ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Liidu õiguse asjakohaste aspektide kindlakstegemine – Küsimuste ümbersõnastamine

(ELTL artikkel 267)

2. Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 2006/126 – Juhiloa vastastikune tunnustamine – Liikmesriigi keeldumine teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivust tunnustamast, kuna selle loa omanik on esimeses liikmesriigis pannud toime rikkumise – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/126, artikli 2 lõige 1 ja artikli 11 lõike 4 teine lõik)

3. Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 2006/126 – Juhiloa vastastikune tunnustamine – Juhtimisõiguse taastamise tingimused pärast seda, kui on keeldutud tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivust – Liikmesriikide kaalutlusõigus – Piirid – Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine – Kontrollimine siseriikliku kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/126, artikli 11 lõike 4 teine lõik)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 42 ja 43)

2. Direktiivi 2006/126 juhilubade kohta artikli 2 lõiget 1 ja artikli 11 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik, kelle territooriumil teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanik ajutiselt viibib, keeldub tunnustamast selle juhiloa kehtivust, kuna selle juhiloa omanik on pärast nimetatud juhiloa väljastamist käitunud tema territooriumil õigusvastaselt, millega võib esimese liikmesriigi seaduste kohaselt kaasneda sobimatus juhtida mootorsõidukit.

Kuigi selles osas kujutab liikmesriigile antud võimalus võtta juhiloa omanikult ära seal mootorsõiduki juhtimise õigus, endast piirangut juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõttele, parandab see piirang, mis võimaldab vähendada liiklusõnnetuste toimumise riski, siiski liiklusohutust, mis on kõigi kodanike huvides.

(vt punktid 70 ja 71 ning resolutsiooni punkt 1)

3. Liikmesriik, kes direktiivi 2006/126 juhilubade kohta artikli 11 lõike 4 teise lõigu alusel keeldub juhiloa kehtivust tunnustamast, on pädev kindlaks määrama tingimused, millele teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanik peab vastama, et saada tagasi juhtimisõigus selle riigi territooriumil. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas kõnealune liikmesriik ei keeldu oma enda õigusnormide kohaldamisega tegelikult alatiselt teises liikmesriigis väljastatud juhiloa tunnustamisest. Sellest vaatenurgast tuleb tal ka kontrollida, kas esimese liikmesriigi õigusnormides ette nähtud tingimused ei lähe vastavalt proportsionaalsuse põhimõttes kaugemale sellest, mis on sobiv või vajalik direktiivi 2006/126 eesmärgi – liiklusohutuse parandamine – saavutamiseks.

(vt punkt 84 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

versus

Minister Finansów

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

„Eelotsusetaotlus — Maksustamine — Direktiiv 2008/7/EÜ — Artikli 2 lõike 1 punktid b ja c — Kapitali koondumise kaudne maksustamine — Maksustamine kapitalimaksuga — Aktsiakapitaliga usaldusühingusse tehtavad kapitali sissemaksed — Sellise äriühingu liigitamine kapitaliühinguks”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 22. aprill 2015

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Kapitali koondumise kaudne maksustamine – Kapitaliühing – Mõiste – Aktsiakapitaliga usaldusühingud, mis ei ole loetletud direktiivi 2008/7 I lisa punktis 21 – Hõlmamine – Tingimused

(Nõukogu direktiiv 2008/7, artikli 2 lõike 1 punktid b ja c ning I lisa punkt 21)

Nõukogu direktiivi 2008/7 kapitali [koondumise] kaudse maksustamise kohta artikli 2 lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et Poola seaduse alusel tegutsevat aktsiakapitaliga usaldusühingut tuleb käsitada kapitaliühinguna selle sätte mõttes, olgugi et vaid üks osa selle kapitalist ja liikmetest vastab antud sättes ette nähtud tingimustele.

Kuna direktiivi 2008/7 artikli 2 lõige 1 loetleb kõigile liikmesriikidele kohustuslikult ja ühetaoliselt äriühingud, mida selle direktiivi tähenduses käsitatakse kapitaliühingutena, ei takista asjaolu, et aktsiakapitaliga usaldusühingut ei ole direktiivi 2008/7 I lisa punktis 21 nimetatud nende liikmesriigi seaduse alusel tegutsevate äriühingute hulgas, mida tuleb selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a alusel pidada kapitaliühinguks, käsitamast aktsiakapitaliga usaldusühingut kapitaliühinguna, kui see vastab direktiivi artikli 2 lõike 1 punktides b ja c sätestatud tunnustele. Järelikult kujutab iga äriühing, mis vastab eespool nimetatud tingimustele, endast „kapitaliühingut” nimetatud direktiivi mõttes, sõltumata sellest, kuidas seda äriühingut määratletakse teiste liikmesriikide õiguses.

Lisaks, direktiivi 2008/7 artikli 2 lõike 1 punktide b ja c sõnastuses ei viita miski sellele, et liidu seadusandja kavatsus oli jätta mõistest „kapitaliühing” välja segatüüpi õiguslikud struktuurid, nagu aktsiakapitaliga usaldusühingud, mille puhul võib börsil kaubelda vaid ühe osaga nende kapitalist või varast või mille liikmetest vaid osa võib oma osasid eelneva loata kolmandatele isikutele võõrandada ja vastutab äriühingu võlgade eest üksnes oma osaluse ulatuses. Eelkõige ei kehtesta nimetatud säte ühtegi künnist – ei äriühingu kapitali või vara selle osa suuruse suhtes, millega võib börsil kaubelda, ega tulundusliku ühingu nende liikmete arvu suhtes, kellel on õigus oma osasid eelneva loata võõrandada kolmandatele isikutele ning kes vastutavad äriühingu võlgade eest üksnes oma osaluse ulatuses –, millest allapoole jäämisel ei saa äriühingut käsitada kapitaliühinguna selle sätte mõttes.

(vt punktid 25, 27–30 ja 36 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Kohaldatavad õigusaktid – Töökoha liikmesriigi õigusaktid – Töötamine tööandja väljakutsel – Mõju puudumine – Töötaja, kellele kohaldatakse nimetatud liikmesriigi õigusakte nii päevadel, mil ta töötab, kui ka päevadel, mil ta ei tööta

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 13 lõike 2 punkt a)

2. Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Kohaldatavad õigusaktid – Töökoha liikmesriigi õigusaktid – Liikmesriigi vanaduskindlustuse skeemile vastavate hüvitiste ja peretoetuste saamine selle liikmesriigi õigusnormide alusel – Elukoha liikmesriigi õigusnormides niisuguste hüvitiste maksmiseks sätestatud sisuliste tingimuste täitmine ja sama kindlustusperioodiga seotud samaliigiliste hüvitiste kattumise puudumine – Lubatavus

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 13 lõige 1 ja lõike 2 punkt a)

Summary

1. Määruse nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006 – artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigis elava isiku suhtes, kes kuulub selle määruse kohaldamisalasse ja teeb tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mõnel päeval kuus tööd teise liikmesriigi territooriumil, on kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid nii päevadel, mil isik töötas, kui ka päevadel, mil ta ei töötanud.

Töökoha liikmesriigi õigusnormid jäävad nimelt kohaldatavaks niikaua, kuni asjaomane isik töötab selle liikmesriigi territooriumil. Sellest seisukohast ei ole tähtsust töösuhte olemasolul ega töö liigil ehk sellel, kas tegemist on osalise tööajaga või tööandja väljakutsel töötamisega, ega töötaja töötundide arvul.

(vt punktid 50, 53 ja resolutsiooni punkt 1)

2. Määruse nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006 – artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb selle koosmõjus sama artikli lõikega 1 tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole selle sättega vastuolus see, kui võõrtöötaja, kelle suhtes on kohaldatavad töökoha liikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, mille kohaldamine ei toonud kaasa huvitatud isikute liitumist selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemiga peretoetusi ja vanaduspensioni puudutavas osas, kelle puhul on täidetud elukoha liikmesriigi õiguses ette nähtud sisulised tingimused niisuguste hüvitiste maksmiseks ja kelle olukord ei too kaasa sama kindlustusperioodiga seotud samaliigiliste hüvitiste kattumist, saab elukoha liikmesriigi õigusnormide alusel viimati nimetatud riigis vanaduskindlustuse skeemile vastavaid hüvitisi ja peretoetusi.

(vt punktid 55, 65 ja 66 ning resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab vaidlusaluste õigusaktide aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, et teha kindlaks, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse nende õigusaktide jaoks piisavaks, on tõendatud. Kaalul olevate huvide olulisuse hindamisel – mis on osa piiravate meetmete proportsionaalsuse kontrollist – võib arvesse võtta nende meetmete konteksti, asjaolu, et oli vaja kiiresti võtta meetmed Süüria režiimi survestamiseks, et ta lõpetaks elanike vastu suunatud vägivaldsed repressioonid, ning raskusi, mis takistavad konkreetsemate tõendite saamist riigist, kus toimub kodusõda ja valitseb autoritaarne režiim.

(vt punktid 46 ja 47)
Kohtuasi C‑424/13

Zuchtvieh-Export GmbH

versus

Stadt Kempten

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Eelotsusetaotlus — Põllumajandus — Määrus (EÜ) nr 1/2005 — Loomade kaitse vedamise ajal — Pikk teekond liikmesriigist kolmandasse riiki — Artikli 14 lõige 1 — Enne pikka teekonda täidetava teekonnalehe kontrollimine lähtekoha pädeva ametiasutuse poolt — Selle sätte kohaldamine väljaspool Euroopa Liidu territooriumi kulgeva teekonnaosa suhtes — Nimetatud määruses kehtestatud eeskirjade kohaldatavus selle teekonnaosa suhtes”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 23. aprill 2015

Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Loomade kaitse vedamise ajal – Üldtingimused – Enne pikka teekonda täidetava teekonnalehe kontrollimine lähtekoha pädeva ametiasutuse poolt – Pädeva asutuse õigus kontrollida väljaspool Euroopa Liidu territooriumi kulgeva teekonnaosa korraldust

(ELTL artikkel 13; nõukogu määrus nr 1/2005, artikli 14 lõige 1)

Määruse nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal, artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lähtekoha pädeva asutuse heakskiidu saamiseks koduhobuslaste, kes ei ole registreeritud hobuslased, koduloomadena peetavate veiste, lammaste, kitsede ja sigade veole pikal teekonnal, mis saab alguse Euroopa Liidu territooriumilt ja jätkub väljaspool seda, peab veo korraldaja esitama teekonnalehe, mis on selle teekonna planeeritud korraldust arvestades realistlik ja näitab, et selle määruse sätteid järgitakse, seda ka nimetatud teekonna lõigul, mis kulgeb kolmandate riikide territooriumil, ja kui see ei ole nii, on asjaomasel asutusel õigus nõuda kõnealuse korralduse muutmist selliselt, et nimetatud sätetest kinnipidamine oleks tagatud kogu teekonna ulatuses.

Määrus nr 1/2005 ei kehtesta oma artiklis 14 loomade veole liidu territooriumilt kolmandasse riiki mingit eriomast heakskiidu andmise korda, mis erineks liidus toimuva veo suhtes kohaldatavast korrast. Loomade kaitse on üldisest huvist kantud õiguspärane eesmärk, mille tähtsust väljendab eelkõige see, et liikmesriigid on võtnud vastu EÜ asutamislepingule lisatud protokolli loomade kaitse ja heaolu kohta, ja millel põhineb määrus nr 1/2005, kusjuures nüüd vastab nimetatud protokollile ELTL artikkel 13, EL toimimise lepingu üldkohaldatav säte, mis paikneb selle lepingu esimeses põhimõtteid käsitlevas osas.

(vt punktid 35, 47, 56 ja resolutsioon)
Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse maksustamise korra, mille kohaselt lükatakse maksukohustuslase riigi territooriumil asuva püsiva tegevuskoha põhivara hulka kuuluvate kapitalikaupade tasu eest võõrandamisel saadud kapitalikasumi maksustamine edasi tingimusel, et kapitalikasum reinvesteeritakse maksukohustuslase sama riigi territooriumil asuva püsiva tegevuskoha põhivara hulka kuuluva asendusvara soetamisse, rikub ELTL artiklist 49 ja EMP lepingu artiklist 31 tulenevaid kohustusi.

Selline erinev kohtlemine, mis puudutab kapitalikasumilt võetava maksu tasumise edasilükkamist, võib mõjuda ebasoodsalt selle maksukohustuslase likviidsusele, kes soovib kapitalikasumit reinvesteerida, et soetada mõne muu riigi territooriumil asuvale püsivale tegevuskohale mõeldud asendusvara. Erinev kohtlemine võib igal juhul muuta väljaspool riigi territooriumi tehtava reinvesteeringu vähem atraktiivseks võrreldes selles riigis tehtava reinvesteeringuga, ilma et see oleks põhjendatav olukorra objektiivse erinevusega.

Olgugi et kapitalikasumi maksustamine selle reinvesteerimise korral asendusvara soetamiseks väljaspool riigi territooriumi võib olla põhjendatud liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse säilitamise vajadusega seotud põhjustel, lähevad siseriiklikud õigusnormid, mille toimel nähakse ette kõikidel juhtudel kapitalikasumilt võetava maksu viivitamatu sissenõudmine selle reinvesteerimisel väljapoole riigi territooriumi, igal juhul kaugemale sellest, mis on vajalik, et saavutada liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse säilitamise vajadusega seotud eesmärk, kuna olemas on ka asutamisvabadust vähem piiravad meetmed kui viivitamatu maksustamine.

Maksukohustuslasele tuleb jätta võimalus valida maksusumma viivitamatu tasumise ja nimetatud maksusumma ajatatud tasumise vahel, millele võib vastavalt kohaldatavatele siseriiklikele õigusnormidele lisanduda intress.

Kuna otsene seos asjaomase maksusoodustuse ja selle soodustuse konkreetse maksuga tasakaalustamise vahel ei ole tõendatud, ei ole kõnealune piirang põhjendatav ka riigi maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadusega.

(vt punktid 58–60, 67, 72, 74, 83 ja resolutsioon)
Mõistet „otsuse tegemine” ELTL artikli 267 teise lõigu tähenduses tuleb tõlgendada laialt, et vältida seda, et paljusid menetlusküsimusi käsitatakse vastuvõetamatuna ja sellistena, mida Euroopa Kohus ei saa tõlgendada. Sellest mõistest tuleb seega aru saada nii, et see hõlmab kogu menetlust, mille tulemusel teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus otsuse, selleks et Euroopa Kohtul oleks võimalik tõlgendada kõiki liidu õiguse menetlusnorme, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab oma otsuse tegemiseks kohaldama.

Määruse nr 1393/2007 kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades, millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1348/2000, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hagid valduse ja omandiõiguse rikkumise eest hüvitise saamise nõudes, lepingu täitmise nõudes ja kahju hüvitamise nõudes, mille riigivõlakirjade omanikest eraõiguslikud isikud on esitanud võlakirju emiteerinud riigi vastu, kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse, kuna ei ole ilmnenud, et need ilmselgelt ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka.

Nimelt selleks, et teha kindlaks, kas määrus nr 1393/2007 on kohaldatav, piisab, kui asja lahendav kohus leiab, et ei ole ilmne, et talle esitatud hagi ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka. Küsimus, kas menetluse algatusdokument puudutab tsiviil‑ ja kaubandusasju selle määruse tähenduses, tuleb tingimata lahendada juba enne, kui teised menetlusosalised peale hageja on kõnealuse dokumendi kätte saanud, kuivõrd just selle küsimuse vastusest sõltub kõnealuse dokumendi kättetoimetamise kord. Neil asjaoludel peab asjaomane kohus piirduma tema käsutuses olevate vältimatult osaliste andmete esmase analüüsimisega, et kaaluda, kas hagi kuulub tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka või mõnda valdkonda, millele see määrus artikli 1 lõike 1 kohaselt ei laiene, kusjuures analüüsi tulemus ei saa mõistagi mõjutada hilisemaid otsuseid, mis kohus peab tegema muu hulgas omaenda pädevuse ja kohtuasja sisu kohta.

Mis puudutab riigivõlakirjade omanikest eraõiguslike isikute hagisid võlakirju emiteerinud riigi vastu, siis tuleb kontrollida, kas pooltevahelist õigussuhet ilmselgelt iseloomustab võlgnikust riigi poolt riigivõimu teostamine selles tähenduses, et tegemist on märksa laiemate volituste teostamisega kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest üldnormidest. Võlakirja emiteerimine ei eelda siiski tingimata laiemate volituste teostamist kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest õigusnormidest. Lisaks, mis puudutab võimalust riigi võlakirju vahetada, siis esiteks asjaolu, et see võimalus kehtestati seadusega, ei ole iseenesest määrava tähtsusega otsustamisel, et riik teostas riigivõimu, ning teiseks ei ole ilmne, et seaduse vastuvõtmine tõi otseselt ja vahetult kaasa muudatused kõnealuste väärtpaberite finantstingimustes ja tekitas seega kahju, mida asjaomased isikud väidavad olevat tekkinud.

(vt punktid 44–46, 49, 51, 53, 55–57 ja 59 ning resolutsioon)
1.

Tuvastada, et kuna Poola Vabariik on 11. märtsi 2004. aasta kaupade ja teenuste maksustamise seaduse (ustawa o podatku od towarów i usług) lisa nr 3 rubriikides 82, 92 ja 103 ette näinud vähendatud käibemaksumäära kohaldamise tarnetele, mis on seotud
Asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik ja Austria Vabariik olid läbirääkimistel saavutanud spetsiaalse erandi, mida on korratud selle akti X lisa 1. peatüki punktis 13 ja mis puudutab teatavaid tundlikke valdkondi, mille puhul on nimetatud liikmesriikidel õigus piirata töötajate liikumisega seotud teenuste osutamise vabadust, ei saa käsitada nii, et see jätab neile vähem tegutsemisruumi kui on liikmesriikidel, kes ei saavutanud läbirääkimistel sellist erandit reguleerimaks Ungari töötajate sissevoolu oma territooriumile.

Teenuste osutamist käsitleva lepingulise suhte puhul tuleb selleks, et teha kindlaks, kas seda lepingulist suhet tuleb pidada töötajate vahendamiseks direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 1 lõike 3 punkti c tähenduses, võtta arvesse kõiki elemente, mis näitavad, et töötaja ümberpaigutamine vastuvõtvasse liikmesriiki kas kujutab või ei kujuta endast kõnealuse lepingulise suhtega seotud pakutava teenuse eset. Tõendiks selle kohta, et ümberpaigutamine ei ole vaidlusaluste osutatavate teenuste ese, on eeskätt asjaolu, et teenuseosutaja vastutab lepingus sätestatud teenuste nõuetele mittevastava osutamise eest, samuti see, et teenuseosutajal on vabadus määrata töötajate arv, keda ta peab vajalikuks vastuvõtvasse liikmesriiki saata. Seevastu asjaolu, et ettevõtja, kellele seda teenust osutatakse, kontrollib teenuse vastavust nimetatud lepingule või et ta võib anda üldiseid juhiseid teenuseosutaja töötajatele, ei võimalda iseenesest teha järeldust, et tegemist on töötajate vahendamisega.

(vt punkt 41 ja resolutsiooni punkt 2)
Väljendi „õigus saada” artikli 27 tähenduses mis tahes muu tõlgendus seaks liikmesriigi pädevuse, mis tal selle määruse alusel antavate hüvitiste osas on, ajalise kohaldamise sõltuvusse sellest, kui kiiresti menetlevad liikmesriigi asutused pensionitaotlusi; see läheks vastuollu nimetatud määruse ühe eesmärgiga, milleks on tagada, et iga kindlustatu, kes kuulub määruse kohaldamisalasse, oleks järjepidevalt kaetud.

Määruse nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006 – artiklit 27 koostoimes määruse VI lisa R jao punkti 1 alapunktidega a ja b tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasja asjaoludega samasuguses olukorras oleva isiku pensioni tuleb käsitada nii, et seda on õigus saada alates selle ajavahemiku algusest, mille eest isikule asjaomast pensioni tegelikult maksti, olenemata kuupäevast, mil õigus sellele pensionile ametlikult tuvastati, sealhulgas vajaduse korral siis, kui asjaomane ajavahemik algab enne sama pensioni määramise otsuse kuupäeva.

Määruse nr 1408/71, määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006, artikleid 27 ja 84a koostoimes määruse VI lisa R jao punkti 1 alapunktidega a ja b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusaktid, mis ei võimalda isikul, kellele see liikmesriik on üks aasta tagasiulatuvalt määranud pensioni, liituda kohustusliku ravikindlustusega samasuguse tagasiulatuva jõuga, ja mis jätavad selle isiku ilma igasugusest sotsiaalkindlustuse kaitsest, võtmata arvesse kõiki olulisi asjaolusid, eelkõige tema isiklikku olukorda puudutavaid asjaolusid.

Liikmesriigil võib tõepoolest olla seaduslik õigus piirata tagasiulatuva jõuga ravikindlustuse sõlmimist, et julgustada isikuid, kes peavad sellise kindlustuse sõlmima, tegema seda võimalikult kiiresti. Siiski peavad liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemidega – mille korraldamine on nende riikide pädevuses – liitumise tingimused järgima liidu õigust ega või viia selleni, et siseriiklike õigusaktide kohaldamisalast jäetakse välja isikud, kellele määruse nr 1408/71 alusel neid samu õigusakte kohaldatakse. Kõnealuse määrusega kehtestatud kollisiooninormide süsteemi – mis on kohustuslik nii liikmesriikidele kui ka asjaomastele isikutele – kasulikku mõju ei ole võimalik tagada, kui need liikmesriigid võivad oma siseriiklike õigusaktidega jätta asjaomase isiku ilma võimalusest täita täielikult talle sama määrusega pandud kohustusi.

Lisaks võib määruse nr 1408/71 artikli 84a lõike 2 kohaselt selle artikli 84a lõike 1 kolmandas lõigus viidatud teavitamiskohustuse mittetäitmine kaasa tuua üksnes proportsionaalsete meetmete rakendamise vastavalt siseriiklikele õigusaktidele, kusjuures need meetmed peavad esiteks olema samaväärsed nendega, mida rakendatakse sarnastes situatsioonides siseriiklike õigusaktide alusel, ja teiseks ei tohi need muuta taotlejatele selle määrusega antud õiguste teostamist võimatuks või ületamatult raskeks.

(vt punktid 48, 49, 53, 57 ja 59 ning resolutsioon)