34

Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELL artikli 4 lõike 3 ja artikli 19 lõikega 1 ning ELTL artikli 2 lõigetega 1 ja 2 ning artikliga 267 – tõlgendatuna lähtuvalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47 – on vastuolus niisugune tõlgendamispraktika nagu see, mis puudutab põhiseaduse artikli 111 kaheksandat lõiku, tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 360 esimest lõiku […] ja artikli 362 esimest lõiku ning halduskohtumenetluse seadustiku artiklit 110 – osas, milles nende õigusnormide kohaselt on Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsuste peale lubatud esitada kassatsioonkaebus „kohtu pädevusega seotud põhjustel“ –, ning mis ilmneb kohtuotsusest [nr 6/2018] […], milles Corte costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus) leidis varasemat kohtupraktika suunda muutes, et „kohtuliku võimu puudumise“ tõttu esitatavat kassatsioonkaebust ei saa kasutada selleks, et vaidlustada Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsuseid, millega kohaldatakse riigisisesel tasandil välja töötatud tõlgendamispraktikat, mis on vastuolus [Euroopa Kohtu] otsustega, sellistes valdkondades, mida reguleerib liidu õigus (käesoleval juhul riigihankelepingute sõlmimise valdkonnas) ning milles liikmesriigid on loobunud oma suveräänsete volituste kasutamisest viisil, mis on liidu õigusega vastuolus, mille tulemus on see, et kinnistuvad liidu õiguse rikkumised, mille saaks parandada eespool nimetatud õiguskaitsevahendiga, ning kahjustatakse liidu õiguse ühetaolist kohaldamist ja liidu õigusega antud subjektiivsete õiguste tõhusat kohtulikku kaitset vastuolus nõudega, et iga kohus rakendaks seda õigust täielikult ja nõuetekohaselt niisugusel viisil, mis on tingimata kooskõlas sellega, kuidas [Euroopa Kohtu] hinnangul on õige seda õigust tõlgendada, võttes arvesse liikmesriikide „menetlusautonoomia“ piire oma menetlusnormide kehtestamisel? 2. Kas ELL artikli 4 lõike 3 ja artikli 19 lõikega 1 ning ELTL artikliga 267 – tõlgendatuna lähtuvalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47 – on vastuolus see, kui põhiseaduse artikli 111 kaheksandat lõiku, tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 360 esimest lõiku […] ja artikli 362 esimest lõiku ning halduskohtumenetluse seadustiku artiklit 110 tõlgendatakse ja kohaldatakse nii, nagu ilmneb riigisisesest kohtupraktikast, mille kohaselt ei saa „kohtu pädevusega seotud põhjustel“ Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) suurkojale „kohtuliku võimu puudumise“ tõttu esitatavat kassatsioonkaebust kasutada õiguskaitsevahendina, mis võimaldaks vaidlustada Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsuseid, milles liidu õiguse kohaldamise küsimusi käsitlevate vaidluste lahendamisel jäetakse ilma põhjendamata esitamata eelotsusetaotlus [Euroopa Kohtule], ilma et oleksid täidetud liikmesriigi kohtu eelotsusetaotluse esitamise kohustusest vabastavad tingimused, mis on [Euroopa Kohtu] poolt ammendavalt loetletud [alates 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsusest Cilfit jt (238/81, EU:C:1982:335)] ja mida tuleb tõlgendada kitsalt, rikkudes põhimõtet, et liidu õigusega on vastuolus riigisisesed – kas seadusest või põhiseadusest tulenevad – menetlusnormid ja ‑praktika, mis võtavad liikmesriigi kohtult (mis võib olla viimase astme kohus või mitte) kas või ajutiselt vabaduse esitada eelotsusetaotlus ja mille tagajärg on see, et omavoliliselt võetakse üle [Euroopa Kohtu] ainupädevus anda liidu õiguse õigeid ja siduvaid tõlgendusi, muudetakse parandamatuks võimalik tõlgenduslik vastuolu liikmesriigi kohtu kohaldatava õiguse ja liidu õiguse vahel (ja soodustatakse selle kinnistumist) ning kahjustatakse liidu õiguse ühetaolist kohaldamist ja liidu õigusega antud subjektiivsete õiguste tõhusat kohtulikku kaitset? 3. Kas põhimõtted, mida Euroopa Kohus on kinnitanud 5. septembri 2019. aasta kohtuotsuses Lombardi (C‑333/18, EU:C:2019:675), 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199) ja 4. juuli 2013. aasta kohtuotsuses Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) seoses direktiivi [89/665] (muudetud direktiiviga [2007/66]) artikli 1 lõigetega 1 ja 3 ning artikli 2 lõikega 1, on kohaldatavad niisugusel juhul, nagu on tegemist põhikohtuasjas, kus konkureeriv ettevõtja on vaidlustanud enda hankemenetlusest kõrvalejätmise ja lepingu sõlmimise teise ettevõtjaga ning kus Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) on sisuliselt analüüsinud ainult väidet, millega hankemenetlusest kõrvale jäetud ettevõtja vaidleb vastu tema tehnilisele pakkumusele antud punktisummale, mis jääb allapoole „kohustuslikku lävendit“, ning analüüsides esmajärjekorras hankijast haldusasutuse ja edukaks pakkujaks osutunud ettevõtja vastuapellatsioonkaebusi, rahuldab need, tunnistades vastuvõetamatuks (ja jättes sisuliselt läbi vaatamata) apellatsioonkaebuse muud väited, millega vaieldakse hankemenetluse tulemusele vastu muudel põhjustel (hanketingimustes hindamiskriteeriumide kindlaks määramata jätmine, antud punktide põhjendamata jätmine, hankekomisjoni liikmete õigusvastaselt nimetamine ja komisjoni koosseisu õigusvastasus), ning seda riigisisese kohtupraktika alusel, mille kohaselt hankemenetlusest kõrvale jäetud ettevõtjal ei ole õigust esitada väiteid, mille eesmärk on vaidlustada lepingu sõlmimine konkureeriva ettevõtjaga, isegi mitte hanke tühisuse tuvastamise nõudmise kaudu, samas kui on vaja hinnata, kas liidu õigusega on kooskõlas see, kui ettevõtjalt võetakse õigus lasta kohtul analüüsida iga põhjust, miks hanketulemus vaidlustatakse, ning seda olukorras, kus tema hankest kõrvalejätmist ei ole lõplikult kinnitatud ja kus iga konkurent võib tugineda samasugusele põhjendatud huvile selle vastu, et teiste pakkumused kõrvale jäetaks, mis võib viia selleni, et hankijast haldusasutusel ei ole võimalik valida välja ühte nõuetekohast pakkumust ja ta algatab uue hankemenetluse, milles võivad osaleda kõik pakkujad?“