ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Seoses Euroopa Keskpanga personalikomitee niisuguste liikmete palga täiendava tõstmisega, kelle sooritus on hinnatud suurepäraseks palga täiendava tõstmise otsusele eelnenud kolmest aastast kahe puhul, on palga tõstmist käsitleva haldusringkirja nr 1/2011 artikli 2 lõige 3 õigusvastane osas, milles see diskrimineerib töötajate esindajat seeläbi, et tal on täiesti võimatu saavutada teist suurepärase sooritusega aastat, kuna ta oli kolmel kõnealusel aastal täistööajaga tegev töötajate esindajana. Siinjuures ei ole võimalik tulemuslikult väita, et asjaolu, et asjassepuutuv isik kasutas oma õigust tööst vabastusele töötajate esindajana tegutsemiseks, on tema isiklik valik. Õigus nõuda tööst vabastamist töötajate esindajana tegutsemiseks on nimelt põhiõigus, nagu tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitest 27 ja 28.

Lisaks ei saa põhiõigust võrdsele kohtlemisele, mis on ette nähtud harta artiklites 20 ja 21, piirata normidega, mis seavad töötajate esindajad ebasoodsasse olukorda ja diskrimineerivad neid teiste töötajatega võrreldes, samas kui need piirangud ei ole vajalikud ega vasta üldistest huvidest lähtuvatele eesmärkidele ega vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi või vabadusi.

Kuna aga töötajate esindaja ja töötaja olukord on faktiliselt erinev, siis ei tohi neid käsitleda võrdselt ning nende suhtes võib kohaldada üksnes selliseid palga täiendava tõstmise tingimusi, mis võtavad arvesse töötaja ja töötajate esindajate staatuse erinevusi, võimaldades viimastel sarnaselt ülejäänud töötajatega saavutada kolme aasta jooksul teise suurepärase sooritusega aasta isegi juhul, kui nad otsustavad tegutseda personalikomitees täistööajaga ja rohkem kui ühe aasta jooksul.

(vt punktid 59–62 ja 68)

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punktid 54 ja 55 ja seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 2.12.2014, Migliore vs. komisjon, F‑110/13, EU:F:2014:257, punkt 40.
22

Hageja esitas oma kandidatuuri vaba ametikoha teatele. EIOPA teavitas teda 17. juulil 2013 e‑kirjaga, et ta on ametikohale välja valitud ning palus tal kinnitada oma huvi selle ametikoha vastu. E‑kirjas oli samuti täpsustatud, et kui hageja „võtab pakkumise vastu, määratakse ta ajutiselt sellele uuele palgaastmele kuueks kuuks [ning kui selle ajutise teenistusperioodi lõppedes] on ta olnud edukas, kinnitatakse ta uuele palgaastmele“ („In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level“). Järgmisel päeval kinnitas hageja, et ta võtab talle pakutud ametikoha vastu.
12

Komisjoni personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraat edastas 27. novembri 2013. aasta e‑kirjaga personalihalduse talitusele üksuse „Suhted haldusasutuste, ametite ja haldusteenistustega“ arvamuse. Õiguslikus arvamuses oli täpsustatud, et kavandatav pikendamine ei ole üldiste rakendussätete artikli 6 lõikega 2 kooskõlas, kuid see säte ise on vastuolus teenistustingimuste artikli 85 lõikega 1 selles osas, milles see ei näe ette mingit võimalust erandi tegemiseks. Arvamuses märgiti, et neil asjaoludel tuleb lähtuda arutluskäigust, mis on esitatud kohtuotsuses komisjon vs. Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531), ja asuda seisukohale, et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik võib hageja lepingut pikendada tingimusel, et ta esitab põhjused, mille tõttu teenistuse huvides on antud juhtumi asjaoludel õigustatud erandi tegemine üldiste rakendussätete artikli 6 lõikest 2. Arvamuses oli samuti märgitud, et üldiste rakendussätete artiklit 6 saab seejärel muuta, et näha ette erandi tegemise võimalus, koos vajalike menetluslike tagatistega.
32

Arvestades, et personalieeskirjade süsteemis tuleb asjaomasel isikul esitada vaidlustatava otsuse peale kaebus ja esitada hagi kõnealuse kaebuse rahuldamata jätmise otsuse peale, on liidu kohus tunnistanud hagi vastuvõetavaks sõltumata sellest, kas see on esitatud üksnes kaebuse esemeks olnud otsuse, kaebuse rahuldamata jätmise otsuse või ühiselt nende kahe otsuse peale, kui kaebus ja hagi on esitatud personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 ette nähtud tähtaegade jooksul. Sellegipoolest võib kohus vastavalt menetlusökonoomia põhimõttele sedastada, et puudub vajadus otsustada konkreetselt kaebuse rahuldamata jätmise otsuse vastu esitatud nõuete üle, kui ta tuvastab, et need ei oma iseseisvat sisu ja kattuvad tegelikkuses selle otsusega seonduvate nõuetega, mille peale kaebus on esitatud (vt selle kohta kohtuotsus Vainker vs. parlament, 293/87, EU:C:1989:8, punktid 7 ja 8). Nii võib eelkõige olla juhul, kui liidu kohus tuvastab, et kaebuse rahuldamata jätmise otsus – vastaval juhul seetõttu, et on kaudne – vaid kinnitab otsust, mille peale kaebus esitati, ja sellest tulenevalt ei tingiks kaebuse rahuldamata jätmise otsuse tühistamine asjaomase isiku õiguslikus olukorras ühtegi muud tagajärge lisaks kaebuse esemeks olnud otsuse tühistamise tagajärgedele (kohtuotsus Adjemian jt vs. komisjon, EU:T:2011:506, punkt 33).
57

Avaliku Teenistuse Kohus tuvastab, et peale selle, et tegemist on väga üldiste väidetega, ei too hageja välja ühtegi õiguslikku argumenti oma sellise väite põhjendamiseks, et ametisse nimetav asutus ei järginud vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel võrdse kohtlemise põhimõtet. Konkreetselt ei püüdnud ta tõendada, et teda koheldi ebasoodsamalt kui teist ametnikku, kes on temaga õiguslikult sarnases olukorras. Ei jää muud üle, kui tunnistada see etteheide hagiavalduse esitamise ajal kohaldatava kodukorra artikli 35 lõike 1 punkti e kohaselt, mis muudetuna on kodukorra artikli 50 lõike 1 punkt e, vastuvõetamatuks.
102

Järgmiseks, mis puudutab reservnimekirja erandit, mida see käsitleb (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 15), siis tuleb märkida, et see otsus võeti kindlasti vastu pärast konkursikomisjoni otsust kanda hageja nimetatud nimekirja, kuid enne seda, kui ametisse nimetava asutuse teenistused olid läbi viinud hädavajaliku kontrolli seoses tema sobivusega ametisse nimetamiseks. See erandit käsitlev otsus, isegi kui see tehti ootamatult ehk oluliselt enne seda, kui ametisse nimetav asutus sai kontrollida hageja sobivust kõnealusele ametikohale nimetamiseks, ei tähenda de jure seda, et ametisse nimetav asutus ei saaks enam oma volituste piires kontrollida personalieeskirjades kohustuslikult kehtestatud ametissenimetamise tingimuste täitmist. Teisisõnu ei ole niisugune erandit käsitlev otsus nagu kõnealune automaatselt samaväärne otsusega, mis käsitleb sobivust ametisse nimetamiseks. Ametisse nimetamist käsitlevate personalieeskirjade tingimuste hulgas on üks, personalieeskirjade artiklis 28 sisalduv tingimus, mille kohaselt peab olema läbitud ette nähtud konkurss, mis põhineb kas kvalifikatsioonidel või katsetel, mis antud juhul saab olla vaid käesolevas kohtuasjas kõne all olev konkurss.
92

Antud asjas ilmneb toimikust, et hageja põhjendas oma abitaotlust esialgsete tõenditega. Nimelt, peale selle, et hageja esitab ühepoolseid väited selle kohta, et P. ei jätnud kirjalikke jälgi talle ette heidetavate sündmuste kohta, tõi hageja esile kahe P. sellise kaastöötaja nime, kes tema arvates olid abiks kõikides kirjeldatud tegevustes ning võiksid hageja avaldusi kohtuistungil kinnitada. Pealegi, isegi kui meditsiiniekspertide arvamused ei saa iseenesest tõendada, et de iure on tegemist ahistamise ja institutsiooni eksimusega, mis puudutab viimase hoolitsemiskohustust, (vt kohtuotsused, 6.2.2015, BQ vs. kontrollikoda, T‑7/14 P, EU:T:2015:79, punkt 49, ja 17.9.2014, CQ vs. parlament, F‑12/13, EU:F:2014:214, punkt 127), esitas hageja arstitõendeid, mida selleks, et teha kindlaks, kas teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikul on abistamiskohustus, võib pidada esialgseteks tõenditeks psühholoogilise ahistamise tunde kohta, olgugi et see on subjektiivne. Siia lisandub veel asjaolu, et üks hageja kolleeg pöördus samuti üldise nõuandekomitee poole, mis loodi sise-eeskirjadega ahistamise valdkonnas, ning esitas 24. märtsil 2014 Avaliku Teenistuse Kohtusse hagi sama parlamendiliikme vastu väidetava psühholoogilise ahistamise tõttu.
8

EMSK üldiste rakendussätete ingliskeelse versiooni punktis 6 on sätestatud: „In order to identify which applications best serve the interests of the service and to ensure complete transparency in the drawing-up of the list of officials who can benefit from the facility, a following points system shall be established based on the following criteria: […] b) Length of employement […] […]“.
Personalieeskirjade artikli 52 teises lõigu sõnastusest nähtub selgelt, et ametisse nimetav asutus võib anda loa edasi töötada pärast automaatselt pensionile jäämise ikka jõudmist ametnikele, kes seda taotlevad, kui see asutus leiab, et see on teenistuse huvides põhjendatud.

Järelikult ilma, et oleks vaja viidata selle sätte eesmärkidele, on personalieeskirjade artikli 52 teise lõigu grammatilise tõlgendusega vastuolus argumendid, et luba jääda teenistusse kuni 67. eluaastani tuleb anda kõikidele ametnikele, kes on seda taotlenud, kui see ei ole vastuolus teenistuse huvidega.

Pealegi on tõsi, et vastavalt personalieeskirjade artikli 52 teisele lõigule saab teenistusse jäämiseks 67.–70. eluaasta vahel anda loa „erandkorras“, samas kui sellele ei ole viidatud töötamise jätkamiseks kuni 67. eluaastani. Pärast 67. eluaastat töötamise jätkamiseks loa andmisel sellise tingimuse lisamine ei põhjenda aga tõlgendust, et töötamise jätkamiseks kuni 67. eluaastani ei pea administratsioon kindaks tegema, et teenistuse huvid on tegelikult olemas. Nimelt tähendab see väljend üksnes, et pärast 67. eluaastat töötamise jätkamiseks loa saanud ametnike arv peab olema piiratud, et arvestada selle erandi erakorralisust, ilma et see siiski mõjutaks teenistuse huvide hindamise sisu, kusjuures hindamise peab igal juhul viima läbi ametisse nimetav asutus.

(vt punktid 33–35)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 7.10.2009, Pappas vs. komisjon, F‑101/08, EU:F:2009:137, punktid 62–64.
Personalieeskirjade IX lisa artiklist 25 tuleneb, et ametisse nimetaval asutusel on keelatud teha lõplikku otsust asjaomase ametniku distsiplinaarmenetluse asjaolude suhtes, mis langevad kokku kriminaalmenetluse esemega, enne kui kriminaalkohus ei ole teinud lõplikku otsust. Seega ei anta selles artiklis ametisse nimetavale asutusele, kelle ülesanne on lõplikult lahendada sellise ametniku juhtum, kelle suhtes on algatatud distsiplinaarmenetlus, kaalutlusõigust otsustada, kas peatada asjaomase ametniku suhtes otsuse tegemine või mitte, kui selle ametniku vastu on algatatud kriminaalkohtus menetlus.

Personalieeskirjade IX lisa artiklil 25 on kaks eesmärki. Esiteks on selle artikli eesmärk mitte nõrgendada asjaomase ametniku olukorda tema suhtes alustatud kriminaalmenetlustes selliste asjaolude alusel, mis on lisaks distsiplinaarmenetluse esemeks tema institutsioonis. Teiselt poolt võimaldab distsiplinaarmenetluse peatamine kuni kriminaalmenetluse lõppemiseni võtta arvesse pärast kohtuotsuse jõustumist nimetatud distsiplinaarmenetluses kriminaalkohtu tuvastatud faktilisi asjaolusid. Tegelikult kehtestab personalieeskirjade IX lisa artikkel 25 põhimõtte, et „kriminaalmenetlus peatab distsiplinaarmenetluse“, mida õigustab eriti asjaolu, et siseriiklikel kriminaalkohtutel on suurem uurimispädevus kui ametisse nimetaval asutusel. Seega, kui samad teod võivad osutuda süüteoks ja personalieeskirjades ette nähtud ametniku kohustuste rikkumiseks, on administratsioon seotud kriminaalmenetluses kriminaalkohtu tehtud faktiliste järeldustega. Kui see kohus on tuvastanud, et oletatavad faktilised asjaolud leidsid aset, võib administratsioon anda neile seejärel õigusliku kvalifikatsiooni, lähtudes mõistest „distsiplinaarsüütegu“ ja kontrollides eelkõige, kas need asjaolud kujutavad endast personalieeskirjades sätestatud kohustuste rikkumisi.

Lisaks on asjaomase ametniku ülesanne esitada ametisse nimetavale asutusele teave, mis võimaldab hinnata, kas tegude tõttu, mida talle distsiplinaarmenetluses süüks pannakse, on tema suhtes samaaegselt algatatud ka kriminaalmenetlus. Selle kohustuse täitmiseks peab asjaomane ametnik põhimõtteliselt tõendama, et samal ajal, kui tema suhtes viidi läbi distsiplinaarmenetlust, alustati tema suhtes ka kriminaalmenetlust. Ainult siis, kui niisugune kriminaalmenetlust on algatatud, võib faktilisi asjaolusid, mille tõttu seda alustati, samastada ja võrrelda faktiliste asjaoludega, mille tõttu algatati distsiplinaarmenetlus, et teha kindlaks nende võimalik identsus.

(vt punktid 66–70)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 19.3.1998, Tzoanos vs. komisjon, T‑74/96, EU:T:1998:58, punktid 32–34; 21.11.2000, A vs. komisjon, T‑23/00, EU:T:2000:273, punkt 37; 30.5.2002, Onidi vs. komisjon, T‑197/00, EU:T:2002:135, punkt 81; 13.3.2003, Pessoa e Costa vs. komisjon, T‑166/02, EU:T:2003:73, punkt 45; 10.6.2004, François vs. komisjon, T‑307/01, EU:T:2004:180, punkt 75, ja 8.7.2008, Franchet ja Byk vs. komisjon, T‑48/05, EU:T:2008:257, punktid 341 ja 342.
Teenistujat, kel on ebakindel leping, mis sisaldab ülesütlemisklauslit, mille kohaselt töösuhte säilimine sõltub teenistuja kandmisest avaliku konkursi reservnimekirja, ei saa kohustada selleks, et ta vaidlustab taolise klausli kohe, kui leping on allkirjastatud. Kui lisatakse keerulist toimingut hõlmav selline tingimus, peab teenistujal täiendavalt olema selle toimingu lõppfaasis võimalik individuaalselt vaidlustada selle tingimuse õiguspärasus, kui administratsioon võtab vastu seda tingimust kohaldava otsuse.

(vt punkt 38)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 15.9.2011, Bennett jt vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, F‑102/09, EU:F:2011:138, punktid 65 ja 80.
Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 16.1.2007, Borbély vs. komisjon, F‑126/05 , EU:F:2007:12 , punktid 33 ja 49 , ja 19.3.2013, Infante Garcia‑Consuegra vs. komisjon, F-10/12 , EU:F:2013:38 , punkt 29 .

Seetõttu ei mõjuta juhul, kui ametnik tõendab, et pidi personalieeskirjade artiklis 20 ette nähtud kohustuste täitmiseks elukohta vahetama, asjaolu, et ta oli juba töölevõtmise ajal oma tulevases töötamiskohas, sisseseadmistoetuse ja päevaraha maksmist.

Sellisel juhul on alaline elukoht koht, kus on asjaomase isiku püsiv või peamine huvide keskus ja mille ta on valinud kavatsusega anda sellele püsiv tähendus. Elukoha mõiste, mida ei defineerita pelgalt kvantitatiivsete andmetega selle kohta, kui kaua isik ühe või teise riigi territooriumil on viibinud, hõlmab lisaks teatud kohas füüsiliselt viibimise asjaolule veel kavatsust jätkata seal viibimist, millest annab tunnistust harjumuspärane eluviis ja tavapäraste sotsiaalsete suhete olemasolu.

Liidu kohus ei saa halduspädevuse piire ületamata teha liidu institutsioonile ettekirjutusi, andes viimasele korralduse võtta meetmeid otsuse tühistanud kohtuotsuse täitmiseks. Vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teisele lausele on liidu kohtul rahaliste vaidluste puhul siiski täielik pädevus, mis lubab tal mõista kostjaks olevalt institutsioonilt välja kindlaksmääratud summad, millele vajaduse korral lisandub viivitusintress.

Hagejale sisseseadmistoetuse ja päevaraha maksmisest keeldumise peale esitatud tühistamishagi korral on nõue, milles palutakse administratsioonilt välja mõista kummagi nimetatud hüvitise alusel makstavad summad, millele lisandub viivitusintress, piisavalt selge ja tuleb vastuvõetavaks tunnistada isegi juhul, kui hageja ei ole esitanud nõutud summade kalkulatsiooni, sest need on otseselt ja objektiivselt määratavad kahe selge ja vaieldamatu parameetri alusel, s.o hageja põhipalk ja tema õigus majapidamistoetusele või selle puudumine kõnealusel ajal ja asjassepuutuvatel ajavahemikel, mis on neid hüvitisi ette nägevate sätete kohaselt asjakohased.

(vt punktid 66–68)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 16.1.2007, Borbély vs. komisjon, F‑126/05, EU:F:2007:12, punktid 71–73.
Selleks, et tagada personalieeskirjade IX lisa artikli 10 kasulik mõju, ei ole nõue, et karistus vastab rikkumise raskusastmele, üksnes kohustusi rikkunud ametniku kaitseks, vaid tegemist on ka ametisse nimetava asutuse kohustusega määrata karistus, mis sobivalt kajastab toimepandud rikkumise raskust. Personalieeskirjade artikli 24 kohaselt aga on igal institutsioonil kohustus kaitsta oma ametnikke ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakute eest, mille tõttu nad kannatavad, ning seda ka juhul, kui need ründed on toimunud teiste ametnike poolt, tingimusel et kõnealused asjaolud on tuvastatud. See kohustus ei sisalda mitte üksnes kohustust tegutseda, kui selline tegevus on kindlaks tehtud, vaid samuti kohustust institutsioonide ja nende töötajate suhteid reguleerivale hoolitsemiskohustusele vastavalt takistada nii palju kui võimalik seda, et selline käitumine leiaks aset tulevikus.

(vt punkt 105)

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 26.1.1989, Koutchoumoff vs. komisjon, 224/87, EU:C:1989:38, punkt 14.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 12.5.2011, Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon, F‑50/09, EU:F:2011:55, punkt 220.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega seatakse kodumaalt lahkumise toetuse maksmise kriteeriumiks ametniku või teenistuja alaline elukoht tööleasumisel. Sellega seoses on alaline elukoht koht, kus on asjaomase ametniku või teenistuja püsiv või peamine huvide kese, mille ta on valinud kavatsusega anda sellele püsiv tähendus, arvestades seejuures, et alalise elukoha määratlemisel tuleb arvesse võtta kõiki sellega seotud faktilisi asjaolusid ning eelkõige asjaomase isiku tegelikku elukohta. Asjaomane ametnik või teenistuja kaotab õiguse saada kodumaalt lahkumise toetust vaid siis, kui tema alaline elukoht oli teenistuskohariigis või ta tegeles seal oma põhilise tegevusalaga kogu viiteperioodi jooksul, arvestades et episoodilist ja lühiajalist eemalviibimist riigist ei saa pidada piisavaks, et kaotada teenistuskohariigis hageja elukoha alalisus.

(vt punktid 44 ja 45)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 9.3.2010, Tzvetanova vs. komisjon,F‑33/09, EU:F:2010:18, punkt 39; 15.3.2011, Mioni vs. komisjon,F‑28/10, EU:F:2011:23, punkt 22, ja 18.6.2015, Pondichie vs komisjon, F‑50/14, EU:F:2015:62, punktid 34 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika.
Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 13.4.2011, Sukup vs. komisjon, F‑73/09 , EU:F:2011:40 , punkt 62 , ja kohtumäärus, 13.2.2014, Probst vs. komisjon, F‑75/13 , EU:F:2014:20 , punkt 23 .

Möönda, et vastusena uuesti läbivaatamise taotlusele, mis hiljem asjaomase ametniku poolt esitati, võiks viimasele tagasiulatuvalt maksta toetusi, mille andmisest varem keelduti, tähendaks tõsist õiguskindlusetust koos ohuga, et institutsioonide võlad oma ametnike ees kasvavad, ilma et institutsioonid saaksid seda ohtu piirata.

Mis puudutavad väidetavat esiteks hoolitsemiskohustuse rikkumist ning teiseks hea halduse ja õiguskindluse põhimõtte rikkumist, siis piisab, kui märkida, et hoolitsemiskohustus, samuti nagu hea halduse põhimõte ei saa kohustada administratsiooni kalduma kõrvale kaebuse ja hagi esitamise tähtaegadest, mis põhinevad avalikul huvil ning mis seetõttu ei ole tema määrata, kui ta vaatab uuesti läbi varem jõustunud otsuse. Mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, siis see on just eelneva kaalutluse põhistus.

(vt punkt 39)
Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 16.5.2012, AF vs. komisjon, F‑61/10 , EU:F:2012:65 , punkt 71 , ja 11.7.2013, Tzirani vs. komisjon, F‑46/11 , EU:F:2013:115 , punkt 108 ja seal viidatud kohtupraktika.

Kui aga töötaja on esitanud abitaotluse, peab ta esiteks esitama esmased tõendid nende rünnakute toimumise kohta, mis tema suhtes väidetavalt on toime pandud, kusjuures abitaotlus peab olema nii täpne ja täielik kui võimalik, kuna administratsioon peab analüüsima seda taotlust selleks, et otsustada edasine menetluse käik. Teiseks, abitaotluse esitamine tekitab asjaomasele institutsioonile kohustuse võtta sobivad meetmed, eelkõige analüüsides võimalust viia koostöös kaebaja läbi haldusjuurdlus.

Personalieeskirjade artiklis 24 ette nähtud abistamiskohustuse kohaselt peab administratsioon teenistuses toimunud korra- ja rahurikkumise puhul piisavalt jõuliselt sekkuma ning reageerima vastavalt juhtumi asjaoludele nõutava kiiruse ja hoolega, et tuvastada faktilised asjaolud, ning võtma olukorraga tutvumise järel kasutusele sobivad meetmed. Selleks piisab, kui ametnik, kes taotleb oma institutsioonilt abi, esitab esmased tõendid nende rünnakute toimumise kohta, mis tema suhtes väidetavalt on toime pandud. Selliste asjaolude esinemisel peab asjaomane institutsioon võtma sobivaid meetmeid, eelkõige läbi viima uurimise tuvastamaks koostöös kaebajaga kaebuse aluseks olevad faktilised asjaolud.

Psühholoogilise ahistamise kaebuse korral ei saa kaebuse esitaja olukorda võrdsustada selle isiku olukorraga, kelle peale kaevatakse, ja ahistamises süüdistatava isiku menetluslikud õigused erinevad nendest, piiratumatest õigustest, mis haldusmenetluses on kaebajal, kes leiab, et on teda on psühholoogiliselt ahistatud. Viimati nimetatud isik võib hea halduse põhimõtte alusel siiski tugineda õigusele olla ära kuulatud teda puudutavate asjaolude kohta, kuna väidetava psühholoogilise ahistamise tõttu esitatud abitaotluse rahuldamata jätmine võib tuua kaasa rasked tagajärjed, psühholoogilise ahistamise asjaoludel võivad olla väga laastavad tagajärjed ohvri terviseseisundile ning administratsiooni poolt psühholoogilise ahistamise võimalik tunnistamine kui selline võib kasulikult mõjuda ahistatud isiku paranemisele raviprotsessi käigus.

(vt punkt 43)

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 23.9.2015, Cerafogli vs. EKP,T‑114/13 P, EU:T:2015:678, punkt 40.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 16.5.2012, Skareby vs. komisjon,F‑42/10, EU:F:2012:64, punktid 46–48, ja 23.10.2013, BQ vs. kontrollikoda,F‑39/12, EU:F:2013:158, punkt 72.
Kui liidu institutsioonil on lai kaalutlusõigus – nagu edutamise puhul –, omandab teatavate menetluslike tagatiste järgimine põhimõttelise tähtsuse; nende tagatiste hulka kuulub kohustus uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki konkreetses olukorras tähtsust omavaid asjaolusid ja põhjendada oma otsuseid piisavalt.

Täpsemalt on põhjenduste esmane ülesanne vähendada meelevaldsuse ohtu, kohustades administratsiooni esitama tervikliku põhjenduskäigu ning pannes talle nii kohustuse oma arvamust ja otsuse ulatust ratsionaliseerida, tuginedes asjakohastele, üheselt mõistetavatele, vastuoludeta ja piisavatele argumentidele.

Nii paneb põhjendamiskohustuse – mis administratsiooni akti tühistamise korral lisandub administratsioonile ELTL artiklist 266 tulenevatele kohustustele –, esmane ülesanne asjassepuutuvale institutsioonile kaks järjestikust kohustust. Kõigepealt peab institutsioon uuesti tegelikult läbi vaatama põhjendused, mida edutamata jätmise otsuses ei olnud ehk esitatud, kuid mis võisid siiski olla selle otsuse tegemise aluseks, ning seejures tuleb tal silmas pidada põhjendusi, mis on vajalikud tühistava kohtuotsuse resolutsiooni toetamiseks. Seejärel peab ta neid uuesti läbivaadatud põhjendusi väljendama selle otsuse põhistavas osas, millega ta asendab tühistatud edutamata jätmise otsuse. Vastasel juhul sarnaneks otsuse nõuetekohase põhjendamise kohustus eriti pärast otsuse põhjendamatuse või ebapiisava põhjendamise tõttu tühistamist sisutu konstruktsioonina, samas kui põhjendamiskohustus on oluline vorminõue. Tuleb lisada, et vajadus vaadata formaalselt põhjendamata otsuse aluseks olla võinud põhjenduselt uuesti tegelikult läbi ja väljendada seda läbivaatamist uue otsuse põhjendavas osas ei puuduta edutamisotsuse sisu ja samuti ei kohusta see administratsiooni tegema hagejale soodsat otsust. See puudutab hoopis menetluslikke formaalsusi, mille järgimine otsuse vastuvõtmisel on vajalik, et otsus oleks nõuetekohane.

(vt punktid 24–26)

Euroopa Kohus: kohtuotsused, 23.9.2004, Hectors vs. parlament, C‑150/03 P, EU:C:2004:146, punkt 41, ja 16.6.2015, Gauweiler jt,C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 69.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 8.9.2009, ETF vs. Landgren, T‑404/06 P, EU:T:2009:313, punkt 163.