ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiiviga 79/7 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas ei ole vastuolus see, kui liikmesriik seab juhul, kui ta võtab vastu sellised õigusnormid, mille eesmärk on anda ühest soost, algselt diskrimineeritud isikute kategooriale kogu pensionil oleku ajaks õigus osaleda vastassugupoolele kohaldatavas pensioniskeemis, asjaomasesse skeemi kuulumise eelduseks selliste korrigeerimismaksete tasumise, mis moodustuvad erinevusest algselt diskrimineeritud isikute poolt diskrimineerimise perioodil tasutud kindlustusmaksete ja teise isikute kategooria poolt samal ajavahemikul tasutud kõrgemate kindlustusmaksete vahel ning millele on lisatud intress kompenseerimaks raha odavnemist.

Liikmesriigi poolt ühenduse õigusnormide, näiteks meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte täitmiseks võetud mis tahes meede peab olema mõjus. Sellega seoses on kõnealuse direktiiviga vastuolus, kui korrigeerimismaksetele lisatakse muud intressid lisaks neile, mis on vajalikud raha odavnemise kompenseerimiseks. Samuti on selle direktiiviga vastuolus nõue, et kõnealused maksed tasutaks ühekordse summana, kuna selline tingimus muudab ettenähtud korrigeerimise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Nii on see juhul, kui maksmisele kuuluv summa ületab huvitatud isiku aastapensioni.

(vt punktid 27, 28 ja 35, resolutiivosa punkt 1)
Õiguskindluse põhimõte nõuab, et ühenduse õigusnorm peab võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust. Õigussubjektidel peab olema võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt. Õiguskindluse nõuet tuleb eriti rangelt järgida siis, kui tegemist on õigusnormidega, mis võivad tekitada rahalisi kohustusi.

Sellises olukorras – kui ühenduse poolt liikmesriigile antava rahalise abi andmise tingimused on ära toodud maksmisotsuses, kuid see liikmesriik ei ole neid avaldanud ega lõplikku abisaajat neist teavitanud, ei ole ühenduse õigusega vastuolus see, kui alusetult makstud summade abisaajalt tagasinõudmise välistamise alusena kohaldatakse õiguskindluse põhimõtet, tingimusel et tõendatud on abisaaja heausksus. Niisugusel juhul tuleb sellegipoolest arvesse võtta ühenduse huvi nende summade tagasisaamise osas. Seega, kui abisaaja poolt abi tagasi maksmata jätmise aluseks on riigi ametiasutuste hooletus, kuulub kohaldamisele EÜ artiklis 10 sätestatud koostööpõhimõte, mille kohaselt võidakse selleks, et tõhusalt tagada ühenduse õigus abisumma tagasisaamiseks, pidada tagasisaamata summade osas rahaliselt vastutavaks asjassepuutuvat liikmesriiki.

(vt punktid 25, 26, 32–34 ja resolutiivosa)
Kuna eelotsuse küsimused käsitlevad ühenduse õiguse tõlgendamist, langetab Euroopa Kohus otsuse ilma, et tal oleks vaja põhimõtteliselt uurida asjaolusid, mille alusel siseriiklikud kohtud on otsustanud esitada talle eelotsuse küsimused ja mille suhtes nad soovivad kohaldada ühenduse õigust, mille tõlgendamist nad on taotlenud.

Asi oleks teisiti vaid juhul, kui Euroopa Kohtule tõlgendamiseks esitatud ühenduse õigusnormi ei oleks võimalik kohaldada põhikohtuasja asjaoludele, mis on varasemad kui uue liikmesriigi liiduga ühinemine ja ka juhul, kui on ilmne, et asjaomast õigusnormi ei ole võimalik kohaldada.

(vt punktid 22 ja 23)
Kohtuasi C-80/06

Carp Snc di L. Moleri e V. Corsi

versus

Ecorad Srl

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale ordinario di Novara)

„Direktiiv 89/106/EÜ — Ehitustooted — Vastavustõendamismenetlus — Komisjoni otsus 1999/93/EÜ — Horisontaalne vahetu õigusmõju — Välistamine”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 29. märtsil 2007 I - 4475

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 7. juuni 2007 I - 4501

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Ehitustooted – Direktiiv 89/106

(EÜ artikkel 249; nõukogu direktiiv 89/106, artikli 13 lõige 4; komisjoni otsus 1999/93, artiklid 2–4 ning II ja III lisa)

Eraõiguslik isik ei saa lepingujärgset vastutust puudutavas vaidluses teise eraõigusliku isikuga tugineda väitele, et viimane on rikkunud otsuse 1999/93 (mis käsitleb direktiivi 89/106/EMÜ artikli 20 lõike 2 kohast ehitustoodete vastavustõendamismenetlust uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste osas) artikleid 2 ja 3 ning II ja III lisa.

Otsus 1999/93 võeti vastu direktiivi 89/106 artikli 13 lõike 4 alusel ja see on adresseeritud liikmesriikidele. Tegemist on üldaktiga, mis täpsustab uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste puhul kohaldatavad vastavushindamismenetluste liigid ning volitab Euroopa Standardikomiteed (CEN) ja Euroopa Elektrotehnika Standardikomiteed (CENELEC) määratlema nende sisu asjakohastes ühtlustatud standardites, mille seejärel võtavad üle iga liikmesriigi standardiasutused. Järelikult on otsus 1999/93 vastavalt EÜ artiklile 249 siduv üksnes liikmesriikidele, kes on artikli 4 kohaselt selle otsuse ainsad adressaadid.

(vt punktid 21, 22 ja resolutiivosa)
Direktiiviga 64/221 ette nähtud tagatisi tuleb nende isikulise kohaldamisala küsimuses tõlgendada laialt. Liikmesriigid peavad võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada kõigile teise liikmesriigi kodanikele, kelle suhtes on tehtud väljasaatmise otsus, selle direktiivi sätetega ette nähtud kaitse. Kui jätta nendest materiaalsetest ja menetluslikest tagatistest ilma need liidu kodanikud, kes ei ela vastuvõtva liikmesriigi territooriumil seaduslikult, võtaks see neilt tagatistelt olulises osas kasuliku mõju.

Liikmesriik on rikkunud direktiivist 64/221 (välisriigi kodanike liikumise ja elukohaga seonduvate avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu seisukohalt õigustatud erimeetmete kooskõlastamise kohta) tulenevaid kohustusi, kui ta ei kohalda liidu kodanike suhtes mitte nimetatud direktiivi, vaid välismaalasi käsitlevat üldist õigusakti, mis võimaldab järjekindlalt ja automaatselt seostada kriminaalkorras süüdimõistmise ja väljasaatmismeetme.

Varasemale süüdimõistvale otsusele saab viidata vaid niivõrd, kuivõrd süüdimõistmise aluseks olevad asjaolud annavad alust järeldada, et isiku käitumine kujutab endast tegelikku ohtu avalikule korrale. See, kui siseriiklik ametiasutus tugineb avaliku korra mõistele, eeldab, et lisaks igasuguse seadusrikkumisega kaasnevale ühiskondliku korra häirimisele esineb reaalne ja piisavalt tõsine oht, mis ähvardab mõnda ühiskonna põhihuvi. Ühenduse õigusega on vastuolus ka sellised siseriiklikud õigusnormid, milles lähtutakse eeldusest, et välja tuleb saata need muude liikmesriikide kodanikud, kellele on teatavate konkreetsete õigusrikkumiste eest karistus mõistetud.

(vt punktid 41, 43, 44, 51 ja resolutsioon)
Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 esimeses lõigus kehtestatud ülempiiri eesmärk on vältida seda, et trahvid oleksid ettevõtja suurusega võrreldes ebaproportsionaalsed. Sellest tuleneb, et „eelneva aasta” kindlaksmääramiseks peab komisjon igas juhtumis hindama, arvestades määrusega nr 17 kehtestatud karistuste korra konteksti ning sellega taotletavaid eesmärke, millist mõju soovitakse asjaomasele ettevõtjale avaldada, pidades silmas eeskätt selle ettevõtja tegelikku majanduslikku olukorda kajastavat käivet ajavahemikus, kui rikkumine toime pandi. Seega, kui asjaomasel ettevõtjal ei olnud mingit käivet komisjoni otsuse vastuvõtmisele eelneval majandusaastal, siis võib komisjon viidata erinevale majandusaastale, et õigesti hinnata vastava ettevõtja rahalisi vahendeid ja tagada trahvile piisavalt hoiatav mõju. Lisaks ei kujuta trahvi ülempiiri kindlaksmääramine endast üksnes valikut määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 esimeses lõigus märgitud kahe alternatiivi – 1 miljoni euro suuruse maksimaalse trahvi või asjaomase ettevõtja käibest lähtuvalt kindlaks määratud ülempiiri – vahel.

(vt punktid 24, 25, 30 ja 31)
1.

Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud vastu õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/15/EÜ autovedude alase liikuva tegevusega hõivatud isikute tööaja korralduse kohta, on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Austria Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud vastu kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et võtta Burgenlandi, Kärnteni ja Alam-Austria osas üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiiv 2001/45/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 89/655/EMÜ, mis käsitleb tööl töövahendite kasutamisega seotud tööohutuse ja töötervishoiu miinimumnõudeid (teine üksikdirektiiv direktiivi 89/391/EMÜ artikli 16 lõike 1 tähenduses), või vähemalt ei ole Euroopa Ühenduste Komisjoni neist ettenähtud tähtaja jooksul teavitanud, siis on Austria Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Liidetud kohtuasjad C-208/06 ja C-209/06

Medion AG

versus

Hauptzollamt Duisburg

ja

Canon Deutschland GmbH

versus

Hauptzollamt Krefeld

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf)

„Ühine tollitariifistik — Tariifne klassifitseerimine — Kombineeritud nomenklatuur — Salvestavad videokaamerad”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 27. september 2007 I - 7965

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik – Salvestavad videokaamerad, mille „DV-in”-funktsiooni saab aktiveerida pärast tollivormistust

Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas oleva kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 85254099 saab salvestava videokaamera klassifitseerida ainult siis, kui muust allikast kui integreeritud kaamerast või mikrofonist tuleva pildi või heli salvestamise funktsioon („DV-in”-funktsioon) – sellesse alamrubriiki kuuluva salvestava videokaamera põhiomadus – on tollivormistuse ajal aktiivne või siis, kui pärast tollivormistust saab selle funktsiooni aktiveerida eriteadmisteta kasutaja seadme lihtsa manipulatsiooni teel videokaamera riistvara muutmata, isegi kui tootja ei ole seda omadust esile toonud. Hilisema aktiveerimise korral peab videokaamera pärast aktiveerimist esiteks funktsioneerima analoogselt sellise videokaameraga, mille „DV-in”-funktsioon on tollivormistuse ajal aktiivne ja teiseks peab see videokaamera funktsioneerima autonoomselt. Neile tingimustele vastavust peab saama kontrollida tollivormistuse ajal. Siseriiklik kohus peab andma hinnangu sellele, kas need tingimused on täidetud. Kui tingimused ei ole täidetud, tuleb videokaamera klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 85254091.

(vt punktid 35, 44 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-116/06

Sari Kiiski

versus

Tampereen kaupunki

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tampereen käräjäoikeus)

„Meeste ja naiste võrdne kohtlemine — Rasedate töötajate kaitse — Direktiivi 76/207/EMÜ artikkel 2 — Õigus rasedus- ja sünnituspuhkusele — Direktiivi 92/85/EMÜ artiklid 8 ja 11 — Mõju õigusele muuta lapsehoolduspuhkuse kestust”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 15. märtsil 2007 I - 7645

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 20. september 2007 I - 7665

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Mees- ja naistöötajad – Töö saamine ja töötingimused – Võrdne kohtlemine – Direktiiv 76/207 – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Rasedad, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvad töötajad – Direktiiv 92/85

(Nõukogu direktiiv 76/207, artikkel 2 ning direktiiv 92/85, artiklid 8 ja 11)

Direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega, mida on muudetud direktiiviga 2002/73, artikliga 2, mis keelab töötingimuste osas igasuguse otsese ja kaudse soolise diskrimineerimise, ning direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta artiklitega 8 ja 11, mis puudutavad rasedus- ja sünnituspuhkust, on vastuolus siseriiklikud lapsehoolduspuhkust reguleerivad normid osas, milles need ei võta arvesse muutusi, mis kaasnevad rasedusega asjaomasele töötajale vähemalt neljateistkümne nädala pikkusel ajavahemikul enne ja pärast sünnitust, ning ei võimalda huvitatud isikul omal taotlusel muuta lapsehoolduspuhkuse ajavahemikku ajal, kui ta teatab rasedus- ja sünnituspuhkusele jäämisest, mistõttu ta kaotab selle rasedus- ja sünnituspuhkusega seotud õigused.

(vt punkt 58 ja resolutiivosa)
Liikmesriik ei riku EÜ artiklist 90 tulenevaid kohustusi, kui ta kohaldab teistest liikmesriikidest imporditud kasutatud sõidukitele maksustamise süsteemi, mille puhul sõiduki tegelik kulum on määratletud siseriiklikus õiguses sätestatud kriteeriumide põhjal üldiselt ja abstraktselt, tingimusel et esiteks on kriteeriumid, millel sõidukite kindla määraga kulumiarvutamise meetod põhineb, avalikkusele teatavaks tehtud, ja teiseks, et teisest liikmesriigist imporditud kasutatud sõiduki omanikul on võimalus vastu vaielda sellise kindla määraga arvustusmeetodi kohaldamisele antud sõidukile, tõendamaks, et selle meetodi tagajärg on liikmesriigi territooriumil varem registreeritud sarnaste kasutatud sõidukite hinnas sisalduvast jääkmaksust kõrgemalt maksustamine.

(vt punktid 46, 50 ja 60)
Asutamislepinguga kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem teeb vahet EÜ artiklites 226 ja 227 ette nähtud hagidel, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriik on rikkunud oma kohustusi, ning EÜ artiklites 230 ja 232 ette nähtud hagidel, mille eesmärk on kontrollida ühenduse institutsioonide õigusaktide või tegevusetuse seaduslikkust. Neil õiguskaitsevahenditel on iseseisvad eesmärgid ja nende kasutamise tingimused on erinevad. Seega ei saa liikmesriik teda selleks otseselt volitava asutamislepingu sätte puudumisel tulemuslikult tugineda temale adresseeritud otsuse õigusvastasusele vastuväitena liikmesriigi kohustuste rikkumise hagile, mis on esitatud selle otsuse täitmata jätmise tõttu. See saab olla teisiti ainult juhul, kui vaadeldaval õigusaktil on eriti suured ja ilmsed puudused, nii et seda võib pidada õigustühiseks. See järeldus kehtib ka EÜ artikli 88 lõike 2 teise lõigu alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul.

EÜ artikli 88 lõike 2 teise lõigu alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul ja välja arvatud võimaluse korral, et õigusakt on õigustühine, ei saa liikmesriik esitada vastuväidet komisjoni negatiivse otsuse ebaseaduslikkuse kohta, kui selle otsuse vastu esitatud hagi menetlemine on ühenduse kohtus pooleli.

(vt punktid 30–32 ja 37)
Kohtuasi C-17/06

Céline SARL

versus

Céline SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d'appel de Nancy)

„Kaubamärgid — Esimese direktiivi 89/104/EMÜ artikli 5 lõike 1 punkt a ja artikli 6 lõike 1 punkt a — Registreeritud kaubamärgi omaniku õigus keelata kolmandal isikul kasutada kaubamärgiga identset tähist — Tähise kasutamine ärinime, ettevõtte nime ja sildina — Kolmanda isiku õigus kasutada oma nime”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 18. jaanuaril 2007 I - 7044

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 11. september 2007 I - 7060

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kolmanda isiku poolt, kellele ei ole selleks luba antud, varasema kaubamärgiga identse ärinime, ettevõtte nime või sildi kasutamine kujutab endast „kasutamist kaupade ja teenuste puhul”, kui kasutamine toimub nende kaupade ja teenuste eristamiseks. Kasutamisega on tegemist siis, kui kolmas isik kannab kaupadele, mida ta turustab, oma ärinime, ettevõtte nime või silti kujutava tähise, või isegi kui tähist neile ei kanta, on tegemist kasutamisega juhul, kui kolmas isik kasutab seda tähist nii, et ta loob seose tähise, mis kujutab endast tema ärinime, ettevõtte nime või silti, ja tema poolt turustatavate kaupade või osutatavate teenuste vahel. Asjaomane mõiste ei sisalda seevastu kasutamist, mis piirdub äriühingu samasuse kindlakstegemisega või ettevõtte tähistamisega, kuna seda laadi kasutamise eesmärk ei ole iseenesest kaupade ja teenuste eristamine. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas tähise kasutamine on käsitletav kasutamisena nende kaupade või teenuste puhul direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses. (vt punktid 20–24 ja resolutiivosa)

Esimese direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punkti a alusel saab keelata kolmandal isikul, kellele ei ole luba antud, kasutada registreeritud kaubamärgiga identset tähist kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, üksnes juhul, kui see mõjutab kahjulikult või võib mõjutada kahjulikult registreeritud kaubamärgi ülesandeid, eelkõige selle peamist ülesannet tagada tarbijatele nende kaupade ja teenuste päritolu. Nii on see ka juhul, kui kolmas isik kasutab tähist oma kaupade või teenuste jaoks sellisel viisil, et tarbijad võivad seda tõlgendada nende kaupade või teenuste päritolu tähistavana. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas sellise tähise kasutamine mõjutab kahjulikult või võib mõjutada kahjulikult kaubamärgi peamist ülesannet. (vt punktid 26–28 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-400/06

Codirex Expeditie BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Tariifne klassifitseerimine — Alamrubriik 02023050 — Veise esiveerandist saadud külmutatud, kondita liha jaotustükid”

Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 13. september 2007 I - 7401

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik – Veise esiveerandist saadud külmutatud, kondita liha jaotustükid

Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisa, muudetud määrusega nr 2204/1999, tuleb tõlgendada nii, et veise esiveerandist saadud külmutatud, kondita liha jaotustükid kuuluvad kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 02023050.

Alamrubriigi 02023050 erinevate keeleversioonide – millest teatavad viitavad otsesõnu veise esiveerandile, samas kui teised mainivad otsesõnu esiveerandi erinevaid osi – sõnastuse ühetaolise tõlgenduse põhjal tuleb sedastada, et kombineeritud nomenklatuur ei näe otsesõnu ette, et veise esiveerand, mis on külmutatud ja kontideta, tuleb tollile esitada ühe terve jaotustükina.

Peale selle ei mõjuta asjaolu, et esiveerandi liha esitatakse tollile jaotustükkideks tükeldatuna, selle liha neid põhiomadusi, mida on mainitud alamrubriigis 02023050, kuna toote koostis kattub selle alamrubriigi kohta käivas lisamärkuses esitatud kirjeldusega isegi siis, kui liha esitatakse jaotustükkidena.

Sellesse alamrubriiki klassifitseerimiseks ei pea kõnealused liha jaotustükid vastama muudele tingimustele ja eelkõige tingimusele, et need peavad olema saadud samast loomast.

(vt punktid 20–23, 30, resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b tähenduses segiajamise tõenäosuse hindamisel on võimaliku foneetilise sarnasuse hindamine vaid üks asjakohastest teguritest igakülgse hindamise raames. Seega ei saa järeldada, et segiajamise tõenäosus esineb tingimata juhul, kui kahe tähise puhul on tuvastatud üksnes foneetiline sarnasus.

Kuigi on tõsi, et juhul, kui ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlusele on esitatud vastulause, mis põhineb ainult sellel varasemal kaubamärgil, mille suhtes kasutamise kohustus veel ei kehti, hinnatakse segiajamise tõenäosust, võrreldes kahte kaubamärki sellistena, nagu need on registreeritud, ei kehti see juhul, kui vastulause põhineb mitmel kaubamärgil, millel on ühised tunnusjooned, mis võimaldavad neid käsitada samasse kaubamärkide „perekonda” või „seeriasse” kuuluvatena.

Kaubamärkide „perekonna” või „seeria” korral tuleneb segiajamise tõenäosus täpsemalt asjaolust, et tarbija võib eksida taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenuste päritolu või algupära osas ning arvata valesti, et kaubamärk kuulub sellesse kaubamärkide perekonda või seeriasse.

Juhul kui ei kasutata perekonna või seeria moodustamiseks piisavat hulka kaubamärke, ei saa tarbijalt oodata, et ta tuvastaks kõnealuses kaubamärkide perekonnas või seerias ühise osa ja/või seostaks selle perekonna või seeriaga mõnda teist kaubamärki, mis sisaldab sama ühist osa. Niisiis selleks, et oleks olemas tõenäosus, et avalikkus eksib taotletava kaubamärgi „perekonda” või „seeriasse” kuulumise osas, peavad sellesse „perekonda” või „seeriasse” kuuluvad varasemad kaubamärgid esinema turul.

(vt punktid 62–64)
Kohtuasi C-310/06

FTS International BV

versus

Belastingdienst – Douane West

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Gerechtshof te Amsterdam)

„Ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Klassifitseerimine — Kondita, külmutatud ja soolaga immutatud kana tükid — Määruse (EÜ) nr 1223/2002 kehtivus”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 18. juuli 2007 I - 6751

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik

(Nõukogu määrus nr 2658/87, artikkel 9; komisjoni määrus nr 1223/2002)

Klassifitseerides määruses nr 1223/2002 (teatavate kaupade klassifitseerimise kohta koondnomenklatuuris) alamrubriiki 02071410 kanaliha, mille soolasisaldus on 1,2–1,9 massiprotsenti, piiras komisjon rubriigi 0210 ulatust; sellesse rubriiki kuuluvad vastavalt kombineeritud nomenklatuuri teise osa I jaotise grupi 2 lisamärkusele 7 (redaktsioonis, mis on kehtestatud määrusega nr 1832/2002, millega muudetakse tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühist tollitariifistikku käsitleva määruse I lisa) kondita, külmutatud kanaliha tükid, mis on immutatud soolaga ühtlaselt kogu toote sügavuses ja mille kogusoolasisaldus on vähemalt 1,2 protsenti. Seega ületas komisjon talle määruse nr 2658/87 artiklis 9 antud pädevust. Järelikult tuleb määrus nr 1223/2002 tunnistada kehtetuks.

(vt punktid 24, 25 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C-145/06 ja C-146/06

Fendt Italiana Srl

versus

Agenzia Dogane – Ufficio Dogane di Trento

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione tributaria di secondo grado di Trento)

„Direktiiv 2003/96/EÜ — Energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik — Direktiivi kohaldamisala — Mineraalõlid — Määrdeõlid, mis on mõeldud kasutamiseks muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena — Väljajätmine — Direktiivi 92/81/EMÜ kehtetuks tunnistamine — Siseriiklik maksustamiskord”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 19. aprillil 2007 I - 5871

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 5. juuli 2007 I - 5884

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Direktiiv 2003/96

(Nõukogu direktiiv 92/12, artikli 3 lõiked 1 ja 3, direktiiv 2003/96, artikli 2 lõike 1 punkt b ja artikli 2 lõike 4 punkt b)

Direktiivi 2003/96, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et määrdeõlidele kohaldatavat tarbimismaksu kogutakse juhul, kui need õlid on mõeldud kasutamiseks või neid müüakse või kasutatakse muul otstarbel kui mootorikütuse või kütteainena. Vaatamata sellele, et muul otstarbel kui kütteaine või mootorikütusena kasutatavad määrdeõlid on hõlmatud mõiste „energiatooted” määratlusega direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses, on need õlid kõnealuse artikli lõike 4 punkti b esimese taande alusel selle direktiivi kohaldamisalast sõnaselgelt välja jäetud ega kuulu järelikult ühtlustatud aktsiisi süsteemi. Neil asjaoludel tuleb järeldada, et kõnealused määrdeõlid on muud tooted kui need, mida on mõeldud direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõike 1 esimeses taandes, mistõttu vastavalt selle artikli lõike 3 esimesele lõigule jätavad liikmesriigid enesele õiguse kehtestada või säilitada makse neile toodetele tingimusel, et nimetatud maksud ei too liikmesriikidevahelises kaubanduses kaasa formaalsusi piiriületamisel.

(vt punktid 43–45 ja resolutiivosa)
1.

Komisjoni 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (muudetud komisjoni 9. septembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 1734/96) oleva kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 0406 tuleb tõlgendada nii, et sellesse rubriiki võib klassifitseerida sellise toote nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis on saadud kalgendatud piimast, millest on eraldatud suur osa vadakust ja mille vadakuvalgu sisaldus on ensüümi mõjul vähendatud 2 protsendini kogu valgusisaldusest 24–36 tundi kestva kuivatamise tulemusel ning mis koosneb kaseiinist ning rohkem kui 50 protsendist vedelikust.