ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 254/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal administratif (Luksemburg) 22. mail 2015 – Maria do Céu Bragança Linares Verruga, Jacinto Manuel Sousa Verruga, André Angelo Linares Verruga versus Ministre de l’Enseignement supérieur et de la recherche

(Kohtuasi C-238/15)

(2015/C 254/12)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal administratif

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Maria do Céu Bragança Linares Verruga, Jacinto Manuel Sousa Verruga, André Angelo Linares Verruga

Vastustaja: Ministre de l’Enseignement supérieur et de la recherche

Eelotsuse küsimus

Kas tingimus, mis on 22. juuni 2000. aasta seaduse riigi rahalise abi kohta kõrgharidusõpinguteks artikliga 2bis (lisatud 19. juuli 2013. aasta seadusega) kehtestatud üliõpilastele, kes ei ela Luksemburgi Suurhertsogiriigis, ja mis välistab mis tahes muude seotuse kriteeriumide arvessevõtmise ning mille kohaselt peab tegemist olema selliste töötajate lastega, kes on rahalise abi taotlemise ajaks töötanud või kutsetegevusega tegelenud Luksemburgis vähemalt viieaastase katkematu ajavahemiku vältel, on põhjendatud haridus- ja eelarvepoliitika kaalutlustega, mille Luksemburgi riik on esile toonud, ning sobiv ja ka proportsionaalne taotletava eesmärgiga, milleks on püüda suurendada kõrgharidusdiplomi omandanud isikute osakaalu, püüdes samas tagada, et need isikud pärast seda, kui nad on kasutanud asjaomases abisüsteemis pakutavat võimalust oma õpingute – mis võivad toimuda ka välismaal – rahastamiseks, naasevad Luksemburgi, et panustada omandatud teadmistega selle liikmesriigi majanduse arengusse?
b)

kuid pensioniõiguste arvutamisel ei võeta arvesse, kui isik ei olnud sel ajal veel 18-aastane, kusjuures selliste ajavahemike arvesse võtmata jätmise korral riigile hüvitist ei maksta ning kindlustatud isikule tagastatakse pensionikindlustusfondi tehtud sissemaksed, eriti kui silmas pidada seda, et kui liidu õiguse kohaselt võetakse neid ajavahemikke tagantjärgi arvesse, tähendaks see, et sotsiaalkindlustusasutusel oleks võimalik tagastatud summa ametnikult välja nõuda ning et sotsiaalkindlustusasutus oleks tagantjärgi kohustatud riigile hüvitist maksma?
2.

Kas määruse nr 44/2001 artikli 15 lõikes 1 sätestatud mõistet „küsimused, mis on seotud lepinguga, mille tarbija on sõlminud” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka olukorda, kus tarbija esitab oma hagi, milles ta tugineb alusetust rikastumisest tulenevale nõudele, siseriikliku õiguse tähenduses vastuhagina, mis on seotud põhihagiga, mis puudutab määruse nr 44/2001 nimetatud sätte kohaselt siiski tarbijalepinguga seotud vaidlust, ning milles hageja – tarbija – nõuab selle summa tagastamist, mille ta oli kohustatud maksma (hiljem) tühistatud kohtuotsuse alusel, mis tehti kostja põhihagi alusel algatatud menetluses, ning seega selle summa tagastamist, mis tuleneb tarbijalepinguga seotud asjast?
2.

Kas juhul, kui esimesest küsimusest tuleneb, et vaidlusalusel ajavahemikul on puhkusetunde siiski kogunenud, tuleb direktiivi 2003/88/EÜ artiklit 7 tõlgendada nii, et Barpi artikkel 23, mille kohaselt võib kogunemisaasta lõpus järgmisse aastasse üle viia ainult piiratud arvu puhkusetunde ning õigus ülejäänud kasutamata puhkusetundidele lõpeb, on viidatud artikliga vastuolus?
2.

Kas nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklis 184 ja sellele järgnevates artiklites ette nähtud mahaarvamise korrigeerimise korral on liikmesriigid kohustatud kohaldama direktiivi 2006/112/EÜ artikli 175 lõikes 1 ette nähtud ümardamise korda, kui mahaarvatav osa direktiivi artikli 175 lõike 1 tähenduses arvutatakse viidatud direktiivi artikli 173 lõike 2 punktides a, b, c või d ette nähtud erimeetodi alusel või nõukogu kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktide a, b, c või d alusel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 245/7

Euroopa Komisjoni 8. mail 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 27. veebruari 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-188/12: Patrick Breyer versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-213/15 P)

(2015/C 245/10)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjoni (esindajad: P. Van Nuffel ja H. Krämer)

Teised menetlusosalised: Patrick Breyer, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— teha asjas lõplik otsus ja jätta hagi rahuldamata;

— mõista kohtukulud välja apellandilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuses palub Euroopa Komisjon tühistada 27. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Breyer vs. komisjon (T-188/12, EU:T:2015:124), kuna sellega tühistas Üldkohus komisjoni 3. aprilli 2010. aasta otsuse, millega keelduti väljastamast hagejale kõiki dokumente Austria Vabariigi poolt direktiivi 2006/24 (1) ülevõtmise kohta ja dokumente kohtuasja kohta, milles tehti 29. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria (2), kuivõrd selle otsusega keelduti väljastamast selles kohtuasjas esitatud Austria Vabariigi seisukohti.

Hageja esitas oma tühistamishagi toetuseks ühe väite, mis sisuliselt põhines määruse nr 1049/2001 (3) artikli 2 lõike 3 rikkumisel. Üldkohus tühistas vaidlustatud otsuse, kuna sellega keelduti väljastamast Austria Vabariigi seisukohti, mille viimane esitas eelmainitud kohtuasjas. Üldkohus asus esitatud väite osas sisuliselt seisukohale, et asjaomased seisukohad on dokumendid määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõike 3 – koostoimes artikli 3 punktiga a – tähenduses ning kuuluvad seega selle määruse kohaldamisalasse ning et ELTL artikli 15 lõike 3 neljanda lõiguga ei ole vastuolus selle määruse kohaldamine ajaomaste seisukohtade suhtes nende erilise olemuse tõttu.

Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks ühe väite, mis põhineb ELTL artikli 13 lõike 3 valel tõlgendusel, millele Üldkohus rajas oma järelduse, et selle sättega ei ole vastuolus määruse nr 1049/2001 kohaldamine ajaomaste seisukohtade suhtes nende erilise olemuse tõttu.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta direktiiv 2006/24/EÜ, mis käsitleb üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamist ja millega muudetakse direktiivi 2002/58/EÜ (ELT L 105, lk 54).

(2) C 189/09, EU:C:2010:455.

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
1.

Kas määrust nr 1698/2005 (1) ja eelkõige selle artikli 71 lõiget 3, mille kohaselt sätestatakse kulutuste abikõlblikkuse eeskirjad riiklikul tasandil vastavalt nimetatud määrusega teatavate maaelu arengu meetmete jaoks sätestatud eritingimustele, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis on ette nähtud [valitsuse dekreedi, mis käsitleb Sloveenia Vabariigi maaelu arengukava 2007–2013 1., 3. ja 4. telje meetmete rakendamist aastatel 2010–2013 (edaspidi „MAK dekreet”),] artikli 79 lõikes 4 ja hanketeate VI peatüki punktis 3 ning mille kohaselt on abikõlblikud üksnes need investeeringukulud, mis on tekkinud pärast toetuse saamise õiguse kohta otsuse tegemist (kuni investeeringu lõppkuupäevani ehk hiljemalt 30. juunini 2015)?
1.

Kas raamotsuse [2002/584/JSK] (1) artikli 8 lõike 1 punkti c kohaldamisel tuleb sõna „vahistamismäärus” all mõista siseriiklikku vahistamismäärust, mis on antud välja väljaandva liikmesriigi kriminaalmenetlusnormide kohaselt ja mis seepärast erineb Euroopa vahistamismäärusest?
I.

Seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I) (1) [edaspidi „määrus nr 593/2008”] 1. Kas liikmesriigi kohus võib tõlgendada määruse nr 593/2008 artikli 10 lõikes 2 kasutatud väljendit „asjaoludest ilmneb” nii, et „asjaolude, mida tuleb arvesse võtta”, analüüsimisel selleks, et teha kindlaks, kas lepingupoole hariliku viibimiskoha riigi õiguse kohaselt on nõustumuse puudumine mõistlik, on kohane tugineda lepingu sõlmimise asjaoludele, lepingu objektile ja lepingu täitmisele? 1.1. Kas eespool kirjeldatud olukorrast tulenevaid „tagajärgi”, millele viitab artikli 10 lõige 2, tuleb tõlgendada nii, et kui poole [oma hariliku viibimiskoha riigi õigusele] „tuginemise” tulemusel nähtub asjaoludest, mida tuleb arvesse võtta, et nõustumus vastavalt lõikele 1 kohaldatava õigusega ei ole selle poole tegevuse mõistlik tagajärg, peab kohus hindama lepingutingimuse olemasolu ja kehtivust selle poole hariliku viibimiskoha riigi õiguse kohaselt, kes sel moel [oma hariliku viibimiskoha riigi õigusele] tugines? 2. Kas kõnealuse liikmesriigi kohus võib tõlgendada määruse nr 593/2008 artikli 10 lõikes 2 sätestatut nii, et kohus võib kaalutlusõiguse alusel – kõigi juhtumi asjaoludega arvestades – hinnata, et arvestades asjaoludega, mida tuleb arvesse võtta, ei olnud nõustumus vastavalt artikli 10 lõikele 1 kohaldatava õigusega poole tegevuse mõistlik tagajärg? 3. Kas juhul, kui pool tugineb – vastavalt määruse nr 593/2008 artikli 10 lõikele 2 – oma nõustumuse puudumise tõendamiseks oma hariliku viibimiskoha riigi õigusele, peab liikmesriigi kohus võtma arvesse selle poole hariliku viibimiskoha riigi õigust selleks, et välja selgitada, kas nimetatud „asjaolusid” arvestades ei kujutanud selle poole nõustumus lepingus määratud õiguse kohaldamisega endast mõistlikku tegevust? 3.1. Kas sellisel juhul on ühenduse õigusega vastuolus liikmesriigi kohtu selline tõlgendus, mille kohaselt „asjaolude” analüüsimisel selleks, et teha kindlaks, kas nõustumuse puudumine on mõistlik, on kohane tugineda lepingu sõlmimise asjaoludele, lepingu objektile ja lepingu täitmisele?
2.

Kas liikmesriigi vastutus ühenduse õiguse rikkumise eest võib tekkida enne, kui menetlusosaline on ammendanud kõik õiguskaitsevahendid, mis tal otsuse täitemenetluse raames vastavalt liikmesriigi õiguskorrale on; kas võttes arvesse kohtuasja faktilisi asjaolusid, võib liikmesriigi vastutus niisugusel juhul tekkida veel enne, kui on lõppenud otsuse täitemenetlus ja hageja on ammendanud võimaluse nõuda hüvitist alusetu rikastumise eest?
1.

Kas ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt liikmesriigi ametnik kaotab talle ametniku teenistussuhtest tulenevad vanaduspensioni õigused (ametniku pension), kuna ta vabastati teenistusest omal soovil, et minna tööle teise liikmesriiki, kui liikmesriigi õigus näeb samas ette, et sama isik kindlustatakse tagasiulatuvalt riiklikus pensionikindlustusfondis ametniku teenistussuhtes saadud brutopalga alusel, kuid selle tulemusel saadud vanaduspension on väiksem kui kaduma läinud ametniku pension?
ET Euroopa Liidu Teataja C 245/4

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu (Poola) 20. aprillil 2015 – Alicja Sobczyszyn versus Szkoła Podstawowa w Rzeplinie

(Kohtuasi C-178/15)

(2015/C 245/05)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Alicja Sobczyszyn

Kostja: Szkoła Podstawowa w Rzeplinie

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ (1) tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artiklit 7, mille kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele vastavalt niisuguse puhkuse õiguse ja andmise tingimustele, mis on ette nähtud siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega, tuleb tõlgendada nii, et õpetajal, kes võttis tervise taastamise puhkust, nagu see on sätestatud 26. jaanuari 1982. aasta õpetajate seaduses (Karta Nauczyciela, Dz. U. 2014, jrk 191 ja 1198), on samal aastal, kui ta võttis tervise taastamise puhkust, õigus saada tööõiguse üldsätete alusel ka põhipuhkust?

(1) ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381.
1.

Kas ELTL [artiklit] […] 49 ning võrdse kohtlemise põhimõtet ja tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi hasartmängualased õigusnormid, mis näevad kontsessioonide andmiseks ette uue hanke korraldamise (nagu on ette nähtud 26. aprilli 2012. aasta seaduse nr 44 [artikli 10 lõikes 9-octies) ning milles on sätestatud hankest majandusliku ja finantsseisundiga seotud nõuetele mittevastavuse tõttu kõrvaldamise tingimus, [lk 5] kuna nõuetele vastavuse tõendamiseks ei ole ette nähtud muud alternatiivi kui kahe eri finantsasutuse antud õiendi esitamine?
—

Teise võimalusena: määruse nr 501/2013 (2) tühistamine hagejat puudutavas osas ei ole põhjendatud isegi juhul, kui nõukogu järeldused seoses ümberlaadimisega olid väärad, kuna kohus kinnitas, et hageja tegeles kokkupanemisega, mis ei läinud kaugemale algmääruse artikli 13 kehtestatud lõikes 2 piiridest, ning kinnitas ka seda, et esinesid kõik muud kriteeriumid, et jätta hageja meetmetest vabastamise taotlus rahuldamata.
b)

Määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c on rikutud teiseks kaupade „seadmed ja aparaadid vedelike filtreerimiseks” osas sellega, et Üldkohus nõustus tähise „ultra.air ultrafilter” väidetava kirjeldava tähendusega: „filtreerimise tulemus, mis on väga kõrge kvaliteediga tänu ultrafiltrile”, mida ei saa otseselt ja ilma järelemõtlemiseta kaubamärgist tuletada. Üldkohus ise jõudis erineva tähenduse suhtes järeldusele üksnes keerulise mõttearenduse kaudu: esiteks peab asjaomane avalikkus tajuma, et tähist „ultra.air ultrafilter” tähenduses: „õhk, mis on väga kõrge kvaliteediga tänu ultrafiltrile”. Teiseks peab asjaomane avalikkus jõudma järeldusele, et väidetav tähendus küll ei kirjelda seadmeid ja aparaate vedelike filtreerimiseks kuid seadmeid ja aparaate õhu filtreerimiseks. Kolmandaks tuleks sellisel juhul tuletada väljendi „ultra.air ultrafilter” konkreetselt tõendatud tähendusest, et see tähistab „filtreerimise tulemust, mis on väga kõrge kvaliteediga tänu ultrafiltrile”. Sellisest mõttearendusest tuletatud tähendus viitab mitmetele sõnadele, mida kaubamärk ei sisalda („filtreerimise tulemus”, „kõrge kvaliteet”) ja jätab täielikult kõrvale sõna („air”).
2.

Kas tähtsust on sellel, et nõue, mis nõutakse maksejõuetusmenetluse algatamise riigist erinevas riigis sisse sundtäitmise teel, on maksunõue?
2.

Kas eelviidatud artikleid tuleb tõlgendada nii, et isikute suhtes, kes rikkusid enne 1. jaanuarit 2007 (või enne ühinemislepingu täieliku jõustumise kuupäeva, kui see on hilisem) – st enne Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemise jõustumise kuupäeva – seadusandliku dekreedi nr 286/1998 (sisserändeseadustiku konsolideeritud redaktsioon) artiklit 12, aidates kaasa Rumeenia kodanike piiriületamisele ja riigis elamisele – seda ei loeta alates 1. jaanuarist 2007 enam süüteoks –, on liikmesriikidel keelatud kohaldada leebemate õigusnormide (in mitius) tagasiulatuva jõu põhimõtet?
2.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 17 koostoimes selles artikliga 52 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on kooskõlas määruse nr 817/2004 artikli 71 lõikes 2 ette nähtud õiguslike tagajärgede kohaldamine pindala osale antud põllumajanduse keskkonnatoetuse suhtes, mille puhul on toetuse andmise eeltingimusi viie aasta jooksul täidetud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 262/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgia) 29. mail 2015 – Vivium SA versus Belgia riik

(Kohtuasi C-250/15)

(2015/C 262/12)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Vivium SA

Vastustaja: Belgia riik

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigus, eeskätt tõhususe ja võrdväärsuse põhimõte takistavad liikmesriigi õigusnormide kohaldamist, mis näevad ette, et õiguskaitsevahendeid (vaide esitamine või kohtusse pöördumine), millega saab vaidlustada siseriiklikul õigusnormil põhinevaid haldusakte, ei saa enam kasutada, kui Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 267 (endine EÜ artikkel 234) alusel tehtud Euroopa Liidu Kohtu otsuses on tuvastatud siseriikliku õigusnormi vastuolu liidu õigusega, samal ajal kui iga puudutatud isik saab esitada liikmesriigi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtule siseriikliku õigusnormi tühistamise nõude, kui põhiseaduslikkuse järelevalve kohus on liikmesriigi kohtu eelotsuse küsimuses tehtud otsuses tuvastanud liikmesriigi õigusnormi põhiseadusvastasuse, ja selle nõude osas tehtav põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu võimalik tühistamisotsus toob taas kaasa võimaluse kasutada õiguskaitsevahendeid (vaide esitamine või kohtusse pöördumine), millega saab vaidlustada tühistatud siseriiklikul õigusnormil põhinevaid haldusakte?
c.

Õiguskindluse nõuet, millele Üldkohus tugineb, on mainitud üksnes Siseturu Ühtlustamise Ameti võetud meetmete tõttu. See nõue ei tulene tõlgendusest, mille Üldkohus on andnud artikli 47 lõikele 3 ja õiguskindlus on samavõrd tagatud apellandi antud tõlgenduse korral. Käesoleval juhul tegutses Siseturu Ühtlustamise Amet lähtuvalt eeldusest, et kaubamärgist on loobutud, mille kohta Üldkohus leidis, et tegemist on õigusnormi rikkumisega.
1.

Kas võttes arvesse, et Itaalia seadusandja on kasutanud võimalust, mis on nähtud ette direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 90 lõikes 2 ja artikli 185 lõike 2 teises lõigus (ja enne selle vastuvõtmist direktiivi 77/388/EMÜ (2) artikli 11 C-osa lõikes 1 ja artikli 20 lõike 1 punkti b teises taandes) – mis käsitlevad vastavalt maksustatava väärtuse vähendamist ja maksustavatelt tehingutelt tasumisele kuuluva käibemaksu korrigeerimist poolte vahel kokku lepitud tasu täieliku või osalise maksmata jätmise korral – , on EL toimimise lepinguga tagatud proportsionaalsuse ja tõhususe põhimõtetega ning neutraalse maksustamise põhimõttega, mis käibemaksu kohaldamist reguleerib, kooskõlas see, kui kehtestatakse piirid, mis muudavad maksukohustuslasele täielikult või osaliselt maksmata jäetud tasuga seotud maksu tagasisaamise võimatuks või liiga kulukaks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 254/11

Euroopa Komisjoni 29. mail 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 19. märtsi 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-413/13: City Cycle Industries versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-254/15 P)

(2015/C 254/15)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: J.-F. Brakeland, M. França)

Teised menetlusosalised: City Cycle Industries, Euroopa Liidu Nõukogu, Maxcom Ltd

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 19. märtsi 2015. aasta otsus kohtuasjas T-413/13: City Cycle Industries vs. Euroopa Liidu Nõukogu, mis toimetati komisjonile kätte 23. märtsil 2015, jätta esimeses astmes esitatud hagi rahuldamata ning mõista kohtukulud välja hagejalt; või teise võimalusena

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks, otsustada mõlema kohtuastme menetlusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni apellatsioonkaebus käsitleb Üldkohtu 19. märtsi 2015. aasta otsust kohtuasjas T-413/13. Selles otsuses tühistas Üldkohus City Cycle Industries’i puudutavas osas nõukogu 29. mai 2013. aasta rakendusmääruse (EL) nr 501/2013 (1), millega laiendatakse Hiina Rahvavabariigist pärit jalgrataste impordi suhtes määrusega (EL) nr 990/2011 kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu Indoneesiast, Malaisiast, Sri Lankalt ja Tuneesiast lähetatud jalgrataste impordile olenemata sellest, kas päritolumaana on deklareeritud Indoneesia, Malaisia, Sri Lanka või Tuneesia või mitte, artikli 1 lõiked 1 ja 3.

Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Esiteks väidab komisjon, et Üldkohus jättis ex officio hindamata, kas tühistamishagi oli ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel vastuvõetav. Teiseks on komisjon seisukohal, et Üldkohus ei saanud õiguspäraselt järeldada, et nõukogu rikkus dumpinguvastase algmääruse (2) artikli 13 lõiget 1, sest see järeldus põhineb vaidlustatud määruse asjassepuutuva põhjenduse vääral tõlgendusel ning dumpinguvastase algmääruse artikli 13 lõike 1 vääral tõlgendusel. Kolmandaks väidab komisjon, et Üldkohus ei põhjendanud oma järeldust piisavalt, rikkudes Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 36. Neljandaks on komisjon seisukohal, et Üldkohus rikkus komisjoni menetlusõigusi, mis tal on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 alusel.

(1) ELT L 153, lk 1.

(2) Nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (ELT L 343, lk 51).
ET Euroopa Liidu Teataja C 254/13

Euroopa Liidu Nõukogu 1. juunil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 19. märtsi 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-413/13: City Cycle Industries versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-260/15 P)

(2015/C 254/17)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Nõukogu (esindajad: S. Boelaert, Rechtsanwalt R. Bierwagen ja Rechtsanwalt C. Hipp)

Teised menetlusosalised: City Cycle Industries, Euroopa Komisjon, Maxcom Ltd

Apellandi nõuded

Nõukogu palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 19. märtsi 2015. aasta otsus kohtuasjas T-413/13: City Cycle Industries vs. Euroopa Liidu Nõukogu, mis toimetati nõukogule kätte 23. märtsil 2015;

— jätta vaidlustatud määruse (1) peale City Cycle Industries’i esimeses astmes esitatud tühistamishagi rahuldamata, ja

— mõista nõukogu esimese astme ja apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja City Cycle Industries’ilt.

Teise võimalusena

— saata kohtuasi Üldkohtusse tagasi uueks arutamiseks;

— otsustada mõlema kohtuastme menetlusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus tõlgendas vääralt algmääruse (2) artikli 13 lõiget 1, kui järeldas, et nõukogul ei olnud piisavalt tõendeid, et asuda seisukohale, et hageja oli seotud ümberlaadimisega. Üldkohtu tõlgendus, mille ta andis tingimustele, mille äriühingud peavad täitma, et nad laiendatud meetmetest vabastataks, on vastuolus algmääruse artikli 13 ülesehtitusega (esimene väide).

Üldkohtu järeldust, et nõukogul ei olnud Üldkohtule esitatud dokumentide alusel tõendeid, mille põhjal ta oleks vaidlustatud otsuses saanud järeldada, et hageja oli seotud ümberlaadimisega, ei ole nõuetekohaselt põhjendatud. Vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses märgitule, arvestades seda, et ümberlaadimine oli siseriiklikul tasandil nõuetekohaselt tõendatud ning et hageja vabastamise taotlus ei olnud põhjendatud, said nõukogu ja seejärel Üldkohus faktide põhjal pealegi järeldada ainult seda, et hageja oli ümberlaadimisega seotud. Vastupidisele järeldusele jõudes moonutas Üldkohus fakte (teine väide).

(1) Nõukogu 29. mai 2013. aasta rakendusmäärus (EL) nr 501/2013, millega laiendatakse Hiina Rahvavabariigist pärit jalgrataste impordi suhtes määrusega (EL) nr 990/2011 kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu Indoneesiast, Malaisiast, Sri Lankalt ja Tuneesiast lähetatud jalgrataste impordile olenemata sellest, kas päritolumaana on deklareeritud Indoneesia, Malaisia, Sri Lanka või Tuneesia või mitte (ELT L 153, lk 1).

(2) Nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (ELT L 343, lk 51).