ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Kui vastus teisele küsimusele on eitav: Kas Euroopa Liidu õigust, eelkõige direktiivi 2006/126 artiklit 2 või ELTL artikleid 18, 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmeriigi õigusnormid, mille kohaselt antakse juhiloa taotlejale üldjuhul juhiluba vahetult pärast sõidueksami edukat sooritamist ja mis näevad mootorsõiduki juhtimise eest ette väärteomenetluse korras määratava rahatrahvi, kui mootorsõiduki juhil, kes on saanud direktiivi 2006/126 tingimuste kohaselt juhtimisõiguse mõnes muus liikmesriigis, ei ole sõiduki juhtimise ajal kaasas juhiluba, millega oma juhtimisõigust tõendada, sest asjaomases liikmesriigis toimub juhiloa väljaandmise menetlus, mida juht ei saa mõjutada, teisiti, mistõttu ei ole talle juhiluba veel välja antud, aga selle asemel on tal sõidu ajal kaasas ametlik eksamitunnistus selle kohta, et ta on täitnud juhtimisõiguse saamiseks vajalikud tingimused?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb ülalpidamismääruse IV peatükki tõlgendada nii, et iga liikmesriik on kohustatud ette nägema niisuguse korra või mooduse, mis võimaldab selle õiguse tunnustamist?
2.

Kui peaks leitama, et määrus nr 800/2008 puudutab kõiki maksejõuetusmenetlusi, siis kas pidades konkreetsemalt silmas sellist institutsiooni nagu kuninga dekreedi nr 267/1942 artiklis 186-bis ette nähtud ennetav kompromiss tegevuse jätkamisega, tuleb määruse nr 800/2008 artikli 1 lõike 7 punkti c tõlgendada nii, et juba üksnes asjaolu, et struktuurifondidest abi saada sooviva ettevõtja suhtes maksejõuetusmenetluse algatamise tingimused on täidetud, toob kaasa selle, et talle ei saa rahastust anda või liikmesriigi haldusasutus on kohustatud talle juba määratud rahastuse tühistama, või hoopis nii, et raskustes olemine tuleb tuvastada in concreto, võttes näiteks arvesse menetluse algatamise aega, seda, kas ettevõtja on täitnud võetud kohustused, ja kõiki muid asjassepuutuvaid asjaolusid?
ET Euroopa Liidu Teataja C 279/14

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Hannover (Saksamaa) 29. aprillil 2016 – Heike Schottelius versus Falk Seifert

(Kohtuasi C-247/16)

(2016/C 279/19)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Hannover

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Heike Schottelius

Kostja: Falk Seifert

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (1) artikli 3 lõike 5 teisest taandest saab tuletada Euroopa tarbijaõiguse põhimõtte, mille kohaselt piisab kõikide tarbekaupadega seotud mittetarbijate ja tarbijate vahel sõlmitud tehingute puhul sekundaarsete garantiiõiguste maksma panemiseks sellest, et garantiid andma kohustatud mittetarbija ei ole mõistliku aja jooksul olukorda lahendanud, ilma et selleks oleks vaja selget puuduste kõrvaldamise tähtaja määramist ning et siseriiklikke õigusnorme tuleks selleks näiteks ka tarbekaupade kohta sõlmitud töövõtulepingu puhul vastavalt tõlgendada ja vajadusel kitsendavalt kohaldada.

(1) ELT L 171, lk 12; ELT eriväljaanne 15/04, lk 223.
5.

Kas nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 109 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellise hagi tagasivõtmine – mis on esitatud seoses Euroopa Liidu kaubamärgi rikkumisega, mis seisneb ühe ja sama domeeni alt kättesaadava ning kogu maailmas ja seega ka Euroopa Liidus identse veebilehekülje haldamises, ja mis on esitatud „kohtule, kellele ei esitatud hagi esimesena”, kuid kellele esitati algselt nõuded nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 97 lõike 2 ja artikli 98 lõike 1 punkti a alusel seoses iga liikmesriigi territooriumil toime pandud rikkumiste või rikkumiste ohuga – selle teise liikmesriigi territooriumi osas, kus hagi esitati kohtule „esimesena” seoses sellise siseriikliku kaubamärgi rikkumisega, mis on identne Euroopa Liidu kaubamärgiga, mille kohta ei esitatud hagi esimesena, ja mis kehtib identsete kaupade suhtes, kusjuures ka see rikkumine seisneb ühe ja sama domeeni alt kättesaadava ning kogu maailmas ja seega ka Euroopa Liidus identse veebilehekülje haldamises ja kasutamises, ei luba kahekordse identsuse osas „kohtul, kellele ei esitatud hagi esimesena”, loobuda oma pädevusest asja lahendada nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 109 lõike 1 punkti a alusel?
2.

Mis puudutab ebaharilikult madalat pakkumust, siis väidab apellant, et moonutati hindamiskomisjoni antud hinnanguid ja rikuti kohtuotsuse põhjendamise kohustust, ning et moonutati menetlusdokumente ja et põhistus oli vastuoluline, sest Üldkohus asendas enda põhistuse hindamiskomisjoni põhjendustega.
ET Euroopa Liidu Teataja C 270/33

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Ühendkuningriik) 30. mail 2016 – American Express Co. versus Lords Comissioners of Her Majesty’s Treasury

(Kohtuasi C-304/16)

(2016/C 270/37)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Ühendkuningriik)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: American Express Co.

Vastustaja: Lords Comissioners of Her Majesty’s Treasury

Eelotsuse küsimused

1. Kas määruse (EL) 2015/751 (1) (edaspidi „IFR”) artikli 1 lõikes 5 ja artikli 2 punktis 18 sätestatud nõue, et kolme osapoolega maksekaardisüsteemi, mis annab kaardipõhiseid makseinstrumente välja koos kaubamärgi kooskasutuse partneriga või agendi kaudu, käsitatakse nelja osapoolega maksekaardisüsteemina, kehtib ainult siis, kui see kaubamärgi kooskasutuse partner või agent tegutseb „väljastajana” IFR-i artikli 2 punkti 2 ja põhjenduse 29 tähenduses (nimelt kui see partner või agent on maksjaga lepingulises suhtes, mille kohaselt ta kohustub varustama maksja makseinstrumendiga, millega algatada ja töödelda maksja kaardipõhiseid maksetehinguid)?

2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, kas IFR-i artikli 1 lõige 5 ja artikli 2 punkt 18 on kehtetud osas, milles nad sätestavad, et selliseid lepinguid käsitatakse nelja osapoolega maksekaardisüsteemidena, järgmistel alustel: a) ELTL artiklis 296 nõutud põhjenduste esitamata jätmine; b) ilmne hindamisviga; ja/või c) proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määrus (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta (ELT L 123, lk 1).
5.

Juhul kui pettuste või kuritarvituste vältimiseks vajalike siseriiklike sätete olemasolu korral (vt direktiivi 90/435/EMÜ artikli 1 lõige 2) eeldatakse, et liikmesriigi residendist äriühing (A) on maksnud teises liikmesriigis asuvale emaettevõtjale (B) dividende ja need on kantud edasi selle äriühingu emaettevõtjale (C), kes ei ole ELi/EMP resident ja kes on omakorda maksnud vahendid oma emaettevõtjale (D), kes ei ole samuti ELi/EMP resident, et esimesena nimetatud riik ja riik, mille resident on C, ei ole sõlminud topeltmaksustamise vältimise lepingut, et esimesena nimetatud riik ja riik, mille resident on D, on sõlminud topeltmaksustamise vältimise lepingu, ja et esimesena nimetatud riigil ei oleks seetõttu oma õigusaktide kohaselt olnud õigus nõuda äriühingult A äriühingule D makstud dividendidelt maksu kinnipidamist, kui D oleks olnud A otsene omanik, siis kas direktiivi kohaselt on tegemist kuritarvitamisega, nii et B ei saa selle kohaselt maksusoodustust?
1.

Kas direktiivi 2003/49/EÜ (1) artikli 1 lõiget 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi artikli 3 kohaldamisalasse kuuluv liikmesriigi residendist äriühing, mis saab sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas intresse teises liikmesriigis asuvalt tütarettevõtjalt, on nende intresside „tegelik tulusaaja” kõnealuse direktiivi tähenduses? 1.1. Kas mõistet „tegelik tulusaaja”, mida kasutatakse direktiivi 2003/49/EÜ artikli 1 lõikes 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada kooskõlas OECD 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artiklis 11 sisalduva vastava mõistega? 1.2. Kui küsimusele 1.1 tuleb vastata jaatavalt, siis kas seda mõistet tuleks tõlgendada üksnes 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artikli 11 kommentaaride valguses (punkt 8) või võib tõlgendamisse kaasata hilisemad kommentaarid, sealhulgas 2003. aastal sihtäriühingute kohta tehtud täiendused (punkt 8.1, nüüd punkt 10.1) ja 2014. aastal lepinguliste või seadusest tulenevate kohustuste kohta tehtud täiendused (punkt 10.2)? 1.3. Kui tõlgendamisse võib kaasata 2003. aasta kommentaarid, siis kas äriühingu käsitamata jätmine „tegeliku tulusaajana” direktiivi 2003/49/EÜ tähenduses eeldab rahaliste vahendite tegelikku suunamist isikutele, keda intressimaksja asukohariigis peetakse kõnealuste intresside „tegelikuks tulusaajaks”, ja kas sel juhul kohaldatakse lisatingimust, et vahendite tegelik edasikandmine peab toimuma intressimakse tähtpäevale lähedasel ajal ja/või intressi maksmisena? 1.3.1. Millist tähtsust omab sellega seoses see, kas omakapitali kasutatakse laenu andmiseks, kas kõnealust intressi kirjendatakse laenu põhisummalt (kogunenud intressina), kas intressisaaja on seejärel teinud kontsernisisese ülekande oma sama riigi residendist emaettevõtjale, et korrigeerida maksustamise eesmärgil kasumit vastavalt kõnealuses riigis kohaldatavatele eeskirjadele, kas kõnealune intress konverteeritakse seejärel laenuvõtja äriühingu omakapitaliks, kas intressisaajal on olnud lepinguline või seadusest tulenev kohustus kanda intress edasi teisele isikule ning kas enamik isikuid, keda intressimaksja asukohariigis peetakse intresside tegelikeks tulusaajateks, on teiste liikmesriikide või teiste Taaniga topeltmaksustamise vältimise lepingu sõlminud riikide residendid, nii et vastavalt Taani maksuõigusnormidele ei oleks olnud maksu kinnipidamiseks alus, kui need isikud oleksid olnud laenuandjad ja saanud seega otseselt intressi? 1.4. Millist tähtsust omab selle väljaselgitamisel, kas intressisaajat tuleb pidada „tegelikuks tulusaajaks” direktiivi tähenduses, eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt pärast kohtuasja faktiliste asjaolude hindamist tehtud järeldus, et intressisaajal – kellel ei olnud lepingulist ega seadusest tulenevat kohustust kanda saadud intressid edasi teisele isikule – ei olnud „täielikku” õigust „saada ja kasutada” intresse, nagu on märgitud 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingut käsitlevates 2014. aasta kommentaarides?
1.

Kas direktiivi 2003/49/EÜ (1) artikli 1 lõiget 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi artikli 3 kohaldamisalasse kuuluv liikmesriigi residendist äriühing, mis saab sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas intresse teises liikmesriigis asuvalt tütarettevõtjalt, on nende intresside „tegelik tulusaaja” kõnealuse direktiivi tähenduses? 1.1. Kas mõistet „tegelik tulusaaja”, mida kasutatakse direktiivi 2003/49/EÜ artikli 1 lõikes 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada kooskõlas OECD 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artiklis 11 sisalduva vastava mõistega? 1.2. Kui küsimusele 1.1 tuleb vastata jaatavalt, siis kas seda mõistet tuleks tõlgendada üksnes 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artikli 11 kommentaaride valguses (punkt 8) või võib tõlgendamisse kaasata hilisemad kommentaarid, sealhulgas 2003. aastal sihtäriühingute kohta tehtud täiendused (punkt 8.1, nüüd punkt 10.1) ja 2014. aastal lepinguliste või seadusest tulenevate kohustuste kohta tehtud täiendused (punkt 10.2)? 1.3. Kui tõlgendamisse võib kaasata 2003. aasta kommentaarid, siis kas äriühingu käsitamata jätmine „tegeliku tulusaajana” direktiivi 2003/49/EÜ tähenduses eeldab rahaliste vahendite tegelikku suunamist isikutele, keda intressimaksja asukohariigis peetakse kõnealuste intresside „tegelikuks tulusaajaks”, ja kas sel juhul kohaldatakse lisatingimust, et vahendite tegelik edasikandmine peab toimuma intressimakse tähtpäevale lähedasel ajal ja/või intressi maksmisena? 1.3.1. Millist tähtsust omab sellega seoses see, kas omakapitali kasutatakse laenu andmiseks, kas kõnealust intressi kirjendatakse laenu põhisummalt (kogunenud intressina), kas intressisaaja on seejärel teinud kontsernisisese ülekande oma sama riigi residendist emaettevõtjale, et korrigeerida maksustamise eesmärgil kasumit vastavalt kõnealuses riigis kohaldatavatele eeskirjadele, kas kõnealune intress konverteeritakse seejärel laenuvõtja äriühingu omakapitaliks, kas intressisaajal on olnud lepinguline või seadusest tulenev kohustus kanda intress edasi teisele isikule ning kas enamik isikuid, keda intressimaksja asukohariigis peetakse intresside tegelikeks tulusaajateks, on teiste liikmesriikide või teiste Taaniga topeltmaksustamise vältimise lepingu sõlminud riikide residendid, nii et vastavalt Taani maksuõigusnormidele ei oleks olnud maksu kinnipidamiseks alust, kui need isikud oleksid olnud laenuandjad ja saanud seega otseselt intressi? 1.4. Millist tähtsust omab selle väljaselgitamisel, kas intressisaajat tuleb pidada „tegelikuks tulusaajaks” direktiivi tähenduses, eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt pärast kohtuasja faktiliste asjaolude hindamist tehtud järeldus, et intressisaajal – kellel ei olnud lepingulist ega seadusest tulenevat kohustust kanda saadud intressid edasi teisele isikule – ei olnud „täielikku” õigust „saada ja kasutada” intresse, nagu on märgitud 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingut käsitlevates 2014. aasta kommentaarides?
ET Euroopa Liidu Teataja C 270/32

Euroopa Komisjoni 26. mail 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 16. märtsi 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-568/14: Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-301/16 P)

(2016/C 270/36)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: T. Maxian Rusche, L. Flynn)

Teine menetlusosaline: Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu (neljas koda) 16. märtsi 2016. aasta otsus T-586/14: Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd vs. komisjon, mis tehti komisjonile teatavaks 17. märtsil 2016,;

— lükata esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse esimese väite esimene osa tagasi õigusliku põhjenduse puudumise tõttu;

— saata asi tagasi Üldkohtusse esimese väite teise väiteosa ja teise kuni neljanda uuesti läbivaatamiseks;

— otsustada esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulude jaotus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse esemeks olev kohtuotsus tuleb tühistada järgmistel põhjustel:

Esiteks tõlgendas Üldkohus valesti mõistet nõukogu määruse (EÜ) nr 1225/2009 (1) kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed artikli 2 lõike 7 punkti c kolmandas taandes olevat mõistet „endine mitteturumajanduslik süsteem”. See väide jaguneb viieks osaks:

— esimene väiteosa: viisaastakuplaani rakendusmeetmed lähtuvad endisest mitteturumajanduslikust süsteemist

— teine väiteosa: strateegiliselt tähtsate majandussektorit toetamine („picking winners”) ei ole turumajanduse raames õiguspärane eesmärk

— kolmas väiteosa: turumajanduse raames ei ole riigiabi mittesiduv, vaid on seotud investeeringuga

— neljas väiteosa: hinnatavad meetmed ei ole samastatavad liidu osas tuvastatud ebaseadusliku ja kokkusobimatu riigiabiga

— viies väiteosa: mõiste „mitteturumajanduslik” vale tõlgendamine

Teiseks on see kohtuotsus põhjendamata või on põhjendused vastuolulised.

Kolmandaks rikkus Üldkohus mitmel puhul menetlusnorme:

— esimene väiteosa: Üldkohus tegi otsuse küsimuses, mis ei kuulu tema pädevusse (ultra vires), rikkus põhimõtet, mille kohaselt hagi eseme määravad pooled ning rikkus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 21 ja esimeses kohtuastmes hagiavalduse esitamise ajal kehtinud esitatud Euroopa Liidu Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõiget 1 ja artikli 48 lõiget 2

— teine väiteosa: komisjon ei saanud teha teatavaks oma seisukohta punktis 66 viidatud otsustes käsitletud riigiabi ja käesoleval juhul vaatluse all olevate meetmete sarnasuse kohta

— kolmas väiteosa: Üldkohus jättis käsitlemata komisjoni argumendid mõiste „mitteturumajanduslik” määratluse kohta.

(1) Nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (ELT L 343, lk 51).
1.

Kas ühenduse õigusega, eriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (1) artikli 5 lõike 2 punktiga b (ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta (2) siseturul ning aluslepinguga) on kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on ettevõtjal keelatud osutada eraõiguslikele isikutele nn pilveteenusena video kaugsalvestamise teenust autoriõigusega kaitstud teoste isiklikuks tarbeks reprodutseerimiseks nii, et ta osaleb salvestamises aktiivselt, kui tal ei ole autoriõiguse omaniku nõusolekut?
3.

Kui eelnimetatud juhtudel jaatatakse ELTL artikli 18 esimeses lõigus sätestatud diskrimineerimiskeelu rikkumist, siis: Kas Euroopa Kohtu praktikat tuleb mõista nii, et käesoleva kohtuasjaga sarnases olukorras, kus pädeva asutuse poolt väljaandmisloa andmisele eelneb tingimata kohtulik seaduslikkuse kontroll, mille tulemus on asutusele siduv aga ainult juhul, kui väljaandmine tunnistatakse õiguslikult lubamatuks, võib selge rikkumine esineda juba ELTL artikli 18 esimeses lõigus sätestatud diskrimineerimiskeelu vähimagi rikkumise korral või on nõutav ilmne rikkumine?
2.

Kas niisuguse panga toimimisviis liikmesriigi pangateenusteturul, kes seab võetud siduvas laenuandmiskohustuses taotletud rahasummade käsutusse andmise tingimuseks, et on täidetud laenuandmistingimused, mida ei ole riigihankelepingu sõlmimise menetluse ajal laenulepingus täpsemalt kindlaks määratud, on direktiivi 2004/18 artikli 47 lõike 5 tähenduses mõjuv põhjus, mille tõttu pakkuja ei saa esitada hankija nõutud dokumente, kuigi see pakkuja saab tõendada oma majanduslikku ja finantsseisundit vandega kinnitatud avaldusega, mis tõendab, et tema ja panga vaheline laenusuhe on piisav?
3.

Kui vastus esimesele ja/või teisele küsimusele on jaatav: a) Kas ühtegi sellekohast luba, rakendusakti või haldusakti saab ja tuleks tõlgendada nii, et tehakse mööndus seoses i) tagastamatu käibemaksuga, mida niisugused käibemaksukohustuseta edasimüüjad maksavad oma majandustegevuse tarbeks müügi abivahenditelt või kolmandate isikute kaupadelt ja teenustelt; VÕI ii) välditavat maksu ületava maksu kogumisega maksuameti poolt; VÕI iii) võimaliku ebaausa konkurentsiga, mis tekib otsemüüjate, nendega seotud käibemaksukohustuseta edasimüüjate ja otsemüügiga mitte tegelevate ettevõtjate vahel? b) Kas: i) Ühendkuningriigile loa andmine kõnealuse erandi tegemiseks [direktiivi 77/388] artikli 11 A osa lõike 1 punktist a oli õigusvastane? ii) [direktiivi 77/388] artikli 11 A osa lõike 1 punktist a tehtud erandi kõrval on vaja erandit sama direktiivi artiklist 17? Kui vastus sellele on jaatav: kas Ühendkuningriik tegutses õigusvastaselt, kui ta ei taotlenud komisjonilt ega nõukogult luba artiklist 17 erandi tegemiseks? iii) Ühendkuningriik tegutseb õigusvastaselt, kui ta ei korralda käibemaksuga maksustamist nii, et otsemüüjatel võimaldatakse teha maksu ümberarvutus seoses müügi abivahendite või kolmandate isikute kaupade ja teenustega, mida käibemaksukohustuseta edasimüüjad hangivad oma majandustegevuse tarbeks? iv) asjassepuutuvad load, rakendusaktid ja haldusaktid on seetõttu täielikult või osaliselt kehtetud ja/või õigusvastased? c) Kas asjakohane õiguskaitsevahend, mida kohaldab Euroopa Liidu Kohus või siseriiklik kohus, on: i) kohustada liikmesriiki kehtestama kõnealune erand siseriiklikus õiguses nii, et seda asjakohaselt korrigeeritakse seoses a) tagastamatu käibemaksuga, mida niisugused käibemaksukohustuseta edasimüüjad maksavad oma majandustegevuse tarbeks müügi abivahenditelt või kolmandate isikute kaupadelt ja teenustelt; VÕI b) välditavat maksu ületava maksu kogumisega maksuameti poolt; VÕI iii) võimaliku ebaausa konkurentsiga, mis tekib otsemüüjate, nendega seotud käibemaksukohustuseta edasimüüjate ja otsemüügiga mitte tegelevate ettevõtjate vahel; või ii) tuvastada, et kõnealuse erandi lubamine ja sellest tulenevalt ka kõnealune erand ise on kehtetu; või iii) tuvastada, et sellekohased siseriiklikud õigusnormid on kehtetud; või iv) tuvastada, et suunisteade (Notice of Direction) on kehtetu; või v) tuvastada, et Ühendkuningriik on kohustatud taotlema luba veel ühe erandi tegemiseks, et näha ette asjakohane kohandus seoses a) tagastamatu käibemaksuga, mida niisugused käibemaksukohustuseta edasimüüjad maksavad oma majandustegevuse tarbeks müügi abivahenditelt või kolmandate isikute kaupadelt ja teenustelt; VÕI b) välditavat maksu ületava maksu kogumisega maksuameti poolt; VÕI iii) võimaliku ebaausa konkurentsiga, mis tekib otsemüüjate, nendega seotud käibemaksukohustuseta edasimüüjate ja otsemüügiga mitte tegelevate ettevõtjate vahel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 296/18

Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG 29. märtsil 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 4. veebruari 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-247/14: Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-182/16 P)

(2016/C 296/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG (esindaja: Rechtsanwalt S. Labesius)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet, Salumificio Fratelli Beretta SpA

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada edasikaevatud otsus osaliselt ning tühistada EUIPO neljanda apellatsioonikoja otsus osas, milles Üldkohtule esitatud hagi jäeti rahuldamata, teise võimalusena saata asi Üldkohtule otsuse tegemiseks tagasi ja

— mõista Üldkohtu menetluse kulud välja kostjalt ja menetlusse astujalt ning Euroopa Kohtu menetluse kulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuses väidetakse, et Üldkohtus on rikkunud liidu õigust, kuna Üldkohus rikkus oma 4. veebruari 2016. aasta otsuses nõukogu määruse nr 207/2009 (1) ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b ning ELTL artikli 296 lõiget 2.

Kokkuvõtteks eksis Üldkohus segiajamise tõenäosusele antud hinnangus, mis põhines varasema kaubamärgi „MINI WINI” eristavuse astmel ning kaupade ja teenuste sarnasusel ELi kaubamärgi „Stick MiniMINI …” taotlusega hõlmatud kaupade ja teenustega, samuti seoses iseseisva eristava rolliga, mis elemendil „MiniMINI” taotluse mõttes on. Samuti ei leidnud Üldkohus, et kaubamärgi ka vähese eristusvõimega osad aitavad segiajamise tõenäosusele kaasa, nagu ka vastavate kaupade turustamise konkreetsed üksikasjad, mis mõjutavad asjaomase avalikkuse tähelepanelikkuse astet, ning seda, et avalikkus kaldub kaubamärki nõrga, kuid visuaalselt domineeriva elemendiga lühendama.

Peale selle rikkus Üldkohus õigusnormi seeläbi, et isegi kui sõnalist osa peetakse üksnes kirjeldavaks, ei välista see võimalust, et kõnealune osa on domineeriv, kui hinnata tähiste sarnasust. Samuti moonutas Üldkohus oma otsuses faktilisi asjaolusid, kuna domineeriva osa analüüsimisel moonutas ta nende osade suurust ja asetsust ELi kaubamärgi taotlusega hõlmatud tähises. Lisaks rikkus Üldkohus õigusnormi, väites, et visuaalset sarnasust tuleb hinnata vaidlustatud ELi kaubamärgi taotluse kujutisosade eristavuse astmest lähtuvalt. Lõpuks ei ole edasikaevatud otsus nõuetekohaselt põhjendatud, kuna Üldkohus ei põhjendanud asjaomase avalikkuse tähelepanelikkuse astet seoses konkreetsete kaupadega.

(1) ELT L 78, lk 1.
1.

Kas nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 (1) (edaspidi „EÜ määrus”) artikli 42 lõiget 1 – võttes arvesse ka artiklit 46 – tuleb tõlgendada nii, et see ei välista täielikult eraomanikke sellise metsamaa säästva kasutuse toetuse saajate hulgast, mis on osaliselt ka riigi omandis?