ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2006/24, mis käsitleb üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamist ja millega muudetakse direktiivi 2002/58, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv), tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisuguste siseriiklike õigusnormide kohaldamine, mis on kehtestatud direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 8 alusel ja mis lubavad interneti abonendi või interneti kasutaja kindlakstegemise eesmärgil kohustada internetiteenuste osutajat avaldama autoriõiguse omanikule või tema volitatud isikule selle abonendi andmed, kellele on antud IP-aadress (interneti-protokolli aadress), mida on kasutatud nimetatud õiguse kahjustamisel, kuna need õigusnormid ei kuulu direktiivi 2006/24 esemelisse kohaldamisalasse.

Nimelt ilmneb esiteks direktiivi 2006/24 artiklist 11 koostoimes põhjendusega 12, et direktiivi näol on tegemist väga kindlapiiriliste erinormidega, mis kalduvad üldkohaldatavast direktiivist 2002/58 ja täpsemalt selle artikli 15 lõikest 1 kõrvale ning asuvad selle asemele.

Teiseks on siseriiklike õigusnormidega seatud eesmärk direktiivi 2006/24 omast erinev. Need õigusnormid on seotud tsiviilmenetluses andmete edastamisega selleks, et oleks võimalik tuvastada intellektuaalomandi õiguste kahjustamine, samas kui direktiiv 2006/24 käsitleb üksnes üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate loodavate või töödeldavate andmete töötlemist ja säilitamist raskete kuritegude uurimise, avastamise ja kohtus menetlemise eesmärgil ning nende andmete edastamist pädevatele siseriiklikele asutustele. Selles suhtes ei ole asjakohane fakt, et kõnealune liikmesriik ei ole direktiivi 2006/24 veel üle võtnud, kuigi selleks ette nähtud tähtaeg on möödunud.

(vt punktid 40, 43, 44, 46, 61 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-436/10

Belgia Kuningriik

versus

BLM SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Mons)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 13 B osa punkt b — Mahaarvamisõigus — Juriidilisest isikust maksukohustuslase kapitalikaup, mis on antud tema töötaja kasutusse viimase isiklikuks tarbeks”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted — Õigusaktide ühtlustamine — Käibemaks — Ühine käibemaksusüsteem — Sisendkäibemaksu mahaarvamine — Kinnisasja rendile- ja üürileandmine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 3 B osa punkt b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 95/7) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt – olgugi et artikli 13 B osa punktis b loetletud kinnisvara liisimise või rendile andmise tingimused ei ole täidetud – käsitatakse käibemaksust vabastatud teenusena selle sätte tähenduses juriidilisest isikust maksukohustuslase töötaja poolt sellise hoone osa isiklikuks tarbeks kasutamist, mille see maksukohustuslane on ehitanud või mida ta valdab asjaõiguse alusel, kui sellelt kapitalikaubalt võib sisendkäibemaksu maha arvata.

Selles küsimuses tuleb liikmesriigi kohtul hinnata, kas teatavas olukorras on tegemist kinnisasja rendile andmisega selle artikli 13 B osa punkti b tähenduses.

(vt punktid 31 ja 32 ning resolutsioon)

Kohtuasi C-436/10

Belgia Kuningriik

versus

BLM SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Mons)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 13 B osa punkt b — Mahaarvamisõigus — Juriidilisest isikust maksukohustuslase kapitalikaup, mis on antud tema töötaja kasutusse viimase isiklikuks tarbeks”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kinnisasja rendile- ja üürileandmine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 3 B osa punkt b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 95/7) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt – olgugi et artikli 13 B osa punktis b loetletud kinnisvara liisimise või rendile andmise tingimused ei ole täidetud – käsitatakse käibemaksust vabastatud teenusena selle sätte tähenduses juriidilisest isikust maksukohustuslase töötaja poolt sellise hoone osa isiklikuks tarbeks kasutamist, mille see maksukohustuslane on ehitanud või mida ta valdab asjaõiguse alusel, kui sellelt kapitalikaubalt võib sisendkäibemaksu maha arvata.

Selles küsimuses tuleb liikmesriigi kohtul hinnata, kas teatavas olukorras on tegemist kinnisasja rendile andmisega selle artikli 13 B osa punkti b tähenduses.

(vt punktid 31 ja 32 ning resolutsioon)
Kohtuasi C-414/10

VELECLAIR SA

versus

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

„Käibemaks — Kuues direktiiv — Artikli 17 lõike 2 punkt b — Kolmandast riigist imporditud toote maksustamine — Siseriiklikud õigusnormid — Impordikäibemaksu mahaarvamise õigus — Tingimus — Käibemaksu tegelik maksmine maksu tasumise eest vastutava isiku poolt”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted — Õigusaktide ühtlustamine — Käibemaks — Ühine käibemaksusüsteem — Sisendkäibemaksu mahaarvamine — Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 2 punkt b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil seada impordikäibemaksu mahaarvamise õigust sõltuvusse selle maksu tegelikust eelnevast tasumisest maksu tasumise eest vastutava isiku poolt, kui viimati nimetatu on ühtlasi see isik, kellel on mahaarvamise õigus.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-414/10

VELECLAIR SA

versus

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

„Käibemaks — Kuues direktiiv — Artikli 17 lõike 2 punkt b — Kolmandast riigist imporditud toote maksustamine — Siseriiklikud õigusnormid — Impordikäibemaksu mahaarvamise õigus — Tingimus — Käibemaksu tegelik maksmine maksu tasumise eest vastutava isiku poolt”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 2 punkt b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil seada impordikäibemaksu mahaarvamise õigust sõltuvusse selle maksu tegelikust eelnevast tasumisest maksu tasumise eest vastutava isiku poolt, kui viimati nimetatu on ühtlasi see isik, kellel on mahaarvamise õigus.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Ainuüksi finantskaalutlused ei saa viia järelduseni, et kõnealuse direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud erandi kohaldamist õigustada võivad erivajadused on olemas.

Juhul kui ravimid, millel on samad toimeained, sama toimeaine sisaldus ja sama ravimvorm kui ravimil, mida raviarst peab vajalikuks oma patsientide ravimiseks välja kirjutada, on juba siseriiklikul turul loa saanud ja kättesaadavad, ei saa enam tegemist olla „erivajadustega” direktiivi 2001/83 artikli 5 lõike 1 tähenduses, mille tõttu on vaja direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud müügiloa omamise nõudest erandit teha.

Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse õigusnormi, mis vabastab müügiloa nõudest teistest riikidest pärit ravimid, millel on samad toimeained, sama toimeaine sisaldus ja sama ravimvorm, kui selles liikmesriigis müügiloa saanud ravimitel, eelkõige tingimusel, et imporditud ravimite hinnad on müügiloa saanud ravimitega võrreldes konkurentsivõimelised, rikub direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, muudetud määrusega nr 1394/2007, artiklist 6 tulenevaid kohustusi.

Müügiloata ravimite importimise võimalus, mis on direktiivis 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, muudetud määrusega nr 1394/2007, sätestatud erandit rakendavates siseriiklikes õigusaktides ette nähtud, peab jääma erandlikuks, et müügiloa andmise kord säilitaks oma kasuliku mõju.

Direktiivi 2001/83 artikli 5 lõikest 1 tulenevat võimalust jätta direktiivi sätted kohaldamata saab seega kasutada ainult juhul, kui see osutub vajalikuks tulenevalt patsiendi erivajadustest. Teistsugune tõlgendus oleks vastuolus rahvatervise kaitsmise eesmärgiga, mis saavutatakse ravimeid, eriti aga nende müügilubasid käsitlevate sätete ühtlustamise teel.

Selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 osutatud mõiste „erivajadused” viitab ainult konkreetsetele juhtumitele, mille aluseks on meditsiinilised kaalutlused, ning eeldab, et ravim on patsientide vajaduste rahuldamiseks vajalik. Samuti tähendab nõue, et ravimeid tarnitakse „heauskselt” ja „omaalgatusliku tellimuse” alusel, et arst kirjutab ravimi välja pärast oma patsientide tegelikku läbivaatust ning puhtalt ravikaalutlustel.

Kõikidest kõnealuse direktiivi artikli 5 lõikes 1 loetletud tingimustest – arvestades nimetatud direktiivi põhieesmärke ja eelkõige rahvatervise eesmärki – tuleneb, et asjaomases sättes ette nähtud erand puudutab vaid juhtumeid, mil arst leiab, et tema konkreetse patsiendi tervislikust seisundist tulenevalt on vaja manustada ravimit, millega samaväärne müügiloaga ravim siseriiklikul turul puudub või mis ei ole siseriiklikul turul saadaval.

(vt punktid 32–36)
Niisugune tõlgendus tuleneb ka määruse nr 40/94 artikli 27 kontekstist. Konkreetsemalt on määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94, eeskirjas 5, milles on täpsustatud formaalsusi, mida Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), liikmesriigi tööstusomandi õiguskaitse keskamet või Beneluxi kaubamärgiamet peavad ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise korral täitma, kehtestatud üksnes kohustus märkida taotlusele selle saabumise kuupäev, mitte aga kellaaeg minuti täpsusega.

Kohustusega märkida olenevalt keeleversioonist kuupäev või päev ei kaasne tavapärases tähenduses kohustust märkida kellaaega ning seda enam kellaaega minuti täpsusega. Järelikult, kuna määruse nr 40/94 artiklis 27 puudub otsene viide ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise kellaajale minuti täpsusega, ei pidanud ühenduse seadusandja neid andmeid ilmselt vajalikuks, selleks et teha kindlaks ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise hetk, ning sellest tulenevalt see, kas kõnealune kaubamärk on mõnest muust kaubamärgist varasem.

Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (muudetud määrusega nr 1992/2003) artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda lisaks ühenduse kaubamärgi taotluse Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) esitamise kuupäevale arvesse võtta ka taotluse esitamise kellaaega minuti täpsusega, selleks et teha kindlaks, kas niisugune kaubamärk on varasem siseriiklikust kaubamärgist, mille taotlus on esitatud samal kuupäeval, kuigi siseriikliku kaubamärgi registreerimist reguleerivate siseriiklike õigusnormide kohaselt on selles suhtes oluline taotluse esitamise kellaaeg minuti täpsusega.

Autonoomse süsteemina on ühenduse kaubamärgikorras ühenduse kaubamärgi esitamise kuupäeva kohta omad normid, ilma et oleks viidatud siseriikliku õiguse sätetele.

Järelikult saab ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva kindlaks teha üksnes liidu õigusnormide alusel, ilma et liikmesriikide õiguses leitud lahendused saaksid selles suhtes mingit mõju avaldada.

Määruse nr 40/94 artiklist 14 koostoimes artikliga 97 ilmneb nimelt, et siseriiklik õigus on kohaldatav üksnes küsimuste suhtes, mis ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse.

(vt punktid 56–58, 63 ja resolutsioon)
Liidu institutsioonide kaalutlusõiguse kasutamist kontrollib kohus. Võrdlusriigi valiku osas tuleb eelkõige kontrollida, kas need institutsioonid on arvestanud peamisi asjaolusid, et tõendada valitud riigi sobivust, ja kas toimikumaterjale on uuritud nõutud hoolsusega, et saaks järeldada, et normaalväärtus määrati kindlaks sobivalt ja põhjendatult.

Määrusega nr 2117/2005 muudetud dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti a kohaselt määratakse erandina sama artikli lõigetest 1–6 mitteturumajanduslikest riikidest pärineva impordi puhul normaalväärtus reeglina kolmandas turumajandusriigis kehtiva hinna või arvestusliku väärtuse alusel. Vastavalt selle sätte teisele lõigule valitakse sobiv kolmas turumajandusriik põhjendatud viisil, võttes nõuetekohaselt arvesse valimise ajal kättesaadavaid usaldusväärseid andmeid. Nimelt peavad liidu institutsioonid, võttes arvesse võimalikke alternatiive, üritama leida kolmanda riigi, milles samasuguse toote hind kujuneb ekspordiriigiga võimalikult sarnastes tingimustes, tingimusel et tegu on turumajandusriigiga.

Määrusega nr 2117/2005 muudetud dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti a sõnastusest ja ülesehitusest ilmneb, et mitteturumajanduslikest riikidest impordi korral on peamine meetod normaalväärtuse kindlaksmääramiseks see, mis võtab arvesse turumajandusriigis kehtiva hinna või arvestusliku väärtuse või hinna, mis kehtib müügi puhul sellisest kolmandast turumajandusriigist teistesse riikidesse, k.a liitu. Sellise võimaluse puudumisel on määratletud normaalväärtuse kindlaksmääramiseks teisejärguline meetod, mille kohaselt see väärtus määratakse kindlaks mis tahes muul põhjendatud alusel, sealhulgas samasuguse toote eest liidus tegelikult makstud või makstava hinna alusel, mida on vajaduse korral nõuetekohaselt kohandatud, et sisse arvata põhjendatud kasumimarginaal.

Algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis a kasutatud väljendid näitavad, et selles sättes kirjeldatud peamise meetodi eelistamise eesmärk on määrata põhjendatult kindlaks normaalväärtus ekspordiriigis, valides kolmanda riigi, kus samasuguse toote hind kujuneb ekspordiriigiga võimalikult sarnastes tingimustes, tingimusel et tegemist on turumajandusriigiga.

Sellest tuleneb, et liidu institutsioonide kaalutlusõigus võrdlusriigi valikul ei anna neile õigust jätta kõrvale nõuet valida kolmas turumajandusriik, kui see on võimalik. Algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis a sätestatud niisuguse üldreegli kohaldamise, mis puudutab mitteturumajandusriikidest pärinevate toodete normaalväärtuse kindlaksmääramist, saavad institutsioonid muule põhjendatud alusele tuginedes kõrvale jätta üksnes siis, kui üldreeglit ei saa kohaldada.

(vt punktid 24–26)
Keywords

Summary



Keywords

1. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Perehüvitised – Kohaldatavad õigusaktid – Töötaja, kes teeb ajutist tööd teises liikmesriigis kui see, kus ta tavaliselt töötab, ning kelle enda ja kelle pereliikmete elukoht ei ole selles liikmesriigis – Perehüvitiste saamine elukohajärgses pädevas liikmesriigis

(Nõukogu määrus nr 1408/71, muudetud määrusega nr 647/2005, artikli 14 punkti 1 alapunkt a ja artikli 14a punkti 1 alapunkt a)

2. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Perehüvitised – Töötaja, kes teeb ajutist tööd teises liikmesriigis kui see, kus ta tavaliselt töötab

(ELTL artiklid 45 ja 48)

Summary

1. Määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 647/2005) artikli 14 punkti 1 alapunkti a ja artikli 14a punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik, kes nimetatud sätete kohaselt ei ole määratletud kui pädev riik, maksab oma siseriikliku õiguse kohaselt lapsetoetusi tema territooriumil ajutist tööd tegevale võõrtöötajale, kes on selles liikmesriigis üldise tulumaksukohustusega isik, ent kuulub pädeva riigi sotsiaalkindlustusskeemi alla, sealhulgas juhul, kui on tuvastatud, et esiteks ei ole asjaomane töötaja sattunud õiguse vabalt liikuda kasutamise tõttu ebasoodsamasse õiguslikku olukorda, kuna tal on säilinud õigus saada pädevas liikmesriigis sama liiki perehüvitisi, ja et teiseks ei ole selle töötaja ega lapse, kelle eest toetust taotletakse, alaline elukoht selle liikmesriigi territooriumil, kus ajutist tööd tehakse.

(vt punkt 68, resolutsiooni punkt 1)

2. Töötajate vaba liikumist käsitlevaid EL toimimise lepingu sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui niisuguses olukorras, kus töötaja on ajutiselt lähetatud teise liikmesriiki kui pädev liikmesriik, kohaldatakse lapsetoetuste kumuleerumise vastast siseriiklikku õigusnormi, juhul kui see toob kaasa mitte hüvitisesumma vähendamise teises riigis saadava sarnase hüvitise summa võrra, vaid selle hüvitise maksmise välistamise.

(vt punkt 85, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankemenetlused – Direktiiv 2004/18 – Kohaldamisala – Sõjaväehanked

(EÜ artikli 296 lõike 1 punkt b; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/18, artikkel 10)

Summary

Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 10 koosmõjus EÜ artikli 296 lõike 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil jätta selles direktiivis ette nähtud menetluse korraldamata, kui riigihankelepingu sõlmib riigikaitsevaldkonna hankija sellise varustuse ostmiseks, mida – olgugi et see on mõeldud spetsiaalselt sõjaliseks otstarbeks – on võimalik üldjoontes sarnaselt kasutada ka tsiviilvaldkonnas, üksnes juhul, kui seda varustust saab selle eriomaste omaduste poolest pidada spetsiaalselt nimetatud eesmärgil looduks ja selleks kohandatuks ning mis hõlmab seega ka selle olulisi muudatusi; selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punkt 46 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c ja seda sätet käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, et võimaldada kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus tugineb, peavad üheti mõistetavalt ja arusaadavalt nähtuma hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheti mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab teatud väite kohta seisukoha võtmata.

ELTL artikli 258 alusel esitatud hagiavalduses peab hageja etteheited esitama terviklikult ja täpselt, et liikmesriik ja Euroopa Kohus saaksid täpselt aru liidu õiguse väidetava rikkumise ulatusest, mis on vajalik selleks, et nimetatud riik saaks tõhusalt esitada oma vastuväited ja et Euroopa Kohus saaks väidetud rikkumise olemasolu hinnata.

(vt punktid 24, 26)
—

nägi ette, et majanduslikult soodsaima pakkumuse valimisel annab teatud hulga hindamispunkte asjaolu, et teatud tooted kannavad kindlaid märgiseid, ilma et oleks ära toonud nende märgiste aluskriteeriume, ega lubanud kõigi asjakohaste tõenditega tõendada, et toode vastab neile aluskriteeriumidele, siis on ta seadnud hankelepingu sõlmimise tingimuse, mis on vastuolus nimetatud direktiivi artikli 53 lõike 1 punktiga a;
—

kuni kapitali suurendamise kohustuse täitmiseni on keelatud sõlmida uusi lepinguid või osaleda hangetes, mis on kuulutatud välja, et sõlmida leping nende teenuste osutamiseks. Selline kohustus on asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiramine, kuna esiteks seab see miinimumkapitali tingimuse ja teiseks kohustab see eraettevõtjaid, kes soovivad tegeleda vaidlusaluste tegevustega, asutama end juriidilise isikuna. Seega takistab või muudab selline õigusnorm asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse teostamise vähem atraktiivseks. Ka seab niisugune norm EÜ artiklitega 43 ja 49 tagatud vabadustele ebaproportsionaalsed ja seega põhjendamatud piirangud, kuna see ületab kaugelt eesmärgi kaitsta ametiasutusi kontsessionääride kohustuste täitmata jätmise eest. (vt punktid 38, 43, 45 ja 46 ning resolutsioon)
Sellegipoolest, kui kolmas isik hangiks selle osa lähte- või objektkoodist, mis puudutab arvutiprogrammis kasutatavat programmeerimiskeelt või andmefailide vormingut, ja kui ta looks selle koodi abil sarnaseid elemente oma arvutiprogrammis, kujutaks see endast osalist reprodutseerimist direktiivi 91/250 artikli 4 punkti a tähenduses.

Programmeerimiskeele ja andmefailide vormingu puhul, mida kasutatakse arvutiprogrammis selleks, et tõlgendada ja käitada kasutajate kirjutatud rakendusprogramme ning lugeda ja kirjutada andmeid kindla vorminguga andmefailis, on tegemist selle programmi elementidega, mille abil saavad kasutajad programmi teatavaid võimalusi kasutada.

Nimelt, kui nõustuda sellega, et teatava arvutiprogrammi üks funktsioon võib iseenesest olla autoriõigusega kaitstud, siis võimaldaks see monopoliseerida ideid ning seega takistada tehnika progressi ja tööstuse arengut.

Direktiivi 91/250 arvutiprogrammide õiguskaitse kohta artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et litsentsi alusel arvutiprogrammi koopia saanud isik võib ilma autoriõiguse omaniku loata jälgida, uurida või katsetada programmi funktsioneerimist, et teha kindlaks programmi mis tahes elemendi aluseks olevad ideed ja põhimõtted, kui ta teeb litsentsiga lubatud tegevuste raamesse jäävaid toiminguid ning arvutiprogrammi kasutamiseks vajalikke laadimis- ja käivitamistoiminguid, tingimusel et sellised toimingud ei piira programmi puudutava autoriõiguse omaniku ainuõigust.

Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see, kui arvutiprogrammis või selle kasutusjuhendis reprodutseeritakse teatavaid elemente, mis on kirjeldatud teise arvutiprogrammi kasutusjuhendis, mis on autoriõigusega kaitstud, kujutab endast viimati nimetatud kasutusjuhendit puudutava autoriõiguse rikkumist, kui nende elementide reprodutseerimine on autoriõigusega kaitstud arvutiprogrammi kasutusjuhendi autori enda intellektuaalse loomingu väljendus, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 70 ja resolutsiooni punkt 3)