ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas riigisisene õigusakt (üldkohaldatav siduv meede kohaliku omavalitsusüksuse määruse kujul), mis keelab ühe omavalitsusüksuse ühes osas teatava teenuse, kuulub Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 56 ja sellele järgnevate artiklite kohaldamisalasse pelgalt seetõttu, et mõned selle õigusakti kohaldamisalasse kuuluva teenuseosutaja kliendid võivad olla või on pärit teisest Euroopa Liidu liikmesriigist? Kui vastus sellele on jaatav: kas pelgalt väitest, et võib esineda teisest liikmesriigist pärit kliente, piisab Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 56 kohaldamiseks või on teenuseosutaja kohustatud tõendama, et teistest liikmesriikidest pärit klientidele osutatakse tegelikult teenuseid?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 15. aprillil 2019 — Milis Energy SpA versus Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei Servizi Energetici SpA — GSE

(kohtuasi C-306/19)

(2019/C 213/17)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Milis Energy SpA

Vastustajad: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei Servizi Energetici SpA — GSE

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigus keelab kohaldada selliseid liikmesriigi õigusnorme nagu dekreetseaduse nr 91/2014 (seadusega 116/2014 seadusena kinnitatud redaktsiooni) artikli 26 lõiked 2 ja 3, mis kas vähendavad toetusi, mis on seadusega juba ette nähtud ning vastavates fotogalvaaniliselt saadud elektrienergia tootjate ning selleks asutatud riigi osalusega äriühingu Gestore dei servizi energetici S.p.a. vahel sõlmitud lepingutes kindlaks määratud, või siis viivitavad märkimisväärselt nende väljamaksmist? Täpsemalt, kas need liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas selliste Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega nagu õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, õiguskindluse põhimõte, lojaalse koostöö põhimõte ja kasuliku mõju põhimõte; Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 16 ja 17; direktiiviga 2009/28/EÜ (1) ja sellega, kuidas see direktiiv reguleerib toetuskavasid; ning ELTL artikli 216 lõikega 2, eriti seoses Euroopa energiaharta lepinguga?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2009, L 140, lk 16).
—

tuvastada, et Kreeka Vabariik on rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, kuna ta ei ole võtnud kõiki meetmeid, mida on vaja Euroopa Kohtu 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse C-149/14, komisjon vs. Kreeka Vabariik (1), täitmiseks;
2.

Juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas ELTL artiklit 56, direktiivi 96/71 ja direktiivi 2014/67 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui töötajate piiriülese kasutamise puhul aset leidvate formaalsete kohustuste rikkumiste korral määratakse kumulatiivsed rahatrahvid, millel puudub absoluutne ülempiir?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb direktiivi 2011/16 artikli 1 lõiget 1 ja artiklit 5 tõlgendada — vajadusel OECD maksustamise näidislepingu artikli 26 tõlgendamise arengut arvesse võttes — nii, et teabevahetustaotlus ja taotluse saanud liikmesriigi pädeva asutuse teabe väljastamiseks kohustav otsus, millega see taotlus rahuldatakse, vastavad kriteeriumile, et teave ei tohi olla eeldatavasti ilmselgelt mitteoluline, kui taotlev liikmesriik näitab ära asjaomase maksukohustuslase isiku, ajavahemiku, mida taotleva liikmesriigi uurimine puudutab, ja nimetatud teabe valdaja isiku, küsides teavet lepingute ning vastavate arvete ja maksete kohta, mida ei ole täpsustatud, kuid mille määravad ära kriteeriumid, milleks on esiteks asjaolu, et need sõlmis see konkreetne teabe valdaja, teiseks asjaolu, et neid kohaldati maksustamisaastatel, mida taotleva riigi asutuse uurimine puudutab, ja kolmandaks nende seos selle konkreetse maksukohustuslasega?
—

Hageja palub Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Küprose Vabariik: — ei ole taganud kogumissüsteemi loomist 31 asulas (Aradippou, Ipsonas, Dali, Varoklini, Deryneia, Sotira, Xylofagou, Pervolia, Kolossi, Poli Chrysochous, Leivadia, Dromolaxia, Pera Chorio-Nisou, Liopetri, Avgorou, Paliometocho, Kiti, Frenaros, Ormideia, Kokkinotrimithia, Trachoni, Episkopi, Xylotympou, Pano Polemidia, Pyla, Lympia, Parekklisia, Kakopetria, Achna, Meneou ja Pyrgos), mis on nõutud direktiivi 91/271/EMÜ artiklis 3 ja I lisa punktis A; ja — ega eespool viidatud asulate osas taganud, et kogumissüsteemidesse sisenev asulareovesi läbib enne ärajuhtimist bioloogilise puhastuse või muu sellega võrdväärse puhastuse, mis on nõutud direktiivi 91/271/EMÜ artiklites 4, 10 ja 15 ning I lisa punktides B ja D, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 91/271/EMÜ, asulareovee puhastamise kohta, (1) artiklitest 3, 4, 10 ja 15 ning I lisast; ning — mõista kohtukulud välja Küprose Vabariigilt.
Andrew Clarke’i 3. aprillil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 25. märtsi 2019. aasta määruse peale kohtuasjas T-731/18: Clarke versus komisjon

(kohtuasi C-284/19 P)

(2019/C 213/12)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Andrew Clarke (esindaja: solicitor E. Lock,)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Suunata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsuse tegemiseks vastavalt Euroopa Kohtu otsusele.

— Otsustada, et hiljemalt 12. aprilliks 2019 (või muuks selliseks kuupäevaks, milleni ELTL artikli 50 ajavahemik võidakse pikendada) a) Üldkohus käsitleks hagiavaldust vastavalt ajagraafikule ja viisil, mis võimaldab tal teha selle kohta lõpliku otsuse; b) ajutise meetmena esitaks komisjon Ühendkuningriigile põhjendatud arvamuse, milles toob välja oma seisukoha liidu õiguse rikkumiste kohta, mida võib tuletada tema kirjast apellandile 25. oktoobril 2018.

— Otsustada, et pooled võivad edaspidiste juhiste saamiseks pöörduda Üldkohtusse.

— Mõista apellandi kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust ühe väitega.

25. märtsi 2019. aasta kohtumääruses mõistis Üldkohus valesti, mida apellant oma hagiavaldusega nõudis, järeldas valesti, et apellandil ei ole õigust hagi esitada ja et kohtul puudub pädevus taotletud korraldust anda.

Apellant ei ole nõudnud, et komisjon algataks Ühendkuningriigi vastu rikkumismenetluse. Ta on taotlenud komisjoni kahe otsuse tühistamist, millest ühe tuvastamisel Üldkohus eksis. Seda arvestades ei toeta Üldkohtu poolt viidatud kohtupraktika samuti ettepanekut, milleks seda tsiteeriti, või ei puutu asjasse. Apellandil on õigus nõuda nende otsuste tühistamist osas, milles ta on nende adressaat ja/või need puudutavad teda otseselt ja isiklikult. Lisaks on apellandil teise võimalusena õigus esitada hagi ELTL artikli 265 alusel, tuginedes komisjon tegevusetusele selles, et ta ei esitanud Ühendkuningriigile põhjendatud arvamust lähtuvalt oma seadusest tulenevast kohustusest seda teha vastavalt ELTL artikli 258 esimesele lõigule, arvestades tema vaikivat nõusolekut teises kõnealuses otsuses, milles ta kaalus oma õigust järeldada ELTL artikli 258 teise lõigu alusel, et Ühendkuningriik oli rikkunud liidu õigust. Seega tuleks põhjendatud arvamus samuti adresseerida apellandile ja/või see puudutab teda otseselt ja isiklikult. Apellandil on lisaks sellele õigus taotleda korralduse andmist ja ajutiste meetmete võtmist vastavalt ELTL artikli 265 sätestatule.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale ordinario di Torino (Itaalia) 11. aprillil 2019 — Techbau SpA versus Azienda Sanitaria Locale AL

(kohtuasi C-299/19)

(2019/C 213/15)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale ordinario di Torino

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Techbau SpA

Kostja: Azienda Sanitaria Locale AL

Eelotsuse küsimus

Kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu 9. oktoobri 2002. aasta seadusandliku dekreedi nr 231 artikli 2 lõike 1 punkt a, millega jäetakse „äritehingu“ — mille all mõeldakse lepinguid, mille „tulemuseks on valdavalt või ainult kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“ — mõiste alt ning seega dekreedi kohaldamisalast välja ehitustööde hankelepingud, olenemata sellest, kas need on avalik-õiguslikud või eraõiguslikud, täpsemalt direktiivi 93/37/EMÜ (1) mõttes ehitustööde riigihankelepingud, on direktiivi 2000/35/EÜ (2) artikli 2 punktiga 1 vastuolus?

(1) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT 1993, L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT 2000, L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226).
3.

Juhul kui vastus teisele küsimusele on jaatav: Kas direktiivi 2011/95/EL artikli 9 lõike 2 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sõjaväekohustuslase puhul, kes ei tea, millisesse väeliiki teda tulevikus teenima suunatakse, hõlmaks sõjaväeteenistus otseselt või kaudselt „kuritegusid või tegusid, mis on artikli 12 lõikes 2 sätestatud välistamise alus“, üksnes seetõttu, et tema päritoluriigi relvajõud panevad korduvalt ja süstemaatiliselt toime selliseid kuritegusid või tegusid, kasutades selleks sõjaväekohustuslasi?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Ühendkuningriik) 26. märtsil 2019 — Secretary of State for the Home Department versus OA

(kohtuasi C-255/19)

(2019/C 206/35)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Secretary of State for the Home Department

Vastustaja: OA

Eelotsuse küsimused

1. Kas „kodakondsuse riigi kaitset“ (direktiivi 2004/83/EÜ (1)) artikli 2 punkti e ja artikli 11 lõike 1 punkti e tähenduses tuleb käsitada kui riigipoolset kaitset?

2. Kas selle otsustamisel, kas direktiivi 2004/83 artikli 2 punkti e tähenduses kartus tagakiusamise ees on põhjendatud ja kas sellise tagakiusamise eest on võimalik saada kaitset vastavalt direktiivi 2004/83 artiklile 7, tuleb mõlemas küsimuses hinnata kaitse olemasolu, ning kui vastus sellele on jaatav, siis kas selle suhtes kehtivad mõlemal juhul samad kriteeriumid?

3. Kui panna kõrvale artikli 7 lõike 1 punktis b sätestatud mitteriiklike osaliste pakutava kaitse kohaldatavus ja eeldada, et vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas kaitse tõhususe või kättesaadavuse hindamisel tuleb lähtuda üksnes riiklike osaliste kaitsvatest tegudest/funktsioonidest või võib arvesse võtta erasektori (kodanikuühiskonna) osaliste — nagu perekonnad ja/või klannid –kaitsvaid tegusid/funktsioone?

4. Kas (nagu on eeldatud teises ja kolmanda küsimuses) kriteeriumid, mis reguleerivad kaitse olemasolu hindamist, mis tuleb läbi viia, kui kaalutakse pagulasseisundi lõpetamist seoses artikli 11 lõike 1 punktiga e, on needsamad, mida tuleb kohaldada artikli 7 kontekstis?

(1) Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT 2004, L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia (Itaalia) 25. veebruaril 2019 — HB versus Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

(kohtuasi C-168/19)

(2019/C 206/24)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: HB

Vastustaja: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et need keelavad liikmesriigi õigusnormidega ette näha, et teises liikmesriigis elaval isikul, kes on saanud kogu oma tulu esimesest liikmesriigist, kuid kellel ei ole teise riigi kodakondsust, maksustatakse tulu ilma viimase poolt kohaldatavate maksusoodustusteta?
3.

Juhul kui teisele küsimusele tuleb vastata eitavalt (ja viitamine riigisisestele õigusnormidele on põhimõtteliselt lubatav): Kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktiga p on vastuolus selline tõlgendus, mille kohaselt on taganemisõigust käsitlev teave „selge“ ja „kokkuvõtlik“, kui viitamine riigisisesele õigusnormile (käesolevas asjas BGB 30. juulist 2010 kuni 12. juunini 2014 kehtinud redaktsiooni § 492 lõikele 2 ja sellest tulenev viide EGBGB 4. augustist 2011 kuni 12. juunini 2014 kehtinud redaktsiooni artikli 247 §-dele 3–13) toob paratamatult kaasa olukorra, et tarbija peab lisaks õigusnormide lugemisele võtma ette õigusliku kvalifitseerimise (näiteks küsimuses, kas laen anti talle tingimustel, mis on tavapärased kinnispandiga tagatud lepingute ja nende vaherahastamise puhul, või kas on tegemist majanduslikult seotud tarbijakrediidilepingutega), et saada selgust selles, milline kohustuslik teave peab olema antud, et tema laenulepingust taganemise tähtaeg hakkaks kulgema?
—

tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kehtestas uued lihtsustamismeetmed, mis laiendavad nullmäära ja erandit tavapärasest käibemaksuarvestuse pidamise nõudest, mis on ette nähtud esialgses Terminal Markets Order 1973-s, jättes nõukogu loaga seoses komisjoni poole pöördumata, siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühtset käibemaksusüsteemi (1) (edaspidi „käibemaksudirektiiv“), artikli 395 lõikest 2 tulenevaid kohustusi;
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Iirimaa) 29. märtsil 2019 — Recorded Artists Performers Ltd versus Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Ministers for Jobs Enterprise and Innovation, Iirimaa, Attorney General

(kohtuasi C-265/19)

(2019/C 206/38)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court (Iirimaa)

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Recorded Artists Performers Ltd

Kostjad: Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Ministers for Jobs Enterprise and Innovation, Iirimaa, Attorney General

Eelotsuse küsimused

1. Kas liikmesriigi kohtu kohustus võtta direktiivi 2006/115 (1) rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (edaspidi „direktiiv“) tõlgendamisel arvesse Rooma konventsiooni (2) ja/või WPPT (3) eesmärki piirdub ainult nende kontseptsioonidega, millele on direktiivis sõnaselgelt viidatud või laieneb see kontseptsioonidele, mida leidub ainult nimetatud kahes rahvusvahelises lepingus? Eeskätt, mil määral tuleb direktiivi artiklit 8 tõlgendades arvesse võtta WPPT artiklis 4 sätestatud „võrdse kohtlemise“ nõuet?

2. Kas liikmesriigil on kaalutlusruum näha ette kriteeriumid selle kindlaksmääramiseks, millised esitajad kvalifitseeruvad „asjaomasteks esitajateks“ direktiivi artikli 8 tähenduses? Eeskätt, kas liikmesriik tohib piirata õigust saada osa võrdsest tasust nii, et see kehtib vaid olukordades, kus 1) esitus toimub Euroopa Majanduspiirkonna (edaspidi „EMP“) riigis või 2) esitajate asu- või elukoht on EMP riigis?

3. Milline kaalutlusruum on liikmesriigil teise lepinguosalise kehtestatud reservatsioonile reageerimisel WPPT artikli 15 lõike 3 alusel? Sealhulgas, kas liikmesriik on kohustatud täpselt kajastama teise lepinguosalise kehtestatud reservatsiooni tingimusi? Kas lepinguosaline on kohustatud mitte kohaldama Rooma konventsiooni artiklis 5 ette nähtud 30 päeva reeglit, kui selle tagajärjel võib tekkida olukord, kus reservatsiooni kehtestanud lepinguosalise fonogrammitootja saab artikli 15 lõike 1 alusel tasu, kuid sama fonogrammi esitajad tasu ei saa? Teise võimalusena, kas reageerival lepinguosalisel on õigus anda reservatsiooni kehtestanud lepinguosalise kodanikele õigusi vastutulelikumalt, kui seda on teinud reservatsiooni kehtestanud lepinguosaline, st kas reageeriv lepinguosaline võib anda õigusi, mida reservatsiooni kehtestanud lepinguosaline ei anna?

4. Kas õigus õiglasele tasule tohib mingitelgi asjaoludel piirduda vaid fonogrammitootjatega, st kas sellest õigusest tohib ilma jätta esitajad, kelle esitus on sellel fonogrammil jäädvustatud?

(1) ELT 2006, L 376, lk 28.

(2) Teose esitaja, fonogrammitootja ja ringhäälinguorganisatsiooni kaitse rahvusvaheline konventsioon (1961).

(3) 1996. aastal sõlmitud WIPO esituse ja fonogrammide leping.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul București (Rumeenia) 25. märtsil 2019 — JE versus KF

(kohtuasi C-249/19)

(2019/C 206/32)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunalul București

Põhikohtuasja pooled

Hageja esimeses kohtuastmes ja apellant: JE

Kostja esimeses kohtuastmes ja vastustaja: KF

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtule esitatakse eelotsusetaotlus, milles palutakse tõlgendada määruse nr 1259/2010 (1) artiklit 10, milles on nähtud ette, et „[k]ui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud või kui see ei taga ühele abikaasadest tema soo tõttu võrdset võimalust abielulahutust või lahuselu taotleda, kohaldatakse kohtu asukohariigi õigust“, st selgitada, kas väljendit „kui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud“: tuleb tõlgendada kitsendavalt, st sõnasõnalt, st nii, et mõeldakse ainult olukorda, mil kohaldatav välisriigi õigus ei näe ette mitte mingis vormis lahutust, või tuleb seda tõlgendada laiendavalt, st nii, et see hõlmab ka olukorda, kus kohaldatava välisriigi õiguse kohaselt on lahutus ette nähtud, kuid väga piiravatel tingimustel — mis eeldab, et enne lahutamist tuleb kindlasti läbi viia menetlus, milles arutatakse abikaasade lahuselu küsimust ja mille puhul ei sisalda kohtu asukohariigi õigus samaväärseid menetlusnorme.

(1) Nõukogu 20. detsembri 2010. aasta määrus nr 1259/2010 tõhustatud koostöö rakendamise kohta abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas (ELT 2010, L 343, lk 10).
3.

Juhul kui vastus teise küsimuse punktile b) on jaatav: a) Kas Euroopa Kohtu 26. septembri 2000. aasta kohtuotsust C-205/98 (2) (punkt 138) tuleb mõista nii, et kulude olulist ületamist ei saa õigustada kohtumenetluses tagantjärele esitatud kuluarvutusega, mille eesmärk on tõendada, et kehtestatud teemaksumäär lõppkokkuvõttes tegelikult ei ületa arvesse võetavaid kulusid? b) Juhul kui vastus kolmanda küsimuse punktile a) on eitav: Kas pärast arvutusperioodi lõppu tehtava tagantjärele arvestuse puhul tuleb tervikuna lähtuda tegelikest kuludest ja teemaksudest tegelikult saadud tuludest, st mitte oletustest, mida prognoosivas arvutuses selle kohta algselt tehti?
—

Lisaks eksis Üldkohus asudes seisukohale, et esineb vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosus; sealjuures tuvastas Üldkohus aga erinevused tähiste vahel, kuid ei võtnud neid ikkagi arvesse tähiste visuaalse sarnasuse hindamisel vaid otsustas lihtsalt üldsõnaliselt ja pikemalt põhjendamata, et tähised on visuaalselt keskmiselt sarnased.
Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH 20. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 12. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-253/17: Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH versus EUIPO

(kohtuasi C-143/19 P)

(2019/C 220/23)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH (esindaja: advokaat P. Goldenbaum)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (neljas koda) 12. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-253/17;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja teha asjas lõplik otsus või teise võimalusena saata asi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esitamise põhjus on liidu õiguse, nimelt määruse nr 207/2009 (1) artikli 15 lõike 1, artikli 51 lõike 1 punkti a ja artikli 66 lõike rikkumine. Üldkohus tuvastas valesti, et ELi kollektiivkaubamärgist tulenevate õiguste säilitamise eesmärgil toimus kasutamine üksnes seoses pakendiga, mitte aga seoses klassidesse 1-34 kuuluvate kaupadega, mille tootepakenditel on kõnealune kaubamärk. Kuigi Üldkohus tuvastas õigesti, et avalikkus sai kaubamärgi kasutamisest aru, andis ta siiski vale hinnangu, et selle puhul ei olnud tegemist kasutamisega kaupade endi jaoks.

Apellant väidab, et tegemist on vale õigusliku hinnanguga. Tema väitel tegi Üldkohus õiguslikus analüüsis vea sellega, et ei tunnustanud kollektiivkaubamärgi kasutamist kaupade suhtes, kuid nõustus, et seda on kasutatud viisil, mis võimaldab säilitada sellest kaubamärgist tulenevad õigusi, ainult seoses pakendiga.

Et kasutamine toimuks kauba suhtes, on oluline, et tähisest nähtuks, et kauba tootja, mitte pakendi tootja on ühenduse liige. Kaupa ja selle pakendit turustatakse ühe müügiartiklina.

Tähise osutusfunktsiooni eesmärk on, et kauba tootja kuulumine apellandi litsentsisüsteemi võimaldab sellele eriomase kahepoolse süsteemi abil kõrvaldamist ja taaskasutamist.

Kaup on sellise kasutamisega hõlmatud sellest hoolimata, et kauba pakendil kasutatakse samal ajal ka eri ettevõtjate kaubamärke, kuivõrd kollektiivkaubamärkide jaoks on tüüpiline kasutamine koos teiste kaubamärkidega.

Kollektiivkaubamärgi funktsioon ei eelda, et see peaks alati osutama kauba konkreetsele omadusele. On hoopis piisav, kui kollektiivkaubamärk osutab ühenduse liikmelisusele.

Üldkohtu otsuses ei ole piisavalt arvestatud tähise eri kasutajate vahelise erinevusega, mida käsitleb apellandi kaubamärgi kasutamise põhikiri.

Kaubamärki kasutati ka selleks, et luua turuosa, ja eriti selleks, et kooskõlas kollektiivkaubamärgi olemusega säilitada ja/või edendada ühenduse turuseisundit võrreldes muude konkureerivate ühendustega, eriti kahepoolset süsteemi kasutavate ühendustega ja/või nende ettevõtetega, kes ühendusse ei kuulu.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (konsolideeritud versioon), ELT 2009, L 78, lk 1.
2.

Kas Euroopa Liidu Kohtu praktikat tuleb eriti kohtuasjades Almos [C-337/13] (punkt 23), Di Maura [C-246/16] (punktid 20–29) ja analoogia alusel kohtuasjas T-2 [C-396/16] (punktid 31–45) tehtud kohtuotsuseid arvestades tõlgendada nii, et käibemaksudirektiivi artikli 90 lõikes 1 sätestatud liikmesriigi kohustuse — vähendada tagantjärele maksustatavat summat — seisukohast tuleb teha vahet sellel, kui ostja on tasu üldse või osaliselt maksmata jätnud, ja olukorral, kus müüja nõue on muutunud lõplikult selliseks, et seda ei saa sisse nõuda, nii et esimesel juhul võib liikmesriik kasutada artikli 90 lõikes 2 ette nähtud erandit, samas kui teisel juhul on see erand välistatud ja liikmesriik peab igal juhul võimaldama sel juhul maksustatavat summat tagantjärele vähendada?
C 220/25

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākā tiesa (Senāts) (Läti) 29. aprillil 2019 — Valsts ieņēmumu dienests versus SIA Hydro Energo

(kohtuasi C-340/19)

(2019/C 220/31)

Kohtumenetluse keel: läti

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Augstākā tiesa (Senāts)

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Valsts ieņēmumu dienests

Vastustaja kassatsioonimenetluses: SIA Hydro Energo

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (1) (muudetud komisjoni 27. septembri 2011. aasta määrusega (EL) nr 1006/2011 (2)) I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et rubriik 7407 (vasest varbmaterjal ja profiilid) hõlmab ristkülikukujulisi vasest või vasesulamist valuplokke, mille paksus on suurem kui üks kümnendik laiusest ja mis on kuumvaltsitud, kuid mille ristläbilõikes esineb korrapäratuid poore, tühemikke ja pragusid?

(1) EÜT 1987, L 256, lk 1; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382.

(2) ELT 2011, L 282, lk 1.