ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

N. Delay kaebas selle kohtuotsuse peale edasi Corte d’appello di Firenzele, kes olles leidnud, et kuna ei ole selge, kas Euroopa Kohtu 18. juuli 2006. aasta otsuses kohtuasjas C-119/04: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-6885) kehtestatud põhimõtteid on vahetuslektorite osas järgitud, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [EÜ] artiklit 39 ja teiseseid õigusakte (eriti [eespool viidatud] 26. juuni 2001. aasta kohtuotsusest [komisjon vs. Itaalia] ja 18. juuli 2006. aasta kohtuotsusest [komisjon vs. Itaalia] tulenevaid tõlgendusi) võib mõista nii, et varem (seaduse nr 62/1967 kohaselt) tähtajalise lepingu alusel töötavatele „vahetuslektoritele” kohaldatavad eeskirjad, mis ei taga neile sellise lepingu tähtajatu lepinguga asendamise korral nende algsest töölevõtmise kuupäevast alates omandatud kõigi õiguste säilimist mitte üksnes palgatõusu, vaid ka nende tööstaaži ja tööandja poolt tehtavate sotsiaalkindlustusmaksete osas, on õiguspärased?”
91

Samas ei ole tõlge vajalik juhul, kui asjaoludest ilmneb, et menetluse algatamist käsitleva dokumendi adressaat on lisade sisust teadlik. Nii on see siis, kui ta on ise lisades sisalduvad dokumendid koostanud, või kui võib oletada, et ta saab nende sisust aru näiteks seetõttu, et ta kirjutas oma majandustegevuse raames alla lepingule, milles ta leppis kokku, et kirjavahetust peetakse edastava liikmesriigi keeles, ning lisad seonduvad nimetatud kirjavahetusega ja on koostatud kokkulepitud keeles.
69

Taoline parandamine ja sissenõudmine ei ole õigustatud ka kuuenda direktiivi artikli 17 lõigete 6 ja 7 alusel. Kumbki säte ei ole kohaldatav sellises olukorras nagu oli põhikohtuasjas, kuna need reguleerivad mahaarvamisõigust ennast ja mitte selle kasutamise eeskirju. Pealegi on lõige 6 kohaldatav üksnes sellistele kuludele, mis ei ole rangelt majanduskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele, samas kui on selge, et põhikohtuasjas ei ole selliste kuludega tegemist. Mis puudutab aga liikmesriikidele lõikega 7 antud õigust, siis piisab, kui märkida, et viimased võivad sellele tugineda üksnes tingimusel, et on eelnevalt kasutanud selle direktiivi artiklis 29 ette nähtud konsulteerimist (vt selle kohta 8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-409/99: Metropol ja Stadler, EKL 2002, lk I-81, punktid 61–63, samuti 14. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-228/05: Stradasfalti, EKL 2006, lk I-8391, punkt 29), mida aga Itaalia Vabariik kohtutoimikust nähtuvalt ei teinud.
26

Komisjon on seisukohal, et — ühelt poolt — tuleks kõnealuseid diplomeid käsitleda „diplomina” direktiivi 89/48 artikli 1 punkti a mõttes, kuivõrd need on väljastatud määratud pädeva asutuse poolt, nende puhul on nõutav keskharidusjärgne koolitus kestusega vähemalt kolm aastat ning need diplomid näitavad, et nende valdajal on vajalik kutsealane kvalifikatsioon, et töötada Hispaanias haigla farmatseudi kutsealal. Teiselt poolt on kutseala, millel on õigus tegutseda üksnes farmatseudi diplomit omavatel isikutel, reguleeritud kutseala direktiivi 89/48 artikli 1 punkti c mõttes. Kõnealusel kutsealal tegutsemine tähendab reguleeritud tegevusega tegelemist selle direktiivi artikli 1 punkti d mõttes, kuna tegevuse alustamiseks on nõutav diplomi olemasolu.
Määruse nr 2945/94 esimene kuni kolmas ja viies põhjendus on järgmised:

„[A]rvestades, et ühenduse eeskirjad sätestavad eksporditoetuse andmise ainult objektiivsete kriteeriumide põhjal, seda eelkõige eksporditava toote koguse, laadi ja omaduste ning tema geograafilise sihtkoha osas; kogemusi arvestades tuleks intensiivistada võitlust ühenduse eelarvele kahjuliku eeskirjade eiramise ja eelkõige pettuste vastu; selleks tuleks kehtestada sätted alusetult makstud summade sissenõudmiseks ja sanktsioonid, mis mõjutaksid eksportijaid ühenduse eeskirju täitma; [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

arvestades, et eksporditoetuste süsteemi laitmatu funktsioneerimise tagamiseks tuleks sanktsioone kohaldada sõltumata süü vormist; ometi on teatavatel juhtudel otstarbekas sanktsioonidest loobuda, eriti kui on tegemist ilmse eksimusega, mida tunnistab pädev asutus, ja kohaldada tahtluse korral karmimaid sanktsioone;

arvestades, et kui eksportija esitab valeandmeid, võib see vea avastamata jäämise korral kaasa tuua toetuse alusetu maksmise; et vea avastamise korral on põhjendatud eksportijale sanktsiooni määramine proportsionaalselt summaga, mis talle oleks vea avastamata jäämise korral alusetult makstud ning et kui valeandmeid esitati tahtlikult, on põhjendatud suurema sanktsiooni määramine;

[…]

arvestades, et nii omandatud kogemus kui ka rikkumised ning eelkõige selles osas juba tuvastatud rikkumised viitavad sellele, et kõnealune meede on vajalik, proportsionaalne ja piisavalt hoiatav ning et seda tuleks kohaldada ühetaoliselt kõigis liikmesriikides”.
22

See kahekordne eesmärk tuleneb raamkokkuleppe klauslist 1 (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 5) ja direktiivi 97/81 põhjendustest. Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi põhjenduses 5 on märgitud, et „Euroopa Ülemkogu Esseni istungjärgu otsustes rõhutati vajadust võtta meetmeid, et edendada tööhõivet ning naiste ja meeste võrdseid võimalusi, samuti nõuti meetmeid kasvu tööhõivet intensiivistava mõju suurendamiseks eelkõige paindlikuma töökorralduse kaudu viisil, mis vastaks nii töötajate soovidele kui ka konkurentsinõuetele”. Lisaks ilmneb selle direktiivi põhjendusest 11, et raamkokkuleppele allakirjutanud osalised „soovisid sõlmida osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe, määrates kindlaks selle üldised põhimõtted ja miinimumnõuded; nad näitasid tahet luua üldine raamistik, mille abil kõrvaldatakse osalise tööajaga töötajate diskrimineerimine ning arendatakse osalise tööajaga töötajate võimalusi sellisel alusel, mis oleks vastuvõetav nii tööandjatele kui ka töötajatele”. Lõpuks märgitakse selle direktiivi põhjenduses 18, et „komisjon on koostanud oma ettepaneku direktiivi kohta vastavalt sotsiaalpoliitikat käsitleva kokkuleppe [sõlmiti Euroopa Ühenduse liikmesriikide vahel, v.a Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik (EÜT 1992, C 191, lk 91), esitatud Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud sotsiaalpoliitika protokolli (nr 14) lisana] artikli 2 lõikele 2, mis näeb ette, et sotsiaalpoliitika valdkonna direktiivides „välditakse haldus-, finants- ja õiguslike piirangute kehtestamist viisil, mis pärsiks väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete loomist ja arengut””.
37

Põhikohtuasja pooled ei ole vaidlustanud seda, et adidase taotlusel registreeritud kolme triibu motiiv on mainekas kaubamärk. Selge on ka see, et Madalmaade kohaldatavad õigusaktid sisaldavad direktiivi artikli 5 lõikes 2 käsitletud normi. Ühtlasi on Euroopa Kohus täpsustanud, et direktiivi artikli 5 lõige 2 on kohaldatav ka kaupade ja teenuste suhtes, mis on identsed või sarnased nendega, millele asjaomane kaubamärk on registreeritud (vt selle kohta 9. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-292/00: Davidoff, EKL 2003, lk I-389, punkt 30, ning 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-408/01: Adidas-Salomon ja Adidas Benelux, EKL 2003, lk I-12537, punktid 18–22).
14

Kõigepealt tuleb meenutada, et kuuenda direktiivi artiklis 13 maksuvabastuste sätestamiseks kasutatud termineid tuleb tõlgendada kitsalt, arvestades, et need maksuvabastused on erandid üldpõhimõttest, mille kohaselt maksustatakse käibemaksuga iga teenus, mille maksukohustuslane on tasu eest osutanud (20. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-8/01: Taksatorringen, EKL 2003, lk I-13711, punkt 36; 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-472/03: Arthur Andersen, EKL 2005, lk I-1719, punkt 24, ja 21. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-453/05: Ludwig, EKL 2007, lk I-5083, punkt 21).
20

Teiseks on vaja täiendavalt märkida, et võimalus vasikaid lõastada on väga erandlik, kuna see hõlmab ajavahemikke, mis ei või kesta kauem kui üks tund ja mis on mõeldud üksnes piimaga söötmiseks. Seega on lubatud vasikaid erandkorras lõastada vaid lühikeste ajavahemike jooksul ning lisaks peab selline lõastamine toimuma tingimustes, mis tagavad vasikate liikumisvabaduse, st neil on võimalus raskusteta maha heita, puhata, üles tõusta ja end puhastada. Teisisõnu, need tingimused, mis põhikohtuasja kostja on esile toonud väitmaks, et loomi ei ole lõastatud, vastavad just neile tingimustele, mis loomadele peab olema tagatud, kui nad erandkorras lõastatakse, mille võimalus on ette nähtud üksnes gruppides peetavate vasikate puhul, millega aga põhikohtuasja kostja vasikate puhul tegemist ei ole.
50

Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et mõistet „tütarettevõtja jaotatav kasum” direktiivi artikli 4 lõike 2 viimase lause tähenduses tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid, mille alusel arvatakse selle kasumi sisse maksu ümberarvutus, mida on võimaldatud emaettevõtjalt tütarettevõtja asukohariigis kinnipeetud maksu hüvitamiseks, ei ole selle sättega vastuolus.
1.

Teadlast, kes on põhikohtuasja hagejaga samas olukorras, st kes teeb Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften eV-ga sõlmitud stipendiumilepingu alusel doktoritööd, peab käsitama töötajana EÜ artikli 39 tähenduses üksnes juhul, kui ta teeb seda teataval ajavahemikul selle ühingu alla kuuluva instituudi juhtimisel ja kui selle tegevuse eest makstakse talle tasu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu üleanne on kontrollida asjaolusid, mis on vajalikud selleks, et hinnata, kas tema menetluses olevas kohtuasjas on tegemist sellise juhtumiga.
71

Apellant tõdeb selle kohta, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses väidetule on uus pensioniskeem seotud Brüsseli elukallidusega. Nii sätestab uute personalieeskirjade XI lisa artikkel 3, et töötasude ja pensionide kohandamine põhineb tervel real samas lisa artiklis 1 nimetatud näitajatel, mille hulka kuulub elukalliduse muutumine Brüsselis (Brüsseli rahvusvaheline indeks). Uute personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõikes 5 ette nähtud tõsiasi, et Belgias paranduskoefitsienti ei kohaldata, tähendab, et de facto kohaldatakse neile pensionidele paranduskoefitsienti 100%. Seega kinnitatakse Belgias elavate pensionisaajate sissetulekud, arvestades üksnes Brüsseli ehk selle liikmesriigi pealinna elukallidust.
3

Direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1 sätestab: „Ilma et see piiraks liikmesriigi piirikontrolli suhtes kohaldatavate, reisidokumente käsitlevate sätete kohaldamist, on kõikidel liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus või pass, ja nende pereliikmetel, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kellel on kehtiv pass, õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki.”
32

Tegelikkuses on kohustusel anda nimetatud tagatisdeposiit harilikult kohaldatava tähtaja kasutamiseks üksnes see mõju, et see asendab finantskoormuse, mis on seotud asjaoluga, et enammakstud käibemaksusummat peetakse kinni 180 päeva, finantskoormusega, mis on seotud tagatisdeposiidi summa kinnipidamisega. Seda enam ei ole õigustatud esiteks asjaolu, et viimatinimetatud summa võib nagu põhikohtuasjas olla tunduvalt suurem kui kõnesolev käibemaksu enammakse summa, ja teiseks see, et ajavahemik, mil tagatisdeposiiti kinni peetakse, on pikem kui uute maksukohustuslaste puhul ettenähtud käibemaksu enammakse tagastamise tähtaeg. Käibemaksuseaduse artikli 97 lõike 6 alusel võib tagatisdeposiidi vabaks lasta alles pärast 12 kuu möödumist käibedeklaratsiooni esitamisest tingimusel, et maksukohustuslane on maksnud kõik sel perioodil riigile tasumisele kuuluvad maksud.
Konventsiooni kohaldamisala käsitleva artikli 1 lõiked 2 ja 3 sätestavad:

„2. Konventsioonis kasutatav mõiste „rahvusvaheline vedu” tähendab vedu, mille korral pooled on kokku leppinud, et lähte- ja sihtkoht, arvestamata vahemaandumisi või ümberlaadimist, asuvad kahe osalisriigi territooriumil või ühe osalisriigi territooriumil, kui on kokku lepitud peatumiskoht kolmanda riigi territooriumil, sõltumata sellest, kas see kolmas riik on ühinenud konventsiooniga. Konventsiooni mõistes ei ole vedu rahvusvaheline, kui selle lähte- ja sihtkoht on ühe osalisriigi territooriumil ja peatumiskohta teise riigi territooriumil ei ole kokku lepitud.

3. Kui vedu teostab mitu vedajat järjestikku ja pooled käsitavad seda ühtse toiminguna, on see konventsiooni järgi üks rahvusvaheline vedu, sõltumata sellest, kas see on kokku lepitud ühe või mitme lepinguga või kas osa neist lepingutest täidetakse täielikult ühe riigi territooriumil.”
51

Moonutamata konkurentsi, nii nagu see on ette nähtud asutamislepingus, saab tagada vaid juhul, kui on kindlustatud erinevate ettevõtjate vahelised võrdsed võimalused. Kui ELPA-laadsele juriidilisele isikule, kes ise korraldab mootorrattavõistlusi ja kasutab neid ärilisel eesmärgil, usaldatakse ülesanne anda pädevale haldusasutusele kooskõlastus selliste võistluste korraldamise loa taotluste kohta, tähendab see faktiliselt seda, et talle antakse pädevus määrata isikud, kellel on lubatud niisuguseid võistlusi korraldada, ja kehtestada võistluste korraldamise tingimused, ning et sellele üksusele antakse ilmne eelis konkurentide ees (vt analoogia alusel 19. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas C-202/88: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1991, lk I-1223, punkt 51, ja 13. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-18/88: GB-Inno-BM, EKL 1991, lk I-5941, punkt 25). Niisugune õigus võib seda omavat ettevõtjat ajendada takistama teiste ettevõtjate tulekut asjaomasele turule. Sellist ebavõrdsete konkurentsitingimuste olukorda rõhutab veelgi asjaolu, mida kinnitati ka Euroopa Kohtu istungil, et kui ELPA korraldab mootorrattavõistlusi või osaleb nende korraldamisel, ei pea ta saama ühtegi kooskõlastust selleks, et pädev haldusasutus talle nõutava loa annaks.
89

Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 75/442 artikli 15 kohaldamisel õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise suhtes, mille tulemusel reostati liikmesriigi rannikut: — võib siseriiklik kohus süsivesinike müüjat ja neid vedava laeva prahtijat käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses ja seega „eelmise valdajana” direktiivi artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamise seisukohast, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed; — kui ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kõnealune fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
6

Vastavalt sama määruse artiklile 3: „1. Lisa A sisaldab: a) konventsiooni I lisas loetletud liike, mille suhtes liikmesriigid ei ole esitanud reservatsioone; b) kõiki liike, i) mis on või võivad olla nõutud nii ühenduses kasutamiseks kui ka rahvusvahelises kaubanduses ja mis on väljasuremisohus või nii haruldased, et igasugune kauplemine ohustaks liigi säilimist, või ii) mis kuuluvad perekonda, millest suurem osa liike, või liiki, millest suurem osa alaliike on loetletud lisas A kooskõlas punktis a või punkti b alapunktis i toodud kriteeriumidega ning mille loetlemine lisas on oluline nende taksonite tõhusaks kaitseks. 2. Lisa B sisaldab: a) konventsiooni II lisas loetletud liike, välja arvatud need, mis on loetletud lisas A, mille suhtes liikmesriigid ei ole esitanud reservatsioone; b) konventsiooni I lisas loetletud liike, mille suhtes on esitatud reservatsioone; c) kõiki muid liike, mis pole loetletud konventsiooni I või II lisas ja i) mis on rahvusvahelise kauplemise objektiks sellisel hulgal, mis võib ohustada — selle säilimist või selle populatsioonide säilimist teatavates riikides või — kogu populatsiooni säilimist tasemel, mis on kooskõlas liigi osaga ökosüsteemides, kus ta esineb või ii) mille nimetamine lisas on oluline nende sarnase välimuse tõttu lisas A või lisas B loetletud liikidega, selleks et tagada kontrolli tõhusus nendest liikidest isenditega kauplemise üle; d) liigid, mille suhtes on kindlaks tehtud, et elusisendite toomine ühenduse looduskeskkonda kujutaks endast ökoloogilist ohtu ühenduse pärismaistele looduslikele looma- ja taimeliikidele. 3. Lisa C sisaldab: a) konventsiooni III lisas loetletud liike, välja arvatud need, mis on loetletud lisades A ja B, mille suhtes liikmesriigid ei ole esitanud reservatsioone; b) konventsiooni II lisas loetletud liike, mille suhtes on esitatud reservatsioone. 4. Lisa D sisaldab: a) lisades A–C loetlemata liike, mida imporditakse ühendusse koguses, mis õigustab nende seiret; b) konventsiooni III lisas loetletud liike, mille suhtes on esitatud reservatsioone. 5. Kui käesoleva määrusega hõlmatud liigi kaitsestaatus õigustab nende lisamist ühte konventsiooni lisadest, aitab liikmesriik kaasa vajalike muudatuste tegemisele.”
35

Mis puudutab KN-i alamrubriike, mis on asjassepuutuvad põhikohtuasjas, siis tuleb märkida, et alamrubriigi 85254099 sõnastus sisaldab vaid mõistet „muud”. See alamrubriik hõlmab seega kõiki salvestavaid videokaameraid, välja arvatud need, mis on „võimelised salvestama üksnes telekaamerast tulevat heli ja pilti”(„DV-out”-funktsioon), mis kuuluvad alamrubriiki 85254091. Komisjonil oli seega põhjus tõlgendada KN-i selgitavate märkuste alamrubriigi 85254099 sisu. Selgitavad märkused osutasid alates 15. septembrist 1998, et alamrubriiki 85254099 kuuluvad salvestavad videokaamerad on sellised, millel on nii „DV-in” kui „DV-out”-funktsioon. Komisjon muutis 6. juulil 2001 taas KN-i selgitavaid märkusi, täpsustades, et alamrubriik 85254099 hõlmab ka neid salvestavaid videomaakeraid, millel on sisseehitatud „DV-in”-funktsioon, hoolimata sellest, kas see funktsioon on tollivormistuse hetkeks aktiveeritud.
2

Prantsuse Code de procédure pénale’i (kriminaalmenetluse seadustik) artikkel 706-3 sätestab: „Igaüks, kellele on kahju tekitatud tahtliku või mittetahtliku teoga, mis täidab kuriteo koosseisu tunnuseid, saab talle isiklikult tekitatud kahju osas täielikku hüvitist, kui täidetud on järgmised tingimused: 1) need kahjustused ei lange Loi de financement de la sécurité sociale pour 2001 (2001. aasta sotsiaalkindlustuse finantseerimise seadus; nr 2000-1257, 23.12.2000) artikli 53, Code des assurances’i (kindlustusseadustik) artikli L. 126-1 ega Loi tendant à l’amélioration de la situation des victimes d’accidents de la circulation et à l’accélération des procédures d’indemnisation nr 85-677 (5. juuli 1985. aasta liiklusõnnetuste ohvrite olukorra parandamise ja hüvitise maksmise kiirendamise seadus) 1. peatüki kohaldamisalasse ega ole tekkinud jahiõnnetuse või putukatõrje tagajärjel; 2) need teod: — põhjustasid inimese surma, püsiva puude või täieliku töövõimetuse, mis kestis vähemalt kuu aega; — on sätestatud ja keelatud Code pénal’i artiklites 222-22 kuni 222-30, 225-4-1 kuni 225-4-5 ja 227-25 kuni 227-27; 3) kahjustatud isik on Prantsuse kodanik või tegu on toime pandud Prantsusmaal ja kahjustatud isik on: — kas Euroopa Majandusühenduse liikmesriigi kodanik — või ta viibib teo toimepanemise ajal või taotluse esitamise ajal rahvusvaheliste lepingute või kokkulepete alusel seaduslikult Prantsusmaal. Hüvitise maksmisest võib keelduda või hüvitise suurust vähendada juhul, kui ohver oli ise süüdi.”
15

MDU esitatud menetlusnormide rikkumise vastuväide lükati tagasi põhjusel, et arstide nõuded ei kuulu nimetatud määruse artikli 22 punkti 2 kohaldamisalasse. MDU esitas edasikaebuse Supreme Courtile, kes peatas menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas juhul, kui arstid moodustavad ühe liikmesriigi õiguse kohaselt asutatud äriühingu kujul tegutseva kutseliidu, mille eesmärk on anda abi ja tagatisi selles ja teistes liikmesriikides asjaomasel kutsealal tegutsevatele liikmetele, ning kui selle abi või tagatiste andmine oleneb asjaomase ühingu juhatuse poolt põhikirja kohaselt ja absoluutse kaalutlusõigusega tehtud otsusest, võib menetlust, millega teises liikmesriigis tegutsev arst on vaidlustanud põhikirja eelnimetatud sätte alusel võetud otsuse, millega keeldutakse sellele arstile abi või hüvitise andmisest, sel alusel, et ühing on rikkunud tema lepingust või muid seadusest tulenevaid õigusi, pidada menetluseks, mille esemeks on ühingu organi otsuse õiguspärasus [määruse nr 44/2001] artikli 22 [punkti] 2 tähenduses, mistõttu selle liikmesriigi kohtutel, kus on ühingu asukoht, on ainupädevus?”
71

Komisjon on arvamusel, et väljend „oluline” viitab moonutamisele, mis ei ole ebaoluline ega tühine. Ta tugineb selles osas kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 5 kolmandale lõigule koostoimes selle direktiivi D lisaga, mille kohaselt on D lisas loetletud tegevusalad käibemaksuga maksustatavad juhul, kui need „ei ole tühised”. Igal juhul on kolmanda lõigu ülesanne maksustada käibemaksuga teatud tegevusalade kategooriad, mida muul juhul tuleks hinnata artikli 4 lõike 5 teise lõigu põhjal. Need kaks lõiku alluvad samale loogikale ja sellest võib järeldada, et mõistet „tühine” kasutades soovis seadusandja kirjeldada tegevusalasid, mis ei too kaasa „olulist” konkurentsi moonutamist.
14

Selles otsuses on märgitud, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel antud elamisõiguse eelduseks on see, et isik on taotluse esitamise ajal tööturul aktiivne ning et tal on ettenähtaval ajal tegelik võimalus saada tööd. Migratsiooniamet leidis, et põhimõtteliselt ei saa olla vastuväiteid sellele, et elamisõigust piiratakse kuue kuuga töökoha otsimiseks.
18

Direktiiviga 2000/35 kehtestatud süsteemi raames piirdub iseäranis selle artikkel 5 üksnes nõudega, et liikmesriigid tagaksid, et nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 5 määratletud täitedokumendi võib saada tavaliselt 90 kalendripäeva jooksul alates võlausaldaja hagi esitamisest või kohtu või muu pädeva asutuse poole pöördumisest eeldusel, et võlga ega menetluse asjaolusid ei ole vaidlustatud. Sellest tuleneb, et direktiiv ühtlustab – eriti mis puudutab vaidlustamata nõude sissenõudmise menetlust – üksnes täitedokumendi saamise tähtaja, kuid ei reguleeri sundtäitmise menetlust, mille suhtes kohaldatakse liikmesriikide siseriiklikku õigust.
57

Kui siseriiklikud õigusnormid võrdsustavad asjassepuutuvas liikmesriigis asuva kinnisasja maksustamisel selle isiku pärijad, kes oma surma hetkel oli seal riigis resident, selle isiku pärijatega, kes oma surma hetkel ei olnud seal resident, ei saa need õigusnormid kohelda sama maksu raames neid kahte pärijate kategooriat selle kinnisasjaga seotud kohustuste mahaarvamise osas erinevalt, ilma et see ei oleks käsitletav diskrimineerimisena. Koheldes nende kahe isikutekategooria pärandvara pärandimaksu seisukohast võrdselt, välja arvatud võlgade mahaarvamise osas, möönab siseriiklik seadusandja, et nende kahe vahel ei ole maksustamise korra ja tingimuste osas mingit objektiivset olukorra erinevust, mis võiks õigustada erinevat kohtlemist (vt analoogia alusel 28. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas 270/83: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1986, lk 273, punkt 20; 14. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-170/05: Denkavit Internationaal ja Denkavit France, EKL 2006, lk I-11949, punkt 35, ning kapitali vaba liikumise ja pärandimaksuga seoses tänase kuupäeva otsus kohtuasjas C-11/07: Eckelkamp, EKL 2008, lk I-6845, punkt 63).