ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on selline, et kõnealust hüvitist tuleb käsitada kui haigushüvitist, siis millised on vastused järgmistele küsimustele? a) Kas selline isik nagu taotleja ema, kes on pensionile jäämise tõttu lõpetanud töötamise või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise, on oma varasemast töötamisest või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest tulenevalt siiski „töötaja” artikli 19 tähenduses või kohaldatakse artiklites 27–34 sätestatud õigusnorme (mis käsitlevad pensionäre)? b) Kas selline isik nagu taotleja isa, kes ei ole alates 2001. aastast töötanud ega tegutsenud füüsilisest isikust ettevõtjana, on oma varasemast töötamisest või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest tulenevalt siiski „töötaja” artikli 19 tähenduses? c) Kas taotlejat tuleb käsitada kui „pensionäri” artikli 28 tähenduses, kuna talle on määratud hüvitis määruse 1408/71 artikli 95b alusel, hoolimata sellest, et: 1) asjaomane taotleja ei ole kunagi olnud töötaja määruse 1408/71 artikli 1 punkti a tähenduses; 2) taotleja ei ole jõudnud riiklikult määratud pensioniikka; ja 3) taotleja kuulub määruse 1408/71 isikulisse kohaldamisalasse ainult kui pereliige? d) Kui pensionär kuulub määruse 1408/71 artikli 28 kohaldamisalasse, siis kas selle pensionäri pereliige, kes on alati elanud koos asjaomase pensionäriga ja samas riigis kui asjaomane pensionär, saab vastavalt artikli 28 lõikele 1 koostoimes artikliga 29 taotleda haigushüvitist artikli 28 lõike 2 kohaselt määratud pädevalt asutuselt, kui sellist hüvitist (kui selle määramine on võimalik) saab maksta ainult pereliikmele (mitte aga asjaomasele pensionärile)? e) Kui see on (eespool punktides a–d esitatud küsimustele antavatest vastustest tulenevalt) asjakohane, siis kas määruse 1408/71 artiklitega 19 ja/või 28 on kooskõlas see, kui kohaldatakse siseriiklikus sotsiaalkindlustusõiguses sätestatud tingimust, mille kohaselt tekib haigushüvitise saamise õigus üldse ainult nendel isikutel, kes on varem pädevas liikmesriigis määratletud ajavahemiku jooksul elanud nõutava aja?
—

Kas Euroopa Parlamendi ja Nõukogu 29. aprilli 2004. a määruse nr 882/2004/EÜ (1) ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks, artikli 27 lõike 4 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et see ei keela ettevõtjalt sama määruse IV lisa A jaos nimetatud tegevuste osas sama määruse IV lisa B jaos sätestatud minimaalses määras lõivu nõudmist isegi siis, kui vastutavate pädevate asutuste poolt seoses sama määruse VI lisas loetletud nimetustega kantavad kulud on madalamad kui eelpoolnimetatud minimaalsed määrad?;
1.

a) (Kas ajavahemikul, millal oli kohaldatav nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1) vahetult enne 5. maid 2005 kehtinud redaktsioon, saab 1992. aasta Social Security Contributions and Benefits Acti paragrahvides 71 kuni 76 sätestatud puudega isikute ülalpidamistoetuse mobiilsusega seonduvat toetuse osa käsitleda eraldi puudega isiku ülalpidamistoetusest kui tervikust kas sotsiaalkindlustushüvitisena vastavalt määruse artikli 4 lõikele 1 või mitteosamakselise erihüvitisena vastavalt artikli 4 lõikele 2a või muul viisil? b) Kui vastus küsimusele (a) on jaatav, siis mis on õige kategooria? c) Kui vastus küsimusele (a) on eitav, siis mis on puudega isiku ülalpidamistoetuse õige kategooria? d) Kui vastus küsimustele (b) või (c) on liigitamine sotsiaalkindlustushüvitiseks, siis kas kõnealune hüvitis on haigushüvitis artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses või invaliidsushüvitis artikli 4 lõike 1 punkti b tähenduses? e) Kas vastuseid ülalnimetatud küsimustele mõjutab Euroopa Kohtu otsuse kohtuasjas C-299/05: Euroopa Ühenduste Komisjon vs Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu (EKL 2007, lk I-8695) resolutsiooni punktis 2 esitatud ajaline piirang?
1.

Kui rikkumise tegelik toimepanemise koht tehakse kindlaks pärast seda, kui liikmesriik on tuvastanud eeskirjade eiramise TIR-vedude tollikorras ja esitanud oma territooriumi garantiiühingule maksenõude, mis vastab maksuteates esitatud summale, siis kas asjaolu, et liikmesriik, kus rikkumine toimus, algatab uue menetluse, et nõuda maksude tasumist peamistelt võlglastelt ja rikkumise tegeliku toimumiskoha garantiiühingult tema vastutuse piires, on kooskõlas komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93 (1) artikli 454 lõikega 3 ja artikliga 455, kui rikkumise toimumiskoht tehakse kindlaks pärast ühenduse õigusnormides kindlaksmääratud tähtaja möödumist?
1.

Kas nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (1) artikli 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka — pooleaastase perioodi vältel — isikut, kes pärast seda, kui tema töösuhe oli pärast lapse sündi seadusjärgselt kaheks aastaks peatatud, lepib oma tööandjaga kokku töösuhte peatamises veel järgnevaks pooleks aastaks, et saada lapsehooldustasu ja/või asjaomast hüvitist seadusega ette nähtud maksimumperioodi kestel, ning lõpetab seejärel töösuhte?
2.

Kohus tõlgendas valesti ühinemisakti ja määrust 60/2004 (1). a) Kohus tõlgendas valesti määruse nr 60/2004 artiklit 6, leides, et seal sätestatud mõiste „varu” alla kuuluvad ka kodumajapidamiste varud. — Kohus tuvastas määruse nr 60/2004 ja ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärgi liiga kitsalt, piiritledes selle „mis tahes” häirete vältimisega. — Kohus tõlgendas valesti määruse 60/2004 artikli 7 lõiget 1 ja 6, kirjutades liikmesriigile ette sellise üleliigsete suhkrukoguste kõrvaldamiskohustuse, milleks puudub õiguslik alus. b) Kohus tõlgendas valesti määruse 60/2004 artikli 6 lõike 1 punkti c, kitsendades lubamatult selle kohaldamisala ja arvates sellest välja Eesti suhkruvarude moodustamise asjaolud. — Kohus eksis tõendite hindamisel ja moonutas tõendeid, analüüsides Eesti väidet sellest, et eestlaste tarbimises ja kultuuris oli kodumajapidamiste varude moodustamisel oluline roll. — Kohus ei hinnanud õigesti Eesti õiguspärast ootust, mis olid tekkinud seoses komisjoni liitumisläbirääkimiste käigus antud lubadustega. — Kohus ei hinnanud õigesti EL-i panust varude moodustumisel.
ET Euroopa Liidu Teataja C 63/24

Portugali Vabariigi 7. detsembril 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (seitsmes koda) 23. septembri 2009. aasta otsuse peale kohtuasjas T-385/05: Transnáutica — Transportes e Navegação SA versus komisjon

(Kohtuasi C-506/09 P)

2010/C 63/39

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Portugali Vabariik (esindajad: L. Fernandes, C. Guerra Santos, J. Gomes ja P. Rocha)

Teised menetluspooled: Transnáutica — Transportes e Navegação, SA, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— rahuldada Portugali ametivõimude esitatud apellatsioonkaebus, peatades kohtuasja lahendamise Üldkohtu otsuse kuulutamiseni, niivõrd kuivõrd kolmandate poolte menetlustes on vaja arutada mitte ainult õigusküsimusi, vaid uurida ka faktilisi asjaolusid;

— tühistada 23. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas T-385/05: Transnáutica — Transportes e Navegação SA versus komisjon, millega see kohus tühistas komisjoni 6. juuli 2005. aasta otsuse REM 05/2004, millega lükati tagasi Transnáutica taotlus tollimaksude tagastamiseks ja vähendamiseks;

— mõista kohtukulud välja Transnáutica — Transportes e Navegação SA-lt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus eksis, kui leidis, et Portugali toll toimis valesti, kui määras kindlaks ja kontrollis kõnealustes transiiditehingutes kasutatud garantiitunnistust.

Apellant väidab samuti, et võimatu on tuvastada mistahes põhjuslikku seost Portugali ametivõimude poolt väidetavalt toime pandud eksimuste ja kauba tollijärelevalve alt hilisema väljaviimise vahel ning leiab, et vastupidisele seisukohale asudes on Esimese Astme Kohus rikkunud Euroopa Liidu õigust.
3.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav: kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta H lisa 1. rühmas sisalduvat mõistet „toit” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab vaid „kaasavõtmiseks” ettenähtud toiduaineid sellisel kujul, nagu neid üldjuhul müüakse toidukauplustes, või kuuluvad kõnealuse mõiste alla ka toidud või eined, mis on — keetmise, praadimise, küpsetamise teel või muul viisil — valmistatud kohe tarbimiseks?
1.

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (1) H lisa 1. rühmas sisalduvat mõistet „toit” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab vaid „kaasavõtmiseks” ettenähtud toiduaineid sellisel kujul, nagu neid üldjuhul müüakse toidukauplustes, või kuuluvad kõnealuse mõiste alla ka toidud või eined, mis on — keetmise, praadimise, küpsetamise teel või muul viisil — valmistatud kohe tarbimiseks?
4.

Kohus eksis komisjoni otsuse sätete õiguslikul kvalifitseerimisel, leides, et artikli 1 lõiked 1 ja 2, artikli 2 lõiked 1 ja 2 ning artikli 3 lõige 1 ei ole komisjoni otsuse teistest sätetest eraldatavad ja tühistas otsuse tervikuna. Tegelikult sellist eraldamatust ei ole, komisjoni otsuse struktuurist ja motivatsioonist tuleneb selgelt, et artikli 2 igal lõikel on lahutamatu side vastava artikli 1 lõikega, aga ei ole lahutamatut sidet teiste artikli 2 lõigetega. Sama kehtib artikli 1 lõigete puhul.
ET Euroopa Liidu Teataja C 63/20

Eelotsusetaotlus, mille esitas Tribunal Supremo (Hispaania) 30. novembril 2009 — INMOGOLF SA versus Administración General del Estado

(Kohtuasi C-487/09)

2010/C 63/32

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Supremo

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: INMOGOLF SA

Vastustaja: Administración General del Estado

Eelotsuse küsimused

Kas arvestades, et nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ (1) kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta (nüüd 12. veebruari 2008. aasta direktiiv 2008/7[…] EÜ (2)) artikli 11 punkt a keelas aktsiate, osade või samaliigiliste väärtpaberite liikumise maksustamise ning artikli 12 lõike 1 punkt a lubas liikmesriikidel võtta väärtpaberiülekannetelt ainult kindlasummalist või proportsionaalset maksu, ja arvestades, et 28. juuli 1988. aasta Ley 24/1988 del Mercado de Valores’e artikkel 108 (6. juuni 1991. aasta seaduse 18/1991 lisasättega 12a antud redaktsioonis) maksustab — vaatamata sellele, et see sätestab väärtpaberiülekannete jaoks maksuvabastuse üldreegli nii käibemaksu kui ka varaliste õiguste ülemineku maksu osas — need tehingud varaliste õiguste ülemineku maksuga nende varaliste õiguste tasulise ülemineku korral alati, kui need on osa selliste üksuste aktsia- või osakapitalist, kelle põhivara moodustab vähemalt 50 % ulatuses kinnisvara, ja kui omandaja saab kõnealuse ülemineku tagajärjel sellise positsiooni, mis võimaldab tal saada üksuse üle kontrolli, tegemata vahet varahaldusettevõtjatel ja majandustegevusega tegelevatel äriühingutel:

1. keelab nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiiv 69/335/EMÜ kohaldada automaatselt liikmesriikide õigusnorme, nagu Ley 24/1988 del Mercado de Valores’e artikli 108 lõiget 2, mis maksustab teatavad väärtpaberiülekanded, mis hõlmavad varjatud kujul kinnisvara üleandmist, isegi kui ei ole kavatsetud maksudest kõrvale hoida?

Juhul kui maksudest kõrvalehoidumise kavatsus ei ole vajalik:

2. kas nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiiv 69/335/EMÜ keelab sellised õigusnormid nagu Hispaania seadus 24/1988, mis maksustab selliste äriühingute kapitalis enamusosaluse omandamise, kelle põhivara moodustab peamiselt kinnisvara, isegi kui need on täiesti toimivad äriühingud ja kui kinnisvara on äriühingu majandustegevuse lahutamatu osa?

(1) EÜT L 249, lk 25; ELT eriväljaanne 09/01, lk 11.

(2) ELT L 46, lk 11.
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, tuleb väljendit „kui […] takistab kohapealse kontrolli läbiviimist” tõlgendada nii, et see hõlmab peale tahtlike tegude või tahtlikult põhjustatud asjaolude, mis muudavad kohapealse kontrolli läbiviimise võimatuks, ka kõiki muid tegusid või tegevusetust, mida võib pidada põllumajandustootja või tema esindaja ettevaatamatuse tulemuseks, kui selle tõttu ei olnud võimalik kohapealset kontrolli lõpule viia?
ET Euroopa Liidu Teataja C 63/26

17. detsembril 2009 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Eesti Vabariik

(Kohtuasi C-528/09)

2010/C 63/44

Kohtumenetluse keel: eesti keel

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Marghelis ja K. Saaremäel-Stoilov)

Kostja: Eesti Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et Eesti Vabariik on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2002/96/EÜ (1) (elektri- ja elektroonikaseadmete jäätmete kohta) artikli 3 punkti i alapunkti iii, artikli 8 lõike 2 kolmanda lõigu ja artikli 8 lõike 3 teise lõigu nõuetekohaselt riigi õigusesse üle võtmata jätmisega rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2002/96/EÜ käsitleb elektri- ja elektroonikaseadmete jäätmete käitlemist. Olles analüüsinud meetmeid, millega nimetatud direktiiv eesti õigusesse üle võetakse, leiab komisjon, et Eesti Vabariik ei ole nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi artikli 3 punkti i alapunkti iii, artikli 8 lõike 2 kolmandat lõiku ja artikli 8 lõike 3 teist lõiku.

Direktiivi artikli 3 punkti i alapunkt iii määratleb elektri- ja elektroonikaseadmete tootja. Eesti õigusaktid, mis käsitlevad elektri- ja elektroonikaseadmete jäätmeid, sisaldavad kahte erinevat tootja määratlust, raskendades sellega jäätmete käitluse reeglitest arusaamist ja nende kohaldamist.

Direktiivi artikli 8 lõike 2 kolmas lõik näeb ette, et uute toodete ostmise ajal ei esitata ostjale eraldi kulusid, mis on seotud kogumise, töötlemise ja keskkonnaohutu kõrvaldamisega. Komisjon leiab, et Eesti Vabariik ei ole seda nõuet oma siseriiklikku õigusesse üle võtnud.

Direktiivi artikli 8 lõike 3 teine lõik näeb ette liikmesriikide kohustuse tagada, et kaheksaaastase üleminekuperioodi vältel pärast nimetatud direktiivi jõustumist on tootjatel lubatud esitada ostjatele uute toodete ostmise ajal jäätmete kogumise, töötlemise ja keskkonnaohutu kõrvaldamisega seotud kulusid, kusjuures esitatud kulud ei tohi ületada tegelikke kulusid. Komisjon on seisukohal, et Eesti ei ole seda kohustust oma õigusesse üle võtnud.

Eesti Vabariik nõustus loetletud etteheidetega ja lubas vastuses komisjoni põhjendatud arvamusele direktiivi artikli 3 punkti i alapunkti iii, artikli 8 lõike 2 kolmanda lõigu ja artikli 8 lõike 3 teise lõigu rikkumise kõrvaldada jäätmeseaduse muutmise seadusega. Kuna komisjonile teadaolevalt ei ole Eesti Vabariik lubatud jäätmeseaduse muutmise seadust siiani vastu võtnud või ei ole ta sellest vähemalt komisjoni teavitanud, leiab komisjon, et Eesti Vabariik ei ole seni nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud direktiivi artikli 3 punkti i alapunkti iii, artikli 8 lõike 2 kolmandat lõiku ja artikli 8 lõike 3 teist lõiku, rikkudes sellega direktiivist tulenevaid kohustusi.

(1) ELT L 37, lk 24; ELT eriväljaanne 15/07, lk 359
—

Tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik nõuab, et võõrtöölised ja nende ülalpidamisel olevad pereliikmed täidaksid elamise tingimuse — nn „kuuest aastast kolm reegel” — selleks, et neil oleks õigus välisriigis õpingute rahastamisele WSF (1) raames, siis on Madalmaade Kuningriik rikkunud ELTL artiklist 45 ja määruse (EMÜ) nr 1612/68 (2) artikli 7 lõikest 2 tulenevaid kohustusi;
2.

Kas määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara või muude majandusressursside andmine artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse, osalemine selliste vahendite eraldamises või kaasatus sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale määruse artikli 2 täitmisest, võib esineda ka juhul, kui nimetatud vahendeid eraldav isik on ise kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige?
Kui selline eriline seos riigi territooriumiga on nõutav, siis

milliste kriteeriumite alusel tuleb kõnealune seos määratleda?

Kas oluline on see, et vaidlusalune veebisait on selle haldaja soovi kohaselt sihipäraselt adresseeritud (ka) Interneti kasutajatele kohtu asukohariigis, või piisab sellest, et veebisaidil kättesaadaval teabel on teatav objektiivne seos kohtu asukohariigiga selles tähenduses, et erinevate asjassepuutuvate huvide kollisioon — hageja huvi tema isikuõiguste austamise vastu ja veebisaidi haldaja huvi veebisaidi sisustamise ja uudiste edastamise vastu — võib konkreetse juhtumi asjaoludel, eeskätt tulenevalt vaidlusaluse veebisaidi sisust, olla tõepoolest toimunud või võib toimuda kohtu asukohariigis?

Kas selleks, et tuvastada eriline seos riigi territooriumiga, on määrava tähtsusega küsimus, mitu korda on vaidlusalust veebisaiti kohtu asukohariigis vaadatud?
1.

Kas direktiivi 76/207/EMÜ, mida on muudetud direktiiviga 2002/73/EÜ (1), artikli 2 lõike 2 esimest taanet ja artikli 3 lõike 1 punkti c ning direktiivi 2006/54/EÜ (2) artikli 2 lõike 1 punkte a ja b, artikli 14 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et riikliku pensionikindlustusasutuse poolt toime pandud otsest soolist diskrimineerimist (tööle võetud naisarsti töölepingu ülesütlemine/töölt vabastamine) on võimalik õigustada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 100/13

Eelotsusetaotlus, mille esitas Sofiyski gradski sad (Bulgaaria) 18. novembril 2009 — Canon Kabushiki Kaisha versus IPN Bulgaria OOD

(Kohtuasi C-449/09)

2010/C 100/21

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sofiyski gradski sad

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Canon Kabushiki Kaisha

Kostja: IPN Bulgaria OOD

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu esimese direktiivi 89/104/EMÜ (1) artiklit 5 tuleb osas, mis annab kaubamärgi omanikule ainuõiguse keelata kolmandatel isikutel kasutada kaubamärgiga identset tähist kaubandustegevuse käigus ilma tema loata, näiteks importida või eksportida kaupu kõnealuse tähise all, tõlgendada nii, et kaubamärgi omaniku õigused hõlmavad õigust keelata kaubamärgi kasutamine ilma tema loata originaalkaupade importimisel, eeldusel et kaubamärgiomaniku õigused ei ole direktiivi artikli 7 tähenduses ammendunud?

(1) Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92).
ET Euroopa Liidu Teataja C 80/12

Eelotsusetaotlus, mille esitas Oberlandesgericht Stuttgart (Saksamaa) 31. detsembril 2009 — Andreas Michael Seeger versus Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart

(Kohtuasi C-554/09)

2010/C 80/20

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Stuttgart

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Andreas Michael Seeger

Vastustaja: Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart

Eelotsuse küsimus

Kas mõistet „materjal” Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006 (1) artikli 13 lõike 1 punkti d teises taandes võib tõlgendada selliselt, et selle hulka kuulub ka selline pakkematerjal nagu näiteks tühjad joogipudelid (tühi taara), mida transpordib veini ja jookidega kauplev ettevõtja, kes peab kauplust, varustab korra nädalas oma kliente ja kogub seejuures kokku tühja taara, et see oma hulgikaupmeestele viia?

(1) ELT L 102, lk 1.
ET Euroopa Liidu Teataja C 80/11

23. detsembril 2009 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-549/09)

2010/C 80/18

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: E. Gippini Fournier ja K. Walkerová)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Prantsusmaa ei ole täitnud komisjoni 14. juuli 2004. aasta otsust seoses teatavate abimeetmetega, mida Prantsusmaa kohaldas akvakultuuritootjate ja kalurite kasuks (1), nimetatud otsuse artiklitega 2 ja 3 ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagasinõudmise teel, ning ei ole teatanud komisjonile selle otsuse täitmiseks võetud meetmetest, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud ELTL artikli 288 neljandast lõigust ja nimetatud otsuse artiklitest 4 ja 5 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt

Väited ja peamised argumendid

Oma hagis heidab komisjon kostjale ette, et viimane ei ole veel võtnud vajalikke meetmeid, nõudmaks abi saanud isikutelt „viivitamatult” tagasi ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi, või igal juhul ei ole komisjonile neist meetmetest teatanud.

Prantsusmaa oleks pidanud kahe kuu pikkuse tähtaja jooksul selle otsuse talle teatavaks tegemisest komisjonile teatama otsuse täitmiseks võetud meetmetest. Samas on möödunud viis aastat ajast, mil nimetatud otsus Prantsuse ametiasutustele teatavaks tehti, ilma et antud abi oleks tagasi makstud.

Hageja meenutab lisaks, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on täitmise täielik võimatus ainus põhjendus, mille võib esitada komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu. Prantsuse ametiasutused ei ole seevastu kunagi viidanud erandlikele ja ettenägematutele asjaoludele, mis selle otsuse täitmise võimatuks teeksid. Nad on üksnes väitnud, et kavatsevad rakendada tagasinõudmise meetmeid koos muu ebaseaduslikuks tunnistatud abi tagasinõudmise meetmetega.

(1) Komisjoni 14. juuli 2004. aasta otsus 2005/239/EÜ seoses teatavate abimeetmetega, mida Prantsusmaa kohaldas akvakultuuritootjate ja kalurite kasuks (ELT 2005, L 74, lk 49).
—

Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei arvestanud nõuetekohaselt asjaoluga, et varasemate kaubamärkide seas on ka sõnamärgid ning et vaidlustatud kaubamärk on kujutismärk;
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (1) artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on lubatud kohustada ettevõtjaid, kes eraldavad abonentidele telefoninumbreid, tegema üldkasutatavate numbriinfoteenuste ja üldkasutatavate kataloogide pakkumise eesmärgil kättesaadavaks selliste abonentide andmed, kellele asjaomane ettevõtja ei ole ise telefoninumbreid eraldanud, juhul kui ettevõtjal on nimetatud andmed olemas?
b)

või tuleb lähtuda sellest, et tegemist on reklaamiteenustega, mis vastavalt direktiivi 2006/112 artikli 56 lõike 1 punktile b maksustatakse kohas, kus on teenuse saaja ettevõtte asukoht või püsiv tegevuskoht või nimetatud asukoha või püsiva tegevuskoha puudumisel tema alaline elu- või asukoht või peamine elukoht, — kui kõnealused teenused seisnevad stendide tähtajalises üürileandmises oma tooteid messidel ja näitustel esitlevatele klientidele, kusjuures üürileandmisele eelneb tavaliselt stendi kavandi koostamine ja visualiseerimine, vajaduse korral ka stendi osade toimetamine messi või näituse toimumise paika ja stendi kokkupanek, ning teenuse osutaja kliendid, kes esitlevad oma tooteid või teenuseid, maksavad asjaomase ürituse korraldajale messil või näitusel osalemise võimaluse eest eraldi tasu, mis katab eeskätt kommunaalteenuste, messi infrastruktuuri, meediateenuste jmt kulud, stendi kujundamine ja püstitamine on iga eksponendi enda ülesanne, mille täitmiseks tarbib eksponent kõnealuseid teenuseid, mis vajavad tõlgendamist, messide ja näituste korraldajad nõuavad külastajatelt sissepääsu eest eraldi tasu, mis läheb korraldajale, mitte teenuse osutajale?
4.

Kas esimesele küsimusele antavast vastusest sõltumata tuleb siis, kui liikmesriik on direktiivi 89/104/EMÜ artikli 3 lõike 1 punkti a alusel sätestanud, et kaubamärki ei registreerita või kui see on registreeritud, siis võib selle kehtetuks tunnistada, kui ja kuivõrd selle kaubamärgi kasutamise võib keelata vastavalt muude õigusaktide sätetele, kui asjaomase liikmesriigi või ühenduse kaubamärgiõigus, asuda seisukohale, et kui kaubamärk sisaldab määrusega (EÜ) nr 110/2008 vastuolus olevaid elemente, mille alusel selle kasutamise võib keelata, siis ei ole sellise kaubamärgi registreerimine lubatud?