ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
112

Kohtupraktikast nähtub, et kui hageja palub tühistada otsuse, millega tuvastatakse, et asjaomane meede ei ole riigiabi, või otsuse jätta vastuväited esitamata, vaidlustab ta peamiselt asjaolu, et komisjon tegi asjaomase abi kohta otsuse, ilma et ta oleks algatanud ametlikku uurimismenetlust, rikkudes sellega hageja menetlusõigusi. Selleks, et rahuldataks tema tühistamisnõue, võib hageja tugineda oma nende menetlusõiguste kaitseks, mis tal on ametliku uurimismenetluse raames, mis tahes väitele, mis tõendab, et asjaomase meetme esialgse uurimise etapis komisjoni käsutuses olnud või olla võinud teabe ja tõendite hindamisel oleksid pidanud tekkima kahtlused seoses sellega, kas tegemist on riigiabiga või kas see on kooskõlas siseturuga (13. juuni 2013. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon, C‑287/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:395, punkt 60, ja 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon, T‑512/11, ei avaldata, EU:T:2014:989, punkt 31); sellega seoses tuleb märkida, et teave, mis „võis olla [komisjoni] käsutuses“, on see teave, mis on teostatava analüüsi seisukohast asjakohane ja mille komisjon oleks võinud vastava nõude esitamise teel saada esialgse uurimise käigus (vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, punkt 71).
63

Komisjon väidab oma taotluses tuvastada, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud, et hageja ei saa põhistada väidet, et ta on huvitatud pool, asjaoluga, et ta oli Nürburgringi vara potentsiaalne ostja, sest Saksamaa Liitvabariik märkis komisjonile saadetud 26. aprilli 2016. aasta kirjas, et Capricorn on täielikult tasunud selle vara ostuhinna ning loobunud oma õigusest müügileping üles öelda, kui komisjon peaks tegema otsuse nõuda müüjate saadud abi temalt tagasi. Komisjon väidab lisaks, et hageja ei saa põhistada väidet, et ta on huvitatud pool, ka sellega, et ta on Capricorni konkurent, sest tema vastuste põhjal Üldkohtu 29. novembri 2017 menetlust korraldavate meetmete (vt eespool punkt 24) raames esitatud küsimustele saab tuvastada, et ta ei tegutsenud asjaomastel turgudel aktiivselt.
65

Vaidlustatud otsuse põhjendustes 130–140 analüüsis komisjon, kas kõnealune meede, nagu see on määratletud selle otsuse põhjenduses 39 kui „vahekohtuotsusega hagejatele määratud hüvitise maksmine kas kõnealuse otsuse rakendamise või täitmise kaudu ja pärast vahekohtuotsuse tegemist kogunenud intressi tasumine“, tuleks liigitada uueks abiks. Sellega seoses leidis komisjon, et pärast seda, kui 22. veebruaril 2005 tühistati erakorralise määrusega kehtestatud kava, ei saa ükski ettevõte saada kõnealuse kava alusel abi saamise õigust ning et seetõttu tulenes hagejate esitatud kahjunõue Rumeenia riigile üksnes „vahekohtuotsusest koostoimes Rumeenia riigisisese õigusega, millega anti sellele otsusele Rumeenia õiguskorrale samaväärne õiguslik mõju“. Võttes arvesse, et vahekohtuotsus tehti ja seda võidi rakendada või täita pärast Rumeenia ühinemist liiduga, siis said hagejad Rumeenia riigisiseste õigusnormidega ette nähtud tingimusteta õiguse saada vahekohtuotsusega määratud hüvitist alles pärast Rumeenia ühinemist liiduga. Komisjon leidis, et asjaolu, et ei ühinemisakt ega Euroopa Liidu toimimise lepingu sätted ei olnud Rumeenias kohaldatavad hetkel, mil – nagu hagejad väitsid haldusmenetluses – Rumeenia jättis täitmata kahepoolsest investeerimislepingust tulenevad kohustused, tühistades erakorralise määruse kohase abikava, või hetkel, mil nad esitasid vahekohtusse hagi, ei olnud oluline, kuna ühelgi nimetatud hetkel ei saanud hagejad tingimusteta õigust vahekohtu määratud hüvitise maksmiseks, aga just see on meede, mille kohta komisjon esitas oma hinnangu. Peale selle märkis komisjon, et vahekohtuotsusega määrati hagejatele summa, mis vastas kehtetuks tunnistatud erakorralise määruse kohase kava raames ette nähtud eelistele kuni selle õigusakti kavandatud aegumiseni, ning hüvitis selle eest, et neil kadus võimalus varuda suhkrut 2009. aastal ja saamata jäänud tulu eest, ning lisaks et suure osa või isegi kogu asjakohase ajavahemiku jooksul oli Rumeenia olnud liidu täieõiguslik liige ja tema suhtes kohaldati vahetult ELi toimimise lepingu riigiabi käsitlevaid eeskirju. Samuti tuletas ta meelde, et erakorralise määrusega ette nähtud stiimulite kava ei ole ühinemisaktis olemasoleva abina nimetatud. Komisjon järeldas selle põhjal, et vahekohtu poolt hagejatele määratud hüvitise maksmine kas vahekohtuotsuse rakendamise või täitmise kaudu kujutas endast uut abi ning seepärast tuleb selle suhtes täielikult kohaldada ELTL artiklites 107 ja 108 sätestatud riigiabi kontrollimehhanismi.
139

Vaidlustatud otsuse punktis 2.3 leiti, et isegi kui hageja vastab formaalselt sõltumatuse kriteeriumile, mis on sätestatud soovituses 2003/361, kuulub see majanduslikust seisukohast de facto suurde majanduslikku gruppi. Organisatsiooniliste sidemete tõttu hageja ja tema partnerite või liikmete vahel on hagejal ligipääs rahalistele vahenditele, laenudele ja toetusele ning sellepärast ei puuduta teda VKE‑dele tüüpilised ebasoodsad tingimused. Vaidlustatud otsuse punktis 1.2 on täpsustatud, et lisaks on juhtumipõhine analüüs nõutav, et määrata kindlaks ettevõtja majanduslik olukord ja tagada, et VKE‑ks kvalifitseeritakse ainult need ettevõtjad, mis on hõlmatud soovituse 2003/361 eesmärgi ja mõttega.
170

See argument ei ole põhjendatud. Nimelt tuleb tõdeda, et Euroopa lennundusstrateegiat käsitlevas töödokumendis on vaatluse all lennuliikluse peamised suundumused ning see ei puuduta konkreetselt Frankfurt-Hahni ega Maini-äärse Frankfurdi lennujaama olukorda ega hageja ja Ryanairi vahelisi suhteid. Seega asjaolu, et selle dokumendi kohaselt kuulus odavlennuettevõtjatele 2015. aastal istmekohtade poolest 48% võimsusest, samas kui traditsiooniliste lennuettevõtjate istekohtade osa langes samal aastal 38%-le, ei võimalda teha mis tahes järeldust hageja ja Ryanairi vastavate konkurentsiseisundite arengu kohta ja veelgi vähem leida, et Ryanairi ja Frankfurt-Hahni kasuks võetud meetmed avaldasid sellele arengule olulist mõju. Lisaks, vastupidi hageja väidetule, nähtub töödokumendi tabelist 5, et need protsendimäärad on selgitatavad asjaoluga, et odavlennuettevõtjatel õnnestus võita uusi kliente tänu lennutranspordi turu avamisele 1990. aastatel, samas kui selliste traditsiooniliste lennuettevõtjate nagu hageja seisund sellel turul jäi stabiilseks ega vähenenud oluliselt. Miski selles dokumendis ei näita aga, et traditsioonilised lennuettevõtjad oleksid saanud võita suurema osa nendest uutest klientidest, kui odavlennuettevõtjatele ei oleks võimalikku riigiabi antud, ega seda, et see oleks hageja puhul nii olnud, kui Ryanairi ja Frankfurt-Hahni kasuks ei oleks meetmeid võetud.
30

Teiseks oli Groupe Steria kapitali omandamine Sopra Groupi poolt loonud olukorra, milles võis tekkida huvide konflikt, millest tuli parlamendile Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT 2012, L 298, lk 1; edaspidi „finantsmäärus“), artikli 107 lõike 1 punkti b kohaselt teatada. Parlament on seisukohal, et kuna hankeosa nr 4 puhul edukaks tunnistatav pakkuja pidi hindama hankeosade nr 2 ja 3 raames osutatavaid teenuseid, siis võis see, et hageja, kes on konsortsiumide IBI IUS ja STEEL liige, omandas 5. septembril 2014 kaudselt 90,51% osaluse Steria Beneluxis, kes on konsortsiumi TEPting liige, luua ohu, et ta on hankelepingu osa nr 4 täitmisel erapoolik. See, et konsortsium TEPting võttis oma pakkumuse viimati nimetatud osale 15. detsembril 2014 tagasi, ei sea seda järeldust kahtluse alla. Seetõttu jõudis parlament järeldusele, et hageja pidi talle ühinemisest teatama hiljemalt 5. septembril 2014. Sellest tulenevalt leidis parlament, et hageja oli tema teavitamata jätmisega rikkunud finantsmääruse artikli 107 lõike 1 punkti b. Niisiis otsustas ta, et konsortsiumide IBI IUS ja STEEL pakkumusi tuli uuesti analüüsida, võtmata hagejat nende konsortsiumide liikmena arvesse. Neil tingimustel leidis ta, et nende konsortsiumide pakkumused ei vastanud enam hankedokumentides ette nähtud tehnilise pädevuse nõuetele.
Itaaliakeelses määruse nr 501/2008 artikli 20 teise lõigu versioonis, mis kehtis enne 18. oktoobril 2012 Euroopa Liidu Teatajas avaldatud parandust, oli sätestatud:

„Selle ajavahemiku võib siiski 60 päeva jooksul alates maksetaotluse registreerimise esimesest kuupäevast mis tahes hetkel peatada; selleks teatatakse asjaomasele lepinguosalisele organisatsioonile, et tema taotlust ei saa vastuvõetavaks tunnistada põhjusel, et makset ei ole võimalik teha või et kõigi täiendavate taotlustega koos nõutavad lisadokumendid on esitamata või et liikmesriik peab vajalikuks täiendavate andmete esitamist või kontrollimiste teostamist. Maksetähtaeg hakkab uuesti kulgema nõutud andmete saamise kuupäevast või alates liikmesriigipoolsest kontrollimisest, kusjuures nii andmete edastamise kui kontrollide teostamise tähtaeg on 30 kalendripäeva.“

(„Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.“)
125

Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et võttes vastu halduslikud käitumisnormid, mille eesmärk on tekitada välist mõju, näiteks dokumendis VI/5330/97 esitatud suunised, ning teavitades kas nende avaldamise teel või teatades neist liikmesriikidele nagu käesolevas asjas et ta kavatseb edaspidi nende normidega hõlmatud juhtudel neist lähtuda, piirab institutsioon, käesoleval juhul komisjon, oma kaalutlusõigust ega saa neist normidest kõrvale kalduda, vastasel juhul võidakse teda karistada õiguse üldpõhimõtete nagu võrdne kohtlemine, õiguskindlus või õiguspärase ootuse kaitse rikkumise eest. Seega ei saa välistada, et teatavatel tingimustel ja nende sisust olenevalt võib sellistel üldkohaldatavatel käitumisnormidel olla õiguslikke tagajärgi ja et haldusasutused ei või nendest üksikjuhtumi puhul kõrvale kalduda, esitamata põhjendusi, mis oleksid kooskõlas selliste õiguse üldpõhimõtetega nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse, tingimusel et see lähenemine ei ole vastuolus muude liidu õiguse ülimuslike normidega (vt selle kohta 9. septembri 2011. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, T‑344/05, ei avaldata, EU:T:2011:440, punkt 192; 16. septembri 2013. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, T‑3/07, ei avaldata, EU:T:2013:473, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, T‑376/12, EU:T:2014:623, punkt 106 (ei avaldata)).
132

26. juuli 2017. aasta kohtuotsuse nõukogu vs. Hamas (C‑79/15 P, EU:C:2017:584) punktis 32 leidis Euroopa Kohus, et kui ainuüksi asjaolu, et – nagu käesolevas kohtuasjas – esmakordse loetellu kandmise aluseks olnud riigisisene otsus on endiselt kehtiv, ei võimalda enam järeldada, et on jätkuvalt oht, et asjaomane isik või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, siis on nõukogu kohustatud selle isiku või üksuse nime loetellu jätmist põhjendama olukorra ajakohastatud hinnanguga, võttes arvesse kõige uuemaid faktilisi asjaolusid, millest nähtub, et selline oht on endiselt olemas.
240

Oma seisukohtades kostjate esitatud vastuvõetamatuse vastuväidete kohta kinnitab hageja, et hagiavaldusest nähtub selgelt, et teise võimalusena taotleb ta põhiõiguste rikkumist silmas pidades institutsioonide lepinguvälise vastutuse tuvastamist. Ta leiab, et tal ei ole võimalik üksikasjalikumalt selgitada, milliseid tema õigusi on rikutud, kuna sellist rikkumist saab tuvastada vaid juhul, kui Üldkohus jätab rahuldamata esimese võimalusena kahes esimeses nõudes esitatud nõuded. Neid käesoleva kohtuasja eripäraseid asjaolusid ja sellele kohaldatavat õiguslikku raamistikku tuleb võtta arvesse, et hinnata, kas on järgitud kodukorra artikli 76 sätteid. Samadel põhjustel, mis on esitatud teise nõude kohta, leiab hageja, et Euroopa Liidu Kohus on pädev tegema otsust kolmanda nõude kohta. Arvestades, et loodud õiguslik raamistik ei ole selge, järjepidev ega ettenähtav, ei saa komisjon hagejale ette heita, et ta ei määranud kindlaks vastutuse vastavat osa iga institutsiooni puhul, keda puudutab kolmas nõue.
100

Igal juhul tuleb tõdeda, et nagu Euroopa Kohus märkis 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse Islamic Republic of Iran Shipping Lines jt vs. nõukogu (C‑225/17 P, EU:C:2019:82) punktis 48, ei seadnud 16. septembri 2013. aasta kohtuotsus Islamic Republic of Iran Shipping Lines jt vs. nõukogu (T‑489/10, EU:T:2013:453) kahtluse alla resolutsiooniga 1747 (2007) kehtestatud relvaembargo kolme rikkumise õigsust. Selle kohtuotsuse punktis 66 leidis Üldkohus, et „näib põhjendatud asuda seisukohale, et asjaolu, et IRISLid olid seotud kolme juhtumiga, mis puudutasid sõjalise varustuse vedamist resolutsiooni 1747 (2007) punktis 5 ette nähtud keeldu rikkudes, suurendab ohtu, et nad osalevad ka juhtumites, mis puudutavad tuumarelvade levikuga seotud varustuse vedu“.
84

On tõsi, et Euroopa Kohus tühistas apellatsiooniastmes tehtud kohtuotsuses esimese kohtuotsuse ja vaidlusaluse otsuse osas, milles komisjon ja Üldkohus, kes jättis hageja hagi rahuldamata, olid kahtluse alla seadnud hageja rahvusvahelise organisatsiooni staatuse. Euroopa Kohus märkis siiski järgmist: „91 [2002. ja 2012. aasta finantseeskirjades] toodud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ […] hõlmab […] muu hulgas mõistet „rahvusvahelised avalik‑õiguslikud organisatsioonid, mis on loodud valitsustevahelise kokkuleppe alusel, ja nende organisatsioonide asutatud spetsialiseeritud asutused“. 92 Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et Üldkohus ei kontrollinud vaidlusaluste otsuste õiguspärasust seda määratlust arvestades, vaid piirdus kinnitusega, et [hageja] esitatud argumendid ja tõendusmaterjalid ei lükanud ümber komisjoni kahtlusi seoses [hageja] rahvusvahelise organisatsiooni staatusega. 93 Selle kinnitusega on aga rikutud õigusnormi, kuna ükski Üldkohtu väljatoodud asjaoludest, mis peaksid võimaldama pidada […] komisjoni kahtlusi põhjendatuks, ei saa olla nende õiguslik alus. 94 Seoses esimesega nendest asjaoludest, mis puudutab küsimust, kas mitu [hageja] nimetatud riiki, kes peaksid olema tema liikmed, seda tõesti olid, ilmneb Üldkohtu enese järeldustest, et komisjoni sellekohased kahtlused puudutasid vaid „mõnda“ [hageja] liiget, ning täpsemalt viit liiget 16‑st. Kuid isegi kui oletada, et sellised kahtlused on põhjendatud, ei ole nende tagajärjeks rahvusvahelises õiguses võtta üksuselt, mille liikmed need riigid ei ole – või enam ei ole – „rahvusvahelise organisatsiooni“ staatus, eriti juhul, kui asjaomased riigid nagu käesolevas asjas moodustavad vaid väikese osa kõnealusest üksusest. 95 Teise asjaolu puhul, mis puudutab kahtlusi seoses nende isikute pädevusega, kes on esindanud teatavaid riike [hageja] asutamisakti allkirjastamisel, tuleb samuti märkida, et see võib küll seada kahtluse alla [hageja] asutamisakti allkirjastamise konkreetselt nende riikide poolt, mitte aga selle üksuse asutamist kui sellist, kuna võimalikud puudused, millele on seoses esindamisega viidatud, puudutasid vaid väikest arvu osalisriike. […] 97 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et [hageja] teine väide – […] mille kohaselt Üldkohus eksis, kui ta […] leidis, et komisjon ei rikkunud õigusnormi ega teinud ilmset hindamisviga, kui ta põhjendas vaidlusalus[e otsuse] vastuvõtmist oma kahtlustega seoses [hageja] „rahvusvahelise organisatsiooni“ staatusega 2002. aasta ja 2012. aasta finantseeskirjade tähenduses – on põhjendatud […] 104 Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 92–96, on vaidlusalu[ne otsus] õigusvasta[ne], kuna komisjoni poolt [selle] põhjenduseks esitatud asjaolud ei võimalda kahtluse alla seada [hageja] rahvusvahelise organisatsiooni staatust 2002. aasta ja 2012. aasta finantseeskirjade tähenduses. Järelikult tuleb nimetatud [otsus] täies ulatuses tühistada.“
103

Esimest korda alles repliigis esitatud selgitus, et LISCO-lt ostetud kuumvaltsitud lehtmaterjal on „rullteras“, nagu on märgitud dumpinguvastase küsimustiku vastusele lisatud 56. dokumendis, st pooltoode, mille teatud lõpptooted, mis müüdi ja mida ei kasutatud ära asjaomase toote valmistamise käigus, kanti 6. dokumendi tabelisse „Müügi kohandamine“ (mis pärines kontrollist), mistõttu kõik muu „rullteras“ tarbiti asjaomase toote valmistamiseks, tuleb igal juhul tagasi lükata, kuna see on hilinemisega esitatud, sest komisjon ei saanud enam kontrollida selles esitatud andmete õigsust, ehkki miski ei takistanud hagejal esitada neid täpsustusi eeskätt vastusena esialgsetele järeldustele või lõplikele järeldustele ja komisjoni korduvatele taotlustele saada täpseid andmeid erinevate kuumvaltsitud lehtmaterjalide kohta, mida asjaomase toote valmistamisel kasutati. Sellele lisab komisjon, et dumpinguvastase küsimustiku vastusele lisatud 56. dokumendi tabelitest ei ilmne „rullterase“ müük, kuna reas „Müük“ on 2013. aasta nelja kvartali kohta esitatud number 0; kusjuures seda järeldust ei saa muuta pelk eespool viidatud 6. dokumendi tabeli parandamine; ja et kui kõrvutada hageja poolt uurimisperioodil tarbitud kuumvaltsitud lehtmaterjali tervet kogust puudutavaid andmeid, mis on esitatud eespool mainitud 56. dokumendi tabelis ([konfidentsiaalne] TWD), ja eespool mainitud 54. dokumendis deklareeritud andmeid kuumvaltsitud lehtmaterjali tarbimise kohta ([konfidentsiaalne] TWD), siis on esimeses märgitud tarbimine selgelt kõrgem teises märgitud tarbimisest, mis tähendab, et kuumvaltsitud lehtmaterjali ei tarbitud üksnes asjaomase toote valmistamiseks, ja põhjendas veelgi enam seda, et komisjon küsis teavet tarbitud koguste kohta, et kontrollida hageja esitatud andmete õigsust.
412

Esmalt, kuivõrd Luksemburgi Suurhertsogiriik väidab, et komisjoni kasutatud FFT maksubaasi analüüsimise skeem ei olnud piisavalt prognoositav, et komisjon oleks pidanud üles näitama paindlikkust ja mitte nõudma ebarealistlikku täpsusastet ning et ei ole võimalik järeldada, et Luksemburgi Suurhertsogiriik oli pahauskne, tuleb märkida, et liikmesriikidel on siirdehindade kindlaksmääramisel kaalutlusõigus ning komisjonil on õigus tuvastada abi olemasolu üksnes juhul, kui ta tuvastab nende siirdehindade kindlaksmääramisel vea, mille tõttu need siirdehinnad ei vasta turuväärtusele lähedasele usaldusväärsele tulemusele (vt eespool punkt 204). Käesoleval juhul leidis Üldkohus, et komisjon järeldas õigusega, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on vaadeldavas eelotsuses kinnitanud selliseid FFT tasu kindlaksmääramise meetodis sisalduvaid vigu, mis ei võimaldanud saada selliseid siirdehindu, mis vastaksid turutingimustes kokku lepitud hindadele. Neid asjaolusid arvestades ei saa asuda seisukohale, et komisjon nõudis ebarealistlikku täpsusastet või et tema kasutatud analüüsiskeem ei olnud prognoositav. Luksemburgi Suurhertsogiriik ei saa seega õigustatult väita, et ei olnud võimalik prognoosida, et komisjon tuvastab abi olemasolu ja kohustab abi tagasi nõudma.
444

Teiseks vaidleb komisjon vastu Madalmaade Kuningriigi ja Starbucksi argumentidele, millega soovitakse näidata, et ta on ekslikult leidnud, et müük on asjakohane kasumlikkuse näitaja. Komisjon väidab, et kuna ta on tõendanud, et SMBV põhifunktsioon on edasimüük, on ta õigustatult Madalmaade ametiasutustele ette heitnud seda, et need on nõustunud tegevuskulude kasutamisega kasumlikkuse näitajana, ning ta on välja selgitanud, et asjakohane kasumlikkuse näitaja on müük.
256

Tuleb märkida, et näitamaks, et tehingu ulatus on tegelikult negatiivne kriteerium, mille abil on üksi võimalik välistada – kui see kriteerium ei ole täidetud – võimalus, et kõnealuse tehingu eesmärk on tagasinõudmise otsusest kõrvale hoida, väidab hageja, et see järeldus tuleneb kohtupraktikast, ja osutab sellega seoses kohtuasjas Saksamaa vs. komisjon (C‑277/00, EU:C:2003:354) kohtujurist Tizzano esitatud ettepaneku punktile 67. See punkt aga kordab komisjoni väidet ega osuta vastupidi tema väidetele ühelegi täiendavale viitele. Lisaks, kuigi kohtupraktikast nähtub, et arvesse võib võtta mitmesuguseid tegureid, nende hulgas „ülemineku eesmärki (vara ja kohustused, tööjõu säilitamine, liitvara)“ (vt eespool punkt 208), ei tulene sellest siiski, et majanduslik järjepidevus tuleb tegevuse väikse mahu korral välistada.
17

9. juunil 2015 kirjutas hageja komisjoni ärakuulamise eest vastutavale ametnikule, et see kinnitaks, et komisjon oli küsinud Dellilt ja HP-lt tõendeid selle kohta, et need ettevõtjad olid esitanud oma tarnijatele teavet oma konkurentide kohta. 23. juuni vastuses märkis see ametnik, et komisjon ei olnud sellist taotlust nimetatud ettevõtjatele esitanud.
Vastuvõetav on vastulausemenetluse kohta tehtud otsuse peale esitatud kaebuse raames esitatud nõue, milles soovitakse, et Üldkohus rahuldaks liidus kaitse alla võtmise taotluse. Tegelikult soovitakse sellega, et Üldkohus muudaks vaidlustatud otsust määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 65 lõike 3 tähenduses, tehes otsuse, mille vastavalt määruse nr 207/2009 sätetele oleks pidanud tegema apellatsioonikoda. Kuid apellatsioonikoda võib määruse artikli 64 lõike 1 kohaselt üksnes tegutseda edasikaevatud otsuse teinud talituse pädevuse piires või saata asja nimetatud talitusele edasiseks menetlemiseks. Apellatsioonikojas vaidlustatud otsus vastulause kohta pärineb aga vastulausete osakonnalt, kes on pädev otsustama üksnes vastulause üle ja vajaduse korral, kui vastulause on põhjendatud, lükkama rahvusvahelise registreeringu liidus kehtiva kaitse taotluse või ELi kaubamärgi taotluse tagasi, kuid ei ole pädev seda taotlust rahuldama. Lisaks tuleb meenutada, et arvestades esiteks registreerimise korda, mis on ette nähtud määruse nr 207/2009 IV jaotise sätetes ja mis eeldab kõigepealt esmast kontrolli kontrollija poolt eelkõige seoses absoluutsete keeldumispõhjustega, seejärel kontrolli heakskiitva tulemuse korral registreerimistaotluse avaldamist, et võimaldada võimalike vastulausete esitamist seoses suhteliste keeldumispõhjustega, ning teiseks määruse artikli 59 sätteid, mis puudutavad isikuid, kellel on kaebuse esitamise õigus, ja mille kohaselt „(k)aebuse võib esitada menetluspool, kelle kahjuks otsus tehti“, ei ole apellatsioonikoda kunagi olukorras, kus tal on võimalik registreerimine läbi viia. Ta saab otsuse teha alles kas kaebuse raames, mis on esitatud kontrollija poolt esmase kontrolli tulemusel tehtud ebasoodsa otsuse peale, ning juhul, kui ta teeb otsuse kaebuse esitaja kasuks, peab menetlus jätkuma registreerimistaotluse avaldamisega, või kaebuse raames, mis on esitatud vastulausete osakonna otsuse peale, sel juhul ei saa ta samuti ise registreerimistaotlust rahuldada, nagu on märgitud eespool. Seega ei ole Üldkohtu pädevuses otsustada ka muutmisnõude üle, millega soovitakse, et ta muudaks apellatsioonikoja otsust selliselt.

(vt punktid 12 ja 13)
1.

Apellatsioonkaebus–Väited–Üldkohtu poolt selle kontrollimine, kuidas Avaliku Teenistuse Kohus on tõendeid hinnanud–Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral–Väide, et tõendeid on moonutatud–Nõue täpselt osutada moonutatud tõenditele ning kindlaks teha analüüsimisel tehtud vead, mis moonutuse kaasa tõid (ELTL artikkel 256; Euroopa Liidu Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Üldkohtu kodukord, artikli 195 lõige 2) (vt punktid 24 ja 25)