ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/8

4. august 2010 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-397/10)

()

2010/C 301/10

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J.-P. Keppenne ja I. V. Rogalski)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on kehtestanud renditööjõudu vahendavate agentuuride tegevuse suhtes nõude, mille kohaselt ettevõtja tegevusalaks võib olla üksnes tööjõu vahendamine (pealinna Brüsseli piirkonna territooriumil), kohustuse kasutada teatavat konkreetset õiguslikku vormi (pealinna Brüsseli piirkonnas territooriumil) ning nähes osa- või aktsiakapitali minimaalse suurusena ette 30 987 eurot (Flandria piirkonnas), on nimetatud liikmesriik rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab hagi põhjendamiseks kolm väidet, mis tuginevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 56 rikkumisele.

Hageja väidab esimeses väites, et nõue, mille kohaselt ettevõtja tegevusalaks võib olla üksnes tööjõu vahendamine, kujutab endast olulist takistust nende muudes liikmesriikides asutatud ettevõtjate jaoks, kel on vastavas liikmesriigis õigus tegutseda ka muul alal. Selle kohustuse tõttu peavad need ettevõtjad muutma põhikirja, kui soovivad pealinna Brüsseli piirkonnas — kasvõi ajutiselt — teenuseid pakkuda.

Komisjon märgib teises väites, et muudes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele kehtiv kohustus kasutada teatavat konkreetset õiguslikku vormi või staatust kujutab endast olulist piirangut teenuste osutamise vabaduse suhtes. Eesmärki kaitsta töötajaid, mille kostja põhjenduseks välja tõi, võib saavutada ka vähem piiravate meetmetega, nt nagu ettevõtja kohustus tõendada, et tal on nõuetekohane kindlustus.

Kolmanda väite raames kritiseerib hageja Flandria piirkonnas kehtivat nõuet, mille kohaselt minimaalne osa- või aktsiakapital peab olema 30 987 eurot; niisugune kohustus toob muudes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele, kes soovivad — kasvõi ajutiselt — Belgias teenuseid pakkuda, kaasa kohustuse osa- või aktsiakapitali muuta. Kostja poolt taotletav eesmärk — kaitsta töötajaid — on saavutatav ka vähem piiravate vahenditega, nagu nt tagatis või kindlustuslepingu sõlmimine.
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/12

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Saksamaa) 23. augustil 2010 — Wolfgang Hofmann versus Freistaat Bayern

(Kohtuasi C-419/10)

()

2010/C 301/16

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bayerischer Verwaltungsgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Wolfgang Hofmann

Vastustaja: Freistaat Bayern

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/126/EÜ juhilubade kohta (1) artikli 2 lõiget 1 ja artikli 11 lõike 4 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik on kohustatud keelduma tunnustamast sellise juhiloa kehtivust, mille teine liikmesriik on isikule, kellelt on juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil ära võetud, väljastanud pärast asjaomasele isikule uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist, kui juhiloa väljastamise ajal oli isiku alaline elukoht väljastavas liikmesriigis?

(1) ELT L 403, lk 18
—

Faktide moonutamine, kaubamärgitaotluses tegelikult käsitletud kaupade ja teenuste moonutamine ja Euroopa Kohtu 29. septembri 1998. aasta otsuse kohtuasjas C-39/97: Canon (2) (EÜT OHIM 12/98, lk 1419, punkt 23) rikkumine seoses Euroopa Kohtu 9. detsembri 1981. aasta otsusega kohtuasjas 193/80 ja 15. oktoobri 1985. aasta otsusega kohtuasjas 281/83. Väite selle osa all märgib ta, et Üldkohus on piiranud ühenduse kaubamärgitaotluses tegelikult märgitud kaupade nimekirja, piiritledes üldkategooria „äädikad” vaid „veiniäädikatega” kahe argumendi alusel: esiteks võeti arvesse äädika normatiivset, kaudset, viidatud ja siseriiklikku mõistet vastavalt Hispaania seaduse 24/2003 viinamarjade ja veini kohta esimesele täiendavale sättele, jättes arvestamata normatiivse, vahetu ja ühenduse õigusele tugineva mõiste, mis on kehtestatud Euroopa Kohtu 9. detsembri 1981. aasta otsuses 193/80 ja 15. oktoobri 1985. aasta otsuses 281/83. Nendes kohtuotsustes on selgelt märgitud, et ühenduse õigus käsitleb äädikat kui geneerilist mõistet, mis on täielikult lahutatud mis tahes seostest veiniga. Teine argument, mida Üldkohus kasutab äädika ja veiniäädika samastamiseks seisneb väites, et veinitootjad toodavad tavaliselt veiniäädikat, mis moonutab fakte, kuna see kinnitus ise tugineb kategooriate „äädikas” ja „veiniäädikas” samastamisele. Lisaks seovad kohtuotsused 193/80 ja 281/83 äädika geneerilise laadi asjaomase territooriumiga, et teostada võrdlust segiajamise tõenäosuse analüüsi raames. Seevastu moonutab Üldkohus asjaomast territooriumi, kinnitades, et „maailmas” kõige enam tarbitud ja toodetud äädikas on veiniäädikas, täpsustades, et asjaomane territoorium on Euroopa Liit.
2.

Kas ELTL artiklit 45 või ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et sellega on kooskõlas selline siseriiklik õigusnorm nagu WW artikli 19 lõike 1 punkt f, mille kohaselt sõltub töötushüvitise saamise õiguse taastumine sellest, kas asjaomase isiku elukoht asub Madalmaade territooriumil, isegi kui ta elab Madalmaade piiri vahetus läheduses ja on täielikult keskendunud Madalmaade tööturule?
ET Euroopa Liidu Teataja C 328/15

Télévision française 1 SA (TF1) 15. septembril 2010 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu 1. juuli 2010. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-568/08 ja T-573/08: M6 ja TF1 versus komisjon

(Kohtuasi C-451/10 P)

()

2010/C 328/27

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Télévision française 1 SA (TF1) (esindaja: advokaat J.-P. Hordies)

Teised menetlusosalised: Métropole télévision (M6), Canal +, Euroopa Komisjon, Prantsuse Vabariik, France Télévisions

Apellandi nõuded

— tunnistada käesolev apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 1. juuli 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-568/08 ja T-573/08: M6 ja TF1 versus komisjon;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma kaebuse toetuseks kaks väidet.

Télévision française 1 SA (TF1) heidab Üldkohtule ette, et viimane eitas, kinnitades seeläbi komisjoni seisukohta, et esinesid tõsised raskused France Télévisions’ile antud abi ühisturuga kokkusobivuse hindamiseks, raskused, mis oleksid pidanud viima ametliku ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud uurimismenetluse algatamiseni. Oma esimese väites väidab apellant, et rikuti tõendamiskohustust ja tõendite hankimist puudutavaid eeskirju, kuivõrd Üldkohus palus hagejatel esitada tõendid tõsiste kahtluste kohta teatatud abi tegeliku eesmärgi osas, rahuldumata riigiabi määramata jätmise kohta esitatud tõenditega.

Oma teises väites väidab apellant, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 106 lõiget 2 kohaldades õigusnormi, kui ta sedastas ühelt poolt, et France Télévisions’i reklaamitulu vähenemise, isegi kui see oli tingitud juhtimisveast, võib hüvitada riigiabiga, ja täpsustades teiselt poolt, et eespool viidatud artikli kohaldamine ei tähenda, et hinnatakse avaliku teenuse tegelikku tõhusust.
4.

Komisjon tegi vea õiguslikul hindamisel ka selles, et ta eitas teabe esitamise korralduse otsuse õiguslikku toimet argumendiga, et tegemist on üksnes vahepealse meetmega lõpliku otsuse tegemise ettevalmistamisel. Seejuures ei arvestanud Üldkohus, et vaidlustamise võimalus ei välista seda, et võimalik vahepealne meede — nagu näiteks määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 3 alusel tehtud otsus — võib omada iseseisvaid kahjulikke õiguslikke tagajärgi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 328/12

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d'appel de Mons (Belgia) 13. septembril 2010 — Belgia riik — SPF Finances versus BLM SA

(Kohtuasi C-436/10)

()

2010/C 328/22

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour d'appel de Mons

Põhikohtuasja pooled

Appellant: Belgia riik — SPF Finances

Vastustaja: BLM SA

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (1), artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis käsitavad maksust vabastatud teenuste osutamisena, nagu seda on kinnisvara liising ja rendileandmine kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti b mõttes, juriidilisest isikust maksukohustuslase tegevjuhi ja tema perekonna isiklikuks tarbeks hoone sellise osa kasutamist, mille juriidilisest isikust maksukohustuslane on ehitanud või mida ta valdab asjaõiguse alusel, kui sellelt kapitalikaubalt võib sisendkäibemaksu maha arvata?

(1) ELT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23.
2.

juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt: liikmesriik (vastuvõttev liikmesriik) ei või keelduda tunnustamast oma territooriumil teises liikmesriigis (juhiloa väljastanud liikmesriik) väljastatud juhiluba, kui juhiloa omandamisele juhiloa väljastanud liikmesriigis on eelnenud juhiloa väljastamisest keeldumine vastuvõtvas liikmesriigis, kuna sõiduki ohutuks juhtimiseks nõutavad füüsilised ja vaimsed eeldused puudusid juhiloal olevate andmete, juhiloa väljastanud liikmesriigi esitatud muu vaidlustamata teabe või muude kaheldamatute andmete, eelkõige juhiloa omaniku enda esitatud andmete või vastuvõtva liikmesriigi esitatud muu kindla teabe alusel on tuvastatud, et rikutud on direktiivi 91/439/EMÜ artikli 7 lõike 1 punktis b ja direktiivi 2006/126/EÜ artikli 7 lõike 1 punktis e sätestatud alalise elukoha nõuet; — juhul kui muud kaheldamatud andmed, eelkõige juhiloa omaniku enda esitatud andmed või vastuvõtva liikmesriigi esitatud muu kindel teave ei ole piisavad: kas Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika tähenduses loetakse teave pärinevaks juhiloa väljastanud liikmesriigilt ka siis, kui liikmesriik ei ole seda esitanud vahetult, vaid see tuleneb kaudselt sellisele teabele tugineva kolmanda isiku, eelkõige juhiloa väljastanud riigis asuva vastuvõtva riigi suursaatkonna teatisest;
—

tuvastada, et Madalmaade Kuningriik on rikkunud talle direktiivi 2004/18/EÜ allpool nimetatud artiklitest tulenevaid kohustusi, kuna riigihankelepingu sõlmimise raames kohviautomaatide hankimiseks ja haldamiseks, mis avaldati numbri 2008/S 158-213630 all, on Madalmaade pädev asutus:
—

tuvastada, et jättes tähtaegselt võtmata vajalikud meetmed komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuse E(2008) 3118 (parandatud komisjoni 13. augusti 2008. aasta otsusega) riigiabi kohta, mida Kreeka andis Hellenic Shipyards A.E.-le (teatavaks tehtud numbri K(2008) 3118 all) täitmiseks, või igal juhul jättes komisjoni kohaselt teavitamata vastavalt otsuse artiklile 19 võetud meetmetest, on Kreeka Vabariik rikkunud selle otsuse artiklitest 2, 3, 5, 6, 8, 9 ja 11–18 ning Euroopa Liidu toimimise lepingust tulenevaid kohustusi;
3.

Kas proportsionaalsuse põhimõtet ja liidu kodanike vaba liikumise õiguse teostamiseks ette nähtud piiranguid ja tingimusi ning nende rakendamiseks liidu õiguse alusel võetud meetmeid või kriteeriume, mis sisalduvad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 27 lõigetes 1 ja 2, tuleb põhikohtuasjas kujunenud asjaoludel tõlgendada nii, et juhul kui liikmesriigi õiguse alusel registreeritud äriühingul on avalik-õiguslik võlg, mis selle riigi õiguse kohaselt liigitatakse „märkimisväärseks võlaks”, lubavad need kehtestada asjassepuutuva äriühingu juhatuse liikmeks oleva füüsilise isiku suhtes liikmesriigist lahkumise keelu, kui samal ajal esinevad järgmised asjaolud: 3.1 „märkimisväärset” avalik-õiguslikku võlga käsitatakse reaalse, vahetu ja piisavalt tõsise ohuna, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, see on hinnang, mille seadusandja andis konkreetse haldusmeetme — „riigist lahkumise keelu” –võtmisega; 3.2 ei ole ette nähtud hinnata asjaolusid, mis on seotud juhatuse liikme isikliku käitumise ja tema põhiõiguste kahjustamisega, näiteks õigusega teha välisreisidega seonduvat tööd teistsuguse õigussuhte raames; 3.3 pärast keelu kehtestamist ei hinnata võlgnikust äriühingu äritegevuse tagajärgi ja avalik-õigusliku võla tasumise võimalusi; 3.4 keeld kehtestatakse taotluse peale, mis on siduva olemusega, kui selles tõendatakse, et konkreetsel äriühingul on „märkimisväärne” avalik-õiguslik võlg, et võlga ei ole põhisumma ja intressi ulatuses tagatud ja et isik, kelle suhtes keelu kehtestamist taotletakse, kuulub nimetatud äriühingu juhatusse; 3.5 keeld on kehtestatud tähtajaliselt kuni avalik-õigusliku võla tasumise või tagamiseni, ilma et oleks ette nähtud keelu adressaadi taotlusel keelu ülevaatamine keelu kehtestanud asutuses ja võla aegumistähtaegade arvessevõtmine?
2.

Komisjon meenutab, et üldreeglina tuleb avaldada hanketeade, mis sisaldab selgelt määratletud ja arusaadavaid tingimusi, ning et läbirääkimistega hankemenetlus eelnevat hanketeadet avaldamata on lubatud vaid erandjuhtudel, mis on direktiivi 2004/18/EÜ artiklites 30 ja 31 väga konkreetselt kindaks määratud ning mida tuleb kitsalt tõlgendada, samas kui kohustus tõendada, et erandite tegemist õigustavad erakorralised asjaolud on tegelikult olemas, lasub isikul, kes kõnealustele sätetele tugineb.
1.

Apellant väidab, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, tõlgendades valesti või jättes kohaldamata finantsmääruse (1) artiklit 97 ja selle määruse rakenduseeskirjade artiklit 138, kuna alakriteeriumide teatavakstegemine enne pakkumiste esitamist on oluline selleks, et pakkujad saaksid esitada parima pakkumise. Üldkohus eksis, jättes tähelepanuta apellandi valikukriteeriumide ja pakkumuste hindamise kriteeriumide segamist puudutava väite põhjendusel, et see esitati tähtaja möödudes. Apellant väidab, et isegi kuigi Üldkohtu lähenemisviis oli õige, tõlgendas ta valesti pakkumistingimuste sisu, kui lahendas küsimust, kas isiku CV kasutamisega hankelepingu sõlmimise etapis rikuti pakkumistingimusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 317/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Judicial de Vieira do Minho (Portugal) 13. septembril 2010 — Manuel Afonso Esteves versus Axa — Seguros de Portugal SA

(Kohtuasi C-437/10)

()

2010/C 317/33

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Judicial de Vieira do Minho

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Manuel Afonso Esteves

Kostja: Axa — Seguros de Portugal SA

Eelotsuse küsimused

Kas ühenduse õigusega ja täpsemalt direktiivi 72/166/EMÜ (1) artikli 3 lõikega 1, direktiivi 84/5/EMÜ (2) artikli 2 lõikega 1 ja direktiivi 90/232/EMÜ (3) artikliga 1 (nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus) on vastuolus, kui sõidukite kokkupõrke korral — mille tagajärjel üks juht (kannatanu, kes taotleb hüvitist) sai kehavigastusi ja talle tekkis varaline kahju ja mille toimumises ei saa süülist vastutust omistada kummalegi juhile — nähakse ette võimalus suurema ohu allikaga kaasnevat vastutust jagada (tsiviilkoodeksi artikli 506 lõiked 1 ja 2), mis mõjutab otseselt hüvitise summat, mis tuleb kannatanule välja maksta saadud kehavigastustest tingitud varalise ja mittevaralise kahju eest, kuivõrd selle hüvitise summa vähendamine on ette nähtud võrdses osas?

(1) Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiiv 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 103, lk 1, ELT eriväljaanne 06/01, lk 10).

(2) Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3).

(3) Nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmas direktiiv 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249).
ET Euroopa Liidu Teataja C 317/15

Euroopa Komisjoni 5. augustil 2010 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 21. mai 2010. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-425/04, T-444/04, T-450/04 ja T-456/04: Prantsusmaa jt versus komisjon

(Kohtuasi C-401/10 P)

()

2010/C 317/28

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: C. Giolito, D. Grespan ja S. Thomas)

Teised menetlusosalised: Prantsuse Vabariik, France Télécom SA, Bouygues SA, Bouygues Télécom SA, Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom)

Apellandi nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 21. mai 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-425/04, T-444/04, T-450/04 ja T-456/04, mis tehti komisjonile faksi teel teatavaks 25. mail 2010, osas, milles see: — tühistab komisjoni 2. augusti 2004. aasta otsuse 2006/621/EÜ seoses riigiabiga, mis Prantsusmaa andis France Télécomile (ELT L 257, lk 11) (1); artikli 1; — mõistab kohtuasjades T-425/04 ja T-444/04 Prantsuse Vabariigi ja France Télécom SA kohtukulud välja komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud;

— anda asi uueks läbivaatamiseks tagasi Üldkohtule;

— otsustada käesoleva kohtuastme kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab komisjon kolm väidet.

Esimese väitega märgib komisjon, et Üldkohtu otsus on mitmes aspektis vastuoluliselt põhjendatud. Näiteks on see nii siis, kui Üldkohus asub vaidlustatud kohtuotsuses seisukohale, et avaldusi, sh 4. detsembri 2002. aasta teadet aktsionärilaenu kohta võib hinnata koos, kui tehakse kindlaks France Télécomile eelise andmise olemasolu, samas kui siis, kui tegemist on riigi ressursside kaasamise kindlakstegemisega, siis Üldkohus leiab, et võrreldes aktsionärilaenu teadet ja eelnevaid erinevaid riigi avaldusi, on toimunud oluline murrang.

Teise väitega, mis koosneb neljast osast, toob komisjon välja, et Üldkohus on mitmeti rikkunud EÜ artikli 87 lõiget 1 koostoimes EÜ artikliga 230. Nii eiras Üldkohus abi mõistet, kui ta nõudis eelise ning riigi ressursside kaasamise vahelist otsest seost (esimene osa), keeldus tunnistamast riigi ressursside kaasamist siis, kui Prantsuse riik teatas ja pakkus France Télécomile aktsionärilepingut (teine osa) ning kui ta ei analüüsinud aruka erainvestori kriteeriumi, et teha kindlaks, kas France Télécomile on antud eelis või mitte (kolmas osa). Lisaks eiras Üldkohus komisjoni kaalutlusõigust, mis tal on siis, kui ta teostab keerulisi majandusanalüüse ning kui ta teostas vaidlustatud otsuse sobivuse kontrolli (neljas osa).

Kolmanda väitega väidab komisjon, et Üldkohus moonutas vaidlustatud otsust, kui ta leidis, et komisjon oleks pidanud rohkem põhjendama sellise eraldiseisva eelise olemasolu, mis tulenes France Télécomile 9 miljardi euro suuruse krediidiliini pakkumises, ning kui Üldkohus tõdes, et alates 2002. aasta juulist tehtud avalduste ning 4. detsembri 2002. aasta aktsionärilaenu lepingu teate vahelisel ajal on toimunud oluline murrang.

(1) ELT L 257, lk 11.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta direktiiv 2006/24/EÜ (1), mis käsitleb üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamist ja millega muudetakse direktiivi 2002/58/EÜ, ning eelkõige selle artiklid 3, 4, 5 ja 11 välistavad siseriikliku õiguse sellise sätte kohaldamise, mis põhineb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ (2) intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artiklil 8 ja mille alusel kohustatakse internetiteenuste osutajat tsiviilkohtumenetlustes abonendi kindlakstegemise eesmärgil loovutama autoriõiguse omanikule või tema esindajale selle abonendi andmed, kellele internetiteenuste osutaja on omistanud väidetavalt rikkumisel kasutatud IP–aadressi? Küsimuse aluseks on eeldus, et hageja on esitanud tõendid konkreetse autoriõiguse rikkumise kohta ja meede on proportsionaalne.
1.

Kas ELTL artikli 110 (endine EÜ artikkel 90) esimene lõik, mille kohaselt ükski liikmesriik ei kehtesta teiste liikmesriikide toodetele mingeid otseseid ega kaudseid riigimakse, mis on suuremad samasugustele kodumaistele toodetele kehtestatud otsestest või kaudsetest maksudest, keelab kehtestada mootorsõidukite saastetasu, mida kohaldatakse esmakordsel registreerimisel ühe liikmesriigi territooriumil ja millel on erakorralise dekreediga nr 50/2008 sätestatud omadused ning mis võib endast kujutada teistest liikmesriikidest pärit toodete suhtes kohaldatavat riigimaksu, võttes arvesse, et seda tasu ei võeta mootorsõiduki korduval registreerimisel Rumeenias, kuigi selle sõiduki omadused on samad, mis imporditud kasutatud autol?
5.

direktiivi 2001/14/EÜ artikli 13 lõiget 2 ja artikli 14 lõiget 1 selles osas, milles Hispaania õigusnormides on ette nähtud diskrimineerivad kriteeriumid raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamisele; need kriteeriumid võivad viia selleni, et rongiliine võidakse paika panna pikemaks perioodiks kui ainult ühe sõiduplaani kehtivusajaks ja seeläbi puudub neil spetsiifilisus.
1.

Kas Euroopa Liidu õigusega on kooskõlas see, et lähtudes seaduse 241/1990 artiklist 3 ja Legge regionale della Sicilia 10/1991 (Sitsiilia maakonna seadus 10/1991) artiklist 3 koostoimes seaduse 241/90 artikliga 1, mis kohustab Itaalia ametiasutusi kohaldama Euroopa Liidu õiguskorra põhimõtteid kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 296 teises lõigus ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis c ametiasutuste meetmetele ette nähtud põhjendamiskohustusega, tõlgendatakse ja kohaldatakse eespool viidatud liikmesriigi õigusnorme nii, et ühetaoliselt kohaldatavad meetmed, õigemini nendega lahutamatult seotud subjektiivsed õigused, mis on siiski kehtestatud ilma kaalutlusõiguseta, võivad pensioniasjades olla põhjendamiskohustusest vabastatud, ning kas sellega rikutakse haldusmeetmete vastuvõtmise olulist menetlusnormi?
2.

Kui vastus on jaatav: kas kõnealune lõppbilansimaks, mida kohaldatakse ilma edasilükkamise ja hilisemate väärtuslanguste arvestamise võimaluseta äriühingu päritoluliikmesriigist vastuvõtvasse liikmesriiki üleviidud vara kapitalikasumile, mis oli olemas asukoha üleviimise ajahetkel, on vastuolus EÜ artikliga 43 (nüüd ELTL artikkel 49) selles tähenduses, et seda ei saa õigustada vajadusega jaotada maksustamispädevus liikmesriikide vahel?
3.

Kas artikkel 10 on jätkuvalt kohaldatav pärast seda, kui taotluse saanud liikmesriik on jätnud 1980. aasta Haagi lapseröövikonventsiooni kohaselt esitatud lapse tagasitoomise taotluse rahuldamata põhjendusel, et artiklid 3 ja 5 ei ole kohaldatavad? Eelkõige sooviks teada, kuidas lahendada vastuolu taotluse saanud riigi seisukoha, mille kohaselt ei ole 1980. aasta Haagi lapseröövikonventsiooni artiklites 3 ja 5 sätestatud tingimused täidetud, ja taotluse esitanud riigi seisukoha, mille kohaselt on artiklites 3 ja 5 sätestatud tingimused täidetud, vahel?
2.

Kas kriteeriumid, mille põhjal tuvastatakse ebaaus kaubandustava vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivile 2005/29/EÜ (2), mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 võimaldavad järeldada, et kui krediidi kulukuse aastamäär (annual percentage rate of charge, edaspidi „APRC”), mida ettevõtja lepingus mainib, on väiksem kui tegelik APRC, võib sellist ettevõtja käitumist tarbija suhtes käsitada ebaausa kaubandustavana? Kas direktiiv 2005/29/EÜ lubab, et ebaausa kaubandustava tuvastamisel oleks mõju laenulepingu kehtivusele ja artikli 4 lõike 1 ning artikli 6 lõike 1 eesmärkide täitmisele, kui lepingu tühisus on tarbijale soodsam?