Pooled

Kohtuotsuse põhistus

Resolutiivosa



Pooled

Kohtuasjas T‑541/08,

Sasol, asukoht Rosebank (Lõuna-Aafrika),

Sasol Holding in Germany GmbH , asukoht Hamburg (Saksamaa),

Sasol Wax International AG , asukoht Hamburg,

Sasol Wax GmbH, asukoht Hamburg,

esindajad: advokaadid W. Bosch, U. Denzel, C. von Köckritz,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: F. Castillo de la Torre ja R. Sauer, keda abistas advokaat M. Gray,

kostja,

mille ese on esimese võimalusena nõue osaliselt tühistada komisjoni 1. oktoobri 2008. aasta otsus K(2008) 5476 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/39.181 – Küünlavahad) ning teise võimalusena nõue hagejatele määratud trahv tühistada või selle summat vähendada,

ÜLDKOHUS (kolmas koda),

koosseisus: koja esimees O. Czúcz (ettekandja) ning kohtunikud I. Labucka ja D. Gratsias,

kohtusekretär: ametnik N. Rosner,

arvestades kirjalikus menetluses ja 3. juuli 2013. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Kohtuotsuse põhistus

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1. Haldusmenetlus ja vaidlustatud otsuse vastuvõtmine

1. Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas 1. oktoobri 2008. aasta otsuses K(2008) 5476 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/39.181 – Küünlavahad) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), et hagejad Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol (edaspidi „Sasol Ltd”) (hagejad koos edaspidi „Sasol”) rikkusid koos teiste ettevõtjatega EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, kuna nad osalesid kartellis EMP parafiinvahade turul ja Saksamaa toorparafiini turul.

2. Vaidlustatud otsuse adressaadid on lisaks Sasolile järgmised äriühingud: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja Exxon Mobil Corp. (edaspidi koos „ExxonMobil”), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH ja Hansen & Rosenthal KG (edaspidi koos „H & R”), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA (edaspidi koos „Repsol”), Shell Deutschland Oil GmbH,·Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV ja The Shell Transport and Trading Company Ltd (edaspidi koos „Shell”), RWE Dea AG ja RWE AG (edaspidi koos „RWE”) ning Total SA ja Total France SA (edaspidi koos „Total”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 1).

3. Parafiine toodetakse rafineerimistehases toornaftast. Parafiine kasutatakse niisuguste toodete tootmisel, nagu küünlad, kemikaalid, rehvid ja autotööstuse tooted, samuti kummi-, pakendi-, liimi- ja närimiskummitööstuses (vaidlustatud otsuse põhjendus 4).

4. Toorparafiin on parafiinvahade tootmiseks vajalik tooraine. Toorparafiini saadakse rafineerimistehastes toornaftast baasõlide tootmisel tekkiva kõrvaltootena. Sedagi müüakse lõppklientidele, näiteks puitlaastplaatide tootjad (vaidlustatud otsuse põhjendus 5).

5. Komisjon alustas uurimist pärast seda, kui Shell Deutschland Schmierstoff teavitas teda oma 17. märtsi 2005. aasta kirjaga kartellist, esitades taotluse trahvi eest kaitse saamiseks vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „2002. aasta koostööteatis”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 72).

6. Komisjon viis 28. ja 29. aprillil 2005 nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 20 lõike 4 alusel läbi kohapealsed kontrollimised „H & R/Tudapetrol’i”, ENI, MOL ruumides ning Sasol’i, ExxonMobil’i, Repsol’i ja Total’i kontserni kuuluvate äriühingute ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 75).

7. Komisjon teatas ajavahemikul 25.‐29. mai 2007 vastuväidetest eespool punktis 2 loetletud äriühingutele, sealhulgas hagejatele (vaidlustatud otsuse põhjendus 85). Sasol Wax ja Sasol Wax International vastasid vastuväiteteatisele koos 13. augusti 2007. aasta kirjaga. Sama päeva kirjaga vastasid vastuväiteteatisele samuti koos Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd.

8. Komisjon korraldas 10. ja 11. detsembril 2007 ärakuulamise, millel osalesid hagejad (vaidlustatud otsuse põhjendus 91).

9. Vaidlustatud otsuses leidis komisjon olemasolevate tõendite alusel, et otsuse adressaadid, kes kujutasid endast enamikku parafiinvahade ja toorparafiini tootjatest EMP‑s, osalesid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 ühes, mitmeosalises ja vältavas rikkumises, mis hõlmas EMP territooriumi. Rikkumine seisnes kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses seoses hindade kindlaksmääramisega ja parafiinvahasid puudutava tundliku äriteabe vahetamise ja avaldamisega (edaspidi „rikkumise põhiosa”). Mis puudutab RWE‑d (hiljem Shell), ExxonMobil’i, MOL, Repsol’i, Sasol’i ja Total’it, siis parafiinvahadega seotud rikkumine puudutas samuti klientide või turgude jagamist (edaspidi „rikkumise teine osa”). Lisaks puudutas RWE, ExxonMobil’i, Sasol’i ja Total’i toime pandud rikkumine ka Saksa turul lõppklientidele müüdud toorparafiini (edaspidi „rikkumise toorparafiini osa”) (vaidlustatud otsuse põhjendused 2, 95, 328 ning artikkel 1).

10. Rikkuv tegevus pandi toime konkurentsivastastel koosolekutel, mida nimetati „tehnilisteks koosolekuteks” või mõnikord „Blauer Saloni” koosolekuteks, ning „toorparafiini koosolekutel”, mis oli pühendatud spetsiaalselt toorparafiini puudutavatele küsimustele.

11. Käesolevas asjas määratud trahvide summa arvutati suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2) (edaspidi „2006. aasta suunised”) alusel, mis kehtisid ajal, mil eespool punktis 2 nimetatud äriühingutele teatati vastuväidetest.

12. Vaidlustatud otsuses asuvad muu hulgas järgmised sätted:

„Artikkel 1

Osaledes viidatud perioodidel vältavas kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses parafiinvahade sektoris ühisturul ja alates 1. jaanuarist 1994 EMP‑s, rikkusid [EÜ] artikli 81 lõiget 1 ning alates 1. jaanuarist 1994 EMP lepingu artiklit 53 järgmised ettevõtjad:

[…]

Sasol Wax GmbH: 3. septembrist 1992 kuni 28. aprill 2005;

Sasol Wax International AG:1. mai 1995 kuni 28. aprill 2005;

Sasol Holding in Germany GmbH: 1. mai 1995 kuni 28. aprill 2005;

Sasol: 1. mai 1995 kuni 28. aprill 2005;

[…]

Mis puudutab allpool toodud ettevõtjaid, siis puudutab rikkumine ka nimetatud perioodide osas Saksa turul lõppklientidele müüdud toorparafiini:

[…]

Sasol Wax GmbH: 30. oktoobrist 1997 kuni 12.maini 2004;

Sasol Wax International AG: 30. oktoobrist 1997 kuni 12.maini 2004;

Sasol Holding in Germany GmbH: 30. oktoobrist 1997 kuni 12.maini 2004;

Sasol [Ltd]: 30. oktoobrist 1997 kuni 12.maini 2004;

[…]

Artikkel 2

Artiklis 1 osutatud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:

ENI SpA: 29 120 000 eurot;

Esso Société anonyme française: 83 588 400 eurot;

millest solidaarselt järgmiste äriühingutega:

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja ExxonMobil Corporation’iga 34 670 400 eurot, millest solidaarselt Esso Deutschland GmbH‑ga 27 081 600 eurot;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 eurot;

Hansen & Rosenthal KG solidaarselt H & R Wax Company Vertrieb GmbH‑ga: 24 000 000 eurot,

millest solidaarselt järgmiste äriühingutega:

H & R ChemPharm GmbH‑ga 22 000 000 eurot;

MOL Nyrt.: 23 700 000 eurot;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidaarselt Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA‑ga: 19 800 000 eurot;

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 eurot;

millest solidaarselt järgmiste äriühingutega:

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol [Ltd‑ga] 250 700 000 eurot;

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, the Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV ja the Shell Transport and Trading Company Limited: 0 eurot;

RWE-Dea AG solidaarselt RWE AG‑ga: 37 440 000 eurot;

Total France SA solidaarselt Total SA‑ga: 128 163 000 eurot.”

2. Sasoli ja Vara kontserni ülesehitus ning vaidlustatud otsuses vastutuse omistamine emaettevõtjatele

13. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 449 tegi komisjon Sasoli kontserni osas kõigepealt kindlaks äriühingu, kes oli rikkumise eest otseselt vastutav. Nii järeldas ta, et tehnilistel koosolekutel osalenud isikute hulgas olid Hans-Otto Schümann GmbH & Co. KG (edaspidi „HOS”) töötajad, kes osalesid rikkumise algusest peale, 3. septembrist 1992 kuni 30. aprillini 1995. 1. maist 1995 kuni 31. detsembrini 2002 osales edasi Schümann Sasol GmbH & Co. KG, millest sai 2000. aastal Schümann Sasol GmbH (edaspidi koos „Schümann Sasol”). Alates 1. jaanuarist 2003 oli asjassepuutuvate töötajate tööandja Sasol Wax.

14. Seega peeti vaidlustatud otsuse põhjenduses 452 Sasol Waxi kui HOS ja Schümann Sasoli õigusjärglast vastutavaks rikkumises otsese osalemise eest perioodil 3. septembrist 1992 kuni 28. aprillini 2005.

15. Komisjon uuris ka HOS, Schümann Sasoli ja Sasol Waxi kapitaliosaluse muutust ajas. Ta eristas kolme perioodi (vaidlustatud otsuse põhjendus 454).

16. Esimese perioodi osas, mis kestis 3. septembrist 1992 kuni 28. aprillini 2005 (edaspidi „Schümanni periood”), tuvastas komisjon, et HOS kontrollis lõpuks Schümann isiklikult, kes tegutses Vara Holding GmbH & Co. KG (edaspidi „Vara”) kaudu, kes oli HOS ainus täisosanik (vaidlustatud otsuse põhjendused 450 ja 457). Vara kapitali enamust esindas Schümann, ülejäänud osa esindasid tema pere liikmed. Vaidlustatud otsuses ei tuvastatud HOS toime pandud rikkumise eest Vara ega Schümanni vastutust.

17. Teine periood kestis 1. maist 1995 kuni 30. juunini 2002 (edaspidi „ühisettevõtte periood”). Sasol Ltd omandas 1. mail 1995 kaks kolmandikku HOS‑st. Ümberkujundamise tulemusena sai HOS‑st Schümann Sasol ja see oli jätkuvalt rikkumise eest otseselt vastutav äriühing. Schümann Sasol emaettevõtja oli 99,9% ulatuses Schümann Sasol International AG, mille kapitalist kolmandikku esindas jätkuvalt Vara ja hiljem perekond Schümann. Kahte kolmandikku Schümann Sasol International Deux’ kapitalist esindas Sasol Holding in Germany, mis ise oli Sasol Ltd 100% tütarettevõtja. Selle perioodi osas tuvastas komisjon Sasol Waxi (kui Schümann Sasoli õigusjärglase), Sasol Wax Internationali (kui Schümann Sasoli emaettevõtja Schümann Sasol Internationali õigusjärglase), Sasol Holding in Germany (kui emaettevõtja, kes esindas kahte kolmandikku Schümann Sasol International kapitalist) ja Sasol Ltd (kui Sasol Holding in Germany emaettevõtja) (vaidlustatud otsuse põhjendused 451 ja 478) solidaarvastutuse. Nimelt tuvastas ta, et kolm viimati nimetatud ettevõtjat mõjutasid otsustavalt Schümann Sasoli (vaidlustatud otsuse 453). Vara, kes esindas ühte kolmandikku Schümann Sasol International kapitalist, ega perekonda Schümann, kellele kuulus Vara, ei peetud vastutavaks rikkumise eest, mille oli pannud toime Schümann Sasol, kelle emaettevõtja oli sel ajal Schümann Sasol International (edaspidi „Schümann Sasol International” või „ühisettevõte”) – äriühing, mida kontrollisid koos Vara ja kontsern Sasol.

18. Kolmas periood kestis 1. juulist 2002 kuni 28. aprillini 2005, mil rikkumine lõppes (edaspidi „Sasoli periood”). 30. juunil 2002 omandas kontsern Sasol viimase kolmandiku Schümann Sasol Internationali kapitalis, mis selle ajani oli kuulunud Varale. Schümann Sasol, mille uueks ärinimeks sai Sasol Wax, jäi Schümann Sasol Internationali – mis omakorda sai uue ärinime Sasol Wax International ‐ tütarettevõtjaks. Kogu Sasol Wax Internationali kapitali esindas seejärel Sasol Holding in Germany ja lõpuks Sasol Ltd. Selle perioodi osas tuvastas komisjon nelja hageja solidaarvastutuse Sasol Waxi toime pandud rikkumise eest, leides et kolm esimesena nimetatud hagejat mõjutasid otsustavalt Sasol Waxi (vaidlustatud otsuse punktid 451 ja 453).

Menetlus ja poolte nõuded

19. Hagejad esitasid käesolevas asjas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. detsembril 2008.

20. Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kolmas koda) avada suulise menetluse. Kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus pooltel vastata kirjalikult teatud küsimustele ja esitada teatud dokumente. Pooled täitsid need nõuded ette nähtud tähtaja jooksul.

21. Poolte kohtukõned ja Üldkohtu küsimustele antud vastused kuulati ära 3. juuli 2013. aasta kohtuistungil.

22. Arvestades faktiliste asjaolude seotust kohtuasjaga T‑540/08: Esso jt vs. komisjon, kohtuasjaga T‑543/08: RWE ja RWE Dea vs. komisjon, kohtuasjaga T‑544/08: Hansen & Rosenthal ja H & R Wax Company Vertrieb vs. komisjon, kohtuasjaga T‑548/08: Total vs. komisjon, kohtuasjaga T‑550/08: Tudapetrol vs. komisjon, kohtuasjaga T‑551/08: H & R ChemPharm vs. komisjon, kohtuasjaga T‑558/08: ENI vs. komisjon, kohtuasjaga T‑566/08: Repsol Lubricantes y Especialidades jt vs. komisjon ja kohtuasjaga T‑562/08: Total Raffinage et Marketing vs. komisjon, ning tõstatatud õigusküsimuste sarnasust ja keerukust, otsustas Üldkohus pidada nendes seotud kohtuasjades nõupidamise alles pärast viimase kohtuistungi toimumist 3. juulil 2013, mis peeti käesolevas asjas.

23. Hagis paluvad hagejad Üldkohtul:

– esiteks tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;

– teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsuses neile määratud trahv või vähendada sobivalt selle suurust;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

24. Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata tervikuna, sealhulgas teise võimalusena esitatud nõuded;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus

25. Hagiavalduse põhjamisel tuginevad hagejad seitsmele väitele. Esimese väite kohaselt peeti Sasol Ltd‑d, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Wax Internationali vääralt vastutavaks Schümann Sasoli poolt ühisettevõtte perioodil toime pandud rikkumise eest. Teise väite kohaselt peeti Sasol Ltd‑d, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Wax Internationali vääralt vastutavaks Sasol Waxi poolt Sasoli perioodil toime pandud rikkumise eest. Kolmas väide puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, kuna komisjon ei pidanud Vara Schümanni perioodi ja ühisettevõtte perioodi eest solidaarselt vastutavaks. Neljas väide puudutab trahvi põhisumma väära kindlaksmääramist. Viies väide käsitleb Sasoli eesvedaja rolli väära arvessevõtmist. Kuuenda väite kohaselt on jäetud õigusvastaselt eristamata trahvisumma ülempiir vastavalt rikkumise eri perioodidele. Seitsmendaks on õigusvastaselt jäetud Sasolile andmata täielik kaitse trahvi teatud osade eest.

1. Esimene väide, mille kohaselt peeti Sasol Ltd‑d, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Wax Internationali vääralt vastutavaks ühisettevõtte perioodil toime pandud rikkumise eest

26. Hagejad on seisukohal, et komisjon järeldas vääralt, et Sasol Ltd, tegutsedes oma 100% tütarettevõtja Sasol Holding in Germany kaudu, mõjutas üksi otsustavalt Schümann Sasol Internationali ja järelikult pidas vääralt Sasol Ltd‑d, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Wax Internationali vastutavaks ühisettevõtte perioodi eest. Schümann Sasoli ja nende äriühingute vahelised organisatsioonilised, majanduslikud ja õiguslikud suhted, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, ei luba sellist järeldust teha.

27. Hagejad leiavad esiteks, et teine emaettevõtja Vara mõjutas ühisettevõtte perioodil üksi Schümann Sasol Internationali otsustavalt. Teise võimalusena on nad seisukohal, et kaks emaettevõtjat avaldasid otsustavat mõju koos.

28. Komisjon väidab vastu, et Sasoli karistati tema enda vastutuse alusel ja vastavalt 2006. aasta suunistele. Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et komisjon ei ole kohustatud põhjendama seda, miks ta ei teinud mõnele kolmandale isikule adresseeritud rikkumise otsust ning et ettevõtja ei saa vaidlustada talle määratud karistust põhjusel, et teisele ettevõtjale trahvi ei määratud.

Esialgsed tähelepanekud

29. Mis puudutab emaettevõtja solidaarvastutust talle kuuluva tütarettevõtja või ühisettevõtte tegevuse eest, siis tuleb meenutada, et asjaolust, et tütarettevõtja või ühisettevõte on ise õigussubjekt, ei piisa, et välistada tema tegevuse emaettevõtjale süüks panemise võimalus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: Imperial Chemical Industries vs. komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 132).

30. Nimelt on liidu konkurentsiõigus suunatud ettevõtjate tegevusele ning ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (Euroopa Kohtu 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑8237, punkt 54, ning Üldkohtu 13. juuli 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 ja T‑146/07: General Technic-Otis jt vs. komisjon, EKL 2011, lk II‑4977, punkt 53).

31. Liidu kohus toonitas ka, et ettevõtja mõistet tuleb selles kontekstis mõista nii, et see tähendab majandusüksust, isegi kui õiguslikust seisukohast koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm Gerätebau, EKL 1984, lk 2999, punkt 11, ja eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 55, ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑234/95: DSG vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2603, punkt 124). Kohus toonitas niisiis, et konkurentsieeskirjade kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe äriühingu formaalne eraldamine, mis tuleneb nende iseseisva õigussubjekti staatustest, vaid oluline on määratleda, kas nad tegutsevad turul ühiselt. Seega võib olla vaja kindlaks teha, kas kaks eraldiseisva õigusvõimega äriühingut moodustavad ühe ettevõtte või majandusüksuse, mille tegevus on turul ühtne (eespool punktis 29 viidatud kohtuotsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon, punkt 140; Üldkohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑325/01: DaimlerChrysler vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑3319, punkt 85, ning eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis jt vs. komisjon, punkt 54).

32. Kui selline majandusüksus rikub konkurentsinorme, on ta isikliku vastutuse põhimõtte kohaselt selle eest vastutav (eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 56, ja eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis jt vs. komisjon, punkt 55).

33. Tütarettevõtja rikkumise võib emaettevõtjale süüks panna nende kuulumise tõttu samasse majandusüksusse siis, kui tütarettevõtja ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, sest teda mõjutab selles suhtes otsustavalt emaettevõtja, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte õigussubjekti seovad (vt selle kohta eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 58, ja Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 527).

34. Emaettevõtja mõjutab otsustavalt tütarettevõtja tegevust turul muu hulgas juhul, kui tütarettevõtja rakendab enamjaolt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid (eespool punktis 29 viidatud Euroopa Kohtu otsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon, punktid 133, 137 ja 138; vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑294/98 P: Metsä-Serla jt vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑10065, punkt 27).

35. Emaettevõtja mõjutab otsustavalt tütarettevõtja tegevust turul üldjuhul ka siis, kui esimesel on vaid õigus määratleda või heaks kiita teatud strateegilisi äriotsuseid, võimalik, et esindajate kaudu tütarettevõtja juhtorganites, kuigi pädevus määratleda tütarettevõtja äripoliitikat kitsas mõttes on delegeeritud igapäevast majandustegevust juhtivatele emaettevõtja valitud juhatajatele, kes esindavad ja edendavad tema ärihuve (vt selle kohta Üldkohtu 9. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑25/06: Alliance One International vs. komisjon, EKL 2011, lk II‑5741, punktid 138 ja 139, mis jäeti muutmata Euroopa Kohtu 13. detsembri 2012. aasta määrusega kohtuasjas C‑593/11 P: Alliance One International vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 30).

36. Kui tütarettevõtja ja emaettevõtja ühetaoline tegevus turul on kindlaks tehtud, muu hulgas eespool punktides 34 ja 35 kirjeldatud juhtudel või muude majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete abil, mis asjassepuutuvaid äriühinguid ühendavad, käsitletakse neid sama majandusüksusena ja järelikult ühe ettevõtjana eespool punktis 31 viidatud kohtupraktika tähenduses. Asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, võimaldab komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku osavõttu rikkumises (eespool selle kohta eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 59).

37. Eespool punktides 29–36 viidatud kohtupraktika on ka kohaldatav vastutuse omistamisele ühele või mitmele emaettevõtjale rikkumise eest, mille on toime pannud nende ühisettevõte (eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis jt vs. komisjon, punktid 52–56).

38. Hagejate argumente ja vaidlustatud otsuses Schümann Sasoli ja tema emaettevõtja Schümann Sasol Internationali – milles ühisettevõtte perioodil kuulus kaks kolmandikku Sasol Holding in Germany’le ja üks kolmandik Varale – rikkumise eest hagejatele vastutuse omistamise kohta tuvastatu õigsust tuleb analüüsida neid reegleid silmas pidades.

Vaidlustatud otsus

39. Vaidlustatud otsuses lükkas komisjon tagasi hagejate argumendid, millega üritati tõendada, et ühisettevõtte perioodil kontrollis Schümann Sasol Internationali tegelikult Vara. Ta tugines selle järelduse tegemisel sisuliselt järgmistele kaalutlustele:

„ […]

(471) Komisjon on seisukohal, et Sasol oma 100% tütarettevõtja Sasol Holding in Germany GmbH kaudu mõjutab otsustavalt Schümann Sasol Internationali.

(472)Nagu selgitab Sasol, koosnes igapäevase majandustegevuse eest vastutav [juhatus] ühest Sasoli ja ühest Vara esindajast ning esimehest. [Juhatuse] kodukorra kohaselt võtab juhatus otsuseid vastu ühehäälselt, kui võimalik, või lihthäälteenamusega. Erimeelsuse korral on määrav [juhatuse] esimehe hääl. Sasol väidab, et esimees oli enamuse ajast ühisettevõtte perioodil Vara esindaja. Asja täpsemal uurimisel vaidleb komisjon vastu Sasoli argumentidele selles küsimuses. Kõnealune isik oli esimees pigem tänu oma teadmistele tegevusvaldkonnas ja asjaolu tõttu, et ka Sasol soovis, et ta oleks ühisettevõtte [juhatuse] esimees. Sasoli kui enamusaktsionäri jaoks oli oluline, et [juhatuses] oleks üks isik, kes tundis HOS varasemat tegevust. Kõnealune isik oli töötanud Schümann Sasol Internationali Saksa õiguseellase juures ja tundis seega väga hästi, kuidas toimis äriühing, mis hiljem ühendati Sasoliga. Samuti ei olnud see isik Vara töötaja ajal, mil ta sai esimeheks (2. mai 1995). Ta ei olnud nimelt Vara töötaja enne 1997. aastat. Ta oli ühisettevõtte esimees 2. maist 1995 kuni 30. juunini 2001, mil tema kohale asus Sasoli esindaja [D. S. R.].

(473) Ühisettevõtte nõukogu koosnes kuuest liikmest, kellest neli esindasid Sasoli ja kaks Vara. Nagu selgitas Sasol, nägi Sasoli ja Vara vahel sõlmitud aktsionäride kokkulepe hääleõiguste kohta ette, et Sasol ja Vara võtavad otsuseid vastu ühehäälselt, kusjuures mõlemal on üks hääl ja Sasoli enamusesindusega nõukogus ei arvestata. Kui konsensust ei saavutata, loetakse ettepanek tagasilükatuks. Kuid aktsionäride kokkuleppes hääleõiguste kohta nähti nõukogu otsuseid reguleerivas artiklis 3 ette ka see, et lepingu artiklit 1 kohaldatakse mutatis mutandis . Lepingu artikkel 1.5 näeb ette, et kui selle artikli punktides a–d loetletud küsimustes ei suudeta ühehäälset otsust vastu võtta, eelistatakse Sasoli kui äriühingu kapitalist üle 50% esindava aktsionäri ettepanekut ning et Vara hääletab vastavalt Sasoli otsusele. Küsimused, millele artikli 1.5 punktides a–d viidatakse, on järgmised: iga-aastase raamatupidamisaruande koostamine, audiitorite nimetamine, erikontrolli läbiviijate nimetamine ja [aktsiakapitali äriühingu poolt] või mõne tema tütarettevõtja poolt investeeringute tegemise heakskiitmine.

(474) [Aktsionäride üldkoosoleku kohta] selgitab Sasol, et Varal oli vetoõigusega vähemusosalus, kuna otsuste vastuvõtmiseks oli vaja kolme neljandikku esindatud häältest ja Varal oli üks kolmandik häältest. Lisaks, kuna Sasoli sõnul oli aktsionäride kokkuleppes hääleõiguste kohta märgitud, et Sasol ja Vara kohustuvad võtma vastu koos kõik aktsionäride otsused ja hääletama nende poolt igal juhul ühehäälselt, kusjuures mõlemal on üks hääl, ja et kui ükshäält ei suudeta saavutada, ei tegutse ei Sasol ega Vara, ei saanud Vara asetada vähemusolukorda. Ent nagu selgitatud tagapool, kehtestab aktsionäride kokkuleppe hääleõiguste kohta artiklis 1.5, mis reguleerib aktsionäride [üld]koosolekut, nimekirja teatud küsimustega, mille puhul tuleb eelistada Sasoli tahet (vt põhjendus (473)).

(475)Mis puudutab põhjendustes (472)-(474) kirjeldatud olukorda ja muu hulgas Sasoli võimet oma tahet läbi suruda oluliste strateegiliste otsuste vastuvõtmisel juhul, kui konsensust ei saavutata, nagu juhud, mis on loetletud aktsionäride kokkuleppe hääleõiguste kohta artiklis 1.5 (näiteks aktsiakapitali tehtavate investeeringute heakskiitmine), siis tuleb Sasoli pidada ühisettevõtet tegelikult kontrollinud isikuks. Selle järeldusega ei ole vastuolus asjaolu, et [Schümann Sasoli] juhatuse liikmed töötasid varem HOS‑s, nagu väidab Sasol, kuna sellistele kõrgetele juhtivatele kohtadele töölevõtmiseks vajalike otsuste vastuvõtmiseks oli vaja nõukogu heakskiitu (juhatuse kodukorra artikli 2 lõike 2 punkt c) ja Sasol võis järelikult nende otsuste vastuvõtmist takistada.

[…]

(481) Eespool esitatud põhjustel on komisjon seisukohal, et mitte ainult tegev ettevõtja [Schümann Sasol], vaid ka tema emaettevõtjad Sasol International AG, Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany GmbH on ühisettevõtte perioodil vastutavad, kuna Sasoli kontroll ühisettevõtte üle on tuvastatud […] Nagu näidatud põhjendustes (329)-(333), moodustavad samasse kontserni kuuluvad erinevad äriühingud sama majandusüksuse ja järelikult ühe ettevõtja [EÜ] artikli 81 tähenduses, kui need äriühingud ei otsusta oma tegevuse üle turul sõltumatult. Ühisettevõtte puhul on võimalik järeldada, et ühisettevõte ja emaettevõtjad moodustavad ühe majandusüksuse [EÜ] artikli 81 kohaldamise seisukohast, kui ühisettevõte ei otsustanud sõltumatult oma tegevuse üle turul. See, kas ühisettevõtet tuleb pidada eraldiseisvaks püsivalt tegutsevaks ettevõtjaks, [ei ole selles kontekstis asjassepuutuv], [sest] faktilised tõendid näitavad otsustavat mõjutamist. See, et ühisettevõtte emaettevõtjaid võib pidada vastutavateks, on kooskõlas selles spetsiifilises küsimuses tekkinud komisjoni praktikaga, milles järgitakse põhjenduses 340 selgitatud õiguse üldpõhimõtteid, mille on välja kujundanud ühenduse kohtud. See, et teistel asjaoludel ühisettevõtte emaettevõtjatele otsust ei adresseeritud, ei tähenda, et käesolevatel asjaoludel ei saaks Sasol International AG‑d, Sasol Ltd‑d ja Sasol Holding in Germany GmbH‑d kui Sasoli kontserni kuuluvaid emaettevõtjaid pidada vastutavaks nende tütarettevõtja tegevuse eest, kuna komisjonil on kaalutlusõigus otsustada, millistele ettevõtja üksustele ta vastutuse rikkumise eest omistab, ja anda hinnang igale juhtumile eraldi.” [Siin ja edaspidi on vaidlustatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

Kontrolli mõiste eristamine otsustava mõju tegeliku avaldamise mõistest, nagu seda kohaldatakse EÜ artikli 81 raames

40. Kõigepealt tuleb märkida, et uurides ühisettevõtte tütarettevõtja Schümann Sasoli toime pandud rikkumise süükspandavust ei eristanud komisjon selgelt mõisteid esiteks „kontroll” ja „kontrolli võime” ning teiseks „majandusüksus” ja „otsustava mõju tegelik avaldamine äritegevusele”.

41. Hagejad väidavad, et see lähenemine ei ole õige, kuna kontrolli mõiste ei hõlma otsustava mõju tegelikku avaldamist.

42. Esiteks tuleb meenutada, et vastavalt nõukogu 20. jaanuari 2004. aasta määrusele (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜ ühinemismäärus) (EÜT L 24, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 40) artikli 3 lõike 2 kohaselt „[on] [k]ontrolli sisuks […] õigused, lepingud või muud vahendid, mis kas eraldi või ühiselt ning vastavaid asjaolusid või õigusnorme arvestades annavad võimaluse ettevõtjat otsustavalt mõjutada”.

43. Kohtupraktika kohaselt ei saa komisjon EÜ artikli 81 alusel ühe äriühingu konkurentsivastase tegevuse süüks panemisel teisele äriühingule tugineda äriühingu pelgale suutlikkusele avaldada otsustavat mõju, millest lähtutakse määruse nr 139/2004 alusel kontrolli kindlakstegemisel, ilma et oleks vaja kontrollida, kas seda mõju tegelikult avaldati (eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis jt vs. komisjon, punkt 69).

44. Vastupidi, tal tuleb üldjuhul tõendada otsustavat mõjutamist faktiliste asjaolude kogumi alusel (vt Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑314/01: Avebe vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3085, punkt 136, ja seal viidatud kohtupraktika). Nende asjaolude seas on see, kas samad füüsilised isikud on samaaegselt juhtivatel ametikohadel nii emaettevõtjas kui ka tütarettevõtjas või ühisettevõttes (Üldkohtu 12. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑132/07: Fuji Electric vs. komisjon, EKL 2011, lk II‑4091, punkt 184; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 119 ja 120), või see, et need äriühingud olid kohustatud järgima nende ühe juhatuse antud juhiseid ilma, et nad oleksid saanud turul iseseisvalt tegutseda (vt selle kohta eespool punktis 33 viidatud kohtuotsus HFB jt vs. komisjon, punkt 527).

45. Käesolevas asjas ei tõendanud komisjon otseselt Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany poolt sellise otsustava mõju tegelikku avaldamist Schümann Sasol Internationalile.

46. Nimelt uuris komisjon sisuliselt otsustamispädevust, mida Sasol võis teostada ühisettevõtte juhtorganites oma esindajate kaudu. Sellekohane analüüs põhineb eelkõige nendes organites otsuste vastuvõtmise korra üldisele analüüsile, arvestades aktsionäride lepingu ja juhatuse kodukorra tingimusi, milles korrati ühisettevõtte põhikirjas ette nähtud hääletamise korda. Lisaks põhjendab komisjon on järeldust Schümann Sasol Internationali tegevuse eest vastutuse omistamise kohta Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le muu hulgas kinnitusega, et „Sasoli kontroll ühisettevõtte üle on tuvastatud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 481).

47. Sellest tuleneb, et järelduseni, et Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany avaldasid ühiselt otsustavat mõju Schümann Sasol Internationali kaubandustegevusele, jõudis komisjon käesolevas asjas peamiselt enne Schümann Sasol Internationali tegutsema hakkamist alla kirjutatud dokumentide üldise analüüsi alusel, sarnaselt analüüsiga, mis viiakse läbi vastavalt koondumiste heakskiitmist reguleerivatele eeskirjadele.

48. Teiseks tuleb Üldkohtul seega analüüsida, mil määral võib niisugune abstraktne ja tulevikku suunatud analüüs, mis tehakse koondumiste valdkonnas, kus heakskiitmise otsus eelneb ühisettevõtte tegevuse alustamisele, samuti tõendada otsustava mõju tegelikku avaldamist ühisettevõtte kaubandustegevusele otsuses, millega loeti emaettevõtjad vastutavaks EÜ artikli 81 rikkumise eest, mille oli nimetatud ühisettevõte varem toime pannud.

49. Selles osas tuleneb kohtupraktikast, et isegi kui pädevus või võimalus ühisettevõtte kaubanduslikud otsused kindlaks määrata põhineb iseenesest vaid pelgal võimel avaldada otsustavat mõju tema kaubandustegevusele ja kuulub seega määruse nr 139/2004 tähenduses mõiste „kontroll” alla, võivad komisjon ja liidu kohus eeldada, et rakendati ja järgiti õigusnorme ja selle ettevõtja tegutsemist puudutavaid kokkulepete tingimusi, eelkõige ühisettevõtte asutamislepingut ja aktsionäride kokkulepet hääletamise kohta. Selles osas võib ühisettevõtte kaubandustegevusele otsustava mõju tegeliku avaldamise analüüsimine sarnaselt kontrolli puudutava analüüsimisega seisneda enne ettevõtte tegutsema asumist allkirjastatud dokumentide abstraktses analüüsis. Eelkõige kui nendes õigusnormides ja tingimustes on ette nähtud, et iga emaettevõtja hääled on vajalikud ühisettevõtte organis otsuse vastuvõtmiseks, võivad komisjon ja liidu kohus vastupidiste tõendite puudumisel tuvastada, et kõnealused otsused tegid emaettevõtjad koos (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Avebe vs. komisjon, punktid 137–139; eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Fuji Electric vs. komisjon, punktid 186–193, ja eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis vs. komisjon, punktid 112 ja 113). Samuti, kui asjassepuutuvad tingimused võimaldavad ühel emaettevõtjal otsustada ühisettevõtte organite otsuste üle, võivad komisjon ja liidu kohus vastupidiste tõendite puudumisel tuvastada, et see emaettevõtja mõjutas otsustavalt neid otsuseid.

50. Kuna otsustava mõju tegelikku avaldamist puudutav kontrollimine on siiski tagasivaateline ja võib seega põhineda konkreetsetel asjaoludel, võivad nii komisjon kui huvitatud pooled esitada tõendeid, et ühisettevõtte kaubanduslikud otsused tehti muul viisil kui need, mis tulenesid ühisettevõtte tegevust puudutavate kokkulepete pelgalt abstraktsest analüüsist (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Fuji Electric vs. komisjon, punktid 194 ja 195, ning eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus General Technic-Otis jt vs. komisjon, punktid 115–117). Eelkõige võivad komisjon või huvitatud isikud tõendada, et vaatamata ühe emaettevõtja pädevusele teha kõnealused otsused oma esindajate kaudu ühisettevõtte organites, tehti need otsused tegelikult mitme või kõigi emaettevõtjate poolt ühehäälselt.

Komisjoni järelduse, et Schümann Sasol Internationali rikkumise saab süüks panna Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le, põhjendatus

51. Hagejad vaidlevad sisuliselt vastu komisjoni analüüsile, mille kohaselt sai Schümann Sasol Internationali rikkumise süüks panna Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le kahel alusel. Esiteks leiavad nad, et komisjon tegi hindamisvea, jättes tunnustamata, et Schümann Sasol Internationali juhatuse esimees B.I. oli Vara esindaja. Nimelt võis nende hinnangul Vara oma esindaja B.I. kaudu määratleda üksi juhatuse otsused enamuse ajast ühisettevõtte perioodil, kuna juhatuse kodukorra kohaselt oli juhatuse esimehel määrav hääl, kui juhatuse liikmete hääled jagunesid võrdselt. Teiseks väidavad nad, et ühisettevõtte põhikirja ja aktsionäride kokkuleppe kohaselt võis Vara panna veto ühisettevõtte aktsionäride üldkoosoleku ja nõukogu peamistele otsustele, mistõttu ei saanud Sasol Holding in Germany neid otsuseid oma esindajate häälte abil üksi vastu võtta. Neil põhjustel leiavad hagejad, et Sasol Holding in Germany ei saanud avaldada Schümann Sasol Internationali kaubandustegevusele otsustavat mõju.

52. Kõigepealt tuleb meenutada, et ühisettevõtte toime pandud rikkumise eest vastutuse omistamisel mitmele emaettevõtjale võib komisjon tõendada otsustava mõju tegelikku avaldamist, tuvastades et need emaettevõtjad juhtisid ühisettevõtet koos. Mis puudutab selle ühise juhtimise laadi, siis eespool punktis 44 viidatud kohtuotsuses Avebe vs. komisjon (punktid 136–138) luges Üldkohus asjakohasteks kaudsed tõendid selle kohta, et ühisettevõtte organite liikmed, kelle nimetasid ametisse kõik emaettevõtjad ja kes kaitsevad viimaste kaubanduslikke huvisid, peavad tegema tihedat koostööd ühisettevõtte kaubanduspoliitika määratlemisel ja elluviimisel ning et nende tehtud otsused peavad tingimata peegeldama komisjoni poolt kõigi vastutavaks loetud emaettevõtjate ühist tahet. Üldkohus ei analüüsinud mitte üksnes strateegiliste otsuste tegemist ühisettevõttes, vaid ka igapäevaste tehingute tegemist ja märkis, et kahe emaettevõtja ametisse nimetatud kaks direktorit pidid tegema ka selles osas tihedat koostööd (eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Avebe vs. komisjon, punktid 136–138).

53. Ent käesolevas asjas ei omistanud komisjon vastutust Schümann Sasol International rikkumise eest kahele emaettevõtjale, vaid ainult Sasol Holding in Germany’le ja selle emaettevõtjale Sasol Ltd.

54. Juhul, kui komisjon omistab ühisettevõtte rikkumise eest vastutuse ainult ühele emaettevõtjale, on ta kohustatud tõendama, et ühisettevõtte kaubandustegevust mõjutas otsustavalt ainult see emaettevõtja.

55. Vaidlustatud otsusest ja komisjoni poolt Üldkohtu menetluses esitatust nähtub, et komisjoni hinnangul oli käesolevas asjas eespool punktis 54 kirjeldatud tingimus täidetud. Nimelt tuvastas ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 471, et „Sasol [Ltd] oma 100% tütarettevõtja Sasol Holding in Germany GmbH kaudu mõjutab otsustavalt Schümann Sasol Internationali”. Lisaks kinnitab komisjon kostja vastuse punktis 49, et „Sasol [Ltd]‑l (Sasol Holdingu vahendusel) oli ainukontroll [Schümann Sasol Internationali üle]” ja selle vastuse punktis 67, et „Varale ei tule vastutust omistada, sest ühisettevõtet mõjutas otsustavalt Sasol üksi.”

56. Seega tuleb uurida, kas komisjon võis vaidlustatud otsuses viidatud asjaolude põhjal ja olenemata hagejate poolt haldusmenetluses ühisettevõtte juhatuses Vara olulisuse kohta esitatud argumentidest õiguspäraselt järeldada, et Sasol mõjutas üksi otsustavalt Schümann Sasol Internationali.

Schümann Sasol Internationali juhatus

57. Hagejad toovad esile asjaolu, et Schümann Sasol Internationali juhatuse otsused võeti vastu lihthäälteenamusega ja et häälte võrdsel jagunemisel oli määrav juhatuse esimehe hääl. Kuid juhatuse esimehena esindas B.I. Vara huve.

58. Nad väidavad sisuliselt, et komisjon hindas vääralt tema käsutuses olevaid tõendeid, kuna ta järeldas, et B.I. ei esindanud Vara, vaid oli ühisettevõtte esimeheks Sasoli nõudel. Komisjon tugines selle järelduse tegemisel Vara 11. oktoobri 2007. aasta avaldusele, milles B.I. vastas Vara nimel komisjoni küsimustele ja märkis paradoksaalselt – kuigi ta nimetas ennast Vara esindajaks muudele võimalikele komisjoni küsimustele vastamisel –, et ta ei esindanud Vara ühisettevõtte perioodil.

59. Lisaks viitavad hagejad oma 18. aprilli 2008. aasta avaldusele, mille kohaselt B.I. tegutses tegelikult pidevalt Schümanni käepikendusena ja esindas Vara ühisettevõttes Sasoliga. Enne ühisettevõtte perioodi oli B.I. füüsiline isik, kellel oli mõjuvõimas ametikoht Vara – kus ta oli tegevdirektor alates 1987. aastast – kontrollitavas HOS‑s, ja ta tegutses Schümanni usaldusisikuna. Lisaks oli B.I‑l veel juhtivaid ametikohti Varas ja teistes Schümannile kuuluvates äriühingutes ühisettevõtte perioodi vältel ja pärast seda. B.I. tihe seos Vara ja Schümanniga nähtub ka 6. juuni 1995. aasta ühisstruktuuri asutamise teatest.

60. Hagejad kinnitavad, et komisjon oli nendest asjaoludest haldusmenetluse jooksul teadlik, kuid sellest hoolimata jättis ta need tähelepanuta ja eelistas põhjendusi esitamata Vara avaldust, mille esitas B.I. isiklikult, st isik, kellele kuulus täisosanikuna osalus Vara kapitalis.

61. Komisjon toonitab kõigepealt asjaolu, et otsustava mõjutamise mõiste ei hõlma ühisettevõtte igapäevast majandustegevust, vaid tema kaubanduspoliitika põhisuundi. Nagu aga nähtub Schümann Sasol Internationali põhikirjast, tegutses juhatus nõukogu järelevalve all ja tema kaubanduspoliitika oluliste aspektidega seotud juhatuse tehingutele tuli saada eelnev nõukogu heakskiit.

62. Edasi väidab komisjon, et B.I. ei esindanud Vara, vaid et ta oli oma ametikohal tänu teadmistele valdkonnas, milles Schümann Sasol tegutses ja et tema nimetamine toimus Sasoli tahtel. Vara teavitas komisjoni 11. oktoobri 2007. aasta avaldusega, et B.I. määrati Sasol Internationali juhatuse liikmeks seetõttu, et Sasol soovis kasutada tema sügavaid teadmisi HOS tegevuse kohta ja järelikult määrata ta juhatusse. Komisjoni hinnangul on see teave usaldusväärne, sest Sasol oli eriti huvitatud, et ühisettevõtet hästi juhitaks ja ta soovis tagada selle niisuguse juhtimise jätkumise, andes selle igapäevase majandustegevuse üle juhatuse liikmele, kes tundis parafiinvahade sektorit ja eelkõige HOS endist tegevust. Igal juhul leidis komisjon oma vasturepliigi punktis 10, et tema järeldustest, nagu need on esitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 472, tuleneb, et B.I. esindas Schümann Sasol Internationali juhatuses Sasolit, mitte Vara.

63. Üldkohus leiab, et kõigepealt on vaja uurida B.I. rolli Schümann Sasol Internationali juhatuses ja seejärel üldisemat küsimust, kas Sasol sai üksi määratleda otsused, mille see juhatus vastu võttis.

B. I. roll

64. Tuleb meenutada, et peaaegu kogu ühisettevõtte perioodi jooksul oli B.I. Schümann Sasol Internationali juhatuse esimees.

65. Haldusmenetluses kinnitasid hagejad, et B.I. oli Vara esindaja, ent Vara väitis, et B.I. oli nimetatud Sasoli tahtel, mistõttu ta ei esindanud Vara.

66. Kõigepealt olgu märgitud, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 472 esitatu kordab täpselt Vara 11. oktoobri 2007. aasta avaldust. Samas lükkas komisjon tagasi Sasoli 18. aprilli 2008. aasta avalduses esitatud seisukoha, et B.I. esindas Vara, nagu ka seda avaldust toetavad dokumendid.

67. Mis puudutab B.I. rolliga seotud komisjoni kinnituste sisu, siis väidavad hagejad sisuliselt, et komisjon tegi hindamisvea, jättes tunnustamata, et ta esindas juhatuses Vara.

68. Esiteks tuleb mainida, et B.I‑l oli juhtivatel ametikohtadel Schümannile kuuluvates äriühingutes ja kontsernis Vara enne ühisettevõtte perioodi, selle vältel ja pärast seda.

69. Olgu meenutatud, et B.I‑st sai 29. novembril 1996 Schümann Sasol Internationali ühe otsese emaettevõtja Vara täisosanik. See staatus tähendab, et talle kuulus osalus Vara kapitalis, kusjuures Vara teised osanikud olid Schümanni pere liikmed. Üldkohus leiab, et teatud osalus kapitalis on asjaolu, mis võib tõendada, et B.I. võis esindada Vara konkreetseid ärihuve.

70. Samuti oli B.I. vähemalt ühe osa jooksul ühisettevõtte perioodist ja paralleelselt Schümann Sasol Internationali juhatuse esimehe ülesannete täitmisele Vara tegevdirektor.

71. Ent kohtupraktikast tuleneb, et samaaegselt nii ühe emaettevõtja kui ka ühisettevõtte juhatuse liikmeks olemine on oluline märk sellest, et emaettevõtja mõjutab ühisettevõtte kaubandusotsuseid selle ühisettevõtte juhatuse liikme otsustusõiguse teostamise kaudu (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Fuji Electric vs. komisjon, punkt 199).

72. Edasi, B.I. oli alates 15. juunist 1995 Vara Beteiligungsgesellschaft mbH juhatuse liige. Hagejate esitatud ühest tõendist nähtub, et ta kuulus koos Schümanniga sinna ka 2011. aastal. Veel oli ta Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH juhatuse liige 4. aprillist 1989 kuni selle äriühingu lõpetamiseni 13. septembril 1996. Viimati nimetatud äriühing oli samuti seotud Schümanniga, kes oli Vara asutaja ja peamine aktsionär.

73. Lisaks olgu märgitud, et 1. juulil 2001, mil B.I‑d hakkas Schümann Sasol Internationali juhatuse esimehena asendama D.S.R, sai temast selle äriühingu üks kuuest nõukogu liikmest. Nii asendas B.I. E. B. R, kes oli komisjoni arvates samuti Vara esindaja; ülejäänud osas jäi nõukogu koosseis muutumatuks. See viitab sellele, et B.I. esindas nõukogus Vara. Sellest asjaolust üksi piisab, et tagasi lükata komisjoni seisukoht, et B.I. esindas juhatuses Sasolit, sest on mõeldamatu, et sel juhul oleks ta saanud kohe pärast oma volituste lõppemist hakata nõukogus esindama Vara.

74. Lõpuks olgu märgitud, et 2. veebruari 1995. aasta kirjas, mis saadeti kõigile HOS töötajatele, teavitasid Schümanni ja B.I. neid Sasoliga käimasolevatest läbirääkimistest. Nad märkisid selles kirjas: „[M]e saame [ühisettevõtte uut juhatust] tulevikus mõjutada nii, nagu me tegime minevikus.”

75. Seda arvestades leiab Üldkohus, et hagejad on juba haldusmenetluse staadiumis esitanud tõendeid, mis võivad näidata, et B.I‑l olid kontserniga Vara ja Schümanniga tihedad sidemed, et ta võis esindada Vara konkreetseid ärihuve, muu hulgas oma täisosaniku staatuse tõttu, ja et Vara võis oluliselt mõjutada ühisettevõtte juhatuse otsuseid B.I. mitme samaaegse ametikoha tõttu, mis võis põhjustada Schümann Sasol Internationali kaubanduspoliitika muutmise sarnaseks Vara omaga.

76. Seega tegi komisjon hindamisvea, lükates oma analüüsis tagasi kõik need asjassepuutuvad tõendid, toonitades vaidlustatud otsuses ainult seda, et B.I. nimetamine väljendab Sasoli tahet. Niisugune esitlus annab kohtuasja asjakohastest asjaoludest väära ettekujutuse ega vasta kriteeriumile, mille kohaselt tuleb vastutus EÜ artikli 81 rikkumise eest tuvastada täpsete ja üksteist toetavate tõendite alusel ja mille kohaselt komisjon peab võtma erapooletult arvesse kõiki talle esitatud asjassepuutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (vt selle kohta Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP: Dresdner Bank jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3567, punktid 5–63; vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 17. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑450/98 P: IECC vs. komisjon, EKL 2001, lk I‑3947, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).

77. Ükski komisjoni argument seda järeldust kahtluse alla ei sea.

78. Esiteks viitab komisjon asjaolule, et Sasol andis oma nõusoleku B.I. juhatuse esimeheks nimetamisele.

79. Selle kohta tuleb märkida, et vastavalt Schümann Sasol Internationali põhikirjale ja aktsionäride kokkuleppele nimetas kõik juhatuse liikmed ja selle esimehe nõukogu, Vara ja Sasoli esindajate ühehäälse otsusega. Seega pidi esiteks juhatuse koosseis väljendama kokkulepet kahe emaettevõtja vahel, st mõlema tahet. Teiseks pidi Vara andma oma nõusoleku ka Sasoli osundatud liikmete ametisse nimetamiseks, mida komisjon pidas Sasoli esindajateks.

80. Järelikult asjaolu, et Sasoli andis oma nõusoleku B.I. nimetamiseks juhatuse liikme kohale, ei luba järeldada, et ta esindas Sasoli ärihuve rohkem, kui on nõutav kahe emaettevõtja kontrollitava ühisettevõtte lojaalsel juhtimisel, ega ka tagasi lükata hagejate esitatud tõendeid, millega sooviti näidata, et Vara mõjutas juhatust B.I. otsustusõiguse kaudu.

81. Teiseks tuleb märkida, et ainus konkreetne tõend, millele komisjon tugines, järeldades et B.I. ei esindanud Vara, vaid et tema nimetamine väljendas Sasoli tahet, oli Vara 11. oktoobri 2007. aasta avaldus, millele viidatakse eespool punktis 66.

82. Komisjoni hinnangul on see avaldus väga usaldusväärne, kuna see esitati vastuseks komisjoni teabenõudele. Varal oli aga väga suur huvi näidata olukorda õiges valguses, arvestades et valeteabe avaldamist võidakse karistada menetlustrahviga, mis on ette nähtud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 1.

83. Selle kohta tuleb märkida, et teabenõude 11. oktoobri 2007. aasta vastuse esimesel leheküljel, millel on esitatud asjakohane avaldus, mainitakse, et eelkõige on vastamise eest vastutav isik B.I. Samuti on tuvastatud, nagu märgivad ka hagejad, et sel ajal oli B.I. ikka veel Vara täisosanik.

84. Lisaks tuleb täheldada, et komisjon ei määratlenud oma Varale saadetud teabenõudes ega ka vaidlustatud otsuses, mida ta mõtleb termini all „esindus”. Kuna B.I‑le ei olnud formaalselt antud volitust Vara ühisettevõtte juhatuses esindada, võis Vara oma avalduses kinnitada esindussuhte puudumist ilma menetlustrahvi kartmata.

85. Veel tuleb toonitada, et ühisettevõtte ja emaettevõtja organisatsiooniliste sidemete analüüs ei puuduta tingimata küsimust emaettevõtja esindatuse kohta formaalse volituse alusel, mille emaettevõtja on andnud ühisettevõtte juhatuse liikmele. Asjakohasem on võtta arvesse emaettevõtja ärihuvide esindatust laias tähenduses (vt eespool punkt 35) ja mõju ühisettevõtte organite otsustele selleks, et selle ettevõtte kaubanduspoliitika muuta sarnaseks emaettevõtja omaga, millest annab tunnistust muu hulgas samaaegselt juhatuse liikmeks olemine emaettevõtjas ja ühisettevõttes ning ühisettevõtte juhatuse liikme osalus emaettevõtja kapitalis (vt eespool punkt 44).

86. Sel teemal tuleb veel lisada, et küsimus emaettevõtja ärihuvide ühisettevõtte juhatuses esindatuse kohta ei ole lihtsalt asjaolu, mille eitamine võib mõistlikult kaasa tuua menetlustrahvi, välja arvatud kui fakte on moonutatud. Vastupidi, see küsimus kuulub komisjoni hinnangu juurde, mille ta peab erapooletuna andma kõiki neid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid arvesse võttes, mille talle on esitanud emaettevõtjad, kellel on tihti vastupidised huvid, mis viib nad ühe või teise poolt asjassepuutuvate tõendite võimendamiseni. Tuleb ka täheldada, et käesolevas asjas ei määranud komisjon menetlustrahvi Sasolile ega Varale, kuigi nad esitasid selles küsimuses täiesti vastupidiseid avaldusi.

87. Arvestades eeltoodut tuleb uurida, kas viga, mille komisjon tegi B.I. rolli hindamisel (vt eespool punkt 76), võib muuta hinnangut mõjule, mida Sasol avaldas Schümann Sasol Internationali juhatusele.

Schümann Sasol Internationali juhatuse otsuste määratlemine

88. Hagejad väidavad, et Vara esindavate juhatuse liikmete, eelkõige B.I. domineeriva rolli tõttu ei saanud Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany selle juhatuse otsuseid määratleda.

89. Esiteks tuleb märkida, et 6. juuni 1995. aasta teadaandes Schümann Sasol AG (millest sai Schümann Sasol International) töötajatele kirjeldas B.I. ühisettevõtte juhatuse ülesandeid. Ta täpsustas, et ta „jääb vastutavaks lisaks juhatuse, turustuse, müügi, ostude ja tütarettevõtjate kontrollimisega seotud töö korraldamisele” ning et D.S.R. (Sasolist) jääb edasi oma teenistuskohale Lõuna-Aafrikas ning vastutab tootmise ning tehniliste aspektide eest. B.I. märkis ka, et veel kolmas juhatuse liige saab olema Hambourgis (Saksamaa).

90. Tuleb märkida, et B.I. otsustusõiguse ulatus annab märku tema kesksest rollist Schümann Sasol Internationali juhatuses.

91. Teiseks tuleb märkida, et 2. veebruari 1995. aasta kirjas, mille B.I. ja Schümann saatsid kõigile HOS töötajatele, andsid nad teada, et nad saavad ühisettevõtte uut juhatust tulevikus mõjutada nii, nagu nad tegid minevikus, mil Vara oli HOS ainuaktsionär (vt eespool punkt 74).

92. Samuti nähtub sellest kirjast, et B.I. ja Schümann lootsid, et Schümann ja Vara saavad B.I. kaudu endale Schümann Sasol Internationali juhatuses keskse rolli.

93. Kolmandaks tuleb märkida, et komisjon ei viita vaidlustatud otsuses ühelegi tõendile, millest nähtuks, et hoolimata B.I. otsustusõigusest ja tema hääle määravale tähtsusele häälte võrdse jagunemise korral, mis tulenes tema juhatuse esimehe staatusest, võis Sasol ühepoolselt juhatuse otsuseid määratleda, kui selguks, et tegelikult esindas B.I. Schümann Sasol Internationali juhatuses Vara ja Schümanni.

94. Neljandaks ei tulene Sasoli selline pädevus määratleda otsustavalt juhatuse otsuseid ka tõenditest juhatuse eri koosseisude kohta, mille esitasid hagejad haldusmenetluses.

95. 2. maist kuni 31. oktoobrini 1995 kuulusid Schümann Sasol Internationali juhatusse B.I. ja Sasoli esindaja D.S.R. Nagu hagejad õigesti märgivad, võis B.I. juhatusele peale suruda enda otsuseid, kuna tal oli määrava tähtsusega hääl.

96. Perioodil 1. novembrist 1995 kuni 30. juunini 2001 kuulus Schümann Sasol Internationali juhatusse esimees B.I. ning D.S.R. ja H.G.B. Hagejad on seisukohal, et viimane esindas Vara, ent komisjon leiab, et ta esindas Sasolit.

97. Tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsuses ei uurinud komisjon küsimust, kas H.G.B. esindas tegelikult ühe või teise emaettevõtja ärihuve. Lisaks annavad teatud märgid tunnistust sellest, et H.G.B. esindas Vara huve (vt tagapool punkt 99). Järelikult ei luba ka see juhatuse koosseis järeldada, et Sasol määratles ühepoolselt juhatuse otsuseid.

98. 1. juulist 2001 kuni 16. maini 2002 oli juhatuse esimees D.S.R. (Sasolist) ning teiseks liikmeks H.G.B.

99. Kõigepealt olgu märgitud, et see juhatuse koosseis annab tunnistust sellest, et H.G.B. esindas Vara. Nimelt ei ole mõeldav, et Vara, kes esindas üht kolmandikku Schümann Sasol Internationali kapitalis, oleks olnud nõus juhatusega, kuhu kuulusid ainult Sasoli esindajad.

100. Hagejad väidavad, et sel perioodil võeti kõik juhatuse otsused vastu ühehäälselt.

101. Olgu toonitatud, et vaidlustatud otsuses ei ole selle perioodi kohta esitatud vähimatki analüüsi. Arvestades, et ühisettevõtte toime pandud rikkumine pandi tervikuna süüks Sasolile, oleks komisjon pidanud tõendama, et Sasol avaldas üksi otsustavat mõju Schümann Sasol Internationali kaubanduspoliitikale (vt eespool punkt 54).

102. Ent tuleb meenutada, et (vt eespool punkt 52), et otsuste ühehäälne vastuvõtmine juhatuses annab tunnistust emaettevõtjate esindajate tihedast koostööst ning järelikult ühisettevõtte ühisest juhtimisest, mis on kaudne tõend otsustava mõju ühise teostamise kohta, mitte aga otsustava mõju teostamise kohta nendest emaettevõtjatest ainult ühe poolt (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Avebe vs. komisjon, punktid 137 ja 138, ning eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus Fuji Electric vs. komisjon, punkt 194).

103. Seetõttu ei saa ka see juhatuse koosseis toetada järeldust, et Sasol määratles Schümann Sasol Internationali otsuseid ühepoolselt.

104. Lõpuks, perioodil 17. maist kuni 24. septembrini 2002 kuulusid Schümann Sasol Internationali juhatusse D.S.R, H.G.B. ja C.D.I.

105. Hagejad väidavad, et kaks viimati eespool mainitud juhatuse liiget esindasid Vara, mistõttu võis D. S. R. hoolimata juhatuse esimehe positsioonist jääda vähemusse.

106. Tuleb märkida, et vaidlustatud otsuses ei ole mingilgi määral uuritud otsustava mõju avaldamist ühe või teise emaettevõtja poolt H.G.B. ja C.D.I. kaudu ega esitatud selle juhatuse koosseisu üldist ülevaade. Lisaks on märke, mis kalduvad tõendama, et H.G.B. esindas Vara huve (vt eespool punkt 99). Seetõttu ei nähtu vaidlustatud otsusest, et asjassepuutuval perioodil võis Sasol oma esindajate kaudu juhatuses ühepoolselt määratleda selle otsuseid.

107. Arvestades eespool esitatud analüüsi tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tõendanud, et võttes arvesse B.I. ja teiste Varaga seostatavate juhatuse liikmete otsustusõiguse ulatust, määratles tegelikult Sasol üksi Schümann Sasol Internationali juhatuse otsuste sisu nende juhatuse liikmete kaudu, kes esindasid tema ärihuve ja jälgisid seda, et Schümann Sasol Internationali tegevus oleks kooskõlas tema omaga. Vaidlustatud otsuses ei ole viidatud ka otsestele tõenditele (vt eespool punkt 44), mis võiksid näidata sellist otsest mõjutamist Sasoli poolt.

Igapäevase majandustegevuse juhtimise asjassepuutuvus

108. Komisjon tõstab esile asjaolu, et Schümann Sasol Internationali juhatus vastutas selle äriühingu igapäevase majandustegevuse läbiviimise eest. Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsuse kohtuasjas T‑112/05: Akzo Nobel jt vs. komisjon (EKL 2007, lk II‑5049, punktid 63–65, 82 ja 83) kohaselt on tütarettevõtja ja emaettevõtja moodustatava ühe majandusüksuse olemasolu hindamisel igapäevase majandustegevuse juhtimine asjassepuutumatu tegur, sest kaubanduspoliitikale avaldatav kontroll kitsas tähenduses ei ole tingimus, mis peab olema täidetud selleks, et järeldada, et emaettevõtja moodustab tütarettevõtjaga ühe ettevõtja. Vastupidi – piisab, et emaettevõtjal on oluline roll küsimustes, mis määratlevad tütarettevõtja kaubanduspoliitika.

109. Tuleb toonitada, et kohtuotsus, millele komisjon viitab, puudutab faktilisi asjaolusid, milles emaettevõtjale kuulus 100% osalus tütarettevõtja kapitalis.

110. On tõsi, et igapäevase majandustegevuse juhtimise küsimus võib olla asjakohatu, kui tegemist on tütarettevõtjaga, mis 100‑protsendiliselt kuulub ühele emaettevõtjale, arvestades et igapäevase majandustegevusega tegelemisel tütarettevõtja iseseisvuse tõendamine ei pruugi iseenesest ümber lükata eeldust, et avaldatakse otsustavat mõju (vt tagapool punktis 153 viidatud kohtupraktika).

111. Ent ainuaktsionäri puhul võtavad kõik otsused – sealhulgas need, mis puudutavad tütarettevõtja igapäevast majandustegevust – vastu juhatajad, kes määratakse ja nimetatakse kas otseselt või kaudselt (organite kaudu, mille liikmed määras emaettevõtja) ainus emaettevõtja. Samuti on teise aktsionäri puudumisel ainsad ärihuvid, mis väljenduvad tütarettevõtjas, põhimõtteliselt ainuaktsionäri ärihuvid. Nii võib komisjon eeldada otsustava mõju avaldamist isegi juhul, kui tütarettevõtja juhatuse liikmed viivad igapäevast majandustegevust läbi sõltumatult.

112. Ent ühisettevõtete puhul esineb aktsionäride paljusus ning ühisettevõtte organite otsused võtavad vastu juhatuse liikmed, kes esindavad erinevate emaettevõtjate kaubanduslikke huvisid, mis võivad kokku langeda, aga ka lahkneda. Seega on jätkuvalt asjakohane küsimus, kas emaettevõtja avaldab tegelikku mõju ühisettevõtte igapäevasele majandustegevusele muu hulgas juhatuse liikmete kaudu, kelle ta on ise ametisse nimetanud ja/või kes on samaaegselt ka emaettevõtja juhatuses.

113. Lõpuks tuleb meenutada, et Üldkohus uuris üksikasjalikult igapäevase majandustegevusega seotud otsuste vastuvõtmise korda eespool punktis 44 viidatud kohtuotsuses Fuji Electric vs. komisjon, (punkt 195) ja eespool punktis 30 viidatud kohtuotsuses General Technic-Otis jt vs. komisjon, (punktid 112–117), et hinnata nende kohtuasjade hagejate poolt otsustava mõju avaldamist nende ühisettevõtete turul tegutsemise seisukohast.

114. Järelikult tuleb tagasi lükata komisjoni argument, mille kohaselt ühisettevõtte kitsas tähenduses kaubanduspoliitika kindlaksmääramine emaettevõtja poolt ei ole nende moodustatava majandusüksuse olemasolu analüüsis asjakohane.

Järeldus Schümann Sasol Internationali juhatuse kohta

115. Esiteks tuleb meenutada, et komisjon tegi vaidlustatud otsuses B.I. rolli analüüsides hindamisvea (vt eespool punkt 76). Ei ole välistatud, et selle veata oleks ta järeldanud, et Vara mõjutas otsustavalt Schümann Sasol Internationali juhatuse otsuseid pikal ajavahemikul ühisettevõtte perioodi jooksul. Teiseks ei ole komisjon igal juhul tõendanud, et Sasol tegelikult määras ühepoolselt kindlaks Schümann Sasol Internationali juhatuse otsuste sisu (vt eespool punkt 107). Kolmandaks tuleb toonitada, et ühisettevõtte juhatuse otsustele avaldatud mõju on igati asjakohane ühisettevõtte rikkumise eest vastutuse emaettevõtjatele omistamise seisukohast (vt eespool punkt 114).

Schümann Sasol Internationali nõukogu ja aktsionäride üldkoosolek

116. Hagejad on seisukohal, et Vara otsustusõiguste tõttu ei saanud komisjon õiguspäraselt tuvastada, et Sasol mõjutas otsustavalt Schümann Sasol Internationali nõukogus ja aktsionäride üldkoosolekul vastu võetavaid otsuseid.

117. Olgu märgitud, et vaidlustatud otsuse põhjendustesse 473 ja 474 koondatud tõenditest nähtub, et nii Sasolil kui ka Varal oli Schümann Sasol Internationali nõukogus ja aktsionäride üldkoosolekul vetoõigus kõigis küsimustes, välja arvatud need, mis olid loetletud aktsionäride kokkuleppe artiklis 1.5.

118. Otsuste seast, mis on loetletud aktsionäride kokkuleppe artiklis 1.5, kuulub vaid investeeringute heakskiitmine ühisettevõtet mõjutavate strateegiliste kaubandusotsuste kategooriasse vastavalt komisjoni konsolideeritud pädevuseteatisele, mis käsitleb nõukogu määrust (EÜ) nr 139/2004 (ELT 2008, C 95, lk 1).

119. Lisaks tuleb märkida, et vastavalt komisjoni konsolideeritud pädevuseteatisele, mis käsitleb nõukogu määrust (EÜ) nr 139/2004, punktile 69 on kõige olulisemad need vetoõigused, mis on seotud juhtkonna ametisse nimetamist ja tagasikutsumist ning ühisettevõtte eelarve heakskiitmist käsitlevate otsustega. Samuti on täpsustatud, et õigus osaleda tippjuhtkonna struktuuri, näiteks nõukogu liikmete määramisel, annab omanikule tavaliselt võimaluse otsustavalt mõjutada ettevõtja äripoliitikat. Sama kehtib ka eelarvega seotud otsuste suhtes, kuna eelarvega määratakse kindlaks ühisettevõtte tegevuse täpne raamistik ning eelkõige investeeringud, mida ta võib teha.

120. Kuid vastavalt õigusnormidele ja ühisettevõtte Schümann Sasol Internationali toimimist reguleerivate kokkulepete tingimustele oli Sasol Holding in Germany’l õigust ühepoolselt määratleda vaid investeeringute heakskiitmise otsuseid, mitte kõige olulisemaid strateegilisi äriotsuseid, nimelt neid, mis puudutasid eelarvet, juhatuse liikmete nimetamist ja tagasikutsumist ning äriplaani.

121. Seega ei ole komisjon tõendanud, tuginedes üldisele analüüsile ja ühisettevõtte toimimist reguleerivate kokkulepete tingimustele (vt eespool punkt 49), et Sasol võis Schümann Sasol Internationali nõukogus ja aktsionäride koosolekul üksi määratleda kõik teda mõjutavad strateegilised äriotsused. Vastupidi, üldisest analüüsist nähtub, et peamine osa nendest otsustest tuli vastu võtta Sasol Holding in Germany ja Vara poolt ühiselt.

122. Lisaks ei põhine ükski vaidlustatud otsuses esitatud põhjenduskäik konkreetsetel tõenditel (vt eespool punkt 50), millest nähtuks, et hoolimata Vara vetoõigusest määratlesid tegelikult Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany üksi ühisettevõtte Schümann Sasol International strateegilised äriotsused.

123. Arvestades eeltoodut järeldab Üldkohus, et komisjon ei ole tõendanud, et Sasol määratles ühepoolselt põhiosa Schümann Sasol Internationali nõukogu ja aktsionäride koosoleku otsustest, täpsemalt strateegilised äriotsused seoses tema eelarve, äriplaani ja tippjuhtkonna määramisega.

Sasol Holding in Germany poolt Schümann Sasol Internationali turukäitumise tegelik otsustav mõjutamine

124. Olgu meenutatud, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 475 on märgitud, et „arvestades põhjendustes 472–474 kirjeldatud olukorda ja muu hulgas Sasoli võimet oma tahet läbi suruda oluliste strateegiliste otsuste vastuvõtmisel juhul, kui konsensust ei saavutata, nagu juhud, mis on loetletud aktsionäride kokkuleppe hääleõiguste kohta artiklis 1.5 (näiteks aktsiakapitali tehtavate investeeringute heakskiitmine), siis tuleb Sasoli pidada ühisettevõtet tegelikult kontrollinud isikuks”. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 481 märkis komisjon, et „Sasoli kontroll ühisettevõtte üle on tuvastatud” ja et „faktilised tõendid näitavad” Schümann Sasol Internationali „otsustavat mõjutamist” Sasol Holding in Germany poolt.

125. Eespool esitatud analüüsist nähtub, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tõendanud, et Sasol määratles ühepoolselt Schümann Sasol Internationali juhatuse otsuseid ja põhiosa strateegilistest otsustest, mille võttis vastu selle äriühingu nõukogu ja aktsionäride üldkoosolek (vt eespool punktid 115 ja 123).

126. Samuti tuleb meenutada, et komisjon ei ole otseste tõendite abil tõendanud Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd poolt otsustava mõju avaldamist Schümann Sasol Internationali kaubandustegevusele.

127. Järelikult on tehtud hindamisvigu komisjoni analüüsis, mille tulemusena omistati vastutus Schümann Sasol Internationali tütarettevõtja Schümann Sasoli rikkumise eest Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le. Seetõttu tuleb esimese väitega nõustuda ja tühistada vaidlustatud otsus osas, milles Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le omistatakse vastutus Schümann Sasoli toime pandud rikkumise eest.

128. Seetõttu tuleb vaidlustatud otsus tühistada osas, milles komisjon tuvastab, et Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd osalesid rikkumises enne 1. juulit 2002.

Hagejate poolt tõendite pakkumine

129. Hagejad taotlevad, et C.D.I. (Sasol Wax Internationali praegune juhatuse liige) kuulataks tunnistajana ära asjaolu suhtes, et ühisettevõtte perioodil määras strateegia põhisuunad ja ühisstruktuuri äritehingud kindlaks Schümanni ja B.I. kaudu Vara.

130. Arvestades eespool esitatud analüüsi leiab Üldkohus, et see tunnistaja ärakuulamine ei ole vajalik, mistõttu lükatakse tõendi pakkumine tagasi.

2. Teine väide, mille kohaselt on Sasol Ltd‑le, Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Wax Internationalile vääralt omistatud vastutus rikkumise eest Sasoli perioodil

131. Hagejad väidavad, et komisjon omistas õigusvastaselt vastutuse Sasol Waxi tegevuse eest Sasoli perioodil 1. juulist 2002 kuni 28. aprillini 2005 tema emaettevõtjale Sasol Wax International, selle emaettevõtjale Sasol Holding in Germany ja kontserni tipus asuvale emaettevõtja Sasol Ltd.

Väite esimene osa, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses võimalusega panna tütarettevõtja toime pandud rikkumine süüks emaettevõtjale ainult 100% kapitaliosaluse eelduse alusel

132. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 494 leidis komisjon järgmist:

„[K]ohtupraktikast tuleneb, et komisjon võib eeldada, et emaettevõtjad mõjutavad otsustavalt oma 100% tütarettevõtjaid. Selle eelduse kohaldamise korral, nagu käesolevas asjas Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol Ltd puhul, on emaettevõtjad kohustatud selle eelduse ümber lükkama, esitades tõendeid selle kohta, et nende tütarettevõtja otsustab oma turukäitumise üle sõltumatult.”

133. Hagejate sõnul rikkus komisjon õigusnormi, kuna ta kohaldas väära õigusnormi. Ükski kehtiv õiguslik aluse ei luba eeldada, et 100% osalusest üksi piisab selleks, et tuvastada, et emaettevõtja vastutab keelatud kokkuleppe eest, milles osales tema tütarettevõtja. Selline eeldus rikub isikliku õigusliku vastutuse põhimõtet ja süütuse presumptsiooni.

134. Tuleb meenutada, et sel konkreetsel juhul, kui emaettevõtjale kuulub liidu konkurentsieeskirjasid rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis ainuosalus, võib esiteks see emaettevõtja tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab ka tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele. Sel juhul piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja esindab tütarettevõtja kogu aktsia- või osakapitali, et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Sellest tulenevalt võib komisjon pidada emaettevõtjat tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt eespool punktis 30 viidatud 10. septembri 2009. aasta otsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punktid 60 ja 61 ning seal viidatud kohtupraktika).

135. Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et vastutuse eeldamine ühe äriühingu poolt teise äriühingu kogu kapitali esindamise põhjal ei kehti ainult juhul, kui emaettevõtja ja tütarettevõtja on omavahel otseselt seotud, vaid ka juhul, nagu käesolevaski kohtuasjas, kui need seosed on kaudsed, arvestades vaheäriühingut (Euroopa Kohtu 20. jaanuari 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑90/09 P: General Química jt vs. komisjon, EKL 2011, lk I‑1, punkt 90).

136. Seega ei teinud komisjon viga leides, et üksnes siis, kui emaettevõtjale kuulub tütarettevõtja kapitalis 100% osalus, saab ta eeldada, et emaettevõtja, nagu ka kaudsed emaettevõtjad, avaldasid tegelikult otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale.

137. Kui eeldust, et emaettevõtja mõjutab otsustavalt tütarettevõtjat, ümber ei lükata, võib komisjon tuvastada, et tütarettevõtja ning otsesed ja kaudsed emaettevõtjad moodustavad sama majandusüksuse ja järelikult ühe ettevõtja eespool punktis 31 viidatud kohtupraktika tähenduses. Asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, võimaldab komisjonil adresseerida trahve määrav otsus emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku osavõttu rikkumises (eespool punktis 36 viidatud kohtupraktika).

138. Selline toimimine ei riku isikliku vastutuse põhimõtet. Nimelt karistati Sasol Wax Internationali, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Ltd‑d isiklikult rikkumise eest, mis loeti nende poolt toime panduks tihedate majanduslike ja õiguslike sidemete tõttu, mis ühendas neid Sasol Waxiga ja mis tulenes nende 100% osalusest viimase kapitalis (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus Metsä-Serla jt vs. komisjon, punkt 34).

139. Mis puudutab süütuse presumptsiooni väidetavat rikkumist, siis tuleb meenutada, et selle põhimõtte kohaselt on iga süüdistatav isik süütu seni, kuni tema süü on õiguspäraselt tõendatud. Süütuse presumptsiooniga on seega vastuolus rikkumises süüdistava isiku vastutuse formaalne tuvastamine või sellele vihjamine menetlust lõpetavas otsuses, ilma et sellel isikul oleks olnud võimalik kasutada kaitseõiguse kasutamisega kaasnevaid tagatisi tavalist käiku järgiva ja vaidluse sisu alusel põhjendatud otsuseni jõudva menetluse raames (Üldkohtu 12. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑474/04: Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑4225, punkt 76).

140. Süütuse presumptsiooni põhimõtte kohaldamisel konkurentsiõiguses tuleb arvestades asjaoluga, et erinevalt kriminaalmenetlusest, mis algatatakse tingimata õigussubjekti suhtes (füüsiline või juriidiline isik), kohaldatakse konkurentsiõigust ettevõtjale niisuguse majandusüksuse tähenduses, mis võib koosneda mitmest juriidilisest isikust. Lisaks võivad kontsernide tipus asuvad äriühingud oma sisemist struktuuri muuta, asutades muu hulgas äriühinguid, millel on teatud tegevusega tegelemiseks eraldiseisev õigusvõime.

141. Seda arvestades võib liidu konkurentsiõiguse kasuliku mõju säilitamiseks komisjoni poolt emaettevõtja vastutuse tuvastamiseks piisata ainult asjaolust, et sellele emaettevõtjale kuulub 100% osalus või peaaegu 100% osalus rikkumises otseselt osalenud tütarettevõtjas. Kui komisjon on sellest vastuväitest teada andnud, on emaettevõtja kohustatud vastupidiseid tõendeid esitama, et tõendada tema ja tema tütarettevõtja vaheliste majandusliku ühtekuuluvuse puudumist. Käesolevas asjas järgis komisjon seda lähenemist, uurides põhjalikult hagejate esitatud tõendeid, toimides seega kooskõlas süütuse presumptsiooni põhimõttega.

142. Seetõttu tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.

Väite teine osa, mis puudutab järeldust, et eeldust ei suudetud väidetavalt ümber lükata

143. Hagejad on seisukohal, et tõenditega, mis esitati nende vastuses vastuväiteteatisele, tõendasid nad, et tegelikult Sasol Wax International Sasol Waxi otsustavalt ei mõjutanud, kuna ta ei sekkunud tema strateegilistesse kaubandusotsustesse ega igapäevasesse majandustegevusse.

Vaidlustatud otsus

144. Seoses vastuväiteteatisele hagejate esitatud vastuses viidatud tõenditega kinnitas komisjon vaidlustatud otsuses järgmist:

„[…]

(498) Mis puudutab Sasol Wax GmbH juhatust ning nõukogu koosseisu ja ülesandeid, siis tunnistab Sasol, et Sasol Wax International AG‑l oli õigus nimetada Sasol Wax GmbH juhatuse ja nõukogu liikmed. Samuti on kinnitust leidnud, et mitu Sasol Wax GmbH nõukogu liiget olid aastate jooksul Sasol Wax International AG juhatuses. Kuid Sasol väidab, et need asjaolud on alusetud, kuna nõukogul ei olnud olulist rolli (puudus igasugune tegelik kontroll Sasol Wax GmbH juhtimise ja/või strateegia üle), et see oli Vara endiste töötajate mõjuvõimu all ja ei mõjutanud kuidagi Sasol Wax GmbH tegevust. Esiteks piisab sellest, et Sasol International AG‑l oli õigus nimetada juhatuse ja nõukogu liikmeid, et välistada asjassepuutumatuna küsimus, kas nõukogu sõltus jätkuvalt Vara endistest töötajatest. Teiseks, mis puudutab nõukogu rolli, siis on põhikirjas kehtestatud nimekiri teatud küsimustest, mille üle nõukogu on pädev otsustama, näiteks juhatuse nimetamine, tagasikutsumine ja selle üle järelevalve teostamine, raamatupidamise aastaaruande ja eelarvete heakskiitmine, üle 0,5 miljoni euro suuruste investeeringute heakskiitmine ja kaubandustegevuse korralduse muutmine. Kuigi Sasol väidab, et ükski nendest õigustest ei olnud Sasol Wax GmbH kaubandustegevuses oluline, et kunagi ei esinenud olukorda, kus nõukogu oleks mingil viisil mõjutanud Sasol Wax GmbH tegevuse juhtimist ja et Sasol Wax GmbH juhatuse liikmetel oli tavaks otsustada Sasol Wax GmbH strateegilise äritegevuse põhitoimingute üle nõukogult heakskiitu küsimata, näitavad nõukogule antud õigused, et oli ette nähtud, et nõukogul on tegelikult strateegiline ja finantsiline roll ning et tema vastutusalas olevad küsimused erinevad äriühingu igapäevatoimingute juhtimisest, millega tavaliselt tegeles äriühingu juhatus ja juhatuse liikmed.

(499) Sasol väidab veel, et Sasol Wax International AG mõju puudumist kinnitab ka asjaolu, et Sasoli esindajad, kes osalesid tehnilistel koosolekutel, olid jätkuvalt Vara endised töötajad ja et turundusüksuste, mille tegevus tehnilised koosolekud mõjutasid, juhtidel ei olnud mingit suhet Sasol Ltd‑ga. Mis puudutab nö Vara endiste töötajate käitumist, siis olid need isikud ajal, mil nad panid toime õigusvastaseid tegusid, Sasoli kontserni töötajad, ning see, et nad olid varem Vara töötajad või et nende otsene tööandja oli Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH või Sasol Ltd tütarettevõtja, ei ole asjassepuutuv, kuna võimalik on tõendada, et emaettevõtjad mõjutasid otsustavalt seda tütarettevõtjat.”

Üldised tähelepanekud

145. Kohtupraktikast tuleneb, et eespool punktis 134 kirjeldatud emaettevõtja poolt tütarettevõtja tegevuse otsustava mõjutamise eelduse ümberlükkamiseks on hagejad kohustatud esitama kõik Sasol Waxi ja Sasol Wax Internationali vahelisi organisatsioonilisi, majanduslikke ja juriidilisi seoseid puudutavad asjaolud, mis nende hinnangul tõendavad, et nad ei ole üks majandusüksus. Üldkohus peab hindamisel arvesse võtma kõiki talle esitatud tõendeid, mille laad ning olulisus võivad sõltuvalt igast üksikjuhtumist olla erinevad (vt eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon, punkt 65, mis jäeti jõusse eespool punktis 30 viidatud 10. septembri 2009. aasta otsusega kohtuasjas Akzo Nobel jt vs. komisjon, ning 13. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑39/07: Eni vs. komisjon, EKL 2011, lk II‑4457, punkt 95).

146. See eeldus põhineb tõdemusel, et välja arvatud erandjuhtudel võib äriühing, kellel on tütarettevõtja kapitalis sajaprotsendiline osalus, ainult selle osaluse tõttu kapitalis mõjutada otsustavalt selle tütarettevõtja tegevust, ning teiseks saab selle mõjutamise võime tegelikku kasutamata jätmist tavaliselt kõige tõhusamalt tuvastada nende üksustega seotud asjaolude pinnalt, kelle suhtes sellist eeldust kohaldatakse (Euroopa Kohtu 29. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑521/09 P: Elf Aquitaine vs. komisjon, EKL 2011, lk I‑8947, punkt 60).

147. Lisaks õigustab selle eelduse kohaldamist asjaolu, et kui emaettevõtja on tütarettevõtja ainuaktsionär, siis on tal kõik võimalikud vahendid, et tagada tütarettevõtja kaubandustegevuse kooskõlla viimine iseenda omaga. Eelkõige on ainuaktsionär see, kes üldjuhul määratleb tütarettevõtja põhikirja kinnitamisega tütarettevõtja iseseisvuse ulatuse, kes nimetab tütarettevõtja juhtkonna ning kes teeb või kiidab heaks tütarettevõtja strateegilised kaubanduslikud otsused, omades vajaduse korral selleks tütarettevõtja organites oma esindajaid. Samuti on emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustatav majandusüksus tavaliselt rohkem kaitstud liikmesriikide äriõigusest tulenevate kohustustega, nagu kohustus koostada konsolideeritud aastaaruandeid, tütarettevõtja kohustus perioodiliselt esitada oma tegevuse kohta emaettevõtjale aruandeid, ning samuti tütarettevõtja majandusaasta aruannete kinnitamine üldkoosoleku poolt, millel osaleb ainult emaettevõtja, mis tingimata tähendab, et emaettevõtja jälgib vähemalt üldjoontes tütarettevõtja kaubandustegevust.

148. Veel tuleb rõhutada, et niisuguse tütarettevõtja puhul, mis kuulub täielikult või peaaegu täielikult ühele emaettevõtjale, on üldjuhul tegemist ühe kaubandusliku huviga ning tütarettevõtja juhtorganite liikmed valib ja nimetab ainuaktsionär, kes võib anda neile vähemalt mitteametlikke juhiseid ja kehtestada neile tulemuskriteeriume. Seetõttu on niisugusel juhul tingimata usaldussuhe tütarettevõtja ja emaettevõtja juhtkonna vahel ning kumbki juhtkond tegutseb tingimata ainsa olemasoleva kaubandusliku huvi, nimelt emaettevõtja kaubandusliku huvi esindaja ja edendajana (vt ka eespool punkti 35). Nii on emaettevõtja ja tema tütarettevõtja tegevuse ühtsus turul tagatud vaatamata mis tahes iseseisvusele, mis on tütarettevõtja juhtkonnale antud tütarettevõtja igapäevase majandustegevuse juhtimise osas, mis kuulub kaubanduspoliitika mõiste alla selle kitsas tähenduses. Lisaks on üldjuhul ainuaktsionär see, kes üksi ja lähtudes omaenese huvidest määratleb korra, kuidas tütarettevõtja võtab vastu otsuseid, ning kes otsustab tütarettevõtja tegutsemisautonoomia ulatuse, mida ta võib omal algatusel muuta, muutes tütarettevõtja toimimist reguleerivaid norme või tehes seda ümberkorraldamise käigus, samuti luues otsuse vastuvõtmiseks mitteametlikke struktuure.

149. Nii on selle eelduse kohaldamine, et emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja kaubandustegevusele, põhjendatud, kuna see hõlmab tüüpilisi olukordasid suhetes tütarettevõtja ja tema ainsa emaettevõtja vahel, nähes ette, et emaettevõtja poolt tütarettevõtja kapitalis kogu või peaaegu kogu osaluse omamine tähendab üldjuhul, et nad tegutsevad turul ühte moodi.

150. Ent huvitatud äriühingutel on pärast vastuväiteteatist täielikult võimalik tõendada, et eespool punktides 147 ja 148 kirjeldatud mehhanismid, mis viivad tavaliselt tütarettevõtja kaubandustegevuse kooskõlla viimiseni tema emaettevõtja tegevusega, ei toiminud tavapäraselt, mistõttu kontserni moodustatav üks majandusüksus lõppes.

Sasol Waxi igapäevase majandustegevuse läbiviimine

151. Hagejad on seisukohal, et nad on tõendanud, et kontsern Sasoli poliitikaks oli mitte sekkuda oma tütarettevõtja Sasol Waxi sõltumatusse tegevusse. Nad viitavad selles küsimuses Sasol Wax Internationali juhatuse liikmete poolt 9. aprillil 2001 allkirjastatud teatisele.

152. Nii leiavad hagejad, et „Sasol Wax […] pidi igapäevase majandustegevuse läbiviimisega seotud küsimusi käsitlema sõltumatu üksusena”, samas kui „visiooni, eesmärgid ja strateegiad” pidi välja töötama Sasol Wax International. Lisaks ei pidanud Sasol Waxi juhatuse liikmed mitte kunagi taluma seda, et Sasol Wax International oleks kasutanud oma vetoõigust ning viimase juhatuse liikmed ei mäletanud, et nad oleksid andnud Sasoli perioodil Sasol Waxile mis tahes juhiseid.

153. Selle kohta on Üldkohus juba otsustanud, et see, et tütarettevõtjal on oma enda kohapealne juhatus ja oma vahendid, ei tõenda iseenesest, et ta otsustab oma tegevuse üle turul emaettevõtjast sõltumatult. Tütar- ja emaettevõtjate vaheline ülesannete jaotus ja täpsemalt see, et 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja kohapealsele juhatusele antakse pädevus igapäevast majandustegevust läbi viia, on tavapärane praktika suurte ettevõtjate jaoks, kes koosnevad paljudest tütarettevõtjatest, mis lõppastmes kuuluvad kõik samale valdusühingule. Seetõttu ei saa juhul, kui emaettevõtjale kuulub kogu või peaaegu kogu osalus rikkumises vahetult osalenud tütarettevõtja kapitalis, vastavate tõenditega ümber lükata eeldust, et emaettevõtja ja valdusühing avaldavad tegelikult tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Alliance One International vs. komisjon, punktid 130 ja 131).

154. Sellist lahendust õigustavad ka eespool punktides 35, 147 ja 148 esitatud kaalutlused, millest tuleneb, et niisuguse tütarettevõtja, mis kuulub täielikult või peaaegu täielikult ainsale emaettevõtjale, juhatuse liikmed tegutsevad üldjuhul ainsa olemasoleva kaubandusliku huvi, nimelt emaettevõtja kaubandusliku huvi esindaja ja edendajana. Nad tagavad sel viisil tütarettevõtja kaubandustegevuse kooskõla ülejäänud kontserni tegevusega oma iseseisva pädevuse teostamisel.

155. Seega tuleb tagasi lükata hagejate argumendid Sasol Waxi iseseisvuse kohta igapäevase majandustegevusega tegelemisel, kuna nendest ei selgu, et Sasol Waxi ja Sasol Wax Internationali moodustav üks majandusüksus oleks lõppenud.

Strateegilised kaubandusotsused

156. Esiteks märgivad hagejad, et Sasol Wax International ei kasutanud oma õigust nimetada Sasol Waxi juhatuse liikmed ega asendanud HOS varasemat juhatust. Sasol Waxi juhiti kui iseseisvat majandusüksust Schümanni pere traditsioonide kohaselt HOS ajast alles jäänud kolme juhatuse liikme abil. Komisjon rikkus õigusnormi eitades vaidlustatud otsuses selle asjaolu asjassepuutuvust, leides et piisab sellest, et Sasol Wax Internationalil oli õigus juhatuse liikmed nimetada.

157. Olgu märgitud, et Üldkohus lükkas selle argumendi juba tagasi eespool punktis 35 viidatud kohtuotsuses Alliance One vs. komisjon, (punkt 137). Arvestades ainuaktsionäri, käesoleval juhul Sasol Wax Internationali õigust valida pärast Sasol Waxi kogu kapitaliosaluse omandamist selle juhatuse liikmed, saab nende juhatuse liikmete ametisse jätmine olla ainult ainuaktsionäri otsustada ja see näitab nende juhatuse liikmete lojaalsust sellele aktsionärile. Seega ei saa asjaolu ümber lükata eeldust, et emaettevõtja avaldas tegelikult tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju.

158. Teiseks toonitavad hagejad, et nad esitasid Sasol Waxi ja Sasol Wax Internationali nõukogu kõigi koosolekute protokollid. Nendest dokumentidest ühestki ei nähtu, et Sasol Waxi otsene ja kaudsed emaettevõtjad oleksid talle mingil viisil märkimisväärset mõju avaldanud. Lisaks oli Sasol Waxi juhatuse liikmetel kombeks selle äriühingu äristrateegia osas ise initsiatiivi üles näidata, küsimata nõukogu või aktsionäride üldkoosoleku nõusolekut. Nii oli see ExxonMobili ja Shelli pikaajaliste varustuslepingutega, mille rääkisid läbi ja sõlmisid ainult Sasol Waxi juhatuse liikmed, Sasol Waxi tegevusüksustesse personali määramisega ning kulude vähendamise plaani ja Sasol Waxi logistika teenuse kolmandatelt isikutelt sisseostmisega.

159. Tuleb asuda seisukohale, et Sasol Waxi juhatuse liikmete initsiatiiv ei puudutanud kõige olulisemaid strateegilisi otsuseid tütarettevõtja ja tema emaettevõtja käitumise ühtsusele antava hinnangu aspektist, nagu otsused seoses tema eelarve, äriplaani, suurte investeeringute või tippjuhtkonna määramisega. Samuti ei vaidle hagejad vastu sellele, et Sasol Waxi raamatupidamise aastaaruande heakskiitmise pädevus oli nõukogul.

160. Seega arvestades eespool esitatud kaalutlusi tuleb järeldada, et hagejate argumendid ei tõenda, et ei eksisteerinud tavapäraseid mehhanisme, mis tagavad emaettevõtja ja tema 100% osalusega tütarettevõtja ühetaolise tegutsemise turul ja mis on aluseks otsustava mõju tegeliku avaldamise eeldusele (vt eespool punktid 147 ja 148), mistõttu võis komisjon õiguspäraselt tuvastada, et esines üks majandusüksus, mis vastas ettevõtja mõistele, nagu see on ette nähtud EÜ artiklis 81.

Eelduse ümberlükkamatus

161. Hagejate sõnul on juhul, kui asuda seisukohale, et hoolimata kõigist tõenditest, mille nad esitasid, ei ole need piisavad selleks, et ümber lükata eeldust, et emaettevõtja avaldas tegelikult tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju, on see eeldus reaalsuses ümberlükkamatu, mis on vastuolus määruse nr 1/2003 artikliga 2 ning põhjendamiskohustuse, isikliku vastutuse põhimõtte ja süütuse presumptsiooniga.

162. Selle kohta tuleb märkida, et hagejate argumendid, mis esitati selleks, et asjassepuutuvat eeldust ümber lükata, kirjeldavad ühe suure rahvusvahelise ettevõtja tavapärast toimimist, mille kohalikku üksust Sasol Wax juhtisid juhatuse liikmed, kes jäeti ametisse Sasol Wax Internationali – tema 100% emaettevõtja – otsusega, kes otsustas ka delegeeris nendele juhatuse liikmetele pädevuse määratleda kaubanduspoliitika kitsas mõttes, jättes äristrateegilised otsused Sasol Waxi nõukogu ja aktsionäride üldkoosoleku pädevusse.

163. Ent emaettevõtja poolt tütarettevõtja tegevuse otsustava mõju tegeliku avaldamise eelduse ümberlükkamine ei ole tõendite hulga ja üksikasjalikkuse küsimus, kui nendest nähtub suure rahvusvahelise ettevõtja tavaline tegevuskorraldus, kus igapäevase majandustegevuse läbiviimise pädevus on antud selle kohalike üksuste juhatuse liikmetele. Selle eelduse ümberlükkamiseks tuleb välja tuua erakorralisi asjaolusid, mis tõendavad, et hoolimata sellest, et emaettevõtjatele kuulub kogu osalus kontserni tütarettevõtjates, ei moodusta kontsern ühte majandusüksust, sest mehhanismid, mis tagavad tütar- ja emaettevõtjate kaubandustegevuse ühtsuse, ei toimi tavapäraselt.

164. Kuid käesolevas asjas ei ole hagejad selliseid tõendeid esitanud.

165. Samuti tuleb meenutada, et Euroopa Kohus ja Üldkohus on juba otsustanud, et eeldus, et emaettevõtja mõjutab otsustavalt tütarettevõtja tegevust, ei ole ümberlükkamatu. Kohtupraktikast ilmneb, et teatud eeldus – isegi kui seda on raske ümber lükata – jääb aktsepteeritavuse piiridesse, kui see on proportsionaalne taotletava õiguspärase eesmärgiga, kui on olemas võimalus esitada vastupidiseid tõendeid ning kui kaitseõigused on tagatud (eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon, punkt 62 ning Üldkohtu 27. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas T‑343/06: Shell Petroleum jt vs. komisjon, punkt 54). Nii on see eelduse puhul, et tütarettevõtja ja tema ainus emaettevõtja moodustavad ühe majandusüksuse, arvestades eespool punktides 147–150 esitatud kaalutlusi.

166. Seega tuleb tagasi lükata hagejate argument asjassepuutuva eelduse ümberlükkamatuse kohta.

Järeldus

167. Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi tuleb teha järeldus, et komisjon asus õigesti seisukohale, et Sasol Wax ja Sasol Wax International moodustasid ühe majandusüksuse eespool punktis 36 viidatud kohtupraktika tähenduses ning sellesse majandusüksusesse kuuluvaid äriühinguid võib pidada asjassepuutuva rikkumise eest solidaarselt vastutavaks.

168. Veel tuleb täheldada, et hagejad ei esita ühtegi konkreetset argumenti, mis puudutaks selle eelduse ümberlükkamist, et Sasol Wax Internationali kaubandustegevust mõjutas tegelikult otsustavalt Sasol Holding in Germany ja viimase kaubandustegevust Sasol Ltd.

169. Seega tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.

Hagejate poolt tõendite pakkumine

170. Hagejad taotlevad seda, et C. D. I. ja R. G. S, kes olid Sasoli perioodil Sasol Waxi juhatuse liikmed, kuulataks ära tunnistajatena seoses asjaoluga, et Sasol Wax International ega Sasol Ltd ei andnud oma tütarettevõtjale juhiseid ja et Sasol Wax määras oma äritegevuse kindlaks sõltumatult.

171. Arvestades eespool esitatud analüüsi on Üldkohus seisukohal, et need ütlused ei saaks mõjutada Sasol Wax Internationalile, Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le Sasol Waxi toime pandud rikkumise süükspanemise küsimust. Seetõttu tuleb hagejate tõendite pakkumine tagasi lükata.

3. Kolmas väide, mis puudutab Vara solidaarvastutuse puudumist Schümanni perioodil ja ühisettevõtte perioodil

172. Hagejad märgivad, et Schümanni perioodil kontrollis rikkumise otsest täideviijat HOS Vara ja hiljem Schümann isiklikult. Samuti kontrollis ühisettevõtte perioodil Vara vähemalt ühiselt tegevusüksust Schümann Sasol. Jättes Varale HOS ja Schümann Sasoli teod süüks panemata, tuvastades ühisettevõtte perioodi osas üksnes Sasoli solidaarvastutuse, diskrimineeris komisjon Sasolit võrreldes Varaga.

173. Komisjon ei selgita üldse põhjuseid, miks ta kohtles erinevalt ühelt poolt Sasolit ja teiselt poolt Vara/Schümanni. Lisaks tuletavad hagejad meelde põhimõtteid, mis tulenevad eespool punktis 33 viidatud kohtuotsusest HFB jt vs. komisjon, (punkt 105).

174. Komisjoni selline tegevus kompromiteerib oluliselt Sasol Ltd‑le, Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Wax Internationalile kättesaadavaid õiguskaitsevahendeid Schümanni ja/või Vara vastu regressinõude esitamiseks, kuna Sasol peaks tõendama, et need isikud osalesid rikkumises. Selle tõendamine on aga eriti keeruline, arvestades et hagejad peaksid selgitama põhjuseid, miks komisjon ei pidanud Vara ega Schümanni vastutavaks. Lisaks oleks viimaste solidaarvastutuse tuvastamine olnud Sasolile seda enam oluline, et keelatud kokkulepet alustasid just HOS ja Schümann ajal, mil Sasol ei tegutsenud üldse Euroopa parafiinvaha sektoris.

175. Lõpuks, kuna komisjon ei tuvastanud Vara solidaarvastutust, ei kohaldanud ta määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud ülempiiri 10% Vara käibest.

176. Komisjon väidab, et tal on kaalutlusõigus otsustada, milliseid üksusi ta peab rikkumise eest vastutavaks, sest tema hinnang antakse igal üksikul juhul eraldi, ning et ta ei kohustatud põhjendama asjaolu, et ta ei võtnud kolmandate isikute suhtes vastu samasuguseid akte, nagu need, mis adresseeriti vastutavaks peetud üksustele.

177. Igal juhul märgib komisjon, et kohtupraktika kohaselt ei saa ettevõtja, kes on oma tegudega rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, pääseda igasugusest karistusest põhjendusel, et teistele ettevõtjatele trahvi ei määratud. Isegi kui komisjon tegi vea Vara vastutust tuvastamata, peab võrdse kohtlemise põhimõtet kohaldama kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa isik tugineda oma kaitseks õigusrikkumisele, mis on pandud toime mõne teise isiku kasuks.

178. Alustuseks tuleb märkida, et kuna esimese väitega nõustuti, ei tule analüüsida võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ühisettevõtte perioodi suhtes, kuna vaidlustatud otsus selles osas tühistatakse.

179. Alljärgnevas põhjenduskäigus analüüsiv Üldkohus ainult hagejate argumenti seoses diskrimineerimisega võrreldes Vara ja Schümanniga Schümanni perioodi suhtes.

180. Kõigepealt olgu märgitud, et komisjon möönis selgelt vaidlustatud otsuse põhjenduses 457, et „HOS, st rikkumises vahetult osalenud äriühing, kuulus viimaks […] Schümannile isiklikult ja et sel perioodil toime pandud rikkumise eest vastutab lõpuks Schümann isiklikult.” Ent komisjon ei pidanud HOS rikkumise eest solidaarsena vastutavaks Vara, selle otsest emaettevõtjat, ega Schümanni.

181. Kohtupraktikast tuleneb, et võrdse kohtlemise põhimõte, mis nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud, on liidu õiguse üldpõhimõte, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 20 ja 21 (Euroopa Kohtu 15. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas C‑494/11 P: Otis Luxembourg jt vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 53; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 14. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑550/54 P: Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon, EKL 2010, lk I‑8301, punktid 54 ja 55).

182. Lisaks tuleb märkida, et eespool punktis 36 viidatud kohtupraktikas ette nähtud võimalusega määrata emaettevõtjale karistus tema tütarettevõtja rikkumise eest ei ole iseenesest vastuolus tütarettevõtja enda karistamine. Nimelt ettevõtjat – st isiklikest, varalistest ja mittevaralistest osadest koosnevat majandusüksust (Euroopa Kohtu 13. juuli 1962. aasta otsus kohtuasjas 19/61: Mannesmann vs. Ülemamet, EKL 1962, lk 675, 705 ja 706) – juhivad tema põhikirjas ette nähtud organid ja igasugune ettevõtjale trahvi määrav otsus võib olla adresseeritud ettevõtja põhikirjajärgsele juhtkonnale (nõukogu, juhatus, president, juhataja, jne), kuigi selle omanikud kannavad lõpuks trahvi majanduslikke tagajärgi. Seda reeglit rikutaks, kui komisjonilt nõutaks alati ettevõtja toime pandud rikkumise korral ettevõtjale valitsevat mõju avaldava omaniku väljaselgitamist, et määrata karistusi vaid ettevõtja omanikule (vt selle kohta Üldkohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II-1181, punktid 279–281). Kuna võimalus määrata emaettevõtjale karistus tütarettevõtja tegevuse eest ei mõjuta seega otsuse õiguspärasust, mis on adresseeritud üksnes rikkumises osalenud tütarettevõtjale, võib komisjon otsustada trahvi määrata rikkumises osalenud tütarettevõtjale või emaettevõtjale, kelle kontrolli all tütarettevõtja sellel ajavahemikul oli (Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punkt 331).

183. Komisjonile kuulub valikuõigus ka juhul, kui tegemist on majandusliku õigusjärglusega tütarettevõtja kontrollimisel. Kuigi komisjon võib sellisel juhul pidada eelmist emaettevõtjat vastutavaks tütarettevõtja käitumise eest võõrandamisele eelnenud ajavahemiku eest ja uut emaettevõtjat vastutavaks pärast võõrandamist, ei ole ta kohustatud nii toimima, ning ta võib otsustada trahvi määrata vaid tütarettevõtjale tütarettevõtja enda käitumise eest (eespool punktis 182 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon, punkt 332).

184. Käesolevas asjas ei vaidle hagejad vastu HOS toime pandud rikkumise süükspanemisele Sasol Waxile äriühingutevahelise õigusjärgluse tõttu. Sellist süükspanemist õigustab ka kohtupraktika, mille kohaselt juhul, kui üksus, mis on toime pannud konkurentsieeskirjade rikkumise, kujundatakse ümber õiguslikult või organisatsiooniliselt, ei too selline ümberkujundamine ilmtingimata kaasa uue ettevõtja asutamist, mis ei vastuta eelneva üksuse konkurentsieeskirjade vastase käitumise eest, kui need kaks üksust on majanduslikus mõttes identsed (vt Euroopa Kohtu 24. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P: Erste Group Bank jt vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑8681, punkt 79, ja seal viidatud kohtupraktika).

185. Ent hagejad leiavad, et kuna komisjon pidas Sasol Wax Internationali, Sasol Holding in Germany’t ja Sasol Ltd‑d Sasol Waxiga Sasoli perioodi suhtes solidaarselt vastutavaks, ei saanud ta võrdse kohtlemise põhimõtet rikkumata vabastada solidaarvastutusest HOS emaettevõtjaid Schümanni perioodi suhtes.

186. Tuleb asuda seisukohale, et Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd, kellele kuulus Sasoli perioodil rikkumises otseselt osalenud äriühingus kogu kapitaliosalus, olid samas olukorras kui Schümanni perioodil Vara ja Schümann.

187. Seega kohtles komisjon sarnaseid olukordi erinevalt.

188. Seda järeldust ei saa seada kahtluse alla komisjoni esitatud muud argumendid.

189. Esiteks märgib komisjon, et määruse nr 1/2003 artiklis 25 ette nähtud aegumist reguleerivad sätted ei võimaldanud tal enam tuvastada Vara ja Schümanni solidaarvastutust HOS toime pandud rikkumise eest, kuna nad esindasid HOS kogu kapitali ainult kuni 30. aprillini 1995.

190. Ilma et Üldkohus peaks käesolevas menetluses kindlaks tegema Vara ja Schümanni vastutuse Schümann Sasoli toime pandud rikkumise eest, tuleb selles küsimuses märkida, et on võimalik, et komisjon oleks selle vastutuse olemasolu uurinud, kui ta ei oleks teinud niisuguseid hindamisvigu, nagu need, mis tuvastati esimese väite analüüsimise raames. Ent juhul, kui komisjon oleks tuvastanud, et Vara ja Schümann vastutus puudutab ühisettevõtte perioodi, kestes antud juhul kuni 30. juunini 2002, ei olnud ühtegi määruse nr 1/2003 artiklis 25 ette nähtud aegumistähtaega möödunud 17. märtsil 2005, mil komisjoni teavitati keelatud kokkuleppest ja HOS osalusest selles.

191. Sellest tuleneb, et tagasi tuleb lükata aegumistähtajaga seotud komisjoni argumendid, arvestades et ta ei saa ebavõrdse kohtlemise õigustamiseks õiguspäraselt viidata esiteks Vara ja Schümanni ja teiseks hagejate olukordade erinevusele, mida ei oleks tekkinud, kui ta ei oleks teinud hindamisvigu.

192. Teiseks ei saa eespool punktis 187 tuvastatud ebavõrdset kohtlemist õigustada komisjoni viidatud kohtupraktika. Nimelt kinnitas Üldkohus oma eespool punktis 182 viidatud kohtuotsuses Raiffeisen Zentralbank Österreich jt vs. komisjon (punkt 331), et komisjon võis õiguspäraselt pidada vastutavaks „kas rikkumises osalenud tütarettevõtjat või teda sel ajavahemikul kontrollinud emaettevõtjat”, kuid ta ei maininud seda, et komisjon võis pidada solidaarselt vastutavaks uut emaettevõtjat perioodi eest, mis järgnes tütarettevõtja võõrandamisele, samas vabastades solidaarvastutusest varasema emaettevõtja võõrandamisele eelnenud perioodi eest. Samuti aktsepteeritakse kohtupraktikas komisjoni praktikat pidada vastutavaks kas ainult äriühingut, kes otseselt keelatud kokkuleppes osales, või siis nii varasemat kui ka uut emaettevõtjat solidaarselt koos tütarettevõtjaga (Üldkohtu 13. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑40/06: Trioplast Industrier vs. komisjon, EKL 2010, lk II‑4893, punkt 72, ja 3. märtsi 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑117/07 ja T‑121/07: Areva jt vs. komisjon, EKL 2011, lk II‑633, punkt 137). Kuid komisjon ei tugine ühelegi kohtulahendile, milles oleks kinnitatud sellist vastutuse jaotust, nagu see, mille ta tuvastas käesolevas asjas.

193. Seega tuleb uurida eespool punktis 187 tuvastatud ebavõrdse kohtlemise tagajärgi.

194. Kohtupraktikast tuleneb, et võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb järgida kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, mis tähendab, et keegi ei saa enda nõude toetuseks tugineda kolmanda isiku kasuks toime pandud õigusvastasele teole. Nimelt Üldkohtu menetluse pooleks mitte oleva teise ettevõtja kasuks toime pandud võimalik õigusvastane tegu ei saa panna Üldkohut tuvastama, et tegemist on diskrimineerimisega ja seetõttu ka õigusvastasusega hagejate suhtes. Selline lähenemine tähendaks põhimõtte „võrdne kohtlemine õigusvastasuse kaudu” kehtestamist ja antud juhul komisjoni kohustamist eirama tõendeid, mis tal karistatava teo toime pannud ettevõtja karistamiseks on, vaid sel põhjusel, et teine ettevõtja, kes on juhuslikult sarnases olukorras, on õigusvastaselt niisugusest karistusest pääsenud. Lisaks, kui ettevõtja on oma tegevusega rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, siis ta ei pääse karistusest sel põhjendusel, et teistele ettevõtjatele trahvi ei määratud, kui viimati nimetatud ettevõtja olukorda liidu kohtus isegi ei arutata, nagu käesolevas asjas (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt vs. komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punkt 197, ja Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 77).

195. Ent tuleb asuda seisukohale, et komisjon tuvastas õiguspäraselt, et Sasol Wax oli vastutav rikkumise eest, mille oli toime pannud HOS, kellele ta õigusjärglasena järgnes kui äriühing, kes osales otseselt keelatud kokkuleppes (vt eespool punkt 184), mistõttu võis tema seaduspäraselt süüdi mõista perioodi eest 3. septembrist 1992 kuni 28. aprillini 2005.

196. Samuti, nagu nähtub teise väite analüüsist, ei teinud komisjon viga, omistades vastutuse otseselt Sasol Waxi poolt Sasoli perioodil toime pandud rikkumise eest Sasol Wax Internationalile, Sasol Holding in Germany’le ja Sasol Ltd‑le. Seega komisjon tuvastas õigesti nende solidaarvastutuse perioodi eest 1. juulist 2002 kuni 28. aprillini 2005, mistõttu tuleb selles osas käesolev väide tagasi lükata.

197. Ent eespool punktis 187 tuvastatud ebavõrdne kohtlemine õigustab vaidlustatud otsust muutva kohtuotsuse tegemist, kuna see suurendas Sasol Wax Internationali, Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd vastutust Schümanni perioodi eest määratud trahvi osa seisukohast (vt tagapool punkt 452).

198. Lisaks tuleb toonitada, et vaidlustatud otsuse tühistamata jätmine seoses asjaoluga, et Vara ja Schümanni ei peetud vastutavaks HOS tegude eest, ei mõjuta hagejate võimalikku õigust esitada regressinõue siseriiklikule kohtule.

4. Neljas väide, et trahvi põhisumma on vääralt kindlaks määratud

Väite esimene osa, mille kohaselt puudub vaidlustatud otsusel õiguspärane õiguslik alus

199. Kõigepealt väidavad hagejad, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 ei ole vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks õiguspärane õiguslik alus.

200. Nimelt ei vasta see sätte nõudele „selge ja üheselt mõistetav”, millele peavad vastama komisjoni karistusotsused, arvestades muu hulgas Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Inimõiguste ja põhivabadus