ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
78

Nõukogu heidab Üldkohtule ette, et viimane eeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73, et kui liberaliseerimisleping on Lääne‑Sahara suhtes kohaldatav, võib vaidlusalune otsus automaatselt Polisario Rinnet otseselt ja isiklikult puudutada. Niisugune järeldus on nõukogu väitel aga õiguslikult väär. Nagu Üldkohus on ka ise varem oma 3. juuli 2007. aasta kohtumääruses Commune de Champagne jt vs. nõukogu ja komisjon (T‑212/02, EU:T:2007:194, punktid 90–94) otsustanud, puuduvad nõukogu otsusel, mis käsitleb rahvusvahelise lepingu sõlmimist liidu ja kolmanda riigi vahel, mis tahes õiguslikud tagajärjed selle lepingu teise osapoole territooriumi suhtes. Niisuguse territooriumi olukorda reguleerivad üksnes sätted, mille kõnealune teine osapool on suveräänselt vastu võtnud. Tagajärjed, mille see leping kõnesoleva territooriumi suhtes kaasa toob, ongi tekkinud üksnes selle tõttu, et teine osapool avaldas lepingut ratifitseerides tahet olla lepinguga seotud ning võttis kohustuse võtta asjakohased meetmed kõnesolevast lepingust tulenevate kohustuste täitmiseks. Tunnistada, et tühistamishagi, mis on esitatud rahvusvahelise lepingu sõlmimist käsitleva nõukogu otsuse peale, on vastuvõetav, samas kui see hagi käsitleb rahvusvahelise lepingu õiguslikke tagajärgi teise lepingupoole territooriumi suhtes, viiks selleni, et liidu kohus ületab oma volitusi, kui ta langetab liidu õiguse vaatepunktist otsuse kolmandale riigile niisugusest lepingust tulenevate õiguste või kohustuste õiguspärasuse kohta, mille nimetatud riik vabalt ja suveräänselt sõlmis. Just niiviisi on Üldkohus nõukogu väitel toiminud käesolevas asjas, kui ta seadis Polisario Rinde hagi esitamise õiguse olemasolu sõltuvusse sellest, kas liberaliseerimislepingut Lääne‑Sahara suhtes kohaldatakse või mitte. Viimaseks rõhutab nõukogu, et tõsiasi, et Lääne‑Sahara on rahvusvahelise õiguse järgi „vaidlusalune territoorium“, ei mõjuta Üldkohtu arutluskäiku selles kohtumääruses, millega nõukogu täielikult nõustub.
57

Käesoleval juhul selgub muu hulgas nõukogu 21. oktoobri 2008. aasta aruandest, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 13, et nõukogu on juba varem kritiseerinud, et põhikohtuasjas käsitletav politseiasutus teeb Euroopa vahistamismäärusi, ning on leidnud, et see on vastuolus nõudega nimetada „õigusasutus“. Neil asjaoludel ei saa väita, et objektiivne ja märkimisväärne ebakindlus liidu õigusnormide reguleerimisala suhtes viis selleni, et Rootsi Kuningriik tegutses liidu õigusnormide vastaselt.
53

Käesoleval juhul selgub muu hulgas nõukogu 14. detsembri 2007. aasta aruandest, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 12, et nõukogu on juba varem kritiseerinud, et Leedu justiitsministeerium teeb Euroopa vahistamismäärusi, ning on leidnud, et see on vastuolus nõudega nimetada „õigusasutus“. Neil asjaoludel ei saa väita, et objektiivne ja märkimisväärne ebakindlus liidu õigusnormide reguleerimisala suhtes viis selleni, et Leedu Vabariik tegutses liidu õigusnormide vastaselt.
13

Ungari ametiasutused saatsid 14. juulil 2016 sellele päringule vastuse, millest selgub muu hulgas, et prokuratuur on täidesaatvast võimust sõltumatu ning tema ülesanne kogu juurdluse käigus on tagada, et politsei järgib seadusi ning kahtlustatav saab teostada oma õigusi. Need ametiasutused täpsustasid veel, et selle ülesande täitmisel võib prokuratuur kohtueelse kriminaalmenetluse juhina muuta politsei tehtud otsust või selle tühistada, kui ta leiab, et see otsus pole seaduse või uurimise esemega kooskõlas. Lisaks märkisid nimetatud ametiasutused, et prokurör, kes kinnitas politsei tehtud siseriikliku vahistamismääruse, võib hiljem prokuratuuri esindajana samas kriminaalmenetluses osaleda.
34

Sellega seoses tuleb nentida, et nagu selle arvamuse sõnastusestki tuleneb, ei kirjuta see nendele liikmesriigi kohtutele, kes lahendavad eelvangistuse kohaldamise määruste peale esitatud kaebusi, ette, millise otsuse nad peavad tegema. Eelotsusetaotlusest tuleneb vastupidi, et see arvamus annab nendele kohtutele võimaluse valida, kas kohaldada EIÕK sätteid, nii nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on neid tõlgendanud, või siseriiklikke kriminaalmenetluse norme.
51

Euroopa Inimõiguste Kohus on seisukohal, et EIÕK artikli 5 lõikes 1 esitatud mõiste „õigus vabadusele“, ei puuduta lihtsat liikumisvabaduse piiramist ja selle artikliga on hõlmatud üksnes vabadusekaotuslikud tõkendid. Selleks et teha kindlaks, kas isikult on „võetud vabadus“ EIÕK artikli 5 tähenduses, on Euroopa Inimõiguste Kohus otsustanud, et tuleb lähtuda tema tegelikust olukorrast ja võtta arvesse kõiki selliseid kriteeriume nagu kaalutava tõkendi laad, kestus, mõju ja kohaldamisviis (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohus, 6.11.1980, Guzzardi vs. Itaalia, CE:ECHR:1980:1106JUD000736776, punkt 92, ja 5.7.2016, Buzadji vs. Moldova Vabariik, CE:ECHR:2016:0705JUD002375507, punkt 103).
2

See taotlus esitati kohtuvaidluses, mille osalisteks on ühelt poolt Oussama El Dakkak ja äriühing Intercontinental SARL (edaspidi „Intercontinental“) ja teiselt poolt tolli- ja kaudsete maksude amet (Prantsusmaa), seoses nõuetega hüvitada kahju, mis tekkis selle tagajärjel, et see haldusasutus arestis O. El Dakkakil Roissy-Charles-de-Gaulle’i (Prantsusmaa) lennujaamast läbisõidul kaasas olnud sularahasummad põhjusel, et ta oli jätnud need deklareerimata.
33

Eelotsuse küsimuse teise osa kohta, mis on käesoleva kohtuotsuse punktis 23 ümber sõnastatud, tuleb märkida, et isiku vanus võib olla üks asjaoludest, mida tuleb kõnealuse kaalumise raames arvesse võtta. Siiski on oluline teha kindlaks – nagu on kohtujurist oma ettepaneku punktides 82–84 märkinud ja kui liikmesriigi kohtu teostatavast kontrollist ei tulene teisiti –, et niisugustel tingimustel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, ei näi olevat põhjendatud keelduda kannatanule selliste isikuandmete avalikustamisest, mis võimaldavad esitada kahju hüvitamise nõude kahju tekitaja vastu või, vajaduse korral vanemlikku võimu teostavate isikute vastu juhul, kui kahju tekitaja on alaealine.
57

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et KNi tuleb tõlgendada nii, et selle rubriiki 9021 kuuluvad sellised meditsiiniliste implantaatide kruvid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuna neil toodetel on tunnused, mis eristavad neid tavatoodetest kõrgtehnoloogilise taseme ja täpsuse ning samuti nende valmistamismeetodi ja funktsiooni spetsiifika tõttu. Iseäranis asjaolu, et selliseid meditsiiniliste implantaatide kruve, nagu on kõne all põhikohtuasjas, saab kehasse paigaldada vaid spetsiifiliste meditsiiniliste instrumentidega, mitte aga tavatööriistadega, kujutab endast tunnust, mida tuleb arvestada selleks, et asjaomaseid meditsiiniliste implantaatide kruve tavatoodetest eristada.
44

Esiteks, ja nagu komisjon väitis kohtuistungil – ilma et kostjast liikmesriik oleks seejuures vastu vaielnud –, ei saa selle järelevalve tulemused olla asjakohased juhul, kui mõõtmine toimub ajal, mil Moorburgi elektrijaam ei kasuta läbivoolujahutust. Teiseks on selle eesmärk pelgalt loendada kalu, kes on suutnud kalakäigu kaudu ületada Geesthachti paisu. Seega ei ole kõnealune järelevalve olemuselt niisugune, et see saaks tagada, et kalakäigu abil saab vältida kaitsealade terviklikkuse kahjustamist.
20

Käesoleval juhul olgu märgitud, et määruste nr 1698/2005 ja nr 1974/2006 sätetes ei ole kindlaks määratud määruse nr 1698/2005 artikli 36 punkti b alapunktis iv ette nähtud toetuse maksmise tingimusi sellisel juhtumil, kui Natura 2000 võrgustikku määratud metsamaa omanikeks on nii riik kui ka eraisikud. Nimelt sisaldab selle määruse artikli 42 lõige 1 põhimõtet, et Natura 2000 toetusi antakse eraomanike või nende ühenduste või kohalike omavalitsuste või nende ühenduste omanduses olevate metsade ja metsaga kaetud alade jaoks. Määruse nr 1974/2006, milles sätestatakse määruse nr 1698/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad, artikli 30 lõike 4 punktis a on määratletud selle põhimõtte piirid, nimelt on selles täpsustatud, et määruse nr 1698/2005 artikli 42 lõike 1 reguleerimisalast jäetakse välja riigile, piirkondlikule omavalitsusele või avalik-õiguslikule ettevõtjale kuuluv mets ja metsaga kaetud maa.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ – mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid – artiklit 14 ja artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liidu õiguse hetkeseisus ei ole liidu õigusega vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis sätestavad olmejäätmete käitluse ja kõrvaldamise kulude rahastamiseks hinna, mis on arvutatud selle teenuse kasutajate tekitatud jäätmete mahu hindamise alusel, mitte tegelikult nende poolt tekitatud ja kogumiseks üleantud jäätmete koguse alusel, ning mis samuti sätestavad, et kasutajad kui jäätmete valdajad peavad maksma lisatasu, mille eesmärk on rahastada jäätmete käitlemiseks (k.a ringlussevõtt) vajalikke kapitaliinvesteeringuid. Liikmesriigi kohus peab talle esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel siiski kontrollima, kas see ei vii selleni, et teatud „valdajate“ kanda jäetakse ilmselgelt ebaproportsionaalne kulu võrreldes nende jäätmete koguse või liigiga, mida nad tekitavad. Selleks peab liikmesriigi kohus võtma eelkõige arvesse kriteeriumeid, mis on seotud kasutajate kasutatava kinnisvara liigi, pindala ja kasutusotstarbega, jäätmete kogusega, mida „valdajad“ suudavad tekitada, kasutajate kasutusse antud konteinerite mahu ning nende tühjendamise sagedusega juhul, kui need parameetrid mõjutavad otseselt jäätmekäitluse ja ‑kõrvaldamise kulude summat.
15

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 kohaselt saab tarbija olulise teabe õigel ajal vaid siis, kui talle tehakse see kättesaadavaks enne seda, kui tal on ostukutse põhjal võimalik teha tehinguotsust. Niisugusel juhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas, seisneb aga tehinguotsus müügiportaaliga tutvumises selleks, et osta seal reklaamitavat toodet või et uurida seda toodet lähemalt. Need asjaolud toetavad seisukohta, et reklaamitavate toodete pakkujate isikut ja aadressi puudutav teave tuleb avaldada juba reklaamis endas.
50

Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimustele vastata, et direktiivi 2012/13 artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mille kohaselt peab kriminaalmenetluses kahtlustatav või süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis ja kellel puudub nii selles riigis kui ka oma päritoluriigis alaline elu- ja viibimiskoht, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku, ning et vastuväite esitamise tähtaeg selle otsuse peale, enne kui see kuulub täitmisele, hakkab kulgema alates käskotsuse kättetoimetamisest volitatud isikule.
1.

Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000, artikli 220 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et importija võib selle sätte tähenduses tugineda õiguspärasele ootusele, et vaielda heausksusele tuginedes tollivormistusjärgse arvestuskande tegemisele vastu, üksnes siis, kui on täidetud kolm kumulatiivset tingimust. Kõigepealt peab olema täidetud tingimus, et maksu sissenõudmine ei ole toimunud pädevate asutuste endi eksimuse tõttu, teiseks, et nende eksimus on selline, mida heausksel tollimaksu tasumise eest vastutaval isikul ei oleks olnud mõistlikult võimalik avastada, ning lõpuks, et viimane on järginud kõiki tollideklaratsiooni kohta kehtivaid sätteid. Selline õiguspärane ootus ei ole tekkinud, kui importija on päritolusertifikaadi vormi A õigsuses kahtlemise ilmselgete põhjuste esinemisel siiski jätnud oma võimalusi arvestades kogumata selle sertifikaadi väljaandmise asjaolude kohta teavet, et teha kindlaks, kas tema kahtlused olid põhjendatud. Sellest ei tulene aga importijal lasuvat üldist kohustust kontrollida süstemaatiliselt ekspordiriigi tolli poolt päritolusertifikaadi vormi A väljaandmise asjaolusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki konkreetseid asjaolusid arvestades hinnata, kas käesoleval juhul on need kolm tingimust täidetud.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 ja 9. septembri 1886. aasta Berni kirjandus‑ ja kunstiteoste kaitse konventsiooni, Pariisi 24. juuli 1971. aasta lepingust tuleneva redaktsiooni, mida on muudetud 28. septembril 1979, artiklit 11bis tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis näevad ette, et üldsusele edastamise ainuõigusest tulenevat nõuet saada autori luba, ei kohaldata riikliku ringhäälinguorganisatsiooni saadete samaaegsele, täielikule ja muutmatul kujul ülekandmisele kaabli abil liikmesriigi territooriumil, tingimusel, et tegemist on lihtsa tehnilise edastamisvahendiga ning et teose autor võttis seda algse edastamise loa andmisel arvesse, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
12

See kohus leiab, et 27. aprilli 1995. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punktide c ja d kohaselt ei või taksoettevõtjad anda reisijate käsutusse kogu sõiduki asemel üksikuid istekohti ega määrata nende sihtkoha eelnevalt kindlaks. Samuti leiab ta, et vaidlusalune tegevus kujutab endast teenuse ise väljapakkumist pealinna Brüsseli piirkonna valitsuse 29. märtsi 2007. aasta dekreedi taksoteenuste ja juhiga autorenditeenuste kohta (muudetud pealinna Brüsseli piirkonna valitsuse 27. märts 2014. aasta dekreediga) artikli 31 punkti 7 tähenduses. Ta on arvamusel, et see tegevus kujutab endast nende sätete rikkumist ning on vastuolus ausate äritavadega. Seetõttu on see tegevus keelatud ning huvitatud isiku nõudel võidakse anda korraldus sellest tegevusest hoiduda.
29

Neil asjaoludel otsustas Hof van beroep te Brussel (Brüsseli apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas arvestades kohaldatavat Euroopa Kohtu praktikat, mis on välja kujundatud kohtuotsustes Köbler (30.9.2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513) ja Traghetti del Mediterraneo (13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391), mis puudutavad riigivastutust kohtute toime pandud rikkumiste eest, millega rikuti liidu õigust, tuleb viimase astme kohtuks pidada kohut, kelle lahend jäetakse kassatsioonkaebuse raames läbi vaatamata, kuna kohaldatavate siseriiklike menetlusõigusnormide põhjal eeldatakse ümberlükkamatult, et kassatsioonimenetluses menetlusdokumendi esitanud kaebaja on menetluse jätkamisest loobunud? 2. Kas ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga – arvestades ka harta artikli 47 teist lõiku koostoimes harta artikli 52 lõikega 3 – on kooskõlas, et siseriiklik kohus, kes on viidatud artikli alusel kohustatud esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse, keeldub eelotsuseküsimuse esitamise taotluse rahuldamisest üksnes põhjusel, et taotlus esitatakse dokumendiga, mis tuleb siseriiklike menetlusõigusnormide kohaselt jätta arvesse võtmata, kuna see on esitatud hilinenult? 3. Kas juhul, kui kõrgeim üldkohus jätab eelotsuse küsimuse esitamise taotluse läbi vaatamata, tuleb – arvestades ka harta artikli 47 teist lõiku koostoimes harta artikli 52 lõikega 3 – eeldada, et tegemist on ELTL artikli 267 kolmanda lõigu rikkumisega, kui kohus keeldub taotluse rahuldamisest üksnes põhjendusega, et eelotsuse küsimus jäetakse esitamata, „[k]una taotlus on Hofi menetlusega seonduval põhjusel vastuvõetamatu“?“
19

Direktiivi 2008/69 artikli 3 lõike 2 esimese lõigu saksakeelse („die sämtlich bis spätestens 31 Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren“), ingliskeelse („all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest“) ja prantsuskeelse versiooni („toutes inscrites à l’annexe I de la directive 91/414/CEE au plus tard le 31 décembre 2008“) alusel tuleb seevastu anda tõlgendus, mille kohaselt viitab kuupäev 31. detsember 2008 loa saanud taimekaitsevahendis sisalduvate toimeainete lisasse kandmisele, nii et liikmesriigid peavad viima selle taimekaitsevahendi suhtes vastavalt artikli 3 lõikes 2 sätestatule läbi uue hindamise. Sama kehtib ka kõnealuse sätte kreeka‑, itaalia‑ ja hollandikeelse versiooni kohta.
7

Direktiivi 2011/7 artikkel 6 „Võlgade sissenõudmiskulude hüvitamine“ näeb ette: „1. Liikmesriigid tagavad, et kui artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot. 2. Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 nimetatud kindel summa kuulub maksmisele ilma vastava meeldetuletuseta ja see on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks. 3. Võlausaldajal on õigus nõuda võlgnikult lisaks lõikes 1 osutatud kindlale summale kõnealust kindlat summat ületavate ja võlgniku hilinenud maksmisest tulenevate mis tahes sissenõudmiskulude mõistlikku hüvitamist. See võib hõlmata kulusid, mis on muu hulgas tekkinud seoses juristi või inkassofirma poole pöördumisega.“
2

12. juuni 2014. aasta otsuse vastuvõtmise ajal kehtinud nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (EÜT 1999, L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artiklis 4 „Teatise esialgne uurimine ja komisjoni otsused“ oli sätestatud: „1. Komisjon vaatab teatise läbi niipea, kui on selle kätte saanud. Ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist, teeb komisjon otsuse vastavalt lõigetele 2, 3 või 4. 2. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et meede, millest teatati, ei kujuta endast abi, siis võtab ta selle kohta vastu otsuse. 3. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme [siseturuga] kokkusobivuse kohta ei ole ilmnenud mingeid kahtlusi, kuivõrd see jääb [ELTL artikli 107 lõike 1] reguleerimisalasse, otsustab ta, et nimetatud meede sobib [siseturuga] kokku („vastuväidete esitamata jätmise otsus“). Selles otsuses tuleb täpsustada, millist asutamislepingu erandit on kohaldatud. 4. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme [siseturuga] kokkusobivuse kohta ilmnes kahtlusi, otsustab ta algatada [ELTL artikli 108 lõikes 2] sätestatud menetluse (edaspidi „ametliku uurimismenetluse algatamise otsus“). […]“
38

Neil asjaoludel otsustas Augstākās tiesas Civillietu departaments (kõrgeima kohtu halduskolleegium) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [tolliseadustiku] artikli 203 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav alati, kui ühenduse välistransiidiprotseduuri sihttolliasutusele ei esitata kogu kaupa, isegi kui kauba hävimine või pöördumatu kahjustumine on piisavalt tõendatud? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas kauba hävimise piisav tõendatus ja seega asjaolu, et kauba jõudmine liikmesriigi majanduskäibesse on välistatud, võib põhjendada [tolliseadustiku] artikli 204 lõike 1 punkti a ja artikli 206 kohaldamist, nii et tollivõlga seoses välistransiidiprotseduuri ajal hävinud kauba kogusega välja ei arvutata? 3. Kui [tolliseadustiku] artikli 203 lõiget 1, artikli 204 lõike 1 punkti a ja artiklit 206 tuleb tõlgendada nii, et imporditollimaks arvutatakse välistransiidiprotseduuri ajal hävinud kauba koguselt, siis kas [käibemaksudirektiivi] artikli 2 lõike 1 punkti d ja artikleid 70 ja 71 tuleb tõlgendada nii, et samal ajal imporditollimaksuga tuleb tasuda ka käibemaks, isegi kui kauba tegelik jõudmine liikmesriigi majanduskäibesse on välistatud? 4. Kas [tolliseadustiku] artiklit 96 tuleb tõlgendada nii, et printsipaal vastutab alati ühenduse välistransiidiprotseduuril tekkinud tollivõla tasumise eest, olenemata sellest, kas vedaja on täitnud selle [seadustiku] artikli 96 lõikest 2 tulenevad kohustused? 5. Kas [tolliseadustiku] artikli 94 lõiget 1, artikli 96 lõiget 1 ja artiklit 213 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi tolliasutus on kohustatud lugema solidaarselt vastutavaks kõik isikud, keda konkreetsel juhul saab vastavalt [selle seadustiku] normidele lugeda koos printsipaaliga tollivõla eest vastutavaks? 6. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav ja kui liikmesriigi seadused üldjuhul seovad kauba impordilt käibemaksu tasumise kohustuse kauba vabasse ringlusesse lubamise protseduuriga, siis kas [käibemaksudirektiivi] artikleid 201, 202 ja 205 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik on kohustatud lugema käibemaksu tasumise eest solidaarselt vastutavaks kõiki isikuid, keda võib konkreetsel juhul lugeda tollivõla eest vastutavaks vastavalt [tolliseadustiku] normidele? 7. Kui vastus viiendale ja kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas [tolliseadustiku] artikli 96 lõiget 1 ja artiklit 213 ning [käibemaksudirektiivi] artikleid 201, 202 ja 205 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi tolliasutus ei ole seoses tollivõla tasumisega kohaldanud vääralt solidaarvastust mõne printsipaaliga koos vastutava isiku suhtes, siis võib see asjaolu iseenesest põhjendada printsipaali vabastamist kohustusest tasuda tollivõlg?“
1.

Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on liikmesriigi enamusosalusega äriühingu otsus nõustuda võla kustutamise eesmärgil kohustuse täitmise asendamisega, mis seisneb teisele äriühingule, mille ainuaktsionär on see liikmesriik, kuuluva vara üleandmises, ja selle vara hinnangulise väärtuse ja võlasumma vahele vastava summa tasumises, võib endast kujutada riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses, kui — see otsus kujutab endast eelist, mis on otseselt või kaudselt antud riigi ressurssidest ja on riigile omistatav, — abisaaja ettevõtja ei oleks sellist soodustust saanud eraõiguslikult võlausaldajalt, ja — see otsus võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja moonutada konkurentsi. Liikmesriigi kohtute ülesanne on kontrollida, kas need tingimused on täidetud.
41

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõnealust võrdväärsuse kriteeriumi arvesse võttes hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olev teenuste osutamise vabaduse piirang on nende eesmärkidega kooskõlas. Kui see ei ole nii, siis ei ole põhikohtuasjas kõne all olev teenuste osutamise vabaduse piirang põhjendatud.
49

Küll tuleb esiteks täpsustada, et vahendustasu tagasimaksmise kohustus peab olema rangelt proportsionaalne sellega, millises ulatuses jäi leping täitmata. Kui ette on nähtud kohustus maksta vahendustasu tagasi proportsionaalselt suuremas summas, kui see vastaks lepingu täitmata jäämise ulatusele, on tõepoolest tegemist kõrvale kaldumisega kaubandusagendi kahjuks, mis on direktiivi 86/653 artikli 11 lõikes 3 keelatud. Samas on võimalik kaubandusagendi kasuks kõrvale kalduda selliselt, et nõutakse vahendustasu tagasimaksmist proportsionaalselt väiksemas ulatuses võrreldes lepingu täitmata jäämise ulatusega.
47

Mis puudutab liidu aktide teatavakstegemise õiguspärasust, siis on Euroopa Kohtul olnud juhust täpsustada, et otsus on nõuetekohaselt teatavaks tehtud, kui sellest on teatatud otsuse adressaadile, kellele on antud võimalus otsusega tutvuda (kohtumäärus, 2.10.2014, Page Protective Services vs. SEAE, C‑501/13 P, ei avaldata, EU:C:2014:2259, punkt 30).
35

Eespool toodut arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/96 artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selle sättega on vastuolus emaettevõtja liikmesriigi kehtestatud maksumeede, nagu kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt tuleb emaettevõtja jaotatud dividendilt tasuda maksu, mille baasi moodustavad jaotatud dividendi summad, sealhulgas need, mis pärinevad selle äriühingu mitteresidendist tütarettevõtjatelt.