarbijate õiguskaitsevahenditele, kes on sõlminud välisvaluutapõhised laenulepingud, mis sisaldavad tingimust vahetuskursi erinevuse ja/või ühepoolselt muutmise võimaluse kohta, eeldusel et niisuguses lepingus sisalduvate tingimuste ebaõiglase laadi tuvastamine võimaldab taastada õigusliku ja faktilise olukorra, milles tarbijal nende ebaõiglaste tingimuste puudumisel oleks olnud.

Kuigi Euroopa Kohus on juba korduvalt ning direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 ja artikli 7 lõike 1 nõudeid arvesse võttes selgitanud viisi, kuidas liikmesriigi kohus peab tagama direktiivist 93/13 tarbijatele tulenevate õiguste kaitse, siis sellegipoolest ei ole väidetavalt ebaõiglaste lepingutingimuste hindamisele kohaldatavad menetlusnormid liidu õiguses põhimõtteliselt ühtlustatud ning järelikult kuuluvad need liikmesriikide õiguskorra alla, kuid siiski nii, et need ei oleks vähem soodsad kui siseriikliku õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid sarnaseid olukordi reguleerivad eeskirjad (võrdväärsuse põhimõte) ning et nendega oleks ette nähtud õigus tõhusale õiguskaitsele nii, nagu see on sätestatud harta artiklis 47 (vt selle kohta 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Sales Sinués ja Drame Ba, C‑381/14 ja C‑385/14, EU:C:2016:252, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 35, 55 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikliga 15 ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt veterinaararstidel on veterinaarias kasutatavate mahetoodete, erikasutusega parasiitidevastaste toodete ja veterinaarravimite jaemüügi ja kasutamise ainuõigus.

Siinses asjas tuleb märkida, et sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on põhikohtuasjas käsitlusel, reserveerivad teatud veterinaartoodete jaemüügi ja kasutamise tegevusvaldkonna üksnes veterinaararstidele ning sisaldavad seega taolist nõuet, mida käsitletakse direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktis d. Seetõttu peab kõnealune nõue täitma selle direktiivi artikli 15 lõikes 3 esitatud kolm tingimust, see tähendab olema mittediskrimineeriv, vajalik ja proportsionaalne olulise avaliku huviga seotud põhjuse saavutamisega. Mis puudutab selle kolmanda tingimuse teist elementi, et asjaomane nõue ei tohi minna kaugemale sellest, mis on nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalik, siis tuleb meenutada, et rahvatervis on EL lepinguga kaitstud hüvede ja huvide hulgas esikohal ning et liikmesriigid võivad otsustada, millisel tasemel nad kavatsevad rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda, tuleb tunnustada liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu (vt selle kohta 11. septembri 2008. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Saksamaa, C‑141/07, EU:C:2008:492, punkt 51).

Pealegi ei ole Euroopa Kohtule esitatud toimikus tõendeid selle kohta, et põhikohtuasjas käsitletud õigusnorme vastu võttes on asjaomane liikmesriik ületanud kaalutlusõiguse piirid, mis tuleb talle selles valdkonnas jätta. Mis puudutab lõpuks direktiivi 2006/123 artikli 15 lõikes 3 esitatud kolmanda tingimuse kolmandat elementi, et puuduvad sama eesmärki saavutada võimaldavad vähem piiravad meetmed, siis komisjon väidab, et rahvatervise kaitse eesmärgi oleks saanud sama tõhusalt saavutada ka meetmega, mis võimaldaks kõnealuste toodete turustamist teiste nõuetekohaselt kvalifitseeritud kutsetöötajate poolt, näiteks proviisorid või muud kõrgema farmaatsiaalase haridusega isikud. Kuigi need teised kutsetöötajad võivad omada väga põhjalikke teadmisi veterinaarravimite erinevate koostisosade omaduste kohta, ei ole siiski tõendeid, et nad omaksid spetsiaalset väljaõpet loomatervise kohta. Niisiis ei ilmne tõendatult, et komisjoni pakutud meede suudaks tagada sama tulemuse kui see, mis on sätestatud sellistes liikmesriigi õigusnormides, nagu on käsitletud põhikohtuasjas.

(vt punktid 53, 54, 64, 67–70, 73, resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. detsembri 2002. aasta direktiivi 2002/92/EÜ kindlustusvahenduse kohta artikli 2 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et ettevalmistav töö kindlustuslepingu sõlmimiseks kuulub mõiste „kindlustusvahendus“ alla ka juhul, kui asjaomasel kindlustusvahendajal puudub kavatsus tegelikku kindlustuslepingut sõlmida.

Esmalt, mis puudutab direktiivi 2002/92 artikli 2 punkti 3 sõnastust, siis tuleneb eelkõige sõnadest „tegevus“, „tutvustamine“, „soovitamine“, „sõlmimine“ ja „abistamine“, et mõiste „kindlustusvahendus“ on määratletud viitega üksnes toimingutele, mida kindlustusvahendaja objektiivselt teostab.

Järgmiseks, mis puudutab kõnealuse sätte konteksti, siis kohustab direktiivi 2002/92 artikli 4 lõige 4 liikmesriike võtma kõik vajalikud meetmed klientide kaitsmiseks olukorras, kus kindlustusvahendaja ei suuda kindlustusmakset kindlustusseltsile üle kanda. Kuna vastupidist märgitud ei ole, tuleb järeldada, et selle sätte eesmärk on kaitsta tarbijaid vahendaja mis tahes suutmatuse eest sellise ülekandmise tegemisel, olenemata põhjusest. Seega peab niisugune kaitse hõlmama kindlustusmakse kindlustusseltsile kandmata jätmist ka siis, kui kindlustusvahendaja töötaja omastas selle kindlustuslepingu sõlmimiseks tehtud ettevalmistustööde käigus.

Lõpuks tuleb meelde tuletada, et kõnealuse direktiivi põhjendustes 8, 9 ja 17 märgitu kohaselt on direktiivi eesmärk eelkõige tõhustada tarbijate kaitset kindlustusvahenduse valdkonnas. Selleks, nagu on öeldud põhjenduses 9, peab direktiiv hõlmama kõiki isikuid ja asutusi, kes jaotavad kindlustustooteid.

Eelnevast tuleneb, et kindlustuslepingute sõlmimiseks ettevalmistava töö tegemine on objektiivne mõiste. Seega kujutab see endast kindlustusvahendust kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti 3 tähenduses, sõltumata sellest, milline on kindlustusvahendaja kavatsus asjaomaste lepingute sõlmimise või sõlmimata jätmise suhtes.

Sellest järeldub, et ajahetk, mil vahendaja kavatsuse puudumine kindlustuslepinguid sõlmida ilmneb, ega see, kuidas asjaomased kliendid vahendaja tegevust kindlustuslepingute sõlmimiseks ettevalmistavate tööde tegemisel subjektiivselt tajuvad, ei oma tähtsust selle tegevuse kvalifitseerimisel kindlustusvahenduseks nimetatud sätte tähenduses.

(vt punktid 40–45, ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika kohta, millega muudetakse nõukogu määrusi (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ, artikli 16 lõiget 6 ja artiklit 17 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 16 ja 20 tuleb tõlgendada nii, nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja millega liikmesriik kehtestas kalapüügivõimaluste jaotamise meetodi, mis võib, olgugi et põhineb läbipaistval ja objektiivsel kriteeriumil, põhjustada selle riigi lipu all sõitvate laevadega ettevõtjate ebavõrdset kohtlemist, tingimusel et asjaomane meetod järgib üht või mitut Euroopa Liidu tunnustatud üldist huvi ja vastab proportsionaalsuse põhimõttele.

Seega tuleb asuda seisukohale, et kuna riigisisesed õigusnormid, mis on arutlusel põhikohtuasjas, järgivad määruses nr 1380/2013 sätestatud ühise kalanduspoliitika eesmärke, vastavad need liidu üldist huvi pakkuvale eesmärgile harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavate riigisiseste õigusnormide sobivust üldiste eesmärkide saavutamiseks, siis selles suhtes tuleb märkida, et neis ette nähtud kalapüügivõimaluste jaotamise meetodiga võimaldavad need õigusnormid muu hulgas vältida mere bioloogiliste ressursside ülemäärast kasutamist ja seda, et nende taastumist häiritakse või takistatakse. Neil kaalutlustel tuleb asuda seisukohale, et kõnealused õigusnormid sobivad keskkonna seisukohast jätkusuutliku kalastustegevuse tagamiseks, nagu on ette nähtud määruse nr 1380/2013 artikli 2 lõikes 1.

Mis puudutab küsimust, kas kõnealune meetod seab harta artiklites 16 ja 20 sätestatud vabadustele piirangud, mis lähevad kaugemale põhikohtuasjas käsitletavate liikmesriigi õigusnormide eesmärkide saavutamiseks vajalikust, või mitte, siis selles osas nähtub eelotsusetaotlusest kõigepealt, et ajaloolist püügiõigust võib suurendada või vähendada teatud kriteeriumidest lähtuvalt, mis on seotud muu hulgas keskkonna või panusega kohalikku majandusse. Seejärel olgu märgitud, et ühelgi ajaloolise püügiõigusega ettevõtjal ei saa ühegi kalaliigi puhul olla enam kui 40% Leedu Vabariigile eraldatud kalapüügivõimalustest. Lõpuks tuleb märkida, nagu on juba sedastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 38, et see osa kalapüügivõimalustest, mida ei ole eelisjärjekorras jaotatud ajaloolise püügiõigusega ettevõtjatele, jaotatakse enampakkumistel teiste Leedu lipu all sõitvate kalalaevadega ettevõtjate vahel ja see peab moodustama vähemalt 5% Leedu Vabariigile eraldatud kalapüügivõimalustest. Neil kaalutlustel ei too põhikohtuasjas käsitletav kalapüügivõimaluste jaotamise meetod endaga kaasa seda, et kalapüügivõimalusi reserveeritakse üksnes ajaloolise püügiõigusega ettevõtjatele lähtuvalt nende vastavatest ajaloolistest püügiõigustest, vaid võimaldab ka neile kaaluda püügiõiguste hulka, lähtudes erinevatest objektiivsetest asjaoludest.

(vt punktid 44, 47, 48, 51–54 ja 56 ning resolutsioon)
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisas ära toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on töötajatele, kellega on sõlmitud sellised tähtajalised töölepingud nagu põhikohtuasjas käsitletav asendusleping, et katta osalise ajaga pensionile jäänud töötajast vabaks jäänud töötunde, nende lepingute tähtaja möödumisel makstav hüvitis väiksem kui hüvitis, mis makstakse tähtajatu töölepinguga töötajatele nende töölepingu ülesütlemisel objektiivsel põhjusel.

Nimelt tuleneb raamkokkuleppe klausli 3 lõikes 1 sätestatud „tähtajalise töölepingu“ määratlusest, et seda liiki leping ei tekita lepingu tähtaja möödumisel enam tuleviku suhtes õiguslikke tagajärgi, kusjuures selle tähtaja möödumist võib tähistada konkreetse ülesande lõpetamine, konkreetse sündmuse toimumine või, nagu käesolevas asjas, konkreetse kuupäeva saabumine. Niisiis on tähtajalise töölepingu sõlminud pooltele alates lepingu sõlmimisest teada kuupäev või sündmus, millega on kindlaks määratud lepingu tähtaeg. See tähtaeg seab töösuhte kestusele piirid, ilma et pooled peaksid pärast lepingu sõlmimist avaldama selle kohta oma tahet.

Seevastu tähtajatu töölepingu ülesütlemine tööandja poolt mõnel töötajate üldseaduse artiklis 52 ette nähtud põhjusel tuleneb asjaoludest, mida töölepingu sõlmimisel ette ei nähtud ja mis takistasid oluliselt töösuhte tavapärast toimimist. Nagu nähtub Hispaania valitsuse selgitustest, mida käsitleti käesoleva kohtuotsuse punktis 55, ja nagu sisuliselt rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 60, on töötajate üldseaduse artikli 53 lõike 1 punktis b just selleks, et kompenseerida töösuhte sellisel põhjusel lõppemise ootamatust ja pettumust, mis töötajal tekkis sel ajal töösuhte stabiilsuse suhtes esinenud õiguspärase ootuse luhtumise tõttu, nõutud, et sellisel juhul tuleb nimetatud töötajale, kelle tööleping on üles öeldud, maksta 20 päeva töötasule vastav hüvitis iga töötatud aasta eest.

Viimati nimetatud juhul ei kohelda Hispaania õiguses tähtajalise töölepinguga töötajaid teistmoodi kui sarnaseid tähtajatu töölepinguga töötajaid, kuivõrd töötajate üldseaduse artikli 53 lõike 1 punkt b näeb töötajale ette seadusest tuleneva hüvitise, mis vastab 20 päeva töötasule iga ettevõttes töötatud aasta eest, olenemata sellest, kas töötaja tööleping on tähtajaline või tähtajatu.

Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et hüvitiste – mis on vastavalt ette nähtud töötajate üldseaduse artikli 49 lõike 1 punktis c ja artikli 53 lõike 1 punktis b ning mille maksmine toimub täiesti erinevates olukordades – erinev eesmärk kujutab endast objektiivset põhjust, mille tõttu on kõnealune erinev kohtlemine põhjendatud.

(vt punktid 57–61 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑645/16

Conseils et mise en relations (CMR) SARL

versus

Demeures terre et tradition SARL

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid – Direktiiv 86/653/EMÜ – Kaubandusagendi õigus hüvitisele või kahju hüvitamisele pärast agendilepingu lõppemist – Artikkel 17 – Hüvitise saamise õiguse välistamine lepingu ülesütlemise korral lepingus kehtestatud katseajal

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 19. aprilli 2018. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid – Direktiiv 86/653 – Kaubandusagendi õigus hüvitisele või kahju hüvitamisele pärast lepingu lõppemist – Hüvitise saamise õiguse välistamine lepingu ülesütlemise korral lepingus kehtestatud katseajal – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 86/653, artikkel 17)

Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et hüvitise maksmise ja kahju hüvitamise süsteem, mis on vastavalt selle artikli lõigetes 2 ja 3 kaubandusagendi lepingu lõppemise korral ette nähtud, on kohaldatav, kui leping lõpetatakse lepingus kehtestatud katseajal.

Tõlgendus, mille kohaselt ei maksta kaubandusagendi lepingu katseajal lõpetamise korral mingisugust hüvitist, ei ole direktiivi 86/653 artikliga 17 kehtestatud süsteemi imperatiivsusega kooskõlas.

(vt punktid 36 ja 38 ning resolutsioon)
1.

Keskkond–Veekogude kaitsmine põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest–Direktiiv 91/676–Tundlikele aladele kohaldatavate tegevusprogrammide rakendamine–Liikmesriikide kohustus võtta kõik täiendavad meetmed, mis on vajalikud direktiiviga kindlaks määratud eesmärgi saavutamiseks–Kohustus viia need ellu alates esimese tegevusprogrammi algusest või niipea kui tuvastatakse, et need on vajalikud–Hinnang kehtivate meetmete ebapiisavuse kohta–Kriteeriumid (Nõukogu direktiiv 91/676, artikkel 1, artikli 3 lõige 1, artikli 5 lõiked 4, 5 ja 7, artikkel 10 ning I lisa A osa punktid 2 ja 3 ning V lisa lõike 4 punkt e) (vt punktid 51–53, 60, 61, 63, 64 ja 66–68)
Kohtuasi C‑579/16 P

Euroopa Komisjon

versus

FIH Holding A/S

ja

FIH Erhvervsbank A/S

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Mõiste „abi“ – Mõiste „majanduslik eelis“ – Turumajanduse tingimustes tegutseva eraettevõtja põhimõte – Kohaldatavuse ja kohaldamise tingimused – Finantskriis – Järjestikused sekkumised panga päästmiseks – Esimesel sekkumisel riigi poolt võetud kohustustest tulenevate riskide arvesse võtmine või arvesse võtmata jätmine teise sekkumise hindamisel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 6. märtsi 2018. aasta otsus

Riigiabi–Mõiste–Hindamine erainvestori kriteeriumi kohaselt–Hinnanguelemendid–Riskid, mis tulenevad riigiabist, mis on antud varem ja mis on seotud riigi kui avaliku võimu kandja seisundiga

Liikmesriigi meetme kvalifitseerimine „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses nõuab, et täidetud on kõik järgmised tingimused. Esiteks peab olema tegemist sekkumisega riigi poolt või riigi ressurssidest. Teiseks peab see sekkumine potentsiaalselt kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab sekkumine andma soodustatud isikule valikulise eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi. Kolmanda tingimuse kohaselt, mis puudutab eelise valikulisust, käsitatakse riigiabina sekkumisi, mis sõltumata nende vormist võivad ettevõtjaid otseselt või kaudselt soosida või mida tuleb pidada majanduslikuks eeliseks, mida soodustatud ettevõtja ei oleks tavapärastel turutingimustel saanud. (vt punktid 43 ja 44)

Võttes arvesse ELTL artikli 107 lõike 1 eesmärki tagada kahjustamata konkurents avalik-õiguslike ja eraõiguslike ettevõtjate vahel, ei saa mõiste „abi“ selle sätte tähenduses hõlmata meedet, mis võeti ettevõtja kasuks riigi ressursside kaudu, juhul kui see ettevõtja oleks saanud samasuguse eelise tavapärastele turutingimustele vastavatel asjaoludel. Nende tingimuste hindamisel, milles selline eelis anti, tuleb seega üldjuhul kohaldada eraõigusliku ettevõtja põhimõtet See põhimõte kuulub tegurite hulka, mida komisjon peab abi olemasolu tuvastamisel arvesse võtma, ja tegemist ei ole seega erandiga, mida kohaldatakse üksnes liikmesriigi taotlusel, kui on tuvastatud, et esinevad kõik ELTL artikli 107 lõikes 1 toodud mõiste „riigiabi“ tunnused Järelikult, kui ilmneb, et eraõigusliku ettevõtja põhimõte võib kuuluda kohaldamisele, peab komisjon paluma asjaomasel liikmesriigil esitada talle kogu asjakohane teave, mis võimaldab tal kontrollida, kas selle põhimõtte kohaldatavuse ja kohaldamise tingimused on täidetud. (vt punktid 45–47)
Liikmesriigisisesel järelevalvel ja eri liikmesriikide pädevate asutuste omavahelisel teabevahetusel põhineva krediidiasutuste tegevuse kontrollisüsteemi, mille liidu seadusandja kehtestas direktiivi 2013/36 vastu võtmisega ja mida eelmistes punktides lühidalt kirjeldati, tõhus toimimine eeldab, et nii kontrollitavad äriühingud kui ka pädevad asutused saavad olla kindlad, et jagatud konfidentsiaalne teave jääb põhimõtteliselt konfidentsiaalseks (vt analoogia alusel 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Baumeister, C‑15/16 , EU:C:2018:464 , punkt 31 ). Nimelt, kui taoline usaldus puudub, kahjustaks see järelevalve teostamiseks vajaliku konfidentsiaalse teabe sujuvat üleandmist (vt analoogia alusel 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Baumeister, C‑15/16 , EU:C:2018:464 , punkt 32 ). Seega näeb direktiivi 2013/36 artikli 53 lõige 1 ette ametisaladuse hoidmise kohustuse kui üldreegli mitte ainult otseselt puudutatud krediidiasutuste erihuvide, vaid ka just liidu finantssüsteemi stabiilsuses seisneva üldise huvi kaitseks (vt analoogia alusel 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Baumeister, C‑15/16 , EU:C:2018:464 , punkt 33 ). Lõpuks on erijuhud, mil direktiivi 2013/36 artikli 53 lõikes 1 kehtestatud pädevate asutuste valduses oleva konfidentsiaalse teabe avalikustamise keelu üldpõhimõte erandina ei takista selle edastamist või kasutamist, ammendavalt selles direktiivis loetletud (vt analoogia alusel 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Baumeister, C‑15/16 , EU:C:2018:464 , punkt 38 ).

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ, artikli 53 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi pädevad asutused avalikustavad konfidentsiaalset teavet isikule, kes seda taotleb eesmärgiga algatada tsiviil- või kaubandusõiguslik menetlus oma varaliste huvide kaitseks, mis on krediidiasutuse sundlikvideerimise tulemusel saanud kahjustada. Samas peab avalikustamise taotlus puudutama teavet, mille kohta on taotleja esitanud konkreetseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mis annavad alust usutavalt oletada, et see on tsiviil- või kaubandusõigusliku menetluse huvides, mille eesmärgi peab taotleja olema konkreetselt välja toonud ja millest väljaspool ei saa kõnealust teavet kasutada. Pädevate asutuste ja kohtute ülesanne on enne taotletud konfidentsiaalse teabe avalikustamist kaaluda taotleja huvi saada kõnealust teavet ja selle teabe, millele laieneb ametisaladuse kaitse, konfidentsiaalsuse säilitamisega seotud huvi.

(vt punkt 40 ja resolutsioon)
–

nimetatud artikli lõigetes 1 ja 3 sisalduv lause „kriminaalõiguse valdkonda kuuluvad juhtumid“ ei hõlma olukorda, kus pädevad asutused võtavad sellise meetme nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt on isikul keelatud tegutseda kontrollitavas asutuses juhatuse liikme ülesannetes või muul ametikohal, mille jaoks on nõutav tegevusluba, andes ühtlasi korralduse esimesel võimalusel kõikidelt ametikohtadelt tagasi astuda põhjusel, et see isik ei vasta enam nõuetele, mis esitatakse direktiivi artiklis 9 ette nähtud ametialasele heale mainele, mis on osa meetmetest, mida pädevad asutused peavad nende pädevuste teostamisel võtma, mis neil on vastavalt selle direktiivi II jaotise sätetele. Nimelt puudutab see säte, mis näeb ette, et ametisaladuse hoidmise kohustusest võib erandjuhul sellistel juhtudel kõrvale kalduda, konfidentsiaalse informatsiooni edastamist või kasutamist nii riigisisese kriminaalõiguse kohaselt algatatud menetluste kui ka määratud sanktsioonide huvides;