KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PEDRO CRUZ VILLALÓN

esitatud 7. mail 2015 ( 1 )

Kohtuasi C‑47/14

Holterman Ferho Exploitatie BV,

Ferho Bewehrungsstahl GmbH,

Ferho Vechta GmbH,

Ferho Frankfurt GmbH

versus

Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad))

„Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil‑ ja kaubandusasjades — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artikli 5 punkti 1 alapunktid a ja b ning artikli 5 punkt 3 — Kohtualluvus lepingutega seotud asjades — Kohtualluvus lepinguvälise kahju korral — Artiklid 18 21 — Tööleping — Teatava äriühingu direktori ja juhatuse liikme topeltstaatus — Vastutus juhtimis‑ ja haldusülesannete mittenõuetekohase täitmise eest”

1. Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse teha otsus selle kohta, kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades ( 2 ) (edaspidi „määrus”) artiklites 18 jj ette nähtud kohtualluvuse erieeskirjad (kohtualluvus töölepingute puhul) on kohaldatavad olukorras, kus äriühing on kaevanud teatava isiku kohtusse seetõttu, et ta ei ole nõuetekohaselt täitnud mitte ainult neid ülesandeid, mis tal lasuvad nimetatud äriühinguga sõlmitud töölepingu alusel kui äriühingu direktoril, vaid ka ülesandeid, mis tal lasuvad äriõiguse alusel, kui selle sama äriühingu juhatuse liikmel.

2. Täpsemalt tuleb välja selgitada, kas sellise võimaliku töösuhte mõju, mis seob äriühingu direktorit äriühinguga, muudab nimetatud määruse alusel rahvusvahelise kohtualluvuse kindlakstegemise seisukohast asjaolu, et lisaks sellele on nimetatud isiku ja äriühingu vahel äriõiguslik suhe, sest esimene on teise juhatuse liige, ja seda olukorras, kus nõutakse tema vastutuse tuvastamist nii direktori kui ka juhatuse liikmena.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

3. Määruse põhjenduses 11 on märgitud, et „[k]ohtualluvuse eeskirjad peavad olema hästi etteaimatavad ning lähtuma põhimõttest, et tavaliselt on kohtualluvus seotud kostja alalise elukohaga ning seepärast peab kohtualluvus alati olemas olema, välja arvatud teatavatel täpselt määratletud juhtudel, kui kohtuvaidluse sisu või osapoolte autonoomia eeldab teistsugust seotust […]”; põhjenduses 12 on lisatud, et „[l]isaks kostja alalisele elukohale peaks kohtualluvusel olema ka muid aluseid, mis toetuksid tihedale seosele kohtu ja menetluse vahel või aitaksid kaasa tõrgeteta õigusemõistmisele”.

4. Määruse põhjenduses 13 on ette nähtud: „töölepingute puhul tuleks nõrgemat poolt kaitsta soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega, kui üldised eeskirjad”.

5. Määruse II peatüki „Kohtualluvus” 1. jao „Üldsätted” alla kuuluva artikli 2 lõikes 1 on sätestatud: „Käesoleva määruse kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse nende kodakondsusest hoolimata.”

6. Määruse II peatüki 2. jao „Kohtualluvus erandjuhtudel” alla kuuluv artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt: „Isiku, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata: 1. a) lepingutega seotud asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus; b) kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana: — müügi puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda, — teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada; c) kui ei kohaldata punkti b, kohaldatakse punkti a; […] 3. lepinguvälise kahju puhul selle paiga kohtusse, kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda; […]”

7. Määruse II peatüki 5. jao pealkiri on „Kohtualluvus töölepingute puhul”. Selle jao alla kuuluvad nii artikkel 18 kui ka artikkel 20. Artikli 18 lõikes 1 on sätestatud, et „[t]öölepingutega seotud küsimuste puhul tehakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt, ilma et see mõjutaks artikli 4 ja artikli 5 punkti 5 kohaldamist”, samas kui artikli 20 lõikes 1 on sätestatud, et „[t]ööandja võib algatada kohtumenetluse ainult töötaja alalise elukoha liikmesriigi kohtus”.

B. Siseriiklik õigus

8. Burgerlijk Wetboek’i (Madalmaade tsiviilseadustik) artiklis 2:9 on ette nähtud äriühingu juhatuse liikme kohustus täita oma staatusest tulenevaid ülesandeid nõuetekohaselt.

9. Kui juhatuse liiget seob lisaks asjaomase äriühinguga tööleping (äriühingu direktor) – selline olukord on Madalmaade õiguse kohaselt võimalik ( 3 ) – reguleerib tema kui töötaja vastutust töölepingu täitmisel tahtlikult mittenõuetekohaselt või teadlikult hooletult tegutsemise eest Madalmaade tsiviilseadustiku artikli 7:661 lõige 1 (koostoimes artikliga 6:74) järgmiselt: „[t]öötaja, kes oma töölepingu täitmisel põhjustab kahju tööandjale või sellist kahju kolmandale isikule, mille tööandja peab hüvitama, ei vastuta sellega seoses tööandja ees, välja arvatud juhul, kui kahju tuleneb tema tahtlikust või teadlikult hooletust tegevusest […]”.

10. Lisaks sellele võib juhatuse liige ja direktor olla vastutav õigusvastase tegevuse eest; sellist vastutust reguleerib Madalmaade tsiviilseadustiku artikkel 6:162.

II. Põhikohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused

11. Äriühing Holterman Ferho Exploitatie BV (edaspidi „Holterman Ferho”) on valdusühing, mille registrijärgne asukoht on Madalmaades. Sellel on Saksamaal kolm tütarettevõtjat: Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH ja Ferho Frankfurt GmbH; nende kõigi asukoht on Saksamaal.

12. Freiherr Spies von Büllesheim, kes on Saksamaal elav Saksa kodanik ning käesolevas kohtuasjas kostja, hakkas 2001. aasta aprillis Holterman Ferho juures tööle direktorina lepingu alusel, mille apellatsioonikohus määratles „töölepinguna” ning mis on koostatud saksa keeles. Lisaks sellele täitis ta ka selle äriühingu juhatuse liikme (äriõiguse tähenduses) ülesandeid, mis piirdusid F. Spies von Büllesheimi poolt kohtuistungil esitatud avalduste kohaselt Holterman Ferho Saksa tütarettevõtjate haldamisega; ta oli ühtlasi nende tütarettevõtete juhatuse liige ja esindusõigusega isik. Nagu märgib F. Spies von Büllesheim oma seisukoha punktis 8 ning nagu ta kinnitas kohtuistungil, ei olnud äriühingul Holterman Ferho peale tema rohkem töötajaid ning igal juhul tegi ta oma tööd ainuüksi Saksamaal; seda asjaolu ei eita oma seisukohas äriühing Holterman Ferho. Pealegi, nagu F. Spies von Büllesheim möönis kohtuistungil Euroopa Kohtu küsimustele vastates, oli ta lisaks äriühingu Holterman Ferho juhatuse liikmeks ja direktoriks olemisele ka selle äriühingu osanik. ( 4 )

13. F. Spies von Büllesheimi ja Ferho Frankfurt GmbH vaheline suhe lõpetati 31. detsembril 2005 ning tema suhe ülejäänud kolme äriühinguga lõpetati 31. detsembril 2006. Need neli äriühingut esitasid Rechtbank Almelo’le (Madalmaad) F. Spies von Büllesheimi vastu tuvastushagi ja kahju hüvitamise hagi. Nad tuginesid esimese võimalusena sellele, et F. Spies von Büllesheim ei täitnud nõuetekohaselt tal lasuvaid juhatuse liikme ülesandeid, mistõttu tuleb ta võtta kõigi nende ees vastutusele Madalmaade tsiviilseadustiku artikli 2:9 alusel. Lisaks sellele väitsid neli äriühingut, et sõltumatult tema juhatuse liikme staatusest tegutses F. Spies von Büllesheim teda Holterman Ferhoga siduva töölepingu täitmisel tahtlikult mittenõuetekohaselt ja teadlikult hooletult, millest tulenevalt ta oli vastutav Madalmaade tsiviilseadustiku artikli 7:661 alusel. Teise võimalusena väitsid Holterman Ferho ja selle kolm tütarettevõtet, et igal juhul kujutavad F. Spies von Büllesheimi poolt oma ülesannete täitmisel toimepandud jämedad rikkumised endast õigusvastast tegevust Madalmaade tsiviilseadustiku artikli 6:162 tähenduses.

14. Esimese astme kohus tuvastas, et tal puudub rahvusvaheline pädevus kohtuasja menetlemiseks, nagu oli väitnud F. Spies von Büllesheim. Gerechtshof te Arnhem kinnitas apellatsiooniastmes Rechtbank Almelo otsust. Gerechtshof eristas üksteisest alljärgnevaid elemente. 1. Nõuded, mis Holterman Ferho esitas selle alusel, et F. Spies von Büllesheim ei täitnud ülesandeid, mis tal lasusid kui selle äriühingu direktoril ja juhatuse liikmel. Nendega seoses asus Gerechtshof seisukohale, et: — kuivõrd pooli sidus leping, mille Gerechtshof määratles „töölepinguna”, on töölepingu mittenõuetekohase täitmise alusel esitatud nõuete suhtes kohaldatavad määruse artiklites 18 jj ette nähtud kohtualluvuse erieeskirjad; need eeskirjad on kohaldatavad ka lepinguvälise kahju hüvitamise nõuete suhtes, sest need on töölepingu täitmisega tihedalt seotud. Seega oleksid määruse artikli 20 lõike 1 kohaselt pädevad Saksamaa kohtud, sest töötaja alaline elukoht on selles liikmesriigis; — nõuete suhtes, mille aluseks on üldiselt asjaolu, et F. Spies von Büllesheim ei täitnud nõuetekohaselt temal kui juhatuse liikmel äriõiguse alusel lasuvaid ülesandeid – selliste nõuete aluseks ei ole Gerechtshofi arvates ükski leping – on kohaldatav määruse artiklis 2 ette nähtud üldine eeskiri, mille kohaselt on samuti pädevad Saksamaa kohtud. 2. Lepingu ja õigusvastase tegevusega seotud nõuded, mille esitasid F. Spies von Büllesheimi vastu kolm Saksa tütarettevõtjat. Gerechtshofi arvates ei anna määruse artikli 5 punktid 1 ja 3 mingil juhul nende nõuete osas pädevust Madalmaade kohtutele.

15. Neli äriühingut esitasid Gerechtshofi otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule ainult osas, mis puudutas Holterman Ferho nõudeid F. Spies von Büllesheimi vastu.

16. Hoge Raad der Nederlanden otsustas menetluse peatada ja esitada järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse (EÜ) nr 44/2001 II peatüki 5. jao (artiklid 18–21) sätteid tuleb tõlgendada nii, et sellises asjas nagu käesolev, kus äriühing ei heida kostjale kui äriühingu juhatuse liikmele ette mitte ainult oma ülesannete mittenõuetekohast täitmist või õigusvastast tegevust, vaid sellest staatusest sõltumatult ka kostja ja äriühingu vahel sõlmitud töölepingu täitmisel tahtlikult mittenõuetekohaselt ja teadlikult hooletult tegutsemist, ei luba need sätted kohtul kohaldada sama määruse artikli 5 algust ja punkti 1 alapunkti a või artikli 5 algust ja punkti 3? 2. a) Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt, tuleb määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 5 alguses ja punkti 1 alapunktis a sisalduvat mõistet „lepingutega seotud asjades” tõlgendada nii, et see hõlmab ka sellist juhtumit nagu käesolev, kus äriühing heidab äriühingu juhatuse liikmele ette äriõigusest tulenevate ülesannete nõuetekohase täitmise kohustuse rikkumist? b) Kas juhul, kui teise küsimuse alaküsimusele a tuleb vastata jaatavalt, tuleb määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 5 alguses ja punkti 1 alapunktis a sisalduvat mõistet „pai[k], kus tuli täita asjaomane kohustus” tõlgendada nii, et sellega on mõeldud kohta, kus juhatuse liige täitis või pidi täitma talle äriõigusest tulenevaid ülesandeid ning milleks on tavaliselt asjaomase äriühingu juhatuse asukoht või peamise äritegevuse koht viidatud määruse artikli 60 alguse ja lõike 1 punkti b või c tähenduses? 3. a) Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt, tuleb määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 5 alguses ja punktis 3 sisalduvat mõistet „lepinguväline kahju” tõlgendada nii, et see hõlmab ka sellist juhtumit nagu käesolev, kus äriühing heidab äriühingu juhatuse liikmele ette äriõigusest tulenevate ülesannete mittenõuetekohast täitmist või õigusvastast tegevust? b) Kas juhul, kui kolmanda küsimuse alaküsimusele a tuleb vastata jaatavalt, tuleb määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 5 alguses ja punktis 3 sisalduvat mõistet „koh[t], kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda” tõlgendada nii, et sellega on mõeldud kohta, kus juhatuse liige täitis või pidi täitma talle äriühinguõigusest tulenevaid ülesandeid ning milleks on tavaliselt asjaomase äriühingu juhatuse asukoht või peamise äritegevuse koht viidatud määruse artikli 60 alguse ja lõike 1 punkti b või c tähenduses?”

17. Käesolevas kohtumenetluses esitasid oma seisukohad F. Spies von Büllesheim, äriühing Holterman Ferho (ka oma tütarettevõtete nimel), Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon. 20. jaanuaril 2015 toimunud kohtuistungil esitasid oma seisukohad F. Spies von Büllesheim ja Euroopa Komisjon, kes keskendusid Euroopa Kohtu palvel esimesele eelotsuse küsimusele.

III. Analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

18. Oma esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas olukorras, kus äriühing on kaevanud isiku kohtusse selle sama äriühingu juhatuse liikme staatuses seetõttu, et ta ei ole nõuetekohaselt täitnud talle äriõigusest tulenevaid ülesandeid ning on tegutsenud õigusvastaselt, ja samas ka selle sama äriühingu direktori staatuses, sest ta on tegutsenud enda ja äriühingu vahel sõlmitud töölepingu (äriühingu direktor) täitmisel tahtlikult mittenõuetekohaselt ja teadlikult hooletult, kuuluvad kohaldamisele määruse II peatüki 5. jaos („Kohtualluvus töölepingute puhul”, artiklid 18–21) ette nähtud kohtualluvuse määratlemise kriteeriumid.

1. Poolte seisukohtade kokkuvõte

19. F. Spies von Büllesheim leiab, et määruse artiklitega 18–21 on vastuolus kohaldada käesoleva kohtuasja asjaoludel määruse artiklit 5, isegi kui direktorile töölepingust tulenevad ülesanded piirduvad samade ülesannetega, mis seonduvad tema juhatuse liikme staatusega äriõiguse tähenduses: kui direktor on lisaks äriühingu juhatuse liikmeks olemisele ka äriühingu töötaja, tuleb kohaldada määruse artiklites 18–21 ette nähtud kohtualluvuse erieeskirju.

20. Saksamaa valitsus, kes keskendub oma seisukohas ainuüksi esimesele eelotsuse küsimusele, teeb ettepaneku vastata sellele nii, et määruse artiklites 18–21 ettenähtuga on vastuolus, kui kohus kohaldab määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a või punkti 3 sellises olukorras nagu käesolev. Saksamaa valitsus leiab, et määruse sõnastus on selles osas piisavalt selge ning töölepingu olemasolu – sõltumata sellest, et võib esineda ka äriõigusel põhinev suhe – tingib määruse artikli 20 lõikes 1 ette nähtud kohtualluvuse kriteeriumi kohaldamise (kostjast töötaja alaline elukoht), mis on pealegi kooskõlas lepingu nõrgema poole kaitse eesmärgiga, mida nende kohtualluvuse erieeskirjadega taotletakse.

21. Holterman Ferho (ka oma tütarettevõtete nimel) piirdub sellega, et kordab oma seisukohas teatud lõike ettepanekust, mille põhikohtumenetluses esitas Hoge Raadi ees Madalmaade kohtujurist. Ta on töölepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmisega seonduvate nõuete osas seisukohal, et kohaldada tuleb määruse artiklites 18–21 ette nähtud kohtualluvuse erieeskirju, kuid väidab, et F. Spies von Büllesheimi kui Holterman Ferho juhatuse liikme ülesannete täitmata jätmisega seonduvate nõuete osas tuleb kohaldada määruse artikli 5 punkti 1, nii et selles osas on pädevad Madalmaade kohtud, kuivõrd äriühingu asukoht on Madalmaades (tema arvates on äriühingu asukoht see koht, kus tuli täita asjaomane kohustus määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses).

22. Lõpetuseks on komisjon seisukohal, et tuleb välja selgitada, kas pooli siduv „leping” (määruse tähenduses) on „tööleping” määruse kohaldamise seisukohast – kui see nii on, siis tuleks kindlasti kohaldada määruse artiklites 18 jj ette nähtud kohtualluvuse eeskirju, ja kui on tegemist teist laadi lepinguga, siis tuleks kohaldada määruse artikli 5 punkti 1 koos määruse artiklis 2 ette nähtud üldise eeskirjaga. Sellega seoses loetleb komisjon rea asjaolusid, mis peavad esinema selleks, et saaks teha järelduse, et tegemist on töölepinguga; nende hulgas toob ta esile, et töötaja peab olema tööandja suhtes alluvussuhtes; see asjaolu aga tema arvates ei esine suhte puhul, mis seob äriühingu juhatuse liiget asjaomase äriühinguga. ( 5 )

2. Hinnang

23. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sõlmisid pooled 7. mail 2011„töölepingu”, millega F. Spies von Büllesheim nimetati äriühingu Holterman Ferho direktoriks. Arvestades sellega, et määrus nõuab mõiste „tööleping” autonoomset tõlgendamist, ( 6 ) ei ole kõnealuse lepingu laadi väljaselgitamisel määruse kohaldamise seisukohast otsustava tähtsusega see, kuidas pooled lepingut määratlevad, ega ka see, kuidas seda siseriiklikus õiguses kvalifitseeritakse. Nagu Euroopa Kohus sedastas, tuleb määruse nr 44/2001 mõisteid tõlgendada autonoomselt, lähtudes peamiselt määruse ülesehitusest ja eesmärkidest, ( 7 ) et tagada määruse ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides. ( 8 )

24. Euroopa Kohtul ei ole siiani veel olnud juhust tõlgendada mõistet „tööleping” määruse konkreetses kohaldamisalas. Ta on üksnes kohtuotsuses Shenavai ( 9 ) täheldanud seoses Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktiga 1, mis samuti neid lepinguid hõlmas, et „töölepingutel on sarnaselt muude alluvussuhtes tehtava tööga seonduvate lepingutega teatavad erisused võrreldes muude lepingutega, isegi kui sellised lepingud on seotud teenuste osutamisega, sest nendega luuakse kestev suhe, mis sisestab töötaja ettevõtte või tööandja äritegevuse teatavasse korraldusse”.

25. Äsja tsiteeritu on ainus element, mille võib leida Euroopa Kohtu praktikast selle mõiste määratlemiseks määruse kohaldamisalas. Loomulikult on olemas arvukalt Euroopa Kohtu lahendeid, kus tõlgendatakse mõistet „töötaja” liidu õiguses, eeskätt seoses praeguse ELTL artikliga 45, ( 10 ) kuid samuti seoses konkreetsete teisese õiguse aktidega. ( 11 ) Samuti ei ole kahtlust, et sellest kohtupraktikast võib leida tõlgendamiskriteeriume, mille kasutamine on õigustatud ka muudes valdkondades. ( 12 ) Kuid samas on sama kindel ka see, et ühe ja sama mõiste tõlgendus EL toimimise lepingu põhivabaduste või selliste teisese õiguse instrumentide raames, millega taotletakse spetsiifilisi eesmärke, ei lange tingimata kokku arusaamaga, mis kehtib sama mõiste puhul teisese õiguse muudes valdkondades. ( 13 )

26. Määruse 5. jagu reguleerib „kohtualluvus[t] töölepingute puhul” ja näeb artiklis 18 ette, et „[t]öölepingutega seotud küsimuste puhul tehakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt […]”. Nagu me allpool näeme, on saksakeelne versioon pisut konkreetsem, sätestades, et „kui menetluse ese on tööleping või töölepingust tulenevad nõuded, siis määratakse kohtualluvus käesoleva jao kohaselt” ( 14 ). Määruse 5. jao kohaldamise seisukohast on seega minu arvates määrava tähtsusega see, et kostja peab olema kohtusse kaevatud kui „töölepingu” (määruse tähenduses) pool (põhimõtteliselt sõltumatult sellest, et ta võib olla hagejaga seotud ka mingi muud laadi õigussuhte kaudu) ning et menetluse esemeks olev nõue tuleneks sellest lepingust; viimane asjaolu nähtub eriti selgelt saksakeelsest versioonist.

27. Mõiste „tööleping” määruse kohaldamisalas autonoomselt tõlgendamise lähtepunktina on minu arvates põhimõtteliselt selge, et töölepinguga võtab üks isik teise isiku ees kohustuse teha tasu eest teatavaid sooritusi. Sellele tuleb küll lisada mõned muud elemendid, mis võimaldavad eristada määruse artiklites 18 jj silmas peetud „töölepingut” muudest „teenuse osutamistest”, mille suhtes on kohaldatav määruse artikli 5 punkt 1. Seetõttu ei tohi määruse ülesehitust ja eesmärke arvestades unustada eesmärki kaitsta suhte nõrgemat poolt, mille saavutamiseks nägi seadusandja ette kohtualluvuse erikriteeriumid määruse artiklites 18 jj.

28. Minu arvates eristab töölepingut teenuste osutamisest määruse kohaldamisalas see, et töölepingu puhul allub teenust osutav isik vähemal või suuremal määral teise lepingulise suhte poole juhtimisele ja juhendamisele; see seab ta teise poole suhtes alluvussuhtesse. Just selline alluvussuhe muudab põhimõtteliselt vajalikuks nõrgema poole erilise kaitse, mis õigustab määruse artikli 20 lõikes 1 ette nähtud kohtualluvuse eeskirja, mille kohaselt juhul, kui kostja on „töötaja”, saab ta kohtusse kaevata vaid tema alalise elukoha järgses liikmesriigis. ( 15 )

29. Seda seisukohta jagab Rooma konventsiooni lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta ( 16 ) tõlgendamise erilises valdkonnas kohtujurist Trstenjak ettepanekus, mille ta esitas kohtuasjas Voogsgeerd ( 17 ). „Sõltuvusele” („relationship of subordination”) viitab konkreetselt ka P. Jenard’i ja G. Möller’i aruanne Lugano 1988. aasta konventsiooni kohta, mis kehtis paralleelselt Brüsseli konventsiooniga, mis on määruse eelkäija; selles aruandes märgitakse, et „ehkki siiani ei ole olemas töölepingu autonoomset mõistet [konventsiooni kohaldamisalas], võib siiski arvata, et see eeldab töötaja sõltuvussuhet tööandjast” ( 18 ) [mitteametlik tõlge].

30. Asjaolu, et töölepinguga antakse teatavale isikule äriühingu juhtimise ülesanne, ei välista tingimata sõltuvust, ehkki see võib teatavatel asjaoludel olla juhtivtöötajate puhul ähmasem või nõrgem. Olen seisukohal, et selline sõltuvus esineb, kui juhtimisega tegelev isik peab järgima teise lepingupoole või selle mingi organi juhiseid, isegi kui töötajal on otsustusautonoomia või isegi laiaulatuslik kaalutlusõigus oma ülesannete igapäevasel täitmisel ning tema tegevust ei kontrolli tavaliselt ja vahetult tööandja. ( 19 )

31. Lisaks sellele ei arva ma, et tema poolt juhitava äriühingu osanike üldkoosoleku juhiseid järgima pidava direktori konkreetsel juhtumil välistaks asjaolu, et direktoril on äriühingus osalus, automaatselt nendevahelise suhte määratlemise „töölepinguna” määruse tähenduses. Muidugi, kui see osalus on niivõrd suur, et see isik saaks otsustavalt mõjutada nende juhiste sisu, mis osanike üldkoosolek talle kui äriühingu direktorile annab, siis alluks ta tegelikult iseenda juhistele ning iseenda tegevuskriteeriumidele. Olen seisukohal, et sellisel juhul kaob osanike üldkoosoleku juhtimisvõim selle isiku suhtes ning sellega koos ka alluvussuhe. ( 20 )

32. Küsimusele, kas esineb „tööleping” määruse tähenduses või mitte, tuleb igal konkreetsel juhul vastata eraldi, vastavalt poolte vahel esinevaid suhteid iseloomustavate asjaolude ja faktide kogumile ( 21 ); selle hinnangu peab põhimõtteliselt andma eelotsusetaotluse esitanud kohus. Selleks tuleb käesolevas kohtuasjas analüüsida lisaks faktilistele asjaoludele põhiliselt kahte juriidilist dokumenti: äriühingu Holterman Ferho põhikirja ning äriühingu ja F. Spies von Büllesheimi vahel sõlmitud lepingut. Neist kahest dokumendist lähtudes saab kindlaks teha, kas F. Spies von Büllesheim allus – või mitte – oma ülesannete täitmisel äriühingu sellise teise organi juhtimisvõimule, mida ta ei kontrolli, ehk lõppkokkuvõttes, kas esineb alluvussuhe. Selleks võib muu hulgas analüüsida (lisaks küsimusele, kas lepingus on reguleeritud selliseid töösuhtele iseloomulikke asjaolusid nagu töötasu, puhkus jne) ( 22 ), kellelt sai F. Spies von Büllesheim juhiseid; milline oli juhiste ulatus ja mis ulatuses need F. Spies von Büllesheimi sidusid; kes kontrollis juhiste järgimist ning millised olid juhiste võimaliku järgimata jätmise tagajärjed, eeskätt, kas direktori võis nende järgimata jätmise tõttu tagasi kutsuda. Selles kontekstis peab siseriiklik kohus välja selgitama ka selle, kuidas muudab võimalikku alluvussuhet asjaolu, et direktor on lisaks asjaomase äriühingu osanik, nagu seda on käesolevas kohtuasjas F. Spies von Büllesheim; vastus sellele küsimusele sõltub peamiselt sellest, kuivõrd on sellisel isikul kui osanikul võimalik mõjutada selle organi tahet, millelt ta juhiseid saab.

33. Nagu ma varem märkisin, ei ole määruse 5. jao kohaldamise seisukohast määrav mitte ainult see, et kostja on kohtusse kaevatud kui „töölepingu” pool. Eelneva loogiline järelm on see, et menetluse esemeks olev nõue peab tulenema sellest samast lepingust; sellele tingimusele viitas kohtuistungil ka komisjon.

34. Selle väljaselgitamiseks, kas menetluse esemeks olev nõue tuleneb „töölepingust” määruse tähenduses, tundub mulle siinkohal mõistlik korrata seda, mida märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Brogsitter seoses küsimusega, kas tsiviilvastutuse tuvastamise hagi on „lepinguga seotud asi” määruse artikli 5 punkti 1 tähenduses või mitte: selline hagi on „lepinguga seotud asi” määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses (ja käesolevas kohtuasjas oleks tegemist „töölepingust” tuleneva nõudega) ainuüksi siis, kui võib asuda seisukohale, et etteheidetav käitumine kujutab endast lepinguliste kohustuste (nagu need saab kindlaks määrata lepingu eset, käesolevas kohtuasjas konkreetse töölepingu eset arvestades) täitmata jätmist. Nii oleks see a priori juhul, kui kostjat hagejaga siduva lepingu tõlgendamine on vältimatult tarvilik selleks, et selgitada välja, kas käitumine, mida hageja kostjale ette heidab, on õiguspärane või mitte ( 23 ); selle peab välja selgitama siseriiklik kohus.

35. Lõppkokkuvõttes olen seisukohal, et ainuüksi asjaolu, et poolte vahel esineb tööleping, ei ole piisav selleks, et kohaldada määruse 5. jao rahvusvahelise kohtualluvuse erieeskirju, kui esitatud nõue ei tulene „töölepingust” äsja kirjeldatud moel.

36. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on selgitada käesolevas kohtuasjas eelnevates punktides märgituga arvestades välja, kas kostja on kohtusse kaevatud kui „töölepingu” (määruse tähenduses) pool. Seejuures tuleb arvesse võtta, et asjaolu, et teatavale isikule on antud äriühingu juhtimise ülesanne, ei välista tingimata töösuhet iseloomustava alluvuse esinemist ning et asjaolu, et direktoril on tema juhitavas äriühingus osalus, ei välista samuti automaatselt neid siduva suhte määratlemist „töölepinguna” määruse kohaldamise seisukohast. Samuti on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas esitatud nõue tuleneb „töölepingust”, st kas saab asuda seisukohale, et etteheidetav käitumine kujutab endast lepinguliste kohustuste (nagu need saab kindlaks määrata konkreetse töölepingu eset arvestades) täitmata jätmist. Kui mõlemad tingimused on täidetud, kohaldatakse määruse 5. jao kohtualluvuse erieeskirju sõltumatult muud laadi suhetest, mis võivad poolte vahel esineda (ja mis võivad näiteks tuleneda sellest, et äriõiguse seisukohast on kostja ka äriühingu juhatuse liige).

3. Vahejäreldus

37. Eelnevate kaalutlustega arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et määruse II peatüki 5. jao (artiklid 18–21) sätteid kohaldatakse: — kui kostja on kohtusse kaevatud kui „töölepingu” (määruse tähenduses) pool, st sellise kokkuleppe pool, mille alusel üks isik võtab teise isiku ees kohustuse teha viimase juhtimisel ja juhendamisel teatavat tööd, mille eest ta saab tasu, ja — kui esitatud nõue tuleneb „töölepingust”, st kui saab asuda seisukohale, et etteheidetav käitumine kujutab endast lepinguliste kohustuste (nagu need saab kindlaks määrata konkreetse töölepingu eset arvestades) täitmata jätmist; mõlema väljaselgitamine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

B. Teine eelotsuse küsimus

38. Tehtud ettepanek muudab teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele vastamise ebavajalikuks. Sellegipoolest analüüsin alljärgnevalt teist eelotsuse küsimust juhuks, kui Euroopa Kohus peaks jõudma järeldusele, et sellises kohtuasjas nagu käesolev ei ole kohaldatavad määruse II peatüki 5. jao (artiklid 18–21) sätted.

39. Hoge Raad der Nederlanden palub oma teise ja kolmanda eelotsuse küsimusega selgitada, kas määruse artikli 5 punkti 1 alapunktis a kasutatud mõistet „lepingutega seotud asjad” ja artikli 5 punktis 3 kasutatud mõistet „lepinguväline kahju” tuleb tõlgendada nii, et nendega on hõlmatud ka selline juhtum, kus äriühing kaebab teatava isiku kohtusse kui selle sama äriühingu juhatuse liikme seetõttu, et viimane on jätnud täitmata oma kohustuse täita nõuetekohaselt oma äriõigusest tulenevaid ülesandeid või õigusvastase tegevuse tõttu. Kui vastus on jaatav, soovib ta lisaks teada saada, kas „pai[k], kus tuli täita asjaomane kohustus” määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses või „pai[k], kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda” artikli 5 punkti 3 tähenduses viitab kohale, kus juhatuse liikme äriühingu põhikirjast ja/või äriõigusest tulenevaid ülesandeid täitis või pidi täitma.

1. Poolte seisukohtade kokkuvõte

40. F. Spies von Büllesheim leiab, et kohaldatav on ainuüksi määruse artikli 5 punkt 1 („lepingutega seotud asjad”), sest pooled on võtnud vabatahtlikult endale kohustused, mis välistab tema arvates juhtumi määratlemise „lepinguvälise kahju asjana”. Selleks, et selgitada käesolevas kohtuasjas määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a kohaldamise eesmärgil välja, kus täideti nõude esemeks olev kohustus, keskendub ta kohale, kus kohustuste väidetav täitmata jätmine toimus (Saksamaa), sest need seondusid Holterman Ferho Saksa tütarettevõtjate haldamisega. Lisaks väidab ta, et ta ei täitnud Madalmaades ühtegi haldusülesannet.

41. Komisjon märgib, et äriühingu juhatuse liikme ja äriühingu vaheline suhe on Euroopa Kohtu praktika tähenduses lepingulist laadi, sest kaks poolt on võtnud vabatahtlikult endale kohustused. Määruse artikli 5 punkti 1 kohaldamisega seoses on komisjon seisukohal, et ennekõike tuleb välja selgitada, kas käesolevas kohtuasjas on tõepoolest kohaldatav selle sätte alapunkt a, nagu näib arvavat eelotsusetaotluse esitanud kohus, või on hoopis kohaldatav selle sätte alapunkt b, mis oleks komisjoni arvates õige, sest asjaomane leping on teenusleping. Tema arvates on koht liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati, see koht, kus äriühingut juhiti; viimaseks kohaks peab komisjon seda kohta, kus on äriühingu juhatuse asukoht määruse artikli 60 lõike 1 punkti b tähenduses.

2. Hinnang

a) Kohustuse laad määruse kohaldamise seisukohast

42. Nagu ma juba meenutasin käesoleva ettepaneku punktis 23, tuleb määruse artikli 5 punktis 1 kasutatud mõistet „lepingutega seotud asjad” ja artikli 5 punktis 3 kasutatud mõistet „lepinguväline kahju” tõlgendada autonoomselt, lähtudes peamiselt määruse ülesehitusest ja eesmärkidest, et tagada määruse ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides. Seetõttu ei ole viidatud kvalifikatsioonile, mille annab kohaldatav siseriiklik õigus õigussuhtele, mille kohta peab tegema lahendi pädevaks osutuv kohus.

43. Lisaks sellele, nagu ma eespool juba märkisin: kuivõrd määrusega asendati liikmesriikidevahelistes suhetes Brüsseli konventsioon, siis on Euroopa Kohtu poolt Brüsseli konventsiooni sätetele antud tõlgendus kehtiv ka määruse sätete puhul, kui nende kahe instrumendi sätteid võib käsitada samaväärsetena. Nii on see ühelt poolt määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti a ja lõike 3 ning teiselt poolt Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktide 1 ja 3 puhul. ( 24 )

44. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et „lepinguväline kahju” määruse artikli 5 punkti 3 tähenduses hõlmab kostja vastutuse tuvastamisele suunatud mis tahes nõuet, mis ei ole seotud „lepinguga” määruse artikli 5 punkti 1 tähenduses, ( 25 ) nii et mingi asja määratlemine „lepinguga seotud asjana” välistab selle määratlemise „lepinguvälise kahju” asjana, kui vastutuse tuvastamise nõude aluseks on „leping” määruse tähenduses. ( 26 )

45. Nii tuleb esiteks välja selgitada, kas olenemata sellele siseriiklikus õiguses antavast kvalifikatsioonist on käesolevas kohtuasjas tegemist „lepinguga” määruse tähenduses. Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 puudutava väljakujunenud Euroopa Kohtu praktika kohaselt eeldab mõiste „lepingutega seotud asjad”, et üks pool on võtnud teise ees endale vabatahtlikult kohustuse. ( 27 )

46. Minu arvates võtsid F. Spies von Büllesheim ja äriühing Holterman Ferho endale tõepoolest vabatahtlikult vastastikused kohustused (F. Spies von Büllesheim kohustus äriühingut juhtima ja haldama, samas kui äriühing kohustus talle selle töö eest tasu maksma), mis võimaldab asuda seisukohale, et vastav suhe – mitte ainult see suhe, mis tuleneb lepingust direktori ülesannete täitmise kohta, vaid ka äriõigusest tulenev suhe, mis tekkis juhatuse liikmeks olemisest tulenevalt – on määruse tähenduses lepingulist laadi. ( 28 )

47. Kuid nagu Euroopa Kohus juba sedastas kohtuotsuses Brogsitter, ei piisa ainuüksi sellest, et üks põhikohtuvaidluse pooltest esitab teise vastu tsiviilvastutuse tuvastamise nõude, järelduse tegemiseks, et see nõue on hõlmatud mõistega „lepingutega seotud asjad” määruse artikli 5 punkti 1 tähenduses. See oleks nii ainult juhul, kui tuleb asuda seisukohale, et etteheidetav käitumine kujutab endast lepinguliste kohustuste (nagu need saab kindlaks määrata lepingu eset arvestades) täitmata jätmist. Nii oleks see a priori juhul, kui kostjat hagejatega siduva „lepingu” (määruse tähenduses) tõlgendamine on vältimatult tarvilik selleks, et selgitada välja, kas etteheidetav käitumine on õiguspärane või mitte. ( 29 )

48. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on välja selgitada, kas nõuetega, mis põhikohtuasja hageja esitas, esitati vastutuse tuvastamise nõue, mida saab mõistlikult pidada põhjendatuks seetõttu, et ei järgitud õigusi ja kohustusi, mis tulenesid põhikohtuasja pooli siduvast „lepingust” (määruse tähenduses), nii et nõude kohta otsuse tegemiseks on vältimatult tarvilik arvestada selle „lepinguga”. Kui see nii on, on selliste nõuete puhul tegemist „lepingutega seotud asjadega” määruse artikli 5 punkti 1 tähenduses. ( 30 ) Kui see nii ei ole, tuleb neid pidada hõlmatuks „lepinguvälise kahjuga” määruse artikli 5 punkti 3 tähenduses. Kokkulepped, mida tuleb sel eesmärgil tõlgendada, on need, mis seovad äriühingut Holterman Ferho F. Spies von Büllesheimiga (ja mida ei ole tingimata täies ulatuses sõlmitud kirjalikult); samuti tuleb tõlgendada äriõiguse neid sätteid, mis määravad kindlaks tema poolt vabatahtlikult võetud ülesannete sisu.

b) Kohustuse täitmise koht määruse artikli 5 punkti 1 tähenduses

49. Juhuks, kui kohaldada tuleb määruse artikli 5 punkti 1, tuleb järgmiseks välja selgitada, milline kohus on oma asukohast tulenevalt pädev kohtuvaidlust lahendama. Ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohtu teises küsimuses viidatakse ainuüksi määruse artikli 5 punkti 1 alapunktile a, tuleb – nagu märkis komisjon oma seisukohas – ilmselgelt lahendada ka küsimus sellest, kas kohaldada ei tuleks mitte alapunkti b, täpsemalt selle teist taanet, mis reguleerib konkreetselt teenuslepinguid. ( 31 ) Sellisel juhul saab teatavas liikmesriigis alalist elukohta omavaid isikuid kaevada kohtusse teise liikmesriigi selles kohas, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada.

50. Vastamaks küsimusele, kas F. Spies von Büllesheimi tegevust äriühingu Holterman Ferho huvides saab määratleda „teenuste osutamisena” määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses, on vaja tõlgendada määruses sisalduvat (kuid määratlemata) mõistet „teenused” autonoomselt, jättes tähelepanuta tähenduse, mis on sellele antud liikmesriikide õiguskordades, nii et oleks tagatud selle ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides.

51. Ehkki Euroopa Kohus on juba sedastanud, et ükski määruse nr 44/2001 struktuuril või ülesehitusel põhinev element ei nõua määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teises taandes kasutatud mõiste „teenuste osutamine” tõlgendamist nii, et võetakse arvesse Euroopa Kohtu poolt teenuste osutamise vabadusega (ELTL artikli 56 tähenduses) seoses tehtud lahendeid, ( 32 ) on esmase õiguse kohase „teenuste osutamise” määratluse teatavad iseloomulikud tunnused kohaldatavad ka „teenuste osutamise” puhul määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses; konkreetselt on nendeks kostja tegevus kui selline ja tasu, mida ta selle tegevuse eest saab. ( 33 )

52. Nagu märkis kohtujurist Trstenjak ettepanekus, mille ta esitas kohtuasjas Falco Privatstiftung ja Rabitsch, ( 34 ) määratletakse aga mingi mõiste abstraktse definitsiooniga üksnes selle mõiste välised piirid. Igas kohtuasjas tuleb otsustada individuaalselt küsimus, kas teatav tegevus kuulub mõiste „teenus” alla või mitte.

53. Käesolevas kohtuasjas kaldun ma nõustuma komisjoni seisukohaga, et äriühingu juhatuse liikme tegevust saab käsitada „teenuste osutamisena” määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses. Sellise kvalifikatsiooni korral oleks käesolevas kohtuasjas välistatud määruse artikli 5 punkti 1 alapunktis a ette nähtud kohtualluvuse eeskirja kohaldamine.

54. Artikli 5 punkti 1 alapunkti b alusel on kõigi teenuslepingutest tulenevate nõuete lahendamiseks pädevad liikmesriigi selle koha kohtud, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada.

55. Komisjon – kes eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt eelotsuse küsimusele antud sõnastusest lähtudes seostab oma vastuse määruse artikliga 60 – leiab, ( 35 ) et juhatuse liige osutab oma teenuseid kohas, kus ta äriühingut juhib; selliseks kohaks on tema arvates koht, kus on äriühingu juhatuse asukoht; see mõiste viitab kohale, kus äriühingut hallatakse ja juhitakse ning see ei lange tingimata kokku selle „põhikirjajärgse asukohaga” (määruse artikli 60 lõike 1 punkt a), mis määratakse kindlaks äriühingu põhikirjas või asutamislepingus, ega ka äriühingu „peamise äritegevuse kohaga” (määruse artikli 60 lõike 1 punkt c).

56. Olen siiski nõus väitega, mille F. Spies von Büllesheim esitas oma seisukoha punktis 38 ja mille kohaselt ei tulene vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele tingimata määruse artikli 60 tõlgendusest. ( 36 ) Olen hoopis seisukohal, et lähtuda tuleb kriteeriumidest, mis Euroopa Kohus on kehtestanud oma määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet tõlgendavas praktikas juhuks, kui teenusi osutatakse mitmes kohas. ( 37 )

57. Selles osas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eeskätt analüüsima, kas Holterman Ferho ja F. Spies von Büllesheimi vahelises „lepingus” (määruse tähenduses) ( 38 ) oli ära märgitud põhisoorituse (valdusühingu Holterman Ferho haldamine) tegemise koht. ( 39 ) Kui seda märgitud ei ole, tuleb välja selgitada, millises kohas F. Spies von Büllesheim tegelikult ja peamiselt lepingu alusel tegutses ( 40 ) (kui teenuste osutamine selles kohas ei ole vastuolus poolte tahtega, nagu see tuleneb nende vahel kokkulepitust). Selleks võib eeskätt võtta arvesse aega, mis sellistes kohtades veedeti, ja neis kohtades tehtud soorituste tähtsust; siseriikliku kohtu ülesanne on teha kindlaks oma pädevus talle esitatud tõendeid arvestades. ( 41 )

3. Vahejäreldus

58. Esitatud kaalutlustega arvestades olen täiendavalt seisukohal, et määruse artikli 5 punktis 1 kasutatud mõiste „lepingutega seotud asjad” hõlmab ka sellist juhtu, kus äriühing kaebab teatava isiku kohtusse kui selle sama äriühingu juhatuse liikme seetõttu, et ta on jätnud täitmata oma kohustuse nõuetekohaselt täita talle äriõigusest tulenevaid ülesandeid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on selgitada määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b kohaldamise eesmärgil välja koht, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada, milleks on „lepingus” (määruse tähenduses) ette nähtud põhisoorituse tegemise koht või selle puudumisel koht, kus äriühingu juhatuse liige tegelikult ja peamiselt tal lasuvaid haldusülesandeid täitis (kui teenuste osutamine selles kohas ei ole vastuolus poolte tahtega, nagu see tuleneb nende vahel kokkulepitust).

C. Kolmas eelotsuse küsimus

59. Eelnev märgitud, annan ammendavuse huvides lühida vastuse ka kolmandale eelotsuse küsimusele.

1. Poolte seisukohtade kokkuvõte

60. F. Spies von Büllesheim, kes on seisukohal, et määruse artikli 5 punkt 3 ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldatav, leiab seoses kolmanda eelotsuse küsimusega, et sellele vastamiseks (kui Euroopa Kohus seda tegema peaks) ei ole vaja tugineda määruse artiklile 60, nagu seda näib arvavat eelotsusetaotluse esitanud kohus: ka sellisel juhul oleksid Euroopa Kohtu poolt seoses määruse artikli 5 punktiga 3 välja arendatud kahju tekkimise kohaga seonduvate kriteeriumide kohaldamise alusel pädevad Saksamaa kohtud.

61. Holterman Ferho leiab, et määruse artikli 5 punkt 3 („lepinguväline kahju”) ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldatav.

62. Komisjon ei välista võimalust, et lisaks esitatakse lepinguvälise vastutuse tuvastamise nõue, kui siseriiklik õigus seda lubab. Sellisel juhul võib põhikohtuasja hageja Euroopa Kohtu praktika alusel valida, kas esitab nõude selle koha kohtusse, kus kahju tekkis, või selle koha kohtusse, kus toimus kahju põhjustanud sündmus; need kohad langevad käesolevas kohtuasjas komisjoni arvates kokku kohaga, kus on äriühingu Holterman Ferho juhatuse asukoht.

2. Hinnang

63. Järjekordselt täiendavalt – juhuks kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks pärast esitatud vastutuse tuvastamise nõude analüüsimist käesoleva ettepaneku punktides 47 ja 48 märgituga arvestades leidma, et see on hõlmatud „lepinguvälise kahjuga” määruse artikli 5 punkti 3 tähenduses – on nimetatud sättes märgitut arvestades pädev „selle paiga koh[us], kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda”. Ning selle kohaga, nagu on juba sedastanud Euroopa Kohus, „on peetud silmas nii kahju tekkimise kui ka kahju põhjustanud sündmuse toimumise paika, millest tulenevalt võib kostjat hageja valikul kaevata kas ühe või teise asjaomase paiga kohtusse” ( 42 ).

64. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on lõppkokkuvõttes ja põhikohtuasja faktilisi asjaolusid arvestades kindlaks teha, kus on kahju põhjustanud sündmuse toimumise koht ja kus on kahju tekkimise koht.

65. Seoses kahju põhjustanud sündmuse toimumise kohaga tuleb asuda seisukohale, et see on koht, kus F. Spies von Büllesheim tavapäraselt täitis tal kui valdusühingu Holterman Ferho juhatuse liikmel olevaid ülesandeid (nagu märkis F. Spies von Büllesheim Euroopa Kohtus – ilma et Holterman Ferho oleks seda asjaolu vaidlustanud –, oli selleks kohaks Saksamaa).

66. Seoses kahju tekkimise kohaga tuleb sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas pidada pädevaks Madalmaade kohtuid, kui Saksamaal toimunud sündmus põhjustas või võib põhjustada kahju tekkimise Madalmaades. Sellega seoses peab kohtuasja menetlev kohus tegema tema käsutuses olevaid tõendeid arvestades kindlaks, millises ulatuses võis F. Spies von Büllesheimi õigusvastane tegevus tema kui äriühingu Holterman Ferho juhatuse liikme ülesannete täitmisel põhjustada kahju tekkimise selles liikmesriigis. Nagu Euroopa Kohus on sedastanud, tuleb seejuures küll arvesse võtta asjaolu, et mõistet „pai[k], kus kahjustav sündmus on toimunud” ei saa tõlgendada niivõrd laiendavalt, et see hõlmaks mis tahes kohta, kus võivad ilmneda sellise sündmuse kahjustavad tagajärjed, mis on juba olnud ühes teises kohas tegelikult tekkinud kahju põhjuseks. Eelkõige ei saa seda mõistet tõlgendada nii, et see hõlmab kohta, kus kahju kannataja väidete kohaselt tekkis talle varaline kahju esialgu põhjustatud ning teises liikmesriigis tekkinud kahju tagajärjel. ( 43 ) Nagu märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Kronhofer ( 44 ), tingiks selline tõlgendus, mille tagajärjel pädeva kohtu kindlaksmääramine sõltuks sellest, kus on kahju kannataja „varaliste huvide kese”, suuremal osal juhtudest hageja alalise elukoha järgsete kohtute pädevuse tunnustamise, mis on aga määrusega vastuolus ( 45 ), välja arvatud selles sõnaselgelt ette nähtud juhtudel.

IV. Ettepanek

67. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hoge Raad der Nederlandenile järgmiselt: 1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades II peatüki 5. jao (artiklid 18–21) sätteid kohaldatakse: — kui kostja on kohtusse kaevatud kui „töölepingu” (määruse nr 44/2001 tähenduses) pool, st sellise kokkuleppe pool, mille alusel üks isik võtab teise isiku ees kohustuse teha viimase juhtimisel ja juhendamisel teatavat tööd, mille eest ta saab tasu, ja — kui esitatud nõue tuleneb „töölepingust”, st kui saab asuda seisukohale, et etteheidetav käitumine kujutab endast lepinguliste kohustuste (nagu need saab kindlaks määrata konkreetse töölepingu eset arvestades) täitmata jätmist; mõlema väljaselgitamine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne. Täiendavalt juhuks, kui peaks asutama seisukohale, et määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jao (artiklid 18–21) sätted ei ole kohaldatavad: 2. Määruse nr 44/2001 artikli 5 punktis 1 kasutatud mõiste „lepingutega seotud asjad” hõlmab ka sellist juhtu, kus äriühing kaebab teatava isiku kohtusse kui selle sama äriühingu juhatuse liikme seetõttu, et viimane on jätnud täitmata oma kohustuse nõuetekohaselt täita talle äriõigusest tulenevaid ülesandeid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on selgitada määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 1 alapunkti b kohaldamise eesmärgil välja koht, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada, milleks on „lepingus” (määruse tähenduses) ette nähtud põhisoorituse tegemise koht või selle puudumisel koht, kus äriühingu juhatuse liige tegelikult ja peamiselt tal lasuvaid haldusülesandeid täitis (kui teenuste osutamine selles kohas ei ole vastuolus poolte tahtega, nagu see tuleneb nende vahel kokkulepitust). 3. Samuti täiendavalt ja juhuks, kui peaks leitama, et esitatud vastutuse tuvastamise nõue on hõlmatud „lepinguvälise kahjuga” määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 tähenduses, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kohtuasja faktilisi asjaolusid arvestades kindlaks teha, kus on kahju põhjustanud sündmuse toimumise koht ja kus on kahju tekkimise koht.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42. 10. jaanuaril 2015 jõustus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (ELT L 351, lk 1), mis ei ole käesoleva kohtuasja suhtes ratione temporis kohaldatav. Määruses nr 1215/2012 korratakse olulises osas käesoleva menetluse esemeks oleva määruse sätteid.

( 3 ) Nagu märkis komisjon oma seisukoha punktis 15, on Madalmaade õiguses direktori ja juhatuse liikme ühiseks jooneks see, et nad osalevad äriühingu juhtimises. Kuid kui isiku, kes on lihtsalt direktor, saab tagasi kutsuda juhatus, siis juhatuse liikme saab tagasi kutsuda ainult osanike üldkoosoleku otsusega, nii et tal on äriühingu juhtimisel põhimõtteliselt suurem vabadus, kui isikul, kes on lihtsalt direktor. Äriühingute juhtorganite kohustustest ja vastutusest täieliku ülevaate saamiseks vt De Beurs, S., „Directors’ Duties and Liability in the Netherlands”, LSE Enterprise’i poolt Euroopa Komisjoni jaoks koostatud uurimuses Study on Directors’ Duties and Liability, London, 2013, lk A609 jj.

( 4 ) Nagu ta kohtuistungil seletas, oli äriühingul Holterman Ferho ainult kaks osanikku: tema ise (vähemusosanik, kellele kuulus 15% osadest) ja enamusosanik, kellele kuulus 85% osadest ja kes täitis lisaks Holterman Ferho juhtimise ülesandeid ühe teise äriühingu kaudu.

( 5 ) Käesolevas kohtuasjas ei ole menetlusosalised seadnud kahtluse alla asjaolu, et F. Spies von Büllesheim tegi teatava aja vältel tasu eest äriühingu Holterman Ferho huvides teatavaid sooritusi (mis on seotud selle Saksa tütarettevõtete haldamisega). Käesolevas kohtuasjas vaieldakse selle üle, kas esines alluvussuhe, mis oleks allutanud F. Spies von Büllesheimi äriühingu Holterman Ferho „juhtimisele”, st selle juhistele. Komisjon väidab konkreetselt, et käesolevas kohtuasjas sellist asjaolu ei esine (seisukoha punkt 35), samas kui F. Spies von Büllesheim märkis kohtuistungil, et tema ja Holterman Ferho vahelisest töölepingust ilmneb, et esines alluvussuhe osanike üldkoosolekuga, mille juhiseid ta pidi järgima.

( 6 ) Vt muu hulgas kohtuotsused Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, punkt 42; Kainz, C‑45/13, EU:C:2014:7, punkt 19; Zuid-Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, punkt 17, ja Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, punkt 23.

( 7 ) „Määruse ülesehitust ja eesmärke” iseloomustavas osas viitan eeskätt määruse põhjendustele 11 ja 12: „Kohtualluvuse eeskirjad peavad olema hästi etteaimatavad ning lähtuma põhimõttest, et tavaliselt on kohtualluvus seotud kostja alalise elukohaga ning seepärast peab kohtualluvus alati olemas olema, välja arvatud teatavatel täpselt määratletud juhtudel, kui kohtuvaidluse sisu või osapoolte autonoomia eeldab teistsugust seotust. […] Lisaks kostja alalisele elukohale peaks kohtualluvusel olema ka muid aluseid, mis toetuksid tihedale seosele kohtu ja menetluse vahel või aitaksid kaasa tõrgeteta õigusemõistmisele” (kohtujuristi kursiiv). Lisaks sellele, nagu sedastas Euroopa Kohus, on määruse eesmärk liikmesriikide kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamine, vältides võimaluste piires ühe ja sama õigussuhte suhtes kohaldatavate kohtualluvuse kriteeriumide paljusust, ning liidus elavate/asuvate isikute õiguskaitse tugevdamine, võimaldades samal ajal hagejal lihtsal moel kindlaks teha kohtu, kuhu ta võib pöörduda, ja kostjal mõistlikult ette näha, millisesse kohtusse teda võib kaevata (kohtuotsused Mulox IBC, C‑125/92, EU:C:1993:306, punkt 11, ja Rutten, C‑383/95, EU:C:1997:7, punktid 12 ja 13, seoses 27. septembri 1968. aasta konventsiooniga kohtualluvuse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) redaktsioonis, mis arvestab hilisemate uute liikmesriikide nimetatud konventsiooniga ühinemise konventsioonidega tehtud muudatusi (edaspidi „Brüsseli konventsioon”). Kuivõrd määrus asendab liikmesriikidevahelistes suhetes Brüsseli konventsiooni, siis kehtib Euroopa Kohtu poolt Brüsseli konventsiooni sätetele antud tõlgendus ka määruse puhul, kui nende kahe instrumendi sätteid võib pidada samaväärseteks (kohtuotsused Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punkt 19, ja ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, punkt 28)).

( 8 ) Vt eeskätt kohtuotsused Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punkt 18, ja ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, punkt 27.

( 9 ) 266/85, EU:C:1987:11, punkt 16.

( 10 ) Vt nt kohtuotsus Lawrie Blum, 66/85, EU:C:1986:284, punktid 16 ja 17.

( 11 ) Vt eeskätt mõiste „töötaja” piiritlus, mille Euroopa Kohus andis kohtuotsuses Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, punktid 39 jj, kus tuli välja selgitada, kas äriühingu juhatuse liige oli „töötaja” nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiivi 92/85/EMÜ rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (EÜT L 348, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 110) tähenduses ja kas tal oli õigus kaitsele, mis nähti selles direktiivis ette töötajatele. Vt ka paljude hulgas kohtuotsused Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, punkt 28 (seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiviga 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381)), ja Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, punkt 25 (seoses nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiiviga 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187)) ja seal viidatud kohtupraktika.

( 12 ) Vt täpsemalt selle kohta Lüttringhaus, J. D., „Übergreifende Begrifflichkeiten im europäischen Zivilverfahrens- und Kollisionsrecht. Grund und Grenzen der rechtsaktübergreifenden Auslegung, dargestellt am Beispiel vertraglicher und außervertraglicher Schuldverhältnisse”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, kd 77, 2013, lk 50.

( 13 ) Kohtuotsused Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, punktid 31 jj; von Chamier-Glisczinski, C‑208/07, EU:C:2009:455, punkt 68, ja van Delf jt, C‑345/09, EU:C:2010:610, punkt 88. Vt ka selleteemalised mõtisklused: Knöfel, O. L., „Kommendes Internationales Arbeitsrecht – Der Vorschlag der Kommission der Europäischen Gemeinschaft vom 15.12.2005 für eine “Rom I”-Verordnung”, Recht der Arbeit 2006, eeskätt lk 271 ja 272, mis käsitlevad konkreetselt mõistet „töötaja”.

( 14 ) „Bilden ein individueller Arbeitsvertrag oder Ansprüche aus einem individuellen Arbeitsvertrag den Gegenstand des Verfahrens, so bestimmt sich die Zuständigkeit […] nach diesem Abschnitt” (kohtujuristi kursiiv).

( 15 ) Olen lisaks seisukohal, et „alluvuse” kriteerium on piisavalt selge, et tagada etteaimatavus, mis peab kohtualluvuse eeskirjade puhul esinema, nagu on märgitud määruse põhjenduses 11 ja käesoleva ettepaneku punktis 23 viidatud kohtupraktikas: töölepingu olemasolu väljaselgitamisel sellele kriteeriumile tuginedes saab hageja hõlpsalt kindlaks teha kohtu, kuhu ta saab pöörduda, ja kostjal võimaldab see mõistlikult ette näha, millises kohtus ta võib kostjaks osutuda.

( 16 ) Endist 19. juuni 1980. aasta Rooma konventsiooni ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrust nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I) (ELT L 177, lk 6) saab võtta abiks määruse tõlgendamisel, sest nagu Euroopa Kohus on juba sedastanud, ei või teatava mõiste tõlgendus rahvusvahelise eraõiguse ühe sellise instrumendi raames jätta arvestamata tõlgendust, mis käsitleb teises sellises instrumendis ette nähtud kriteeriume, kui mõlemad määravad kindlaks kohtualluvuse eeskirjad samades küsimustes ja kasutavad samalaadseid mõisteid (kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 33).

( 17 ) C‑384/10, EU:C:2011:564, punkt 88: „töösuhtele on omane see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhendamisel teatud töid, mille eest ta saab tasu. Sellest järeldub, et töötaja seotus töökorraldustega on iga töösuhte iseloomulik tunnus, mis nõuab peamiselt, et asjaomane isik on teise isiku juhendamise või järelevalve all, kes annab soorituste ja/või tööaja kohta juhised ning kelle korraldusi ja ettekirjutusi töötaja peab järgima” (kohtujuristi kursiiv).

( 18 ) EÜT 1990, C 189, lk 73, punkt 41.

( 19 ) Vt selle kohta De Val Tena, Á., El trabajo de alta dirección. Caracteres y régimen jurídico, Madrid, Civitas, 2002, lk 111.

( 20 ) Seda arvamust jagavad: Weber, J., „Die Geschäftsführerhaftung aus der Perspektive des Europäischen Zivilprozessrechts”, IPRax – Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 1/2013, lk 70; Bosse, R., Probleme des europäischen Internationalen Arbeitsprozessrechts, Frankfurt, Peter Lang, 2007, lk 67 jj, ja Mankowski, P., „Organpersonen und Internationales Arbeitsrecht”, RIW - Recht der internationalen Wirtschaft, 3/2004, lk 170. Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on kohtuasjas, milles tuli välja selgitada, kas teatav isik oli „töötaja” või „teenuseosutaja” esmase õiguse tähenduses, juba sedastanud, et sellise äriühingu direktor, mille ainus aktsionär/osanik ta on, ei tegutse alluvussuhte raames, mistõttu teda ei saa käsitada „töötajana” esmase õiguse tähenduses (kohtuotsus Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, punkt 26, ja kohtujurist Léger’ ettepanek samas kohtuasjas, EU:C:1996:52, punkt 29).

( 21 ) Kohtuotsus Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, punkt 46.

( 22 ) Vt selle kohta, mida sätestab nõukogu 14. oktoobri 1991. aasta direktiiv 91/533/EMÜ tööandja kohustuse kohta teavitada töötajaid töölepingu või töösuhte tingimustest (EÜT L 288, lk 32; ELT eriväljaanne 05/02, lk 3), mis kohustab tööandjat teavitama töötajat töölepingu või töösuhte peamistest tingimustest.

( 23 ) Kohtuotsus Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punktid 23–25. Vt selle kohta ka J. Weber’i seisukoht, kelle jaoks määruse artikli 20 lõike 1 kohane eriline kohtualluvus kehtib ülejäänud kohtualluvuse eeskirjade asemel üksnes siis, kui kohtuvaidluse esemeks olev kohustus tuleneb töölepingust. Seega, kui kohustus tuleneb otseselt hageja ja kostja vahelisest äriõiguslikust suhtest ja tööleping ei ole kohustuse sisu väljaselgitamisel conditio sine qua non, ei saa kohustust ennast määratleda „tööga seotud kohustusena” isegi mitte siis, kui töölepingus on ära nimetatud samad kohustused kui need, mis on ette nähtud äriõiguses (Weber, J., „Die Geschäftsführerhaftung aus der Perspektive des Europäischen Zivilprozessrechts”, IPRax – Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 1/2013, lk 70 ja 71).

( 24 ) Vt selle kohta kohtuotsus ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, punkt 29.

( 25 ) Vt selle kohta eeskätt kohtuotsused Kalfelis Schröder, 189/87, EU:C:1988:459, punkt 17; Reichert ja Kockler, C‑261/90, EU:C:1992:149, punkt 16; Réunion européenne jt, C‑51/97, EU:C:1998:509, punkt 22; Henkel, C‑167/00, EU:C:2002:555, punkt 36; Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, punkt 29, ja Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punkt 20.

( 26 ) Kohtuotsus Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punktid 21 jj. Vt Haubold, J., „Internationale Zuständigkeit für gesellschaftsrechtliche und konzerngesellschaftsrechtliche Haftungsansprüche nach EuGVÜ und LugÜ”, IPRax – Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 5/2000, lk 378; Geimer, R. ja Schütze, R., „Verordnung (EG) 44/2001 – Art. 5”, tema teoses Europäisches Zivilverfahrensrecht, 3. trükk, Munchen, C. H. Beck, 2010, punkt 220, ja Wendenburg, A., „Vertraglicher Gerichtsstand bei Ansprüchen aus Delikt?”. Neue Juristische Wochenschrift, 2014, lk 1633 jj.

( 27 ) Vt muu hulgas kohtuotsused Handte, C‑26/91, EU:C:1992:268, punkt 15; Réunion européenne jt, C‑51/97, EU:C:1998:509, punkt 17, ja Tacconi, C‑334/00, EU:C:2002:499, punkt 23.

( 28 ) Samal seisukohal on ka komisjon oma seisukohas (punktid 25 jj), kes märgib, et „asjaolu, et juhatuse liikme paljud õigused, ja mis veelgi tähtsam, paljud kohustused ei tulene mitte ainult äriühinguga sõlmitud kirjalikust kokkuleppest, vaid ka äriõigusest, ei mõjuta kuidagi [asjaolu, et F. Spies von Büllesheimi ja Holterman Ferho vaheline suhe on määruse tähenduses lepingulist laadi]. Juhatuse liikmeks olemisega nõustudes nõustus huvitatud isik võtma endale ülesanded, mis on ette nähtud äriõiguses ja asjaomasele äriühingule ainuomases regulatsioonis, sealhulgas ka põhikirjas. Kui juhatuse liige sõlmib lisaks äriühinguga lepingu – mida mõnikord nimetatakse „juhtimislepinguks” ja käesolevas kohtuasjas „töölepinguks”– lisanduvad muud kokkulepped, näiteks töötasu kohta ülesannete täitmise vältel ning ülesannete täitmise lõpetamisel makstava hüvitise kohta”.

( 29 ) Kohtuotsus Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punktid 23–25.

( 30 ) See ei tähenda, et kohus, kes lõppkokkuvõttes kohtuasja lahendamiseks pädevaks osutub, peab kohaldama lepinguõiguse materiaalnorme kohtuvaidluse sisuliseks lahendamiseks, sest kohtuasja suhtes kohaldatava siseriikliku õiguse alusel ei tarvitse nõue olla lepingulist laadi; kuid see ei oma mingit tähtsust eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamiseks määrusega seotud küsimuses.

( 31 ) Vt selle kohta kohtuotsus Corman Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, punkt 42.

( 32 ) Kohtuotsus Falco Privatstiftung ja Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, punktid 33 jj. Vt ka kohtujurist Trstenjaki ettepanek selles kohtuasjas, EU:C:2009:34, eeskätt punkt 63.

( 33 ) Kohtuotsus Falco Privatstiftung ja Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, punkt 29. Vt ka kohtuotsus Corman Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, punkt 37.

( 34 ) C‑533/07, EU:C:2009:34, punkt 57.

( 35 ) Komisjoni seisukoht, punkt 42.

( 36 ) Määruse artikli 60 lõikes 1 on määratletud, kus on äriühingu või muu juriidilise isiku alaline asukoht (milleks on konkreetselt koht, kus on selle põhikirjajärgne asukoht, juhatuse asukoht või peamine äritegevuse koht). Arvan, et koht, mida peetakse silmas määruse artikli 5 punktis 1, tuleb kindlaks teha sõltumatult määruse artiklist 60, ilma et see takistaks sel lõppkokkuvõttes kokku langeda mõnega nendest kohtadest, mida on nimetatud artiklis 60.

( 37 ) Vt kohtuotsused Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, punktid 54 jj (seoses meie analüüsitava sätte esimese taandega), ja Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punktid 38 jj; vt ka analüüs Francq, S. jt, „L’actualité de l’article 5.1 du Règlement Bruxelles I: Évaluation des premiers arrêts interprétatifs portant sur la disposition relative à la compétence judiciaire internationale en matière contractuelle”. Cahiers du CeDIE, Working papers no 2011/02, lk 17 jj.

( 38 ) Kordan veel kord, et kokkulepped, mida siseriiklikul kohtul tuleb sel eesmärgil tõlgendada, on need, mis seovad äriühingut Holterman Ferho F. Spies von Büllesheimiga (ja mida ei ole tingimata täies ulatuses sõlmitud kirjalikult); samuti tuleb tõlgendada äriõiguse neid sätteid, mis määravad kindlaks tema poolt vabatahtlikult võetud ülesannete sisu.

( 39 ) F. Spies von Büllesheim väidab oma seisukoha punktis 37, et vaidlusalune kohustus täideti Saksamaal ning et pooled ei olnud kokku leppinud, et see tuleks täita mingis muus kohas. F. Spies von Büllesheim leiab, et kõik konkreetsed talle ette heidetavad kohustuste täitmata jätmised, mille alusel nõue esitati, on seotud Holterman Ferho Saksa tütarettevõtjate haldamisega; Holterman Ferho seisukoha punktist 2.9 nähtub siiski, et põhikohtuasja pooled ei ole selles küsimuses üksmeelel, kuivõrd Holterman Ferho arvates ei täitnud F. Spies von Büllesheim oma ülesandeid nõuetekohaselt ka seoses Madalmaade valdusühingu haldamisega.

( 40 ) Kohtuotsuses Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punkt 33, on Euroopa Kohus juba seoses määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande kohase eeskirja kohaldamisega sedastanud, et koht, mille puhul lepingu ja pädeva kohtu vaheline seos on kõige tihedam, on üldjuhul põhisoorituse tegemise koht.

( 41 ) Kohtuotsus Wood Floor Solutions, C‑19/09, EU:C:2010:137, punkt 40.

( 42 ) Kohtuotsused Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, punkt 46, ja Hejduk, C‑441/13, EU:C:2015:28, punkt 18.

( 43 ) Kohtuotsus Marinari, C‑364/93, EU:C:1995:289, punktid 14 ja 15.

( 44 ) C‑168/02, EU:C:2004:364, punkt 20.

( 45 ) Selles kohtuasjas Brüsseli konventsioon.