ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Määruse VI peatüki „Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus“ I jaos „Menetluse alustamine“ on artikkel 20, millel on jaoga sama pealkiri ning milles on sätestatud: „1. Vastutava liikmesriigi määramine algab niipea, kui rahvusvahelise kaitse taotlus on esimest korda esitatud mõnele liikmesriigile. 2. Rahvusvahelise kaitse taotlus loetakse esitatuks, kui taotleja esitatud vorm või asutuste koostatud aruanne on laekunud asjaomase liikmesriigi pädevatele asutustele. Kui taotlus ei ole tehtud kirjalikult, peaks tahteavalduse ja protokolli koostamise vaheline aeg olema võimalikult lühike. 3. Käesoleva määruse kohaldamisel ei või taotlejaga kaasas oleva ja pereliikme määratlusele vastava alaealise olukorda käsitleda taotleja omast eraldi ning seda käsitleb liikmesriik, kes vastutab kõnealuse alaealise rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, isegi kui alaealine ise ei ole taotleja, tingimusel et see on alaealise parimates huvides. Samamoodi koheldakse lapsi, kes on sündinud pärast taotleja saabumist liikmesriikide territooriumile, ilma et oleks vaja algatada uut menetlust nende vastuvõtmiseks. […]“.
66

Nimelt rikub see formalistlik arutluskäik kõigepealt ELTL artiklit 345, milles on ette nähtud, et liidu õigus on omandi õigusliku režiimi seisukohast neutraalne, ning võrdse kohtlemise üldpõhimõtet. Edasi on see arutluskäik vastuoluline, kuna see omistab otsustava tähtsuse asjaolule, et käesolevas asjas kõne all olevad lennujaamakäitajad on eraõiguslikud isikud, kui ta hindas ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses eelise olemasolu tingimust, samas kui Üldkohus otsustas sama sättega ette nähtud riigi ressursside olemasolu tingimuse analüüsimisel, et autonoomse piirkonna tehtav otsustav kontroll lennujaamakäitajate üle vaidlusaluste meetmete rakendamisel võimaldas nende käitajate poolt lennuettevõtjatele avaliku sektori vahendite maksmise omistada Itaalia Vabariigile ja pidada neid vahendeid riigi ressurssideks vaatamata eraettevõtja staatusele. Lisaks on selline arutluskäik vastuolus kaitseõigustega, kuna see kehtestab sellistele lennuettevõtjatele nagu easyJet eelduse, mida on praktiliselt võimatu ümber lükata ja mille kohaselt kujutavad avaliku sektori vahendid, mida lennujaamakäitajad kasutusele võtsid, et maksta tasu lennuettevõtjate osutatud teenuste eest, endast eelist, mille on neile andnud riik, isegi kui need teenused ja lepingud, kus need on ette nähtud, on majanduslikus, ärilises ja rahanduslikus mõttes mõistlikud ja tulusad. Lõpuks viiks see arutluskäik selleni, et „riigiabiks“ kvalifitseerimine sõltuks pigem riiklike meetmete vormist või vahenditest, mida nende rakendamiseks võidakse kasutada, kui nende tagajärgedest. Sama kriitika kehtib ka Üldkohtu poolt kohtuotsuse T‑8/18 punktides 189 ja 190 vaidlusaluste meetmetega taotletavatele avaliku poliitika eesmärkide rõhutamise suhtes.
34

Seda seisukohta toetab muu hulgas ka asjaolu, et niisuguse teenuse osutamisega, mis on sisuliselt võrreldav põhikohtuasjas kõne all oleva teenusega, seotud asjaolude puhul on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et teenust osutati ettevõtja huvides, kui nimetatud teenuse eesmärk oli suurendada kõnealuse äriühingu müügimahtu (vt selle kohta 27. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, punkt 19).
58

Lisaks on Brüsseli IIa määruse uuesti sõnastanud Brüsseli IIb määruse põhjenduses 14 märgitud, et „[i]ga kokkulepet, mille kohus on kiitnud heaks pärast asja sisulist arutamist kooskõlas riigisisese õiguse ja menetlusega, tuleks tunnustada ja täita „lahendina““. Veel on seal märgitud, et „[m]uud kokkulepped, millel on päritoluliikmesriigis siduv õiguslik mõju pärast sellise ametiasutuse või muu ametivõimu vormilist sekkumist, kellest liikmesriik on sel eesmärgil teavitanud komisjoni, peaksid olema täidetavad muudes liikmesriikides kooskõlas ametlikke dokumente ja kokkuleppeid käsitlevate käesoleva määruse konkreetsete sätetega. Käesolev määrus ei peaks võimaldama erakokkulepete vaba liikumist. Siiski peaks võimaldama selliste kokkulepete liikumist, mis ei ole küll lahendid ega ametlikud dokumendid, kuid mille on registreerinud selleks pädev ametivõim. Sellisteks ametivõimudeks võivad olla kokkuleppeid registreerivad notarid, isegi kui nad tegutsevad vaba elukutse esindajana“.
43

Teisena väidab komisjon, et Üldkohus tõlgendas garantiiteatist valesti. Nimelt, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–134, et komisjon eeldas, et ükski finantseerimisasutus ei oleks garanteerinud raskustes olevat ettevõtjat, et garantiiteatis ei näe ette ühtegi sellist üldist eeldust ja et seetõttu kohaldas komisjon seda teatist valesti ja rikkus oma kohustust viia läbi terviklik hindamine, mis võtab arvesse kõiki asjasse puutuvaid tegureid, mille alusel on võimalik kindlaks teha, kas hageja ei oleks sellist soodustust kindlasti saanud eraettevõtjalt, on Üldkohus teinud oma arutluskäigus järgmised vead: – ta eeldas ekslikult, et komisjon välistas turuhinna olemasolu sellise garantii puhul nagu käesolevas asjas; – Üldkohus leidis ekslikult, et viitemäärade kasutamine on võrreldav eeldusega, kuigi komisjon selgitas üksikasjalikult, et nende määrade kasutamine on lahutamatu osa empiirilisest hindamisest, mille eesmärk on tuvastada garantii turuhinna näitaja; – ta tõlgendas ekslikult garantiiteatist nii, nagu see näeks ette range hierarhia turumeetodite ja võrdlusmeetodite vahel, kuigi see teatis ei kehtesta sellist hierarhiat ja nende kahe meetodi eesmärk on määrata kindlaks garantii turuhind ning need põhinevad turuandmetel; – Üldkohus leidis ekslikult, et viitemäära kasutamine tähendab seda, et komisjon on rikkunud oma kohustust viia läbi terviklik hindamine, mis võtab arvesse kõiki asjasse puutuvaid tegureid, mille alusel on võimalik kindlaks teha, kas Valencia CF ei oleks saanud eraettevõtjalt võrreldavaid soodustusi, kuna seda viitemäära kohaldatakse koos üksikasjaliku analüüsiga abisaajast ettevõtja olukorrale ning garantii ja selle aluseks oleva laenu tunnustele, kusjuures Üldkohus tõi selle analüüsi välja vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62–105, ja – Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–134 tehtud analüüsiga ise rikkunud kohtupraktikast tulenevaid tervikliku hindamise nõudeid, kuna ta omistas otsustava tähtsuse puhtalt hüpoteetiliste ja väga ebatõenäoliste tehingute otsimisele, mille asjakohasus ei ole ilmne olukorras, kus terviklik hindamine, mille komisjon viis läbi objektiivsete võtmetegurite põhjal, näitab selgelt, et kõnealust garantiid ei antud turuhinnaga.
3.

Kas harta artiklis 47 sätestatud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile eeldab koostoimes harta artiklitega 6 ja 53 ning arvestades [direktiivi 2008/115] artikli 15 lõike 2 punkti b, [direktiivi 2013/33] artikli 9 lõiget 3 ning [määruse nr 604/2013] artikli 28 lõiget 4, et kui välismaalane esitab kohtule kinnipidamise kehtetuks tunnistamise ja enda vabastamise taotluse, peab iga astme kohus esitama selle taotluse kohta tehtud otsuses veenvad sisulised põhjendused, juhul kui kaebus esitati muus osas vastavalt Madalmaades kehtivatele nõuetele? Kui Euroopa Kohus leiab, et liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt võib teise ja seega viimase astme kohus piirduda sellega, et teeb otsuse ilma ühtegi sisulist põhjendust esitamata, on – võttes arvesse viisi, kuidas on kõnealune õiguskaitsevahend Madalmaades muus osas sisustatud – liidu õigusega vastuolus, siis kas see tähendab, et arvestades välismaalase haavatavat seisundit, olulisi huvisid, mis on kaalul välismaalaste õigusi puudutavates kohtumenetlustes ning järeldust, et kõnealused menetlused näevad välismaalasele – seoses õiguskaitsega erinevalt kõikidest teistest haldusmenetlustest – ette sama vähe menetluslikke tagatisi nagu kinnipidamismenetlus, tuleb varjupaigataotlusi ja välismaalaste õigusi puudutavaid asju teise ja seega viimase astme kohtuna lahendava kohtu sellist pädevust pidada samuti liidu õigusega vastuolus olevaks? Kas eespool sõnastatud küsimustele tuleb harta artikli 24 lõiget 2 arvestades vastata teistmoodi, kui asutuste otsuse välismaalaste õiguste kohta on vaidlustanud välismaalane, kes on alaealine?“
15

Direktiivi artiklis 56 „Reguleeriva asutuse ülesanded“ on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks artikli 46 lõike 6 kohaldamist, on taotlejal õigus, kui ta leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, esitada reguleerivale asutusele kaebus eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajaduse korral raudteeveo-ettevõtja või teenindusrajatise käitaja otsuste peale, mis käsitlevad: a) võrgustiku teadaannet selle esialgsel ja lõplikul kujul; […] d) kasutustasude määramise skeemi; e) temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurust; […] g) teenustele juurdepääsu ja teenuste eest kasutustasude määramist kooskõlas artikliga 13; 2. Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, on reguleerival asutusel pädevus jälgida konkurentsiolukorda raudteeteenuste turul ning eelkõige kontrollida omal algatusel lõike 1 punkte a–g, et hoida ära taotlejate diskrimineerimist. Ta kontrollib eelkõige, kas võrgustiku teadaanne sisaldab diskrimineerivaid sätteid või kas sellega antakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele kaalutlusõigus, mida on võimalik kasutada taotlejate diskrimineerimiseks. […] 6. Reguleeriv asutus tagab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud kasutustasud on IV peatüki 2. jaoga vastavuses ning mittediskrimineerivad. […] […] 9. Reguleeriv asutus vaatab ühe kuu jooksul alates kaebuse saamisest kaebuse läbi ning vastavalt vajadusele palub asjakohast teavet ja alustab konsulteerimist kõikide osapooltega. Ta teeb kaebuste suhtes otsuse, võtab meetmeid olukorra heastamiseks ja teavitab asjaomaseid osapooli oma põhjendatud otsusest eelnevalt kindlaks määratud mõistliku aja jooksul, kuid igal juhul kuue nädala jooksul alates kogu asjakohase teabe saamisest. Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, teeb reguleeriv asutus vajaduse korral omal algatusel otsuse asjakohaste meetmete kohta kõnealustel turgudel taotlejate diskrimineerimise, turu moonutamise ja mis tahes muu negatiivse arengu korrigeerimiseks, võttes eelkõige arvesse lõike 1 punkte a–g. Reguleeriva asutuse otsus on siduv kõikidele asjaomastele isikutele ja see ei kuulu teise haldusasutuse kontrolli alla. Reguleeriv asutus on suuteline jõustama oma otsuseid sobivate karistuste, sealhulgas trahvidega. […]“.
63

Sellest järeldub, et riigisisesed õigusnormid võivad ette näha, et juhul, kui investorite teavitamiskohustust, mis on kehtestatud direktiivi artikleid 68–82 üle võtvate riigisiseste õigusnormidega, ei ole täidetud, võib fondivalitsejale määrata halduskaristused iga tema valitsetava investeerimisfondiga seoses, tingimusel et need karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
6

Direktiivi 2011/7 artikkel 4 „Ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, on võlausaldajal õigus saada ilma vastavat meeldetuletust esitamata seadusjärgset viivist pärast lõigetes 3, 4 või 6 kindlaks määratud ajavahemike möödumist, kui on täidetud järgmised tingimused: a) võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja õiguspärased kohustused ning b) võlausaldaja ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav. […] 3. Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, a) ei ületa maksetähtaeg järgmisi ajavahemikke: […] iv) kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 kalendripäeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva; […] 4. Liikmesriigid võivad lõike 3 punktis a osutatud ajavahemikke pikendada kõige enam 60 kalendripäevani: a) mis tahes niisuguse riigiasutuse puhul, kes tegeleb tööstusliku või kaubandusliku iseloomuga majandustegevusega, pakkudes turul kaupu või teenuseid, ning kelle kui riigi osalusega ettevõtja suhtes kohaldatakse komisjoni 16. novembri 2006. aasta direktiivis 2006/111/EÜ (liikmesriikide ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse ning teatavate ettevõtjate finantsläbipaistvuse kohta) [(ELT 2006, L 318, lk 17)] kehtestatud läbipaistvuse nõudeid; b) niisuguste tervishoiuteenuseid osutavate avalik-õiguslike isikute puhul, kes on sellistena nõuetekohaselt tunnustatud. Kui liikmesriik otsustab käesoleva lõigu kohaselt ajavahemikke pikendada, saadab ta komisjonile selle pikendamise kohta aruande hiljemalt 16. märtsiks 2018. […] 5. Liikmesriigid tagavad, et lõike 3 punkti a alapunktis iv nimetatud heakskiitmis- või kontrollimenetlus ei kesta kauem kui 30 kalendripäeva alates kaupade kättesaamise või teenuste osutamise kuupäevast, välja arvatud juhul, kui lepingus või mis tahes hankedokumentides on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ning see ei ole võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane artikli 7 tähenduses. 6. Liikmesriigid tagavad, et lepinguga ette nähtud maksetähtajad ei ole pikemad, kui on sätestatud lõikes 3, välja arvatud juhul, kui lepingus on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ja kui see on lepingu eripära või eriliste tunnusjoonte tõttu objektiivselt põhjendatud, ning et need ei ületada mingil juhul 60 kalendripäeva.“
2.

Määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 21 lõike 2 kohaldamise reservatsioon välistab selle, et liikmesriigi kohus võib tugineda selle riigi kohtualluvust käsitlevatele õigusnormidele, kui asjaomase artikli 21 lõike 2 kohaldamise tingimused on täidetud, isegi kui need õigusnormid on töötajale soodsamad. Seevastu juhul, kui ei nimetatud artikli 21 lõike 2 ega artikli 6 lõikes 1 loetletud muu sätte kohaldamise tingimused ei ole täidetud, on sellel kohtul viimati nimetatud sätte alusel õigus kohaldada neid eeskirju kohtualluvuse kindlaksmääramiseks.
43

Kolmandaks on direktiivi 2001/86 artikli 4 lõike 4 grammatiline tõlgendus, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 39, vastavuses selle direktiiviga taotletava eesmärgiga. Direktiivi põhjenduses 18 on nimelt märgitud, et „[selle] direktiivi oluline põhimõte ja deklareeritud eesmärk on tagada töötajatele nende omandatud õigused olla kaasatud äriühingu otsuste tegemisse“. Selles põhjenduses on ka öeldud, et „[e]nne SE loomist kehtinud töötajate õigused peaksid moodustama aluse töötajate kaasamiseks SEs („enne ja pärast“ põhimõte)“. Nõnda selgub direktiivist 2001/86, et omandatud õiguste tagamine liidu seadusandja poolt ei tähenda üksnes SEks ümberkujundatava äriühingu töötajate omandatud õiguste säilitamist, vaid ka nende õiguste laiendamist kõikidele SE töötajatele (vt selle kohta 20. juuni 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad (C‑635/11, EU:C:2013:408, punktid 40 ja 41).
51

Teiselt poolt piirdus eelotsusetaotluse esitanud kohus käesoleval juhul väitega, et kiirendatud menetluse kohaldamine on õigustatud maksejõuetusmenetluse „laadi“ tõttu, ilma et ta oleks seletanud, miks on sellest „laadist“ tulenevalt iseenesest vajalik käesoleva kohtuasja lahendamine lühikese aja jooksul kodukorra artikli 105 lõike 1 tähenduses. Pelk asjaolu, et kohtuasi on majanduslikult või ühiskondlikult tundlik – eeldusel, et see on tõendatud –, ei tähenda igal juhul seda, et see tuleb lahendada lühikese aja jooksul (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (üldine ravikindlustus), C‑247/20, EU:C:2022:177, punkt 45).
35

Ta väidab sellega seoses, et Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse Franzen jt (C‑382/13, EU:C:2015:261) – mis tehti seoses nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (ELT 2006, L 392, lk 1), ning mis on ülekantav ka määruse nr 883/2004 kontekstis – punktist 50 ilmneb, et isikud, kes tegelevad oma kutsealase tegevusega tavaliselt teatavas liikmesriigis, kuuluvad määruse nr 883/2004 artikli 11 lõike 3 punkti a kohaldamisalasse seni, kuni nad ei ole seda tegevust lõplikult või ajutiselt lõpetanud, ning neid õigusakte kohaldatakse nende suhtes jätkuvalt ka nendel päevadel, kui nad tegelikult ei tööta. Seega ei ole siinjuures otsustavat tähtsust asjaolul, kas on olemas töösuhe. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei välista seega võimalust, et X‑i ja Y‑i, eriti X‑i renditöö lähetuste vahelised ajavahemikud ei ole tegelikult käsitatavad töötamise lõppemisena Madalmaades. Ta soovib teada, millised on need asjakohased tegurid, mida tuleb sellega seoses arvesse võtta, ja eelkõige seda, milline on ajavahemik, millest alates tuleb asuda seisukohale, et selline isik nagu X või Y, kes ei ole enam töösuhtes, on lõpetanud töötamise töökohaliikmesriigis.
51

Sellega seoses tuleb rõhutada, et pelk asjaolu, et toode parandab välimust, ilma et sel oleks kahjulikke omadusi, ei ole piisav järeldamaks, et toode võib olla tervisele kasuliku toimega ja seega vastata ravimi toime alusel määratlusele, mis on sätestatud direktiivi 2001/83 artikli 1 punkti 2 alapunktis b. Selles kontekstis olgu märgitud, et füsioloogilise talitluse taastamise, parandamise või modifitseerimise võimega seotud kriteerium ei tohi viia selleni, et ravimina toime alusel määratletakse tooted, mis avaldavad küll inimorganismile mõju, kuid millel puudub märkimisväärne füsioloogiline toime ning mis ei muuda seega tegelikult organismi toimimise tingimusi (30. aprilli 2009. aasta kohtuotsus BIOS Naturprodukte, C‑27/08, EU:C:2009:278, punkt 21).
7

Direktiivi 2016/97 põhjendustes 5–7, 10 ja 16 on märgitud: „(5) Kindlustustooteid võivad turustada mitut tüüpi isikud ja asutused […]. Ettevõtjate võrdne kohtlemine ja klientide kaitse eeldavad, et käesolev direktiiv hõlmab kõiki neid isikuid ja asutusi. (6) Tarbijatele peaks kehtima ühesugusel tasemel kaitse, hoolimata turustuskanalite erinevusest. Selleks et tagada samaväärse kaitse kohaldamine ja et tarbija saaks kasu võrreldavatest standarditest, eelkõige teabe avaldamise valdkonnas, on väga oluline, et turustajatele kehtiksid võrdsed võimalused. (7) Direktiivi [2002/92] kohaldamisel on saanud selgeks, et kindlustustoodete turustamise hõlbustamiseks tuleb paljusid sätteid veelgi täpsustada ning et tarbijakaitse huvides tuleb kõnealuse direktiivi kohaldamisala laiendada igasugusele kindlustusoodete müügile. […] […] (10) […] [O]n asjakohane tugevdada klientide usaldust ning ühtlustada kindlustustoodete turustamise reguleerimist, et tagada kogu [Euroopa Liidus] klientide piisaval tasemel kaitse. Tarbijakaitse taset tuleks direktiiviga [2002/92] võrreldes tõsta, et vähendada vajadust eri siseriiklike meetmete järele. […] […] (16) Käesolev direktiiv peaks tagama, et kohaldatakse samaväärsel tasemel tarbijakaitset ja et tarbija saab kasu võrreldavatest standarditest. Direktiiv peaks edendama vahendajate võrdseid tegevusvõimalusi ning võrdsetel tingimustel konkurentsi, olenemata sellest, kas vahendajad on seotud kindlustusandjaga või mitte. Tarbijale on kasulik, kui kindlustustooteid turustatakse eri kanalite ja vahendajate kaudu, kes teevad kindlustusandjatega koostööd eri vormis, tingimusel et neil on kohustus kohaldada samaväärseid tarbijakaitse nõudeid. Liikmesriigid peaksid seda käesoleva direktiivi rakendamisel arvesse võtma.“
14

Tarbijakaitse osakond leiab seevastu, et tal on selle määruse artikli 16 lõigete 1 ja 2 alusel pädevus. Selle osakonna väitel on tarbijakaitseseaduses ette nähtud, et määruse nr 261/2004 sätete rikkumise korral on tema ülesanne kohaldada määrust 2017/2394. Sellega seoses on tal aga õigus määrata trahv, mida nimetatakse tarbijakaitse trahviks.
170

Lõpuks on nimetatud kohustuse täitmine põhjapaneva tähtsusega juhul, kui liidu institutsioonil, organil või asutusel, kelle tegevus või akt on konkreetse juhtumi puhul kõne all, on ulatuslik kaalutlusõigus (21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14), nagu see on komisjoni puhul käesolevas asjas, nagu ilmneb ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 148–152. Sellest järeldub eelkõige, et kui pool väidab, et institutsioon, organ või asutus on teinud ilmse hindamisvea, peab liidu kohus kontrollima, kas institutsioon, organ või asutus on hinnanud hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi olulisi asjaolusid. Nimelt saab ainult nii kontrollida, kas faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub kõnealuse pädevuse teostamine, on täidetud (21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14, ja 16. juuni 2022. aasta kohtuotsus SGL Carbon jt vs. komisjon, C‑65/21 P ja C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, punkt 31).
37

Järelikult tuleb kontrollida – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu vastupidist –, kas selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjades, on „eriline“ eelmises punktis viidatud kohtupraktika tähenduses, nii et see õigustab direktiivi 2003/88 artiklis 7 ja harta artikli 31 lõikes 2 ette nähtud õigusest erandi tegemist, mida Euroopa Kohus on tõlgendanud nii, et see õigus ei või võrdlusperioodi ja/või riigisiseses õiguses ette nähtud üleviimistähtaja möödumisel aeguda, kui töötajal ei olnud võimalik oma puhkust kasutada.
12

Neil asjaoludel otsustas Bundesfinanzhof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim maksukohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [EÜ] artiklit 43 koostoimes artikliga 48 (nüüd [ELTL] artikkel 49 ja artikkel 54) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba residendist äriühingul arvata oma maksustatavast kasumist maha teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha kahjumit, kui esiteks on äriühing ära kasutanud kõik püsiva tegevuskoha asukohaliikmesriigi õiguse alusel olemas olevad võimalused kõnealuse kahjumi mahaarvamiseks ja teiseks ei saa äriühing kõnealusest püsivast tegevuskohast enam tulu, mistõttu puudub võimalus kahjumit selles liikmesriigis arvesse võtta („lõplik“ kahjum), ka siis, kui asjaomaste õigusnormidega vabastatakse äriühing kasumi ja kahjumi arvessevõtmisest kahe liikmesriigi vahelise kahepoolse topeltmaksustamise vältimise lepingu alusel? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas [EÜ] artiklit 43 koostoimes artikliga 48 (nüüd [ELTL] artikkel 49 ja artikkel 54) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus ka Saksa ettevõtlusmaksuseaduse sätted, mis ei luba residendist äriühingul arvata oma maksustatavast kasumist maha teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha „lõplikku“ kahjumit esimeses küsimuses kirjeldatud tähenduses? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha sulgemise korral võib esineda esimeses küsimuses kirjeldatud tähenduses „lõplikku“ kahjumit, kuigi vähemalt teoreetiliselt on olemas võimalus, et äriühing avab asjaomases liikmesriigis uuesti püsiva tegevuskoha, mille kasumiga saab varasemat kahjumit vajaduse korral tasaarvestada? 4. Kui vastus esimesele ja kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas esimeses küsimuses kirjeldatud tähenduses „lõplik“ kahjum, mida tuleb arvesse võtta äriühingu asukohariigis, võib olla ka püsiva tegevuskoha kahjum, mida saab püsiva tegevuskoha asukohariigi õiguse kohaselt vähemalt üks kord edasi kanda järgmistele maksustamisperioodidele? 5. Kui vastus esimesele ja kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas piiriülese „lõpliku“ kahjumi arvessevõtmise kohustus on summaarselt piiratud selle kahjumiga, mida äriühing oleks saanud maha arvata püsiva tegevuskoha asukohariigis, kui kahjumi arvessevõtmine ei oleks olnud seal välistatud?“