ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/6

29. juulil 2010 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-379/10)

()

2010/C 301/08

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Pignataro ja M. Nolin)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Sedastada, et kuna Itaalia Vabariik välistas riigi mis tahes vastutuse kahju eest, mida on üksikisikule tekitanud viimase astme siseriiklikule kohtule omistatav liidu õiguse rikkumine, kui see rikkumine tuleneb õigusnormide tõlgendamisest või faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisest kõnesoleva kohtu poolt, ning kuna ta piiras seda vastutust vaid tahtluse või tõsise üleastumise juhtudega vastavalt Itaalia 13. aprilli 1988. aasta seaduse nr 117 artikli 2 lõigetele 1 ja 2, siis on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu Kohtu kehtestatud riikide vastutuse üldpõhimõttest, mille kohaselt on liikmesriik oma viimase astme kohtule omistatava liidu õiguse rikkumise eest vastutav.

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Õigusemõistmise käigus tekitatud kahju hüvitamist ja kohtunike tsiviilvastutust käsitlev 13. aprilli 1988. aasta seadus nr 117 [legge no 117, sul risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati] välistab riigi mis tahes vastutuse kahju eest, mida on üksikisikule tekitanud viimase astme siseriiklikule kohtule omistatav liidu õiguse rikkumine, kui see rikkumine tuleneb õigusnormide tõlgendamisest või faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisest kõnesoleva kohtu poolt. Lisaks piirab see seadus vastutust vaid tahtluse või tõsise üleastumise juhtudega.

Otsuses kohtuasjas C-173/03 (1): Traghetti jõudis Euroopa Kohus järeldusele, et:

„Ühenduse õigusega on vastuolus siseriiklik õigusakt, millega on liikmesriigi vastutus kahju eest, mida on üksikisikule tekitanud viimase astme siseriiklikule kohtule omistatav ühenduse õiguse rikkumine, üldiselt välistatud, kui rikkumine tuleneb õigusnormide tõlgendamisest või faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisest kõnesoleva kohtu poolt. Ühenduse õigusega on vastuolus ka siseriiklik õigusakt, mis piirab sellise vastutuse tekkimise üksnes juhtudega, mil tegemist on kohtuniku tahtlusega või tõsise üleastumisega, kui sellise piiramise tulemusel on välistatud liikmesriigi vastutuse tekkimine muudel kohaldatava õiguse ilmselge rikkumise juhtudel, nagu seda on täpsustatud Köbleri kohtuasjas (C-224/01) (2) tehtud 30. septembri 2003. aasta otsuse punktides 53–56”.

Seega jõudis Euroopa Kohus järeldusele, et seadus nr 117 on tema kohtupraktikaga vastuolus. See kohtupraktika on aga endiselt jõus ja kohaldatav. Järelikult on vastuolu Euroopa Kohtu praktikaga ikka alles.

(1) EKL 2006, lk I–5177.

(2) EKL 2003, lk I–10239.
1.

Kas direktiivi 2004/38/EÜ (1) artikli 16 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see annab liikmesriigis alalise elamisõiguse liidu kodanikule, kes on elanud liikmesriigis üksnes siseriikliku õiguse alusel seaduslikult kauem kui viis aastat, kuid ei ole selle aja jooksul täitnud direktiivi 2004/38/EÜ artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimusi?
3.

Peale selle rikkus Üldkohus õigusnormi, jättes täielikult analüüsimata eraldiseisvad väited, mis on tõstatud esiteks hagi punktides 93–96 ja teiseks punktides 121–129 ning mis puudutavad Itaalia seaduse kooskõla hindamist ELTL artikli 107 lõike 3 punktiga c. Selles osas ei esitanud Üldkohus ka sobivat põhjendust. Lisaks rikkus Üldkohus õigusnormi ELTL artikli 107 lõike 3 punkti c kohaldamisel, kui ta leidis, et Itaalia seadus ei ole ühisturuga kokkusobiv ainuüksi selle tulemusena ja selle tõttu, et see väidetavalt ei järgi tehnoloogilise neutraalsuse põhimõtet, sest satelliitdekoodrid on Itaalia seaduse kohaldamisalast väidetavalt välja jäetud, quod non; ning kui ta nõustus sellega, et vastustaja ei andnud õiguslikku hinnangut sellele, millist mõju meetme väidetav konkurentsimoonutus tasulise televisiooni turule avaldas, tehes õigusliku, majandusliku ja võrdleva analüüsi: a) seoses konkreetsete konkurentsimoonutustega tasulise televisiooni turul ja b) seoses väidetava majandusliku eelise olemasoluga. Viimast oli esmalt vaid oletatud ja tunnistatud ühisturuga vastuolus olevaks, kuna see ei olnud tehnoloogiliselt neutraalne. Veel rikkus Üldkohus õigusnormi ja esitas sobimatu põhjenduse, kui ta lükkas apellandi hagi kolmanda väite tagasi. Lisaks sellele, et ta kajastas seda asjakohast väidet ja vaidlustatud otsuse vastuolulise põhjendusega seonduvaid argumente ebatäpselt ja tõlgendas neid valesti, jättis ta need argumendid analüüsimata ja lükkas need seetõttu põhjendamatuse tõttu tagasi.
3.

Kas niisugusel juhul, kui selle arvamuse kehtivust, mille Keskkonnaministeerium 1999. aastal ühe keskkonnamõju hindamise (KMH) menetluse kokkuvõttena andis, pikendatakse mitme aasta võrra pelga otsusega, ilma eelnevalt keskkonnamõju hindamist läbi viimata, on täidetud nõukogu direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta eesmärgid, eelkõige ühenduse keskkonnaõiguse seisukohast, ning täpsemalt: kas on täidetud artiklis 2 sätestatud tingimus, mille kohaselt tuleb enne teatavatele projektile loa andmist hinnata nende keskkonnamõju? Teisisõnu: kas saab väita, et kui direktiivi 85/337/EMÜ tähenduses otsus kohta on vastu võetud, siis on see määramata kestusega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/4

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Saksamaa) 7. juulil 2010 — Georg Neidel versus Stadt Frankfurt am Main

(Kohtuasi C-337/10)

()

2010/C 301/05

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Georg Neidel

Vastustaja: Stadt Frankfurt am Main

Eelotsuse küsimused

1. Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artikkel 7 kuulub kohaldamisele ka ametniku teenistussuhte puhul?

2. Kas direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõige 1 hõlmab ka iga-aastase puhkusega või täpsemalt põhipuhkusega seotud nõudeid, kui selline nõue pikemale kui neljanädalasele puhkusele tuleneb siseriiklikust õigusest?

3. Kas direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvad ka nõuded anda vaba aega, mida siseriiklik õigus näeb lisaks iga-aastase puhkusele või täpsemalt põhipuhkusele ette tööaja erilisest korraldamisest tuleneva riigipühal tehtava töö hüvitamiseks?

4. Kas pensionile jäänud ametniku kasutamata iga-aastase puhkuse või täpsemalt põhipuhkuse rahalise hüvitamise nõue võib tugineda vahetult direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõikele 2, kui ametnik ei täitnud teenistuskohustusi haigusest tingitud töövõimetuse tõttu ega saanud seetõttu oma puhkust kasutada?

5. Kas kasutamata puhkuse rahalise hüvitamise nõudele saab vähemalt osaliselt esitada siseriiklikust õigusest tuleneva aegumise vastuväite?

6. Kas direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõikes 2 sätestatud kasutamata puhkuse rahalise hüvitamise nõue on piiratud ainult direktiivi 2003/88/EÜ artikli 7 lõikes 1 ette nähtud neljanädalase minimaalse puhkusega või on sellega hõlmatud ka siseriikliku õigusega täiendavalt ette nähtud puhkusenõuded? Kas eelnimetatud täiendavalt ette nähtud puhkusenõuete hulka kuuluvad ka sellised vaba aja andmise nõuded, mis tulenevad tööaja erilisest korraldamisest?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Judicial de Póvoa de Lanhoso (Portugal) 21. juulil 2010 — Maria de Jesus Barbosa Rodrigues versus Companhia de Seguros Zurich SA

(Kohtuasi C-363/10)

()

(2010/C 288/31)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Judicial de Póvoa de Lanhoso

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Maria de Jesus Barbosa Rodrigues

Kostja: Companhia de Seguros Zurich SA

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse õigusega ja täpsemalt esimese direktiivi (72/166/EMÜ) (1) artikli 3 lõikega 1, teise direktiivi (84/5/EMÜ) (2) artikli 2 lõikega 1 ja kolmanda direktiivi (90/232/EMÜ) (3) artikliga 1 (nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus) on vastuolus, kui sõidukite kokkupõrke korral — mille tagajärjel üks juht hukkus ja mille toimumises ei saa süülist vastutust omistada kummalegi juhile — nähakse ette võimalus suurema ohu allikaga kaasnevat vastutust jagada (tsiviilkoodeksi artikli 506 lõiked 1 ja 2), mis mõjutab otseselt hüvitise summat, mis tuleb välja maksta isikutele, kellel on õigus hüvitist saada — ohvri vanematele —, kuivõrd selle hüvitise summa vähendamine on ette nähtud võrdses osas?

(1) Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiiv 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10).

(2) Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3).

(3) Nõukogu 14. mai 1990. aasta direktiiv 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249).
1.

Kas tõhususe, diskrimineerimiskeelu ja neutraalse maksustamise põhimõtetega käibemaksu valdkonnas on vastuolus siseriiklik kord või tava, mille järgi omandaja või tellija õigust taotleda alusetult tasutud käibemaksu tagastamist käsitletakse alusetu rikastumisena õiguse üldsätete alusel erinevalt põhimaksukohustuslase (võõrandaja või teenuse osutaja) õigusest, kusjuures esimesele kohaldatav ajaline piirang on tunduvalt pikem kui teisel, nii et esimese nõue, mis esitatakse siis kui teise tähtaeg on juba möödunud, võib põhjustada selle, et viimati mainitu on kohustatud tegema tagasimakse, ilma et ta saaks enam taotleda käibemaksu tagastamist maksuametilt; ja kui kõige selle jaoks ei ole ette nähtud liitmisvõimalust, millega saaks ära hoida lahknevusi või vastuolusid erinevates kohtutes algatatud või algatatavate menetluste vahel?
2.

Kas sõltumata vastusest eelmisele küsimusele on olemas ühenduse huvi, mille tõttu liikmesriigid peaksid nägema ette sobivad vahendid maksudest kõrvalehoidumise vastu ühtlustamata maksude valdkonnas; kas see, kui maksuamnestia andmise meetme raames ei kohaldata õiguse kuritarvitamise keelu põhimõtet, mida tunnustatakse ka siseriikliku õiguspõhimõttena, on vastuolus selle huviga ning kas niisugusel juhul on tegemist Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikest 3 tulenevate põhimõtete rikkumisega?
C 288/21

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg (Saksamaa) 4. augustil 2010 — Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam versus Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Kohtuasi C-392/10)

()

(2010/C 288/36)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Hamburg

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam

Vastustaja: Hauptzollamt Hamburg-Jonas

Eelotsuse küsimused

Kas diferentseeritud eksporditoetuse saamise tingimused, mis on sätestatud komisjoni 15. aprilli 1999. aasta määruse (EÜ) nr 800/1999, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (1), artikli 15 lõikes 1 koostoimes lõikega 3, nimelt impordiga seotud tolliformaalsused on täidetud juhul, kui asjaomane toode on sihtkohaks olevas kolmandas riigis pärast seestöötlemise tolliprotseduurile suunamist ilma imporditollimaksu kohaldamata läbinud olulise töötlemise või toimingu nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (2), artikli 24 tähenduses ja töötlemise või toimingu tulemusel saadud toode eksporditakse järgmisesse kolmandasse riiki?

(1) EÜT L 102, lk 11; ELT eriväljaanne 3/25, lk 129

(2) EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307
2.

Kas direktiivi 80/987/EMÜ, eelkõige selle artikleid 4, 5 ja 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on selline registreerimiskohustus ka töötajatel, kes töötavad ülesütlemistähtaja jooksul oma firmas või oma kutsealal?
ET Euroopa Liidu Teataja C 317/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof (Saksamaa) 25. augustil 2010 — Finanzamt Deggendorf versus Markus Stoppelkamp kui Harald Raab’i vara valitsev pankrotihaldur

(Kohtuasi C-421/10)

()

2010/C 317/29

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzhof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Finanzamt Deggendorf

Vastustaja: Markus Stoppelkamp kui Harald Raab’i vara valitsev pankrotihaldur

Eelotsuse küsimus

Kas maksukohustuslane on juba siis „maksukohustuslane, kelle registrijärgne asukoht ei ole riigi territooriumil” nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (1) artikli 21 lõike 1 punkti b tähenduses, kui tema tegevuskoht on teises riigis, või peab teise tingimusena lisanduma, et tema elukoht ei ole riigi territooriumil?

(1) EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23.
2.

Määruse (EÜ) nr 659/1999 (3) artikli 14 lõike 1 ja samuti võistlevuse põhimõtte rikkumine ja põhjenduste puudulikkus, kuivõrd Üldkohus leidis, et otsuses antud abi tagasinõudmise käsk ei ole vastuolus õiguspärase ootuse põhimõttega. Üldkohtu otsus on ekslik ning puudulikult põhjendatud osas, milles eitati seda, et komisjoni pikaajaline vaikimine seoses selgitustega, mis Itaalia ametiasutused 1991. aasta lõpus esitasid seoses asjaoluga, et esimese Terni tariifi kohaldamisaja pikendamise korral säilis hüvitamise eesmärk, kujutab endast sellist asjaolu, mille alusel võis apellandil tekkida õiguspärane ootus seoses sellega, et Terni tariifi kohaldamisaja pikendamised, sh vaidlusalune meede, ei kujuta endast riigiabi.
1.

Kas Euroopa Liidu õigusnorme, eelkõige Euroopa Liidu toimimise lepingu sätteid, mille eesmärk on tagada vaba liikumine, ning nõukogu 29. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/37/EÜ sõidukite registreerimisdokumentide kohta (1) (muudetud 23. detsembri 2003. aasta direktiiviga 2003/127/EÜ (2)) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, millega sätestatakse sõidukite registreerimisel selline eridokument nagu registreerimistunnistus, millel peab olema märge „näidissõiduk” ning mida võib käsitada kui dokumenti sõiduki ajutise registreerimise kohta nõukogu 29. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/37/EÜ artikli 1 tähenduses, ning kas seega on kõnealuste sätetega vastuolus see, et teatava soodustuse saamine sõltub sellise dokumendi esitamisest?
4.

Üldkohus on rikkunud määrust nr 68/2001, EÜ endise artikli 87 lõike 3 punkti c ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna abivajaduse hindamine oli õiguslikult ebaõige. Määruse (EÜ) nr 68/2001 rikkumine tuleneb sellest, et ei uuritud määruses sätestatud sisulisi kriteeriume, mis on erandjuhul lubatud siis, kui see on õigustatud üksikjuhtumi eripärade tõttu. EÜ endise artikli 87 lõiget 3 on rikutud sellega, et Üldkohus jätti ebaõigesti tähelepanuta asjaolu, et koolitusabi võib teenida EÜ endise artikli 87 lõike 3 punktis c nimetatud eesmärke, mida komisjon peab arvesse võtma EÜ artikli 87 lõike 3 kohase kaalumise raames. Viimaks on tegemist võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega, kuna komisjon ei ole sarnastel asjaoludel tehtud varasemates otsustes koolitusabi vajadust hinnanud ega tuvastanud. Mõistetav ei ole sellise ebavõrdse kohtlemise objektiivne õigustatus.
1.

Üldkohus ei ole komisjoni otsust põhjalikult uurinud, jättes kontrollimata, kas see, et komisjon otsustas asjassepuutuva kava valikulisuse kindlaksmääramisel mitte arvesse võtta asjassepuutuvate üksuste olukorda, on õiguspärane;
2.

Kas seejuures on oluline, kas kaupluseruumide kasutamise õigus on loovutatud pikaajalise üürilepinguga või kas üürileping on sõlmitud tähtajatult ja kumbki pool võib selle lühikese etteteatamistähtajaga üles öelda?
4.

Kas sihtliikmesriigil on õigus uurida ühendusesisest piiriülest ümberkujundamist läbiviiva äriühingu esitatud äriregistrisse kandmise taotlust oma äriühingute ümberkujundamist reguleerivate siseriiklike õigusaktide alusel ja nõuda, et asjaomane äriühing vastaks kõigile sihtliikmesriigi äriühingute siseriikliku ümberkujundamisega seotud nõuetele (näiteks bilansi koostamine ja varade loend) või on ta EÜ artiklitest 43 ja 48 tulenevalt kohustus teha vahet ühendusesisese piiriülese ümberkujundamise ja siseriikliku ümberkujundamise vahel, ning kui see nii on, siis millises ulatuses?
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/12

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (Chancery Division) (Ühendkuningriik) 27. augustil 2010 — Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago versus Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

(Kohtuasi C-422/10)

()

2010/C 301/17

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice (Chancery Division)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago

Vastustaja: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

Eelotsuse küsimused

1. Kas TKT määrus ja täpsemalt selle artikli 3 punkt b lubab anda täiendava kaitse tunnistuse ühele toimeainele või toimeainete kombinatsioonile, kui a) kehtiv aluspatent kaitseb üht toimeainet või toimeainete kombinatsiooni TKT määruse artikli 3 punkti a tähenduses; ja b) ravimil, mis sisaldab üht toimeainet või toimeainete kombinatsiooni koos ühe või mitme muu toimeainega, on kehtiv luba, mis on antud kooskõlas direktiiviga 2001/83/EÜ (1) või direktiiviga 2001/82/EÜ (2), st esmane müügiluba, millega viiakse turule üks toimeaine või toimeainete kombinatsioon?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 67).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/82/EÜ veterinaarravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 1).
3.

Kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades tuleb liidu kodaniku vaba liikumise õigusele kehtestatud piiranguid ja tingimusi, nagu ka nende rakendamiseks liidu õiguse alusel võetud meetmeid, sealhulgas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 71 lõikeid 1, 2 ja 5 koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad), põhjendustega 5 ja 20, tõlgendada nii, et kolmanda riigi kohtu poolt ühe liikmesriigi kodaniku süüdimõistmist teo eest, mis selle liikmesriigi õiguse kohaselt on raske tahtlik kuritegu, mille esemeks on narkootilised ained, tuleb üld- ja eripreventsiooni põhjustel, sealhulgas teiste isikute tervishoiu kaitse paremaks tagamiseks ennetavate meetmete võtmise põhimõtte kohaselt käsitleda nii, et asjaomase kodaniku isiklik käitumine on mõnda ühiskonna põhihuvi ähvardavaks reaalseks, vahetuks ja piisavalt tõsiseks ohuks ja nimelt tulevasel, seaduses rangelt määratud ajavahemiku jooksul, mis ei ole seotud mõistetud karistuse kandmise ajaga, kuid mis jääb rehabilitatsiooniaja raamesse?
ET Euroopa Liidu Teataja C 301/18

Grain Millers, Inc.-i 15. septembril 2010 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 9. juuli 2010. aasta otsuse peale kohtuasjas T-430/08: Grain Miller, Inc. versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Grain Millers GmbH & Co. KG

(Kohtuasi C-447/10 P)

()

2010/C 301/26

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Grain Millers, Inc. (esindajad: advokat L.-E. Ström, advokat K. Martinsson)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Grain Millers GmbH & Co. KG

Apellandi nõuded

— tühistada täies ulatuses Euroopa Liidu Üldkohtu (seitsmes koda) 9. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas T-430/08, millega kinnitatakse Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 23. juuli 2008. aasta otsus (asi R 478/2007-2), mis puudutab vastulausemenetlust Grain Millers GmbH & Co. KG ja Grain Millers Inc vahel, mõista Siseturu Ühtlustamise Ametilt välja apellandi kohtukulud Euroopa Kohtu ja Üldkohtu menetluses ning mõista kostjatelt välja apellandil Siseturu Ühtlustamise Ameti apellatsioonikoja menetluses ja vastulausemenetluses tekkinud kulud.

Väited ja peamised argumendid

Kohtuasi puudutab küsimust, kas Grain Millers GmbH & KG on esitanud piisavalt tõendeid kaubamärgi GRAIN MILLERS kasutamise kohta, et vastata määruse (1) artikli 8 lõikes 4 sätestatud tingimustele, nii et asjaomane kaubamärk võiks olla takistuseks apellandi taotlusele nr 003650256 GRAIN MILLERS.

Üldkohus on varem 24. märtsi 2009. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-318/06 — T-321/06: Alberto Jorge Moreira da Fonsecal vs. Siseturu Ühtlustamise Amet — General Optica, punktides 33-35 käsitlenud määruse artikli 8 lõikes 4 sätestatud tingimuse „ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega” eesmärgi tõlgendamist, milleks on nimelt piirduda võimalike konfliktide osas tegelikult tähtsate kaubamärkidega, kusjuures hinnata tuleb nii kaubamärgi geograafilist kui ka majanduslikku tähtsust, mida tehakse selle aja põhjal, kui kaua tähis on olnud äritegevuses kasutusel ning selle kasutamise intensiivsuse põhjal. Vaidlustatud otsuses Üldkohus siiski seda lähenemist üle ei võtnud ning miski ei viita sellele, Üldkohus oli üldse teadlik selles kohtuotsuses nimetatud põhimõtetest.

Apellant väidab, et Üldkohus leidis ebaõigesti, et artikli 8 lõike 4 kohaselt ei ole vaja vastulause toetuseks tõendada tähise tegelikku kasutamist nagu on ette nähtud määruse artikli 43 lõikes 2.

Üldkohus jättis ebaõigesti tähelepanuta varasema tõendite hindamist ja tõendamisele esitatavaid nõudeid käsitleva kohtupraktika.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1, ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).
Esimene turgu valitseva seisundi kuritarvitamine, seoses täiendava kaitse tunnistustega. Esimest rikkumist puudutavad väited jagunevad peamiselt kahte ossa- Esiteks rikkus Üldkohus oma õigusnormi, hinnates toodete omaduste konkurentsi. Üldkohus eksis, hinnates seda, kas hageja esitused patendiametile olid objektiivselt eksitavad, kui ta jättis asjakohatuse tõttu kõrvale hageja seisukoha põhjendatavuse ja bona fide tema SPC-ga seotud seaduslike õiguste osas. Läbipaistvuse puudumisest ei piisa järeldamaks, et õigusnormi on rikutud; selleks peaks olema tahtliku pettuse või eksitamise eeldus. Teiseks rikkus Üldkohus õigusnormi, hinnates konkurentsi piiravat käitumist. Üldkohus eksis, järeldades, et pelgalt see, et esitati taotlus intellektuaalomandi õiguste saamiseks, mis võib hakata kehtima u 5-6 aasta pärast, kujutas endast tegevust, mida võib pidada konkurentsi piiravaks, olenemata sellest, kas see õigus lõpuks antakse ja/või jõustatakse. See on nii, kuna tegevus on väidetavalt mõjutatavast turust liiga lahusseisev või kauge.
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kas asjaolu, et tööandja ei andnud nõutud teavet, on faktiline asjaolu, mille põhjal võib eeldada töövõtja väidetud diskrimineerimise esinemist?