ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Neutraalse maksustamise põhimõte tähendab käibemaksuvaldkonnas võrdse kohtlemise põhimõtet, mis nõuab, et sarnaseid olukordi ei koheldaks erinevalt, välja arvatud juhul, kui erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Samas, kui neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumine saab toimuda üksnes omavahel konkureerivate ettevõtjate kontekstis, siis võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine võib maksude valdkonnas aset leida muud tüüpi diskrimineerimise teel, mis mõjutab ettevõtjaid, kes ei konkureeri omavahel, kuid kes sellegipoolest on muudes aspektides võrreldavas olukorras. Seega ei kattu võrdse kohtlemise põhimõte maksuasjades neutraalse maksustamise põhimõttega.

Liikmesriik, mis piirab finants- ja kindlustusteenuste osutajate võimalust moodustada isikute gruppe, mida võiks käsitada ühe käibemaksukohustuslasena, ei riku direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklist 11 tulenevaid kohustusi.

Mis puudutab käibemaksudirektiivi artikli 11 eesmärke, siis oli liidu seadusandja soov halduse lihtsustamise ja teatavate kuritarvituste – nt ühe ettevõtja jagamine mitmeks maksukohustuslaseks nii, et igaüks neist võiks teatavast eriskeemist kasu saada – ärahoidmise huvides see, et liikmesriigid ei oleks kohustatud käsitama maksukohustuslastena neid, kelle iseseisvus on puhtalt õiguslik formaalsus.

Direktiivi 2006/112 artikli 11 teine lõik lubab liikmesriikidel võtta kõiki meetmeid, mida nad peavad vajalikuks, et vältida võimalust, et selle artikli esimese lõigu kohaldamine võiks muuta maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimise võimalikuks. Niisiis on tingimusel, et see toimub liidu õigust järgides, liikmesriikidel võimalik piirata artiklis 11 sätestatud korra kohaldamist, et võidelda maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimisega.

Seega ei ole komisjon tõendanud, et selle korra kohaldamine üksnes finants- ja kindlustusvaldkonna ettevõtjatele oli põhjendamatu.

(vt punktid 37–40)
Seega juhul, kui liikmesriigi valitsuse võetud mitme meetme peale, mille hulgas on valitsuse avalikud avaldused, esitatud kaebuse alusel algatab komisjon ametliku uurimismenetluse vaid mõnede nende meetmete suhtes, ei saa nende avalduste, mida kõnealune uurimismenetluse algatamine ei puuduta, riigiabina kvalifitseerimise suhtes seisukoha võtmata jätmist samastada iseenesest otsusega lükata kaebaja etteheited tagasi. Seega, kui komisjon ei võta vastu ühtegi täiendavat otsust, mis võiks laiendada haldusmenetluse eset küsimusele, kas need avaldused kujutavad iseendast riigiabi, ei jätka ta kaebuste nende elementide uurimist ametliku uurimismenetluse algatamise otsusega.

Vastavalt määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ artikli 88 kohaldamiseks, artikli 4 lõikele 4, artikli 6 lõikele 1 ja artikli 13 lõikele 1 on ametliku uurimismenetluse algatamise otsus ja üleskutse huvitatud pooltele esitada oma märkusi nõutavad nii selleks, et määrata kindlaks haldusmenetluse ese, kui ka selleks, et tagada komisjoni niivõrd täielik informeeritus kui võimalik.

Üksnes neid eeliseid, mis on antud otse või kaudselt riigi ressurssidest või mis kujutavad endast riigile lisakohustust, tuleb pidada riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Järelikult peab komisjon riigiabi olemasolu tuvastamiseks selle sätte tähenduses tõendama piisavalt otsest seost ühelt poolt kasusaajale antud eelise ja teiselt poolt riigieelarve vähenemise või eelarvel lasuva kohustuse piisavalt konkreetse majandusliku riski vahel. Samas ei ole vaja, et selline vähenemine või isegi selline risk vastaks mainitud eelisele või oleks sellega võrdväärne, ega et selle vastusoorituseks oleks selline vähenemine või selline risk, ega et see oleks samalaadne riigi ressursside kaasamisega, millest see tuleneb.

Lisaks, juhul kui on tegemist mitme sekkumisega ning kui riigi sekkumised toimuvad mitmesugustes vormides ja neid tuleb analüüsida nende tagajärgede kaudu, siis ei saa välistada, et mitut riigi järjestikust sekkumist tuleb ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamise eesmärgil käsitleda ühe sekkumisena. Selline võib olukord olla eelkõige siis, kui järjestikused sekkumised, võttes eelkõige arvesse nende ajalist järjekorda, eesmärki ja ettevõtja olukorda nende sekkumiste hetkel, on niivõrd tihedalt omavahel seotud, et neid on võimatu eraldada.

(vt punktid 99, 100, 103, 104, 109 ja 110)
Asjaolu, et liikmesriik seab liiklusõiguste kasutamise sõltuvusse siseriiklikest, piirkondlikest või kohalikest eeskirjadest eelkõige seoses keskkonnakaitsega, ei ole see sama, mis tingimuse kehtestamine nende õiguste kasutamiseks määruse nr 2408/92 ühenduse lennuettevõtjate juurdepääsu kohta ühendusesisestele lennuliinidele artikli 9 lõike 1 tähenduses. Kui see nii oleks, muutuks selle määruse artikli 8 lõige 2 sisutühjaks.

Kuna Šveitsi Konföderatsioon ei ühinenud liidu siseturuga, mille eesmärk on kõrvaldada kõik takistused, et luua täielikul liikumisvabadusel rajanev ala, mis on analoogne siseriikliku turuga ning mis hõlmab muu hulgas teenuste osutamise vabadust, ei saa liidu siseturgu puudutavatele ühenduse õigusnormidele antud tõlgendust automaatselt üle kanda Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordialase kokkuleppe tõlgendamisele, ilma et seda näeksid sõnaselgelt ette kokkuleppe enda sätted. Kuna selles osas ei sisalda nimetatud kokkulepe ühtegi konkreetset sätet, mis annaks asjaomastele lennuettevõtjatele võimaluse teenuste osutamise vabadust käsitlevaid liidu õiguse sätteid kohaldada, ei saa nendele õigusnormidele antud tõlgendust nimetatud kokkuleppe tõlgendamisele üle kanda.

(vt punktid 79–81)
Komisjoni töödokumendil, milles on loetletud kriteeriumid, mille põhjal komisjon kontrollib siseriikliku raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja sõltumatust, nagu seda nõuab direktiiv 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta, ja selle sõltumatuse tagamiseks ette nähtud meetmeid, mida ei ole kunagi Euroopa Liidu Teatajas avaldatud, mis avalikustati kolm aastat pärast kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist ja mida ei ole üheski õigusaktis kehtestatud, ei ole õiguslikult siduvat jõudu.

Seega ei saa liikmesriigile ette heita, et ta ei ole neid kriteeriume direktiiv 91/440 ühenduse raudteede arendamise kohta ja direktiivi 2001/14 ülevõtvates õigus- ja haldusnormides sätestanud. Neil asjaoludel ei saa kõnealuste kriteeriumide üle võtmata jätmisest üksi järeldada, et siseriiklik raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ei ole otsustusfunktsioonide osas sõltumatu ettevõtjast, kellesse ta on liidetud ja kes valdusühinguna kontrollib ka raudtee-ettevõtjaid.

(vt punktid 32, 54, 58 ja 61)
Lisaks sellele ei saa direktiivi 2001/14 raudtee infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise ja tasude kehtestamise kohta raudtee infrastruktuuri kasutamise eest artikli 29 alusel võetud meetmeid liiklushäire või ohu korral lugeda meetmeteks, mis puudutavad otseselt läbilaskevõimsuse jaotamise või rongiliinide eraldamise olulisimat ülesannet selle direktiivi artikli 14 lõike 2 tähenduses, kuna see säte käsitleb konkreetseid meetmeid, mida on vaja võtta rongiliikluse häirete korral selleks, et taastada turvalisuse tagamiseks tavapärased liiklustingimused, erinevalt III peatüki sätetest, mis käsitlevad sõiduplaani kehtestamist ja individuaalsete rongiliinide ad hoc eraldamist. Seega kuulub selliste meetmete võtmine liikluse juhtimise alla ning selle suhtes ei kehti sõltumatuse nõue, mistõttu võib sellise ülesande täitmise anda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, kes on ka raudtee-ettevõtja.

Direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 3 koostoimes direktiivi II lisaga ja direktiivi 2001/14 artikli 4 lõikest 2 tuleneb, et tasude kindlaksmääramine on olulisim ülesanne, mille eesmärk on tagada võrdne ja mittediskrimineeriv juurdepääs infrastruktuurile ning mida peab täitma raudtee-ettevõtjatest õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt ja otsustusfunktsioonide osas sõltumatu maksustamisorgan. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjana tegutsevat raudtee-ettevõtjat võib nende samade sätete kohaselt volitada üksnes neid tasusid saama või neid koguma.

Kasutades mõistet „kindlaksmääramine”, näeb direktiiv 2001/14 ette, et tasude kehtestamise süsteem peab jääma raudtee-ettevõtjatest sõltumatu raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja pädevusse. Tasude kindlaksmääramine eeldab, et sellel ettevõtjal on teatud kaalutlusruum, mis võimaldab tal teha vähemalt otsuseid, mis sisaldavad arvutuse aluseks olevate tegurite ja parameetrite valikuid ja hinnanguid. Direktiivi 2001/14 artikli 4 lõike 2 kohaselt aga, kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ei ole õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt või otsustusfunktsioonide osas raudtee-ettevõtjatest sõltumatu, võib talle panna vaid tasude kogumise ülesande. Seda ülesannet ei peeta seega olulisimaks, et tagada infrastruktuurile võrdne ja mittediskrimineeriv juurdepääs. Tasude kogumise mõistet kui erandit üldisest sellise ettevõtja sõltumatuse nõudest tuleb seega tõlgendada kitsalt.

(vt punktid 76, 79 ja 82)
1.

Kuna Kreeka Vabariik on raudteeinfrastruktuuri kasutustasu määrasid puudutavas osas jätnud ettenähtud tähtaja jooksul võtmata vajalikud meetmed, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta direktiiviga 2007/58/EÜ, artikli 6 lõigetes 2–5 ja artiklis 11, siis on ta rikkunud neist artiklitest tulenevaid kohustusi.
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Kohustus – Kohustus täita komisjoni otsus viivitamata ja tõhusalt (ELTL artikli 108 lõige 2 ja artikkel 288; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 14 lõige 3) (vt punktid 27, 36)

2. Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Siseriikliku õiguse kohaldamine – Tingimused – Menetluse rakendamine komisjoni otsuse viivitamata ja tõhusalt täitmise tagamiseks (ELTL artikli 108 lõige 2 ja artikkel 288; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 14 lõige 3) (vt punktid 28 ja 29)

3. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Riigiabi puudutava komisjoni otsuse täitmata jätmine – Kohustus nõuda antud abi tagasi – Sihttähtaeg – Täitmata jäetud otsuses või hiljem komisjoni määratud tähtaeg (ELTL artikli 108 lõike 2 teine lõik ja artikkel 288) (vt punktid 30 ja 31)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuse 2009/610/EÜ riigiabi C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 ja CP 133/05) kohta, mida Kreeka rakendas ettevõtja Hellenic Shipyards SA suhtes (teatavaks tehtud numbri K(2008) 3118 all) (ELT L 225, lk 104), täitmiseks vajalike meetmete võtmata jätmine ettenähtud tähtaja jooksul.

Resolutiivosa

Resolutsioon

1. Kuna Kreeka Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuse 2009/610/EÜ riigiabi C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 ja CP 133/05) kohta, mida Kreeka rakendas ettevõtja Hellenic Shipyards SA suhtes, täitmiseks, ega edastanud Euroopa Komisjonile ettenähtud tähtaja jooksul selle otsuse artiklis 19 loetletud teavet, siis on Kreeka Vabariik rikkunud nimetatud otsuse artiklitest 2, 3, 5, 6, 8, 9 ja 11–19 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid selleks, et nõuda abisaajatelt tagasi abikava alusel antud abi, mis on tunnistatud õigusvastaseks ja ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsusega 2008/854/EÜ, milles käsitletakse riigiabi kava C 1/04 (ex NN 158/03 ja CP 15/2003) (abimeede N 272/98, maakonnavalitsuse 1998. aasta akt nr 9) kuritarvitamist, siis on ta rikkunud selle otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Rootsi Kuningriik ei võtnud vajalikke meetmeid, et tagada seda, et pädevad asutused hoolitsevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (kodifitseeritud versioon) artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised tegutsevad vastavuses selle direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, on Rootsi Kuningriik rikkunud selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda kooskõlas komisjoni 18. juuli 2007. aasta otsuse 2008/723/EÜ, riigiabi C 37/05 (ex NN 11/04) kohta, mida Kreeka võimaldab maksuvaba reservfondi kujul, artikli 1 lõikega 1 tagasi õigusvastaseks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi (v.a otsuse artikli 1 lõikes 2 ning artiklites 2 ja 3 nimetatud abi), siis on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle selle otsuse artiklitest 4–6.
1.

Kuna Hispaania Kuningriik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid tagamaks, et pädevad asutused hoolitsevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised tegutsevad vastavuses direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega hiljemalt 30. oktoobril 2007, ilma et see piiraks liidu erisätete kohaldamist, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nimetatud direktiivi artikli 5 lõikest 1.
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Kõikide niisuguste sätete vastu võtmata jätmine, mis on vajalikud, et täita nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/82/EÜ ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta (EÜT 1997, L 10, lk 13; ELT eriväljaanne 05/02, lk 410), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2003. aasta direktiiviga 2003/105/EÜ (EÜT L 345, lk 97; ELT eriväljaanne 05/04, lk 398).
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei ole ettenähtud tähtajaks vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/46/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 78/660/EMÜ, mis käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid, direktiivi 83/349/EMÜ, mis käsitleb konsolideeritud aruandeid, direktiivi 86/635/EMÜ pankade ja muude rahaasutuste raamatupidamise aastaaruannete ja konsolideeritud aruannete kohta ning direktiivi 91/674/EMÜ kindlustusseltside raamatupidamise aastaaruannete ja konsolideeritud aruannete kohta, siis on Kreeka Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid, et pädevad asutused hoolitseksid Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (konsolideeritud versiooni) artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised selle direktiivi artikli 2 punkti 4 tähenduses tegutseksid vastavuses direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna tolliasutused on aastatel 1998–2002 süstemaatiliselt aktsepteerinud tollideklaratsioone värskete banaanide vabasse ringlusse laskmise kohta, kuigi need tolliasutused teadsid või pidid mõistlikult teadma, et banaanide deklareeritud mass ei vastanud nende tegelikule massile, ja kuna Portugali ametiasutused on keeldunud kättesaadavaks tegemast omavahendeid, mis vastavad kulude kaotusele ja intressidele, siis on Portugali Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artiklitest 13, 68 ja 71, koostoimes komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93 (millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) (muudetud komisjoni 20. jaanuari 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 89/97) artikliga 290 a; samuti kohustusi, mis tulenevad nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89 (millega rakendatakse ühenduse omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom) (muudetud nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96) artiklitest 2, 6 ja 9–11 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 (millega rakendatakse ühenduse omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom) samadest artiklitest.
Euroopa Kohtu (esimene koda) 7. juuli 2011. aasta otsus – Nisipeanu vs. Direcţia Generală a Finanţelor Publice Gorj jt

(kohtuasi C‑263/10)

Riigimaksud– ELTL artikkel 110 TFUE – Saastetasu sõidukitelt nende esmakordsel registreerimisel

1. Maksusätted – Riigimaks – Saastetasu, mida kohaldatakse mootorsõidukitele nende esmasel registreerimisel asjaomases liikmesriigis – Sellise maksu kohaldatavus, mis kuulub tasumisele imporditud kasutatud sõidukitelt ja millega võrdset maksu ei tule tasuda juba siseriiklikul turul olevatelt sama vanade ja sama kulumisastmega sõidukitelt – Lubamatus (ELTL artikkel 110) (vt punktid 28, 29 ja resolutsioon)

2. Eelotsuse küsimused – Tõlgendamine – Tõlgendatavate kohtuotsuste ajaline mõju – Tagasiulatuv jõud – Euroopa Kohtu kehtestatav piirang – Tingimused – Kohtuotsuse majanduslike tagajärgede olulisus asjaomasele liikmesriigile – Kriteerium, mis ei ole otsustav (ELTL artikkel 110) (vt punktid 32–36)

Ese

Eelotsusetaotlus – Tribunalul Gorj – Teistes liikmesriikides varem registreeritud kasutatud sõiduki registreerimine – Keskkonnatasu sõidukitelt nende esmakordsel registreerimisel liikmesriigis – Kriteeriumi „esmakordse registreerimise kuupäev” kvalifitseerimine – Siseriiklike õigusnormide kooskõla ELTL artikliga 110 – Teatavate kategooriate sõidukitele kehtestatud maksuvabastuse kehtivus – Põhimõtte „saastaja maksab” võimalik kohaldamine.

Resolutsioon

Kas ELTL artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik seab sisse saastetasu, millega maksustatakse sõidukeid nende esmakordsel registreerimisel, kui see maksumeede on kehtestatud nii, et selle tagajärjel väheneb huvi võtta selles liikmesriigis kasutusele teistes liikmesriikides ostetud kasutatud sõidukeid, kuid mitte huvi sama vanade ja sama kulumisastmega kasutatud sõidukite otsmise vastu siseriiklikul turul
Apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 15. juuni 2010. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑177/07: Mediaset

vs.

komisjon, millega Üldkohus jättis rahuldamata hagi, milles paluti osaliselt tühistada komisjoni 24. jaanuari 2007. aasta otsus K(2006) 6634 lõplik, milles komisjon tunnistas ühisturuga kokkusobimatuks Itaalia riigi poolt 2004. ja 2005. aasta jooksul antud toetuse, mis pidi tarbijatel võimaldama osta või üürida interaktiivseid digitaaldekoodreid, mille abil saab programme vastu võtta tänu maapealsele digitaaltehnoloogiale või kaablile, ning tõi kokkusobimatuse põhjuseks selle, et toetus välistati niisuguste dekoodrite puhul, mis võimaldavad programme vastu võtta satelliitdigitaalringhäälingu tehnoloogia abil (riigiabi nr C 52/2005, ex NN 88/2005, ex CP 101/2004).
48

Hinnangu andmine küsimuses, kas liidu õiguse sätted on antud juhul piisavalt selged, et olla siseriikliku kriminaalõigusliku kvalifikatsiooni elementideks kooskõlas süütegude ja karistuste määratletuse ehk seaduslikkuse põhimõttega kriminaalõiguses, kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesannete hulka, nagu toonitas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 71. Selles osas tuleb igal juhul meelde tuletada, et tegemist on liidu õiguse üldpõhimõttega, mida käsitleb eeskätt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõige 1. See põhimõte, mida liikmesriigid on muu hulgas kohustatud järgima, kui nad kehtestavad sanktsioone liidu õiguse sätete rikkumise eest, nõuab, et seadus peab selgelt määratlema kuriteod ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud ainult siis, kui puudutatud isik saab asjassepuutuva sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (vt selle kohta eelkõige 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 5/88: Wachauf, EKL 1989, lk 2609, punkt 19; 3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑303/05: Advocaten voor de Wereld, EKL 1007, lk I‑3633, punktid 49 ja 50, ning 31. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑546/09: Aurubis Balgaria, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 41 ja 42).
Euroopa Kohtu (kolmas koda) 24. novembri 2011. aasta otsus – komisjon vs. Itaalia

(kohtuasi C‑379/10)

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Üldpõhimõte, mille kohaselt on liikmesriik oma viimase astme kohtule omistatava liidu õiguse rikkumise eest vastutav – Riigi igasuguse vastutuse välistamine asjaolu tõttu, et viimase astme kohus tõlgendas õigusnorme või hindas faktilisi asjaolusid ja tõendeid – Siseriikliku seadusandja poolne riigi vastutuse piiramine, kui tegu on kohtu tahtluse või tõsise üleastumise juhtudega

Liidu õigus – Üksikisikutele antud õigused – Liikmesriigipoolne rikkumine – Kohustus hüvitada üksikisikutele tekitatud kahju – Tingimused kõrgeimale kohtule süüks arvatud rikkumise korral – Ilmselge rikkumine – Siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad vastutust üksnes tahtluse ja tõsise üleastumise juhtudega – Vastuvõetamatus (vt punktid 40–42, 46, 48 ja resolutsioon)

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Üldpõhimõte, mille kohaselt on liikmesriik oma viimase astme kohtule omistatava liidu õiguse rikkumise eest vastutav – Vastutus, mis on piiratud vaid tahtluse või tõsise üleastumise juhtudega.

Resolutsioon

1) Kuna Itaalia Vabariik

– välistas igasuguse riigi vastutuse kahju eest, mille on eraisikutele tekitanud viimase astme kohtu poolt liidu õiguse rikkumine, kui rikkumine tuleneb selle kohtu poolt õigusnormide tõlgendamisest või asjaolude ja tõendite hindamisest, ja

– piiras vastutuse üksnes tahtluse või tõsise üleastumise juhtudega,

vastavalt õigusemõistmise käigus tekitatud kahju hüvitamist ja kohtunike tsiviilvastutust käsitlev 13. aprilli 1988. aasta seaduse nr 117 [legge n. 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati] artikli 2 lõigetele 1 ja 2, on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad üldpõhimõttest, mille kohaselt on liikmesriik oma viimase astme kohtule omistatava liidu õiguse rikkumise eest vastutav.
14

Viimane, tuginedes kuuenda direktiivi artikli 17 lõikele 6 leidis, et Madalmaade Kuningriik on vastu võtnud maksuõigusnormid, mis piiravad käibemaksu mahaarvamist sõidukitelt, mida ettevõtja kasutab muuks kui majandustegevuse tarbeks. Nimetatud õigusnormid, mis on sätestatud käibemaksuseaduse artikli 15 lõikes 6, koostoimes käibemaksumääruse artikli 15 lõikega 1, näevad ette, et käibemaks, mida võetakse selliste sõidukite omandamisel, on esimesel korral mahaarvatav nii, nagu neid sõidukeid oleks kasutatud üksnes majandustegevuse raames. Seejärel on ettevõtja kohustatud tasuma isiklikuks tarbeks kasutamise eest kord aastas käibemaksu. See summa on kindel protsent selliste kulude kogusummast, mida tulumaksuga maksustamisel loetakse mitte kantuks kutsetegevuse huvides. See kogusumma arvutatakse omakorda protsendi alusel sõiduki hinnakirjajärgsest hinnast või väärtusest.
50

Teiseks on oht, et selline kohtu ettekirjutus võib rikkuda teabevabadust, kuna asjaomane süsteem ei pruugi piisaval määral eristada õigusvastast sisu õiguspärasest, mistõttu süsteemi rakendamine võib tingida õiguspärase sisuga side blokeerimise. Vaidlust polegi selle üle, et edastuse õiguspärasus sõltub samuti autoriõiguses ette nähtud seaduslikest eranditest, mis on liikmesriigiti erinevad. Lisaks sellele võivad teatavad teosed teatavates liikmesriikides olla vabalt kasutatavad või asjaomased autorid võivad olla teinud need võrgus tasuta kättesaadavaks (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Scarlet Extended, punkt 52).