KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 31. mail 2018 ( 1 )

Liidetud kohtuasjad C‑626/15 ja C‑659/16

Euroopa Komisjon

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

Tühistamishagi – Õige õigusliku aluse valik – Euroopa Liidu ainupädevus, jagatud pädevus või täiendav pädevus – Liidu tegutsemine rahvusvahelises organis üksinda ja liidu tegutsemine seal koos liikmesriikidega – Mere bioloogiliste ressursside kaitse – Kalandus – Keskkonnakaitse – Teadusuuringud – Merekaitseala – Antarktika – Weddelli meri ja Rossi meri – Alaliste esindajate komitee (COREPER) otsus – Vaidlustatav akt

I. Sissejuhatus

1. Regulaarselt tekivad liidu tasandil konfliktid küsimuse pinnal, kas Euroopa Liit võib tegutseda rahvusvahelistes organites üksinda või ainult koos liikmesriikidega, et osaleda nimetatud organite aruteludes ja otsuste tegemisel. Vaidluse all on tavaliselt küsimus, millisele õiguslikule alusele peab liidu välistegevus vastavalt aluslepingutele tuginema.

2. Pädevust puudutavad küsimused on võimuküsimused, mis on juba aastakümneid tuliseid kohtuvaidlusi põhjustanud. Esiteks on tegemist küsimusega, kui keerukas peab olema liidusisene otsuste tegemise protsess, ja teiseks küsimusega, kes Euroopast võib osaleda rahvusvahelistel läbirääkimistel. Alates Lissaboni lepingu jõustumisest näib, et eri leeride vaated sellele on märkimisväärselt jäigemaks muutunud.

3. Käesolevas kohtuasjas on tegemist Antarktika merede kaitseks võetavate meetmetega, eelkõige eri merekaitsealade loomisega, mille üle on mitu aastat Antarktika vete elusressursside kaitse komisjoni (CCAMLR) aastakoosolekutel arutletud.

4. Sisuliselt on Euroopa Komisjon, Euroopa Liidu Nõukogu ja liikmesriigid ühel meelel selles, et Antarktika merede kaitsele tuleb aktiivselt kaasa aidata. Vormiliselt nõuavad aga nõukogu ja liikmesriigid, et merede kaitse meetmed tuleb arvata keskkonnapoliitika ja seega jagatud pädevuse valdkonda kuuluvaks (ELTL artikli 4 lõike 2 punkt e), mistõttu on nende arvates liidu ja liikmesriikide ühine tegutsemine rahvusvahelisel areenil vältimatu. Komisjon on seevastu seisukohal, et tegemist on meetmega mere bioloogiliste ressursside kaitseks ühise kalanduspoliitika raames (ELTL artikli 3 lõike 1 punkt d), mis kuulub liidu ainupädevusse ega luba seega liikmesriikidel tegutseda välissuhetes liidu institutsioonide kõrval. Lisaks arutletakse selle üle, kas liidul on selles valdkonnas vaikimisi ainuvälispädevus vastavalt AETR‑i doktriinile ( 2 ) (ELTL artikli 3 lõige 2), ja kui suur tähtsus on käesolevas kohtuasjas teaduspoliitikal, mis kuulub liidu täiendava pädevuse hulka (ELTL artikli 4 lõige 3).

5. Komisjon vaidlustab käesoleval juhul konkreetselt kaks nõukogu otsust liidu osalemise kohta CCAMLR‑i 34. ja 35. aastakoosolekul, mis peeti 2015. ja 2016. aastal (edaspidi „vaidlustatud otsused“). – Kohtuasjas C‑626/15 vaidlustab komisjon 11. septembri 2015. aasta otsuse, mis sisaldub alaliste esindajate komitee (COREPER) eesistuja järeldustes ja millega COREPER kiitis heaks CCAMLR‑ile seoses selle 34. aastakoosolekuga 2015. aastal liidu ja selle liikmesriikide nimel aruteludokumendi esitamise, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres (edaspidi „2015. aasta otsus“). ( 3 ) – Kohtuasjas C‑659/16 vaidlustab komisjon nõukogu 10. oktoobri 2016. aasta otsuse, mis puudutab liidu seisukoha kindlaksmääramist seoses CCAMLR‑i 35. aastakoosolekuga 2016. aastal (edaspidi „2016. aasta otsus“). ( 4 ) See käsitleb samuti kokku nelja merekaitseala ja eraldi teadusuuringute alade loomist Antarktika meredes, sealhulgas juba aasta aega varem arutlusel olnud merekaitseala loomist Weddelli meres ja merekaitseala loomist Rossi meres.

6. Euroopa Kohtu otsus mõlemas nimetatud kohtuasjas kujutab endast veel ühte osa liidu ja selle liikmesriikide välispädevuse keerukast tervikpildist, nagu see on kindlaks määratud Lissaboni lepingus. Eelkõige ajendab käesolev kohtuasi selgitama, kas liidu ja selle liikmesriikide jagatud pädevuse tõttu on tingimata nõutav, et rahvusvahelistes organites tegutseksid liit ja selle liikmesriigid ühiselt (segavastutus), või võib liit rahvusvahelistes suhetes tegutseda ka üksinda ja koguni peab seda tegema. Kohtuasjas C‑626/16 tuleb kõigepealt ka arutleda selle üle, millistel asjaoludel kujutavad COREPER‑i otsused endast vaidlustatavaid akte ELTL artikli 263 tähenduses. Kohtumenetluses, mille ese on partnerlusleping Kasahstaniga (C‑244/17) ja milles ma samuti esitan oma ettepaneku tänase kuupäevaga, on kõne all täiesti teistsugused – nõukogu otsuste häälteenamusnõuetega seotud – küsimused, millel on teatav ühisosa ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

7. Liidu õiguse valdkonnas moodustavad käesoleva kohtuasja raamistiku eelkõige ELTL artiklid 2, 3 ja 4 ning ELL artikli 4 lõige 1 ja artikli 5 lõige 2. Lisaks on suure tähtsusega ELTL artiklid 191 ja 192. Peale selle tuleb viidata ühise kalanduspoliitika alussätetele, mis on esitatud määruses (EL) nr 1380/2013. ( 5 )

8. Määruse nr 1380/2013 artiklis 1 on sätestatud ühise kalanduspoliitika kohaldamisala: „1. Ühine kalanduspoliitika hõlmab: a) mere bioloogiliste ressursside kaitset ning selliseid ressursse ammutava kalapüügi ja selleks vajaliku laevastiku majandamist; […] 2. Ühine kalanduspoliitika hõlmab lõikes 1 osutatud tegevusi juhul, kui neid teostatakse: […] c) liidu kalalaevadel liidu vetest väljaspool või d) liikmesriikide kodanike poolt, ilma et see piiraks lipuriigi esmavastutust.“

9. Ühise kalanduspoliitika eesmärke on määruse nr 1380/2013 artiklis 2 kirjeldatud järgmiselt: „1. Ühine kalanduspoliitika tagab selle, et püügitegevus ja vesiviljelus on keskkonna seisukohast pikaajaliselt jätkusuutlikud […]. 2. Ühises kalanduspoliitikas kohaldatakse kalapüügi majandamise suhtes ettevaatusprintsiibil põhinevat lähenemisviisi ning ühise kalanduspoliitika eesmärk on tagada, et mere bioloogiliste elusressursside kasutamise kaudu taastatakse ja hoitakse püütavate liikide populatsioonid tasemetel, mis ületavad maksimaalse jätkusuutliku saagikuse saamiseks vajalikke tasemeid. […] 3. Ühises kalanduspoliitikas rakendatakse kalapüügi majandamise suhtes ökosüsteemipõhist lähenemisviisi, et viia püügitegevuse negatiivne mõju mere ökosüsteemile miinimumini, ning püütakse tagada seda, et vesiviljeluses ja püügitegevuses välditaks merekeskkonna seisundi halvendamist. […] 5. Ühise kalanduspoliitikaga eelkõige: […] j) tagatakse kooskõla liidu keskkonnaalaste õigusaktidega […]“.

10. Liidu kalandusalaste välissuhete eesmärkide kohta on määruse nr 1380/2013 artikli 28 lõikes 1 märgitud järgmist: „Mere bioloogiliste ressursside ja merekeskkonna säästva kasutamise, majandamise ning kaitse tagamiseks arendab liit kalandusalaseid välissuhteid kooskõlas rahvusvaheliste kohustuste ja poliitikaeesmärkidega ning artiklites 2 ja 3 sätestatud eesmärkide ja põhimõtetega.“

B. Rahvusvaheline õigus

11. Rahvusvahelisest õigusest on tähtsad Canberra konventsiooni sätted; muu hulgas tuleb viidata ka Antarktika lepingule.

1. Canberra konventsioon

12. Antarktika vete elusressursside kaitse konventsioon ( 6 ) (Canberra konventsioon) sõlmiti 20. mail 1980 Canberras (Austraalia) ja see jõustus 7. aprillil 1982. Konventsiooniosalised on peale liidu ka selle 12 liikmesriiki, ( 7 ) lisaks 23 kolmandat riiki.

13. Canberra konventsiooni I artikkel sätestab: „1. Konventsiooni kohaldatakse Antarktika vete elusressursside suhtes, mida leidub 60° lõunalaiusest lõuna pool asuvas piirkonnas, ning Antarktika vete elusressursside suhtes, mida leidub selle laiuskraadi ja antarktilise konvergentsi vahel ja mis moodustavad osa Antarktika vete ökosüsteemist. 2. Antarktika vete elusressursid on kalade, limuste, vähkide ja muude elusorganismide (sealhulgas linnud) kõikide liikide populatsioonid, mida leidub antarktilisest konvergentsist lõuna pool. 3. Antarktika vete ökosüsteem on kogum Antarktika elusressursside omavahelistest suhetest ja nende suhetest elukeskkonnaga. […]“

14. Canberra konventsiooni II artikkel on sõnastatud järgmiselt: „1. Konventsiooni eesmärk on kaitsta Antarktika vete elusressursse. 2. Konventsiooni kohaldamisel hõlmab „kaitsmine“ ressursside ratsionaalset kasutamist. 3. Mis tahes püük ja sellega seotud tegevus konventsiooni kohaldamise piirkonnas peab toimuma kooskõlas konventsiooni sätete ning järgmiste kaitsepõhimõtetega: a) vältida püütava populatsiooni kahanemist allapoole niisugust taset, mis tagab selle stabiilse taastumise. Selleks ei tohi lasta sellel langeda allapoole taset, mis on ligilähedane suurimat aastaiivet tagavale tasemele; b) säilitada ökoloogilised suhted püütavate ning nendest sõltuvate ja nendega seotud Antarktika vete elusressursside populatsioonide vahel ning taastada kahanenud populatsioonid punktis a määratletud tasemeni; […]“

15. Canberra konventsiooni III artikkel reguleerib konventsiooni ja Antarktika lepingu vahelist suhet: „Konventsiooniosalised, olenemata sellest, kas nad on või ei ole Antarktika lepingu osalised, lepivad kokku, et nad ei osale Antarktika lepingu kohaldamise piirkonnas tegevuses, mis on vastuolus selle lepingu põhimõtete ja eesmärkidega […]“.

16. Peale selle sätestab Canberra konventsiooni V artikkel: „1. Konventsiooniosalised, kes ei ole Antarktika lepingu osalised, tunnistavad Antarktika lepingu konsultatiivosaliste erilisi kohustusi ja vastutust Antarktika lepingu kohaldamise piirkonna keskkonna kaitse ja säilitamise eest. 2. Konventsiooniosalised, kes ei ole Antarktika lepingu osalised, lepivad kokku, et võimaluse korral järgivad nad oma tegevuses Antarktika loomastiku ja taimestiku kaitse kooskõlastatud meetmeid ning muid meetmeid, mida on soovitanud Antarktika lepingu konsultatiivosalised, kandes vastutust Antarktika keskkonna kaitse eest inimtegevuse mis tahes kahjustava toime eest. […]“.

17. Canberra konventsiooni VII artikli alusel asutatakse Antarktika vete elusressursside kaitse komisjon (CCAMLR), kellele antakse konventsiooni IX artiklis mh järgmine ülesanne: „1. Komisjoni ülesandeks on ellu viia käesoleva konventsiooni II artiklis sätestatud eesmärke ja põhimõtteid. Selleks teeb komisjon järgmist: […] f) töötab välja […] kaitsemeetmed […]; […] 2. Lõike 1 punktis f nimetatud kaitsemeetmed on järgmised: […] g) kindlaksmääramine, kas mingi ala, piirkond või allpiirkond sobib teadusuuringuteks või kaitse alla võtmiseks või mitte, sealhulgas erikaitsealade ja teadusuuringuteks eraldatud alade loomine; […]“.

18. Praegu kuuluvad CCAMLR‑i peale Euroopa Liidu ka kaheksa liidu liikmesriiki. ( 8 )

2. Antarktika leping

19. Antarktika leping kirjutati alla 1. detsembril 1959 Washingtonis (Columbia ringkond, Ameerika Ühendriigid). Kolmel Euroopa Liidu liikmesriigil kui Antarktika lepingule alla kirjutanud riigil on lepinguosalise staatus. ( 9 ) Veel üheksal Euroopa Liidu liikmesriigil on konsultatiivosalise staatus ( 10 ) ja kaheksal liikmesriigil on mittekonsultatiivosalise staatus. ( 11 )

20. Antarktika lepingu artikli IX lõige 1 sätestab: „[…] lepinguosaliste esindajad kohtuvad […] sobivate ajavahemike järel ja sobivates kohtades, et vahetada informatsiooni ja pidada omavahel nõu Antarktikat käsitlevates ühist huvi pakkuvates küsimustes ning et välja töötada, läbi vaadata ja soovitada oma valitsusele lepingu põhimõtete elluviimist ja eesmärkide saavutamist kergendavaid abinõusid, mille rakendamine võimaldab: […] f) säilitada ja kaitsta Antarktika loodusrikkusi.“

21. Antarktika lepingu artiklis VI määratakse lepingu kohaldamisala kindlaks järgmiselt: „Lepingut kohaldatakse 60o lõunalaiusest lõuna pool asuvale piirkonnale, kaasa arvatud jääšelfidele. […]“

III. Kohtuasja taust

22. CCAMLR on seadnud eesmärgiks luua merekaitsealade võrgustik Antarktika piirkonnas. Euroopa Liit toetab sõnaselgelt seda eesmärki.

23. Seda arvestades võttis nõukogu 2014. aastal eesmärgiga valmistada ette liidu osalemist CCAMLR‑i tulevastel aastakoosolekutel ELTL artikli 218 lõike 9 alusel vastu „mitmeaastase seisukoha“, milles sätestati mh „lihtsustatud menetlus“ nõukogu otsuste tegemiseks liidu poolt CCAMLR‑i raames võetava seisukoha kohta ühise kalanduspoliitika küsimustes. ( 12 ) Selle kohaselt esitavad komisjoni talitused enne iga CCAMLR‑i aastakoosolekut nõukogu ettevalmistavatele organitele asjasse puutuvad dokumendid. Tegelikult edastavad komisjoni talitused need dokumendid kas nõukogu kalanduspoliitika töörühmale või COREPER‑ile.

A. Kohtuasi C‑626/15

24. Komisjoni talitused esitasid 31. augustil 2015 nõukogu kalanduspoliitika töörühmale lihtsustatud menetlust kohaldades mitteametliku dokumendi, millele oli lisatud kavand „Aruteludokument tulevase ettepaneku kohta, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres“. ( 13 )

25. Komisjoni talitused tegid ettepaneku esitada see aruteludokument CCAMLR‑ile (täpsemalt: CCAMLR‑i teaduskomiteele ( 14 )) ainult liidu nimel, kuna nende arvates tuli see arvata ühise kalanduspoliitika valdkonda kuuluvaks.

26. Nõukogu töörühm kiitis oma 5. septembri 2015. aasta koosolekul heaks aruteludokumendi sisu, kuid arvas selle kuuluvaks keskkonnapoliitika valdkonda ning pidas seetõttu vajalikuks esitada kõnealune dokument CCAMLR‑i teaduskomiteele liidu ja selle liikmesriikide nimel. Küsimus anti lahendada COREPER‑ile.

27. COREPER käsitles seda küsimust oma 11. septembri 2015. aasta koosolekul. Pärast arvamuste vahetamist tegi COREPER‑i eesistuja kindlaks, et aruteludokumendi sisu suhtes valitseb üksmeel ja kõnealune dokument tuleb esitada CCAMLR‑ile seoses selle 34. aastakoosolekuga 2015. aastal. Lisaks märkis ta, et on otsustatud esitada aruteludokument CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel.

28. Viimati nimetatud otsuse vaidlustas komisjon avalduses, mille ta kandis protokolli. Ta märkis, et on küll valmis esitama aruteludokumendi CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel, nagu otsustas COREPER, kuid jättis endale sõnaselgelt õiguse rakendada õiguslikke meetmeid.

B. Kohtuasi C‑659/16

29. Komisjoni talitused esitasid 30. augustil 2016 nõukogu kalandusalasele töörühmale mitteametliku dokumendi, kohaldades taas lihtsustatud menetlust. Seda dokumenti täiendati 6. septembril 2016 nelja ettepaneku eelnõuga, mis käsitlesid merekaitsealade loomist Antarktikas või nende loomise toetamist, nimelt juba 2015. aastal arutlusel olnud merekaitseala Weddelli meres, ( 15 ) peale selle merekaitseala Rossi meres, ( 16 ) merekaitseala Ida-Antarktikas ning viimaks erikaitsealade võrgustik liustike taganemise uurimiseks. ( 17 )

30. Komisjoni talitused tegid ettepaneku esitada need dokumendid CCAMLR‑ile ainult liidu nimel, kuna nende arvates tuli need arvata ühise kalanduspoliitika valdkonda kuuluvaks. Selleks et kinni pidada CCAMLR‑i aastakoosolekutele ettepanekute esitamiseks kehtestatud tähtaegadest, esitas komisjon nimetatud dokumendid kohe ka CCAMLR‑i sekretariaadile, ja nimelt ainult liidu nimel.

31. Nõukogu töörühm arutas 15. ja 22. septembri 2016. aasta koosolekutel aruteludokumendi ja nelja ettepaneku sisu ning kiitis need 22. septembril 2016 sisuliselt heaks, arvas need aga kuuluvaks keskkonnapoliitika valdkonda ning pidas seetõttu vajalikuks esitada kõnealused dokumendid CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel. Peale selle oli töörühm arvamusel, et lihtsustatud menetlust ei saa kõnealuse juhtumi suhtes kohaldada, kuna selle ese on piiratud ühise kalanduspoliitika küsimustega. Juhtum esitati seepeale arutamiseks kõigepealt COREPER‑ile ja seejärel nõukogule.

32. Nõukogu kiitis oma 10. oktoobril 2016 Luxembourgis peetud 3487. istungil heaks komisjoni kavatsuse esitada aruteludokument ja neli ettepanekut CCAMLR‑ile liidu nimel. Lisaks märkis ta, et neist dokumentidest nähtub seisukoht, mida liit peab CCAMLR‑i 35. aastakoosolekul esitama.

33. Protokolli kantud avalduses jäi komisjon seisukoha juurde, et nimetatud dokumendid puudutavad liidu ainupädevusse kuuluvat mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonda. Ta kinnitas küll oma valmisolekut selgitada CCAMLR‑i sekretariaadile, et kõnealuseid dokumente tuleb käsitada nii, et need on esitatud liidu ja selle liikmesriikide nimel, ( 18 ) kuid jättis endale sõnaselgelt õiguse rakendada õiguslikke meetmeid.

34. CCAMLR otsustas oma 2016. aastal peetud 35. aastakoosolekul käsitleda kahte liidu esitatud või toetatud ettepanekut, mis puudutavad nimelt merekaitseala loomist Rossi meres ning mitme teadusuuringuteks määratud erikaitseala loomist. Lisaks otsustas ta veel arutada liidu kahte ülejäänud ettepanekut ja eelkõige võimalikku merekaitseala loomist Weddelli meres.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

35. Euroopa Kohtul on nüüd palutud lahendada kaks kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 ELTL artikli 263 teise lõigu alusel komisjoni poolt nõukogu vastu esitatud tühistamishagi. Seejuures on nõukogu toetuseks menetlusse astunud mitu liikmesriiki.

A. Kohtuasi C‑626/15

36. Kohtuasjas C‑626/15 esitas komisjon 23. novembril 2015 tühistamishagi 2015. aasta otsuse peale.

37. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 131 lõikele 2 lubas Euroopa Kohtu president käesolevas kohtuasjas nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astuda Saksamaa Liitvabariigil, Kreeka Vabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil, Madalmaade Kuningriigil, Portugali Vabariigil, Soome Vabariigil, Rootsi Kuningriigil ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil.

38. Komisjon palub kohtuasjas C‑626/15 – tühistada osaliselt nõukogu 2015. aasta otsus, kuivõrd nõukogu nägi selles ette, et aruteludokument esitatakse liidu ja selle liikmesriikide nimel, mitte ainult liidu nimel, ning – mõista kohtukulud välja nõukogult.

39. Nõukogu, keda toetavad üheksa tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriiki, palub – jätta hagi, millega palutakse osaliselt tühistada aruteludokument, vastuvõetamatuse või igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata ( 19 ) ning – mõista kohtukulud välja komisjonilt. ( 20 )

B. Kohtuasi C‑659/16

40. Kohtuasjas C‑659/16 esitas komisjon 20. detsembril 2016 tühistamishagi 2016. aasta otsuse peale.

41. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 131 lõikele 2 lubas Euroopa Kohtu president käesolevas kohtuasjas nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astuda Belgia Kuningriigil, Saksamaa Liitvabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil, Luksemburgi Suurhertsogiriigil, Madalmaade Kuningriigil, Portugali Vabariigil, Soome Vabariigil, Rootsi Kuningriigil ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil.

42. Komisjon palub kohtuasjas C‑659/16 – tühistada osaliselt 2016. aasta otsus osas, milles määratakse kindlaks seisukoht, mis tuleb esitada liidu ja selle liikmesriikide nimel, mitte ainult liidu nimel, ning – mõista kohtukulud välja nõukogult.

43. Nõukogu, keda toetavad kümme tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriiki, palub – jätta hagi, millega palutakse osaliselt tühistada vaidlustatud otsus, põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ning – mõista kohtukulud välja komisjonilt. ( 21 )

C. Edasine menetlus Euroopa Kohtus

44. Euroopa Kohtus menetleti komisjoni mõlemat hagi kirjalikult. Euroopa Kohtu president lubas 10. jaanuaril 2017 nõukogul esitada kohtuasjas C‑626/15 uusi tõendeid. Euroopa Kohtu president peatas 10. veebruari 2017. aasta määrusega kohtuasja C‑626/15 menetluse kuni kohtuasja C‑659/16 kirjaliku menetluse lõppemiseni. Lisaks liitis Euroopa Kohtu president samal kuupäeval tehtud määrusega kohtuasjad C‑626/15 ja C‑659/16 suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.

45. Ühine kohtuistung, milles osalesid komisjon, nõukogu ning tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid, välja arvatud Belgia Kuningriik, Luksemburgi Suurhertsogiriik, Madalmaade Kuningriik ja Soome Vabariik, toimus 13. märtsil 2018.

46. Nõukogu poolt kohtuasjas C‑626/15 esitatud taotluse alusel tuleb Euroopa Kohus selles menetluses vastavalt oma põhikirja artikli 16 kolmandale lõigule kokku suurkojana. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 29 lõikele 1 otsustas Euroopa Kohus, et liidetud kohtuasju C‑626/15 ja C‑659/16 menetleb üks ja sama kohtukoosseis.

V. Kohtuasjas C‑626/15 esitatud hagi vastuvõetavus

47. Kohtuasjas C‑626/15 omab komisjoni esitatud hagi vastuvõetavuse küsimus suurt tähtsust. Erinevalt kohtuasjast C‑659/16 vaidlevad nimelt nõukogu ja arvukad tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid ägedalt vastu seisukohale, mille kohaselt võib 2015. aasta otsus, mille komisjon kohtuasjas C‑626/15 vaidlustas, olla ELTL artikli 263 tähenduses tühistamishagi ese. Nad tuginevad peamiselt kahele argumendile: esiteks on tegemist üksnes COREPER‑i otsusega, mitte nõukogu otsusega. Teiseks ei too kõnealune otsus kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi.

A. Vaidlustatud otsuse omistamine nõukogule

48. Kahtlemata ei ole COREPER liidu institutsioon, millel on aluslepingutega antud pädevus, vaid see on nõukogu abiorgan, kelle jaoks ta teeb ettevalmistavat ja rakenduslikku tööd ( 22 ) (ELTL artikli 240 lõike 1 esimene lause).

49. Asjaolu, et COREPER võib vastu võtta ainult teatud otsuseid menetlusküsimustes (ELTL artikli 240 lõike 1 teine lause ja nõukogu kodukorra artikli 19 lõige 7) ja tal ei ole muus osas õigust teostada nõukogule aluslepingutega antud pädevust, ( 23 ) ei vabasta selle tegevust siiski mingil juhul liidu kohtute kontrollist. Pigem tuleb COREPER‑i tegevus omistada nõukogule. Juhul kui COREPER tegutseb õigusvastaselt, peab nõukogu selle eest liidu kohtutes vastutama. Seda arusaama toetab liidu institutsioonide, asutuste ja muude organite kogu tegevuse ulatusliku õiguskaitse ja ulatusliku kohtuliku kontrolli idee, mis on esitatud ELTL artiklis 263.

50. Tuleb möönda, et paljudel juhtudel on nõukogu vastu võtnud eraldi õigusakti, mille COREPER on üksnes ette valmistanud. Siis seostub kohtulik kontroll nõukogu õigusaktiga ja COREPER‑i ettevalmistavat tegevust ei saa kohtus eraldi vaidlustada.

51. Asi on siiski teisiti juhul, kui erandkorras tegutseb ainult COREPER, samal ajal kui nõukogu ministrite tasandil üldse ei tegutse. Sellisel juhul lõpetab juba COREPER‑i tegevus asjaomase menetluse ( 24 ) ja COREPER‑i tegevus kinnitab nõukogu kui liidu institutsiooni lõpliku seisukoha. ( 25 ) Selline olukord valitses 2015. aastal toimunud sündmuste puhul, mis on kohtuasja C‑626/15 aluseks. Järelikult peab saama 2015. aasta otsust, mis kujutab endast nõukogule omistatavat õigusakti, liidu kohtutes kontrollida.

B. 2015. aasta otsuse õiguslikud tagajärjed

52. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et „vaidlustatavad aktid“ ELTL artikli 263 tähenduses on kõik liidu institutsioonide vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi. ( 26 )

53. Et teha kindlaks, kas vaidlustatud akt tekitab (või selle eesmärk on tekitada) selliseid tagajärgi, tuleb uurida selle põhiolemust, ( 27 ) mida tuleb hinnata objektiivsete kriteeriumide alusel. Nende hulka kuulub eelkõige akti sisu, aga arvesse tuleb võtta ka akti vastuvõtmise konteksti ja akti vastu võtnud institutsiooni pädevust. ( 28 ) Akti autori tahe mängib samuti rolli, ( 29 ) muidugi eeldusel, et seda on võimalik objektiivselt kindlaks teha.

54. Erinevalt sellest, mida näib arvavat nõukogu, ei ole seejuures tegemist küsimusega, kas CCAMLR‑ile esitatud aruteludokument kui selline on vaidlustatav. Pigem tuleb kontrollida, kas COREPER‑i 2015. aasta otsus esitada kõnealune aruteludokument CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel toob kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mistõttu saab seda pidada vaidlustatavaks aktiks ELTL artikli 263 tähenduses.

55. Mis puudutab kõigepealt 2015. aasta otsuse sisu, siis on selles märgitud, et aruteludokument, mis käsitleb merekaitseala loomist Weddelli meres, esitatakse CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel ühiselt, mitte ainult liidu nimel. See asjaolu viitab ilmselgelt sellele, et 2015. aasta otsus on tekitanud siduvaid õiguslikke tagajärgi, sest sellega piirati komisjoni tegutsemisvõimalusi seoses tema tegevusega CCAMLR‑i 34. aastakoosolekul 2015. aastal. Eelkõige keelas see otsus komisjonil teostada oma pädevust seoses liidu esindamisega välissuhetes (ELL artikli 17 lõike 1 kuues lause) muul viisil kui rahvusvahelisel areenil koos liikmesriikide esindajatega tegutsedes.

56. Mis puudutab konteksti, millesse 2015. aasta otsus asetub, siis tuleb viidata mitmeaastasele seisukohale, mille nõukogu 2014. aastal vastu võttis. ( 30 ) Selles seisukohas antakse nõukogu „ettevalmistavatele organitele“ sõnaselgelt kontrolli- ja otsustuspädevus, mille eesmärk on täpsustada „lihtsustatud menetluses“ liidu seisukohta CCAMLR‑i aastakoosolekutel arutatud teatud küsimuste kohta. Kohtuasjas C‑626/15 kõne all olev aruteludokument oli COREPER‑ile esitatud just nimelt lihtsustatud menetluse raames. Ka see asjaolu toetab oletust, et 2015. aasta otsus on tekitanud siduvaid õiguslikke tagajärgi.

57. Sama kehtib lõppkokkuvõttes akti autorite tahte kohta. Pooled on üksmeelel selles, et COREPER soovis käesoleval juhul 2015. aasta otsusega kindlaks määrata, kuidas pidid liidu esindajad seoses CCAMLR‑i 34. aastakoosolekuga rahvusvahelisel areenil konkreetselt käituma.

58. Seda arvestades tuleb lähtuda sellest, et 2015. aasta otsuse eesmärk oli tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi ja seda eesmärki on järgitud.

C. Nõukogu ja mõne tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigi vastuargumendid

59. Nõukogu ja mõni tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriik püüavad kummutada seisukohta, et kohtuasjas C‑626/15 on tegemist vaidlustatava aktiga, esitades kaks vastuargumenti.

1. Komisjoni ja nõukogu pädevus vastavalt ELL artiklitele 16 ja 17

60. Esiteks märgivad nimetatud menetlusosalised, et vastavalt ELL artikli 16 lõike 1 teisele lausele on nõukogul liidu poliitika kujundamise kohustus, seda ühtlasi ja just nimelt seoses liidu välistegevusega ning sellega, et komisjon tagab liidu välisesindatuse ELL artikli 17 lõike 1 kuuenda lause tähenduses. ( 31 )

61. See väide ei ole siiski asjakohane. Seda seetõttu, et nõukogu ELL artikli 16 lõike 1 teise lause kohane pädevus – mida ei ole mingilgi määral vaidlustatud – ei välista mingil juhul, et nõukogu meetmed liidu välistegevuse kujundamiseks, mida ta sel alusel rakendab, tekitavad õiguslikke tagajärgi ja neid saab liidu kohtutes vaidlustada. Võib hoopis oletada, et sellised meetmed tekitavad igale kõnealusele otsusele õiguslikke tagajärgi, mille tõttu saab seda ELTL artikli 263 alusel pidada vaidlustatavaks aktiks.

2. Liidu seisukohtade kehtestamine ELTL artikli 218 lõike 9 alusel

62. Teiseks väidavad nõukogu ja mõni liikmesriik, et 2015. aasta otsus ei tekita õiguslikke tagajärgi, kuna selles ei ole kehtestatud liidu seisukohta ELTL artikli 218 lõike 9 tähenduses. Nad põhjendasid oma seisukohta asjaoluga, et CCAMLR‑i 34. aastakoosolekul ei olnud veel päevakorras ametliku otsuse tegemine merekaitseala loomise kohta Weddelli meres, vaid CCAMLR‑ile tuli üksnes esitada vaidlusalune aruteludokument võimaliku tulevase otsuse ettevalmistamiseks.

63. Ka see väide ei ole veenev ja seda kahel põhjusel.

64. Esiteks tuleb ELTL artikli 218 lõiget 9 tõlgendada laialt. ( 32 ) Liidu seisukohta selle sätte tähenduses ei tule mingil juhul kehtestada ainult siis, kui rahvusvahelises organis toimub lähiajal konkreetne otsustamine õigusliku toimega akti üle, vaid ka siis, kui liit tahab alustada selles rahvusvahelises organis alustada arutelu või osaleda sellises arutelus, mis võiks viia õigusliku toimega akti vastuvõtmiseni. ( 33 ) Seda seetõttu, et ELTL artikli 218 lõike 9 eesmärk on tagada, et liit tegutseks asjaomase rahvusvahelise organi otsustusprotsessis üksmeelselt ja pädevad institutsioonid kiidaksid heaks tema panuse selles protsessis.

65. Teiseks võib nõukogu soovida määrata – justkui vabatahtlikult – kindlaks liidu ühine seisukoht tegutsemiseks rahvusvahelises organis ka väljaspool ELTL artikli 218 lõikes 9 sätestatud valdkondi. Kui ta seda teeb, on see seisukoht siduv ning nõuab teistelt liidu institutsioonidelt (ELL artikli 13 lõike 2 teine lause) ja ka teistelt liikmesriikidelt lojaalset koostööd (ELL artikli 4 lõige 3 ja ELTL artikli 191 lõike 4 esimene lause).

66. Seega ei saa isegi juhul, kui käsitada 2015. aasta otsust mitte nii, et vastavalt ELTL artikli 218 lõikele 9 on tegemist liidu seisukoha kohustusliku kehtestamisega, vaid nii, et tegemist ainult ühise seisukoha vabatahtliku kehtestamisega väljaspool ELTL artikli 218 lõike 9 kohaldamisala, arvestades algavat arutelu rahvusvahelises organis, eitada selle otsuse olulisi õiguslikke tagajärgi. See kehtib seda enam, et CCAMLR‑ile ja teistele Canberra konventsiooni osalisriikidele võis asjaolust, et aruteludokumendi esitasid liit ja selle liikmesriigid ühiselt, jääda mulje, et merekaitseala võimalik loomine Weddelli meres ei kuulu liidu ainupädevusse, või et liit üksinda ei või mingil juhul selle teema kohta sõna võtta. Sellest piisab eeldamiseks, et on tekitatud õiguslikke tagajärgi ELTL artikli 263 tähenduses. ( 34 )

D. Vahekokkuvõte

67. Seega on 2015. aasta otsuse puhul lõppkokkuvõttes tegemist vaidlustatava aktiga ELTL artikli 263 tähenduses. Järelikult on komisjoni hagi kohtuasjas C‑626/15 vastuvõetav.

VI. Kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 esitatud hagide põhjendatus

68. Mõlemad kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 esitatud hagid on põhjendatud juhul, kui ilmneb, et nõukogu nõudis komisjonilt 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsustes õigusvastaselt, et see esitaks kõnealused dokumendid ja seisukohad kavandatavate merekaitsealade kohta CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel. Teisisõnu tuleb seega selgitada, kas liit võis osaleda aruteludes ja CCAMLR‑i otsustuste tegemise protsessis ka üksinda enda nimel – st ilma liikmesriikide osaluseta – nagu oli komisjoni ettepanek.

69. Komisjon heidab nõukogule ette, et see rikkus liidu ainuõigust tegutseda rahvusvahelisel areenil, kui nõudis liidu ja selle liikmesriikide ühist tegutsemist. Selle kohta esitab ta nii kohtuasjas C‑626/15 kui ka kohtuasjas C‑659/16 kaks väidet. Esiteks rikkus nõukogu tema sõnul ELTL artikli 3 lõike 1 punktis d sätestatud liidu ainupädevust mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas ühise kalanduspoliitika raames (esimene väide) ja teiseks rikkus nõukogu liidu ainupädevust vastavalt ELTL artikli 3 lõike 2 kolmandale alternatiivile, kuna kavandatav meede võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala (AETR‑i doktriin, teine väide).

70. Mõlema väite saatus oleneb lõppkokkuvõttes küsimusest, milline materiaalõiguslik alus oli 2015. ja 2016. aasta otsuse tegemisel määrava tähtsusega ning kas see õiguslik alus lubab liidul CCAMLR‑i raames üksinda tegutseda või koguni nõuab seda. Vastavalt pädevuse andmise põhimõttele (ELL artikli 5 lõike 1 esimene lause ja lõige 2 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 1) ei ole selline õiguslik alus nõutav mitte ainult liidusisese, vaid ka rahvusvahelise tegevuse puhul. ( 35 ) Õige õigusliku aluse valik on põhiseadusliku tähtsusega. ( 36 )

A. Esimene väide: ELTL artikli 3 lõike 1 punkt d

71. Komisjon väidab oma esimese väitega sisuliselt seda, et ainult liidul oli pädevus seoses CCAMLR‑ile esitatavate dokumentidega ning selle organi 2015. ja 2016. aasta koosolekutel arutlusel olevate küsimustega kavandatavate merekaitsealade kohta, kuna kõigi nende ese oli mere bioloogiliste ressursside kaitse ühise kalanduspoliitika raames, mistõttu need kuulusid liidu ainupädevusse vastavalt ELTL artikli 3 lõike 1 punktile d.

72. Ühise kalanduspoliitika raames on tõepoolest ette nähtud meetmed mere bioloogiliste ressursside kaitseks (määruse nr 1380/2013 artikli 1 lõike 1 punkt a). Kaitsemeetmed ei pea tingimata piirduma liidu vetega, vaid neid võib osana kalandusalasest välispoliitikast kohaldada ka liidu vetest väljaspool, kui need puudutavad liidu kalalaevade või liikmesriikide kodanike tegevusi (määruse nr 1380/2013 artikli 1 lõike 2 punktid c ja d ning artikkel 28). ( 37 )

73. Ühine kalanduspoliitika ei ole siiski mingil juhul ainus mõeldav alus liidu meetmete võtmiseks mere bioloogiliste ressursside kaitseks. Varem oli see küll sageli liidu tasandil võetavate kaitsemeetmete sedes materiae. ( 38 ) Nagu nähtub aga ELTL artikli 3 lõike 1 punktist d, ( 39 ) teevad aluslepingud tänapäeval sõnaselgelt vahet mere bioloogiliste ressursside kaitseks võetavate meetmete vahel, mida rakendatakse ühise kalanduspoliitika raames, ja mere bioloogiliste ressursside kaitseks võetavate meetmete vahel, mida rakendatakse liidu muude poliitikavaldkondade raames.

74. Ei ole üllatav, et seda arvestades on nõukogu ja tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid seisukohal, et CCAMLR‑i raames kavandatavad merekaitsealad ei puuduta näiteks ühist kalanduspoliitikat, vaid pigem keskkonnapoliitikat ja võimalik, et teadusuuringuid, mille puhul on liidul liikmesriikidega jagatud pädevus (ELTL artikli 4 lõige 1 koostoimes lõike 2 punktiga e ja lõikega 3).

75. Mõlemad pooled esitavad oma argumente hämmastavalt kategooriliselt. Nõukogu ja mõni tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriik esitavad kaudse etteheite, et komisjon teeb kõik endast oleneva, et takistada liikmesriike rahvusvahelisel areenil tegutsemast, samal ajal kui komisjon heidab nõukogule ette, et see püüab iga hinna eest leida õiguslikke aluseid, mis alati võimaldavad liikmesriikidel tegutseda koos liiduga.

76. Selle kohta soovin märkida, et õigusliku aluse valik peab põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige vaidlustatud otsuse eesmärk ja sisu, ( 40 ) aga ka kontekst, millesse see otsus paigutub. ( 41 )

77. Seevastu ei oma tegutsevate organite subjektiivne hinnang ja nende üldised poliitilised kavatsused õigusliku aluse valikul mingit tähtsust. ( 42 ) Juhul kui nõukogu peaks rahvusvahelise tegevuse valdkonda puudutava liidu õigusakti õigusliku aluse kindlaksmääramisel järgima eesmärki takistada liidu tegutsemist üksinda ja võimaldama liikmesriikidel osaleda koos liiduga, siis võiks see kujutada endast koguni võimu kuritarvitamist ELTL artikli 263 teise lõigu tähenduses.

78. Samuti ei oma mingit tähtsust õiguslik alus, mille alusel võeti vastu liidu muud õigusaktid, millel võivad olla asjaomase õigusaktiga sarnased iseloomulikud tunnused või mis on vaidlustatud otsustega tihedalt seotud ( 43 ) (näiteks Canberra konventsiooni heakskiitmine Euroopa Majandusühenduse nimel ning ühenduse või liidu osalemine CCAMLR‑i seniste otsuste vastuvõtmisel). Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et pelk nõukogu praktika ei või viia aluslepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega saa järelikult luua pretsedenti, mis on liidu institutsioonidele siduv. ( 44 )

1. Raskuskeskmes oleva valdkonna kindlakstegemise vajalikkus

79. Käesolev kohtuasi näitab eriti ilmekalt, et kavandataval merekaitsealade loomisel Antarktikas on seos nii mere bioloogiliste ressursside kaitsega ühise kalanduspoliitika raames kui ka keskkonna ja teadusuuringute valdkonnaga, mida on käsitletud ELTL‑is. Seda seetõttu, et esiteks on CCAMLR‑i raames kavandatavate merekaitsealade eesmärk kaitsta ja teaduslikult uurida Antarktika vete elusressursse (Canberra konventsiooni II artikli lõige 1), mistõttu täidavad need keskkonnapoliitika ja võimalik et teaduspoliitika eesmärki, teiseks peavad kõnealused merekaitsealad võimaldama nende ressursside ratsionaalset kasutamist (Canberra konventsiooni II artikli lõige 2), seega eelkõige säästvat kalandust.

80. Teoreetiliselt saaks liit järelikult selleks, et osaleda kavandatavate merekaitsealade loomisel, teostada nii oma pädevust keskkonnapoliitika raames (ELi toimimise lepingu XX jaotis ( 45 )) ja vajaduse korral teaduspoliitika raames (ELi toimimise lepingu XIX jaotis) kui ka pädevust mere bioloogiliste ressursside kaitsmisel ühise kalanduspoliitika raames (ELi toimimise lepingu III jaotis), kusjuures viimati nimetatud pädevuse teostamisel tuleb omakorda vastavalt ELTL artiklis 11 sisalduvale keskkonnakaitset puudutavale horisontaalsele klauslile suurel määral arvestada keskkonnakaitse nõudeid ja rakendada ökosüsteemipõhist lähenemisviisi (määruse nr 1380/2013 artikli 2 lõige 3).

81. Olukorras, kus kõne alla tuleb mitu õiguslikku alust, tuleb vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, mis käsitleb nii liidu sise- kui ka välistegevust, teha kindlaks raskuskese. Nimelt kui õigusaktiga – nagu käesoleval juhul – taotletakse kahte eesmärki või sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üks neist eesmärkidest või valdkondadest on määratletav peamise või olulisimana, samal ajal kui teine on vaid kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab peamisest või olulisimast eesmärgist või valdkonnast tulenev õiguslik alus. Vaid väga erandlikel juhtudel peab meetme õiguslikuks aluseks võtma mitu õiguslikku alust, nimelt juhul, kui meetmel on korraga mitu omavahel lahutamatult seotud eesmärki või osa, millest ükski ei ole teiste suhtes kõrvalise tähtsusega. ( 46 )

82. Nagu ma juba ühes teises ettepanekus märkisin, ( 47 ) ei või siiski kõnealune raskuskeskme kindlakstegemine pädevuse vertikaalsel piiritlemisel viia liidu pädevuse suurendamiseni liikmesriikide pädevuse arvelt; muidu rikutaks pädevuse andmise põhimõtet (ELL artikli 5 lõik 1 esimene lause ja lõige 2 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 1). Enesestmõistetavalt kohaldatakse raskuskeskme kindlakstegemist aga pädevuse horisontaalsel piiritlemisel, seega olukorras, kus on kindel, et liidu pädevuses on tema kavandatava meetme kõik osad ja tuleb üksnes valida õige pädevus.

83. Nii on see käesoleval juhul: pooled on üksmeelel selles, et liidul on pädevus nii keskkonna, teadusuuringute kui ka mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas ühise kalanduspoliitika raames, mis ühtekokku on kindlasti piisav, et osaleda CCAMLR‑i raames kõigis meetmetes, mis on 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste esemeks – seega aruteludes ja otsuste tegemisel eri merekaitsealade loomise kohta Antarktikas. Menetlusosalised vaidlevad ainult selle üle, milline neist liidu pädevustest oli tähtsaim, koos kõigi tagajärgedega, mida see võis avaldada küsimusele selle kohta, kas liikmesriigid võivad tegutseda rahvusvahelisel areenil iseseisvalt liidu kõrval.

2. Teadusuuringute teisejärguline roll merekaitsealade raames

84. Mis puudutab kõigepealt teadusuuringute aspekti, siis mängis see minu arvates kõigi CCAMLR‑i kavandatavate meetmete puhul, mis olid 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste esemeks, üksnes teisejärgulist rolli.

85. On küll tõsi, et Antarktikas kavandatavad merekaitsealad järgivad ka eesmärki võimaldada paremini uurida sealseid mereökosüsteeme. Seetõttu on teadusuuringuid vaidlusalustes dokumentides korduvalt mainitud. ( 48 ) Ettenähtud uurimistegevus ei ole siiski omaette eesmärk, vaid see järgib omakorda Antarktika vete elusressursside kaitse üldeesmärki, nagu CCAMLR on selle kooskõlas Canberra konventsiooni ja Antarktika lepingu nõuetega oma prioriteediks seadnud. Teadusuuringud kavandatavate merekaitsealade raames järgivad seega olemuselt keskkonnapoliitika eesmärki ja neid tuleb lõppkokkuvõttes pidada üksnes keskkonnakaitse eesmärgiga abimeetmeks.

86. Teisiti ei ole see 2016. aasta vaidlustatud otsuse raames kavandatavate erikaitsealade puhul, mis rajatakse eesmärgiga uurida liustike taganemist. Tuleb tunnistada, et kõnealuste alade sõnaselge nimetamine „teadusuuringute aladeks“ võib pealiskaudsel vaatlusel viidata sellele, et vähemalt neil aladel võiks teadusuuringute aspekt ülekaalus olla. Lähemal vaatlusel on siiski ka nende erikaitsealade puhul pigem tegemist ökosüsteemide ja loodusjõudude teadusliku uurimisega kliimamuutuste leevendamise tõhustamise ning Antarktika taimestiku ja loomastiku parema kaitse eesmärgil. Seega asub raskuskese nende erikaitsealade puhul samuti keskkonnakaitsel ja mitte teadusuuringutel.

87. Kokkuvõttes tuleb seega 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste aspekte, mis käsitlevad teadusuuringuid, pidada kõrvaliseks, mistõttu ei tulnud neid otsuseid vastu võtta teaduspoliitikat käsitleval õiguslikul alusel, isegi mitte koos muude õiguslike alustega.

3. Keskkonnaalase seose esimus kalandusalase aspekti suhtes

88. Käesolevas kohtuasjas on huvi keskmes keskkonnapoliitika ja kalanduspoliitika piiritlemine. Seda aspekti, millele menetlusosalised kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 õigusega tähelepanu koondavad, on kohtupraktikas seni käsitletud üksnes möödaminnes, ( 49 ) mistõttu ei ole veel välja töötatud selgeid ja praktikas kasutatavaid kriteeriume. Euroopa Kohus on üksnes märkinud, et meedet ei saa käsitada keskkonnavaldkonna meetmena üksnes seetõttu, et see arvestab keskkonnakaitse nõudeid, sest neid nõudeid tuleb vastavalt keskkonnakaitset puudutavale horisontaalsele klauslile, mis on esitatud ELTL artiklis 11, arvestada kõigis poliitikavaldkondades. ( 50 ) Lisaks on Euroopa Kohus osutanud, et keskkonnapoliitikat käsitlevad aluslepingute sätted ei mõjuta pädevust, mis liidul on aluslepingute muude sätete alusel. ( 51 )

89. Palju sagedamini on Euroopa Kohus seni käsitlenud küsimust, kuidas tuleb eristada liidu institutsioonide pädevust ühise kaubanduspoliitika valdkonnas (ELTL artikli 207 lõige 1) nende pädevusest muudes poliitikavaldkondades, eelkõige keskkonnapoliitika valdkonnas (ELTL artikkel 192). ( 52 ) Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei piisa üksnes asjaolust, et mõni liidu õigusakt võib avaldada teatud mõju kaubavahetusele ühe või mitme kolmanda riigiga, järeldamaks, et see õigusakt kuulub kaubanduspoliitika valdkonda; vastupidi sellele kuulub selline õigusakt kaubanduspoliitika valdkonda siis, kui see käsitleb konkreetselt kõnealust kaubavahetust selliselt, et see on põhiosas mõeldud edendama, kergendama või reguleerima kaubavahetust ning sellel on kaubavahetusele otsene ja vahetu mõju. ( 53 )

90. Neist kriteeriumidest saab mutatis mutandis lähtuda ka käesoleval juhul, kus tuleb eristada kalanduspoliitikat ja keskkonnapoliitikat. Kui need aluseks võtta, siis ei piisa üksnes asjaolust, et mõni liidu õigusakt võib avaldada teatud mõju kalandussektorile, et arvata see õigusakt kuuluvaks ühise kalanduspoliitika valdkonda. Tõelise kalanduspoliitilise meetmena saab sellist õigusakti pigem käsitada ainult juhul, kui see – käsitleb konkreetselt kalapüüki selliselt, et see on põhiosas mõeldud edendama, kergendama või reguleerima kalapüüki, ning – sellel on kalapüügile otsene ja vahetu mõju.

91. Vastupidi sellele ei piisa üksnes asjaolust, et mõni liidu õigusakt võtab arvesse keskkonnakaitse nõudeid, nagu see peab vastavalt ELTL artiklile 11 alati olema, järeldamaks, et see õigusakt kuulub keskkonnapoliitika valdkonda, vaid see kuulub nimetatud valdkonda ainult siis, kui keskkonnakaitse on selle keskmes.

92. Kui käsitleda 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste eesmärke, sisu ja konteksti ( 54 ) neist kriteeriumidest lähtudes, siis ei saa eitada, et Antarktikas kavandatavad merekaitsealad avaldavad oma kalapüügikeeldude ja -piirangute tõttu otsest ja kohest mõju kalapüügile. Ühegi merekaitseala puhul ei ole siiski põhieesmärk kalapüügi edendamine, kergendamine või ka ainult reguleerimine, pigem kehtestatakse seal mitme keskkonnapoliitikas kasutatava meetme tõttu teatud piirkondades mitmeks aastakümneks täielik kalapüügi keeld ja muudes piirkondades lubatakse seda ainult teatud piirides.

93. Kavandatavate merekaitsealade peamine eesmärk on säilitada, uurida ja kaitsta Antarktika ökosüsteeme, bioloogilist mitmekesisust ja elupaiku ning võidelda kliimamuutuse negatiivsete mõjudega selles maailma kliima jaoks äärmiselt tähtsas regioonis. ( 55 ) Kaitstavad loomaliigid ei ole mingil juhul ainult need, mis on kutselise kalapüügi esemeks, vaid ka nt linnud (kaasa arvatud pingviinid) ja mereimetajad (nagu näiteks hülged ja vaalad).

94. Tuleb tunnistada, et kuigi sisuliselt on CCAMLR‑i kavandatavad eeskirjad, mis käsitlevad eri merekaitsealade loomist, tihedalt seotud kalalaevade tegevuse korraldamisega, seda siiski nii, et suurem osa kalapüügist on seal keelatud ja mõnes väiksemas piirkonnas on see ainult erandjuhtudel ja rangeid tingimusi järgides lubatud. ( 56 ) Lisaks tuleb rõhutada, et nimetatud eeskirjad ei piirdu kindlasti mitte püügitegevusega, vaid keelavad ka jäätmete ladestamise või kaadamise. ( 57 ) Peale selle on ette nähtud uuringute tegemine selle kohta, kuidas arenevad ökosüsteemid merekaitsealade piirkondades, kus tegeletakse kalapüügiga, ja piirkondades, kus sellega ei tegeleta, ( 58 ) mis ei ole oma olemuselt kalanduspoliitiline meede.

95. Ka konteksti, millesse kavandatavad merekaitsealad asetuvad, ei kujunda ainult kalanduspoliitika, vaid see hõlmab üldisi keskkonnakaitse kaalutlusi. Kalapüügil on Canberra konventsioonis küll tunduvalt suurem tähtsus kui muudes Antarktika lepinguga seotud rahvusvahelistes kokkulepetes, näiteks Madridi keskkonnakaitseprotokollis. ( 59 ) Nagu komisjon õigesti rõhutab, on kalapüügi reguleerimisel, arvestades Antarktika vete elusressursside ratsionaalset kasutamist – ka valguallikana – Canberra konventsiooni raames märkimisväärne tähtsus (vt nimetatud konventsiooni II artikli lõiked 2 ja 3). ( 60 ) Sellest hoolimata on ka Canberra konventsiooni raames konventsiooniosalistel – ja seega CCAMLR‑i liikmetel, kes otsustavad Antarktikas merekaitsealade loomise üle – pelgalt majanduslikust mõõtmest kaugemale ulatuv vastutus Antarktika keskkonna kaitse eest inimtegevuse mis tahes kahjustava toime eest (vt Canberra konventsiooni V artikli lõige 2 koostoimes Antarktika lepingu IX artikli lõike 1 punktiga f). ( 61 ) Selline inimtegevusest tingitud kahjustav toime võib kahtlemata avalduda ka väljaspool kalapüüki: nõukogu viitab täiesti õigesti võimalikule puurimisele maavarade kaevandamiseks. Pealegi kujutan ette, et varem või hiljem algab arutelu tuulegeneraatorite püstitamise üle.

96. Seda arvestades on kavandatavate Antarktika merekaitsealade puhul, mida käsitlevad 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused, tegemist olemuselt keskkonnapoliitika meetmetega ja mitte ühise kalanduspoliitika raames võetavate kaitsemeetmetega.

97. Väga võimalik, et keskkonnakaitse nõuded, nagu komisjon rõhutab, omavad tähtsust ka ühise kalanduspoliitika raames ning on seal kaasa toonud jätkusuutliku ja ökosüsteemipõhise lähenemisviisi (määruse nr 1380/2013 artikkel 2), nagu seda nõuab keskkonnakaitset puudutav horisontaalne klausel, mis on esitatud ELTL artiklis 11. Sellest hoolimata ei kujuta endast Antarktika merekaitsealad, mida käsitlevad käesolevas kohtuasjas 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused, raskuskeskme poolest kalanduspoliitilisi meetmeid, mille aluseks on keskkonnapoliitiline süüme, vaid keskkonnakaitsemeetmeid, millel on – igal juhul suur – mõju kalapüügile.

98. Seega toimis nõukogu õigesti, kui ta ei tuginenud 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste vastuvõtmisel liidu pädevusele mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas ühise kalanduspoliitika raames, vaid ainult keskkonnapoliitikale.

99. Seega erinevad käesoleva kohtuasja asjaolud märgatavalt poolelioleva kohtuasja Deutscher Naturschutzring ( 62 ) asjaoludest, kus ei ole vaidluse all merekaitseala loomine tervikuna, vaid ainult konkreetsed meetmed seda kaitseala puudutavate eeskirjade rakendamiseks kalanduse valdkonnas. Selliste konkreetsete rakendusmeetmete puhul on mõttekas tugineda kalanduspoliitika valdkonnas kehtivatele õiguslikele alustele, muude rakendusmeetmete puhul, mis on suuremal määral keskkonnapoliitilist laadi, seevastu keskkonnapoliitikale.

4. Komisjoni esimese väite põhjendatuks pidamine juhul, kui tehakse kindlaks, et kohaldada tuleb muud õiguslikku alust kui seda, mida peab õigeks komisjon

100. Arvestades minu eespool esitatud märkusi, tugineb komisjon seega asjatult väitele, mille kohaselt on 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste materiaalõiguslikuks aluseks liidu pädevus mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas ühise kalanduspoliitika raames; pigem leiab kinnitust nõukogu ja tema toetuseks menetlusse astunud liikmesriikide seisukoht, mille kohaselt oleks tulnud tugineda liidu keskkonnapoliitikaalasele pädevusele.

101. Siiski oleks ennatlik lükata kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 esitatud esimene väide tagasi üksnes seetõttu, et komisjon tugineb selles ekslikult liidu ainupädevusele mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas ühise kalanduspoliitika raames (ELTL artikli 3 lõike 1 punkt d). Seda seetõttu, et komisjoni esimeses väites esitatud tegelik ja palju põhimõttelisem etteheide on teistsugune. Nagu nähtub nii kirjalikest kui ka suulistest seisukohtadest, mille komisjon Euroopa Kohtule esitas, heidab komisjon käesolevas kohtuasjas nõukogule ette, et see sundis teda 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsustes esitama vaidlusalused dokumendid CCAMLR‑ile liidu ja selle liikmesriikide nimel, kuigi nende esitamine ainult liidu nimel oleks olnud võimalik ja piisav.

102. Nagu ma allpool selgitan, kehtib see komisjoni keskne väide kõnealuste otsuste vaidlustamiseks ka siis, kui 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused tuleb kooskõlas nõukogu ja tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriikide õigusliku seisukohaga arvata kuuluvaks keskkonnapoliitika valdkonda ja mitte ühise kalanduspoliitika valdkonda, nagu arvab komisjon. Seda seetõttu, et keskkonnapoliitika raames ei esinenud õiguslikku vajadust selle järele, et liikmesriigid peavad koos liiduga osalema CCAMLR‑i komisjonides (vt selle kohta allpool, jaotis a), samuti ei olnud selle raames ette nähtud liikmesriikide vabatahtlikku osalemist (vt selle kohta allpool, jaotis b).

103. Ne ultra petita‑põhimõte ei takista Euroopa Kohut pidamast kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 esitatud esimest väidet põhjendatuks teistsuguse põhjendusega, kui on esitanud komisjon ise. Nimelt ei ole kohtunik „poolte hääletoru“. ( 63 ) Seega ei pea ta piirduma üksnes argumentidega, mille pooled on oma väidete põhjendamiseks esitanud, muidu võib ta sattuda olukorda, kus ta on sunnitud oma otsuses tuginema vääradele õiguslikele kaalutlustele. ( 64 )

a) Liikmesriikide kaasamise järele õigusliku vajaduse puudumine

104. Keskkonnapoliitika kuulub vastavalt ELTL artikli 4 lõikele 1 koostoimes lõike 2 punktiga e jagatud pädevuste hulka, mille puhul ei ole liidule ega liikmesriikidele antud selle kasutamise ainuõigust. Jagatud pädevuse olemasolu ei tähenda siiski tingimata, et rahvusvahelisel areenil oleks alati nõutav liidu ja selle liikmesriikide tegutsemine ühiselt, mille puhul oleks liidu välistegevuse puhul igal juhul nõutav liikmesriikide kaasamine.

105. Kohtujurist Szpunar on selle kohta väga õigesti märkinud, ( 65 ) et küsimus „jagatud pädevusest“ ja „segalepingust“ (või ülekantuna käesolevale kohtuasjale „ühine välistegevus“) on kaks eri küsimust. ( 66 )

106. Võimalik, et liidul on enamikul juhtudel, kus ta tegutseb rahvusvahelisel areenil üksinda, ainuvälispädevus vastavalt ELTL artikli 3 lõikele 1 või lõikele 2. Ainupädevuse olemasolu ei ole siiski kohustuslik tingimus, et liik saaks üksinda – st ilma liikmesriikideta – kolmandate riikidega rahvusvahelisi lepinguid sõlmida või rahvusvahelistes organites tegutseda.

107. Täpselt samamoodi lükkas Euroopa Kohus rahvusvahelist raudteevedu käsitlevas kohtuotsuses (nn COTIF‑i kohtuotsus) alles hiljuti sõnaselgelt tagasi argumendid, mille kohaselt ei saa liidul liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse kuuluvas valdkonnas väljaspool ELTL artikli 3 lõikes 2 (seega sisuliselt vastavalt AETR‑i doktriinile) ette nähtud olukordi välispädevust olla. ( 67 ) Peale selle nähtub viidatud kohtuotsusest, et rahvusvahelisi lepinguid saab liit üksinda heaks kiita isegi juhul, kui need kuuluvad jagatud pädevusse, seda muidugi eeldusel, et nõukogus on võimalik saavutada selleks tegevuseks nõutav häälteenamus. ( 68 )

108. Segavastutusega lepingu alusel peavad liit ja selle liikmesriigid rahvusvahelisel areenil koos tegutsema ainult siis, kui liidul endal ei ole piisavat ainu- või jagatud pädevust, et tegutseda suhetes kolmandate riikidega või rahvusvahelistes organites üksinda. Ainult juhul, kui liidul endal puudub pädevus, on rahvusvahelises suhtluses tingimata vajalik, et liikmesriigid tegutseksid koos liiduga. ( 69 )

109. Seda vajadust käesoleval juhul siiski ei esinenud: pooled on üksmeelel selles, et liidul endal oli käesolevas kohtuasjas, tuginedes oma pädevusele keskkonnapoliitika valdkonnas, piisav pädevus, et osaleda üksinda aruteludes ja otsuste tegemisel Antarktikas merekaitsealade loomise üle CCAMLR‑i raames. Nõukogu ja tema nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid ei osanud ka järelepärimise peale nimetada ühtegi meedet seoses kõnealuste merekaitsealadega, mille võtmiseks oleks liidul puudunud käesoleval juhul vajalik pädevus.

110. Järelikult on komisjonil õigus, kui ta väidab, et isegi juhul, kui arvata 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused keskkonnapoliitika valdkonnas kehtiva jagatud pädevuse hulka kuuluvaks, ei esinenud õiguslikku vajadust esitada vaidlusalused dokumendid CCAMLR‑ile ja kaitsta vaidlusaluseid seisukohti CCAMLRis liidu ja selle liikmesriikide nimel.

b) Üksikutel liikmesriikidel puudub võimalus vabatahtlikult osaleda

111. Jääb üle arutleda selle üle, kas arvestades tuginemist liidu keskkonnapoliitikaalasele pädevusele on liikmesriikidel võimalus CCAMLR‑i raames vabatahtlikult koos liiduga tegutseda. On siiski mõistetav, et see ei puuduta kõiki liikmesriike, vaid ainult neid, kes on üleüldse CCAMLR‑i liikmed, ( 70 ) kuna ainult nemad osalevad CCAMLR‑i aruteludes ja otsuste tegemisel.

112. Seda puudutavate kaalutluste lähtekoht peaks olema ELTL artikli 2 lõige 2, mis kirjeldab liidu ja selle liikmesriikide vahel jagatud pädevuse toimimist. Selle sätte sõnastuse kohaselt ei kehti see ainult õigusloometegevuse kohta, vaid siduvate aktide vastuvõtmise kohta üldiselt ja seda saab järelikult kohaldada ka käesolevas kohtuasjas vaidlustatud liidu välistegevuse valdkonna otsuste suhtes.

113. Vastavalt ELTL artikli 2 lõikele 2 iseloomustab jagatud pädevust see, et liikmesriigid teostavad oma pädevust ainult niivõrd, kuivõrd liit ei ole oma pädevust teostanud (ELTL artikli 2 lõike 2 teine lause); liikmesriigid võivad taas oma pädevust teostada ainult niivõrd, kuivõrd liit on otsustanud oma pädevuse teostamise lõpetada (ELTL artikli 2 lõike 2 kolmas lause).

114. Käesolevas kohtuasjas ei ole – hoolimata vastupidistest väidetest, mida mõni menetlusosaline Euroopa Kohtus toimunud istungil esitas – ühtegi objektiivset ja kontrollitavat tõendit selle kohta, et nõukogu ei tahtnud liidu olemasolevat keskkonnaalast pädevust teostada. ( 71 ) Hoopis vastupidi: 2015. aasta vaidlustatud otsus annab keskkonnapoliitikale tuginedes komisjonile sõnaselgelt loa esitada CCAMLR‑ile seoses selle 2015. aastal toimunud 34. aastakoosolekuga aruteludokument (ka) liidu nimel. Samamoodi keskkonnapoliitikale tuginedes määrab 2016. aasta otsus vaidlustatud ametlikult kindlaks seisukoha, mida liit pidi CCAMLR‑i 2016. aastal toimunud 35. koosolekul esindama. Seega ei saa mingil juhul väita, et nõukogu ei teostanud mõlemas vaidlustatud otsuses liidu keskkonnaalast pädevust.

115. Samuti puuduvad käesolevas kohtuasjas objektiivsed ja kontrollitavad tõendid selle kohta, et nõukogu teostas liidu keskkonnaalast pädevust 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsustes poliitilistel kaalutlustel ainult osaliselt. Nõukogu oleks tõepoolest võinud, arvestades seda, et tal puudus käesoleval juhul seadusjärgne kohustus tegutseda, igal juhul ette näha, et liit ei hakka oma pädevust keskkonnavaldkonnas teostama täiel määral. Nagu näha, ei ole ta seda siiski teinud. Pigem olid mõlema vaidlustatud otsuse esemeks kõik meetmed, mille üle tuli CCAMLR‑i 2015. ja 2016. aasta koosolekutel arutleda või mille kohta otsuseid teha ning mis käsitlesid kõnealuste merekaitsealade loomist. Vaidlustatud otsustest ei nähtu, et liit loobub teostamast oma pädevust keskkonnapoliitika valdkonnas seoses osade teatavate konkreetsete CCAMLR‑i raames kavandavate meetmetega ( 72 ) ja soovib arvata need meetmed liikmesriikide vastutusalasse kuuluvaks.

116. Asjaolu, et nõukogu otsustas 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsustes lõppkokkuvõttes ühise tegutsemise kasuks CCAMLR‑is liidu ja selle liikmesriikide nimel, oli minu arvates tingitud üksnes sellest, et nõukogu samastas vääralt ( 73 ) ja kergel käel jagatud pädevuse ühiselt tegutsemisega, mitte aga sellest, et liidul puudus pädevus seoses meetmetega, mille üle tuli CCAMLR‑i raames arutleda või otsustada, või sellest, et liit ei tahtnud oma pädevuse konkreetseid aspekte teadlikult kasutada.

117. Seda arvestades tuleb lähtuda sellest, et liidul oli igal juhul pädevus keskkonnapoliitika valdkonnas seoses kõigi meetmetega, mille üle tuli CCAMLR‑i raames arutleda või otsustada, ja ta ka teostas seda täiel määral. Seega ei saanud liikmesriigid vastavalt ELTL artikli 2 lõike 2 teisele lausele teostada oma pädevust samades valdkondades, seda ka osas, mis puudutab tegutsemist CCAMLR‑i raames koos liiduga.

118. Teistsugust järeldust ei tulene muuseas ka ELTL artikli 191 lõikest 4.

119. ELTL artikli 191 lõike 4 teine lõik selgitab tõepoolest, et liikmesriikide pädevust pidada läbirääkimisi rahvusvahelistes organites ja sõlmida rahvusvahelisi lepinguid ei piirata. Nagu selle sätte tekstist aga selgub („Eelmine lõik ei piira liikmesriikide pädevust […]“ ( 74 )), tagatakse liikmesriikidele järelejääv välispädevus keskkonnaküsimustes ainult ELTL artikli 191 lõike 4 esimeses lõigus sätestatud valdkondades, seega pädevate rahvusvaheliste organisatsioonidega ja kolmandate riikidega tehtava „koostöö korralduse“ vallas. Just nimelt sellega ei ole käesolevas kohtuasjas tegemist. Seda seetõttu, et 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste esemeks ei ole liidu ja CCAMLR‑i vahelise „koostöö korraldus“, vaid konkreetsed materiaalõiguslikud meetmed, mille eesmärk on luua merekaitsealad Antarktikas.

120. Kaugemale ulatuvat liikmesriikidele reserveeritud üldist pädevust keskkonnavaldkonnas ELTL artikli 191 lõike 4 teisest lõigust ei tulene. Muidu kaotaks keskkonnaalane pädevus oma liidu ja liikmesriikide vahelise jagatud pädevuse olemuse ELTL artikli 2 lõike 2 ning artikli 4 lõike 1 tähenduses koostoimes ELTL artikli 4 lõike 2 punktiga e ning muutuks pelgalt paralleelseks pädevuseks, mida nii liit kui selle liikmesriigid – ja vajaduse korral mõlemad korraga – võiksid igal ajal teostada. Sellega ei oleks siiski kooskõlas, et vastavalt aluslepingute autorite sõnaselgele tahtele ei või ELTL artikli 191 lõike 4 teine lõik (endine EÜ asutamislepingu artikli 130r lõike 4 teine lõik) piirata AETR‑i kohtupraktika põhimõtteid, ( 75 ) mis oleks paralleelse pädevuse puhul võimatu.

121. Kõne alla tuleks äärmisel juhul see, et konkreetsed liikmesriigid järgivad ELTL artiklile 193 tuginedes kavatsust kohustuda rahvusvahelisel areenil kinni pidama kaugemale ulatuvatest keskkonnastandarditest kui liit ning soovivad seda eesmärki silmas pidades osaleda rahvusvahelistes organites toimuvates aruteludes ja nende otsuste tegemisel enda nimel. ( 76 ) Ka selle kohta puuduvad käesolevas kohtuasjas objektiivsed ja kontrollitavad tõendid. Pigem valitses liidu institutsioonide ja liikmesriikide vahel CCAMLR‑i raames kavandatavate merekaitsealade loomiseks võetavate meetmete sisu küsimuses üksmeel.

122. Samuti ei ole käesoleval juhul lubatud üksikutel liikmesriikidel vabatahtlikult tegutseda koos liiduga, tuginedes ELTL artikli 4 lõikele 3. Nimetatud säte selgitab tõepoolest, et liikmesriike ei takistata muu hulgas teadusuuringute valdkonnas teostamast oma pädevust isegi juhul, kui liit võtab oma meetmeid. Käesolevas kohtuasjas kõne all olevaid CCAMLR‑i raames merekaitsealade loomise eesmärgil peetud arutelusid ja rakendatud meetmeid, nagu juba eespool selgitatud, ( 77 ) ei tule aga pidada teadusuuringute valdkonda kuuluvaks. See ei välista muidugi liikmesriikide osalemist üksi või koos liiduga muudes CCAMLR‑i raames peetavates aruteludes või selle raames võetavate meetmete rakendamisel, mille keskmes on teadusuuringute tegemine.

123. Lõpuks tuleb veel märkida, et üksikutel liikmesriikidel on Antarktikas piirkondlikke huvisid väljaspool Euroopa Liidu aluslepingute ja liidu eri poliitikavaldkondade kohaldamisala. ( 78 ) Ei saa välistada, et asjaomased liikmesriigid osalevad nende huvide kaitseks enda nimel koos liiduga CCAMLR‑i raames peetaval arutelul ja otsuste tegemisel, eeldusel et asjasse puutuvaid huvisid on konkreetselt nimetatud. Selle kohta puuduvad käesolevas kohtuasjas siiski objektiivsed ja kontrollitavad tõendid. Samuti lähevad 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused, mis andsid kõigile liikmesriikidele ja mitte ainult üksikutele neist võimaluse osaleda CCAMLR‑is koos liiduga, ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik piirkondlike huvide kaitseks.

5. Vahekokkuvõte

124. Kokkuvõttes tuleb seega, arvestades komisjoni esitatud esimest väidet kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16, tühistada 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused osas, milles neis määratakse kindlaks, et liit ei esita CCAMLR‑i raames kõnealuseid aruteludokumente ja seisukohti üksinda, vaid ühiselt liidu ja selle liikmesriikide nimel.

B. Teine väide: ELTL artikli 3 lõige 2

125. Teise väitega heidab komisjon nõukogule ette, et see jättis tähelepanuta ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud liidu ainuvälispädevuse. Komisjon on arvamusel, et 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused võivad mõjutada AETRi kohtuotsuse alusel väljakujunenud kohtupraktikas kodifitseeritud ühiseeskirju või muuta nende kohaldamisala ELTL artikli 3 lõike 2 viimase osalause tähenduses. ( 79 )

126. Teine väide on esitatud ainult täiendava võimalusena. Arvestades seda, et minu eespool esitatud sedastuste kohaselt annab juba komisjoni esimene väide alust tühistada 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused, käsitlen ma teist väidet ainult täielikkuse huvides.

127. Esiteks väidab komisjon, et CCAMLR‑i raames kavandatud meetmed, mille eesmärk on luua merekaitsealad, võivad mõjutada nõukogu 2014. aasta mitmeaastast seisukohta liidu tegutsemise kohta CCAMLR‑i raames. ( 80 )

128. Selle kohta piisab märkusest, et nimetatud mitmeaastane seisukoht kehtib juba oma sõnastuse kohaselt ainult ühise kalanduspoliitika alaste küsimuste kohta. Arvestades aga seda, et 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuseid ei tule, nagu eespool märgitud, ( 81 ) pidada kuuluvaks ühise kalanduspoliitika, vaid hoopis keskkonnapoliitika valdkonda, on 2014. aasta mitmeaastase seisukoha mõjutamine algusest saadik välistatud.

129. Teiseks väidab komisjon, et CCAMLR‑i raames kavandatavad meetmed, mille eesmärk on luua merekaitsealad, võivad mõjutada määrusi (EÜ) nr 600/2004 ( 82 ) ja nr 601/2004. ( 83 )

130. Tegelikkuses kehtestab esimene nimetatud määrustest tehnilised meetmed ja teine sätestab kalastustegevuse suhtes kohaldatavad kontrollimeetmed Antarktika vete elusressursside kaitse konventsiooni alla kuuluvas piirkonnas (Canberra konventsioon). Seega on ilmselge, et võimalikud keelud ja piirangud seoses kalastustegevusega, mis olid osana Antarktikas merekaitsealade loomiseks võetavatest meetmetest 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste esemeks, võisid mõjutada neid määrusi või muuta nende kohaldamisala. Teatavasti on vastavalt asjakohasele kohtupraktikale oletuse tegemiseks, et esineb kohaldamisala mõjutamise või muutmise oht, piisav juba see, kui rahvusvahelisel tasandil arutatavad ja otsustatavad meetmed kuuluvad liidu tasandil kehtivate ühiseeskirjade kohaldamisalasse, ( 84 ) ilma et nende vahel peaks tingimata olema sisuline vastuolu. ( 85 )

131. Tuleb siiski märkida, et 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsuste raames on kalastustegevuse korraldamine ainult teisejärgulise tähtsusega ja moodustab ainult ühe osa CCAMLR‑i kavandatavatest meetmetest, mille eesmärk on luua merekaitsealad Antarktikas.

132. Isegi juhul, kui liidul on seega vastavalt ELTL artikli 3 lõike 2 viimasele osalausele ainuvälispädevus seoses määrustes nr 600/2004 ja nr 601/2004 sätestatud meetmetega, saaks seda ainupädevust kasutada ainult konkreetselt vaidlustatud 2015. ja 2016. aasta otsuse üksikute osade õigusliku alusena ning selle alusel ei saaks rakendada kõiki neis otsustes ette nähtud meetmeid.

133. Seega tuleks kohtuasjades C‑626/15 ja C‑659/16 esitatud teine väide juhul, kui seda on vaja käsitleda, põhjendamatuna tagasi lükata.

C. Vaidlustatud otsuste tagajärgede kehtivaks lugemine

134. Kui Euroopa Kohus tunnistab 2015. ja 2016. aasta vaidlustatud otsused vastavalt minu poolt esimese väite raames esitatud ettepanekule osaliselt tühiseks, siis tekib küsimus, kas nende otsuste tühistatud osade tagajärjed tuleb vastavalt ELTL artikli 264 teisele lõigule kehtivaks lugeda.

135. Komisjon märgib õigesti, et osaline tühistamine puudutab vaidlustatud otsuseid ainult osas, milles need kehtestavad nõude, et CCAMLR‑i raames peavad liit ja selle liikmesriigid tegutsema ühiselt. Liidu osalemiselt CCAMLR‑i 34. ja 35. aastakoosolekul ei võeta õiguslikku alust ega mõjutata liidu esitatud aruteludokumentide sisu ja liidu seisukohti.

136. Vaidlustatud otsuste osaline tühistamine viib siiski selleni, et olukord, kus liikmesriigid osalevad koos liiduga CCAMLR‑i 34. ja 35. aastakoosolekul, ei ole liidu õiguse vaatepunktist legitiimne. Arvestades seda, et mõni liidu liikmesriik tõepoolest osales CCAMLR‑i otsuste tegemisel nimetatud aastakoosolekute käigus, eelkõige otsuse tegemisel merekaitseala loomise kohta Rossi meres, võivad rahvusvahelises suhtluses tekkida kahtlused liidu ja selle liikmesriikide võetud rahvusvaheliste kohustuste ulatuses.

137. Seda arvestades soovitan ma õigusliku ebakindluse vältimiseks lugeda Euroopa Kohtul vaidlustatud otsuste tühiseks tunnistatud osade tagajärjed vastavalt ELTL artikli 264 teisele lõigule kehtivaks.

D. Kohtukulud

138. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna minu väljapakutud lahenduse kohaselt on nõukogu oma väidetega mõlemad kohtuvaidlused lõppkokkuvõttes kaotanud ja komisjon on mõlemal juhul kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb mõlema kohtuasjaga seotud kulud välja mõista nõukogult. Erandina sellest kannavad nõukogu nõuete toetuseks menetlusse astunud liikmesriigid vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1 siiski ise oma kohtukulud mõlemas kohtuasjas, milles nad osalesid.

VII. Ettepanek

139. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus: 1. Kohtuasjas C‑626/15 tunnistatakse alaliste esindajate komitee 11. septembri 2015. aasta otsus merekaitseala loomist Weddelli meres käsitleva aruteludokumendi esitamise kohta Antarktika vete elusressursside kaitse komisjoni 34. aastakoosolekule tühiseks osas, milles selles määratakse kindlaks, et kõnealune aruteludokument tuleb esitada liidu ja selle liikmesriikide nimel, mitte ainult liidu nimel. 2. Kohtuasjas C‑659/16 tunnistatakse Euroopa Liidu Nõukogu 10. oktoobri 2016. aasta otsus, mis puudutab liidu seisukoha kindlaksmääramist seoses Antarktika vete elusressursside kaitse komisjoni 35. koosolekuga, tühiseks osas, milles selles määratakse kindlaks, et see seisukoht tuleb esitada liidu ja selle liikmesriikide nimel, mitte ainult liidu nimel. 3. Vaidlustatud otsuste tühiseks tunnistatud osade tagajärjed loetakse kehtivaks. 4. Euroopa Liidu Nõukogu kannab mõlemas kohtuasjas nii oma kohtukulud kui ka Euroopa Komisjoni kohtukulud. 5. Belgia Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Luksemburgi Suurhertsogiriik, Madalmaade Kuningriik, Portugali Vabariik, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad mõlemas kohtuasjas, milles nad osalesid, ise oma kohtukulud.

( 1 ) Algkeel: saksa.

( 2 ) AETR‑i doktriin põhineb kohtuotsusel komisjon vs. nõukogu (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, punktid 15–19); hiljem koostatud kokkuvõte on esitatud näiteks 7. veebruari 2006. aasta arvamuses 1/03 (uus Lugano konventsioon, EU:C:2006:81, punktid 114–133).

( 3 ) Selle otsuse sisu on esitatud alaliste esindajate komitee 23. septembril 2015 toimunud 2554. koosoleku kokkuvõtlikus protokollis (nõukogu dokument 11837/15, punkt 65, lk‑d 19 ja 20, ning nõukogu dokument 11644/1/15/REV).

( 4 ) See otsus tehti I/A‑punkti märkuse alusel (nõukogu dokument 12523/16). Liidu seisukoha tegelik sisu nähtub nõukogu dokumendist 12445/16.

( 5 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika kohta, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ (ELT 2013, L 354, lk 22).

( 6 ) Heaks kiidetud toonase Euroopa Majandusühenduse nimel nõukogu 4. septembri 1981. aasta otsusega 81/691/EMÜ Antarktika vete elusressursside kaitse konventsiooni vastuvõtmise kohta (ELT 1981, L 252, lk 26).

( 7 ) Need on Belgia Kuningriik, Bulgaaria Vabariik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Madalmaade Kuningriik, Poola Vabariik, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik.

( 8 ) Need on Belgia Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Poola Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik.

( 9 ) Need on Belgia Kuningriik, Prantsuse Vabariik ja Ühendkuningriik.

( 10 ) Need on Bulgaaria Vabariik, Tšehhi Vabariik, Saksamaa Liitvabariik, Hispaania Kuningriik, Itaalia Vabariik, Madalmaade Kuningriik, Poola Vabariik, Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik.

( 11 ) Need on Taani Kuningriik, Eesti Vabariik, Kreeka Vabariik, Ungari, Austria Vabariik, Portugali Vabariik ja Slovaki Vabariik.

( 12 ) Nõukogu 11. juuni 2014. aasta otsus Euroopa Liidu nimel Antarktika vete elusressursside kaitse komisjonis (CCAMLR) võetava seisukoha kohta (nõukogu dokument 10840/14). „Lihtsustatud menetlus“ on sätestatud selle otsuse II lisas.

( 13 ) Weddelli meri nimetati Briti maadeavastaja James Weddelli järgi; selle sügavus on kuni 5000 m ja pindala üle 2,5 mln km2.

( 14 ) Teaduskomitee on vastavalt Canberra konventsiooni XIV artiklile CCAMLR‑i nõuandeorgan.

( 15 ) Vt selle kohta eespool käesoleva ettepaneku punkt 24.

( 16 ) Rossi meri nimetati Briti maadeavastaja James Clark Rossi järgi; selle sügavus on kuni 1200 m ja pindala ligi 1,55 mln km2.

( 17 ) Lihtsuse mõttes nimetan ma kõiki nimetatud alasid edaspidi merekaitsealadeks.

( 18 ) Selle täpsustuse CCAMLR‑i sekretariaadile esitatud dokumentides tegi komisjon 12. oktoobril 2016.

( 19 ) Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik paluvad jätta komisjoni hagi vastuvõetamatuse tõttu ja teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Madalmaade Kuningriik ja Portugali Vabariik paluvad jätta komisjoni hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

( 20 ) Kreeka Vabariik, Soome Vabariik, Portugali Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik ei avaldanud arvamust kohtukulude jaotuse kohta.

( 21 ) Soome Vabariik, Portugali Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik ei avaldanud arvamust kohtukulude jaotuse kohta.

( 22 ) 19. märtsi 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 26.

( 23 ) 19. märtsi 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 27.

( 24 ) Vt selle kohta 11. novembri 1981. aasta kohtuotsus IBM vs. komisjon (60/81, EU:C:1981:264, punkt 11), mis puudutab komisjoni haldusmenetlust.

( 25 ) Vt selle kohta 11. novembri 1981. aasta kohtuotsus IBM vs. komisjon (60/81, EU:C:1981:264, punkt 10) ja 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Athinaïki Techniki vs. komisjon (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42), mis puudutavad komisjoni haldusmenetlust.

( 26 ) 31. märtsi 1971. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, punkt 42); 2. märtsi 1994. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (AKV riikide finantsmäärus, C‑316/91, EU:C:1994:76, punkt 8); 19. märtsi 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punkt 29); 13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon (C‑463/10 P ja C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 36), ning 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon (omavahendid, C‑593/15 P ja C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 46).

( 27 ) 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Athinaïki Techniki vs. komisjon, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42, ja 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon (omavahendid, C‑593/15 P ja C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 47).

( 28 ) 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon (omavahendid, C‑593/15 P ja C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punkt 47).

( 29 ) 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Athinaïki Techniki vs. komisjon, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punkt 42.

( 30 ) Vt selle kohta eespool, käesoleva ettepaneku punkt 23.

( 31 ) Nõukogu ja komisjoni mõlema nimetatud pädevuse eristamise kohta vt 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. komisjon (Šveitsi rahaline toetus, C‑660/13, EU:C:2016:616).

( 32 ) Vt selle kohta 7. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (viinamarjad ja vein, C‑399/12, EU:C:2014:2258, punkt 63), milles arvatakse ka rahvusvahelise organi soovitused ELTL artikli 218 lõike 9 kohaldamisalasse kuuluvaks, kui need võivad mõjutada liidu seadusandja vastu võetud õigusaktide sisu.

( 33 ) Vt selle kohta 7. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (viinamarjad ja vein, C‑399/12, EU:C:2014:2258, punkt 65), mille kohaselt kohaldatakse artikli 218 lõiget 9, „olenemata asjaolust, kas aktid […] pädevas organis lõpuks tegelikult hääletamisele tulevad“.

( 34 ) Vt selle kohta 19. märtsi 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, punktid 35 ja 37).

( 35 ) 28. märtsi 1996. aasta arvamus 2/94(Euroopa Ühenduse ühinemine Euroopa inimõiguste konventsiooniga, EU:C:1996:140, punkt 24) ja 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkti 44 lõpuosa).

( 36 ) 6. detsembri 2001. aasta arvamus 2/00 (Bioloogilise ohutuse Cartagena protokoll, EU:C:2001:664, punkt 5) ning 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu, (Tansaania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punkt 42) ja 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 80).

( 37 ) Vt selle kohta ka 14. juuli 1976. aasta kohtuotsus Kramer jt (3/76, 4/76 ja 6/76, EU:C:1976:114, punkt 31) ja 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 12).

( 38 ) Vt selle kohta eespool 37. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika ning 5. mai 1981. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kaitsemeetmed merekalapüügi valdkonnas, 804/79, EU:C:1981:93).

( 39 ) Vastavalt ELTL artikli 3 lõike 1 punktile d on liidul ainupädevus seoses mere bioloogiliste ressursside kaitsega ainult „ühise kalanduspoliitika raames“. Vastupidi sellele selgitab ELTL artikli 4 lõige 1 koostoimes lõike 2 punktiga d, et liidul on liikmesriikidega jagatud pädevus põllumajanduse ja kalanduse valdkonnas, „välja arvatud mere bioloogiliste ressursside kaitse“.

( 40 ) 11. juuni 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (titaandioksiid, C‑300/89, EU:C:1991:244, punkt 10) ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (Tansaania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punkt 43) ning 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (kavandatav leping Kanadaga lennureisijate broneeringuinfo kohta, EU:C:2017:592, punkt 76).

( 41 ) 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu (sotsiaalõiguslike sätete kohaldamine ka Euroopa Majanduspiirkonna suhtes, C‑431/11, EU:C:2013:589, punkt 48); 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu (sotsiaalõiguslike sätete kohaldamine ka Šveitsi suhtes, C‑656/11, EU:C:2014:97, punkt 50) ja 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu (sotsiaalõiguslike sätete kohaldamine ka Türgi suhtes, C‑81/13, EU:C:2014:2449, punkt 38).

( 42 ) Selle kohta vt näiteks 6. detsembri 2001. aasta arvamus 2/00 (Bioloogilise ohutuse Cartagena protokoll, EU:C:2001:664, punkt 22).

( 43 ) 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Rotterdami konventsioon, C‑94/03, EU:C:2006:2, punkt 50); 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (Mauritius, C‑658/11, EU:C:2014:2025, punkt 48) ja 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu (sotsiaalõiguslike sätete kohaldamine ka Türgi suhtes, C‑81/13, EU:C:2014:2449, punkt 36).

( 44 ) 23. veebruari 1988. aasta kohtuotsus, Ühendkuningriik vs. nõukogu (hormonaalse toimega ained, 68/86, EU:C:1988:85, punkt 24); arvamus 1/94 (Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamisleping, EU:C:1994:384, punkt 52) ja 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus, komisjon vs. nõukogu (2015. aasta ülemaailmne raadiosidekonverents, C‑687/15, EU:C:2017:803, punkt 42).

( 45 ) Kohtupraktika, mis käsitleb liidu välispädevuse täpset paigutumist keskkonnapoliitika valdkonnas, ei ole täiesti ühtne. 6. detsembri 2001. aasta arvamuses 2/00 (Bioloogilise ohutuse Cartagena protokoll, EU:C:2001:664, punkt 44) tugines Euroopa Kohus EÜ asutamislepingu artiklile 175 (nüüd ELTL artikkel 192). Hiljutises, 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 65) märkis ta seevastu, et liidul on keskkonnavaldkonnas „otsene välispädevus tulenevalt ELTL artikli 191 lõike 1 neljandast taandest“. 30. mai 2006. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Iirimaa (Sellafieldi segaoksiidkütusetehas, C‑459/03, EU:C:2006:345, punktid 90–92) tunnustatakse sõnaselgelt liidu välispädevust merekeskkonna kaitsmise valdkonnas, mis tuleneb EÜ asutamislepingu artiklist 175 koostoimes artikli 174 lõike 1 neljanda taandega (nüüd ELTL artikkel 192 ja artikli 191 lõike 1 neljas taane). Küsimus, kas käesolevas kohtuasjas tuleb kohaldada ELTL artiklit 191 või artiklit 192 või mõlemat sätet koos, võib aga lõppkokkuvõttes lahtiseks jääda, kuna pädevus on kõigi nende variantide puhul vastavalt ELTL artikli 4 lõikele 1 koostoimes lõike 2 punktiga e jagatud liidu ja selle liikmesriikide vahel.

( 46 ) 6. detsembri 2001. aasta arvamus 2/00 (Bioloogilise ohutuse Cartagena protokoll, EU:C:2001:664, punkt 23) ning 11. juuni 2014. aasta kohtuotsus, komisjon vs. nõukogu (raamleping Filipiinidega, C‑377/12, EU:C:2014:1903, punkt 34) ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus, parlament vs. nõukogu (Tansaania, C‑263/14, EU:C:2016:435, punkt 44).

( 47 ) Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (Vietnam, C‑13/07, EU:C:2009:190, punkt 113).

( 48 ) Vt nt CCAMLR‑i kaitsemeetme, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres (WSMPA), eelnõu preambuli põhjendus 14, mis on esitatud kohtuasjas C‑659/16 esitatud hagi lisana A.2‑B: „research and monitoring related to the objectives of the WSMPA form an integral part of the management of the WSMPA“. Lisaks on selle eelnõu 3. jaotise eeskirjades S 11 ja S 12 sõnastatud teadusuuringute konkreetsed eesmärgid ning jaotise 7 sätetes on lähemalt kirjeldatud, kuidas tuleb teadusuuringud heaks kiita ja neid teha.

( 49 ) Vt eelkõige 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906) ja kohtujurist Wahl’i ettepanek pooleliolevas kohtuasjas Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e. V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 50 ) 29. märtsi 1990. aasta kohtuotsus Kreeka vs. nõukogu (Tšornobõl, C‑62/88, EU:C:1990:153, punkt 20) ja 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 27).

( 51 ) 29. märtsi 1990. aasta kohtuotsus Kreeka vs. nõukogu (Tšornobõl, C‑62/88, EU:C:1990:153, punkt 19) ja 24. novembri 1993. aasta kohtuotsus Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, punkt 26).

( 52 ) Konkreetselt ühise kaubanduspoliitika ja keskkonnapoliitika eristamise kohta vt nt 29. märtsi 1990. aasta kohtuotsus Kreeka vs. nõukogu (Tšornobõl, C‑62/88, EU:C:1990:153); 6. detsembri 2001. aasta arvamus 2/00 (Bioloogilise ohutuse Cartagena protokoll, EU:C:2001:664) ning 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Energy Star, C‑281/01, EU:C:2002:761) ja 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Rotterdami konventsioon, C‑94/03, EU:C:2006:2).

( 53 ) 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland (C‑414/11, EU:C:2013:520, punkt 51) ning 22. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (tingimusjuurdepääsul põhinevad teenused, C‑137/12, EU:C:2013:675, punkt 57); 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga, EU:C:2017:376, punkt 36) ja 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Lissaboni kokkuleppe uuesti läbi vaadatud redaktsioon, C‑389/15, EU:C:2017:798, punkt 49).

( 54 ) Kõnealuse õigusakti eesmärgi, sisu ja konteksti asjakohasuse kohta vt veel kord eespool, käesoleva ettepaneku punkt 76.

( 55 ) Vt näiteks CCAMLR‑i kaitsemeetme, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres, (WSMPA), eelnõu preambuli põhjendus 8 (viidatud eespool 48. joonealuses märkuses), milles avaldatakse soovi, „to ensure that areas vulnerable to the effects of climate change and impacts by human activities are protected in recognition of their global and regional environmental and scientific importance“. Lisaks on sama eelnõu põhjenduses 9 rõhutatud, „that the Weddell Sea has largely pristine ecosystems and diverse marine living resources and that it is crucial for global ocean circulation and the world’s climate, and is also an ideal area for studying ecosystem effects, resilience and adaptive capacity to climate change and ocean acidification separate from the impacts of human activities, such as fishing“. Selle eelnõu 3. jaotise eeskirjades G 1–G 6, mis käsitlevad merekaitseala üldisi eesmärke, on omakorda eelkõige juttu ökosüsteemide kaitsest, bioloogilisest mitmekesisusest, elupaikadest ja kliimamuutuse mõjudest.

( 56 ) Vt näiteks CCAMLR‑i kaitsemeetme, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres, eelnõu 5. jaotis (viidatud eespool 48. joonealuses märkuses), milles on loetletud „Restricted, prohibited and managed activities“, kusjuures eeskirjas nr 4 on kehtestatud üldine reegel: „fishing activities are prohibited“.

( 57 ) Vt näiteks CCAMLR‑i kaitsemeetme, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres, eelnõu 5. jaotises sisalduv eeskiri nr 5 (viidatud eespool 48. joonealuses märkuses): „Dumping or discharging of any waste or other matter and the introduction of any sewage […] is prohibited“.

( 58 ) Vt näiteks projekti „Weddell Sea Marine Protected Area Management Plan“ jaotis 2.3, mis on esitatud CCAMLR‑i kaitsemeetme, mille eesmärk on luua merekaitseala Weddelli meres, eelnõu (viidatud eespool 48. joonealuses märkuses) lisas: „The Fisheries Research Zone includes both fished areas and unfished reference areas to advance our understanding about the ecosystem effects of longline fishing […]“.

( 59 ) Antarktika lepingu keskkonnakaitse protokoll, sõlmitud Madridis 4. oktoobril 1991.

( 60 ) Vt lisaks Canberra konventsiooni põhjendus 2, kus on rõhutatud Antarktika vetes leiduvate mere elusressursside rohkust ja suurenenud huvi võimaluste vastu, mida pakub nende ressursside kasutamine valguallikana.

( 61 ) Vt selle kohta veel kord Canberra konventsiooni preambul, kus esiteks on eriliselt rõhutatud „keskkonnakaitse ja Antarktist ümbritsevate merede ökosüsteemi rikkumatuse tagamise tähtsust“ (põhjendus 1) ja teiseks „Antarktika lepingu konsultatiivosaliste põhivastutust Antarktika keskkonna kaitse ja säilitamise eest ning eriti nende Antarktika lepingu IX artikli lõike 1 punktis f nimetatud vastutust Antarktika elusressursside säilitamise ja kaitse eest“ (põhjendus 6).

( 62 ) Vt selle kohta kohtujurist Wahli ettepanek pooleliolevas kohtuasjas Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e. V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 63 ) Nii juba kohtujurist Léger’i ettepanek kohtuasjas parlament vs. Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C‑252/96 P, EU:C:1998:157, punkt 36).

( 64 ) Vt selle kohta 27. septembri 2004. aasta kohtumäärus UER vs. M6 jt (C‑470/02 P, EU:C:2004:565, punkt 69) ja 21. septembri 2010. aasta kohtuotsus Rootsi jt vs. API ja komisjon (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punkt 65).

( 65 ) Kohtujurist Szpunar’i ettepanek kohtuasjas Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:296, punkt 83 ja sellele eelnev pealkiri).

( 66 ) Vt selle kohta 30. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (Sellafieldi segaoksiidkütusetehas, C‑459/03, EU:C:2006:345, punkt 93).

( 67 ) 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 61).

( 68 ) Vt selle kohta 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkt 68). Selles taganeb Euroopa Kohus mõnevõrra oma hiljutisest avaldusest, mis on esitatud 16. mai 2017. aasta arvamuses 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga, EU:C:2017:376, punkt 244 koostoimes punktiga 243), milles ta lähtus veel sellest, et rahvusvahelises lepingus kehtestatud kohustusi, mis kuuluvad liidu ja liikmesriikide vahel jagatud pädevuse valdkonda, „ei saa liit heaks kiita üksi“.

( 69 ) Nii oli see näiteks konkreetsete õigusvaldkondade puhul lepingutes, mis sisalduvad Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas ja mille jaoks ei pakkunud Euroopa Liidu ühine kaubanduspoliitika toonases seisus piisavat õiguslikku alust (vt selle kohta 15. novembri 1994. aasta arvamus 1/94, Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamisleping, EU:C:1994:384). Sama kehtib praegu kavandatava vabakaubanduslepingu kohta Singapuriga (vt selle kohta 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15, vabakaubandusleping Singapuriga, EU:C:2017:376).

( 70 ) Vt üksikasjade kohta eespool, käesoleva ettepaneku punkt 18.

( 71 ) 30. mai 2006. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Iirimaa (Sellafieldi segaoksiidkütusetehas, C‑459/03, EU:C:2006:345, eelkõige punkt 96) ja 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsusest Saksamaa vs. nõukogu (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, punkti 68 teine lause) nähtub, et liit saab konkreetsel juhul otsustada mitte teostada iseenesest olemasolevat pädevust jagatud pädevuse valdkonnas täies ulatuses, vaid ainult osaliselt ja anda sellega liikmesriikidele võimaluse iseseisvalt tegutseda.

( 72 ) Mõeldagu näiteks üksikute, konkreetselt nimetatud loomaliikide kaitsele või konkreetsete meetmete rakendamisele liustike taganemise probleemi uurimiseks.

( 73 ) Vt selle kohta eespool, käesoleva ettepaneku punktid 104–110.

( 74 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 75 ) Vt selle kohta deklaratsioon nr 10, mis on lisatud 7. veebruaril 1992. aastal sõlmitud Maastrichti lepingu vastu võtnud valitsustevahelise konverentsi lõppaktile (Deklaratsioon Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklite 109, 130r ja 130y kohta; ELT 1992, C 191, lk 100): „Konverents on seisukohal, et artikli 109 lõike 5, artikli 130r lõike 4 teise lõigu ja artikli 130y sätted ei mõjuta põhimõtteid, mis tulenevad Euroopa Kohtu otsusest AETR‑i kohtuasjas.“

( 76 ) Käesolevas kohtuasjas kõne all olevate merekaitsealade puhul oleks näiteks mõeldav, et üksikud liikmesriigid soovivad võtta rahvusvahelise õiguse normide kohaselt kohustuse täielikult loobuda igasugusest inimtegevusest Antarktika vetes, selle asemel et järgida üksnes piiranguid, mida liit on kavandanud.

( 77 ) Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 84–87.

( 78 ) See puudutab nimelt Prantsuse Vabariiki ja Ühendkuningriiki.

( 79 ) 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (ringhäälinguorganisatsioonide õiguste kaitse), C‑114/12, EU:C:2014:2151, punktid 64–67) ja 26. novembri 2014. aasta kohtuotsus Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, punktid 27 ja 28).

( 80 ) Vt selle kohta eespool käesoleva ettepaneku punkt 23.

( 81 ) Vt selle kohta eespool, eelkõige käesoleva ettepaneku punktid 88–98.

( 82 ) Nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ) nr 600/2004, millega kehtestatakse teatavad tehnilised meetmed kalastustegevuses suhtes Antarktika vete elusressursside kaitse konventsiooniga hõlmatud piirkonnas (ELT 2004, L 97, lk 1; ELT eriväljaanne 04/07, lk 43).

( 83 ) Nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ) nr 601/2004, millega sätestatakse teatavad kalastustegevuse suhtes kohaldatavad kontrollimeetmed Antarktika vete elusressursside kaitse konventsiooni alla kuuluvas piirkonnas ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 3943/90, (EÜ) nr 66/98 ja (EÜ) nr 1721/1999 (ELT 2004, L 97, lk 16; ELT eriväljaanne 11/51, lk 52).

( 84 ) Vt selle kohta 14. oktoobri 2014. aasta arvamus 1/13 (kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga, EU:C:2014:2303, punkt 71), 26. novembri 2014. aasta kohtuotsus Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, punkt 29) ning 14. veebruari 2017. aasta arvamus 3/15 (Marrakechi leping, mis käsitleb juurdepääsu avaldatud teostele, EU:C:2017:114, punkt 105) ja 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga, EU:C:2017:376, punkt 181).

( 85 ) Vt selle kohta 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91(kemikaalide konventsioon nr 170, EU:C:1993:106, punktid 25 ja 26); 14. oktoobri 2014. aasta arvamus 1/13(kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga, EU:C:2014:2303, punkt 86), 14. veebruari 2017. aasta arvamus 3/15 (Marrakechi leping, mis käsitleb juurdepääsu avaldatud teostele, EU:C:2017:114, punkt 113) ja 16. mai 2017. aasta arvamus 2/15(vabakaubandusleping Singapuriga, EU:C:2017:376, punkt 201).