Jérôme Rivière jt 8. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 6. oktoobri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-88/20: Rivière jt versus parlament

(Kohtuasi C-767/21 P)

(2022/C 109/23)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck, Philippe Olivier (esindaja: advokaat F. Wagner)

Teine menetlusosaline: Euroopa Parlament

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Rivière jt vs. parlament (T-88/20);

— tunnistada apellatsioonkaebus ELTL artikleid 263 ja 277 arvestades vastuvõetavaks;

— tuvastada Euroopa Parlamendi presidendi 13. jaanuari 2020. aasta suulise otsuse õigusliku aluse puudumine ja tühistada nimetatud otsus;

— mõista kõik kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid kaks väidet.

Esimene väide puudutab asjaolude moonutamist ja asjaolude õigusliku sisu väära hindamist. Hagejad nimelt väidavad, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 38 teises lauses on moonutatud asjaolusid. Vaidlustatud meetme tegelik tagajärg oli see, et parlamendi liikmetele, kes keeldusid oma lippu eemaldamast, ei antud sõna. Niisugune asjaolude moonutamine tõi kaasa selle, et Üldkohus jättis tähelepanuta 13. jaanuari 2020. aasta otsuse teise tagajärje. Seetõttu on Üldkohus teinud vea asjaolude õigusliku sisu hindamisel. Ta ei võtnud arvesse ühest parlamendiliikme mandaadi teostamise põhiülesandest, nimelt sõnavõtmisest ilmajätmist.

Teise väite kohaselt on õiguslikult ja faktiliselt rikutud ning moonutatud Euroopa Parlamendi kodukorra artiklit 10 ning tehtud on ilmne hindamisviga. Apellantide sõnul oleks Üldkohtul õigusliku järelduse tegemiseks tulnud tegelikult analüüsida, kas väike lipp, mida parlamendiliikmed kasutavad, oli loosung, ning seejärel, kas sellise lipu olemasolu häiris istungite korda või kujutas endast sobimatut käitumist ja ohustas parlamendi töö sujuvust. Üldkohus – võrreldes omavahel liidu teisi ametlikke keeli – eiras 15. aprilli 1958. aasta määruse nr 1, millega määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (1), artiklit 1, millega tunnistati Euroopa Liidu institutsioonide ja seega ka parlamendi ametlikuks keeleks prantsuse keel. Prantsuse saadikute puhul oleks kodukorra artiklit 10 tulnud lugeda vastavalt ulatusele, mille annab sellele prantsuse keel.

Üldkohus ei ole analüüsinud ka mõistet „Nad ei tohi loosungeid üles panna“ ega analüüsinud artikli 10 kolmandat lõiku eelkõige selle artikli teise lõigu kontekstis. Tõend selle kohta, et lipu väljapanekuga ei ole korda rikutud, esitati vastusena vastuvõetamatuse vastuväitele, kuna parlamendiliikmetel oli lubatud välja panna väikesed Euroopa lipud ning Belgia saadikul Guy Verhofstadtil oli lubatud sellise lipu taga sõna võtta.

Üldkohus, tuues oma otsuse punktides 43–49 välja parlamendiga samasuguse arutluskäigu, millel on täiesti teistsugune õiguslik alus kui artiklil 10 ja viidates kodukorra artiklile 171 Kõneaja eraldamine ja sõnavõtjate nimekiri, et tugineda parlamendiliikmete võrdsusele kõneaja osas, lisas artiklile 10 eseme, mida sellel ei ole. See aga kujutab endast sõnastuse moonutamist, mille tulemusel omistas Üldkohus nimetatud artiklile õiguslikke tagajärgi, mida sellel ei ole. Apellandite sõnul toob 13. jaanuari 2020. aasta otsus kaasa õiguslikke tagajärgi, mis mõjutab apellantide mandaadi teostamise tingimusi parlamendiliikmena, muutes oluliselt nende õiguslikku olukorda. Järelikult on see meede vaidlustatav akt ja vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada.

(1) EÜT 17, 6.10.1958, lk 385.