Keywords

Summary



Keywords

1. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Kohustuste rikkumise tõendamine – Komisjoni tõendamiskoormis

(EÜ artikkel 226)

2. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Vaidlusese – Kindlaksmääramine kohtueelses menetluses

(EÜ artikkel 226)

3. Isikute vaba liikumine – Erandid – Avaliku korraga seotud põhjused

(EÜ artikkel 39; nõukogu direktiiv 64/221, artikkel 3, ja nõukogu direktiiv 73/148, artikkel 10)

Summary

1. Komisjon peab liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluse raames tõendama väidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist ning esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, mis võimaldaksid kohtul rikkumist tuvastada, ilma et komisjon toetuks seejuures suvalistele oletustele.

Eriti seoses etteheitega, mis käsitleb siseriikliku sätte rakendamist, on liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks vajalik tõendite esitamine, mis võrreldes tavaliste, siseriikliku sätte sisu puudutava liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi põhjendavate tõenditega on erilised. Neil asjaoludel on liikmesriigi kohustuste rikkumist võimalik tuvastada ainult juhul, kui on esitatud piisavalt dokumenteeritud ning üksikasjalikke tõendeid haldus- ja/või kohtuasutuste väidetava praktika kohta, mille eest on asjaomane liikmesriik vastutav.

Peale selle, kuigi liikmesriigi käitumine, mis seisneb ühenduse õigusega vastuolus olevas halduspraktikas, võib küll olla liikmesriigi kohustuste rikkumine EÜ artikli 226 mõttes, peab see halduspraktika olema teatud määral juurdunud ning üldine.

(vt punktid 48−50)

2. Komisjoni poolt liikmesriigile edastatud märgukiri ja selle järel komisjoni esitatud põhjendatud arvamus EÜ artikli 226 alusel piiritlevad kohtuvaidluse eseme, mida ei saa hiljem laiendada. Järelikult peavad komisjoni põhjendatud arvamuse ja hagi aluseks olema samad etteheited nagu märgukirjas, millega kohtueelne menetlus algatatakse.

Siiski ei saa nõuda, et märgukirjas, põhjendatud arvamuse resolutiivosas ja hagiavalduses esitatud väited igal juhul üks-ühele kattuksid, eeldusel, et vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud, vaid hoopis üksnes piiratud.

(vt punktid 59–61)

3. Siseriikliku ametiasutuse poolt avaliku korra mõistele kui isikute vaba liikumise aluspõhimõttest tehtavale erandile tuginemine tähendaks lisaks iga seaduse rikkumisega kaasnevale ühiskondliku korra häirimisele igal juhul veel ühiskonna põhihuve ähvardava reaalse ja piisavalt tõsise ohu olemasolu.

Sellega seoses rikub liikmesriik EÜ artiklist 39, direktiivi 64/221 (välisriigi kodanike liikumise ja elukohaga seonduvate avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu seisukohalt õigustatud erimeetmete kooskõlastamise kohta) artiklist 3 ning direktiivi 73/148 (liikmesriikide kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires) artiklist 10 tulenevaid kohustusi, kui ta sätestab, et ühenduse kodanike, kellel on tähtajatu elamisluba, väljasaatmist saab põhjendada ainult avaliku korraga seonduvatel „tõsistel” põhjustel. Selline siseriiklik õigusakt tõstatab küsimusi selle kohta, kas ühenduse õiguse nõuetega on korrektselt arvestatud nende ühenduse kodanike suhtes, kellel on tähtajaline elamisluba.

(vt punktid 34, 70, 72, 126 ja resolutiivosa)