ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Igal juhul, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 lõikega 2 ja Euroopa Liidu õiguse mõistega „sõltumatu ja erapooletu kohtunik“ on vastuolus see, kui rahukohtu kohtunik – kellel on abstraktne huvi, et vaidlus lahendataks hageja kasuks, kes oma ainsa kutseala raames täidab samu tööülesandeid kui nimetatud rahukohtu kohtunik – astuks Itaalias üldiselt töövaidlusi või tavalisi kohtunikke puudutavaid vaidlusi lahendama pädeva kohtuniku asemele, kuna viimase astme kohus (Corte di Cassazione (kassatsioonikohus), ühendatud kojas, keeldub tagamast viidatud õigusi, mida liidu õigus kaitseb, pannes sellega tavapäraselt pädevale kohtule (Tribunale del lavoro o T.A.R. (töökohus)) kohustuse loobuda oma pädevusest, kui tema poole pöördutakse, vaatamata sellele, et viidatud õiguse – puhkusetasu maksmine, mida hagis nõutakse – aluseks on Euroopa Liidu õigus, mis on Itaalia õiguse suhtes esimuslik. Juhuks kui Euroopa Kohus tuvastab harta artikli 47 rikkumise, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustada, milliseid meetmeid peale siseriiklike võib kasutada vältimaks, et liidu esmase õiguse normi rikkumine ei tooks ka siseriiklikus õiguses kaasa absoluutset keeldumist kaitsta põhiõigusi, mis on põhikohtuasjas tagatud liidu õigusega.
1.

Kas Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikleid 56 ja 58, nüüd Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklid 63 ja 65, tuleb tõlgendada nii, et likviidsuse halvemus, mis on tingitud sellest, et mitteresidentidest kahjumlikele äriühingutele makstavate dividendide suhtes kohaldatakse maksude kinnipidamist, samas kui residentidest kahjumlike äriühingute dividende maksustatakse alles sellel majandusaastal, millal nad saavad – kui see juhtub – uuesti kasumlikuks, on iseenesest kapitali vaba liikumise piirangule iseloomulik erinev kohtlemine?
2.

Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, kas 21. juuni 2011. aasta direktiivi artiklit 15 tuleb osas, milles on sätestatud tubakatoodete hindade vaba kindlaksmääramise põhimõte, tõlgendada nii, et sellega on keelatud nende toodete hinna 1 000 ühiku või 1 000 grammi kohta kindlaksmääramise reegel, mille tagajärjel on tubakatoodete tootjatel keelatud oma hindu moduleerida lähtudes võimalikest erinevustest nende toodete pakendi maksumuses?
1.

Kas määruse nr 44/2001 (1) artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigi kohtul, kelle poole on pöördutud kahju hüvitamise hagiga, mille turustaja on Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 102 alusel oma tarnija vastu esitanud, kohaldada poolte vahel sõlmitud lepingus sisalduvat kohtualluvuse kokkulepet?
1.

Milline on õige kriteerium, mille abil teha kindlaks, kas nõue, mille tööandja on esitanud töötaja või endise töötaja (edaspidi „töötaja“) suhtes, kujutab endast töölepinguga „seotud“ küsimust Lugano konventsiooni II jaotise 5. jao (artiklid 18–21) tähenduses? (1) Kas selleks, et tööandja esitatud nõue töötaja suhtes kuuluks artiklite 18–21 kohaldamisalasse, piisab sellest, kui tööandja saanuks etteheidetavale käitumisele tugineda ka kui töötaja töölepingu rikkumisele – isegi kui nõue, mille tööandja tegelikult on esitanud, ei tugine selle lepingu rikkumisele ega heida ette lepingu rikkumist ega väida, et lepingu rikkumine on toimunud, vaid tugineb (näiteks) ühele või mitmele erinevale alusele, millele viidatakse asjaolude kokkuvõtte (Statement of Facts and Issues) punktides 26 ja 27? (2) Teise võimalusena, kas õige kriteeriumi kohaselt kuulub tööandja poolt töötaja vastu esitatud nõue [Lugano konventsiooni] artiklite 18–21 kohaldamisalasse üksnes juhul, kui kohustus, millele see nõue tegelikult tugineb, sisaldub töölepingus? Kui see on õige kriteerium, siis kas sellest tuleneb, et nõue, mis tugineb üksnes sellise kohustuse rikkumisele, mis tekkis töölepingust sõltumatult (ja kui see on asjakohane, ei ole kohustus, millega töötaja oleks „vabatahtlikult nõustunud“), ei kuulu 5. jao kohaldamisalasse? (3) Kui kumbki eespool toodud kriteeriumidest ei ole õige, siis milline on õige kriteerium?
1.

Kas Petroma (kohtuasi C-271/12) (1) kohtupraktikat võib nüansseerida nii, et on lubatud käibemaksu tagastamine, mida taotleb äriühing, kelle asukoht ei ole liidus, vaatamata sellele, et riigi maksuhaldur on juba teinud otsuse, millega keeldutakse maksu tagastamast seetõttu, et äriühing ei vastanud teabenõudele MKR numbri koha, võttes arvesse, et haldusasutusel oli sel ajal kõnealune teave olemas, sest kaebaja oli selle andnud vastates teistele nõuetele?
ET Euroopa Liidu Teataja C 437/23

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance de Liège (Belgia) 19. oktoobril 2017 – Benoît Sauvage, Kristel Lejeune versus Belgia riik

(Kohtuasi C-602/17)

(2017/C 437/28)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal de première instance de Liège

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Benoît Sauvage, Kristel Lejeune

Vastustaja: Belgia riik

Eelotsuse küsimus

Kas Belgia ja Luksemburgi Suurhertsogiriigi vahel 17. septembril 1970 sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingu artikli 15 lõige 1, tõlgendatuna nii, et see võimaldab piirata tuluallikariigi maksustamispädevust Luksemburgi tööandja juures töötava Belgia residendist töötaja töötasu suhtes nii, et see piirdub ainult Luksemburgi territooriumil tehtava tööosaga; tõlgendatuna nii, et see võimaldab anda elukohariigile maksustamispädevust töötasu ülejäänud osa suhtes, mida saadakse väljaspool Luksemburgi territooriumi töötamise eest; tõlgendatuna nii, et see nõuab töötaja alalist ja iga päev füüsilist kohalolu tema tööandja registrijärgses asukohas, kuigi ei ole vaidlust selles, et – objektiivsete ja kontrollitavate asjaolude põhjal paindliku kohtuliku hindamise järgi – ta käib seal regulaarselt, ja tõlgendatuna nii, et see nõuab, et kohtud peavad iga päeva kohta hindama, kas ja millise osatähtsusega on töötaja töötanud ühel ja teisel pool, et määrata kindlaks proportsionaalne tööpäevade arv 220 tööpäevast, rikub Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 45, kuna see on maksualane takistus, mis pärsib piiriülest tegevust, ja üldist õiguskindluse üldpõhimõtet, kuna see ei näe ette stabiilset ja kindlustunnet võimaldavat maksuvabastuskorda kogu töötasu jaoks, mida saab Belgia resident töölepingu alusel tööandjalt, kelle tegeliku juhtimiskeskuse registrijärgne asukoht on Luksemburgi Suurhertsogiriigis, ja seab ta ohtu, et tema töötasu maksustatakse täies ulatuses või osaliselt topelt ja talle kohaldatakse ettearvamatut korda, milles puudub igasugune õiguskindlus?
2.

Kuivõrd on esimesele küsimusele vastamisel oluline, et esimeses liikmesriigis, kus esitati rahvusvahelise kaitse taotlus, on selle taotluse kohta juba tehtud otsus või et välismaalane on taotluse ennetähtaegselt tagasi võtnud?
2.

Kui võla vähendamise taotlemise korral komisjon teatab otsusest, et juhtum on faktiliselt ja õiguslikult sarnane tema poolt juba lahendatud varasema juhtumiga, või otsusest, et sarnase juhtumi lahendamine on pooleli, kas siis tuleb pidada niisuguseid otsuseid selle liikmesriigi ametiasutuste jaoks, kus võla vähendamist taotletakse, juriidiliselt siduva sisuga aktiks, mille peale seega saab kaebuse esitada isik, kes taotleb võla vähendamist (nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (1), artikkel 239) või arvestuskande mitte tegemist (viidatud ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkt b)?
1.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (edaspidi, „direktiiv“) (1) artikli 4 lõikes 2 ja artiklis 5 kehtestatud lihtsas ja arusaadavas keeles koostamise nõuet tuleb tõlgendada nii, et tarbijatega sõlmitud laenulepingus täidab seda nõuet lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja mis määrab täpselt kindlaks teenustasude, komisjonitasude ja muude kulude summa (edaspidi, koos „tasud“), mille maksab tarbija, nende arvutusmeetodi ja ajahetke, millal need tuleb tasuda, kuid mis ei täpsusta siiski, milliste konkreetsete teenuste eest nimetatud tasu makstakse, või tuleb lepingus märkida ka see, millise kindlaksmääratud teenuse eest see konkreetne tasu on kehtestatud? Kas sel viimasel juhul piisab sellest, et osutatud teenuse sisu võib järeldada tasu nimetusest?
2.

Kas liikmesriigi õigusnormid, mis – võrdsustades „võrdväärseks tunnistatud“ erahaiglad avalik-õiguslike haiglatega sel teel, et liidavad nad riikliku tervishoiuplaneerimissüsteemiga, mida reguleerivad spetsiaalsed lepingud, mis erinevad tavalistest akrediteerimissuhetest teiste tervishoiuteenuste osutamise süsteemis osalevate eraõiguslike isikutega, ilma et avalik-õigusliku asutuse tunnustamiseks nõutavad tingimused ja sisehanke (in house providing) mudelile vastava otselepingu sõlmimise eeltingimused oleks täidetud – jätavad need erahaiglad liikmesriigi enda ja Euroopa hankenormide kohaldamisalast välja, isegi juhul, mil sellistele isikutele antakse ülesanne valmistada teatavaid meditsiinilise tegevuse jaoks vajalikke tooteid ning need avalik-õiguslikele tervishoiuasutustele tasuta tarnida, mille eest nad saavad ühtlasi selleks tarnimiseks vajalikku avalikku rahastust, on Euroopa ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankelepingute alaste õigusnormide, eriti direktiivi 2004/18/EÜ artiklite 1 ja 2 ning EL lepingu artiklitega 49, 56, 105 jj vastuolus?
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, (1) artikli 132 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et viidatud sättes nii konventsionaalse ravi kui ka alternatiivravi suhtes ette nähtud maksuvabastus on kohaldatav ainult sellistele meditsiinitöötaja kutset või meditsiinitöötaja kutsega võrreldavat kutset omavatele isikutele, kes on hõlmatud tervishoiuteenuste osutamisega seotud kutsealasid reguleerivate riiklike õigusaktidega ja kes täidavad nimetatud riiklikes õigusaktides sätestatud nõudeid, ning viidatud maksuvabastuse kohaldamisalast on välja arvatud isikud, kes ei vasta nimetatud nõuetele, kuid kuuluvad kiropraktikute ja osteopaatide kutseliitu ning vastavad kutseliidu esitatud nõuetele?
2.

Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas direktiivi 97/67/EÜ artikli 7 lõike 1 esimest lauset koosmõjus ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et eeliseid, mis tulenevad määratud teenuseosutajale sellest, et direktiivi 97/67/EÜ artikli 7 lõike 1 esimest lauset rikkudes on talle antud eriõigus, tuleb laiendada teistele postiteenuste osutajatele, mille tagajärjel on menetlusdokumendi postitamine liikmesriigi postiasutuses, mis kuulub mõnele muule universaalpostiteenuste osutajale kui määratud teenuseosutaja, samaväärne selle dokumendi esitamisega kohtule, ja nimelt kohaldades põhimõtteid, mis vastavad Euroopa Liidu Kohtu 21. juuni 2007. aasta otsuses Jonkman jt (C-231/06–C-233/06, ECLI:EU:C:2007:373) välja töötatud põhimõtetele?
ET Euroopa Liidu Teataja C 13/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Poola) 26. septembril 2017 – Związek Gmin Zagłębia Miedziowego w Polkowicach versus Szef Krajowej Administracji Skarbowej

(Kohtuasi C-566/17)

(2018/C 013/05)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Związek Gmin Zagłębia Miedziowego w Polkowicach

Vastustaja: Szef Krajowej Administracji Skarbowej

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1), artikli 168 punktiga a ning käibemaksu neutraalsuse põhimõttega on vastuolus liikmesriigi tava, mis seisneb selles, et antakse õigus täies ulatuses maha arvata sisendkäibemaks seoses selliste kaupade ja teenuste soetamisega, mida on kasutatud nii maksukohustuslase nende tehingute tarbeks, mis kuuluvad käibemaksu kohaldamisalasse (maksustatud ja maksuvabad), kui ka nende jaoks, mis käibemaksu kohaldamisalasse ei kuulu, sest liikmesriigi õigusnormidega ei ole ette nähtud sisendkäibemaksu summa jaotuse meetodeid ja kriteeriume seoses eelmainitud tehinguliikidega?

(1) ELT L 347, lk 1.
—

tuvastada, et kuna Slovakkia Vabariik ei ole 1. jaanuariks 2016 vastu võtnud kõiki õigus- ja haldusakte, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/61/EL kiire elektroonilise side kasutuselevõtukulude vähendamise meetmete kohta (1) täielikuks täitmiseks, või vähemalt ei ole komisjoni neist aktidest teavitanus, siis on ta rikkunud selle direktiivi artiklist 13 tulenevaid kohustusi;
3.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 on kaitstud väljateenitud puhkus siis, kui selle puhkuse kestus on pikem direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõikes 1 sätestatud neljanädalasest miinimumpõhipuhkusest, ja kas põhiõiguste harta viidatud sättega on vastuolus liikmesriigi kollektiivlepingu tingimus või selle tingimuse tõlgendus, mille kohaselt töötajal, kes on oma puhkuse või selle osa alates töövõimetu, ei ole tema taotlusele vaatamata õigust sellisele ajale langeva kollektiivlepingul põhineva puhkuse üleviimisele juhul, kui kollektiivlepingul põhineva puhkuse üle viimata jätmine ei lühenda neljanädalast põhipuhkust, millele töötajal on õigus?
3.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 on kaitstud väljateenitud puhkus siis, kui selle puhkuse kestus on pikem direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõikes 1 sätestatud neljanädalasest miinimumpõhipuhkusest, ja kas [Euroopa Liidu] põhiõiguste harta viidatud sättega on vastuolus liikmesriigi kollektiivlepingu tingimus või selle tingimuse tõlgendus, mille kohaselt töötajal, kelle töövõimetus haiguse tõttu tekib põhipuhkuse või selle osa vältel, ei ole tema taotlusele vaatamata õigust põhipuhkuse ajale langeva töövõimetuse perioodi kuue esimese puhkusepäeva üleviimisele siis, kui need omavastutuspäevad ei lühenda neljanädalast põhipuhkust, millele töötajal on õigus?
ET Euroopa Liidu Teataja C 13/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Baden-Württemberg (Saksamaa) 4. oktoobril 2017 – Martin Wächtler versus Finanzamt Konstanz

(Kohtuasi C-581/17)

(2018/C 013/06)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Baden-Württemberg

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Martin Wächtler

Vastustaja: Finanzamt Konstanz

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelist 21. juuni 1999. aasta kokkulepet isikute vaba liikumise kohta (1), mis jõustus 1. juunil 2002, eelkõige selle preambulit ning artikleid 1, 2, 4, 6, 7, 16 ja 21 ning I lisa artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt maksustatakse selleks, et maksustamise materiaalne alus ei läheks kaotsi, äriühingus olevalt osaluselt saadud varjatud kapitalikasum (ilma edasilükkamiseta) juhul, kui selle liikmesriigi kodanik, kellel oli kõigepealt selles riigis piiramatu maksukohustus, viib oma elukoha sellest riigist üle Šveitsi ja mitte Euroopa Liidu liikmesriiki või riiki, mille suhtes kohaldatakse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut?

(1) EÜT 2002, L 114, lk 6; ELT eriväljaanne 11/41, lk 89.
4.

Muude „värvimärkidena“ registreeritud kaubamärkidega arvestamata jätmine Menetluse eelnevates faasides viidati lisaks ühenduse kaubamärkidele, mis on aluseks praktikale, millel on käesoleva juhtumi seisukohast äärmiselt suur tähtsus. Seega on ebamõistlik või suisa täiesti põhjendamatu see, et keelduti registreerimast vaidlusalust kaubamärki ning see kujutab endast õigusnormi rikkumist, kui käsitada varasemat praktikat mitte siduvate otsuste, vaid EUIPO ja Euroopa Liidu Üldkohtu korduvalt sedastatud õiguspõhimõtte väljendusena.
ET Euroopa Liidu Teataja C 5/17

Uniwersytet Wrocławski 24. augustil 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 13. juuni 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-137/16: Uniwersytet Wrocławski versus Teadusuuringute Rakendusamet (REA)

(Kohtuasi C-515/17 P)

(2018/C 005/24)

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Apellant: Uniwersytet Wrocławski (esindajad: advokaadid A. Krawczyk-Giehsmann ja K. Szarek)

Teine menetlusosaline: Teadusuuringute Rakendusamet (REA)

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tuvastada, et hagiavaldus on esitatud nõuetekohaselt;

— mõista teiselt menetluspoolelt välja kõik kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esimene väide puudutab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 rikkumist. Väide põhineb sellel, et selle sätte kohaldamisel on Üldkohus teinud tõlgendamisvea ning läinud vastuollu proportsionaalsuse ja subsidiaarsuse põhimõttega, kuna Üldkohus ei ole võtnud arvesse, et kõnealune õigussuhe radca prawny (ülikooli õigusnõustaja) ja ülikooli vahel põhineb mõlema poole sõltumatusel ja võrdsusel ning radca prawny kutse Poola õiguses on oma olemuselt tuntud sõltumatuse ja kolmandatele isikutele alluvuse puudumise poolest, kujutades endast avalikul usalduses põhinevat ametit.

Apellatsioonkaebuse teise väite kohaselt on rikutud Üldkohtu 23. aprilli 2015. aasta kodukorra artiklit 119. Väide põhineb sellel, et Üldkohus tegi otsuse põhjendamisel vea, kuna vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduses sõnastas ta abstraktseid seisukohti ning jättis esitatud arvamuse sidumata kohtuasja tegelike asjaoludega, mis oluliselt piiras apellandi võimalust end tõhusalt kaitsta.
2.

Õigusnormi rikkumine seoses sellega, mis väärtusega on lepitusorgani kokkulepped, mis näitab hea halduse ja lojaalse koostöö põhimõtete ilmset rikkumist Üldkohus on oma põhjenduses õigusnormi rikkunud, kuna ta eirab lepitusorganis komisjoni ja liikmesriigi vahel sõlmitud kokkuleppe väärtust ja tõhusust. Täiendavalt on Üldkohus rikkunud hea halduse ja lojaalse koostöö põhimõtet, kuna ta andis oma arutluskäigus õiguse haldusorganile eirata ühepoolselt ja ilma mingi selgituseta kokkuleppeid, mille ta on mõne liikmesriigiga sõlminud lepitusmenetluse raames, mis on seaduslikult loodud just nimelt eesmärgiga võimaldada komisjonil ja liikmesriikidel kokkuleppele jõuda.
1.

Esimene väide, et hagi esitanud aktsionäridel (s.o Trasta Komercbanka aktsionäridel eristatuna Trasta Komercbankast endast) ei olnud Trasta Komercbanka põhjendatud huvist eraldi seisvat põhjendatud huvi tühistamishagi esitamiseks. Esimene väide põhineb järgmistel argumentidel: — Apellant märgib, et Üldkohus tõlgendas vääralt kohtupraktikat, kohustades aktsionäre tõendama, et neil on eraldiseisev huvi menetluse algatamiseks osaliselt nende kontrolli all olnud ettevõtjale adresseeritud otsuse peale. Muu hulgas rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta 12. septembri 2017. aasta kohtumääruses märkis, et see kohtupraktika ei ole kohtuasjas T-247/16 kohaldatav. — Hagi esitanud aktsionärid ei ole tõendanud, et neil on Trasta Komercbanka põhjendatud huvist eraldi seisev põhjendatud huvi: vaidlusalune otsus ei ole nende õiguslikku olukorda mõjutanud (erinevalt likvideerimismenetluse algatamisest, mis on eraldi toiming). Ei saa öelda, et hagi esitanud aktsionäridel on Trasta Komercbanka enda põhjendatud huvist eraldi seisev põhjendatud huvi selle vastu, et Trasta Komercbankal oleks krediidiasutuse tegevusluba. — Muu hulgas ei tule eraldiseisvaks põhjendatud huviks pidada huvi nõuda kahjuhüvitist ega aktsionäride majanduslikku huvi saada dividende.
ET Euroopa Liidu Teataja C 32/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal de Justiça (Portugal) 18. oktoobril 2017 – J. Portugal Ramos Vinhos SA versus Adega Cooperativa de Borba CRL

(Kohtuasi C-629/17)

(2018/C 032/20)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supremo Tribunal de Justiça

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: J. Portugal Ramos Vinhos SA

Vastustaja: Adega Cooperativa de Borba CRL

Eelotsuse küsimused

Kui veinitooteid tähistavate kaubamärkide ja tähiste registreerimise vastuvõetavuse hindamise kontekstis kasutatakse direktiivi 2008/95/EÜ (1) artikli 3 lõike 1 punkti c kohast väljendit „märgid või tähised, mis tähistavad kaubanduses […] muid kauba või teenuse omadusi“, siis kas seda tuleb tõlgendada nii, et see katab kaubamärgina kinnitatud ja veini päritolunimetusena kaitstud geograafilist nimetust sisaldavates sõnalistes väljendites sisalduvat sõna „adega“, mida käibes kasutatakse kõnealust tüüpi kauba tootmisrajatiste ja –ruumide identifitseerimiseks; seda olukorras, kus sõna („adega“) on üks erinevatest sõnalistest osadest, mis moodustavad kaubamärgi registreerimist taotlenud juriidilise isiku ärinime?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiv 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (kodifitseeritud versioon) (ELT 2008, L 299, lk 25).
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, on ministri niisuguse korralduse suhtes kohaldatav mõni Watsoni nõue või muu nõue lisaks inimõiguste konventsiooniga kehtestatutele? Ja kui on, siis kuidas ja mil määral on need nõuded kohaldatavad, võttes arvesse, et agentuuridel on hädasti vaja kasutada massandmehõivet ja automaatseid töötlemistehnikaid riikliku julgeoleku kaitseks, ning seda, mil määral võib selliste nõuete kehtestamine niisuguseid võimalusi, kui need on muidu inimõiguste konventsiooniga kooskõlas, kriitiliselt pärssida?
—

tuvastada, et kuna Iirimaa ei võtnud määratud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda Apple Sales International and Apple Operations Europe’ilt tagasi abi, mis tunnistati komisjoni 30. augusti 2016. aasta otsuse (EL) 2017/1283 riigiabi SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP) kohta, mida Iirimaa andis Apple’ile (1), artikli 1 kohaselt ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks, on Iirimaa rikkunud selle otsuse artiklitest 2 ja 3 kui ka ELTL artikli 108 lõikest 2 tulenevaid kohustusi;
1.

Kas palve saajaks olev – ja Dublini III määruse (1) III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav – liikmesriik võib tagasivõtmispalve vastavalt Dublini III määruse artikli 23 lõikele 1 tõhusalt rahuldada veel ka siis, kui vastuse andmise tähtaeg, mis on kindlaks määratud Dublini III määruse artikli 25 lõikes 1, on juba möödunud ja palve saajaks olev liikmesriik on tagasivõtmispalve kindlaksmääratud tähtaja jooksul varem juba tagasi lükanud ning andnud kindlaksmääratud tähtaja jooksul eitava vastuse ka rakendusmääruse (2) artikli 5 lõikel 2 põhinevale palvele palve uuesti läbi vaadata? Juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt: Kas juhul, kui Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik on tagasivõtmispalve kindlaksmääratud tähtaja jooksul tagasi lükanud, on palve esitajaks olev liikmesriik, kus esitati uus taotlus, kohustatud selle taotluse läbi vaatama, et tagada taotluse läbivaatamine liikmesriigi poolt vastavalt Dublini III määruse artikli 3 lõikele 1?
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikleid 56 ja 63 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus Zakon o ništetnosti ugovora o kreditu s međunarodnim obilježjima sklopljenih u Republici Hrvatskoj s neovlaštenim vjerovnikom’i (seadus luba mitteomava võlausaldajaga Horvaatia Vabariigis sõlmitud rahvusvaheliste tunnustega laenulepingute tühisuse kohta; Narodne novine n.o 72/2017) sätted ja täpsemalt selle seaduse artikkel 10, milles on ette nähtud selliste laenulepingute ja muude laenulepingust tulenevate õigustoimingute tühisus, mis on sõlmitud (selle seaduse artiklite 1 ja 2 esimese taande tähenduses) võlgniku ja (sama seaduse artikli 2 teise taande tähenduses) luba mitteomava võlausaldaja vahel või tuginevad sellele lepingule, isegi kui need on sõlmitud enne kõnealuse seaduse jõustumist, ning need on tühised alates lepingu sõlmimise ajast, mille tagajärjel on iga lepingupool kohustatud teisele tagastama kõik tühise lepingu alusel saadu ja kui see ei ole võimalik või kui tagastamine ei ole võimalik täitmise laadi tõttu, tuleb maksta piisavat rahalist hüvitist vastavalt kohtulahendi tegemise ajal kehtinud hindadele[?]
1.

Kas määruse nr 549/2013/EL (1) (nn Euroopa arvepidamissüsteemi ehk ESA 2010) punktis 20.15 kasutatud mõistet „avalik sekkumine üldiste eeskirjade vormis, mis on kohaldatavad kõigi samas valdkonnas tegutsevate üksuste suhtes“ tuleb mõista laias mõttes, nii et see sisaldab ka spordivaldkonna suuniste (nn „mittesiduvad õigusnormid“) andmise pädevust ning seaduses ette nähtud tunnustamispädevust, millega antakse juriidilise isiku staatus ja spordi valdkonnas tegutsemise õigus, ning mis mõlemad hõlmavad üldiselt kõiki Itaalia riiklikke spordialaliite?