Pooled

Kohtuotsuse põhistus

Resolutiivosa



Pooled

Kohtuasjas T‑308/00 RENV,

Salzgitter AG, asukoht Salzgitter (Saksamaa), esindajad: advokaadid J. Sedemund ja T. Lübbig,

hageja,

keda toetab

Saksamaa Liitvabariik, esindajad: M. Lumma ja A. Wiedmann, keda abistas advokaat U. Karpenstein,

menetlusse astuja,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: V. Kreuschitz ja M. Niejahr, hiljem V. Kreuschitz ja T. Maxian Rusche,

kostja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 28. juuni 2000. aasta otsus 2000/797/ESTÜ riigiabi kohta, mida Saksamaa andis Salzgitter AG‑le, Preussag Stahl AG‑le ja kontserni terasetööstuses tegutsevatele tütarettevõtjatele, kes praegu tegutsevad ühiselt nime all Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (EÜT L 323, lk 5),

ÜLDKOHUS (teine koda laiendatud koosseisus),

koosseisus: koja esimees N. J. Forwood (ettekandja), kohtunikud F. Dehousse, I. Wiszniewska‑Białecka, J. Schwarcz ja A. Popescu,

kohtusekretär: ametnik T. Weiler,

arvestades kirjalikus menetluses ja 10. juuni 2011. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Kohtuotsuse põhistus

Vaidluse taust

1. Hageja Salzgitter AG kuulub ühte terasetööstuse kontserni koos Preussag Stahl AG ja teiste samas sektoris tegutsevate ettevõtjatega.

2. Saksamaal võeti 5. augustil 1971. aastal vastu Zonenrandförderungsgesetz (Saksa seadus endise Saksa Demokraatliku Vabariigi ja endise Tšehhoslovakkia Vabariigiga külgneva piiriala arengu toetamise kohta, edaspidi „ZRFG”). Euroopa Ühenduste Komisjon kiitis selle õigusakti ja selle hilisemad muudatused heaks arvestades EÜ asutamislepingu artikliga 92 (muudetuna EÜ artikkel 87) ja EÜ asutamislepingu artikliga 93 (nüüd EÜ artikkel 88). Viimased ZRFG muudatused kiitis komisjon heaks EÜ asutamislepinguga kooskõlas oleva riigiabina (EÜT 1993, C 3, lk 3). ZRFG kaotas lõplikult kehtivuse 1995. aastal.

3. Algusest saadik nägi ZRFG § 3 ette maksusoodustused eriamortisatsiooni ( Sonderabschreibungen ) ja maksuvabade erireservide ( steuerfreie Rücklagen ) vormis investeeringute puhul, mida tehti endise Saksa Demokraatliku Vabariigi ja endise Tšehhoslovakkia Vabariigiga külgneval piirialal (edaspidi Zonenrandgebiet ) asuvasse ettevõtja käitisesse.

4. Olles sel ajal juba hagejaga samasse kontserni kuuluva äriühingu Preussag Stahl 1994/1995 ja 1995/1996 raamatupidamise aastaaruannete alusel avastanud, et sellele äriühingule oli antud ZRFG § 3 alusel aastatel 1986–1995 ohtralt riigiabi, teavitas komisjon 3. märtsi 1999. aasta kirjaga Saksamaa Liitvabariiki oma otsusest algatada komisjoni 18. detsembri 1996. aasta otsuse nr 2496/96/ESTÜ, millega kehtestatakse ühenduse eeskirjad terasetööstusele antava riigiabi kohta (EÜT L 388, lk 42; edaspidi „kuues terasetööstuse abi koodeks”), artikli 6 lõikes 5 ettenähtud menetlus. Kõnealuse menetluse alustamise otsusega, mis avaldati 24. aprillil 1999 Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT C 113, lk 9), palus komisjon huvitatud isikutel esitada oma märkused kõnealuse abi kohta. Haldusmenetluse käigus sai komisjon Saksa ametiasutuste märkused eeskätt 10. mai 1999. aasta kirjaga ning ainsa menetlusse astunud kolmanda isiku UK Steel Association märkused, mis ta edastas Saksamaa Liitvabariigile.

5. Komisjon võttis 28. juunil 2000 vastu otsuse riigiabi kohta, mida Saksamaa Liitvabariik andis hagejale, Preussag Stahlile ja kontserni tütarettevõtjatele, kes praegu tegutsevad ühiselt nime all Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (EÜT L 323, lk 5, edaspidi „vaidlustatud otsus”). Selle otsusega tunnistati ühisturuga kokkusobimatuks riigiabiks ZRFG §‑s 3 ette nähtud eriamortisatsioon ja maksuvabad reservid, mille kaudu oli SAG‑le antud abi vastavalt 484 miljonile ja 367 miljonile Saksa margale kindlaks määratud alussummas. Vaidlustatud otsuse artiklite 2 ja 3 kohaselt käskis komisjon Saksamaa Liitvabariigil nõuda kõnealuse abi selle saajalt tagasi ja teatada komisjonile abi tagasinõudmise täpsed tingimused.

6. Üldkohtu kantseleisse 21. septembril 2000 saabunud avaldusega esitas hageja käesoleva tühistamishagi. Saksamaa Liitvabariigile anti luba astuda menetlusse hageja nõuete toetuseks.

7. Üldkohus tühistas 1. juuli 2004. aasta otsusega kohtuasjas T‑308/00: Salzgitter vs. komisjon (EKL 2004, lk II‑1933) osaliselt vaidlustatud otsuse.

8. Olles tagasi lükanud esimese, teise, kolmanda ja kaheksanda väite, asus Üldkohus aga õiguskindluse põhimõtte rikkumist käsitlevat seitsmendat väidet analüüsides seisukohale, et komisjon ei saanud seda põhimõtet eiramata nõuda 2000. aastal hagejale aastatel 1986–1995 väljamakstud abi tagastamist. Ta tühistas seetõttu vaidlustatud otsuse artiklid 2 ja 3, mis käsitlevad Saksamaa Liitvabariigi kohustust nõuda tagasi selles otsuses silmas peetud riigiabi.

9. Neil asjaoludel leidis Üldkohus, et puudub vajadus teha otsus neljanda, viienda ja kuuenda väite kohta, mis seonduvad tagasimaksmisele kuuluva abi summa arvutamisega.

10. Komisjon esitas selle kohtuotsuse peale Euroopa Kohtu kantseleisse 16. septembril 2004 apellatsioonkaebuse. Hageja nõudis vastuapellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse osalist tühistamist, eeskätt osas, milles sellega jäeti tühistamata vaidlustatud otsuse artikkel 1, milles määratleti „riigiabina” eriamortisatsioon ja maksuvabad reservid, mida talle ZRFG alusel oli võimaldatud.

11. Euroopa Kohus jättis 22. aprilli 2008. aasta otsusega kohtuasjas C‑408/04 P: komisjon vs. Salzgitter (EKL 2008, lk I‑2767; edaspidi „apellatsiooniastme kohtuotsus”) vastuapellatsioonkaebuse rahuldamata. Euroopa Kohus tühistas seevastu eespool punktis 7 viidatud kohtuotsuse Salzgitter vs. komisjon osas, milles sellega oli tühistatud vaidlustatud otsuse artiklid 2 ja 3. Euroopa Kohus asus sisuliselt seisukohale, et Üldkohus oli rikkunud õigusnorme, sest ta ei olnud kohtuasja asjaolusid silmas pidades välja selgitanud, kas komisjon oli ilmselgelt hoidunud tegutsemast ning rikkunud selgelt oma hoolsuskohustust oma kontrollpädevuse teostamisel, kuivõrd ta tuvastas vaidlusaluse abi olemasolu ja määras selle tagastamise 2000. aasta juunis. Euroopa Kohus saatis seejärel kohtuasja uueks arutamiseks tagasi Üldkohtusse ja määras, et kohtukulude jaotuse kohta tehakse otsus edaspidi.

Menetlus ja poolte nõuded pärast kohtuasja Üldkohtusse uueks arutamiseks saatmist

12. Kohtuasi määrati Üldkohtu seitsmendale kojale laiendatud koosseisus. Kuna Üldkohtu kodade koosseis muutus, kuulub ettekandja-kohtunik nüüd teise laiendatud koja koosseisu, mistõttu käesolev kohtuasi määrati sellele kojale.

13. Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 119 lõikele 1 esitasid hageja ja komisjon ning Saksamaa Liitvabariik menetlusse astujana oma kirjalikud märkused.

14. Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus avada suulise menetluse ja palus kodukorra artikli 64 kohaste menetlust korraldavate meetmete raames vastata pooltel kirjalikult mitmele küsimusele. Pooled täitsid selle nõude ettenähtud tähtaja jooksul.

15. Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu esitatud küsimustele kuulati ära 10. juuni 2011. aasta kohtuistungil. Üldkohus kuulas sel kohtuistungil ära Beckeri, kes oli hageja õigustalituse juhataja aastatel 1972–2002, ning Boeshertzi, kes oli komisjoni konkurentsi peadirektoraadi üksuse juhataja ja selle toimiku raportöör, mille alusel komisjon võttis vastu vaidlustatud otsuse.

16. Hageja ja Saksamaa Liitvabariik paluvad Üldkohtul:

– tühistada vaidlustatud otsuse artiklid 2 ja 3;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt;

ja teise võimalusena:

– tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 1 osas, milles see seondub investeeringutega summas 17 549 000 marka ning investeeringutega summas 332 miljonit marka, mille eesmärk on keskkonnakaitse ning mis ei kuulu ESTÜ kohaldamisalasse;

– tühistada vaidlustatud otsuse artikli 2 lõike 2 kolmas lause ning kohustada komisjoni määrama kindlaks ettevõtja konkreetne tegelik eelis;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

17. Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus

1. Nende nõuete vastuvõetavus, milles palutakse kohustada komisjoni määrama kindlaks tegeliku eelise, mille hageja abi tõttu sai

18. Oma teise võimalusena esitatud nõuete raames palub hageja Üldkohtul kohustada komisjoni määrama kindlaks tegeliku eelise, mille hageja vaidlusaluse abi tõttu maksude tasumise tähtaja pikendamisest tingituna sai.

19. Selles osas tuleb meenutada, et tühistamise pädevuse raames, mille Euroopa Liidu kohtule annab ELTL artikkel 263, ei ole ta pädev tegema liidu institutsioonidele ettekirjutusi. Hoopis asjaomane institutsioon peab ELTL artikli 266 kohaselt võtma meetmed, mis on vajalikud võimaliku tühistava kohtuotsuse täitmiseks, teostades liidu kohtu järelevalve all talle selles küsimuses kuuluvat hindamispädevust, järgides seejuures nii selle kohtuotsuse resolutsiooni ja põhjendusi, mida ta peab täitma, kui ka liidu õiguse sätteid (vt selle kohta Üldkohtu 29. novembri 1993. aasta määrus kohtuasjas T‑56/92: Koelman vs. komisjon, EKL 1993, lk II‑1267, punkt 18, ja Üldkohtu 15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98: Alzetta jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2319, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).

20. Sellest tuleneb, et käesoleva kohtuotsuse punktis 18 nimetatud nõuded on vastuvõetamatud.

2. Sisulised küsimused

21. Kuivõrd eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsusega tühistati osaliselt vaidlustatud kohtuotsus ning saadeti kohtuasi uuesti arutamiseks Üldkohtule, siis analüüsib Üldkohus eeskätt seitsmendat väidet, millega taotletakse vaidlustatud otsuse artiklite 2 ja 3 tühistamist. Selle analüüsi raames tuleb kohtuasja asjaolusid silmas pidades välja selgitada, kas komisjon rikkus selgelt oma hoolsuskohustust ning hoidus ilmselgelt tegutsemast oma kontrollpädevuse teostamisel, kuivõrd ta tuvastas vaidlusaluse abi olemasolu ja määras selle tagastamise 2000. aasta juunis.

22. Täiendavalt, juhul kui see väide õiguskindluse põhimõtte rikkumise kohta lükatakse tagasi, peab Üldkohus analüüsima ülejäänud väiteid, mille kohta ta otsust ei teinud ning mis põhistavad piiratuma ulatusega tühistamise nõuet. Need väited käsitlevad esiteks seda, et komisjon pidas ekslikult teatud investeeringuid ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvateks, teiseks seda, et osa kõnealusest abist oli keskkonnakaitse eesmärgiga, ning kolmandaks seda, et tehti hindamisviga seoses otsustava diskontomäära kindlaksmääramisega.

Seitsmes väide, et on rikutud õiguskindluse põhimõtet

23. Eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsuses tuletas Euroopa Kohus meelde, et isegi kui ühenduse seadusandja ei ole määranud aegumistähtaega, oleks õiguskindluse põhinõudega vastuolus see, kui komisjon saaks oma pädevuse teostamist lõputult edasi lükata (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punktid 100–103).

24. Euroopa Kohus rõhutas siiski, et liikmesriikidepoolne riigiabist teatamine on riigiabi üle kontrolli teostamise võimaldamiseks ühenduse eeskirjade keskne tegur ja riigiabi saanud ettevõtjad ei või toetuda õiguspärasele ootusele, kui abist ei ole teatatud (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 104).

25. Euroopa Kohus tuletas lisaks selles osas meelde, et ESTÜ asutamislepingus ette nähtud riigiabi kord erineb EÜ asutamislepingu raames kohaldatavast korrast selle eriliselt range olemuse tõttu (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 105).

26. Euroopa Kohus järeldas sellest, et kui ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalas on antud abi sellest teatamata, siis tingib komisjoni viivitus oma kontrollpädevuse kasutamisel ja asjaomase abi tagasinõudmise määramisel selle tagasinõudmise kohustuse seadva otsuse õigusvastasuse üksnes erakorralistel juhtudel, mis seisnevad komisjoni ilmselges tegevusetuses või tema hoolsuskohustuse selges rikkumises (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 106).

27. Selles osas tuleb sissejuhatuseks märkida, et on selge, et Saksamaa Liitvabariik ei teatanud komisjonile vaidlusalusest abist. Saksamaa Liitvabariik rikkus sel moel talle komisjoni 27. novembri 1985. aasta otsuse 3484/85/ESTÜ terasetööstusele antava eriabi suhtes kohaldatavate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 340, lk 1; edaspidi „terasetööstuse abi kolmas koodeks”) artikliga 6 alates selle otsuse jõustumisest 1. jaanuaril 1986 pandud kohustust (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 93).

28. Vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väitele ei sea asjaolu, et ta rikkus oma teatamise kohustust, kahtluse alla seda, et hageja oli juba enne terasetööstuse abi kolmanda koodeksi jõustumist võtnud vastu otsused osa investeeringute kohta, mille rahastamine – mis oli võimalik ZRFG § 3 sätestatud abikorra alusel – toimus ka pärast seda kuupäeva.

29. Nimelt, nagu Euroopa Kohus meenutas eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsuse punktis 91, ei tee ESTÜ asutamisleping erinevalt EÜ asutamislepingust vahet uue ja olemasoleva abi vahel, kuna ST artikli 4 punktis c on selgelt ja otseselt keelatud liikmesriikide antav mis tahes vormis abi.

30. Sellest tuleneb, et Saksamaa Liitvabariigil terasetööstuse abi kolmanda koodeksi jõustumisest alates lasuv teatamise kohustus kehtis vajaduse korral ka maksusoodustuste puhul, mida hagejale oli võimaldatud ZRFG § 3 alusel alates selle koodeksi jõustumisest, sealhulgas maksusoodustuste puhul, mida võimaldati seoses enne seda kuupäeva tehtud investeeringutega.

31. Euroopa Kohus sedastas lisaks, et terasetööstuse abi koodeksite raames saab abi kokkusobivust ühisturuga hinnata üksnes sel ajal kehtinud eeskirjade alusel, mil abi tegelikult välja maksti (vt eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika).

32. Kuid eeskätt kohtuistungil esitatud Saksamaa Liitvabariigi selgitustest tuleneb, et ettevõtja pidi ZRFG § 3 alusel abi saamiseks igal aastal taotlema oma maksudeklaratsioonis eriamortisatsiooni kohaldamist või maksuvabade reservide moodustamist selle sätte kohaselt. Seega tuleb asuda seisukohale, et Saksamaa Liitvabariik maksis hagejale abi välja ajal, mil terasetööstuse abi kolmas koodeks oli juba jõustunud ning kõnealune liikmesriik oli seega koodeksi kohaselt kohustatud kõnealusest abist eelnevalt teatama.

33. Neil tingimustel on seetõttu vajalik välja selgitada, kas komisjoni käitumine vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 26 meenutatud kriteeriumidele.

34. Hageja väidab, et komisjoni käsutuses oli vähemalt alates 1982. aastast teave talle antud abi kohta. Komisjon olevat sellest ajast alates saanud mitu hageja tegevusaruannet ning raamatupidamise aastaaruannet, millest nähtus selgelt, et hageja oli saanud abi.

35. Hageja lisab, et komisjon oli teadlik sellest, et Saksamaa Liitvabariik ei olnud teatanud sellest abist, kuivõrd abi andmist oli juba alustatud hetkel, mil terasetööstuse abi kolmas koodeks jõustus, ning selle liikmesriigi seisukohast ei vastanud see abi seetõttu kõnealuse koodeksi artiklis 6 nimetatud „projekti” määratlusele.

36. Hageja väidab aga, et komisjonil oli käesolevas kohtuasjas kohustus olla eriliselt hoolas, sest selle kolmanda koodeksi vastuvõtmisega oli ta oluliselt muutnud oma juriidilist seisukohta seoses ST artikli 4 punkti c kohaldamisalaga, eeskätt regionaalabi puudutavas osas.

37. Hageja viitab ka lahutamatule seosele, mis esineb tema arvates kvoodisüsteemi ja abi kontrollimise vahel. Sellest tuleneb tema arvates komisjoni eri pädevate talituste vahelise koordineerimise ja vastastikuse teabe vahetamise kohustus, et võtta kvootide kindlaksmääramisel arvesse ebaseaduslikku abi.

38. Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu. Ta väidab, et tal ei olnud kohustust aruandeid läbi vaadata ning et tegevusaruanded ja raamatupidamise aastaaruanded ei kajasta kõnealust abi, ehkki need viitavad ZRFG §‑le 3.

39. Selles osas tuleb kohe esiteks meenutada, et komisjon tuvastas seose lubamatu abi andmise ja tootmiskvootide vahel terasetööstuse sektoris selle korra kohandamise raames, mis kehtestati 31. oktoobri 1980. aasta otsusega nr 2794/80/ESTÜ, millega kehtestatakse terasetööstuse ettevõtjatele terase tootmise kvoodid (EÜT L 291, lk 1).

40. Komisjon võis nimelt alates komisjoni 28. juuli 1983. aasta otsusest nr 2177/83/ESTÜ, millega pikendati terasetööstuse ettevõtjate suhtes kohaldatava järelevalve‑ ja teatud toodete tootmiskvootide süsteemi kehtivust (EÜT L 208, lk 1), vastavalt selle otsuse artiklile 15A „vähendada ettevõtja kvoote, kui ta tuvastab, et ettevõtja on saanud abi, milleks komisjon ei ole andnud luba otsuse nr 2320/81/ESTÜ alusel, või kui ei ole täidetud riigiabi lubamisega seonduvad tingimused”. Nimetatud sätte kohaselt „välistavad need asjaolud lisaks, et ettevõtjal oleks õigus [kvootide] kohandamisele [otsuse nr 2177/83] artiklite 14, 14A, 14B, 14C ja 16 alusel”. [mitteametlik tõlge] Sisuliselt samasugused eeskirjad nähti ette seda järelevalve‑ ja tootmiskvootide süsteemi kehtivust pikendavates meetmetes.

41. Selles kontekstis on Euroopa Kohus meelde tuletanud, et kvoodisüsteem ja terasetööstuse abi koodeksid moodustavad ühtse terviku ja järgivad ühist eesmärki – ümberstruktureerimine, mis on vajalik, kohandamaks tootmist ja tootmisvõimsusi prognoositava nõudlusega ja taastamaks Euroopa terasetööstuse konkurentsivõimet –, mistõttu ei ole meelevaldne ega diskrimineeriv, kui ühe kõnealuse süsteemi kohaldamisel saadud andmeid kasutada lähtealusena teise süsteemi puhul (vt eespool punktis 7 viidatud kohtuotsus Salzgitter vs. komisjon, punkt 177 ja seal viidatud kohtupraktika).

42. Sellest tuleneb, et komisjon võis käesoleva kohtuotsuse punktis 40 kirjeldatud järelevalve‑ ja tootmiskvootide süsteemi raames kontrollida terasetööstuse ettevõtjate toodanguga seotud teavet, et teha kindlaks, kas tootmisvõimsuse samal tasemel säilitamine või suurendamine ei tulene mitte lubamatust riigiabist, ning kui see nii oli, siis kas abi saanud ettevõtjale eraldatud kvootide vähendamine oli seetõttu õigustatud.

43. Käesolevas kohtuasjas on selge, et komisjon sai hagejalt alates 1988. aasta lõpust mitu tegevusaruannet ja raamatupidamise aastaaruannet, millest esimesed olid koostatud 1987/1988. majandusaasta kohta. Need aruanded esitati eeskätt hagejale tootmiskvootide eraldamisega seotud menetluste raames.

44. Samuti ei ole vaidlustatud asjaolu, et esimesed tegevusaruanded ja raamatupidamise aastaaruanded sisaldasid sisuliselt sarnaseid viiteid nendega, mis sisaldusid hageja 1994/1995. ja 1995/1996. majandusaasta tegevusaruannetes ja raamatupidamise aastaaruannetes, mille alusel komisjon otsustas algatada menetluse, mille tulemusel võeti vastu vaidlustatud otsus. Need viited seisnevad rubriigis, milles on nendes eri dokumentides ära toodud erireservid, mille hageja moodustas ZRFG § 3 alusel.

45. Asjaolu, et 1997/1998. majandusaasta tegevusaruande ja raamatupidamise aastaaruande edastamise ja komisjonipoolse kontrollpädevuse teostamise vahel möödus mitu aastat, ei tähenda käesoleva kohtuasja asjaolusid silmas pidades sellegipoolest, et komisjon hoidus ilmselgelt tegevusest või rikkus selgelt oma hoolsuskohustust.

46. Nimelt ei ole ainuüksi nendes dokumentides sisalduvate viidete põhjal ilmselge, et erireservid, mida neis nimetatakse, vastasid tervikuna või osaliselt „söe ja terase ühisturuga kokkusobimatu”[mitteametlik tõlge] riigiabi määratlusele ST artikli 4 punkti c tähenduses.

47. Nii ei olnud viide ZRFG §‑le 3 ning lühike selgitus selle alusel kohaldatud eriamortisatsiooni kohta sellised, mis oleksid selgelt esile toonud asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik oli andnud hagejale maksubaasi vähendamise keeruka mehhanismi kaudu abi, mis seisnes muu hulgas maksuvabade erireservide moodustamises ning amortisatsiooni erandlikus kohaldamises teatud investeeringute tegemisele järgnenud esimestel aastatel.

48. Seda järeldust kinnitab veelgi asjaolu, et 1987/1988 raamatupidamise aastaaruanne, mis sisaldab selgitust reservide ja eriamortisatsiooni õigusliku aluse kohta, viitab mitmele sel ajal kehtinud Saksa õigusnormile ning – mida muuseas ei ole vaidlustatud – kõnealuses aruandes ei eristata kuidagi igale üksikule kõnealusele õiguslikule alusele vastavaid reservide ja amortisatsiooni summasid.

49. Sama kehtib teiste tegevusaruannete ja raamatupidamise aastaaruannete kohta, mis hageja komisjonile edastas ning mis käsitlevad hilisemaid majandusaastaid, sest need ei sisalda ühtegi täiendavat viidet nende maksuvabade reservide ja eriamortisatsiooni aluse ja laadi kohta, mida hagejale ZRFG § 3 alusel võimaldati.

50. Ükski hageja ja Saksamaa Liitvabariigi esitatud argumentidest ei võimalda pealegi sellist järeldust kahtluse alla seada.

51. Nii ei oma käesolevas kohtuasjas esiteks tähtsust komisjoni 14. detsembri 1988. aasta kiri ja 18. detsembri 1991. aasta otsus, mis on mõlemad adresseeritud Saksamaa Liitvabariigile ning milles ta leiab, et maksuvabad reservid ja eriamortisatsioon, mida võimaldati ZRFG § 3 alusel, kujutavad endast riigiabi, millele tuleb saada komisjoni heakskiit EÜ asutamislepingu artikli 92 lõike 1 tähenduses (muudetuna EÜ artikli 87 lõige 1).

52. Nimelt tuleb meenutada, et EÜ asutamisleping ja ESTÜ asutamisleping on autonoomsed. Nii EÜ asutamislepingul kui ka selle alusel kehtestatud teisesel õigusel ei ole tagajärgi ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalas; EÜ asutamislepingu sätteid kohaldatakse üksnes täiendavalt, kui ESTÜ asutamislepingus erisätted puuduvad (vt eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika).

53. Käesoleva kohtuotsuse punktis 51 nimetatud dokumendid koostati aga EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva riigiabi raamatupidamiskontrolli menetluste raames pärast seda, kui Saksamaa Liitvabariik oli selle asutamislepingu alusel teatanud ZRFG §‑ga 3 kehtestatud abikorrast. Need dokumendid kuuluvad seega käesoleva kohtuasja esemeks olevast valdkonnast erinevasse valdkonda. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et need ei võimaldanud kõrvaldada raskusi, millega komisjon seisis silmitsi üksnes tema valduses olevate hageja tegevusaruannete ja raamatupidamise aastaaruannete alusel hagejale erireservide ja eriamortisatsiooni vormis ning ST artikli 4 punktis c kehtestatud eeskirja rikkudes antud võimaliku abi kindlakstegemisel.

54. Seda järeldust kinnitab asjaolu, et nimetatud tegevusaruanded ja raamatupidamise aastaaruanded edastati komisjonile menetluse raames, mille ese ei olnud konkreetselt riigiabi kontroll, erinevalt nendest menetlustest, mille raames edastati käesoleva kohtuotsuse punktis 51 nimetatud kiri ja otsus.

55. Sarnased järeldused tuleb teha seoses kirjaga, mille komisjon saatis Saksamaa Liitvabariigile 9. märtsil 1987. Nimelt viitab komisjon selles kirjas ZRFG‑le üksnes selleks, et paluda Saksamaa Liitvabariigil teatada talle selle alusel antava abi korra muudatustest ja seda vastavalt EÜ asutamislepingu artiklitele 92 ja 93. Vastus, mille Saksamaa Liitvabariik sellele kirjale 16. aprillil 1987 andis, ei sisalda lisaks ühtegi sellist asjaolu, mis viitaks sellele, et see kirjavahetus seondus abiga, mis ei kuulunud EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Selles osas on muu seas olulise tähtsusega see, et ainus esmase õiguse säte, millele selles vastuses viidatakse, on EÜ asutamislepingu artikli 92 lõike 2 punkt c.

56. Järgmiseks, vastupidi hageja väidetele kohtuistungil ei saa komisjonile ette heita, et ta ei täpsustanud oma suhtluse raames Saksamaa Liitvabariigiga ZRFG‑ga kehtestatud abikorra teemal, et see ei hõlmanud ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvat võimalikku abi. Nimelt ja nagu eespool meenutatud, nägi terasetööstuse abi kolmanda koodeksi artikkel 6, mis oli kohaldatav alates 1. jaanuarist 1986, selgelt ja ühemõtteliselt ette kohustuse teatada komisjonile abist, mida võidakse hagejale ZRGF alusel anda (eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsus, punkt 93).

57. Lisaks sellele tuleb tagasi lükata hageja ja Saksamaa Liitvabariigi argument, mida nad püüavad põhistada Beckeri ütlustega koosolekute kohta, millel ta osales 1982. aastal koos töögrupi Cadieux liikmetega.

58. Esiteks ja vaatamata sellele, et need ütlused tõendavad, et komisjon oli sel ajal teadlik asjaolust, et hageja kasuks oli juba kohaldatud ZRFG kohaseid meetmeid, ei võimalda koosolekutel tehtud üldine viide regionaalabile seevastu tõendada, et regionaalabi seisnes vaidlustatud otsuse võtmise aluseks olevatega sarnastes ZRFG § 3 kohastes maksuvabades reservides või eriamortisatsioonis. ZRFG alusel oli muu seas võimalik anda ettevõtjatele abi mitmes eri vormis.

59. Teiseks möönis hageja ise, et 1981/1982., 1982/1983. ja 1983/1984. majandusaastal ei kohaldanud ta eriamortisatsiooni ega moodustanud maksuvabasid reserve ZRFG alusel. Sellest tulenevalt iseloomustab Saksamaa Liitvabariigi poolt hagejale käesoleva kohtuotsuse punktis 57 nimetatud koosolekutele ja ajahetkele, mil komisjon vaatas läbi hageja 1987/1988. majandusaasta tegevusaruande ja raamatupidamise aastaaruande, eelneval ajavahemikul antud abi igal juhul teatud pidevuse puudumine.

60. Kolmandaks tuleneb nendest ütlustest, et komisjon ei esitanud vastuväiteid abile, mida anti hagejale ZRFG alusel enne 1982. aastat. Ei ole aga võimalik tulemuslikult vastu vaielda sellele, et komisjon ei saanud sel ajahetkel ette näha ESTÜ kohaldamisalasse kuuluva riigiabi korra karmistamist, mis toimus kolm aastat hiljem terasetööstuse abi kolmanda koodeksi vastuvõtmisega. Lisaks sellele ja ehkki nende samade ütluste kohaselt on võimalik, et komisjon viitas võimalusele, et tema hinnang muutub hagejale hiljem ZRFG alusel antud abi puhul, toimus selline viitamine üksnes pidades silmas uusi otsuseid, mis hilisemal ajal võetakse abitaotluste kohta terasetööstuse abi koodeksite alusel ning seega menetluste alusel, mis seonduvad konkreetselt sellise riigiabi kontrolliga, millest Saksamaa Liitvabariik on komisjonile teatanud.

61. Seda viimast asjaolu puudutavas osas tuleb aga rõhutada mitte ainuüksi seda, et Saksamaa Liitvabariik oli eiranud temal terasetööstuse abi kolmanda koodeksi alusel lasuvat kohustust teatada vaidlusalusest abist, vaid ka seda, et selle koodeksi jõustumisest 1. jaanuaril 1986 möödus ligi kolm aastat, enne kui komisjon sai hageja 1987/1988. majandusaasta tegevusaruande ja raamatupidamise aruande.

62. Sellest tuleneb, et isegi kui lugeda tõendatuks, et komisjon oli 1982. aastal teadlik hagejale varem ZRFG alusel antud abist, ei aita see asjaolu tõendada, et ta on süüdi ilmselges tegevusetuses ja oma hoolsuskohustuse selges rikkumises, kui ta ei algatanud hagejale antud abi raamatupidamise kontrollimise menetlust pärast seda, kui ta oli 1988. aasta lõpus saanud hageja 1987/1988. majandusaasta tegevusaruande ja raamatupidamise aastaaruande.

63. Hageja ja Saksamaa Liitvabariik väidavad lisaks, et komisjoni ilmselge tegevusetus ja oma hoolsuskohustuse selge rikkumine tulenevad sellest, et komisjon sai alates 80. aastate lõpust mitu hageja tegevusaruannet ja raamatupidamise aastaaruannet.

64. Ilma et oleks isegi vaja vastata küsimusele, kas need dokumendid tõepoolest edastati ning kui see nii oli, siis millistele komisjoni talitustele need olid adresseeritud, piisab märkusest, et ei ole tõendatud, et need tegevusaruanded ja raamatupidamise aastaaruanded sisaldasid rohkem teavet, kui 1987/1988. majandusaasta tegevusaruanne ja raamatupidamise aastaaruanne, nii et oleks selgelt esile tulnud asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik oli andnud hagejale maksubaasi vähendamise keeruka mehhanismi vormis abi, mis seisnes amortisatsiooni erandlikus kohaldamises ja maksuvabades erireservides.

65. Seda järeldust kinnitab käesoleva kohtuotsuse punktis 59 märgitud asjaolu, et hageja ei kohaldanud 1981/1982., 1982/1983. ja 1983/1984. majandusaastal eriamortisatsiooni ega moodustanud maksuvabasid reserve ZRFG § 3 alusel ning et sellest tulenevalt ei olnud tal põhjust viidata sellele sättele oma vastava perioodi kohta esitatud tegevusaruannetes ja raamatupidamise aastaaruannetes.

66. Seoses hageja väitega, et komisjon hakkas maksusoodustuste kaudu antava riigiabi eest karistama alles alates 1998. aastast, tuleb märkida, et isegi eeldusel, et see väide peab paika, ei ole see käesolevas kohtuasjas tulemuslik. Nimelt tuleb selle hindamisel, kas teatud meede kujutab endast riigiabi, lähtuda üksnes ESTÜ asutamislepingu asjakohastest sätetest ning selle rakendamiseks võetud meetmetest, mitte komisjoni võimalikust varasemast otsustuspraktikast (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑57/00 P ja C‑61/00 P: Freistaat Sachsen jt vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑9975, punktid 52 ja 53, ja Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑171/02: Regione autonoma della Sardegna vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑2123, punkt 177).

67. Eelnevast tuleneb, et komisjon ei viivitanud käesolevas kohtuasjas tema suhtes kohaldatavat õiguskindluse nõuet rikkudes lõpmatult oma pädevuse teostamisega, mistõttu tuleb seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

68. Seetõttu tuleb uurida kolme väidet, mis seonduvad sisuliselt tagasimaksmisele kuuluva abi summa arvutamise ja selle vähendamisega.

Neljas väide, et tehti hindamisviga, sest teatud investeeringud loeti ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvaks

69. Hageja heidab komisjonile ette seda, et ta asus seisukohale, et teatud maksusoodustused, mida hagejale ZRFG § 3 alusel võimaldati, kuulusid ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, samas kui need tegelikult kuulusid EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.

70. Need soodustused on seotud investeeringutega, mis moodustavad 1,3% nende investeeringute kogusummast, mille jaoks anti abi ZRFG § 3 alusel, ning mis väidetavalt tehti hageja „autonoomsete tulukeskuste” jaoks, st sotsiaaleesmärgiga üksus ( Sozialwirtschaft ), reoveepuhasti ( Wasserwerke ), sulatustöökoda ( Gießerei ) ja torude valdmistamise töökoda ( Rohrwerk ). Vaidlustatud otsuse punktis 88 osutatud kutsealase koolituse üksuse ( berufliche Bildung ) osas täpsustab hageja, et ta ei pea sellega seotud investeeringuid enam oma terasetööstuse valdkonna tegevusest eraldiseisvateks. Selle üksusega seonduva abi määratlemine ei ole seega enam hageja hagi esemeks.

71. Hageja heidab komisjonile esiteks ette, et ta tugines peamiselt UK Steel Associationi väidetele, mille kohaselt hageja tegevus, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, arvatakse tema toodangu ESTÜ valdkonna alla, et võtta neid eeliseid arvesse abi alussumma arvutamisel, ilma et ta oleks seejuures kontrollinud nende väidete tõelevastavust. Hageja aga väidab, et see tegevus, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, seisab tema ESTÜ valdkonna tegevusest eraldi nii füüsiliselt kui ka raamatupidamislikult. Seetõttu tuleks ZRFG § 3 kohaldamist tema tegevuse suhtes, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, hinnata üksnes EÜ asutamislepingu alusel.

72. Ta väidab teiseks, et komisjon ei ole tõendanud nende tegevusvaldkondade suhtes, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, maksumeetmete kohaldamisest tulenevate eeliste tegelikku ülekandmist tegevusvaldkondadele, mis kuuluvad ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Selline kuritarvitamine on tema väitel igal juhul käesolevas kohtuasjas võimatu, sest ZRFG § 3 ette nähtud eriamortisatsiooni kohaldamiseks peavad investeeringud, millega seoses eriamortisatsiooni võimaldatakse, olema eelnevalt juba toimunud ning tõendatud.

73. Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.

74. Kohe alustuseks tuleb tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt komisjon tugines peamiselt UK Steel Associationi kontrollimata väidetele hageja eri tegevuste kohaldamisalasse arvamise kohta. Nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 89, viitas komisjon nendele väidetele üksnes täiendavalt; tema otsust põhistasid ka muud põhjendused.

75. Järgmiseks tuleb meenutada, et ST artiklite 80 ja 81 kohaselt kohaldatakse ESTÜ asutamislepingu sätteid üksnes nende ettevõtjate suhtes, kes tegelevad tootmistegevusega söe- ja terasesektoris, ning selles osas kuuluvad vaid ESTÜ asutamislepingu I lisas nimetatud tooted mõistete „süsi” ja „teras” alla. Nii kohaldatakse ettevõtja suhtes ST artikli 4 punktis c sätestatud keeldu vaid niivõrd, kuivõrd see ettevõtja kõnealuse tootmistegevusega tegeleb (vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. detsembri 1959. aasta otsus kohtuasjas 14/59: Société des fonderies de Pont‑à‑Mousson vs. Ülemamet, EKL 1959, lk 445, 467 ja 468, ning 28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑334/99: Saksamaa vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑1139, punkt 78).

76. On selge, et kuivõrd hageja tegutseb terase valdkonnas tootmistegevusega, siis on tema puhul tegemist terasetööstuse ettevõtjaga, kes vastab ST artiklis 80 sisalduvale määratlusele.

77. Asjaolu, et üks ettevõtja tegeleb nagu käesolevas kohtuasjas terase valdkonnas tootmistegevusega, ei tähenda siiski, et kogu tema tegevust tuleb pidada ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvaks tegevuseks (Üldkohtu 5. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑6/99: ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑1523, punkt 60).

78. Selles osas tuleb meenutada, et ettevõtjate puhul, kes toodavad nii ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kui ka EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvaid tooteid, võib ESTÜ asutamislepingu kohaldamine abi suhtes, mis on mõeldud sellise tootmissektori toetamiseks, mis ei kuulu selle asutamislepingu kohaldamisalasse, olla õigustatud, kui esineb sellise abi ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva tegevuse kasuks kuritarvitamise tegelik oht. Nimelt, arvestades esiteks terasetööstuse sektori eripäradega ning teiseks ST artikli 4 punktis c kehtestatud range ja absoluutse riigiabi keeluga, oleks ESTÜ asutamislepinguga kehtestatud süsteemi eesmärgiga vastuolus, kui EÜ asutamislepingu vähem rangeid eeskirju kohaldataks sellise abi hindamisel, mida võidakse kasutada ettevõtja selliste tootmissektorite kasuks, mis kuuluvad ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse (eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 84).

79. Sellest tuleneb, et hageja etteheidet, mille kohaselt komisjon oleks pidanud tõendama nende investeeringutega, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, seonduvate maksusoodustuste tegelikku kuritarvitamist ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva tegevuse kasuks, ei saa vastu võtta, sest selles osas on piisav, kui tõendatakse kuritarvitamise ohu olemasolu.

80. Käesoleva kohtuotsuse punktis 78 viidatud kohtupraktika kohaselt on siiski lisaks vaja, et selline oht oleks tegelik. See tingimus on täidetud eeskätt siis, kui „hageja tegevuse korraldus ei paku piisavat tagatist selleks, et välistada vaidlusaluse investeerimisabi kuritarvitamine hageja sellise tootmistegevuse kasuks, mis kuulub ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, ja seega konkurentsi kahjustamine kõnealuse asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluval turul” (eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi vs. komisjon, punkt 74). Nii tuleb kuritarvitamise ohu olemasolu tõendada arvestatavate tõendite abil, mille alusel võib mõistlikult eeldada, et abi võidakse kohtuasja asjaolusid arvestades kuritarvitada asjaomase terasetööstuse ettevõtja sellise tegevuse kasuks, mis kuulub ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.

81. Komisjon tegi vaidlustatud otsuses kindlaks kaks asjaolu, mis tema arvates võimaldavad tuvastada kuritarvitamise ohu olemasolu. Esiteks tuvastas komisjon, et hageja võttis eriamortisatsiooni ja seega ka sellest tulenevat abi arvesse vaid „üldiselt” ja mitte konkreetselt tulukeskuste puhul. Teiseks märkis komisjon, et ei olnud tõendatud, et sotsiaaleesmärgiga üksust kasutati üksnes tegevuse jaoks, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.

82. Seoses esimese asjaoluga väidab komisjon, et isegi kui mõned investeeringutest, mille suhtes kohaldati ZRFG § 3, võidi teha hageja sellise tegevuse raames, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, ei ole hageja siiski pidanud eraldi raamatupidamisarvestust sellise tegevuse ja tegevuse kohta, mis kuulub ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Seega on abi kuritarvitamine ESTÜ kohaldamisalasse kuuluva tootmistegevuse kasuks võimalik kontserni SAG tasandil.

83. Viimati nimetatud tuvastust kinnitab teave „Salzgitteri analüütilise siseraamatupidamissüsteemi põhimõtete kohta”, mille komisjonile esitas Saksamaa Liitvabariik oma 28. märtsi 2000. aasta teatises. Nimelt ilmneb sellest dokumendist, et eriamortisatsiooni kohta ei pea raamatupidamisarvestust käesoleva kohtuotsuse punktis 70 nimetatud „autonoomsed tulukeskused”. Hageja ei ole esitanud ühtegi asjaolu, mis võimaldaks tõendada, et sellele teabele vaatamata pidas ta eriamortisatsiooni kohta eraldi raamatupidamisarvestust vastavalt sellele, kas see seondus EÜ asutamislepingu või ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva tegevusega.

84. Lisaks sellele tuleb tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt kuritarvitamise oht on välistatud selliste investeeringuid toetavate meetmete puhul, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas. Nimelt, kuigi on tõsi, et neist tulenevad eelised on seotud konkreetse investeeringuga, ei sõltu ZRFG § 3 ette nähtud mehhanismi kohaldamine abisaajast ettevõtja tegevusvaldkonnast. Hageja suhtes kohaldati selle sätte alusel maksusoodustusi ainuüksi seetõttu, et ta omas Zonenrandgebiet ’is käitisi, olenemata asjaolust, millises tegevussektoris tehti investeeringud, mille jaoks abi anti.

85. Sellest tuleneb, et komisjon toimis õigesti, kui ta eeskätt seetõttu, et hageja ei pidanud eraldi raamatupidamisarvestust, tuvastas tegeliku ohu olemasolu, et hageja sellise tegevuse jaoks antud abi, mis ei kuulu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, võidi kuritarvitada tema tegevuse kasuks, mis kuulub ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, ja ei teinud seetõttu selles osas vahet, kui ta määras kindlaks vaidlusaluse abi arvutamise alussumma.

86. Eelnevatest kaalutlustest nähtub, et teatud investeeringute ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvate investeeringutena määratlemisest tulenevale hindamisveale viitav väide tuleb tagasi lükata.

Viies väide, et jäeti arvesse võtmata asjaolu, et teatud investeeringud seondusid keskkonnakaitsega, ning et otsus oli põhjendamata

87. Hageja väidab, et ta tegi kokku 332 miljoni marga ulatuses investeeringuid keskkonnakaitse eesmärgil kokku 44 projekti jaoks 1984/1985.–1994/1995. majandusaastal. Nende eri investeeringute eesmärk oli kas vanade käitiste ajakohastamine uute kohustuslike normide täitmise eesmärgil või – kohustuslike normide puudumisel – vanade käitiste ajakohastamine ja uued investeeringud, mis võimaldasid saavutada keskkonnakaitse kõrgema taseme.

88. Hageja väidab väite esimeses osas, et komisjon toimis vääralt, kui ta ei andnud luba talle nende investeeringute puhul Saksamaa Liitvabariigi antud maksusoodustuste kohaldamiseks. Hageja on seisukohal, et komisjon oleks pidanud võtma arvesse nende soodustuste keskkonnakaitse eesmärki ning kaaluma seega võimalust, et need on lubatud terasetööstuse abi koodeksite alusel. Komisjon ei arvestanud tema arvates piisavalt dokumente, mis hageja ja Saksamaa Liitvabariik talle esitasid ning millest väidetavalt tuleneb, et kõnealuste investeeringute konkreetne eesmärk oli vähendada hageja tegevuse mõju keskkonnale.

89. Hageja rõhutab järgmiseks väite teises osas, et teatud investeeringud, mis ta tegi asjaomase perioodi vältel, vastavad keskkonnakaitse investeeringute määratlusele Einkommensteuergesetzi (tulumaksuseadus; edaspidi „EStG”) § 7 punkti d tähenduses ning et seetõttu andsid need vähemalt 31. detsembrini 1990 õiguse analoogsele eriamortisatsioonile sellega, mida kohaldatakse ZRFG § 3 alusel. Hageja väitel on aga selge, et EStG § 7 punktiga d ei kehtestatud ainult Zonenrandgebiet ’is, vaid kogu Saksamaal üldkohaldatav maksukord.

90. Hageja esitab selles osas esimese etteheite, mis põhineb põhjenduse puudumisel. Komisjon ei olevat nimelt selgitanud, miks käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis kirjeldatud eelised, mis tulenevad eriamortisatsioonist, mis kuulub ühteaegu nii ZRFG § 3 kui ka EStG § 7 punkti d kohaldamisalasse, vastasid valikulisuse tingimusele. Vaidlustatud otsusest ei nähtu tema arvates põhjused, miks hageja poolt kuni 31. detsembrini 1990 ZRFG § 3 alusel selliste investeeringute puhul saadud eeliseid, mille eesmärk oli vähendada tema tegevuse mõju keskkonnale, oli võimalik määratleda riigiabina ST artikli 4 punkti c tähenduses.

91. Teises etteheites väidab hageja, et maksusoodustusi, mida talle anti tema poolt kohaldatud eriamortisatsiooni vormis ning mis 31. detsembrini 1990 vastasid nii ZRFG § 3 kui ka EStG § 7 punkti d kohaldamise tingimustele, ei olnud võimalik määratleda riigiabina, sest need ei olnud valikulised.

92. Lõpetuseks heidab hageja kolmandas väiteosas komisjonile ette seda, et ta ei uurinud nõuetekohaselt selles otsuse osas, mis käsitleb keskkonnakaitsega seotud investeeringuid, arvukaid dokumente ja selgitusi, mille oli esitanud Saksamaa Liitvabariik haldusmenetluse raames, et tõendada sel alusel saadud abi kokkusobivust. See vaidlustatud otsuse osa on tema väitel seetõttu ka ebapiisavalt põhjendatud.

93. Komisjon vaidleb sellisele kriitikale vastu. Ta väidab eeskätt, et tal ei olnud mingil juhul võimalik anda luba abile, mida hageja väidetavalt sai keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringute puhul, nagu ta vaidlustatud otsuses üksikasjalikult selgitas. Nimelt andis Saksamaa Liitvabariik tema väitel seda abi, ilma et ta oleks kontrollinud, kas see oli vältimatult vajalik keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringute tegemiseks. Sellest tulenevalt ei ole Saksamaa valitsusel ega hagejal võimalik tõendada, et need investeeringud olid keskkonna kaitseks vältimatult vajalikud.

94. Selles osas tuleb sissejuhatuseks märkida, et Üldkohus asus eespool punktis 7 viidatud kohtuotsuse Salzgitter vs. komisjon osades, mida Euroopa Kohus ei tühistanud, üldiselt väljendudes seisukohale, et komisjon oli õigesti tuvastanud, et ZRFG §‑st 3 tulenevad maksumeetmed, mida oli kohaldatud hageja kasuks, kujutasid endast ühisturuga kokkusobimatut riigiabi.

95. Üldkohus jõudis sellele järeldusele analüüsides esimest, teist ja kolmandat väidet, mis seonduvad eeskätt ZRFG § 3 alusel saadud eeliste riigiabina määratlemise kui sellisega ning veaga, mille komisjon olevat hageja väitel igal juhul teinud, sest ta ei tunnistanud ST artikli 95 alusel kogu vaidlusalust abi ESTÜ asutamislepinguga kooskõlas olevaks.

96. Kuna Üldkohtul ei ole veel siiski olnud juhust teha otsust etteheite kohta, mille kohaselt ei võetud piisavalt arvesse asjaolu, et hageja teatud investeeringute eesmärk oli keskkonnakaitse, siis tuleb asuda seisukohale, et tema arutluskäigu eelmises punktis viidatud osa ei mõjuta seda, kuidas tuleb lahendada käesoleva väite kaks esimest osa. See kehtib teise väite esimese etteheite eripärasust arvestades eeskätt selle etteheite kohta, mille kohaselt vaidlustatud otsust ei ole põhjendatud seoses nii ZRFG § 3 kui ka EStG § 7 punktis d ette nähtud korra kohaldamisalasse kuuluvate eeliste valikulisusega.

97. Seevastu väite kolmas osa, milles viidatakse üldisemalt vaidlustatud otsuse selle osa ebapiisavale põhjendatusele, mis käsitleb keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringuid, on sisuliselt sama ühega nendest etteheidetest, mis esitati kaheksanda väite põhjenduseks. Kuivõrd Üldkohus lükkas kaheksanda väite tervikuna tagasi tühistatud kohtuotsuse punktis 184 ning Euroopa Kohus kinnitas Üldkohtu arutluskäigu seda osa oma eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsuses, siis tuleb viienda väite kolmas osa tagasi lükata.

Esimene väiteosa, mille kohaselt jäeti andmata luba keskkonnakaitse eesmärgiga abile

98. Esimest osa puudutavas tuleb kohe alustuseks täpsustada, et vaatamata sellele, et keskkonnakaitse on üks liidu peamisi eesmärke, ei õigusta selle eesmärgiga arvestamise vajadus valikuliste meetmete väljaarvamist ST artikli 4 punkti c kohaldamisalast (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 13. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑409/00: Hispaania vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑1487, punkt 54).

99. Nimelt ei ole selle väljaselgitamisel, kas siseriiklik meede kujutab endast riigiabi, oluline mitte selle meetme eesmärk, vaid tagajärjed (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑241/94: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1996, lk I‑4551, punkt 20, ja Euroopa Kohtu 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑75/97: Belgia vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑3671, punkt 25; Üldkohtu 28. novembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑254/00, T‑270/00 ja T‑277/00: Hôtel Cipriani jt vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑3269, punkt 195). Nii ei välista riigi sekkumise keskkonnakaitse eesmärk automaatselt selle „abina” määratlemist (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑487/06 P: British Aggregates vs. komisjon, EKL 2008, lk I‑10505, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).

100. See analüüs ei mõjuta siiski nende tingimuste analüüsi, mille esinemisel võidakse ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalas pidada liikmesriigi ja kohaliku omavalitsusüksuse poolt või riigi vahenditest terasetööstusele antavat abi ühisturu nõuetekohase toimimisega kokkusobivaks terasetööstuse abi koodeksite alusel (Üldkohtu 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑166/01: Lucchini vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑2875, ja 25. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑150/95: UK Steel Association vs. komisjon, EKL 1997, lk II‑1433).

101. Järgmiseks tuleb meenutada, et Üldkohus lükkas eespool punktis 7 viidatud kohtuotsuse Salzgitter vs. komisjon ühes osas, mida Euroopa Kohus ei tühistanud, tagasi väite, et vaidlusalusele abile oli jäetud andmata luba ST artikli 95 alusel.

102. Käesoleva etteheite analüüsimisel tuleb seega käsitleda ainult küsimust, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 87 nimetatud investeeringutega seonduvale abile võis anda loa ühe terasetööstuse abi koodeksi alusel.

103. Selles osas tuleb meenutada, et vastupidi EÜ asutamislepingu riigiabi käsitlevatele sätetele, mis annavad komisjonile alalise pädevuse hinnata selle kokkusobivust, annavad terasetööstuse abi koodeksid komisjonile selle pädevuse vaid piiratud ajavahemikuks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 115, ja Üldkohtu 31. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑129/96: Preussag Stahl vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑609, punkt 43).

104. Seetõttu, kui abist ei ole komisjonile teatatud koodeksis selleks ettenähtud ajavahemiku vältel, ei saa komisjon enam teha otsust selle abi kokkusobivuse kohta kõnealuse koodeksi alusel (vt eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika, ja Üldkohtu 16. detsembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑158/96: Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑3927, punktid 61 ja 62). Sellest tuleneb, et kui koodeksi kohaldamisaeg on möödunud, ei ole komisjonil enam õigust anda ettenähtud erandite alusel luba terasetööstuse valdkonna abile, millest ei ole selle koodeksi alusel teatatud (vt eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).

105. Lisaks tuleneb õiguskindluse põhimõttest, et abi kokkusobivust ühisturuga saab terasetööstuse abi koodeksite kontekstis hinnata üksnes nende eeskirjade alusel, mis kehtisid kuupäeval, mil abi tegelikult välja maksti. Selles osas tuleb ühenduse materiaalõiguse eeskirju tõlgendada nii, et nendega reguleeritakse selliseid olukordi, mis olid tekkinud enne nende jõustumist, ainult siis, kui nende sõnastusest, eesmärkidest või ülesehitusest tulenevalt tuleb neile selline mõju omistada (vt eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punktid 117–119 ja seal viidatud kohtupraktika).

106. Käesolevas kohtuasjas on selge, et Saksamaa Liitvabariik ei teatanud komisjonile abist, eirates sel moel kohustust, mis tal lasus alates terasetööstuse abi kolmanda koodeksi jõustumisest. Lisaks sellele ei olnud sel ajavahemikul, mil kõnealune abi välja maksti, kehtinud terasetööstuse abi koodeksid enam vaidlustatud otsuse vastuvõtmise hetkel kehtivad. Sellest tuleneb, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse punktis 137 õigesti, et ta ei saanud sel kuupäeval enam anda vaidlusalusele abile luba kehtivuse kaotanud terasetööstuse abi koodeksite alusel.

107. Käesoleva kohtuotsuse punktis 105 meenutatud kohtupraktikale vastavalt tuleb siiski hinnata, kas sellise loa võis anda terasetööstuse abi kuuenda koodeksi alusel, mis kehtis vaidlustatud otsuse vastuvõtmise hetkel. Nimelt näeb see koodeks artiklis 3 ette võimaluse, et keskkonnakaitseks antav abi võib tunnistada ühisturuga kokkusobivaks juhul, kui see vastab 10. märtsi 1994. aasta Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatud keskkonnakaitseks antava riigiabi ühenduse raamistikus (EÜT C 72, lk 3) kehtestatud eeskirjadele vastavalt nimetatud koodeksi lisas määratletud ESTÜ terasesektorile kohaldamise kriteeriumidele.

108. Terasetööstuse abi kuuenda koodeksi tagasiulatuv kohaldamine on selle sama kohtupraktika kohaselt siiski võimalik vaid siis, kui selline mõju tuleneb selgelt koodeksi sõnastusest, eesmärkidest või ülesehitusest.

109. Kuid ükski kõnealuse koodeksi säte ei näe ette, et seda võib kohaldada tagasiulatuvalt. Lisaks sellele nähtub üksteisele järgnevate abi koodeksite ülesehitusest ja eesmärkidest, et iga selline koodeks kehtestab terasetööstuse ST artiklites 2, 3 ja 4 nimetatud eesmärkidega kohandamise eeskirjad vastavalt konkreetsel ajahetkel esinevale nõudlusele. Seega ei ole seda laadi õigusaktide ülesehituse ja eesmärkidega kooskõlas see, kui teatud ajavahemikul sel ajavahemikul esinevast olukorrast lähtudes vastu võetud eeskirju kohaldatakse abi suhtes, mis on välja makstud varasema perioodi jooksul (vt analoogia alusel eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 120).

110. Sellest järeldub, et komisjon ei saanud hetkel, mil ta võttis vastu vaidlustatud otsuse, anda luba Saksamaa Liitvabariigi poolt hagejale 1985/1986. ja 1994/1995. majandusaasta vahele jääval ajavahemikul välja makstud abile nende majandusaastate vältel järgemööda kehtinud terasetööstuse abi koodeksite ega terasetööstuse abi kuuenda koodeksi alusel.

111. Esimene väiteosa tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teine väiteosa, mille kohaselt ei ole hagejale keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringute puhul võimaldatud maksusoodustused, mis kuulusid 31. detsembrini 1990 ühtaegu nii ZRFG § 3 kui ka EstG § 7 kohaldamisalasse, valikulist laadi ning otsus on põhjendamata

– Esimene etteheide põhjenduse puudumise kohta

112. Seoses esimese etteheitega tuleb sissejuhatuseks märkida, et EÜ artiklit 253 käsitleva väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mis on ülekantav ST artiklile 15, peab selle sättega nõutav põhjendus vastama asjaomase akti laadile, sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtuasutusel teostada kontrolli. Põhjendamisnõude hindamisel tuleb lähtuda käsitletava juhtumi asjaoludest, eeskätt akti sisust, esitatud põhjenduste laadist ning sellest, milline võib olla adressaatide ja muude niisuguste isikute huvi selgituste saamiseks, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab (Euroopa Kohtu 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑501/00: Hispaania vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑6717, punkt 73).

113. Põhjendustes ei pea olema ära toodud kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, ei tule hinnata mitte ainult selle akti sõnastuse alusel, vaid lähtudes ka kontekstist ning kõnealust küsimust reguleerivatest õigusnormidest tervikuna (eespool punktis 112 viidatud 15. juuli 2004. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 73; vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑56/93: Belgia vs. komisjon, EKL 1996, lk I‑723, punkt 86, ja 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑278/95 P: Siemens vs. komisjon, EKL 1997, lk I‑2507, punkt 17).

114. Ehkki komisjon ei ole kohustatud sellise otsuse põhjendustes, mille ta võtab vastu konkurentsieeskirjade kohaldamise tagamiseks, lahkama kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ning kaalutlusi, millest tulenevalt ta sellise otsuse teeb, on ta ST artikli 15 alusel sellegipoolest kohustatud mainima ära vähemalt need asjaolud ja kaalutlused, mis on tema otsuse ülesehituse seisukohast olulise tähtsusega, võimaldades sel moel liidu kohtul ja huvitatud isikutel teada tingimusi, mille raames ta asutamislepingut kohaldas (vt analoogia alusel Üldkohtu 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94: European Night Services jt vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑3141, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).

115. Kohaldatuna teatud meetme abina kvalifitseerimisele nõuab põhjendamiskohustus seega, et oleksid ära näidatud põhjused, miks komisjon asus seisukohale, et kõnealune meede kuulub ST artikli 4 punkti c kohaldamisalasse (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 30. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑494/06 P: komisjon vs. Itaalia ja Wam, EKL 2009, lk I‑3639, punkt 49; Üldkohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95: Vlaams Gewest vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 64, ja Üldkohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑16/96: Cityflyer Express, EKL 1998, lk II‑757, punkt 66).

116. Lisaks tuleb kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt abi mõiste määratleda üksnes riigi sekkumise tagajärgede alusel (eespool punktis 113 viidatud 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas Belgia vs. komisjon, punkt 79, ja eespool punktis 99 viidatud kohtuotsus British Aggregates vs. komisjon, punkt 85, ning Üldkohtu 29. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑55/99: CETM vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑3207, punkt 53). Riigiabi liidu õiguse tähenduses eeldab seega, et teatud õiguskorra raames soodustab riiklik meede teatud ettevõtjaid või teatud laadi tootmist võrreldes teistega, mis on asjaomase korraga taotletavat eesmärki arvestades faktiliselt ja õiguslikult sarnases olukorras (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑143/99: Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, EKL 2001, lk I‑8365, punkt 41; Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-308/01: GIL Insurance jt, EKL 2004, lk I‑4777, punkt 68, ja Euroopa Kohtu 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑172/03: Heiser, EKL 2005, lk I‑1627, punkt 40).

117. Lisaks tuleb meenutada, et riikliku meetme spetsiifilisus või selektiivsus on üks riigiabi mõiste tunnuseid ka ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalas (Euroopa Kohtu 1. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑200/97: Ecotrade, EKL 1998, lk I‑7907, punkt 34), hoolimata sellest, et ST artikli 4 punkt c seda kriteeriumi otseselt ei maini. Sellest põhimõttest tuleneb eeskätt, et komisjon ei saa abisaajast ettevõtjale määrata sanktsiooni, mida liidu õigus ette ei näe, nõudes abist, mida ettevõtja tegelikult sai, suurema summa tagastamist ja seda isegi siis, kui sanktsiooni kohaldatakse tükk aega pärast kõnealuse abi andmist (eespool punktis 99 viidatud 17. juuni 1999. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon, punkt 65, ja eespool punktis 116 viidatud kohtuotsus CETM vs. komisjon, punkt 164).

118. Käesolevas kohtuasjas ei ole vaidlust selle üle, et EStG § 7 punkt d nägi vähemalt 31. detsembrini 1990 ette korra, mis võimaldas Saksa ettevõtjatel kohaldada eriamortisatsiooni investeeringute puhul, mis olid tehtud keskkonnakaitseks; see kord oli kohaldatav kogu Saksamaa territooriumil ja seega ka Zonenrandgebiet ’is. Selline maksusoodustus, mis on nii oma vormilt kui ka finantstagajärgedelt sarnane ZRFG § 3 alusel kohaldatud eriamortisatsiooniga, ei olnud siiski viimasega kumuleeritav ühe ja sama investeeringu puhul.

119. Selles osas tuleb küll tuvastada, et Saksamaa Liitvabariik kirjeldas komisjonile viimase poolt hagejale ZRFG § 3 alusel antud abi kohta algatatud menetluse raames 10. mail 1999 saadetud kirjas keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringute puhul EStG § 7 punktis d ette nähtud maksusoodustuste korra peamisi iseloomulikke tunnuseid. Ta täpsustas tookord, et kõnealune kord võimaldas kohaldada ZRFG § 3 ettenähtuga sarnast eriamortisatsiooni, ning märkis, et kõnealune kord oli osa üldisest maksuõigusest ning oli seetõttu kohaldatav kõigi selliste ettevõtjate suhtes Saksamaal, kes tegid EStG § 7 punktis d kehtestatud tingimustele vastavaid investeeringuid. Saksamaa Liitvabariik täpsustas ka seda, et sellised maksusoodustused kujutasid endast alternatiivi ZRFG § 3 ette nähtud maksusoodustustele ning et eriamortisatsioon oli mõlemal juhul piiratud 50%‑ga. Samas kirjas märkis Saksamaa Liitvabariik lõpuks, et vaidlusalusel ajavahemikul hageja tehtud arvukad investeeringud, mille laadi ja suurust täpsustati selle kirja II lisas, vastasid EStG § 7 punktis d kehtestatud korra kohaldamise tingimustele. 10. mai 1999. aasta kirja kõnealune osa esitati uuesti lisana kirjale, mille Saksamaa Liitvabariik saatis komisjonile 17. jaanuaril 2000.

120. Kirjas, mille Saksamaa Liitvabariik saatis 14. oktoobril 1999 komisjonile, esitas ta lisaks teatud täiendavad täpsustused hageja tehtud investeeringute kohta, mille eesmärk oli vähendada tema tegevuse mõju keskkonnale; eeskätt olid ära toodud investeeringute iseloomulikud tehnilised tunnused, nende positiivne mõju keskkonnakaitsele ja konkreetne osa, mis vastas iga sellise investeeringu kogusummas keskkonnakaitse eesmärgile.

121. Kuid nagu märgib õigesti komisjon, ei väitnud Saksamaa Liitvabariik haldusmenetluse käigus, et ZRFG § 3 kehtestatud korra ja EStG § 7 punktiga d kehtestatud korra samaaegne kehtimine kõrvaldas eelise hagejale võimaldatud vaidlusalustest soodustustest ühe osa puhul. Lisaks ei tulene toimikust ning ei ole ka väidetud, et hageja oleks sellise argumendi esitanud kontaktide raames, mis tal komisjoniga haldusmenetluse käigus olid. Seda konteksti arvestades ning vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 113 meenutatud põhimõtetele tuleb seega asuda seisukohale, et komisjon ei olnud kohustatud põhjendama konkreetsemalt vaidlustatud otsust seoses valikulisuse küsimusega, mille hageja käesoleva hagi raames tõstatas.

122. Sellest tulenevalt tuleb käesolev etteheide tagasi lükata, ilma et oleks lisaks tarvilik hinnata, kas selline põhjendus on tuletatav selgitustest, mis komisjon esitas vaidlustatud otsuse punktis 134 jj.

– Teine etteheide, et osa vaidlusalustest soodustustest ei ole selektiivsed

123. Mis puudutab järgmiseks teist etteheidet, mille kohaselt komisjon eksis, kui ta arvas vaidlusaluse abi arvutamise alussumma hulka ka maksusoodustused, mida hagejale võimaldati investeeringute puhul, mille eesmärk oli vähendada tema tegevuse mõju keskkonnale ning mis kuni 31. detsembrini 1990 kuulusid nii ZRFG § 3 kui ka EStG § 7 punkti d kohaldamisalasse ja seda põhjendusel, et need maksusoodustused ei olnud valikulised, siis ei saa sellega nõustuda.

124. Esiteks tuleb rõhutada, et käesolevas kohtuasjas ei ole konkreetselt tõendatud, et teatud investeeringud, mida hageja tegi ZRFG § 3 kohaldamisalas, oleksid kuni 31. detsembrini 1990 võinud kuuluda EStG § 7 punktiga d kehtestatud eriamortisatsiooni korra alla.

125. Teiseks oli ZRFG § 3 ette nähtud maksusoodustuste kohaldamise ainuke tingimus geograafiline, st tööstuskäitis pidi asuma Zonenrandgebiet ’is. Selle sätte sõnastusest ei nähtu, et eriamortisatsioon ja maksuvabad reservid olid ette nähtud vaid keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringute puhul.

126. Kolmandaks, kuna Üldkohtu ja Euroopa Kohtu otsustega käesolevas kohtuvaidluses kinnitati, et selle korra alusel sai hageja riigiabi, siis ei saa seda abi samal ajal käsitada üldmeetmena, mille suhtes ei kohaldata ST artikli 4 punktis c kehtestatud keeldu seetõttu, et abi eesmärk oli keskkonnakaitse. Nimelt, nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 99 viidatud kohtupraktikast, ei ole selle kindlakstegemisel, kas teatud riiklik meede kujutab endast riigiabi, oluline mitte selle meetme eesmärk, vaid tagajärjed. Käesolevas kohtuasjas tuleb aga tuvastada, et ZRFG § 3 võimaldas hagejale maksusoodustusi sõltumatult sellest, kas investeeringutega, mille suhtes eriamortisatsiooni kohaldati, taotleti konkreetsel juhul keskkonnakaitse eesmärki.

127. Hageja teatud aruannetes sisalduvad viited EStG § 7 punktile d, mis näivad viitavat sellele, et hageja võis erireserve moodustada ka sellel alusel, ei sea seda järeldust kahtluse alla, arvestades eeskätt asjaoluga, et sel alusel võimaldatud soodustused ei olnud kumuleeritavad nendega, mida hageja sai ZRFG § 3 alusel, ning välistasid seega vältimatult viimaste kohaldamise. Aruannete uurimisel nähtub pigem, et hageja viitas eri investeeringute, erinevate summade, erinevate tingimuste ja eri bilansside puhul kord ZRFG §‑le 3, kord EStG § 7 punktile d.

128. Viimasena ei saa neljandaks ja vastupidi hageja väidetele ZRFG §‑i 3 ka samastada EStG § 7 punktiga d. Nimelt, nagu hageja ise möönab, oli EStG § 7 punktis d ette nähtud eriamortisatsioon 31. detsembrini 1990 kohaldatav kõigi ettevõtjate suhtes, kes tegid Saksamaal keskkonnakaitse eesmärgiga investeeringuid vastavalt selles sättes ette nähtud tingimustele. Hageja möönab samas ka seda, et selle sätte kohaldamine ei sõltunud erinevalt ZRFG § 3 tingimusest, et investeeringud tuleb teha Saksamaal geograafiliselt piiritletud territooriumil. ZRFG § 3 kohaste meetmete kohaldamise tingimused ei olnud seevastu kuidagi seotud toetatavate investeeringute keskkonnakaitse või ökoloogilise eesmärgiga, vaid lihtsalt sellega, et need tuli teha ühes või mitmes Zonenrandgebiet ’is asuvas käitises. Asjaolu, et hageja suhtes oleks olnud juhul, kui tema suhtes ei oleks kohaldatud ZRFG § 3 ette nähtud korda, kohaldatavad EStG § 7 punktis d ette nähtud soodustused, nagu seda väitis Saksamaa Liitvabariik haldusmenetluse raames, ei tähenda aga, et soodustused, mida hagejale ZRFG § 3 alusel võimaldati, ei kujuta endast riigiabi ning et selle sätte alusel abi saamise tingimused ei erine nendest, mida kohaldatakse abi andmisel EStG § 7 punkti d alusel.

129. Sellest tulenevalt ning arvestades ka käesoleva kohtuotsuse punktides 111 ja 112 esitatud järeldusi, tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kuues väide, et otsustava diskontomäära kindlaksmääramisel on väidetavalt tehtud hindamisviga, et puudub selgus seoses kasumimaksu määra arvesse võtmisega ning et puudub põhjendus

130. Sissejuhatuseks tuleb märkida, et komisjon möönab käesolevas asjas, et tal ei olnud võimalik määrata kindlaks antud abi brutosummat. Kõnealuse abi intensiivsuse arvutamiseks võttis ta sellegipoolest arvesse kolme arvutuselementi, mis võimaldavad kindlaks määrata tagasimaksmisele kuuluva investeerimisabi netosumma (edaspidi „toetuse netoekvivalent”). Vaidlustatud otsuse punktide 93–104 kohaselt on need kolm elementi maksumäär, diskontomäär (või viitemäär) ja tehtud investeeringute laad.

131. Käesoleva väitega vaidlustab hageja esiteks diskontomäära, mida komisjon kohaldas. Ta on teiseks seisukohal, et otsus on ebaselge seoses ulatusega, millega tuleb arvestada kasumimaksu määra toetuse netoekvivalendi arvutamisel.

Esimene väiteosa, mille kohaselt tegi komisjon otsustava diskontomäära kindlaksmääramisel hindamisvea

132. Vaidlustatud otsuse punktist 97 nähtub, et toetuse netoekvivalendi arvutamisel kasutatav diskontomäär on „abi andmise hetkel regionaalabi valdkonnas kehtiv viitemäär”. Kuivõrd abi maksti välja osade kaupa, asus komisjon seisukohale, et iga ajavahemikku 1986–1995 jääva aasta puhul tuleb kohaldada erinevat Saksamaa suhtes kohaldatavat määra ning seda vastavalt investeerimisabi puhul toetuse netoekvivalendi arvutamiseks 10. märtsi 1998. aasta regionaalabi suunistes (EÜT C 74, lk 9) ette nähtud arvutussüsteemile.

133. Hageja väidab, et see arvutusmeetod ei arvesta tema individuaalse olukorraga ning viib selleni, et temalt nõutakse sellise summa tagastamist, mis on suurem abist, mida ta enda väitel tegelikult ZRFG § 3 alusel sai. Hageja on seisukohal, et viitemäär tuleks kindlaks määrata lähtudes intressimäärast, mida talle võimaldati 1985/86.–1997/98. majandusaastal eriamortisatsiooni kohaldamisest tuleneva tegevustulemi hoiustamisel, st kõigi majandusaastate puhul kokku keskmiselt 5,99%.

134. Hageja heidab komisjonile ette ka seda, et ta ei võtnud arvesse 1994/1995 majandusaastale järgneval ajal kohaldatavaid määrasid, samas kui määrade arvutamisel oleks tulnud arvesse võtta ajavahemikku hetkest, mil teostati õigust kohaldada eriamortisatsiooni kuni tagastamisele kuuluva summa kindlaksmääramiseni.

135. Komisjon ei vaidlusta asjaolu, et iga ajavahemikku 1986–1995 jääva aasta puhul määrati viitemäär kindlaks sõltumatult hageja individuaalsest olukorrast, kuid ta leiab, et „viitemäär on sellisel juhul sobivaim kõnealuse abi abisaajale andmisest tulenevate finantseeliste võimalikult täpseks hindamiseks” (vaidlustatud otsuse punkt 158).

136. Seega tuleb välja selgitada, kas komisjon otsustas esiteks õigustatult kasutada diskontomäärana Saksamaal antud regionaalabi valdkonnas toetuse netoekvivalendi arvutamiseks kasutatavat viitemäära ning teiseks jätta seejuures arvestamata ajavahemikul 1996–1998 kohaldatud viitemääradega.

– Esimene etteheide, et diskontomäär määrati kindlaks määrade alusel, mida kasutatakse toetuse netoekvivalendi arvutamiseks regionaalabi valdkonnas

137. Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et ebaseaduslikult antud riigiabi tagasinõudmise eesmärk on selle abi andmisele eelnenud olukorra taastamine ning et seda ei saa põhimõtteliselt pidada ST artikli 4 punkti c eesmärkide suhtes ebaproportsionaalseks meetmeks (vt eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 157 ja seal viidatud kohtupraktika).

138. Selline tagasinõudmine peab siiski piirduma majanduslike eelistega, mis tegelikult tulenevad abi abisaaja käsutusse andmisest ning see peab olema abiga proportsionaalne (vt analoogia alusel Üldkohtu 8. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑459/93: Siemens vs. komisjon, EKL 1995, lk II‑1675, punkt 99).

139. Seega juhul, kui antud abi leiab väljendust maksude tasumise tähtaja pikendamises mitme aasta vältel ja seega tasuta ettemakses või 0% intressiga laenus, tuleb varasema olukorra taastamise nimel määrata kõigi nende intresside tasumine, mida abisaaja oleks pidanud maksma turul kohaldatavate määrade alusel (vt analoogia alusel eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus Express vs. komisjon, punkt 56).

140. Komisjonil on aga varasema olukorra taastamist määrates pädevus määrata kindlaks intressimäär, mis sellist taastamist võimaldab (eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 161). Sellest tulenevalt ei saa liidu kohus sellise pädevuse teostamise õiguspärasust kontrollides asendada komisjoni hinnangut selles küsimuses enda omaga, vaid ta peab analüüsima, kas see hinnang on selgelt ekslik või antud võimu kuritarvitades (eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 161; vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑456/00: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 2002, lk I‑11949, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑380/94: AIUFFASS ja AKT vs. komisjon, EKL 1996, lk II‑2196, punkt 56, ja Üldkohtu 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑126/96 ja T‑127/96: BFM ja EFIM vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑3437, punkt 81).

141. Seoses kohaldatavate määrade kindlaksmääramisega on sobilik meenutada, et viitemäärad on mõeldud väljendama igas liikmesriigis kohaldatavate intressimäärade keskmist taset. Viitemäärad kujutavad endast seega usaldusväärset näitajat selliste laenude puhul turul kohaldatavate määrade kohta, mis on mõeldud tööstusinvesteeringute rahastamiseks (Euroopa Kohtu 13. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 102/87: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1988, lk 4067, punkt 25).

142. Selles osas on juba sedastatud, et õiguskindluse ja võrdse kohtlemisega seotud põhjustel võib komisjon asuda üldreeglina seisukohale, et on õiguspärane kohaldada teatud kindlaksmääratud ajavahemikul kehtivaid viitemäärasid kõigi laenude suhtes, mis on antud selle sama ajavahemiku vältel (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑278/00: Kreeka vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑3997, punkt 62).

143. Lisaks sellele on õiguspärane, kui komisjon kasutab viitemäärana määrasid, mis on kehtestatud regionaalabikordade hindamiseks, nagu need määrad, mis avaldatakse regulaarselt Euroopa Ühenduste Teatajas, sest soodsaid määrasid, mida kohaldatakse ettevõtjate suhtes, kelle finantsolukord on hea, oleks kasutatud selleks, et teha kindlaks, kas esinevad abi olemasolule viitavad tegurid juhul, kui vaidlusalusest korrast oleks teatatud (vt analoogia alusel Üldkohtu 11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑222/04: Itaalia vs. komisjon, EKL 2009, lk II‑1877, punkt 70).

144. Esimese etteheite kohta tuleb otsus teha neist põhimõtetest lähtudes.

145. Lähtudes eeskätt tuvastusest, et hagejapoolse tegevustulemi hoiustamise kaudu tegelikult saadud eeliste kindlaksmääramine oleks käesolevas kohtuasjas väga keeruline ja tingiks igal juhul moonutused ettevõtjate vahel vastavalt nende finantspoliitikale, asus komisjon vaidlustatud otsuses seisukohale, et diskontomäärana oli sobilik kasutada viitemäärasid, mida kasutatakse regionaalabi valdkonnas ning mis kehtisid vaidlusaluse abi andmise hetkel, st aastatel 1986–1995.

146. Hageja, keda selles küsimuses toetab Saksamaa Liitvabariik, on seevastu seisukohal, et need ühtsed määrad, mis on täpsustatud vaidlustatud otsuse punktis 97, on suuremad nendest, millest ta sai kasu tänu ZRFG § 3 alusel kohaldatud eriamortisatsioonist ning maksuvabadest reservidest tulenevate vabade vahendite hoiustamisest. Sellest lähtuvalt tuleks tema arvates diskontomäär kindlaks määrata üksnes sel ajavahemikul kohaldatud hoiustamise intressimäärade alusel.

147. Käesolevas kohtuasjas on tuvastatud, et hageja puhul pikendati tänu ZRFG § 3 ette nähtud eriamortisatsioonile ja maksuvabadele reservidele maksude tasumise tähtaega, mis – nagu komisjon on õigustatult märkinud vaidlustatud otsuse punktis 61 – on käsitatav 0% intressiga laenuna summas, mis vastab maksu summale, mille tasumise tähtaega pikendati, ja vastava tähtaja pikendamisele vastavas kestuses. Ehkki ettevõtja pidi seega tasuma kuni investeeringute amortisatsiooni ajavahemike lõpuni summa, mis vastab maksu summale, mille tasumise tähtaega pikendati, ei pidanud ta siiski maksma ajavahemiku vältel, mille võrra maksude tasumise tähtaega pikendati, tema käsutusse antud summadelt intresse.

148. Seetõttu tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 139 viidatud põhimõtet arvestades asuda seisukohale, et tegelik eelis, mille hageja sai, vastab nende intresside summale, mida ta oleks pidanud tasuma turul kohaldatavate määrade alusel juhul, kui ta oleks pidanud laenama kapitali summas, mis vastab maksu summale, mille tasumise tähtaega pikendati.

149. Lisaks tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 141–143 meenutatud kohtupraktikast, et komisjon toimis õiguspäraselt, kui ta neil asjaoludel otsustas diskontomäärana kasutada viitemäärasid, mis olid kehtestatud regionaalabikordade hindamiseks.

150. Eeskätt, nagu komisjon rõhutab, tooks käesolevas kohtuasjas hoiustamise intressimäärade, st nende intressimäärade kohaldamine, mis on tavaliselt madalamad, kui laenamise intressimäärad, summade suhtes, mis vastavad maksude summale, mille tasumise tähtaega pikendati, kaasa paradoksaalse olukorra, kus hageja saaks abi intensiivsuse arvutamisel eelise just nimelt tasuta ettemaksete tõttu, mida talle Saksamaa ametiasutused õigusvastaselt võimaldasid. Selline valik viiks selleni, et otsustatakse kasutada abi intensiivsuse arvutamise meetodit, mis ei või erineda mitte ainult vastavalt sellele, kas asjaomane abi leiab väljendust maksu tasumise tähtaja pikendamises, sooduslaenus või isegi 0% intressiga laenus investeeringu tegemiseks, kuid samuti ka maksu tasumise tähtaja pikendamise korral vastavalt sellele, kas ettevõtja, kes abi sai, oleks abi andmata jätmise korral pidanud asjaomase investeeringu tegemiseks laenu võtma või mitte.

151. Sellest tuleneb, et hageja ja Saksamaa Liitvabariik ei ole suutnud tõendada õigusnormide rikkumist ega komisjoni ilmset hindamisviga, kui ta määras kindlaks hageja suhtes kohaldatud maksu tasumise tähtaja pikendamiste suhtes kohaldatava diskontomäära.

152. Seega tuleb esimene etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

– Teine etteheide, et oli vaja arvesse võtta diskontomäärasid, mis olid kohaldatavad 1995/1996. ja 1997/1998. majandusaastate vahele jääval ajavahemikul

153. Hageja on seisukohal, et komisjon oleks pidanud oma arvutustes ZRFG § 3 alusel saadud abi kohta võtma arvesse mitte ainuüksi 1985/1986.–1994/1995. majandusaastatel kohaldatavaid viitemäärasid, vaid ka 1995/1995.–1997/1998. majandusaastatel kohaldatavaid viitemäärasid. Hageja väidab, et abisumma arvutamisel tuleb lähtuda ajavahemikust, mis ulatub hetkest, mil kasutatakse õigust eriamortisatsioonide kohaldamisele, hetkeni, mil määratakse kindlaks tagasimaksmisele kuuluv summa.

154. Komisjon otsustas mitte arvestada viitemääradega, mis olid neil aastatel Saksamaa puhul kohaldatavad põhjusel, et kõnealused meetmed seonduvad aastatega 1986–1995 ning et seetõttu on põhjust piirata analüüsi selle ajavahemikuga.

155. Selles osas tuleb sissejuhatuseks märkida, et hagiavalduse sõnastusest ilmneb, et käesolevat etteheidet tuleb mõista nii, et sellega peetakse silmas üksnes viitemäärasid, mis on kohaldatavad sellise abi arvutamiseks, mida anti hageja poolt eriamortisatsiooni kohaldamise vormis vastavalt ZRFG §‑le 3, ja mitte samal alusel moodustatud erireservide vormis.

156. Lisaks sellele tuleneb esimese etteheite analüüsist käesoleva kohtuasja punktides 137–152, et komisjon toimis õigesti, kui ta määras vaidlustatud otsuse punktis 97 diskontomäära kindlaks määrade alusel, mida kasutatakse toetuse netoekvivalendi arvutamisel Saksamaal antud regionaalabi valdkonnas.

157. Järgmiseks tuleb tähelepanu juhtida sellele, et komisjon täpsustas vaidlustatud otsuse punktis 92, et sellega peeti silmas eriamortisatsiooni ja maksuvaba reservi summasid, mida hageja aastatel 1986–1995 vastavalt kohaldas ja moodustas, rikkudes seeläbi ST artikli 4 punktis c kehtestatud keeldu. Otsuse samas punktis esitatud tabelist nähtub, et eriamortisatsiooni puudutavas osas määrati kindlaks alussumma 484 miljonit Saksa marka ning maksuvabasid reserve puudutavas osas 367 miljonit Saksa marka, millest lähtuti hagejale antud abi kogusumma arvutamisel. Need summad vastavad lisaks vaidlustatud otsuse resolutsiooni artiklis 1 nimetatud summadele.

158. Hageja argumentatsiooni eesmärk on sisuliselt arvustada asjaolu, et komisjon ei otsustanud tagasimaksmisele kuuluva abi summa arvutamisel kasutada diskontomäärasid, mis olid kohaldatavad 1995/1996. ja 1997/1998. majandusaasta vahele jääval ajavahemikul. Hageja arvates oleks põhjust selles osas arvesse võtta eeliseid, mida ta enda väitel endiselt sai kõnealusel perioodil ZRFG § 3 alusel kohaldatud eriamortisatsiooni alusel.

159. Piisab siiski sellest, kui tuvastada, et need eelised, isegi kui eeldada nende tegelikkust, ei ole vaidlustatud otsuse esemeks, nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 157 esitatud analüüsist, ning et seetõttu on käesolev etteheide tulemusetu.

160. Seega tuleb kuuenda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teine väiteosa, mille kohaselt puudub selgus seoses kasumimaksu määra arvese võtmisega toetuse netoekvivalendi arvutamisel ning otsus on põhjendamata

161. Hageja on seisukohal, et vaidlustatud otsuse ulatus ei ole selge seoses kasumimaksu määra arvesse võtmisega tagasimaksmisele kuuluva abi arvutamisel. Ta on seisukohal, et komisjon ei ole täpsustanud, kas kasumimaksu määra tuli kohaldada üksnes selliste summade suhtes, mis vastavad maksu summadele, mille tasumise tähtaega pikendati, või ka intresside suhtes.

162. Komisjon ei ole selle kohta märkusi esitanud.

163. Vaidlustatud otsuse punktides 94 ja 95 on täpsustatud:

„Maksumäär

(94) Saksamaa viitab eeskätt regionaalabi suuniste I lisa punktile 1.1., kus on täpsustatud, et „[a]bimäär arvutatakse maksustamisjärgselt, st pärast sellelt ja eelkõige äriühingu kasumilt makstavate maksude mahaarvamist. Sellel põhineb toetuse netoekvivalendi mõiste, mis tähendab pärast kõigi vajalike maksude tasumist abisaaja poolt saadud abi […]”

(95) Toetuse netoekvivalendi arvutamisel tuleb seega arvesse võtta (jaotamata) kasumi suhtes kohaldatava maksu määra. See määr on erilise tähtsusega siis, kui hinnatakse maksu tasumise tähtaja pikendamist ning seega eelist, mille ettevõtja sai. Komisjon täheldab, et lisaks sellele oli maksumäär ajavahemikul 1986–1995 erineva suurusega.”

164. Esiteks tuleneb sellest otsuse osast, et komisjon arvestas Saksamaa Liitvabariigi esitatud taotlust arvata toetuse netoekvivalendi arvutamisel abi brutosummast maha kasumimaks.

165. Teiseks tuleb meenutada, et kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb seetõttu, et puuduvad ühenduse sätted, mis reguleeriksid alusetult makstud summade tagasinõudmise menetlust, ebaseaduslikult antud abi tagasi nõuda vastavalt siseriiklikes õigusnormides ettenähtud menetlusele (Euroopa Kohtu 21. septembri 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 205/82–215/82: Deutsche Milchkontor jt, EKL 1983, lk 2633, punktid 18–25; Euroopa Kohtu 2. veebruari 1989. aasta otsus kohtuasjas 94/87: komisjon vs. Saksamaa, EKL 1989, lk 175, punkt 12, ja eespool punktis 138 viidatud kohtuotsus Siemens vs. komisjon, punkt 82).

166. Nagu meenutab komisjon vaidlustatud otsuse punktis 153, ei tohi komisjon oma otsustes, millega määratakse abi tagastamine, arvutada välja maksu mõju tagasimaksmisele kuuluva abi summale, sest see arvutus kuulub siseriikliku õiguse kohaldamissalasse, vaid ta peab piirduma tagasimaksmisele kuuluva brutosumma äranäitamisega (eespool punktis 138 viidatud kohtuotsus Siemens vs. komisjon, punkt 83).

167. See ei takista riigiasutusi lahutamast tagasinõudmise raames vajaduse korral tagasimaksmisele kuuluvast summast teatud summad vastavalt oma siseriiklikele õigusnormidele ja seda tingimusel, et selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine ei muuda nimetatud tagasinõudmist praktiliselt võimatuks ega ole diskrimineeriv võrreldes sarnaste olukordadega, mis kuuluvad siseriikliku õiguse kohaldamisalasse (eespool punktis 138 viidatud kohtuotsus Siemens vs. komisjon, punkt 83).

168. Käesolevas kohtuasjas on vaidlustatud otsuse artiklis 1 ära näidatud alussumma, millest lähtudes tuleb arvutada abi brutosumma, samas kui vaidlustatud otsuse artikli 2 lõikes 2 täpsustatakse, et „[t]agastamine toimub viivitusteta, vastavalt siseriikliku õigusega ette nähtud menetlusele”. Vaidlustatud otsuse kohaldamise korda reguleerib seega jätkuvalt siseriiklik õigus.

169. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei olnud kohustatud täpsustama vaidlustatud otsuses, kuidas peab Saksamaa Liitvabariik arvutama kasumimaksu määra, sest selline arvutamine on selle liikmesriigi ametiasutuste ülesanne, mida nad peavad täitma vastavalt siseriiklikele õigusnormidele.

170. Lõpetuseks tuleb asuda eelnevat arvestades seisukohale, et vaidlustatud otsuse selles osas ei esine mingisugust põhjenduse puudulikkust.

171. Seega tuleb kuuenda väite teine osa ning ühtlasi kuues väide tervikuna tagasi lükata.

172. Kõike eelpool toodut arvestades tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud

173. Eespool punktis 11 viidatud apellatsiooniastme kohtuotsuses määras Euroopa Kohus, et kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi. Seega peab Üldkohus käesolevas otsuses tegema otsuse kõigi erinevate menetlustega seotud kulude kohta vastavalt kodukorra artiklile 121.

174. Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista hagejalt.

175. Saksamaa Liitvabariik, kes astus käesolevas kohtuasjas menetlusse, kannab ise oma kohtukulud Üldkohtus ja Euroopa Kohtus vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 4 esimesele lõigule.

Resolutiivosa

Esitatud põhjendustest lähtudes

ÜLDKOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)

otsustab:

1. Jätta hagi rahuldamata.

2. Jätta nii Üldkohtus kui ka Euroopa Kohtus kantud Salzgitter AG kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja nii Üldkohtus kui ka Euroopa Kohtus kantud Euroopa Komisjoni kohtukulud.

3. Jätta nii Üldkohtus kui ka Euroopa Kohtus kantud Saksamaa Liitvabariigi kohtukulud tema enda kanda.