ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kui nõukogu määrab kindlaks lubatud kogupüügi ja jagab kalapüügivõimalused liikmesriikide vahel, peab ta andma hinnangu komplekssele majandusolukorrale ja tal on seejuures ulatuslik kaalutlusõigus. Sellises olukorras ei hõlma nõukogule kuuluv kaalutlusõigus mitte ainult võetavate sätete laadi ja ulatuse kindlaksmääramist, vaid teatavas ulatuses ka aluseks võetavate andmete tuvastamist. Sedalaadi pädevuse kasutamist kontrollides peab kohus piirduma uurimisega, kas pädevust kasutades on tehtud ilmne viga või kuritarvitatud võimu või kas kõnealune asutus on ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire.

Sellega seoses tuleb märkida, et ehkki määruse nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika kohta artikli 6 lõige 2 kehtestab kohustuse „võtta arvesse“ kättesaadavaid teadus-, tehnilisi ja majandusnõuandeid kaitsemeetmete vastuvõtmisel, ei takista see säte siiski liidu seadusandjal võtta vastu selliseid kaitsemeetmeid veenvate teadus-, tehniliste ja majandusnõuannete puudumisel. Nimelt ei pea kalavarude kaitsemeetmed olema täielikult kooskõlas teaduslike nõuannetega ning selliste nõuannete puudumine või mitteveenev laad ei tohi nõukogul takistada võtta meetmeid, mida ta peab ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks vältimatult vajalikuks. Sellest tuleneb, et nõukogu oli määruse nr 1367/2014 (millega kehtestatakse liidu kalalaevadele 2015. ja 2016. aastaks teatavate süvamere kalavarude püügi võimalused) raames pädev kehtestama kalju-tömppeakala ja põhja-pikksaba ühise lubatud kogupüügi ja seda isegi juhul, kui puudusid veenvad teaduslikud andmed nende kahe kalaliigi esinemise ja püügi kohta asjaomastes majandamispiirkondades, kui ta leidis, et see meede on sobiv kalju-tömppeakala varude kaitseks.

(vt punktid 46, 49–51)
ELTL artikli 108 lõikes 2 ettenähtud menetlus on möödapääsmatu, kui komisjonil on tõsiseid raskusi hindamisel, kas abi on siseturuga kokkusobiv. Seega võib komisjon piirduda riigiabi suhtes positiivse otsuse tegemisel ELTL artikli 108 lõikes 3 sätestatud uurimise esialgse staadiumiga üksnes siis, kui ta on esmase uurimise lõpus veendunud, et see abi on siseturuga kokkusobiv. Samas, kui see esmane uurimine veenis komisjoni vastupidises või ei võimaldanud ületada kõiki raskusi, mis tekkisid selle abi siseturuga kokkusobivuse hindamisel, on komisjonil kohustus küsida kõiki vajalikke selgitusi ja algatada selles osas ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetlus.

Selles osas olgu märgitud, et vastavalt ELTL artikli 108 lõike 3 eesmärgile ja komisjoni hea halduse kohustusele võib ta eelkõige abist teatanud riigi või kolmandate isikutega dialoogi astuda, et esialgse uurimise käigus ületada võimalikud raskused. Samas eeldab see õigus, et komisjon saaks muuta oma seisukohta tulenevalt dialoogi tulemustest, ilma et sellist muutmist tuleks a priori lugeda tõsiste raskuste olemasoluks. Komisjonil on seega riigiabi suhtes positiivse otsuse tegemisel uurimise esialgse staadiumi lõpus õigus võtta määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks, artikli 4 lõike 2 alusel vastu otsus, milles ta leides, et tegemist ei ole riigiabiga, võtab teadmiseks liikmesriigi võetud kohustused. Seega ei saa ametliku uurimismenetluse algatamist nõudvateks tõsisteks raskusteks pidada asjaolu, et komisjon järeldas esialgse hindamise käigus ja enne kohustuste üle läbirääkimisi, et asjaomane meede annab huvitatud isikule eelise.

(vt punktid 30, 35–37)
Mis puudutab direktiivi artiklis 1 sisalduvat mõistet „usutunnistus“, siis tuleb märkida, et direktiivis ei ole seda mõistet määratletud.

Kuid liidu seadusandja viitas direktiivi 2000/78 põhjenduses 1 põhiõigustele, mis on tagatud Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga (edaspidi „EIÕK“), mille artiklis 9 on ette nähtud, et igaühel on õigus mõtte-, südametunnistuse- ja usuvabadusele, kusjuures see õigus kätkeb muu hulgas vabadust kuulutada usku või veendumusi nii üksi kui ka koos teistega, avalikult või eraviisiliselt kultuse, õpetamise, tava ja kombetalituse kaudu.

Samas põhjenduses viitas liidu seadusandja ka liikmesriikide ühesugustele riigiõiguslikele tavadele kui liidu õiguse üldpõhimõtetele. Õiguste hulgas, mis tulenevad ühistest tavadest ja mida on kinnitatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (edaspidi „harta“), on õigus südametunnistuse- ja usuvabadusele, millele on pühendatud harta artikli 10 lõige 1. Selle sätte kohaselt kätkeb see õigus vabadust muuta usku või veendumusi, samuti vabadust kuulutada usku või veendumusi nii üksi kui ka koos teistega, avalikult või eraviisiliselt kultuse, õpetamise, tava ja kombetalituse kaudu. Nagu nähtub selgitustest põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17), vastab artikli 10 lõikes 1 garanteeritud õigus EIÕK artiklis 9 garanteeritud õigusele ja vastavalt harta artikli 52 lõikele 3 omab sama tähendust ja ulatust.

Kuna EIÕK ja seejärel harta kasutavad mõistet „usutunnistus“ laias tähenduses, kuivõrd need hõlmavad selle mõiste alla isikute vabaduse oma usku kuulutada, siis tuleb asuda seisukohale, et liidu seadusandja soovis sama lähenemisviisi kasutada direktiivi 2000/78 vastuvõtmisel, mistõttu tuleb direktiivi artiklis 1 toodud mõistet „usutunnistus“ tõlgendada nii, et see hõlmab nii forum internum’i, see tähendab veendumusi, kui ka forum externum’i, see tähendab usu avalikku kuulutamist.

(vt punktid 27–30)
Kohtuasi C‑283/15

X

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

Eelotsusetaotlus – Maksuõigusnormid – Tulumaks – Liikmesriigi kodanik, kes teenib tulu selle liikmesriigi ja kolmanda riigi territooriumil ning elab teise liikmesriigi territooriumil – Maksusoodustus, mille eesmärk on võtta arvesse tema isiklikku ja perekondlikku olukorda

Kokkuvõte – Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 9. veebruari 2017. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Võrdne kohtlemine – Otsesed maksud – Tulumaks – Liikmesriigi kodanik, kes teenib põhiosa oma tulust selle liikmesriigi territooriumil ja elab teise liikmesriigi territooriumil, kus ta üldse tulu ei saa – Esimesena nimetatud liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad maha arvata eluasemega seotud „negatiivse tulemi“, kuid ei luba seda mahaarvamist teha nimetatud kodanikul – Lubamatus – Mõiste „tegevuskohaliikmesriik“ – Kolmanda riigi territooriumil saadud tuluosa – Mõju puudumine

(ELTL artikkel 49)

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et liikmesriik, mille maksuõigusnormid lubavad maha arvata eluasemega seotud „negatiivse tulemi“, ei luba seda mahaarvamist teha mitteresidendil, kes on füüsilisest isikust ettevõtja, kui ta saab selle liikmesriigi territooriumil 60% oma kogutulust ning ei saa selle liikmesriigi territooriumil, kus asub tema eluase, tulu, mis võimaldaks tal seal teostada õigust sama suurele mahaarvamisele.

Kui mitteresident saab selle liikmesriigi territooriumil, kus ta teeb osa oma tööst, 60% oma ülemaailmsest tulust, ei anna miski alust arvata, et ainuüksi selle asjaolu tõttu ei saa tema elukohariik tema kogutulu ning tema isiklikku ja perekondlikku olukorda arvesse võtta. Teisiti oleks see vaid juhul, kui peaks selguma, et isik ei ole oma elukohaliikmesriigi territooriumil vähimatki tulu saanud või sai nii väikest tulu, et see riik ei saa anda talle soodustusi, mis tulenevad tema kogutulu ning isikliku ja perekondliku olukorra arvessevõtmisest.

Keeld, mis tuleneb vastusest esimesele küsimusele, puudutab iga tegevuskohaliikmesriiki, mille territooriumil füüsilisest isikust ettevõtja saab tulu, mis võimaldab tal nõuda seal mahaarvamisõigust vastavalt iga tegevuskohaliikmesriigi territooriumil saadud tuluosale. Sellega seoses on „tegevuskohaliikmesriigiks“ iga liikmesriik, kes on pädev maksustama mitteresidendi töist tulu, mis on saadud tema territooriumil, olenemata kohast, kus tegevus konkreetselt toimus.

Asjaolu, et mitteresidendist maksumaksja saab osa oma maksustatavast tulust mitte liikmesriigi, vaid hoopis kolmanda riigi territooriumil, ei mõjuta teisele küsimusele antud vastust.

(vt punktid 39, 43, 49 ja 52 ning resolutsiooni punktid 1–3)
Direktiivi 1999/70 (milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta) lisas toodud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 5 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui siseriiklikke õigusnorme kohaldatakse asjaomase liikmesriigi siseriiklike kohtute poolt nii, et kuritarvituste korral järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamisel on õigus töösuhte säilimisele nendel isikutel, kes töötavad ametiasutuses töölepingu alusel ja kelle suhtes kohaldatakse tööõigust, kuid seda õigust ei ole antud üldiselt sellele personalile, kes on ametiasutuse teenistuses haldusõiguse alusel, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi õiguskorras on mõni muu tõhus meede, millega sanktsioneerida viimasena nimetatud isikute suhtes toime pandud kuritarvitusi; seda peab kontrollima siseriiklik kohus.

Nimelt peavad asjaomase liikmesriigi kohtud tagama raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 järgimise, kindlustades seejuures, et töötajaid, kelle suhtes on järjestikuse tähtajaliste töölepingute kasutamisega toime pandud kuritarvitamine, ei mõjutata avalikus sektoris töötamise jätkamise lootuses loobuma siseriiklikes ametiasutustes, sealhulgas kohtutes tuginemast õigustele, mis tulenevad neile raamkokkuleppe klausli 5 punktis 1 ette nähtud ennetusmeetmete siseriiklike õigusnormidega rakendamisest.

Konkreetsemalt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus veenduma, et kõik töötajad, keda tuleb käsitada tähtajalistena raamkokkuleppe klausli 3 punkti 1 tähenduses, saavad tugineda sellele, et juhul, kui nende suhtes on järjestikuseid tähtajalisi lepinguid kasutatud kuritarvituslikult, kuuluvad nende tööandja suhtes kohaldamisele siseriiklikes õigusnormides ette nähtud sanktsioonid, sõltumata sellest, kuidas nende lepingut siseriiklikus õiguses kvalifitseeritakse.

Kui aga puuduvad avalikus sektoris vastavalt haldusõiguse normidele tegutsevale personalile muud samaväärsed ja tõhusad kaitsemeetmed, siis võib selle tähtajaliselt tegutseva personali võrdsustamine vastavalt väljakujunenud siseriiklikule kohtupraktikale tähtajatu mittealalise töölepingu alusel töötajatega kujutada endast meedet, mis on sobiv tähtajaliste töölepingute kasutamisel aset leidnud kuritarvituste sanktsioneerimiseks ja raamkokkuleppe sätete rikkumise tagajärgede heastamiseks.

(vt punktid 51–54 ja resolutsiooni punkt 1)
Kui liikmesriigi kohus siiski kahtleb, kas klassifitseerimismäärus, mida ta analoogia alusel peab kohaldama toodete suhtes, mis on piisavalt analoogsed selles määruses ettenähtutega, on kehtiv, siis võib ta põhjendatult esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse selle kehtivusele hinnangu saamiseks.

Uued neljarattalised, ainult ühe istmega ja Ackermani põhimõttel roolisüsteemiga maastikusõidukid, mida juhitakse juhtraua abil ja mis on varustatud pukseerimiskonksuga ning mille tehnilised omadused võimaldavad neil tõugata suuremat raskust kui nende endi kahekordne raskus, tuleb klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 8701 90, kusjuures nende sõidukite lõplik klassifitseerimine kaheksanumbrilisse alamrubriiki peab toimuma mootori võimsuse alusel. Asjassepuutuvad on ainult kombineeritud nomenklatuuri kaheksanumbrilised alamrubriigid 8701 90 11 – 8701 90 39, uusi põllumajandustraktoreid ja metsatraktoreid.

Määruse nr 1051/2009 teatavate kaupade klassifitseerimise kohta koondnomenklatuuris lisa punkt 2 on kehtetu niivõrd, kuivõrd see klassifitseerib seal kirjeldatud sõiduki määrusega nr 948/2009 muudetud kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 8701 90 90, mitte kombineeritud nomenklatuuri alamrubriikidesse 8701 90 11 – 8701 90 39 selle sõiduki mootori võimsuse järgi.

Kombineeritud nomenklatuuri selgitavad märkused kaupade klassifitseerimise kohta aitavad omalt poolt oluliselt kaasa erinevate tariifirubriikide ulatuse tõlgendamisele, ent neil ei ole siduvat õigusjõudu. Üldreegli 1 kohaselt peab klassifitseerimine toimuma lähtuvalt rubriikide kirjeldustest ja vastavate jaotiste ja gruppide märkustest ning muudest tõlgendamise üldreeglitest tingimusel, et need rubriigid või märkused ei näe ette muud. Üldreegel 6 näeb ette, et kaupade klassifitseerimine iga rubriigi alamrubriikidesse toimub nende alamrubriikide kirjelduste ja alamrubriikide kohta käivate märkuste põhjal, kasutades muid üldreegleid vajalike muudatustega. Lisaks tuleneb üldreegli 3 punktist a, et kui kaup osutub klassifitseeritavaks kahte või enamasse rubriiki, siis on kaupa täpsemalt kirjeldav rubriik eelistatud üldisemat kirjeldust sisaldavate rubriikide ees. Lisaks kõigele eelnevale võib toote kasutuseesmärk olla objektiivseks klassifitseerimiskriteeriumiks juhul, kui see tuleneb nimetatud toote olemusest, mida omakorda saab hinnata selle toote objektiivsete tunnuste ning omaduste alusel.

(vt punktid 52–54, 56)
Kohtuasi C‑461/15

E.ON Kraftwerke GmbH

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin)

„Eelotsusetaotlus — Keskkond — Euroopa Liidus kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem — Direktiiv 2003/87/EÜ — Tasuta saastekvootide ühtlustatud eraldamine — Otsus 2011/278/EL — Saastekvootide eraldamise muutmine — Artikli 24 lõige 1 — Käitise käitaja kohustus teavet esitada — Ulatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 8. september 2016

Keskkond – Õhusaaste – Direktiiv 2003/87 – Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem – Üleminekueeskirjad tasuta saastekvootide eraldamiseks – Liikmesriikide kohustus nõuda ettevõtjatelt teabe esitamist nende käitiste muudatuste kohta – Ulatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/87, artikkel 10a; komisjoni otsus 2011/278, artikli 24 lõige 1)

Otsuse 2011/278 (millega määratakse kindlaks kogu liitu hõlmavad üleminekueeskirjad direktiivi 2003/87 artikli 10a kohaste tasuta saastekvootide ühtlustatud eraldamiseks) artikli 24 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik nõuab ettevõtjatelt – kellel on liidus kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise kohustus ja kellele eraldatakse saastekvoote tasuta – teabe esitamist kõigi kavandatavate või elluviidud muudatuste kohta, mis puudutavad käitise võimsust, tootmistaset ja tegevust, ilma et oleks piirdutud üksnes teabe nõudmisega niisuguste muudatuste kohta, mis võivad mõjutada saastekvootide eraldamist.

Kõnealuse otsuse artikli 24 sätetest ilmneb, et nende eesmärk on võtta arvesse muudatusi käitiste tegevuses esiteks selleks, et liikmesriigid saaks esmalt määrata kindlaks selliste saastekvootide arvu, mis eraldatakse tasuta igale liikmesriigi territooriumil asuvale tegevkäitisele, ja teiseks, et komisjon saaks seejärel määrata kindlaks tasuta saastekvootide lõpliku aastase üldkoguse.

Seda arvestades peavad liikmesriigid koguma andmeid nii, et käitajatelt saadud andmed, mida on saastekvootide eraldamisel kasutatud, oleksid täielikud, järjepidevad ning võimalikult täpsed. Järelikult peavad liikmesriigid ise kindlaks määrama, milliseid asjakohaseid andmeid peavad pädevad asutused käitajatelt koguma.

(vt punktid 36, 37, 40 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 6 lõike 2 punkti a eesmärk ei olnud kehtestada normi, mille kohaselt tehinguid, mis ei kuulu käibemaksusüsteemi kohaldamisalasse, võib pidada tehtuks selle sätte mõttes „muul kui ettevõtluse eesmärgil“. Sellise tõlgenduse tagajärg oleks see, et kuuenda direktiivi artikli 2 punkt 1 kaotaks mõtte.

Huvitatud isikul on kapitalikauba kasutamise puhul nii kutsetegevuseks kui ka isiklikul eesmärgil võimalus käibemaksuga seoses valida, kas lugeda see kaup tervenisti oma ettevõtte vara hulka, jätta see tervikuna oma isikliku vara koosseisu, jättes selle seega täielikult ühisest käibemaksusüsteemist välja, või lugeda see oma ettevõttesse kuuluvaks üksnes vastavalt tegelikule kutsealasele kasutamisele.

Selline valikuvabadus puudub aga juhul, kui tegu on küsimusega, kas kaupa kasutatakse majandustegevuseks või mitte.

(vt punktid 31–34)
Kombineeritud nomenklatuuri, mis asub nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas, mida on muudetud komisjoni 4. oktoobri 2013. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 1001/2013, tuleb tõlgendada nii, et selline toode nagu põhikohtuasjas käsitletav tavaliste tablettide, lahustuvate tablettide ja närimistablettide kujul valmistatavate kaltsiumitablettide lähteaine, mis koosneb kindla keemilise koostisega pulbrilisest kaltsiumkarbonaadist ja sellele lisatud modifitseeritud tärklisest, mis lihtsustab tablettide vormimist, ja mille tärklisesisaldus on väiksem kui 5% massist, tuleb klassifitseerida selle nomenklatuuri rubriiki 2106.

(vt punkt 55 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 101 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis kehtestavad procurador’i tasu määrad, mida saab üksnes 12% ulatuses vähendada või suurendada, ning mille puhul liikmesriigi kohtud saavad kontrollida vaid nende täpset järgimist, ilma et neil oleks erandjuhtudel võimalik kõrvale kalduda tasumäärades ette nähtud piiridest.

Ainuüksi seetõttu, et liikmesriigi kohtud on procurador’i tasu sissenõudmise menetluse raames kohustatud järgima sellise liikmesriigi õigusakti sätteid, mille on välja töötanud ja kehtestanud see liikmesriik vastavalt tavalisele määrusandlikule menetlusele, ei saa liikmesriigile ette heita, et ta on delegeerinud selle õigusakti väljatöötamise või rakendamise pädevuse procurador’ide kutseühingutele.

Samuti ei saa sellisele liikmesriigile ette heita seda, et ta nõuab või soodustab ELTL artikliga 101 vastuolus olevate keelatud kokkulepete sõlmimist procurador’ide kutseühingute poolt või tugevdab nende mõju või nõuab või soodustab ELTL artikliga 102 vastuolus olevat turgu valitseva seisundi kuritarvitamist või tugevdab selle mõju.

(vt punktid 40–42 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

versus

British Film Institute

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Kuues direktiiv 77/388/EMÜ – Artikli 13 A osa lõike 1 punkt n – Teatavate kultuuriteenuste maksuvabastus – Vahetu õigusmõju puudumine – Maksust vabastatud kultuuriteenuste määratlemine – Liikmesriikide kaalutlusõigus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 15. veebruari 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused – Maksuvabastus teatava avalikes huvides tegutsemise puhul – Artikli 13 A osa lõike 1 punkt n – Teatavate kultuuriteenuste maksuvabastus – Vahetu õigusmõju – Puudumine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 A osa lõike 1 punkt n)

Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas, artikli 13 A osa lõike 1 punkti n, mis näeb ette „teatavate kultuuriteenuste“ maksuvabastuse, tuleb tõlgendada nii, et sellel sättel ei ole vahetut õigusmõju, mistõttu ei saa sätte ülevõtmata jätmisel sellele vahetult tugineda avalik-õiguslik organisatsioon või mõni teine asjaomases liikmesriigis tunnustatud kultuuriasutus, kes osutab kultuuriteenuseid.

Kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti n grammatilist tõlgendust kinnitavad ka selle direktiivi tekkelugu ning liidu seadusandja taotletavad eesmärgid.

Seega tuleb asuda seisukohale, et viidates kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis n „teatavatele kultuuriteenustele“, ei nõua kuues direktiiv mitte kõikide kultuuriteenuste maksust vabastamist, mistõttu võivad liikmesriigid maksust vabastada „teatavad“ teenused ning jätkata teiste maksustamist käibemaksuga.

(vt punktid 19, 23, 28 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑568/15

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

versus

comtech GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Stuttgart)

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikkel 21 – Telefonikõne – Telefoniliini haldamine kaupleja poolt selleks, et tarbija saaks temaga seoses sõlmitud lepinguga ühendust võtta – Keeld kohaldada põhitariifist suuremat tariifi – Mõiste „põhitariif“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (seitsmes koda), 2. märts 2017

Tarbijakaitse – Tarbijalepingud – Direktiiv 2011/83 – Telefonikõne – Telefoniliini haldamine kaupleja poolt selleks, et tarbija saaks temaga seoses sõlmitud lepinguga ühendust võtta – Telefoniliinile helistamise tasu – Mõiste „põhitariif“ – Kõnetasu, mis on suurem tavalisele geograafilisele laua‑ või mobiiltelefoninumbrile helistamise tasust – Välistamine – Telefoniliini kasutades kaupleja poolt kasumi teenimine või mitte – Mõju puudumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/83, artikkel 21)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artiklis 21 viidatud mõistet „põhitariif“ tuleb tõlgendada nii, et tasu kõne eest, mis on seotud sõlmitud lepinguga ja mis on tehtud kaupleja hallatud abitelefoniliinile, ei tohi olla suurem tavalisele geograafilisele laua‑ või mobiiltelefoninumbrile helistamise tasust. Kui sellest piirangust on kinni peetud, ei oma tähtsust asjaolu, kas kaupleja teenib mittegeograafilist abitelefoniliini kasutades kasumit või mitte.

Kui tõlgendada mõistet „põhitariif“ nii, et kauplejal on õigus arvestada suuremat tariifi kui tariif kõne eest geograafilisele laua‑ või mobiiltelefoninumbrile, siis see hoiab tarbijaid tagasi abitelefoniliini kasutamast, et saada sõlmitud lepinguga seotud teavet või teostada nende õigusi eelkõige seoses garantii ja taganemisega.

(vt punktid 29, 32 ja resolutsioon)