Sellest järeldub, et enne seda, kui dokumentidega tutvumise taotluse saanud institutsioon keeldub võimaldamast tutvuda liikmesriigist pärineva dokumendiga, on ta kohustatud kontrollima, kas liikmesriigi vastuseis tugineb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud sisulistele eranditele ja kas liikmesriik on oma sellekohast seisukohta nõuetekohaselt põhistanud. Seega peab nimetatud institutsioon dokumentidega tutvumise võimaldamisest keelduva otsuse vastuvõtmise protsessi raames jõudma veendumusele, et sellised põhjendused on olemas, ja esitama need otsuses, mille ta menetluse tulemusena vastu võtab. Seevastu ei ole dokumentidega tutvumise taotluse saanud institutsiooni ülesanne anda ammendav hinnang asjaomase liikmesriigi vastuseisu väljendavale otsusele, teostades kontrolli, mis läheb kaugemale lihtsalt selle kontrollimisest, kas on esitatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud eranditega seonduvad põhjendused. Sellega seoses ei seisne asjaomase institutsiooni kontroll selles, et tehakse kindlaks, kas asjaomase liikmesriigi esitatud põhistus on niivõrd ekslik, et selles ei ole võimalik kahelda, vaid selles, kas konkreetse juhtumi asjaolusid ja kohaldatavaid õigusnorme arvestades on liikmesriigi vastuseisu põhistamiseks esitatud põhjendused esmapilgul sellised, et nendega saab keeldumist põhjendada, ja kas need põhjendused võimaldavad seega institutsioonil kanda vastutust, mis on talle pandud määruse nr 1049/2001 artikliga 8. Tegemist ei ole mitte institutsiooni seisukoha pealesurumise või asjaomase liikmesriigi hinnangu asendamisega institutsiooni hinnanguga, vaid sellega, et välditakse sellise otsuse vastuvõtmist, mida institutsiooni hinnangul ei saa kaitsta. Just institutsioon kui dokumentidega tutvumise võimaldamise või sellest keeldumise otsuse tegija on otsuse õiguspärasuse eest vastutav.

Määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõikes 5 on sätestatud, et liikmesriik võib taotleda, et institutsioon ei avalikustaks kõnealusest liikmesriigist pärit dokumenti ilma tema eelneva nõusolekuta. Nimetatud sättega ei anta asjaomasele liikmesriigile siiski üldist ja tingimusteta vetoõigust, mis võimaldaks tal puht meelevaldselt ja vajaduseta oma otsust põhistada seista vastu institutsiooni valduses oleva mis tahes dokumendi avalikustamisele ainuüksi põhjusel, et dokument pärineb sellelt liikmesriigilt. Nimelt lubatakse määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikega 5 asjaomasel liikmesriigil temalt pärinevate dokumentide avalikustamisele vastu seista üksnes selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud sisuliste erandite alusel ja oma sellekohast seisukohta nõuetekohaselt põhistades.

Sellisteks dokumendiks ei ole liikmesriigi ja komisjoni suhtlus tehnilisest normist teatamise raames, mida tehti direktiivi 98/34, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord, artikli 8 lõike 1 kohaselt, kuna selle puhul ei olnud tegu kohtumenetluses esitatud menetlusdokumentidega ning üldiselt võttes ei saa neid pidada koostatuks teatud kindla kohtumenetluse eesmärgil. Mis puudutab sellega seoses argumenti, mille kohaselt peab liikmesriik teatud aja jooksul olema seisukohal, et on olemas oht, et direktiivi 98/34 menetluse tulemusel vastu võetud õigusakti kohta algatatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, seda enam, kuna komisjon ei võtnud vastu menetluse lõpetamise ametlikku otsust, siis ei olnud rikkumismenetluse kohtueelse etapi algatamist mõistlikult ette näha ja see jäi puhtalt oletuslikuks, kuna dokument, mille avalikustamist taotleti, ei olnud üheksa kuud pärast asjaomase tehnilise normi vastuvõtmist viinud selleni, et komisjon oleks ELTL artikli 258 esimese taande alusel saatnud märgukirja.

Määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 teises taandes sisalduvat mõistet „kohtumenetlus“ tuleb tõlgendada nii, et üldise huvi kaitse takistab ainuüksi teatud kindla kohtumenetluse eesmärgil koostatud dokumentide sisu avalikustamist. Sellega seoses tuleb mõistest „ainuüksi teatud kindla kohtumenetluse eesmärgil koostatud dokumendid“ aru saada nii, et sellega peetakse silmas esitatud menetlusdokumente, käimasoleva kohtuasja menetlemisega seotud sisedokumente ja kohtuasja käsitlevat kirjavahetust asjaomase peadirektoraadi ja õigustalituse või advokaadibüroo vahel ning erandi kohaldamisala kõnealuses kohtuasjas piiramise eesmärk on ühelt poolt asjaomase institutsiooni sisese töö kaitse ning teiselt poolt konfidentsiaalsuse ja advokaatide ametisaladuse põhimõtte kaitse tagamine.

Määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes ette nähtud erandi eesmärk ei ole mitte kaitsta uurimist kui sellist, vaid uurimise eesmärki. Nimelt on see erand kohaldatav vaid siis, kui kõnealuste dokumentide avalikustamine võib kahjustada kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli läbiviimist. Kahtlemata võib erinevatele uurimise või kontrollimise käigus koostatud aktidele kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli kaitsest tulenevat erandit kohaldada seni, kuni uurimine või kontrollimine kestab, ja seda isegi siis, kui konkreetne uurimine või kontroll, mille tulemusena koostatud aruandega tutvumist taotletakse, on lõpetatud. Sellegipoolest tähendaks möönmine, et kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolliga seotud erinevatele dokumentidele laieneb nimetatud erand seni, kuni ei ole tehtud otsust nende menetluste alusel võetavate meetmete kohta, seda, et nimetatud dokumentide tutvuda võimaldamine sõltuks juhuslikust, tulevasest ja võib olla ajaliselt kaugest sündmusest, mis sõltub erinevate ametiasutuste kiirusest ja hoolsusest. Selline lahendus oleks vastuolus eesmärgiga, mis seisneb üldsusele dokumentidega tutvumise võimaldamise tagamises, et anda kodanikele võimalus kontrollida tõhusamalt avaliku võimu teostamise õiguspärasust.

Seega tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt liikmesriigi poolt vastavalt direktiivile 98/34, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord, komisjonile edastatud dokumente ei tohi avalikustada teatud aja jooksul pärast uurimise lõpetamist ehk seni, kuni on olemas mõistlikult ette nähtav oht, et liikmesriigil ja komisjonil on vaja vabadust segamatuks aruteluks, et lahendada erimeelsus, mis puudutab liikmesriigi õigusnormi kooskõla liidu õigusega.

(vt punktid 83 ja 85–89)