ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2004/39 finantsinstrumentide turgude kohta artikli 4 lõike 1 punkti 2 tuleb tõlgendada nii – kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei leia kontrolli tulemusel teisiti –, et selle sätte tähenduses investeerimisteenuse või -tegevusena ei ole käsitatavad teatavad välisvaluutatehingud, mille on teinud krediidiasutus sellise välisvaluutas nomineeritud laenulepingu tingimuste kohaselt, mis seisneb selles, et laenusumma määratakse kindlaks kohaldatava välisvaluuta ostukursi põhjal laenu väljamaksmise ajal ja igakuiste tagasimaksete summa määratakse kindlaks kohaldatava välisvaluuta müügikursi põhjal konkreetse tagasimakse arvutamise ajal.

Eespool nimetatud sätte kohaselt on nimelt investeerimisteenused ja -tegevus kõik direktiivi 2004/39 I lisa A jaos loetletud teenused ja tegevused, mis on seotud sama lisa C jaos loetletud instrumentidega. Samas ei kuulu need tehingud osas, milles need kujutavad endast välisvaluutas nomineeritud tarbijakrediidi andmise ja tagasimaksmise jaoks puhtalt aktsessoorset valuutavahetust, kõnealuse A jao alla, kuivõrd need tehingud piirduvad kindlaksmääratud välisvaluuta ostu- või müügikursi põhjal selles valuutas (arvestusvääring) nomineeritud laenusumma ja igakuiste tagasimaksete konverteerimisega omavääringusse (maksevääring). Sellistel tehingutel ei ole muud funktsiooni, kui need on täitmistingimused, mis kaasnevad laenulepingu peamiste maksekohustustega, milleks on laenuandja poolt rahasumma käsutusse andmine ja laenusaaja poolt selle rahasumma tagasimaksmine koos intressiga. Neid tehinguid ei tehta investeerimise eesmärgil; tarbija eesmärk on vaid vahendite saamine tarbekauba või teenuse ostmiseks, mitte näiteks valuutariski haldamine või spekuleerimine teatud vääringu vahetuskursiga.

Peale selle nähtub direktiivist, et valuutateenused ei kujuta endast iseenesest direktiivi I lisa A jao kohaldamisalasse kuuluvaid investeerimisteenuseid.

Samas ei ole käsitletavad välisvaluutatehingud seotud investeerimisteenusega direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 2 tähenduses, vaid tehinguga, mis ei kujuta endast finantsinstrumenti sama direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti 17 tähenduses.

Nimelt ei näi, et välisvaluutatehingud, mida krediidiasutus teeb laenulepingu täitmisel, on seotud direktiivi I lisa C jaos nimetatud mõne finantsinstrumendiga, eelkõige futuuriga, kuna tarbijakrediidilepingu ese ei ole finantsvara müümine lepingu sõlmimisel kindlaks määratud hinnaga.

Niisuguses laenulepingus, nagu on kõne all, ei ole välisvaluuta väärtust, mida tuleb tagasimaksete arvutamisel arvesse võtta, eelnevalt kindlaks määratud, kuna see määratakse kindlaks valuuta müügikursi põhjal konkreetse tagasimakse maksetähtpäeva saabumise seisuga.

(vt punktid 54–57, 66–68, 70, 74, 76 ja resolutsioon)
Direktiivi 86/653 füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on kaubandusagendil agendilepingu lõppemisel õigus saada klientuurihüvitist, mille summa ei või ületada ühe aasta agenditasu summat, ning kui selle hüvitise summa ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, siis ka täiendavat kahjuhüvitist, tingimusel et sellised õigusnormid ei vii selleni, et agendile hüvitatakse agendilepingu lõppemise tõttu kaotatud vahendustasu kahekordselt.

Direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 punkti c sõnastusest ja selle sätte süstemaatilisest tõlgendusest tuleneb, et lisaks klientuurihüvitisele võivad kaubandusagendid saada ka kahjuhüvitist, mille suhtes ei kehti direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis a ette nähtud tingimused ega artikli 17 lõike 2 punktis b ette nähtud ülemmäär. Kuna direktiiv ei anna täpseid juhiseid selle kohta, mis tingimustel saab kaubandusagent taotleda kahjuhüvitist, on liikmesriikide ülesanne määrata need tingimused ja menetlusnormid kindlaks oma kaalutlusruumi piires. Liikmesriikide kaalutlusruum direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c ülevõtmisel on aga piiratud kohustusega valida üks kahest artikli lõigetes 2 ja 3 ette nähtud hüvitamissüsteemist, ilma et nad võiksid neid ühendada. Seetõttu ei või kahjuhüvitise maksmine viia kahekordse hüvitamiseni, nii et klientuurihüvitis ühendatakse eeskätt lepingu lõppemise tõttu vahendustasu kaotamisest tuleneva kahju hüvitamisega.

(vt punktid 30, 32, 34, 35 ja resolutsiooni punkt 1)
Kahju õigusvastasest tekitamisest tulenevale lepinguvälisele võlasuhtele kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel viitab määruse nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma II) artikli 4 lõige 1 selle riigi õigusele, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis leiab aset kahju põhjustanud sündmus ja millises riigis või riikides ilmnevad selle sündmuse kaudsed tagajärjed. Kahju, mida tuleb arvestada kahju tekkimise koha kindlaksmääramisel, on otsene kahju, nagu see nähtub viidatud määruse artiklist 16. Isikutele ja asjadele tekitatud kahju kohta on liidu seadusandja täpsustanud Rooma II määruse põhjenduses 17, et otsese kahju tekkimise riigiks on riik, kus isikukahju tekkis või kus vara kahjustati. Eeltoodust nähtub, et kui otsese kahju tekkimist on võimalik tuvastada – mida on liiklusõnnetuse puhul tavaliselt võimalik –, võetakse selline otsese kahju tekkimise koht aluseks kohaldatava õiguse kindlakstegemisel, olenemata selle õnnetuse kaudsetest tagajärgedest.

Ka aitab otsese kahju tekkimise koha õiguse kohaldamine täita Rooma II määruse põhjenduses 16 toodud eesmärki tagada kohaldatava õiguse prognoositavus, vältides ohtu, et kahju õigusvastane tekitamine võib jaguneda mitmeks osaks, mille suhtes tuleb kohaldada erinevate riikide õigust olenevalt sellest, millistes kohtades on kahju kannatanud teised isikud kui otsene kannatanu.

(vt punktid 23–25 ja 29)
Direktiivi 2005/85/EÜ liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta artiklit 39 tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis ei anna peatavat toimet kaebusele, mis on esitatud sellise korduva varjupaigataotluse läbivaatamata jätmise otsuse peale.

Nimelt tuleb täpsustada, et teist varjupaigataotlust tuleb vaadelda kui „korduvat taotlust” direktiivi 2005/85 artikli 32 tähenduses, ning et pädeva asutuse keeldumine vaadata see taotlus läbi on vastavalt „otsus mitte vaadata korduvat taotlust läbi” selle direktiivi artikli 39 lõike 1 punkti c tähenduses.

Selles osas tuleneb nimetatud direktiivi artikli 39 lõike l punktist c, et liikmesriigid peavad tagama, et varjupaigataotlejatel on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile otsuse suhtes mitte vaadata korduvat taotlust põhjalikumalt läbi vastavalt sama direktiivi artiklitele 32 ja 34. Lisaks, kui varjupaigataotleja esitab korduva varjupaigataotluse ilma uusi tõendeid või argumente esitamata, oleks ebaproportsionaalne kohustada liikmesriike läbivaatamismenetlust täies ulatuses uuesti korraldama ja viimased peaksid saama valida menetluse, mis võimaldaks teha erandeid varjupaigataotlejatele üldiselt antavatest tagatistest.

Seega on korduva varjupaigataotluse läbivaatamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse puhul peatava toime puudumine põhimõtteliselt kooskõlas harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47. Nimelt, kuigi niisugune otsus ei võimalda kolmanda riigi kodanikul saada rahvusvahelist kaitset, ei saa selle otsuse täitmine iseenesest viia nimetatud kodaniku väljasaatmiseni. Siit järeldub, et peatava toimega kaebuse puudumine niisuguse otsuse peale, mille täitmisel ei saa asjaomast kolmanda riigi kodanikku ohustada Euroopa inimõiguste konventsiooni artikliga 3 vastuolus olev kohtlemine, ei riku õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on ette nähtud direktiivi 2005/85 artiklis 39, koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47.

(vt punktid 40, 45, 46, 56, 59, 60 ja resolutsioon)
Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et selle hindamisel, kas litsentsileping – mille ese on anda kasutusse oskusteave, mis võimaldab sellise veebisaidi kasutamist, mille kaudu osutatakse interaktiivseid audiovisuaalseid teenuseid –, mis on sõlmitud teises liikmesriigis asuva äriühinguga kui see liikmesriik, mille territooriumil asub litsentsiandjast äriühing, tuleneb kuritarvitusest, mille eesmärk on saada kasu nendele teenustele teises liikmesriigis kohaldatavast madalamast käibemaksumäärast, asjaolu, et litsentsiandja äriühingu tegevjuht ja ainuaktsionär oli oskusteabe looja, asjaolu, et sama isik mõjutas või kontrollis selle oskusteabe arendamist ja kasutamist ning sellel põhinevate teenuste osutamist, ning asjaolu, et finantstehingute, isikkoosseisu ja vajaminevate tehniliste vahendite haldamisega tegelevad alltöövõtjad, samuti nagu põhjused, mis võisid viia litsentsiandjast äriühingu selleni, et ta andis asjaomase oskusteabe kasutusõiguse teises liikmesriigis asuvale äriühingule, selle asemel et seda ise kasutada, ei näi iseenesest määravad.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on analüüsida kõiki põhikohtuasja asjaolusid kogumis, et selgitada välja, kas see leping kujutas endast puhtalt fiktiivset skeemi, millega varjata asjaolu, et asjaomaseid teenuseid ei osutanud tegelikult mitte litsentsisaajast äriühing, vaid litsentsiandjast äriühing, uurides ennekõike, kas litsentsisaajast äriühingu ettevõtte asukoht või püsiv tegevuskoht oli tegelik või kas see äriühing oma majandustegevuse teostamise raames omas sobivat taristut, nagu ruume, inim- ja tehnilist ressurssi, või kas see äriühing teostas majandustegevust enda nimel ja omal vastutusel.

(vt punktid 49, 50 ja resolutsiooni punkt 1)
Mõistet „majandustegevus“ määruse nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal, artikli 1 lõike 5 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka tegevust, mis seisneb omanikuta koerte ühest liikmesriigist teise veos, mida korraldab avalikes huvides tegutsev ühing eesmärgiga anda need koerad isikute valdusse, kes on võtnud endale nende pidamise kohustuse tasu eest, mis põhimõtteliselt katab selle ühingu poolt eesmärgi täitmisel kantud kulud.

Esiteks on määruse nr 1/2005 õiguslik alus EÜ artikkel 37 (nüüd ELTL artikkel 43) ning seega kuulub see määrus siseturu poliitika valdkonda. Selles raamistikus tuleb kauba importi või teenuste osutamist tasu eest vaadelda aluslepingu tähenduses kui majandustegevusi. Otsustav tegur, mis võimaldab vaadelda tegevust majanduslikku laadi tegevusena, on asjaolu, et see ei tohi olla tehtud tasuta. Selleks aga, et tegevust võiks pidada majandustegevuseks, ei ole vaja, et see toimuks kasu saamise eesmärgil. Sellest järeldub, et niisugune regulaarne suure arvu koerte vedamise tegevus, mida teostab avalikes huvides tegutsev ühing eesmärgiga toimetada need koerad kätte üksikisikutele, kellele need antakse üle lepingu alusel, milles on muu hulgas ette nähtud sellele ühingule rahasumma tasumine, toimub majandustegevuse raames määruse nr 1/2005 artikli 1 lõike 5 tähenduses isegi juhul, kui see ühing ei saa mingisugust kasu.

Teiseks ei saa mõistet „majandustegevus“ tõlgendada kitsendavalt. Määruse nr 1/2005 kohaldamisala piiritlemine tegevustega, millel on tulu saamise eesmärk, võiks kahjustada selle määruse põhieesmärki, milleks on loomade kaitse vedamise ajal.

(vt punktid 29–31, 33–35 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 80/987 (töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) tuleb tõlgendada nii, et kui direktiivi artikli 1 lõike 2 võimalik kohaldamine välja arvata, peab meremeestele, kes elavad liikmesriigis ning kelle on selles liikmesriigis värvanud äriühing (kelle põhikirjajärgne asukoht on kolmandas riigis, kuid tegelik asukoht asjaomases liikmesriigis), et nad töötaksid töötajana kruiisilaeva pardal (mis kuulub sellele äriühingule ja sõidab asjaomase kolmanda riigi lipu all) töölepingu alusel, mille kohaselt on kohaldatav selle kolmanda riigi õigus, olema äriühingu vastu esinevate rahuldamata töötasunõuete osas tagatud direktiivis sätestatud kaitse pärast seda, kui sama liikmesriigi kohus on oma õiguse alusel kuulutanud välja äriühingu maksejõuetuse. Seda ei mõjuta asjaolu, et töölepingute suhtes kohaldatakse kolmanda riigi õigust; asjaolu, et laev sõidab selle kolmanda riigi lipu all; asjaolu, et tööandja põhikirjajärgne asukoht on samas kolmandas riigis ja asjaolu, et asjaomasel liikmesriigil ei ole võimalik nõuda tööandjalt, et ta osaleks direktiivi 80/987 artikli 3 lõikes 1 nimetatud garantiiasutuse rahastamises.

Nimetatud asjaoludest esimesega seoses: töötaja poolt garantiiasutusele esitatud nõuet maksta välja rahuldamata töötasunõuetele vastav summa tuleb eristada nõudest, mille see töötaja esitab maksejõuetu tööandja vastu ja millega ta taotleb selliste nõuete rahuldamist.

Teiseks, seoses sellega, et ühelt poolt sõidab laev kolmanda riigi lipu all ja teiselt poolt on tööandja põhikirjajärgne asukoht selles samas kolmandas riigis: tingimused, millest on direktiivis 80/987 seatud sõltuvusse selles sätestatud kaitse kohaldamine, seonduvad peamiselt sellega, et tegemist peab olema töötajaga ning sellega, et tööandja suhtes peab olema liikmesriigis kehtivate normide alusel algatatud võlausaldajate nõuete kollektiivse rahuldamise menetlus. Seevastu ei tulene direktiivi sätetest ja eeskätt artiklist 1, millega piiritletakse direktiivi kohaldamisala, et tööandja põhikirjajärgne asukoht või lipp, mille all sõidab laev, mille pardal töötajad töötavad, kujutaksid endast kohaldamisala kindlaksmääramisel arvessevõetavaid kriteeriume. Sellise mehhanismi kehtestamine, nagu on ette nähtud direktiivis 80/987, ei takista pealegi riigil, kelle lipu all laev sõidab, teostada selle laeva või selle meeskonna suhtes oma jurisdiktsiooni sotsiaalküsimustes, nagu näevad ette ÜRO mereõiguse konventsiooni artikli 92 lõige 1 ja artikli 94 lõige 1 ning lõike 2 punkt b.

Kolmandaks, seoses asjaoluga, et liikmesriigil ei ole võimalik nõuda tööandjalt sissemaksete tegemist direktiivi 80/987 artikli 3 lõikes 1 nimetatud garantiifondi, tuleneb direktiivi 80/987 artikli 5 punktist b, et tööandja osalemine garantiiasutuste rahastamises on ette nähtud ainult siis, kui riigiasutused ei kata seda täies ulatuses, nii et direktiivi ülesehitusest endast lähtuvalt ei ole tingimata nõutav seos, mis võib esineda tööandja sissemaksete tegemise kohustuse ja garantiifondi sekkumise vahel.

(vt punktid 43–45, 47, 48, 66–68, 71 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2010/13 audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) artikli 19 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad jagatud ekraani, millelt on näha ühel pool saate lõputiitrid ja teisel pool teenuseosutaja saatekava, et eraldada lõppevat saadet sellele järgnevast reklaamilõigust, ilma et see oleks tingimata seotud akustilise või optilise tunnusega või et sellele järgneks nimetatud tunnus, tingimusel et see eraldamise vahend üksi vastab nimetatud artikli 19 lõike 1 nõuetele.

Selle sätte sõnastusest koostoimes direktiivi põhjendusega 83 ilmneb, et ehkki telereklaam ja otsepakkumised peavad olema saadetest selgelt eraldatud, kasutades direktiivi artikli 19 lõike 1 teises lauses loetletud erinevaid vahendeid, ei saa siiski järeldada, et neid vahendeid peab kasutama kumulatiivselt. Nimelt, kui vaid üks nendest vahenditest, olgu see siis optiline, akustiline või ruumiline, suudab tagada selle direktiivi artikli 19 lõike 1 esimesest lausest tulenevate nõuete täieliku järgimise, on liikmesriigil lubatud jätta nõudmata nende vahendite kumulatiivset kasutamist.

(vt punktid 34, 37, 39, 40 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑429/14

Air Baltic Corporation AS

versus

Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)

„Eelotsusetaotlus — Lennutransport — Montréali konventsioon — Artiklid 19, 22 ja 29 — Lennuettevõtja vastutus hilinemise eest rahvusvahelisel reisijateveol — Reisijate tööandjaga sõlmitud veoleping — Hilinemisest tingitud kahju — Tööandjal tekkinud kahju”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 17. veebruari 2016. aasta otsus

Rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsioon, mis sõlmiti Montréalis 28. mail 1999, kirjutati Euroopa Ühenduse poolt alla 9. detsembril 1999 ja kiideti tema nimel heaks Euroopa Liidu nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega. Euroopa Liidu suhtes jõustus konventsioon 28. juunil 2004. Seetõttu moodustavad Montréali konventsiooni sätted alates nimetatud jõustumisest liidu õiguskorra lahutamatu osa ning Euroopa Kohus on seetõttu pädev vastama selle tõlgendamist puudutavatele eelotsuse küsimustele, võttes arvesse, et konventsioon on koostatud araabia, inglise, hiina, hispaania, prantsuse ja vene keeles ja et kõik selle kuus keeleversiooni on ühtviisi autentsed. Niisuguse tõlgenduse kohta on rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (mis kodifitseerib üldise rahvusvahelise õiguse normid ning on liidule siduv) artiklis 31 täpsustatud, et rahvusvahelist lepingut tuleb tõlgendada heas usus, andes lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes lepingu mõttest ja eesmärgist. (vt punktid 22–24)

Rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni, mis sõlmiti Montréalis 28. mail 1999 ning kirjutati Euroopa Ühenduse poolt alla 9. detsembril 1999 ja kiideti tema nimel heaks Euroopa Liidu nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega, artikli 1 lõike 1 tõlgendamisel tuleb arvestada selle konventsiooni preambuli kolmandat lõiku, kus on rõhutatud tarbijate huvide kaitse tähtsust rahvusvahelisel õhuveol, pidades silmas, et „tarbija“ mõiste ei lange selles konventsioonis tingimata kokku „reisija“ mõistega, vaid hõlmab olenevalt juhtumist ka isikuid, keda ennast ei veeta ja kes ei ole seega reisijad. Seda eesmärki arvestades ei saa asjaolu, et nimetatud artiklis 1 ei ole mainitud isikuid, kes kasutavad rahvusvahelise lennuettevõtja teenuseid oma töötajate reisijatena vedamiseks, mõista nii, et see jätab konventsiooni kohaldamisalast välja nii need isikud kui järelikult ka kahju, mida neil võib seetõttu tekkida. (vt punktid 38, 39)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi õiguskaitseasutused karistavad eraettevõtjat, kes tegevusluba omamata vahendab spordikihlvedusid niisuguse teise eraettevõtja arvel, kellel ei ole tegevusluba spordikihlvedude korraldamiseks selles liikmesriigis, kuid kellel on vastav litsents teises liikmesriigis, kui kohustus omada spordikihlvedude korraldamise või vahendamise luba tuleneb riikliku monopoli korrast, mille liikmesriigi kohtud on tunnistanud liidu õigusega vastuolus olevaks. Niisugune karistus on ELTL artikliga 56 vastuolus ka juhul, kui eraettevõtjal on teoreetiliselt võimalik spordikihlvedude korraldamise või vahendamise luba omandada, kuid niisuguse tegevusloa andmise menetlus ei ole teada ja spordikihlvedude riikliku monopoli kord, mille liikmesriigi kohtud on tunnistanud liidu õigusega vastuolus olevaks, kestab hoolimata tegevusloa andmise menetluse vastuvõtmisest edasi.

Juhul, kui liikmesriigi pädevad ametiasutused ei kohalda kunstlikku tegevusloa andmise menetlust ühetaoliselt ja kui liikmesriigi kohtute arvamused niisuguse menetluse seaduslikkuse kohta on lahknevad, ei ole välistatud, et eraettevõtjatel ei ole võimalik tutvuda ei menetlusega, mida peab järgima spordikihlvedude korraldamise ja vahendamise tegevusloa saamiseks, ega tingimustega, mida järgides tegevusluba antakse või selle andmisest keeldutakse. Selline määramatus ei võimalda asjassepuutuvatel ettevõtjatel teada saada ELTL artiklist 56 tulenevate õiguste ja kohustuste ulatust, nii et kõnealust korda tuleb pidada õiguskindluse põhimõttega vastuolus olevaks. Seetõttu ei saa niisuguse kunstliku menetlusega pidada kõrvaldatuks spordikihlvedude korraldamise ja vahendamise riiklikku monopoli kehtestavate liikmesriigi õigusnormide vastuolu liidu õigusega.

(vt punktid 58, 59, 62, 65 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklit 24 ning määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad teatavate määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 tähenduses „mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste“ – mis on ühtlasi osa „sotsiaalabist“ direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses – saajate hulgast teiste liikmesriikide kodanikud, kes on selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 toodud olukorras.

Nimelt on selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud, et liidu kodanikel on õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kuni kolm kuud, ilma et nad peaksid täitma muid tingimusi või formaalsusi peale nõude omada kehtivat isikutunnistust või passi, ning direktiivi artikli 14 lõike 1 kohaselt säilib see õigus seni, kuni liidu kodanik ja tema pereliikmed ei koorma põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi. Siiski võib vastuvõttev liikmesriik sellisel juhul direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 toodud erandile tuginedes keelduda sellele kodanikule tema taotletud sotsiaalabi maksmisest. Nimelt nähtub selle sätte sõnastusest selgelt, et vastuvõttev liikmesriik ei pea tagama õigust sotsiaalabile elamisperioodi esimese kolme kuu jooksul muudele isikutele kui töötajatele, füüsilisest isikust ettevõtjatele või sellise staatuse säilitanud isikutele. See säte on kooskõlas direktiiviga 2004/38 taotletava eesmärgiga säilitada vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaal, nagu see nähtub eelkõige direktiivi põhjendusest 10. Kuna liikmesriigid ei saa liidu kodanikelt nõuda, et neil oleks nende territooriumil maksimaalselt kolmekuulise elamisperioodi jaoks piisavalt elatusvahendeid ja isiklik ravikindlustus, siis on õiguspärane, et liikmesriikidele ei ole sellel ajavahemikul neile kodanikele sotsiaalabi tagamist kohustuslikuks tehtud.

Samasugune järeldus tuleb teha määruse nr 883/2004 artikli 4 tõlgendamisel. Nimelt antakse ajaomaseid toetusi, mis on määruse artikli 70 lõike 2 tähenduses „mitteosamakselised rahalised erihüvitised“, sama artikli lõike 4 kohaselt eranditult asjaomase isiku elukohajärgses liikmesriigis kooskõlas selle riigi õigusaktidega. Eeltoodust nähtub, et millegagi ei ole vastuolus see, kui selliseid toetusi ei anta teiste liikmesriikide kodanikele, kes ei ole töötajad, füüsilisest isikust ettevõtjad või sellise staatuse säilitanud isikud nende selles liikmesriigis elamise esimese kolme kuu jooksul.

(vt punktid 42–45, 52 ja resolutsioon)
1.

Kuna Hispaania Kuningriik ei võtnud kõigi kõnealuste prügilate (Ortuella prügila Baskimaal ning Zurita ja Juan Grande prügilad Kanaari saartel) osas vajalikke meetmeid, et nõuda käitajalt prügila vastavusse viimise kava väljatöötamist ja tagada selle kava täielikku täideviimist vastavalt nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ ( 2 )prügilate kohta nõuetele (välja arvatud need nõuded, mis on esitatud I lisa punktis 1) kaheksa aasta jooksul alates kuupäevast, millele viitab direktiivi artikli 18 lõige 1, siis on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis kõigi nende prügilate osas talle kehtivad viidatud direktiivi artikli 14 punkti c alusel.