ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77

Prioriteetide süsteemile omasest loogikast nähtub, et üldjuhul määrab prioriteeditähtaja pikkuse kindlaks varasema õiguse laad. Sellega seoses tuleb märkida, et põhjus, miks vastavalt Pariisi konventsiooni artikli 4 lõigu C punktile 1 on patentide ja kasulike mudelite prioriteeditähtaeg pikem kui disainilahenduste ja kaubamärkide puhul, tuleneb sellest, et patendid ja kasulikud mudelid on keerukamad. Nimelt, kuna Pariisi konventsiooni artikli 4 lõigu C punkti 2 kohaselt hakkab prioriteeditähtaeg kulgema esmase taotluse esitamisest ning patendi või kasulike mudelite registreerimise menetlus on pikem kui disainilahenduste või kaubamärkide oma, võib patendi või kasuliku mudeli taotluse esitamisest tulenev prioriteet juba lõppeda kui sama, suhteliselt lühikest, kuue kuu pikkust tähtaega kohaldataks kõigi õiguste suhtes, mis võivad prioriteedist tekkida. Eelis, mille prioriteet peaks andma, on aga võimaldada taotlejal hinnata võimalust saada asjaomasele leiutise kaitse ühes riigis esitatud varasema patenditaotluse alusel, enne kui ta soovi korral hakkab hilisema taotlusega taotlema kaitset teises riigis, tehes vajalikud toimingud ja ettevalmistustööd ning kandes sellega seotud kulud ja täites formaalsused. Mis puutub kaubamärkidesse, siis on Üldkohus juba asunud seisukohale, et Pariisi konventsiooni koostajad soovisid anda ühes selle konventsiooni osaliseks olevas riigis õigust omavale isikule, kellel ei ole ühel ja samal ajal võimalik taotleda kaubamärgi registreerimist kõigis osalisriikides, võimaluse esitada registreerimistaotlusi neis riikides üksteise järel, mis annab nii ühes osalisriigis antud kaitsele rahvusvahelise mõõtme, ilma et oleks vaja täita palju formaalsusi (15. novembri 2001. aasta kohtuotsus TELEYE, T‑128/99, EU:T:2001:266, punkt 38).
83

Sellega seoses tuleb esmalt märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab õigusvastase akti tühistamine iseenesest adekvaatset ja põhimõtteliselt piisavat hüvitist igasuguse mittevaralise kahju eest, mida see akt võis põhjustada. See ei ole siiski nii juhul, kui hageja tõendab, et ta kandis mittevaralist kahju, mis on tühistamise aluseks olnud õigusvastasusest eraldiseisev ja mida ei ole võimalik tühistamisega täielikult hüvitada (vt 30. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus BZ vs. komisjon, T‑336/19, ei avaldata, EU:T:2020:210, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Bodson jt vs. EIP, T‑504/16 ja T‑505/16, EU:T:2017:603, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
24

Määruse 2017/1001 artikli 95 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et üldreeglina ja kui ei ole sätestatud teisiti, jääb pooltele võimalus esitada faktilisi asjaolusid ja tõendeid pärast nimetatud määruse alusel nende esitamiseks ette nähtud tähtaegade möödumist ning et EUIPO-l ei ole mingil juhul keelatud võtta arvesse faktilisi asjaolusid ja tõendeid, millele on tuginetud või mis on esitatud hilinenult (13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, punkt 42; 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Group, C‑478/16 P, ei avaldata, EU:C:2018:268, punkt 34, ja 21. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Pan vs. EUIPO – Entertainment One UK (TOBBIA), T‑777/17, ei avaldata, EU:T:2019:180, punkt 21).
23

Nimetatud tingimuste hulgas näeb määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkt b ette, et komisjon registreerib kavandatud Euroopa kodanikualgatuse, kui see „ei jää ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, mille kohaselt komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks“. Komisjon võib kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest viidatud sätte alusel keelduda vaid siis, kui kavandatud kodanikualgatus jääb – arvestades selle eset ja eesmärke, nii nagu need nähtuvad kohustuslikust teabest ja võimalik et ka täiendavast teabest, kui korraldajad on seda määruse nr 211/2011 II lisa alusel esitanud – ilmselgelt välja komisjoni nende volituste ulatusest, mille alusel komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks (12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon, C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 50, ja 7. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Izsák ja Dabis vs. komisjon, C‑420/16 P, EU:C:2019:177, punkt 54).
88

On tõsi, et ELTL artikli 266 kohaselt on EMSK kohustatud käesolevat kohtuotsust täitma, tuginedes ajutiste teenistujate uue palgaastme ja ‑järgu kindlaksmääramisel selgetele, läbipaistvatele ja mittediskrimineerivatele analüüsitavatele elementidele. Siiski ei saa nende asjaolude puudumisest tulenevat õigusvastasust enne käesoleva hagi esitamist hõlpsasti tagasiulatuvalt korrigeerida. Nimelt on võimatu ette näha analüüsitavaid elemente, mida EMSK võib kehtestada, ja raske on kindlaks teha, kuidas hageja sooritust võiks vastavalt nendele hinnata. Seega olenemata meetmetest, mida EMSK võtab, püsib kahtlus seoses sellega, kas hagejale on tagasiulatuvalt võimalik uut palgaastet ja -järku kindlaks määrata, ning kui see on nii, siis jääb kahtlus seoses sooritusega, mida hageja oleks võinud teha, kui analüüsitavad elemendid uue palgaastme ja -järgu kindlaksmääramise valdkonnas oleks olnud enne välja selgitatud. See kahtlus kujutab endast kahju, mis tuleneb otseselt EMSK õigusvastasest tegevusest, ning hageja ebakindlust tema karjääri arengu suhtes ei saa heastada EMSK vastu võetud meetmetega kohtuotsuse täitmiseks (vt selle kohta analoogia alusel 12. mai 2011. aasta kohtuotsus AQ vs. komisjon, F‑66/10, EU:F:2011:56, punkt 110).
94

Kõigepealt tuleb märkida, et selle väiteosa raames hageja esitatud argumendid ei ole millegagi põhjendatud. Ta piirdub väitega, et varasemate kaubamärkide korduvtaotluste esitamine on tavapärane praktika, esitamata selle väite toetuseks ühtegi tõendit. Igal juhul tuleb tõdeda, et ei määrus nr 207/2009 ega kohtupraktika ei anna alust välistada hageja pahausksust põhjusel, et ta järgis tavapärast äritava ja tegutses kooskõlas advokaatide arvamusega. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 78 õigesti märkis, ei muuda pelk asjaolu, et teised ettevõtjad võivad kasutada teatavat strateegiat, tingimata seda strateegiat seaduslikuks ja aktsepteerivaks. Nagu EUIPO sisuliselt rõhutab, tuleb seda, kas selline strateegia on määrusega nr 207/2009 kooskõlas või mitte, hinnata juhtumi asjaolusid arvestades. Eeltoodud arutluskäigust nähtub aga, et hageja soovis tahtlikult kõrvale hoida ELi kaubamärgiõiguse aluspõhimõttest, nimelt kasutamise tõendamise põhimõttest, et saada sellest kasu, seades ohtu liidu seadusandja loodud ELi kaubamärgikorraga seatud tasakaalu. Järelikult, kuigi miski ei keela seda, et ELi kaubamärgi omanik võib esitada selle kaubamärgi suhtes korduvtaotluse, tuleb hageja kavatsust pidada määruse nr 207/2009 eesmärkidega vastuolus olevaks (vt eespool punkt 70). Käesoleva asja konkreetsetel asjaoludel ei saa hageja seega selleks, et lükata ümber hinnang, mille kohaselt ta tegutses pahauskselt, tulemuslikult tugineda – eeldusel, et see on tõendatud –, et ettevõtjad toimisid tavapäraselt sama kaubamärgitaotluse esitamise strateegiat kasutades, ega ka asjaolule, et ta tegutses vastavalt advokaatide nõuannetele.
40

Lisaks, juhul kui hagejad oleksid lihtsalt soovinud muuta oma nõudeid nii, et need hõlmaksid ka 18. oktoobri 2019. aasta otsust, tuleb meenutada, et kodukorra artikli 76 kohaselt on hagejal kohustus määratleda hagi ese ja esitada nõuded menetluse algatusdokumendis. Kuigi kodukorra artikli 84 lõige 1 lubab menetluse käigus esitada uusi väiteid tingimusel, et need tuginevad õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, ei saa seda tõlgendada nii, et see lubab hagejal esitada liidu kohtule uusi nõudeid ja muuta seega vaidluse eset või hagi olemust (7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon, C‑346/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:939, punkt 43). Seega ja eeldusel, et esinevad kodukorra artiklis 86 ette nähtud asjaolud, saab arvesse võtta üksnes nõudeid, mis on esitatud menetluse algatanud hagiavalduses, ning hagi põhjendatust tuleb analüüsida üksnes selles hagiavalduses esitatud nõuetega seoses (21. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Petco Animal Supplies Stores vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gutiérrez Ariza (PETCO), T‑664/13, EU:T:2015:791, punkt 25, ja 8. novembri 2017. aasta kohtuotsus De Nicola vs. Euroopa Liidu Kohus, T‑99/16, ei avaldata, EU:T:2017:790, punkt 28).
98

Teisena väidab nõukogu, et avaldused ja ajakirjandusartiklid, mis hagejale tema 4. mai 2015. aasta kirjaga edastati (vt eespool punkt 13), on piisavalt konkreetsed, täpsed ja ühtelangevad, et kinnitada nende avalduste tõelevastavust, mille hageja avalikult 2011. ja 2013. aastal tegi, kutsudes üles Liibüa seaduslikke ametiasutusi kukutama ja oma isa surma eest kätte maksma. Need avaldused vastavad selgelt vaidlusalustesse loeteludesse kandmise kriteeriumidele, kuna need tõendavad, et hageja, nagu ka teised M. Kadhafi endise režiimiga seotud isikud, aitab Liibüas olukorda destabiliseerida. Lisaks tõendab asjaolu, et Liibüa ametiasutused leidsid, et hageja viibimine Omaanis, mitte Liibüa vahetus läheduses, aitab vähendada pingeid piirkonnas ning et hagejale antud luba elada Omaanis sõltus sellest, et viimane kohustub mitte osalema poliitilises tegevuses, näitab, et ta kujutas endast jätkuvalt ohtu Liibüa rahule, stabiilsusele või julgeolekule.
122

Lisaks tuleb märkida, et hageja vaidleb vastu komisjoni väitele, et valik rakendada kindlustuseeskirjade artikli 22 lõike 1 teises lõigus sätestatud „kolmanda arsti“ määramise regulatsiooni on tasakaalustatud ja võimaldab ühitada õiglasel moel endise ametniku ja administratsiooni huvid. Eeskätt näitavad esile toodud argumendid – mis puudutavad Euroopa Kohtu presidendi määratud „teise arsti“ volituste ebamäärast sisu, viimasele saadetud dokumente, millega hagejal ei olnud õigus tutvuda, ja sellise ad hoc-läbivaatamise menetlust käsitleva otsuse lõplikkust – vähemalt seda, et hageja vaidleb vastu sellele, et niisugune valik on tasakaalustatud ja ühitab asjaomaste poolte huvid. Kui tegemist on nimelt ad hoc-menetlusega, nagu on kõne all käesolevas asjas, võib hageja argumente tõlgendada nii, et ta väidab, et õiguskindluse põhimõtet ei ole järgitud, kuna menetlus ei ole prognoositav.
36

Nimelt, nagu nähtub hageja esimesest nõudest, peab ta esitatud õigusvastasuse vastuväites silmas määruse nr 517/2014 artiklit 16. Veel tuleb lisada, et määruse nr 517/2014 artiklis 16 on viidatud määruse V lisale ja määruse V ja VI lisas on omakorda viidatud artiklile 16, mistõttu tuleb kõnealust õigusvastasuse vastuväidet käsitleda nii, et see on suunatud nimetatud määruse artikli 16 vastu koosmõjus selle määruse V ja VI lisaga. Viimaseks nähtub hagiavaldusest selgelt, et hageja väidab, et HFC kvootide jagamise süsteem on õigusvastane muu hulgas nende ettevõtjate diskrimineerimise tõttu, kes ei ole teatanud HFC turuleviimisest ajavahemikus 2009–2012 (edaspidi „uued turuosalised“) võrreldes ettevõtjatega, kes teatasid, et nad on sellel ajavahemikul HFCd turule viinud (edaspidi „turul juba tegutsevad ettevõtjad“). Nii toimides peab hageja silmas kogu korda, mis on loodud määruse nr 517/2014 artikliga 16 koostoimes selle määruse V ja VI lisaga.
59

Olgu meenutatud, et menetluse kuritarvitamine on võimu kuritarvitamise konkreetne väljendus, millel on kindel ulatus, mis viitab asjaolule, et haldusorgan on kasutanud oma pädevust muul eesmärgil kui sellel, milleks see on talle antud. Haldusakti puhul on võimu kuritarvitamisega tegemist ainult siis, kui objektiivsete asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et haldusakt on vastu võetud eranditult või peamiselt teiste eesmärkide saavutamiseks kui need, mille jaoks asjaomased volitused anti, või personalieeskirjades konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks (vt selle kohta 16. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus ZV vs. komisjon, T‑684/18, ei avaldata, EU:T:2019:748, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
183

Siiski olgu märgitud, et küsimust, kas niisuguse EKP otsuse põhjendused, millega määratakse tema töötajale karistus, vastab põhjendamiskohustusele, tuleb hinnata nii selle otsuse sõnastuse kui ka selle konteksti põhjal ja võttes arvesse kõiki õigusnorme, mis asjaomast valdkonda, antud juhul distsiplinaarvaldkonda reguleerivad. Selles küsimuses tuleb aga märkida, et kuigi juhatus on kohustatud näitama ära faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub tema otsuste õiguslik põhjendus, samuti kaalutlused, mille tõttu need otsused vastu võeti, ei ole juhatuselt siiski nõutud, et ta käsitleks kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, millele on menetluse käigus tähelepanu juhitud. Otsus on seega piisavalt põhjendatud juhul, kui see tehti kontekstis, mida asjasse puutuv teenistuja tunneb ning mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust (vt 17. märtsi 2015. aasta kohtuotsus AX vs. EKP, F‑73/13, EU:F:2015:9, punkt 189 ja seal viidatud kohtupraktika). Kui asjaomasele isikule määratud karistus on – nagu käsitletaval juhul – lõpuks rangem, kui soovitas distsiplinaarkomitee, tuleb siiski asuda seisukohale, et distsiplinaarmenetlusele omaseid nõudeid arvestades tuleb EKP otsuses täpsustada põhjused, mille tõttu kaldus pank oma distsiplinaarkomitee arvamusest kõrvale (vt selle kohta 17. märtsi 2015. aasta kohtuotsus AX vs. EKP, F‑73/13, EU:F:2015:9, punkt 190 ja seal viidatud kohtupraktika).
98

Tuleb veel tõdeda, et kuna tühistav kohtuotsus on tagasiulatuva jõuga, siis tunnistatakse tühistatud akt õigusvastaseks alates selle jõustumise kuupäevast (vt 23. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu, T‑256/07, EU:T:2008:461, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega tuleb sellest järeldada, et käesolevas asjas võib nõukogul olla ka ELTL artikli 266 alusel kohustus kõrvaldada tühistava kohtuotsuse tegemise ajal juba vastu võetud õigusaktidest need hageja nime loetellu kandmise põhjendused, millel on sama sisu kui neil, mis tunnistati õigusvastaseks, kui neid põhjendusi kinnitavad samad tõendid kui need, mida Üldkohus analüüsis käesolevas kohtuotsuses (vt analoogia alusel 26. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt vs. komisjon, 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, EU:C:1988:199, punkt 30). See kehtib seega nende õigusaktide suhtes, mis on vastu võetud pärast vaidlustatud akti vastuvõtmist ja mis sisaldavad samasuguseid loetellu kandmise põhjendusi kui need, mis on tunnistatud õigusvastaseks käesolevas tühistavas kohtuotsuses, ning põhinevad samadel tõenditel (vt analoogia alusel 26. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt vs. komisjon, 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, EU:C:1988:199, punkt 31), nagu otsuse 2019/870 suhtes, mille jõustumise kuupäev on sama mis vaidlustatud akti jõustumise kuupäev, tingimusel et see sisaldab samasuguseid põhjendusi kui need, mis tunnistati käesolevas tühistavas kohtuotsuses õigusvastaseks, ning põhineb samadel tõenditel. […]
184

Vaidlust ei ole selles, et selles ettepanekus oli järgmine lõik: „Lõppturustaja taotlusel vabastas pädev asutus lõikes 1 nimetatud maksudest joogid, mis on pakendatud ühekorrapakenditesse, mida müüakse lõpptarbijatele meresadamates või piiriäärsetes piirkondades, et neid tarbida väljaspool määruse (piiriäärne kaubandus) kohaldamisala, kui taotleja on võtnud asjakohased ja mõistlikud meetmed tagamaks, et pakendid ei tekita määruse kohaldamisalas jäätmeid ning et tagatisraha ei ole võimalik määruse kohaldamisalas hüvitada. […] Põhjendus […] Taani piiri ääres ning Schleswig‑Holsteinis ja Mecklenburg‑Vorpommernis asuvates parvlaevasadamates ja sadamaid ümbritsevates piirkondades arenes piirikaubandus, mis oli spetsialiseerunud Skandinaavia klientidele. See on selle majanduslikult vähe arenenud piirkonna jaoks väga oluline. Muudatusettepaneku eesmärk on takistada, et see piirikaubandus kaotaks oma kliendibaasi ja sellest kas otseselt või kaudselt sõltuvad ligikaudu 3000 töökohta pelgalt Schleswig‑Holsteinis, ning vältida selle kaotamise mõju turismile, mis on nende piirkondade jaoks väga tähtis.“
197

Sellega seoses viitab komisjon – kostja vastuse punktis 99 – 12. aprilli 2018. aasta kohtuotsusele PY vs. EUCAP Sahel Niger (T‑763/16, EU:T:2018:181), mis käsitleb liidu lepingulist vastutust ELTL artikli 340 alusel ja sellises olukorras kohaldatavat õigust. Nimetatud kohtuotsuse punktis 66 leidis Üldkohus, et lepingulist vastutust saab analüüsida „üksnes asjaomaste töölepingute […] alusel, võttes arvesse lepingulise vastutuse valdkonnas kehtivaid liidu õiguse üldpõhimõtteid“, ning et „[n]ende põhimõtete järgi peab lepingulise vastutuse tuvastamise hagi rahuldamiseks olema täidetud kolm tingimust: esiteks tingimus, et asjaomane institutsioon ei ole täitnud oma lepingulisi kohustusi, teiseks tingimus, et hagejal on tekkinud kahju, ja kolmandaks tingimus, et esineb põhjuslik seos institutsiooni tegevuse ja kahju vahel“.
26

Peale selle tuleb ühelt poolt märkida, et määruse nr 40/94 artikkel 52 on tervikuna sõnastatud olevikus, mis viitab sellele, et EUIPO peab kontrollima, kas selle sätte alusel ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamise tingimused on täidetud kuupäeval, mil ta teeb otsuse kehtetuks tunnistamise taotluse kohta. Nii on kõnealuse määruse artikli 52 lõikes 1 sätestatud, et ELi kaubamärgi võib kehtetuks tunnistada, kui selles sättes osutatud varasem õigus „on olemas“ ja tingimused „on täidetud“, nagu on EUIPO oma suunistes määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkti c kohta õigesti märkinud. Samuti on sätestatud määruse nr 40/94 artikli 52 lõikes 2, et sellise kaubamärgi võib kehtetuks tunnistada, kui selle kasutamise „võib keelata“. Peale selle tuleb ka märkida, et komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1995, L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 37 punkti b alapunkt iii näeb ette, et kehtetuks tunnistamise taotleja peab määruse nr 40/94 artikli 52 lõike 2 alusel esitatud taotluse puhul tõendama, et ta on varasema õiguse „omanik“ või et tal „on […] õigus“ neid õigusi endale nõuda.
307

Kolmanda väite kolmanda osaga vaidlustab hageja eelkõige komisjoni ja Euroopa välisteenistuse läbi viidud konsulteerimised ning vaidleb vastu sellele, et asjakohane on 11. juuni 2018. aasta aruanne, milles on mainitud muu hulgas neid. Need konsulteerimised ja see aruanne on tema sõnul keskendatud vaidlusalusest lepingust saadavale kasule, samas kui ainus Euroopa Kohtu kindlaks määratud asjakohane kriteerium on Lääne-Sahara rahva nõusolek selleks lepinguks. Lisaks ei oleks need konsulteerimised, mida need institutsioonid ja Maroko Kuningriik ei olnud hageja sõnul pädevad läbi viima, tohtinud hageja arvates olla kantud eesmärgist ega tuua tagajärjena kaasa selle nõusoleku saamist, eelkõige ühelt poolt seetõttu, et see nõusolek ei saa olla mitteametliku konsulteerimisprotsessi tulemus, ning teiselt poolt sellepärast, et viimasesse olid kaasatud Maroko seaduse alusel asutatud üksused ega kaasatud selle rahva osa, kes elab väljaspool Maroko Kuningriigi kontrolli all olevat ala. Lisaks muutis nõukogu vaidlustatud otsuse põhjenduses 10 nende konsulteerimiste laadi ja ulatust, käsitades neid „mõjutatud inimeste“ nõusoleku väljendusena. Need nõukogu kaalutlused ei ole tema sõnul kooskõlas kohtuotsusega nõukogu vs. Polisario Rinne, eelkõige selle punktiga 106.
304

Kolmanda väite kolmanda osaga vaidlustab hageja nii hagiavalduses kui ka repliigis komisjoni ja Euroopa välisteenistuse läbi viidud konsulteerimised ning vaidleb vastu sellele, et asjakohane on 8. oktoobri 2018. aasta aruanne, milles neid on eelkõige mainitud. Need konsulteerimised ja see aruanne on tema sõnul keskendatud vaidlusaluse lepingu kasule, samas kui ainus Euroopa Kohtu kindlaks määratud asjakohane kriteerium on Lääne-Sahara rahva nõusolek. Lisaks ei oleks need konsulteerimised, mida need institutsioonid ja Maroko Kuningriik ei olnud hageja sõnul pädevad läbi viima, saanud tema arvates puudutada ja tuua kaasa selle nõusoleku saamist, eelkõige ühelt poolt seetõttu, et see nõusolek ei saa olla mitteametliku konsulteerimisprotsessi tulemus, ning teiselt poolt sellepärast, et viimasesse olid kaasatud Maroko seaduse alusel asutatud üksused ega kaasatud selle rahva osa, kes elab väljaspool Maroko Kuningriigi kontrollitavat ala. Lisaks muutis nõukogu vaidlustatud otsuse põhjenduses 11 nende konsulteerimiste laadi ja ulatust, tehes neist „asjaomase elanikkonna“ nõusoleku avalduse. Need nõukogu kaalutlused ei ole tema sõnul kooskõlas kohtuotsustega nõukogu vs. Polisario Rinne ja Western Sahara Campaign UK, eelkõige selle esimese kohtuotsuse punktiga 106.
100

Sellega seoses nähtub ühelt poolt 2008. aasta suuniste jaost 3.2 (abi ergutav mõju ja vajalikkus), millele komisjon vaidlustatud otsuse punktides 81–86 tugines, ja nendest punktidest endist, et abi vajalikkus selliste keskkonnakaitseprojektide elluviimiseks ja käitamiseks nagu kõnealused projektid, on konkreetselt üks abi kokkusobivuse tingimus. Eelkõige peab liikmesriik 2008. aasta suuniste punkti 146 alapunkti c kohaselt abi ergutava mõju tõendamiseks tõendama, et investeering ei oleks ilma abita piisavalt tulutoov. Järelikult, kui nõustuda sellega, nagu väidavad hagejad, et vaidlusaluse abi konkreetse mõju oht nende tegevusele on tõendatud ainuüksi seetõttu, et abi on kõnealuste projektide olemasoluks vajalik, tähendaks see potentsiaalselt huvitatud poole staatuse andmist kõigile ettevõtjatele või üksikisikutele, kelle huve need projektid võivad mõjutada, millega ei saa eespool punktis 89 märgitud põhjustel aga nõus olla. Lisaks tuleb märkida, et selline huvitatud poole staatuse käsitlus võimaldaks praktikas sellistel ettevõtjatel või üksikisikutel keskkonnakaitseks antavat abi käsitlevate vastuväidete esitamata jätmise otsused süstemaatiliselt vaidlustada, kui abi vajalikkuse tõttu on automaatselt tõendatud, et võib esineda konkreetne mõju nende olukorrale.
15

Robert Bosch GmbH esitas 2. detsembril 2013 ja 6. mail 2014 kaks taotlust, milles palus ökoinnovatsioonina heaks kiita kaks suure kasuteguriga vahelduvvoolugeneraatori mudelit. Esimene taotlus, mis on kõne all käesolevas kohtuasjas, käsitles suure kasuteguriga dioode sisaldavaid suure kasuteguriga vahelduvvoolugeneraatoreid (edaspidi „HED-generaatorid“). Selle taotluse jaoks esitas Robert Bosch mitme HED-generaatori mudeli (PL 3Q‑130 HED, PL 3Q‑150 HED, EL 6‑140 HED, EL 7‑150 HED, EL 7‑150 Plus HED, EL 7‑175 Plus HED, EL 8‑180 HED, EL 8Q‑180 HED ja EL 8Q‑190 HED) ökoinnovatsioonina heakskiitmise taotluse. Taotlust esitades kasutas Robert Bosch tehnilistes suunistes ette nähtud lihtsustatud käsitlust. Ta esitas muu hulgas iga vahelduvvoolugeneraatori mudeli kohta katsemõõtmiste protokolli. Neis protokollides esitas ta teabe vahelduvvoolugeneraatorite katsemetoodika kohta. Selles oli mõne generaatori kohta märgitud, et nad on „ettevalmistatud“ (EL 7‑175 Plus HED ja EL 8Q‑190 HED) nii, et määrdekogust on vähendatud 25% võrra (PL 3Q‑130 HED ja PL 3Q‑150 HED), et need on optimeeritud (EL 7‑150 HED) või et lisatud on kaitsekatted (EL 8Q‑190 HED). Selle ettevalmistamise käigus, mis võib seisneda vahelduvvoolugeneraatorite kuullaagrite määrde vähendamises, kuullaagrite rõngastihendi asendamises kaitseplaatidega või ka kaitsekatete lisamisega, mille eesmärk on üleliigse määrde eemaldamine võimalikult kiiresti, on sissetöötamisperioodi lühendamine. Üldmõiste nende erinevate valmistamisviiside, sh sissetöötamise jaoks on „eelkonditsioneerimine“.