Kohtuasi T-187/11

Mohamed Trabelsi jt

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Ühine välis- ja julgeolekupoliitika — Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud seoses olukorraga Tuneesias — Rahaliste vahendite külmutamine — Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõige 1 — Kahju hüvitamise nõue — Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkt c — Vastuvõetamatus”

Kokkuvõte – Üldkohtu otsus (kolmas koda), 28. mai 2013

Ükski aluslepingute säte ega põhimõte ei anna Üldkohtule pädevust teha otsus nõude kohta kaitsta üht hagejat või anda vastamisõigus ühele või mitmele hagejale. Neil tingimustel tuleb see nõue jätta läbi vaatamata põhjusel, et see on esitatud kohtule, kes ei ole ilmselgelt pädev seda läbi vaatama. (vt punktid 36–38)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 40 ja 41)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 43 ja 45)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 46–48)

EL lepingust ja EL toimimise lepingust tuleneva, autonoomsest allikast lähtuva õiguse vastu ei saa selle õiguse laadi tõttu kohtulikult tugineda mis tahes siseriiklikele õigusnormidele, seadmata seejuures kahtluse alla liidu enda õiguslikku alust. Seetõttu ei saa siseriiklikule õigusnormile tulemuslikult tugineda liidu akti vastu esitatud tühistamishagi põhjendamiseks. (vt punktid 50 ja 61)

ELL artikli 16 lõikest 9, ELL artikli 18 lõikest 3 ja nõukogu kodukorra artikli 2 lõike 5 teisest lõigust tuleneb, et välisasjade nõukogu poolt vastuvõetud aktidele allakirjutamiseks pädev ametnik on põhimõtteliselt liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja. Vajaduse korral võib teda siiski asendada välisasjade nõukogu koosseisu liige, kes esindab liikmesriiki, kes kõnealusel poolaastal tegutseb nõukogu eesistujana, ilma et ta peaks õigustama allkirjastamisvolituse olemasolu. (vt punkt 57 ja 58)

Kui kohaldatava sätte kindlaksmääramisel on eksitud, ei too see kaasa esitatud nõude vastuvõetamatust, kui selle nõude ese ja sisu ülevaade tulenevad piisavalt selgelt hagiavaldusest. Sellest tuleneb, et hageja ei pea tingimata sõnaselgelt viitama spetsiifilisele õigusnormile, millele ta nõue tugineb, juhul kui tema argumendid on piisavalt selged, et vastaspool ja liidu kohus saaksid hõlpsalt selle õigusnormi kindlaks teha. (vt punkt 63)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 66–72)

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõige 1 tagab omandiõiguse. Siiski ei kujuta see õigus endast absoluutset õigust. Harta artikli 52 lõikest 1 tuleneb, et selleks, et omandiõiguse teostamise piirang oleks kooskõlas liidu õigusega, peab see igal juhul vastama kolmele tingimusele. Esiteks peab piirang olema sätestatud seaduses, st asjaomasel meetmel peab olema seaduslik alus. Teiseks peab piirang vastama liidu poolt sellisena tunnustatud üldist huvi pakkuvale eesmärgile. Kolmandaks ei tohi piirang olla ülemäärane. Viimast tingimust puudutavas peab piirang esiteks olema taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik ning sellega proportsionaalne ja teiseks ei tohi riivata asjaomase õiguse või vabaduse põhiolemust. Nimetatud tingimustest esimene ei ole täidetud otsuse teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Tuneesias rakendusotsuse puhul, millega kohaldatakse erinevat kriteeriumit sellest, mille näeb ette otsus, mis on rakendusotsuse õiguslik alus. Nii on see juhul, kui sellise rakendusotsusega lisati hageja nimi isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse vahendite külmutamist, seetõttu, et ta kohtuliku uurimise all seoses rahapesu raames toimepandud tegudega, samas kui alusotsus näeb ette riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavate isikute vahendite külmutamise, kui seejuures ei ole esiteks tuvastatud, et asjaomase riigi kriminaalõiguse alusel hõlmab riigi vara seadusvastase omastamise mõiste rahapesu, ja kui teiseks ei vasta direktiivi 2005/60 (rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimise kohta) artikli 1 lõikes 2 antud rahapesu määratlus ainuüksi sellisele tegevusele, mis võimaldab hoida saladuses riigi vara seadusvastasest omandamisest tuleneva vara ebaseaduslikku päritolu. Sellist rakendusotsust ei saa pidada seaduses sätestatuks Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. (vt punkt 75, 78–81, 91, 93–96)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 82)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 115)