5.

Üldkohus võttis kohtuvaidluse tausta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–8 kokku järgmiselt: „1. Selleks, et Itaalia piimatootjad saaksid ajavahemikul 1995/1996‑2001/2002 Itaalia Vabariigile ette nähtud piimakvoodi ületamise tõttu tasuda Euroopa Liidule 1386475000 eurot lisamaksu, palus nimetatud liikmesriik Euroopa Liidu Nõukogult luba kehtestada vastavalt EÜ artikli 88 lõike 2 kolmandale lõigule riigiabi kava. 2. 16. juuli 2003. aasta otsusega 2003/530/EÜ, mis käsitleb Itaalia Vabariigi poolt oma piimatootjatele antava abi kokkusobivust ühisturuga (ELT 2003, L 184, lk 15; edaspidi „nõukogu otsus“) lubas nõukogu sellel liikmesriigil „maks[ta] ise [liidule] piima suhtes kohaldatud lisamaksu summa, mille piimatootjad võlgnevad ajavahemiku 1995/1996–2001/2002 eest“ (nõukogu otsuse artikkel 1). Lisaks lubas ta maksta [asjaomastel isikutel] oma võlga [Itaalia Vabariigi ees] hiljem mitme aasta peale jagatult ilma intressi maksmata“ (nõukogu otsuse artikkel 1). 3. Nõukogu kehtestas kokkusobivaks tunnistamisele kahte tüüpi tingimusi. Kõigepealt kohustas ta Itaalia ametiasutusi deklareerima summad, mis vastavad piimatootjate poolt Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondile (EAGGF) tasumisele kuuluvale lisamaksule ning teiseks, arvama liidu ees oleva võla jäägi ja sellega seotud intressid maha EAGGFi rahastatavatest kuludest (nõukogu otsuse artikkel 2). Seejärel nõudis ta, et piimatootjad maksaksid täies ulatuses tagasi oma võla Itaalia Vabariigi ees iga-aastaste ühesuuruste osamaksetena, kusjuures tagasimakse periood, mis algas 1. jaanuaril 2004, ei või ületada 14 aastat (nõukogu otsuse artikkel 1). 4. Neil asjaoludel võtsid Itaalia ametiasutused 28. märtsil 2003 vastu dekreetseaduse nr 49, mis puudutab piima ja piimatoodete sektoris lisamaksu kohaldamist käsitlevate õigusnormide muutmist [decreto-legge n. 49 – Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari] (GURI nr 75, 31.3.2003, lk 4) ning 30. juulil 2003 ministri dekreedi, mis puudutab ajavahemikul 1995/1996–2001/2002 tasumisele kuulunud ja seni tasumata lisamaksu tasumise võimalust, mis on toodud seaduse nr 119/2003 artikli 10 lõikes 34 [decreto ministeriale, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’articolo 10, comma 34, della legge n. 119/2003] (GURI nr 183, 8.8.2003, lk 33). Nende kahe õigusakti sätted koostoimes nägid sisuliselt ette, et piimatootjatel tuleb lisamaksu summa, mida Itaalia Vabariik neilt nõuab, talle täies ulatuses ilma intressideta tagasi maksta mitme aasta peale jagatult iga-aastaste ühesuuruste osamaksetena, kusjuures tagasimakseperiood ei või kesta kauem kui 14 aastat (edaspidi „järkjärguline maksmissüsteem“). 5. Itaalia ametiasutused, olles nimetatud sätteid korduvalt muutnud, muu hulgas selleks, et võimaldada asjaomastel isikutel taotleda oma võla tasumist osade kaupa kuni 30-aastase perioodi jooksul ning lükates seejärel kuus kuud edasi iga-aastase osamakse tasumist, mille tähtaeg oli 30. juuni 2010, võtsid 26. veebruaril 2011 vastu seaduse nr 10 (29. detsembri 2010. aasta dekreetseaduse nr 225, mis puudutab õigusnormides ette nähtud tähtaegade pikendamist ja kiireloomulist sekkumist maksude valdkonnas ning ettevõtjatele ja perekondadele antavat toetust, koos muudatustega seaduseks muutmise kohta) [legge n. 10, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge n. 225, 29 dicembre 2010, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie] (GURI nr 47, 26.2.2011, regulaarne lisa nr 53), mis jõustus järgmisel päeval, 27. veebruaril 2011. Sellega lisati muu hulgas [dekreetseaduse nr 225] artiklile 1 lõige 12k, mis sätestas, et „selleks, et tulla toime piimasektorit tabanud tõsise kriisiga, lükatakse 30. juunini 2011 edasi dekreetseaduses nr 49 ja sellele järgnevates õigusnormides sätestatud maksegraafikutes märgitud maksetähtajad, mille maksekuupäev on 31. detsember 2010“ (edaspidi „maksetähtaja edasilükkamine“). 6. Itaalia ametiasutused teatasid Euroopa Komisjonile, et kõnealuse meetme „toetusekvivalent” arvestatakse selle liikmesriigi vähese tähtsusega abi hulka vastavalt komisjoni 20. detsembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1535/2007, milles käsitletakse [ELTL artikli 107] ja [ELTL artikli 108] kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes põllumajandustoodete tootmise sektoris, lisale (ELT 2007, L 337, lk 35). Nende sõnul said sellest mehhanismist kasu 1291 piimatootjat 11 271‑st, kelle suhtes kohaldati järkjärgulist maksmissüsteemi, ehk kokku 11,45%. Selle alusel saadud individuaalne abi jäi vahemikku 0,08–694,19 eurot. Lõpuks, 1291st asjaomasest piimatootjast 1187 puhul jäi see alla 100 euro ja 559 puhul alla 12 euro. 7. Komisjon algatas 11. jaanuari 2012. aasta otsusega K(2011) 10055 lõplik, riigiabi SA.33726 (11/C) (ex SA.33726 (11/NN)) kohta – Piimamaksu maksetähtaja edasilükkamine Itaalias, mille kokkuvõte on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas 10. veebruaril 2012 (ELT 2012, C 37, lk 30), ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetluse. Komisjon märkis kõigepealt sisuliselt seda, et tal tekkis kahtlusi maksetähtaja edasilükkamise liigitamise osas ELTL artikli 107 põhjal, samuti selle meetme kokkusobivuse osas ühisturuga. Seejärel märkis komisjon, et maksetähtaja edasilükkamine rikub ühte nõukogu otsuses ette nähtud tingimust, et see rikkumine muudab Itaalia ametiasutuste kehtestatud kogu järkjärgulise maksmissüsteemi uueks abiks, kuna puudutab piimatootjaid, kes said maksetähtaja edasilükkamisest kasu, ning et uue abi kokkusobivus siseturuga ei olnud samuti tõendatud. 8. [Vaidlusaluse otsusega] leidis komisjon pärast Itaalia ametiasutustega haldusmenetluse raames peetud kirjavahetust, et mõlemad meetmed, nii maksetähtaja edasilükkamine kui ka järkjärguline maksmissüsteem kujutavad endast uut, ebaseaduslikku ja siseturuga kokkusobimatut riigiabi ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 1). Seetõttu kohustas ta Itaalia Vabariiki viivitamata ja tõhusalt nõudma tagasi summad, mis maksti piimatootjatele, kes said maksetähtaja edasilükkamisest kasu ([vaidlusaluse] otsuse artiklid 2 ja 3).“