ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 14 lõike 4 punkti a ja artikli 17 lõike 1 punkti d ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 23 lõike 1 teise lõigu punkti b koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 ja liidu õiguse üldpõhimõttega, mis käsitleb õigust heale haldusele, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ühelt poolt ei võimalda juhul, kui isiku suhtes on tehtud rahvusvahelise kaitse äravõtmise või selle andmisest keeldumise otsus, mis põhineb asjaolul, et see isik kujutab endast ohtu riigi julgeolekule, isikul või tema nõustajal saada teada vähemalt ja süstemaatiliselt selle teabe olulisi andmeid, mille põhjal otsus tehti, ning teiselt poolt ja igal juhul ei luba sellel isikul või tema nõustajal kasutada seda teavet haldusmenetluses ning seejärel vajaduse korral kohtumenetluses.

Sellise teabe olulised andmed, mis tuleb edastada isikule, kelle suhtes on tehtud rahvusvahelise kaitse äravõtmise või selle andmisest keeldumise otsus põhjusel, et see isik kujutab endast ohtu riigi julgeolekule, peavad võimaldama sellel isikul saada teada talle etteheidetavatest põhilistest asjaoludest ja tegudest, võttes nõuetekohaselt arvesse vajadust kaitsta tõendite konfidentsiaalsust.
72.

Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 62, leiab Proximus, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 17 lõige 2 ei ole tema suhtes kohaldatav, kuna ta on üksnes isikuandmete vastuvõtja. Teise võimalusena väidab Proximus, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 17 lõike 2 kohaselt on ta kohustatud võtma mõistlikke meetmeid üksnes vastutavate töötlejate teavitamiseks sellest, et andmesubjekt on taotlenud oma andmete kustutamist. ( 14 ) Kuna Proximus ei edastanud andmeid otsingumootori teenuse pakkujatele vahetult, ei ole „100% kindel“, et need teenuseosutajad said kaebaja kontaktandmed Proximuselt, vaid nad võisid need saada teiselt kataloogide pakkujalt. Neil asjaoludel oleks ebamõistlik nõuda, et Proximus võtaks kaebaja taotluse saamisel otse ühendust otsingumootori teenuse pakkujatega.
19.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab ühelt poolt, et kaebaja vaidlustab migratsiooniameti järelduse, et puudub tõenäosus, et teda kiusatakse taga tema poliitiliste vaadete tõttu, kuigi tema suhtes on käimas kriminaalmenetlus kohtuasjas, mille on kunstlikult algatanud kleptokraatlikku ülemkihti kuuluvad isikud, kes on otsustanud võtta tema äriühing oma valdusesse ja teda röövida, ning teiselt poolt, et ta ei suuda kaitsta oma õigust omandile, kuivõrd tema vabadus, turvalisus ja elu on ohus. See kohus lisab, et kaebaja väitel ei osale ta poliitilises elus, vaid ainult äritegevuses, ning et selle raames on ta vastamisi võimuga tihedalt seotud isikutega, mistõttu on oht, et ta võetakse oma poliitiliste vaadete pärast kriminaalvastutusele. Nimetatud kohtu sõnul seab kaebaja kahtluse alla migratsiooniameti analüüsi, mille kohaselt on süsteem, mille ohver ta on, tsiviliseeritud kohtu- ja poliitiline süsteem, ning et lepingu täitmata jätnud äriühingu omaniku ja inimõiguste rikkumise vahel ei ole mingit seost, isegi kui tema suhtes on algatatud korruptiivne kriminaalmenetlus ja kui üks tema vastaspooltest teeb koostööd vanglasüsteemi ametnikega.
71.

Mis puudutab neid tingimusi, siis eelotsusetaotluses tuvastatud asjaolusid arvestades näib see olevat nii põhikohtuasjas. Selles eelotsusetaotluses on esiteks märgitud, et enne väljakaevamist tuvastati, et kvaliteetset saastevaba pinnast kasutatakse konkreetsel eesmärgil, nimelt põllumajandusmaa tasandamiseks ja parandamiseks. Teiseks oli käesoleval juhul olemas konkreetne nõudlus väljakaevatud pinnase järele eelkõige põllumajandusettevõtjate poolt, kes pöördusid kvaliteetse saastevaba pinnase valdaja poole just sel eesmärgil. Kolmandaks on eelotsusetaotluses lisatud, et väljakaevatud pinnas vastas põllumajandusmaa tasandamise ja parandamise tehnilistele nõuetele ja standarditele ning asjakohastele õigusaktidele ja standarditele, mis on eelotsusetaotluse kohaselt tõendatud. Neljandaks, võttes arvesse väljakaevatud pinnase kvaliteeti, ei too aine või eseme kasutamine föderaalse jäätmekava kohaselt kaasa üldist kahjulikku mõju keskkonnale ega inimeste tervisele. Tuletan sellega seoses meelde, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib eelotsusetaotluses sõnaselgelt, et põhikohtuasjas kõne all olev väljakaevatud pinnas jäi selgelt allapoole Austria föderaalses jäätmekavas konkreetselt maa tasandamise ja parandamise suhtes kindlaks määratud saastuse piirväärtusi.
85.

Meenutan, et vaidlustatud kohtumääruse punktides 101–137 jättis Üldkohus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata apellandi hagi osas, milles see oli esitatud selle peale, et parlamendi president jättis 20. detsembri 2019. aasta taotluse väidetavalt rahuldamata. Üldkohus leidis peamiselt, et hagi on esitatud olematu akti peale. Sellega seoses rõhutas Üldkohus, et parlamendi president ei jätnud seda taotlust sõnaselgelt rahuldamata, et kodukorras ei ole sellele taotlusele vastamiseks ette nähtud tähtaega ning et ükski eriline asjaolu ei nõua, et parlamendi presidendi vaikimist tuleks käsitada vaikimisi rahuldamata jätmisena. Täiendavalt leidis Üldkohus, et isegi kui peaks tuvastatama, et taotlus jäeti rahuldamata, ei oleks see rahuldamata jätmine vaidlustatav, kuna sellel ei oleks õiguslikke tagajärgi. Esiteks kuulub parlamendi presidendi meede kodukorra artikli 8 alusel tema kaalutlusõiguse alla ning parlamendiliikmetel ei ole mingit õigust nõuda sellise meetme võtmist. Parlamendi presidendil ei ole kohustust vastata sellistele taotlustele nagu kõnealune taotlus. Teiseks ei ole parlamendi presidendi meetmel liikmesriikide ametiasutustele mingit siduvat mõju, mis võiks muuta parlamendiliikme õiguslikku olukorda.
5.

Kõnealuse direktiivi artikli 4 lõigetes 1, 2 ja 5 on sätestatud: „1. Liikmesriigid lubavad vastavalt käesolevale direktiivile ning IV peatükis [ja artiklis 16] sätestatud tingimustele oma territooriumile siseneda ja seal elada järgmistel pereliikmetel: a) perekonna taasühinemist taotleva isiku abikaasa; b) perekonna taasühinemist taotleva isiku ning tema abikaasa alaealised lapsed, sealhulgas lapsed, kes on adopteeritud asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse otsuse alusel või selle liikmesriigi rahvusvahelistest kohustustest tulenevalt automaatsele täitmisele pööratava otsuse alusel või otsuse alusel, mida tuleb vastavalt rahvusvahelistele kohustustele tunnustada; c) perekonna taasühinemist taotleva isiku alaealised lapsed, kaasa arvatud lapsendatud lapsed, kui perekonna taasühinemist taotlev isik on nende eestkostja ning lapsed on tema ülalpidamisel. Liikmesriigid võivad lubada oma perekonnaga taasühineda lastel, kes on ühisel eestkostel, tingimusel et teine eestkostja on andnud oma nõusoleku; d) abikaasa alaealised lapsed, kaasa arvatud lapsendatud lapsed, kui abikaasa on nende eestkostja ning lapsed on tema ülalpidamisel. Liikmesriigid võivad lubada oma perekonnaga taasühineda lastel, kes on ühisel eestkostel, tingimusel et teine eestkostja on andnud oma nõusoleku. Käesolevas artiklis osutatud alaealised lapsed peavad olema asjaomase liikmesriigi õiguse järgsest täiseast nooremad ning vallalised. […] 2. Liikmesriigid võivad seaduse või määrusega lubada vastavalt käesolevale direktiivile ning tingimusel, et IV peatükis sätestatud tingimused on täidetud, oma territooriumile siseneda ja seal elada järgmistel pereliikmetel: a) perekonna taasühinemist taotleva isiku või tema abikaasa vahetult ülenevad lähisugulased, kui nad on perekonna taasühinemist taotleva isiku või tema abikaasa ülalpidamisel ning ei saa päritolumaal oma sugulastelt piisavat tuge; […] 5. Parema integreerumise tagamiseks ja sundabielude ärahoidmiseks võivad liikmesriigid perekonna taasühinemist taotleva isiku ja tema abikaasa puhul nõuda, et nad mõlemad oleksid jõudnud teatavasse miinimumikka ja kõige rohkem 21aastased, enne kui abikaasal on võimalik taasühinemist taotleva isikuga ühineda.“
31.

Niisiis kohustab isikuandmete kaitse üldmääruse artikkel 19 vastutavat töötlejat teavitama kõiki vastuvõtjaid, kellele ta on isikuandmeid edastanud, kõigist nende andmete parandamise, kustutamise või töötlemise piiramise taotlustest, mida ta peab menetlema. Seega on niiviisi teavitatud vastuvõtjad kohustatud need andmed viivitamata parandama, kustutama või nende töötlemist piirama, kui nad kõnealuseid andmeid veel töötlevad. Eespool punktis 24 nimetatud kõrgetasemelise kaitse tagamise eesmärgi saavutamise kontekstis on isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 19 eesmärk seega vabastada andmesubjekt – pärast seda, kui ta on isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 1 punkti c alusel teavet taotlenud – vajadusest saata asjaomastele vastuvõtjatele lisaks veel parandamise, kustutamise või töötlemise piiramise taotlusi. Andmesubjektil peab siiski olema võimalik kontrollida, kas pärast seda, kui vastutav töötleja on vastava teate saatnud, on andmeid ka päriselt parandatud, need kustutatud või nende töötlemist piiratud. Selleks on isikuandmete kaitse üldmääruse artiklis 19 seega ette nähtud, et vastutav töötleja peab andmesubjekti taotlusel teda neist vastuvõtjatest teavitama.
77.

Eelotsusetaotlusest ilmneb ühelt poolt, et X on esitanud dokumendid, mis tõendavad, et tal on raske haigus, mis põhjustab talle muu hulgas migreene, kõhuvalusid, valusid kaelas, luudes, lihastes ja närvides, ning et need valud on praegu muudetud vaevu talutavaks tänu meditsiinilisel kanepil põhinevale ravile. Lisaks mainib X, et meditsiinilisel kanepil põhineva ravi katkestamine tooks kaasa valu suurenemise sel määral, et ta ei saaks enam ei magada ega süüa, ning et asjaolu, et valu on pidev, tekitaks pikema aja vältel psüühikahäireid depressiivsete ja enesetapumõtete näol. Teiselt poolt ilmneb samast otsusest, et see viimane ravi – mis on ainus X‑ile sobiv valuravi, sest alternatiivid on isegi vastunäidustatud –, ei ole Venemaal seaduslik.
41.

Käsitledes esimese küsimuse teist osa, nimelt seda, kas direktiiviga 2014/61 on vastuolus see, kui liikmesriigi reguleeriv asutus kehtestab tingimusi olukorras, kus puudub vaidlus füüsilisele taristule juurdepääsu üle, on oluline, et selle direktiivi artikli 1 lõike 2 kohaselt on direktiiviga kehtestatud miinimumnõuded. Direktiivi 2014/61 artikli 1 lõikes 3 on sätestatud, et liikmesriigid võivad kooskõlas liidu õigusega säilitada või kehtestada meetmeid, mis lähevad kaugemale direktiiviga kehtestatud miinimumnõuetest, et paremini saavutada eesmärki hõlbustada ja stimuleerida kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõttu, edendades olemasoleva füüsilise taristu ühist kasutamist ja võimaldades uue füüsilise taristu tõhusamat kasutuselevõtmist, et vähendada selliste võrkude kasutuselevõtukulusid. ( 29 )
24.

Sellega seoses näib mulle, et osaliselt võib eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastuse anda kohtuotsus Trapkowski ( 5 ). Selle kohtuotsuse põhjendustes osutas Euroopa Kohus kõigepealt sellele, et määruste nr 987/2009 ja nr 883/2004 sätetes ei ole kindlaks määratud isikuid, kellel on õigus perehüvitisi saada ( 6 ), kuigi neis on sätestatud eeskirjad, mis võimaldavad kindlaks määrata isikud, kes võivad selliseid hüvitisi taotleda ( 7 ). Seejärel märkis Euroopa Kohus, et nii määruse nr 987/2009 artikli 60 lõike 1 kolmanda lause sõnastusest kui ka selle ülesehitusest nähtub, et tuleb teha vahet perehüvitiste taotluse esitamise ja perehüvitiste saamise õiguse vahel ( 8 ). Nimetatud sätte sõnastusele tuginedes rõhutas Euroopa Kohus, et kuigi selleks, et liikmesriigi pädev asutus oleks kohustatud arvesse võtma teise vanema taotlust, piisab sellest, kui taotluse esitab üks perehüvitiste taotlemise õigusega isik, ei ole liidu õigusega siiski vastuolus see, kui niisugune pädev asutus jõuab riigisisest õigust kohaldades järeldusele, et isik, kellel on õigus lapse eest perehüvitisi saada, on muu isik kui see, kes esitas taotluse selliste hüvitiste saamiseks ( 9 ).
41.

Lõpuks ja kolmandaks tuleb märkida, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõikega 4 on mõiste „tavakasutus“ alt selge sõnaga välistatud hooldus, teenindus ja remont, kuid minu hinnangul ei tohiks seda välistust tõlgendada liiga laialt. Mõned hooldustoimingud on teatud toodete kasutamise lahutamatu osa. Esiteks mõtlen siin toote pesemist ja puhastamist. Minu arvates läheks pesemise ja puhastamise välistamine tavakasutuse mõiste alt vastuollu igasuguse loogikaga, eriti kuna teatud toodete puhul on nende regulaarne puhastamine nende kasutamise eeldus ( 18 ). Teiseks teeb rutiinseid hooldustoiminguid tavaliselt toote lõppkasutaja ja tihti on need tingitud toote kasutamisest, näiteks äratarvitatavate toodete ja seadme käitamiseks vajalike vedelike vahetamine, sõiduki rehvide täispumpamine või sisepõlemismootoriga toodete kütusevarude täiendamine. Kolmandaks ja viimaseks tuleb arvestada väikeste tõrgete, näiteks printeris tekkinud paberiummistuse kõrvaldamisega. Kõik need toimingud on toote kasutamisel lõppkasutaja poolt vältimatud ja peaksid seega kuuluma mõiste „tavakasutus“ alla.
61.

Soovin rõhutada, et vastupidi Madalmaade valitsuse arusaamale ei ole ilmne, et tööandja hinnang puudutab kandidaadi sobivust näiteks tööandja spetsiifiliste vajaduste või konkureerivate kandidaatide pädevuse seisukohast. Seda tuleb tõepoolest hinnata mis tahes värbamismenetluse raames, olenemata sellest, kas kõnealune kutseala on reguleeritud või mitte. Saan hoopis aru, et Eesti koolieelse lasteasutuse pedagoogide kvalifikatsiooninõuete määruse § 1 lõike 11 tähenduses hõlmab hindamine just kvalifikatsioonikriteeriume, mis võimaldavad kandidaadil kutsealal tegutseda. Saan aru, et sellise kinnituse nagu 2017. aasta kutsetunnistuse omamine võib hindamist hõlbustada, kuid see ei mõjuta kaalutlusõigust, mis tööandjal selles kontekstis näib olevat.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Müncheni (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa)) eelotsuse küsimusele järgmiselt:

ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui väljaandmistaotluse korral, mis on esitatud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks liidu kodaniku suhtes, kes elab alaliselt taotluse saanud liikmesriigi territooriumil, see liikmesriik – mille riigisisene õigus keelab oma kodanikke karistuse täideviimiseks liidust välja anda ja näeb ette võimaluse, et välisriigis mõistetud karistus kantakse tema territooriumil, tingimusel, et taotluse esitanud kolmas riik sellega nõustub – annab selle liidu kodaniku välja vastavalt kohustustele, mis sellel liikmesriigil on rahvusahelise konventsiooni alusel, kui ta ei saa selle karistuse täideviimist tõepoolest enda peale võtta.

Seega saab taotluse saanud liikmesriik isiku välja anda ainult siis, kui pärast seda, kui ta on täitnud ELTL artiklitest 18 ja 21 tuleneva kohustuse taotleda aktiivselt selle kolmanda riigi nõusolekut, kasutades selleks kõiki koostöö- ja abimehhanisme, mis tal on tema suhetes kõnealuse kolmanda riigiga, ei nõustu viimane sellega, et kõnealune karistus kantakse taotluse saanud liikmesriigi territooriumil.
46.

Kaebaja selgitab, et liidusiseste soetamistehingutega seoses on Rumeenia õiguses nõutud, et direktiivi 92/83 artikli 27 lõike 1 punktis e sätestatud erandi kasutamiseks peavad aroomiained olema volitatud laopidajalt üle antud registreeritud ettevõtjale või registreeritud vastuvõtjale. Kuna kaebaja soetas aroomiained Iirimaa äriühingult, kes müüs need pärast seda, kui need olid Iirimaa õigusnormide kohaselt tarbimisse lubatud, väidab kaebaja, et ta ei ole suuteline neid tingimusi täitma. Asjasse puutuvatest arvetest ei nähtunud, et aktsiis nendelt kaupadelt on makstud, ega see, et nende suhtes on kohaldatav aktsiisi peatamise kord. Arvamuses Iirimaa õiguse kohta on märgitud, et Iirimaa äriühingul, kellelt hageja aroomiained soetas, ei olnud Iirimaa ega liidu õiguse kohaselt mingit kohustust olla volitatud tollilaopidaja, sest ta ei hoidnud, töödelnud, valmistanud ega saatnud välja aktsiisikaupa.
82.

Nendest kaalutlustest tuleneb, et selleks, et teha kindlaks, kas akt kahjustab isiku huve, tuleb lähtuda üksnes selle sisust, mistõttu selle vormiline kandja ei ole oluline ( 24 ). Järeldan sellest, et käesoleval juhul ei piisa ainuüksi asjaolust, et 4. jaanuari 2016. aasta vastus anti e-kirja vormis, selleks et välistada selle kvalifitseerimine huve kahjustavaks aktiks, ning et on vaja analüüsida selle sisu, et teha kindlaks selle õiguslik olemus.
75.

Käibemaksudirektiivi artikli 226 punktist 11a nähtub, et kauba saaja maksukohustuse puhul on nõutav märge „pöördmaksustamine“. Sõnastusega „käibemaksu tasumise kohustus läheb üle kauba saajale“ väljendatakse sedasama. Viide sellele, millisel alusel – riigisisesel õigusel või liidu õigusel – käibemaksu tasumise kohustuse üleminek põhineb, on abiks (vt käibemaksudirektiivi artikli 226 punkt 11), kuid ei ole kohustuslik. Käibemaksudirektiivi artikli 226 punkti 11 ja punkti 11a võrdlusest tuleneb, et käibemaksu tasumise kohustuse ülemineku aluse kohta ei ole vaja andmeid esitada. Otsustav on vaid see, et kauba saaja teab, et kauba müüja lähtub sellest, et käibemaksu on kohustatud tasuma kauba saaja ja et see tuleb tasuda sihtriigis.
103.

Märgin esiteks, et asjaolu, et kohustustes on konkreetselt mainitud teenindusaegade määrust, ei jäta mingit kahtlust, et see on üks teguritest, mida tuleb kontekstipõhise analüüsi raames arvesse võtta. Meenutan ka, et lõplike kohustuste preambuli kolmandas lõigus on täpsustatud, et neid tuleb tõlgendada muu hulgas „liidu õiguse üldises raamistikus“. Nii märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124, et teenindusaegade määrust tuleb arvesse võtta, kuna see on osa „liidu õiguse üldisest raamistikust“.
77.

Kohtuotsuse Kubicka ( 28 ) aluseks olnud kohtuasi pakkus Euroopa Kohtule ainsa võimaluse määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkti l tõlgendamiseks. Euroopa Kohus leidis selles kohtuotsuses, et „määruse nr 650/2012 artikli 1 lõike 2 punkte k ja l ning artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi ametiasutuse keeldumine sellise vindikatsioonilegaadi asjaõigusliku toime tunnustamisest, mida tunnustab pärimise suhtes kohaldatav õigus, mille testaator on valinud kooskõlas määruse artikli 22 lõikega 1, juhul kui keeldumise aluseks on põhjendus, et annaku esemeks on kinnisasi, mis asub teises liikmesriigis, mille seadustes ei tunta annaku instituuti, millel on otsene asjaõiguslik toime pärandi avanemise päeval“.
61.

Samuti on keeruline näha, kuidas saab eeldada liikmesriigilt selle tõendamist, et süsteem, mida ta ei ole rakendanud, on vähem piirav kui see, mille ta on rakendanud. Kui komisjon soovib esitada ELTL artikli 258 alusel algatatud menetluses sedalaadi väite, peab ta esitama liikmesriigile, kelle vastu menetlus on algatatud, seda väidet põhjendavad tõendid, et too saaks võtta selle suhtes seisukoha, ning seejärel esitama need tõendid Euroopa Kohtule. Käesoleval juhul seda tehtud ei ole.
70.

Nagu mitmed huvitatud isikud on käesoleva kohtuasja kohta märkinud, on ka Euroopa Kohus tunnistanud, et maksu kinnipidamine on siseturu vabadust riivav meede. ( 28 ) Kui on tõsi, nagu Airbnb märgib, et see järeldus kehtib olukordade kohta, kus mitteresidentidest maksumaksjad said tulu riigisisestest allikatest, ( 29 ) siis ma ei näe põhjust, miks seda ei võiks kohaldada olukordades, mis iseloomustavad kõnealust põhikohtuasja. Maksu kogumise raskused ei ole tulene mitte ainult maksumaksja asukohast või elukohast, vaid ka mitmest muust tegurist, millest üks olulisemaid on maksumaksjate paljusus, kellest igaühel on sissetulek suhteliselt väike. Mulle tundub üsna ilmne, et maksusumma kogumine paljudelt väikestelt maksumaksjatelt nõuab palju rohkem jõupingutusi ja ressursse kui samasuguse summa kogumine ühelt suurelt maksumaksjalt. Seega on täiesti õiguspärane kasutada maksu kinnipidamise meetodit olukorras, kus üks vahendaja võtab vastu ja kannab maksustatava tulu üle mitmele maksumaksjale, isegi kui see tekitab vahendajale täiendavat halduskoormust. Samuti on selge, et selline meede võimaldab tõhusalt võidelda maksudest kõrvalehoidmise vastu, kuna ettevõtja, kes ei ole isiklikult huvitatud maksudest kõrvalehoidmisest, vastutab selle maksu maksuametile tasumise eest.
61.

Mind ei veena ka parlamendi etteheide, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused nendes punktides on vasturääkivad. Mulle näib, et see etteheide põhineb vääral arusaamal vaidlustatud kohtuotsusest. Selle kohtuotsuse punktides 66–73 märkis Üldkohus, et institutsioonidel on kõrgetele ametikohtadele kandideerijate valimise menetluse sise-eeskirjade vastuvõtmisel ulatuslik kaalutlusõigus ja et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus kujutab endast valikumenetluse laia raamistikku. Seepärast leidis Üldkohus, et võrdleva hindamise kriteeriume ei ole asjakohane kindlaks määrata selles otsuses. Oma põhjenduskäigu selles osas ei käsitlenud Üldkohus valikumenetluse käigus rakendatud kriteeriumide järjepidevuse ega juhatuse teavitamise nõude küsimust. Seega ei sea see, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 on tagasi lükatud väide menetlusetappide kindlaksmääramise otsuse õigusvastasuse kohta, kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 tehtud järeldust, et konkreetne valikumenetlus ei vastanud nõuetele.
77.

On tõsi, et eespool esitatud arutluskäigu kohaselt saab põhikohtuasjas otsust teha tõenäoliselt üksnes tööstusheidete direktiivi artikli 15 lõike 4 põhjal, ilma et peaks tuginema artiklile 18. Eelotsusetaotlus puudutab aga sõnaselgelt ka viimati nimetatud sätet ja menetlusosalised käsitlevad seda põhjalikult. See on loogiline, võttes arvesse komisjoni põhjendatud märkust, et artikli 15 lõike 4 kohaldamine on välistatud just siis, kui kohaldada tuleb artiklit 18. See nähtub eelkõige sellest, et artikli 15 lõige 4 kohaldamine ei piira artikli 18 kohaldamist. Seepärast uurin järgmisena artikli 18 nõudeid.
110.

Eespool esitatud arutluskäigust nähtub, et kahju suuruse hindamine direktiivi 2014/104 artikli 17 lõike 1 alusel eeldab, et on tuvastatud, et hagejal on tekkinud kahju, ent kahju suuruse täpne kindlakstegemine on kättesaadavate tõendite põhjal praktiliselt võimatu või ülemäära keeruline. Kui kostja taotluse alusel on ära kasutatud kõik lootustandvad ja proportsionaalsed tõendite kogumise võimalused, mis võivad olla kostjat õigustavad, võivad kõnealused tingimused olla täidetud ka siis, kui kostja on avaldanud teatud andmed ja ainult üks osa kartellikokkuleppega hõlmatud kaupadest on ostetud temalt.