ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

See, kas käesoleval juhul on vastavad meetmed nõutavad, on liidu õiguse sätete puudumise tõttu siseriikliku õiguse küsimus, mille üle saab siduva otsuse langetada ainult Cour constitutionnelle. Siiski tuleneb näiteks CoBAT-i artiklist 40, et valitsus võib määrata omavalitsusüksusele maakasutuse detailsete kavade kehtestamiseks tähtaja. Sellisel juhul võib eksisteerida õiguslik kohustus kava kehtestamiseks. Seevastu puudub see nähtavasti siis, kui kava kehtestamist taotlevad kodanikud. Kuid ka nimetatud sätet võib mõista selliselt, et omavalitsusüksusel on küll kaalutlusõigus kava vastuvõtmise tähtaja osas, kuid ta peab sellise kava põhimõtteliselt koostama. Ei ole välistatud, et taoline kaalutlusõigus on juhtumi asjaoludest tulenevalt väga piiratud. ( 16 )
110.

Komisjon selgitas kohtuistungil, et Eurostati statistikas on iga kolmanda riigi puhul ära toodud korraga kolme CN-koodi alla kuuluvate imporditavate toodete kogused, nii et see statistika ei too välja kõnesoleva tootega võrreldavate toodete märkimisväärset kogust. Tuleb siiski tõdeda, et see statistika kujutab endast objektiivset märki sellest, et on veel teisigi kolmandaid riike, kus võidakse valmistada niisuguseid tooteid.
48.

Seoses esialgse küsimusega kaitseõiguste kohaldatavuse kohta meenutab apellant, et kaitseõiguste järgimine on õigusel rajaneva ühenduse põhiaspekt ning et ELTL artiklis 205 on nüüd sätestatud, et liidu rahvusvahelist tegevust viiakse ellu vastavalt õigusriigi põhimõtetele ning põhiõigusi järgides. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kohaldatakse kaitseõigusi iga kord, kui institutsioon võtab huve otseselt kahjustava meetme. Kui otsus mõjutab märkimisväärselt otsuse adressaatide huve, peab neil olema võimalik tõhusalt oma seisukohti avaldada. ( 39 ) Liidu kohtud on tunnistanud, et õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mis hõlmab huvitatud isiku õigust olla teadlik teda süüstavatest asjaoludest ning õigust avaldada tõhusalt oma seisukohti, tuleb järgida huve kahjustavate majandussanktsioonide esinemisel. See on seda enam tõsi meetme puhul, millega uuendatakse asjaomase isiku varade külmutamine, mille korral tuleb teatada uutest süüstavatest asjaoludest ning anda võimalus ärakuulamiseks. Mis puudutab apellanti, siis teda ei teavitatud eelnevalt mitte ühestki tõendist ning enne vaidlusaluse määruse tegemist ei antud talle võimalust olla ära kuulatud. Need menetluslikud tagatised kuuluvad kohaldamisele ka kolmanda riigi vastu suunatud sanktsioonide korra esinemisel. Vaidlusalune määrus ei ole apellandi hinnangul üksnes õigustloov, sest see puudutab otseselt ja isiklikult apellanti, kes on nimeliselt esitatud nende isikute nimekirjas, kelle varad tuleb külmutada. Kohtuasjades Melli Bank vs. nõukogu ( 40 ) ning Bank Melli Iran vs. nõukogu ( 41 ), milles küsimus puudutas kolmanda riigi suhtes kehtestatud sanktsioonide korra raames juriidilisi isikuid riivavaid piiravaid meetmeid, tunnistas Üldkohus, et hagejatel on tõepoolest õigus tugineda kaitseõigustele. Lisaks leiab apellant, et ta ei ole nimekirja kantud kui kategooria liige. Üldkohus tunnistas võimalust tõendada, et isik on eemaldunud oma sellest pereliikmest, kes on nimekirja kantud, kuid seda saab tõendada üksnes kaitseõiguste teostamise teel. Selles osas on apellandi arvates Üldkohtu lähenemine vastuoluline, seda enam, et nõukogu ise kinnitas Üldkohtus ja oma suunistes piiravate meetmete rakendamise ja hindamise kohta, ( 42 ) et apellandi olukorras oleval isikul on kaitseõigused. Apellant väidab seetõttu, et Üldkohtul ei olnud võimalik järeldada, et kaitseõigused ei kuulu kohaldamisele.
54.

Esiteks on tegemist üldsusele edastamisega direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses. See mõiste on liidu õiguse autonoomne mõiste, mida tuleb tõlgendada samuti nagu üldsusele edastamise mõistet direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikes 1. Nimelt seetõttu, et mõlemal sättel on ühesugune sõnastus. Asjaolu, et autoriõiguste ja sellega kaasnevate õiguste kaitsetasemes on erinevusi, ei välista, et üldsusele edastamise mõistet saaks samamoodi tõlgendada. Vastavalt sätte eesmärgile tuleb õiglast hüvitist maksta mitte ainult autoritele, vaid ka esitajatele ja fonogrammitootjatele, kusjuures viimastele tuleb tagada õiglane tasu suurte riskidega seotud investeeringute tõttu fonogrammide tootmisel. Prantsuse valitsus viitab siinkohal sellele, et ka direktiivi 2001/29 eesmärk seaduste ühtlustamisega konkurentsimoonutusi vältida räägib üldsusele edastamise mõiste samasuguse tõlgendamise kasuks. Kuivõrd liikmesriikidel oli juba võimalus näha ette erandeid ja piiranguid, tugevdataks sellest juba tekkinud moonutusi, kui üldsusele edastamise mõiste kuuluks liikmesriikide kaalutluspädevusse. Üldsusele edastamise mõistet tuleb ühtselt tõlgendada ka seetõttu, et viimane omab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/116/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja kohta ( 10 ) järgi tähtsust autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja määratlemisel. Põhikohtuasja hageja viitab sellele, et hõlmatakse ka kaudseid ülekandeid. Kohtuotsuses SGAE vs. Rafael Hoteles leidis Euroopa Kohus võrreldavas olukorras, et tegemist on üldsusele edastamisega direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Piisab sellest, kui juurdepääs on antud seeläbi, et raadiod ja telerid on üles seatud ning nendesse on edastatud signaal. See, kas hotellikülastajad seadmeid ka tegelikult kasutasid, ei ole oluline. Raadio- ja televisiooniprogrammidele juurdepääsu võimaldamist tuleb pidada nimelt hotellipidaja poolt lisateenuse osutamiseks ja sellega majandusliku huvi järgmiseks.
67.

Portugal märgib lisaks, et komisjon lähtub ekslikult sellest, et Portugali põllumajandussektori käibemaksuolukord on muutunud sedavõrd, et erinevalt varasemast ajast ei ole kindlamääraline hüvitis nullile taandatud protsendimääraga nüüd enam võimalik. Olgugi et maksumäärad on muutunud, on ostu- ja müügitehingute maksustamise seisukohast tänane olukord sarnane 1989. aastaga, kui Portugal pidi pärast üleminekuaega viima siseriikliku õiguse kooskõlla direktiiviga 77/388. Isegi kui oletada, et tegemist on sisulise muudatusega, siis tuleb nentida, et see leidis aset juba 17 aastat tagasi, kui Portugal kaotas 1992. aastal nullmäära kohaldamise erinevate põllumajandustehingute suhtes.
63.

Nagu mõned riigid käesolevas menetluses tunnistasid, on kindel, et anda „tulevastele osanikele” õigus sisendkäibemaks tagasi saada äsja nimetatud juhul tekitab pettuseohu, kuna see muudab tagastamisõiguse kasutamise tingimused liiga paindlikuks. Tegemist on siiski väga spetsiifilise juhuga, kus kaks „tulevast osanikku” annavad kinnisvara mitterahaliseks sissemakseks isikuühingusse, ( 31 ) mille koosseisus on ainult nimetatud osanikud ja mille kaudu toimub majandustegevus, mille jaoks osteti varad, mille pealt tasuti käibemaks. Olukord on pettusevastase võitluse seisukohast nii asjaoludel põhinev kui ka kontrollitav, et „tulevaste osanike” või äriühingu kuritarvituslik käitumine jääks liikmesriigil vaevalt tuvastamata. Samamoodi nagu kohtuotsustes Rompelman, INZO ja teistes viidatud otsustes käsitletud kohtuasjades on Euroopa Kohus seisukohal, et kuna nendel juhtudel on majandustegevuse alustamist tuvastavad formaalsed tingimused täidetud, ei pea maksukohustuslasel olema kohustust tõendada, et tema käitumine on õiguspärane, vaid sellistel asjaoludel nagu käesolevas kohtuasjas on pettuse tuvastamiseks vajalikud vahendid olemas hoopis riigi maksuametil. ( 32 )
43.

Nii või teisiti, isegi kui tahetakse kujutelda iseäranis põikpäist rikkujat, kes peaks otsustama oma disainilahendust kasutades esitada kolmanda isiku vastu rikkumishagi, oleks selle kolmanda isiku käsutuses eriti tõhus relv: kehtetuks tunnistamise vastuhagi. Eriti kui võtta arvesse varasema kohtuasja lahendit, millega õiguserikkujat kohustatakse oma toote turustamine lõpetama, kuna see on vastuolus varasema registreeritud disainilahendusega, on minu arvates ilmne, et kõnealusel kolmandal isikul oleks liikmesriigi kohtus enamikul juhtudel ( 13 ) vastuhagiga kerge saavutada õiguserikkuja disainilahenduse kehtetuks tunnistamine, kuna see ei ole määruse artiklite 5 ja 6 tähenduses uudne ja/või eristatav. Samadele kehtetuks tunnistamise põhjustele saab igaüks, kes selle vastu huvi tunneb, tugineda ka määruse artiklite 25 ja 84 alusel nende koosmõjus. Siis on õiguserikkuja disainilahendus lõplikult kõrvaldatud ning selle õiguslik ebakindlus on lõppenud. Seega on paradoksaalselt nii, et kui õiguserikkuja otsustab oma hilisemat disainilahendust edasi kasutada, et alustada kolmandate isikute vastu kohtuasju, on tema käitumise tagajärg see, et kõnealune disainilahendus tunnistatakse kehtetuks, mis järelikult soodustab olukorra lõplikku selginemist.
57.

Teise võimalusena teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hoge Raadi mõlemale eelotsuse küsimusele järgmiselt: 1. Muudatused, mis on tehtud juba kuuenda direktiivi jõustumise ajal kehtinud siseriiklikus õigusnormis, — mis piirab sisendkäibemaksu mahaarvamist teatavatelt eri otstarbel kasutatavatelt ettevõtte põhivahendite hulka kuuluvatelt kaupadelt, lubades sisendkäibemaksu esmalt maha arvata kohe ja täies ulatuses, ent võimaldades lõplikku mahaarvamist siiski vaid osaliselt, kuna isiklikuks tarbeks kasutamisega seoses nõutakse käibemaks sisse tagantjärele, — kusjuures summa, mille lõplik mahaarvamine on välistatud, on muudatuste tõttu enamikul juhtudel suurenenud, ent õigusnormi põhisisu ja struktuur on jäänud samaks, on kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 teise lõiguga vastuolus vaid siis (ja vaid niivõrd), kui täiendav piirang läheb kaugemale sellest, mis on vajalik isiklikuks tarbeks kasutamise asjakohaseks maksustamiseks käibemaksuga. 2. Kui siseriiklikus õigusnormis tehtud muudatustest tulenev mahaarvamise täiendav piirang läheb kaugemale sellest, mis on vajalik isiklikuks tarbeks kasutamise asjakohaseks maksustamiseks käibemaksuga, mille tagajärjel ei laiene muudetud õigusnormile selles osas enam kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 teine lõik, peab siseriiklik kohus kohaldama kõnealust õigusnormi üksnes sellises ulatuses, mis on vajalik kõnealuseks maksustamiseks. Uue ja/või varasema õigusnormi täies ulatuses kohaldamata jätmine, mille tagajärjel jääb isiklikuks tarbeks kasutamine käibemaksuga maksustamata, ei ole kuuenda direktiiviga kooskõlas.
115.

Ta rõhutas kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168, et see, kui ettevõtja võib riigi tasandil olla toime pannud pettused, ei tähenda tingimata, et see ettevõtja ei tee komisjoni dumpinguvastases uurimises koostööd ja et ta esitab sellega seoses ebaõigeid andmeid. Kui oletada, et niisugune asjaolu on tõendatud, ei võimalda see iseenesest järeldada, et dumpinguvastases uurimises esitatud andmed ei ole usaldusväärsed, kui nendel andmetel ei ole mingit seost kõnealuste pettustega. Lisaks otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169, kui ta vastas argumendile, mis puudutas ühe Itaalia äriühingu juhataja süüdimõistmist raamatupidamiskohustuse rikkumises, et kõnealused asjaolud puudutasid uurimisperioodist mitu aastat varasemat aega ning need ei saanud kahtluse alla seada dumpinguvastase uurimise käigus esitatud andmete usaldusväärsust.
70.

Järgmiseks tuleb märkida, et lisaks sellise koordineerimise saavutamise raskustele ei tulene eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt selles seoses viidatud kohtuotsusest Genius, ( 25 ) et käibemaksuga maksustatava teenuse osutajal või saajal oleks konkreetne õigus nõuda teise maksukohustuslase algatatud menetluses teise maksuhalduri ees asjaomase tehingu liigitamist maksustamise koha ja maksukohustuse osas samal viisil, nagu teeb seda tema enda maksuhaldur. Selles kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus pelgalt, et mahaarvamise õigust võib kasutada ainult tasumisele kuuluvate maksude osas, st selliste maksude osas, mis on seotud käibemaksuga maksustatava tehinguga või mis on õiguslikul alusel tasutud ning et see õigus ei kehti seetõttu maksu suhtes, mis kuulub tasumisele üksnes seetõttu, et see on märgitud arvele. ( 26 )
64.

Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Administrativen Sad Varna küsimustele järgmiselt. Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 80 lõike 1 punktides a, b ja c on ammendavalt loetletud asjaolud, mille esinedes võib liikmesriik tehingu käibemaksuga maksustamisel võtta aluseks tehingu turuväärtuse, mitte tegelikult makstud tasu. Nimetatud sätted ei luba liikmesriigil nii talitada juhul, kui kaubatarnijal või teenuseosutajal või kliendil, olenevalt olukorrast, on täielik käibemaksu mahaarvamise õigus. Siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peab käibemaksuga maksustamine kõikides lähedaste isikute vahelistes tehingutes põhinema turuväärtusel, on vähemalt niivõrd, kui see õigusnorm hõlmab olukordi, kus asjaomasel tehingupoolel on täielik käibemaksu mahaarvamise õigus, vastuolus direktiivi 2006/112 artikli 80 lõikega 1 Siseriikliku kohtu ülesanne on kogu talle siseriikliku õigusega antud kaalutlusõiguse ulatuses tõlgendada seesugust siseriiklikku sätet kooskõlas direktiivi 2006/112 artikli 80 lõikega 1. Kui selline tõlgendamine ei ole võimalik, peab ta jätma selle sätte kohaldamata niivõrd, kui see on nimetatud lõikega vastuolus. Direktiivi 2006/112 artiklil 73 on vahetu õigusmõju, maksukohustuslased saavad sellele tugineda ning siseriiklikud kohtud saavad seda vahetult kohaldada tagamaks, et maksustatavaks väärtuseks on tegelikult saadud tasu, välja arvatud juhtudel, mille suhtes on direktiivis ette nähtud erand. Kui liikmesriik ei ole korrektselt kasutanud direktiivi 2006/112 artikli 80 lõikes 1 pakutavat võimalust, ei tohi ta maksukohustuslase väiteid vastustades tugineda nimetatud lõikele selleks, et maksustada tehingut selle turuväärtuse põhjal. I LISA Vt käesoleva ettepaneku punkt 38 jj. II LISA Vt käesoleva ettepaneku punkt 55 jj.
14.

Selleks et teha kindlaks, kas selline maksustamine on õiguspärane, esitab Hoge Raad küsimuse, kas kolme kohtuasja asjaoludele kohaldatakse liidu õigust: Kohtuasi C-578/10: Kas olukorraga, millele kohaldatakse ühenduse õigust, on EÜ artiklit 18 (nüüd ELTL artikkel 21) silmas pidades tegemist siis, kui liikmesriik maksustab mootorsõiduki kasutamise oma territooriumi teedel olukorras, kus see sõiduk on registreeritud teises liikmesriigis ja selle teise liikmesriigi elanikult laenatud ning kus esimese liikmesriigi elanik sõidab selle sõidukiga esimese liikmesriigi territooriumil? Kohtuasi C-579/10: Kas olukorraga, millele kohaldatakse ühenduse õigust, on EÜ artiklit 18 (nüüd ELTL artikkel 21) silmas pidades tegemist siis, kui liikmesriik maksustab mootorsõiduki kasutamise oma territooriumi teedel olukorras, kus see sõiduk on registreeritud teises liikmesriigis ja selle teise liikmesriigi elanikult laenatud ning kus esimese liikmesriigi elanik kasutab seda sõidukit isiklikuks tarbeks nende kahe liikmesriigi vahel sõites? Kohtuasi C-580/10: Kas olukorraga, millele kohaldatakse ühenduse õigust, on EÜ artiklit 18 (nüüd ELTL artikkel 21) silmas pidades tegemist siis, kui liikmesriik maksustab mootorsõiduki kasutamise oma territooriumi teedel olukorras, kus see sõiduk on registreeritud teises liikmesriigis ja selle teise liikmesriigi elanikult laenatud ning kus esimese liikmesriigi elanik, kellel on aga teise liikmesriigi kodakondsus, kasutab seda sõidukit isiklikuks tarbeks esimese liikmesriigi territooriumil?
79.

Teiseks leian, et Madalmaade Kuningriik ei tõenda, et läbiviidav kontroll on palju olulisem liidu kodaniku puhul läbiviidavast kontrollist. Tõendamiseks tugineb ta võrdlusele liidu kodaniku olukorraga, kes taotleb direktiivi 2004/38 artiklis 16 ette nähtud alalist elamisluba, ning väidab, et kui taotluse esitab kolmanda riigi kodanik, tuleb teostada järgmine kontroll, st lõivude tasumine, vormi täielik täitmine, tõend selle kohta, et taotleja on elanud Madalmaade Kuningriigi territooriumil pidevalt viie aasta jooksul, ning et tal on jätkuvalt alaline elukoht, selle kontrollimine, et elamisõigus ei ole ajutiselt või formaalselt piiratud, tõend, et tal on püsivad, autonoomsed ja piisavad elatusvahendid, et ta on haigekassa liige ning et tema karistusregistrisse ei ole tehtud sissekandeid. Sellele argumendile võib vastata, et mitu kontrolli, mida Madalmaade Kuningriik väidab teostavat, on identsed nendega, mida ta võib läbi viia direktiivi 2004/38 alusel registreerimistunnistuse väljastamisel liidu kodanikule, kes soovib rohkem kui kolme kuu pikkust elamisõigust või elamisloa väljastamist oma pereliikmetele. ( 39 ) Järeldan sellest, et ei ole objektiivseid põhjusi, mis võiksid õigustada liidu kodanike ja kolmandate riikide kodanike, kellel on direktiivist tulenevad õigused, erinevat kohtlemist.
79.

Lisaks eelistab Euroopa Kohus autonoomset tõlgendust, kui liikmesriikide õigusele tehtud viite sõnastus on üldine ning kui selline tõlgendus on vältimatu, et tagada liidu õigusnormis sätestatud eesmärk. Nii leidis Euroopa Kohus jätkuvalt direktiivi 93/104 raames, kuid seekord seoses töö- ja puhkeaja mõistetega seoses, et tegemist on „ühenduse õigusmõistetega, mida tuleb määratleda objektiivsete tunnuste alusel, juhindudes [selle] direktiivi süsteemist ja eesmärgist”, täpsustades, et „[v]aid autonoomne tõlgendamine tagab [selle] direktiivi täieliku toime ja nende mõistete ühetaolise kohaldamise kõigis liikmesriikides”. ( 28 ) Direktiivi 93/104 artikli 2 alapunkti 1 kohaselt on tööaeg „iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas siseriikliku õiguse ja/või tavaga[ ( 29 )]”. Euroopa Kohus leiab, et viimane lauseosa ei välista selle mõiste autonoomset tõlgendamist liidu õiguses. Ta on seisukohal, et „asjaolu, et tööaja mõiste määratlus viitab „siseriiklikule õigusele ja/või tavale”, ei tähenda, et liikmesriigid võivad ühepoolselt määratleda selle mõiste ulatuse” ( 30 ).
Kas tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, on täidetud siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et ringhäälinguorganisatsioon saaks kõnealust salvestist üle kanda tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus?

Kas kolmanda küsimuse punktile b vastamisel võib arvesse võtta järgmisi asjaolusid, või peab nendega arvestama, ning kui see nii on, siis millist tähtsust need omavad:

i) Kas lõpliku ja määrava kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tellitud saate kohta teeb pooltevahelise kokkuleppe põhjal ringhäälinguorganisatsioon või tootja.

ii) Kas salvestist puudutavate tootja kohustustega seoses lasub vastutus suhetes kolmandate isikutega ringhäälinguorganisatsioonil nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegemata jätmisega.

iii) Kas tootjal on ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud kokkuleppe alusel lepinguline kohustus anda kõnealune saade ringhäälinguorganisatsioonile üle kokkulepitud hinna eest ja katta selle hinna arvelt kõik salvestise tegemisega seotud kulud.
58.

Komisjon märkis küll ka seda, et niisugune süsteem, mis nõuab seega erinevate liikmesriikide pädevate ametiasutuste vahelist konsulteerimist, tundus talle keeruline, ja et seda ei ole sõnaselgelt ette nähtud. Tuletan siiski meelde, et mitte ainult juba direktiivi 91/439 artikli 12 lõige 3 ei näinud ette, et liikmesriigid abistavad üksteist selle direktiivi rakendamisel ja vahetavad vajaduse korral tarvilikku teavet nende juhilubade kohta, mis nad on registreerinud; vaid ka direktiivi 2006/126 artikkel 15 kinnitab veel kord seda vastastikkuse abistamise vajadust hilisemat juhilubade võrgustiku loomist silmas pidades. Mulle näib, et just nimelt liikmesriikide vaheline koostöö ja vastastikune abistamine on võti, millega saab vastastikust usaldust suurendades saavutada eesmärgid, mis liit on endale liiklusohutuse valdkonnas seadnud. Pealegi ei tundu mulle, et juhilubade võrgustiku loomine oleks keerukam kui karistusregistrite võrgustiku loomine, mis on teatud liikmesriikide vahel juba sisse seatud.
24.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selle kohta, et muu hulgas internetiteenuste pakkujatele pandud konfidentsiaalsuskohustus on seega formuleeritud nii, et see sisaldab ainult teatava teabe loata levitamise või kasutamise keeldu. See konfidentsiaalsuskohustus on aga suhteline, kuivõrd muud sätted kohustavad teavet avaldama ning sellisel juhul on teabe avaldamine lubatud. Högsta domstolen märgib, et teiste seas ka internetiteenuste pakkujate suhtes kohaldatava autoriõiguse seaduse §-st 53c tuleneva teabe saamise õiguse puhul ei ole peetud vajalikuks muuta seadust selleks, et uued teabe avaldamist käsitlevaid sätted oleksid konfidentsiaalsuskohustuse suhtes ülimuslikud. ( 11 ) Seepärast on kohtu määrus teabe avaldamise kohta konfidentsiaalsuskohustusega võrreldes ülimuslik.
83.

Üldkohtu selline arutluskäik on minu arvates vaieldav, kuna see kujutab endast sisuliselt eeldust, et Euroopa Kohus on direktiivi 65/65 artikli 11 rikkumist puudutava väite kohta otsuse tegemata jätmisega vaikimisi kinnitanud Üldkohtu analüüsi selles küsimuses. Lisaks koondab Üldkohus kogu tähelepanu oma eespool viidatud otsusele Artegodan jt vs. komisjon, millele ta omistab täieliku seadusjõu, arvestamata asjaoluga, et kõnealust kohtuotsust, mille peale on esitatud apellatsioonkaebus, tuleb lugeda koostoimes sellega, mida Euroopa Kohus otsustas nimetatud apellatsioonkaebuse suhtes tehtud kohtuotsuses. Juhul kui Üldkohtu otsuse peale ei ole Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebust, tuleb selle resolutsioon ja seda toetavaid põhjendusi pidada jõustunuks. ( 30 ) Seevastu kui sellise kohtuotsuse peale on Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus, on selle seadusjõud, millele võib tugineda, piiratud faktiliste ja õiguslike küsimustega, mida Euroopa Kohus on sõnaselgelt kinnitanud. Seetõttu oleks Üldkohus selleks, et määrata kindlaks, mis tegelikult lõplikult otsustati, pidanud vastupidiselt oma toimimisviisile pöörama tähelepanu asjaolule, et Euroopa Kohus ei teinud otsust direktiivi 65/65 artikli 11 rikkumist puudutavas küsimuses, ehkki Üldkohtu analüüs selles osas Euroopa Kohtus vaidlustati. Nagu komisjon õigustatult märgib, ei saa Üldkohtu poolt esimeses astmes tehtud otsuse seadusjõu ulatuse kindlaksmääramisel eirata asjaolu, et Üldkohtu otsuse peale on esitatud apellatsioonkaebus ning et Euroopa Kohus on teinud apellatsioonkaebuse suhtes otsuse, isegi kui lõppkokkuvõttes apellatsioonkaebus kohtuotsuse resolutsioonis rahuldamata jäetakse.
54.

Nagu nähtub direktiivi artikli 17 lõike 2 punktist b, „on maksukohustuslasel õigus […] maha arvata imporditud kaubalt tasumisele kuuluv või tasutud käibemaks”. ( 24 ) Juba sõnastusest ilmneb, et selleks, et impordikäibemaksu saaks sisendkäibemaksuna maha arvata, ei piisa, et (veel tasumata) impordikäibemaks kuulus kunagi tasumisele. Pigem on oluline see, et impordikäibemaks tuleb tegelikult veel tasuda. Sellega seoses peab määrav olema aeg, millal tehakse lõplik otsus, kas sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus, mida maksukohustuslane väidab endal olevat, on tegelikult olemas. Kui riigi maksunõue on selleks ajaks kustunud, ilma et seda oleks juba rahuldatud, ei saa enam olemas olla ka sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust. Sellist tõlgendust näeb ette ka sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse mõte ja eesmärk vabastada maksukohustuslane kogu tema majandustegevuse raames tasumisele kuuluva või tasutud käibemaksu koormast. ( 25 ) Kui maksukoormus kaob, ei ole vajalik ka vabastamine sisendkäibemaksu mahaarvamise kujul.