ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

a) Kas väljendit „selle paiga […], kus kahju tekitanud juhtum on toimunud“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (1), edaspidi „Brüssel Ia määrus“) artikli 7 punktis 2 tuleb tõlgendada nii, et „kahju põhjustanud sündmuse kohaks“ (kahju toimumise koht) on selle äriühingu asukoht, mis ei suuda oma võlausaldajate nõudeid rahuldada, kui nende laekumise ebatõenäolisus põhineb sellel, et selle äriühingu 2. astme emaettevõtja rikkus oma hoolsuskohustust nende võlausaldajate suhtes? b) Kas väljendit „selle paiga […], kus kahju tekitanud juhtum on toimunud“ Brüssel Ia määruse artikli 7 punktis 2 tuleb tõlgendada nii, et „kahju tekkimise kohaks“ (kahju tekkimise koht) on selle äriühingu asukoht, mis ei suuda oma võlausaldajate nõudeid rahuldada, kui nende laekumise ebatõenäolisus põhineb sellel, et selle äriühingu 2. astme emaettevõtja rikkus oma hoolsuskohustust nende võlausaldajate suhtes? c) Kas on vajalik täiendavate asjaolude esinemine, mis õigustaks selle äriühingu, mis ei paku nõuete rahuldamise võimalust, asukohajärgse kohtu pädevust, ja kui ja, siis milliste? d) Kas asjaolu, et äriühingu, mis ei suuda oma võlausaldajate nõudeid rahuldada, Madalmaade pankrotihaldur esitas oma seadusest tuleneva ülesande raames realiseerida pankrotivara ja kõikide võlausaldajate kasuks (kuid mitte nende nimel) õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise hagi, on oluline Brüssel Ia määruse artikli 7 punkti 2 järgi pädeva kohtu kindlakstegemisel? Selline hagi toob kaasa olukorra, kus ei kontrollita üksikute võlausaldajate individuaalset olukorda ning kolmas isik, kelle vastu hagi on esitatud, ei saa pankrotihalduri suhtes kasutada kõiki kaitsevahendeid, mida ta oleks saanud kasutada üksikute võlausaldajate suhtes. e) Kas asjaolu, et ühe osa võlausaldajatest, kelle kasuks pankrotihaldur hagi esitab, elukoht ei ole Euroopa Liidus, on oluline Brüssel Ia määruse artikli 7 punkti 2 järgi pädeva kohtu kindlakstegemisel?
2.

Kas direktiivi 2001/83/EÜ artiklit 90 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millega täiendatakse keelatud reklaamimeetodite loetelu ja kehtestatakse rangemaid piiranguid kui need, mis on nimetatud direktiivi artiklis 90 sõnaselgelt ette nähtud?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Wien (Austria) 31. augustil 2020 – Österreichische Apothekerkammer versus HA

(Kohtuasi C-407/20)

(2020/C 443/05)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Wien

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Österreichische Apothekerkammer

Kostja: HA

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguses kehtestatud keeld, mille kohaselt ei või sidevahendite abil müüa HIV-seisundi tuvastamise in vitro diagnostikameditsiiniseadmeid, mille tootja on ette näinud kasutamiseks kodustes tingimustes isikute poolt, kes ei oma vastavat väljaõpet, ja mis on seega samaväärse toimega meede ELTL artikli 34 tähenduses, on õigustatud inimeste tervise ja elu kaitsmiseks?
2.

Kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas kohtu, kuhu eelnevalt pöörduti, otsuse tegemisel olid täidetud määruse nr 650/2012 artikli 6 punktis a ja artikli 7 punktis a sätestatud tingimused? Millises ulatuses on ta seotud selle kohtu otsusega, kuhu eelnevalt pöörduti? Eelkõige: a) Kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas pärandaja on kehtivalt valinud kohaldatava õiguse määruse nr 650/2012 artikli 22 kohaselt? b) Kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas menetlusosaline esitas kohtule, kuhu eelnevalt pöörduti, taotluse keelduda asja arutamisest määruse nr 650/2012 artikli 6 punkti a alusel? c) Kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, on õigesti eeldanud, et pärimisasja lahendamiseks on sobivamad selle liikmesriigi kohtud, mille õigus valiti?
1.

Kas komisjoni 27. aprilli 2011. aasta otsuse 2011/278/EL (1) artikli 10 lõige 8 näeb, koostoimes selle otsuse I lisaga, ette hapnikkonverterit kasutava protsessi käitisele lubatud heitkoguse tasuta ühikute eraldamist ajavahemikuks 2013–2020, kui tootmise sisend on süsinikuga küllastatud vedel raud, mida tarnitakse teisest käitisest, mis kuulub teisele käitajale, tingimusel et samal ajal on tagatud, et tootele kuummetall ei toimuks topeltarvestust ega topelteraldamist?
3.

Kas olukorras, kus, nagu praegusel juhul, komisjon on riigiabi otsusega tunnistanud siseturuga kokkusobivaks nii olemasoleva abikava kui ka kavandatavad muudatused ning riik on muu hulgas selgitanud, et rakendab olemasolevat abikava ainult teatud tähtpäevani, on kehtiva seaduse alusel olemasoleva abikava rakendamise jätkamisel riigi selgituses toodud tähtajast pikemalt tegemist uue abiga nõukogu määruse (EL) 2015/1589 (2) artikli 1 punkti c mõttes, arvestades muu hulgas Euroopa Kohtu seisukohti asjas C-590/14 P (3) (otsuse punktid 49–50)?
C 433/40

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad Silistra (Bulgaaria) 16. oktoobril 2020 – DB, LY versus Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti

(Kohtuasi C-520/20)

(2020/C 433/49)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Administrativen sad Silistra

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: DB, LY

Kostja: Nachalnik na Rayonno upravlenie Silistra pri Oblastna direktsia na Ministerstvo na vatreshnite raboti

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 12. juuni 2007. aasta otsuse 2007/533/JSK, mis käsitleb teise põlvkonna Schengeni infosüsteemi (SIS II) loomist, toimimist ja kasutamist, artiklit 39 ja eelkõige artikli 39 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid ja halduspraktika, mille kohaselt pädev ametiasutus võib ja peab täitmisest keelduma, kui esineb alus eeldada, et SIS II-te kantud hoiatusteade ei ole kooskõlas selle registreerimise ja nimetatud otsuse artikli 38 lõikes 1 sätestatud eesmärkidega?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka) 1. oktoobril 2020 – DIMCO Dimovasili M.I.K.E. versus Ypourgos Perivallontos kai Energeias

(Kohtuasi C-499/20)

(2020/C 433/46)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Symvoulio tis Epikrateias

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: DIMCO Dimovasili M.I.K.E.

Vastustaja: Ypourgos Perivallontos kai Energeias

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. mai 1997. aasta direktiivi 97/23/EÜ surveseadmeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 181, 9.7.1997, lk 1; ELT eriväljaanne 13/19, lk 86) artikli 4 punkti 1.1, artikli 7 lõiget 4 ja artiklit 8 koostoimes selle direktiivi I lisaga tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid nagu Kreeka maagaasipaigaldisi töörõhuga kuni 500 mbar reguleeriva tehnilise määruse punktid 1.2.4, P9.5.6.9 ja P9.5.8.2, mida käsitletakse põhikohtuasjas ning millega on põhjustel, mis on seotud inimeste ohutusega peamiselt seismiliste sündmuste korral, kehtestatud tingimused ja piirangud (õhutamiskohustused, maa-aluste osade keeld) surveseadmete (gaasitorud) paigaldamise viisi osas, kui neid tingimusi ja piiranguid kohaldatakse samamoodi ka selliste torude suhtes, millel on – nagu torudel, millega on tegemist käsitletaval juhul, – EÜ-vastavusmärk ning tootja on need sertifitseerinud kui torud, mida saab paigaldada ja kasutada ohutult ilma, et oleks vaja järgida neid tingimusi ja piiranguid?

Kas neid direktiivi 97/23/EÜ eespool viidatud sätteid koostoimes selle direktiivi artikliga 2 tuleb vastupidi tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised tingimused ja piirangud nagu käsitletavad, mis puudutavad surveseadmete (gaasitorud) paigaldamise viisi?
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/65/EÜ artikli 69 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et prospektides vajaliku miinimumteabe, mis on ettenähtud I lisa A loendis, igasugune muutmine on alati hõlmatud mõistega „olulised andmed“ direktiivi artikli 72 tähenduses, mistõttu tuleb neid õigeaegselt ajakohastada?
2.

Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas selleks, et määrus nr 261/2003 muutuks kohaldatavaks ja lennureisist mahajätmise alusel tekiks reisijal õigus hüvitisele, peab reisija ilmuma registreerimisele või lennule talle ette teatatud ajaks või mitte hiljem kui 45 minutit enne algselt broneeritud lennu teatavaks tehtud väljumisaega – nagu on põhimõtteliselt nõutud määruse nr 261/2004 artikli 3 lõikes 2 ja artikli 2 punktis j –, olgugi et tulenevalt varasemale asenduslennule minekust, millele oli reisija ümber broneeritud, ei olnud seda tegelikult enam võimalik teha?
(1)

Üldkohus rikkus õigusnormi ja põhjendamiskohustust, kuna Üldkohus ei vaadanud läbi väidet, mille kohaselt on otsusega ECB/SSM/2018-FRCAG-76 rikutud õiguskindluse põhimõtet, ning Üldkohus rikkus õiguskindluse põhimõtet, kuna Üldkohus leidis, et esineb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta artikli 26 lõike 3 rikkumine, samas kui Üldkohus sõnaselgelt tunnistas, et see säte ei ole selge;
2.

Kas eespool kirjeldatud riigisisesed õigusnormid, nagu neid on kohaldanud Vallooni piirkond, on põhjendatud avalikust julgeolekust või muudest kaitsemeetmetest tulenevate nõuetega ja kas riigisisesed õigusnormid, millele antud tõlgenduse kohaselt näevad need siduvalt ette, et sõiduki juhtimisel peab sõidukis kaasas olema sõiduki välisriigi residendist omaniku väljastatud dokument, millega antakse luba kasutada sõidukit piiratud aja jooksul isiklikuks tarbeks ja milles on märgitud kõnealuse loa kehtivusaeg, on taotletud eesmärgi saavutamiseks vajalikud või oleks eesmärki olnud võimalik saavutada ka teiste, vähem rangete ja formaalsete meetmetega?
C 9/4

ET

ViaSat, Inc. 5. juunil 2020 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 26. märtsi 2020. aasta otsuse peale kohtuasjas T-734/17: ViaSat versus komisjon

(Kohtuasi C-235/20 P)

(2021/C 9/05)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: ViaSat, Inc. (esindajad: avocat P. de Bandt, avocate M. R. Gherghinaru, abogado J. Ruiz Calzado, abogada L. Marco Perpiñà)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Inmarsat Ventures Ltd

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tunnistada käesolev apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks ning sellest tulenevalt

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning teha asjas lõplik otsus, millega kohustada komisjoni võimaldama tutvuda taotletud dokumentidega,

— tühistada komisjoni peasekretäri 11. jaanuari 2018. aasta otsus,

— mõista komisjonilt välja apellandi kulud.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide: taotletud dokumentide konfidentsiaalsuse üldise eelduse kohaldamisel on rikutud õigusnormi ning seoses ärihuvide kaitsmise ja põhjendamiskohustusega on rikutud määruse nr 1049/2001 (1) artikli 4 lõiget 2.

Teine väide: seoses asjaoluga, et avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve, on rikutud õigusnormi ning ärihuvide kaitse osas on rikutud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 viimast tingimust.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (ELT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 29. septembril 2020 – XXXX versus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Kohtuasi C-483/20)

(2021/C 9/13)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Apellant: XXXX

Vastustaja: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigusega, eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 18 ja 24, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, (1) artiklitega 2, 20, 23 ja 31 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (2) artikli 25 lõikega 6 on vastuolus see, et liikmesriik jätab direktiivi 2013/32/EL artikli 33 lõike 2 punktis a antud võimalust kasutades rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuna läbi vaatamata põhjusel, et teine liikmesriik on kaitse juba andnud, võttes arvesse, et taotleja on esimeses liikmesriigis kaitse saanud saatjata alaealise lapse isa, et ta on tuumikperekonna ainus lapsevanem, kes lapse kõrval viibib, et ta elab lapsega koos ning et kõnealune liikmesriik on andnud talle lapse hooldusõiguse? Kas perekonna ühtsuse ja lapse parimate huvide põhimõtted ei kohusta vastupidi liikmesriiki, kus selle vanema laps on kaitse saanud, andma kaitse ka vanemale?

(1) ELT 2011, L 337, lk 9.

(2) ELT 2013, L 180, lk 60.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 29. septembril 2020 – XXXX versus HR Rail SA

(Kohtuasi C-485/20)

(2021/C 9/14)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: XXXX

Vastustaja: HR Rail SA

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (1), artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tööandjal on kohustus viia isik, kes oma puude tõttu ei ole enam võimeline täitma olulisi ülesandeid, mis on seotud ametikohaga, millele ta tööle võeti, üle teisele ametikohale, mille jaoks tal on vajalik pädevus, võimekus ja võimalused, kui selline meede ei kujuta endast tööandjale ebaproportsionaalset koormat?

(1) EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Nürnberg (Saksamaa) 29. septembril 2020 – RightNow GmbH versus Wizz Air

(Kohtuasi C-469/20)

(2021/C 9/11)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Nürnberg

Põhikohtuasja pooled

Hageja: RightNow GmbH

Kostja: Wizz Air

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lennuettevõtja tüüptingimustes sisalduv tingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja mille kohaselt tuleb lennu broneerinud tarbijaga elektroonilise sidevahendi kaudu sõlmitud lepingu suhtes kohaldada lennuettevõtja asukohariigi õigust, mis ei ole identne lennu broneerinud tarbija hariliku viibimiskoha riigi õigusega, on ebaõiglane, kuivõrd see eksitab tarbijat, jättes teda teavitamata sellest, et mõne muu õiguse valik on vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (2) artikli 5 lõike 2 teisele lõigule piiratud ja valida ei või mis tahes õigust, vaid ainult sellise õiguse, mida on nimetatud Rooma I määruse artikli 5 lõike 2 teises lõigus?

Kohtuasi kustutati Euroopa Kohtu 12. novembri 2020. aasta määrusega Euroopa Kohtu registrist.

(1) EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.

(2) ELT 2008, L 177, lk 6.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Hamburg (Saksamaa) 6. augustil 2020 – SP versus KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

(Kohtuasi C-367/20)

(2021/C 9/08)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Hamburg

Põhikohtuasja pooled

Hageja: SP

Kostja: KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

Eelotsuse küsimus

Kas määruse nr 261/2004 (1) artikli 5 lõike 1 punkti c ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes artikli 3 lõikega 5 tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on ümberistumisega lennuga, mis koosneb kahest lennust ja mille kohta on tehtud ühtne broneering ning mis väljub kõikidest liikmesriikidest väljaspool (kolmandas riigis) asuvast lennujaamast ja suundub sihtkohta liikmesriigis asuvas lennujaamas muu [liikmesriigi] lennujaama kaudu, võib reisija, kes hilines oma lõppsihtkohta kolm tundi või rohkem seetõttu, et hilines esimene lend, mida koodijagamise kokkuleppe alusel teostas kolmandas riigis asuv lennuettevõtja, esitada selle määruse alusel kahju hüvitamise hagi ühenduse lennuettevõtja vastu, kelle juures lend tervikuna broneeriti ja kes teostas ainult lennu teise osa?

Euroopa Liidu Kohus (üheksas koda) otsustas 12. novembri 2020. aasta määruses järgmist:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 5 lõike 1 punkti c ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes selle määruse artikli 3 lõike 1 punktiga b ja lõikega 5 tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on ümberistumisega lennuga, mis koosneb kahest lennust ja mille kohta on tehtud ühtne broneering ning mis väljub kolmandas riigis asuvast lennujaamast ja suundub sihtkohta liikmesriigis asuvas lennujaamas muu liikmesriigi lennujaama kaudu, võib reisija, kes hilines oma lõppsihtkohta kolm tundi või rohkem seetõttu, et hilines esimene lend, mida koodijagamise kokkuleppe alusel teostas kolmandas riigis asuv lennuettevõtja, esitada selle määruse alusel kahju hüvitamise hagi ühenduse lennuettevõtja vastu, kes teostas teise lennu.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10; parandus ELT 2018, L 155, lk 35).
1.

Kas otsus „anda karjääri käitamise eesmärgil luba häirida loomi ja kahjustada nende liikide elupaiku“ ja otsus, millega antakse nimetatud käitamiseks luba või keeldutakse selle andmisest (ühtne luba), kujutavad endast sama „teostusluba“ (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (1) artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses), mis on seotud sama projektiga (nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses), kui ühelt poolt ei saa karjääri käitamist toimuda neist otsustest esimese otsuseta ning kui teiselt poolt on ühtseid lubasid väljastaval asutusel võimalus hinnata käitamise mõju võrreldes esimese otsuse teinud asutuse poolt kindlaks määratud parameetritega rangemalt?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgaaria) 8. oktoobril 2020 – kriminaalasi järgmiste isikute suhtes: RR ja JG

(Kohtuasi C-505/20)

(2021/C 9/15)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Spetsializiran nakazatelen sad

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

RR ja JG

Eelotsuse küsimused

Kas direktiivi 2014/42 (1) artikliga 8 on vastuolus riigisisene seadus, mille kohaselt pärast eeldatava kuriteovahendina või kriminaaltuluna arestitud vara arestimist ei ole puudutatud isikul kriminaalasja kohtumenetluse etapis õigust esitada kohtule taotlust selle vara väljaandmiseks?

Kas riigisisene seadus, mille kohaselt ei ole lubatav „kuriteovahendi“ konfiskeerimine sellise asja puhul, mis on kuriteos mitteosalenud kolmanda isiku omandis, mille kolmas isik andis aga süüdistatavale kestvaks kasutamiseks sellisel viisil, et sisesuhtes kasutab just süüdistatav omandist tulenevaid õigusi, on kooskõlas direktiivi 2014/42 artikli 4 lõikega 1 koostoimes artikli 2 punktiga 3 ja põhiõiguste harta artikliga 17?

Kui vastus küsimusele on eitav: Kas direktiivi 2014/42 artikli 8 lõike 6 teine lause ja lõige 7 sätestavad kohustuse tõlgendada riigisisest seadust nii, et kolmandal isikul, kelle vara on arestitud ja võidakse kuriteovahendina konfiskeerida, on võimalik osaleda menetluses, mis võib endaga kaasa tuua konfiskeerimise, samuti vaidlustada kohtus konfiskeerimisotsus?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiiv 2014/42/EL kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus (ELT 2014, L 127, lk 39).
1.

Kas andmesubjekti õigusega tema eraelu austamisele (Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 7) ja isikuandmete kaitsele (harta artikkel 8) on kooskõlas, et olukorras, kus andmesubjekt on interneti otsinguteenuse pakkuja kui vastutava töötleja vastu esitanud lingi eemaldamise nõude ja kus selle nõude hindamisel kaalutakse vastavalt määruse (EL) 2016/679 (1) artikli 17 lõike 3 punktile a harta artiklites 7, 8, 11 ja 16 sätestatud vastanduvaid õigusi ja huve, oleneb kaalumise tulemus juhul, kui link, mille eemaldamist taotletakse, suunab faktiväiteid ja faktiväidetel põhinevaid väärtushinnanguid – mille tõesuse seab andmesubjekt kahtluse alla – sisaldava sisu juurde, mille seaduslikkus oleneb selles sisalduvate faktiväidete õigsusest, olulisel määral ka sellest, kas andmesubjektilt võib mõistlikult oodata, et ta saab kaitsta oma õigusi sisu pakkuja vastu näiteks esialgse õiguskaitse menetluses ja seeläbi saab ta vähemalt esialgselt tuua selgust otsingumootori haldaja kui vastutava töötleja poolt kättesaadavaks tehtud sisu tõesuse küsimuses?
3.

Määruse 2020/1054 artikkel 3, mis näeb ette kuupäeva, millal see määrus jõustub (20. august 2020), ilma et see näeks ette üleminekuperioodi, eriti arvestades kohustust viivitamatult kohaldada esiteks määruse nr 561/2006 artikli 8 lõikesse 8 tehtud muudatusi, millega keelatakse puhkeperioodide tegemine sõiduki kabiinis, ja teiseks määruse nr 561/2006 artikli 8 lõikesse 8a tehtud muudatusi, mis on seotud kohustusega tagada, et sõidukijuhid naasevad on elukohta iga nelja nädala järel, on vastuolus: 3.1 Proportsionaalsuse põhimõttega, kuivõrd määrates jõustumise kuupäevani kuluvaks perioodiks 20 päeva on ELi institutsioonid esiteks jätnud arvestamata asjaolu, et liikmesriikidel ja vedajatel ei ole objektiivsetel põhjustel ja üleminekuperioodi puudumisel võimalik muudetud kohustustega kohanduda, ja teiseks ei ole nad esitanud ühtki väidet, millega põhjendada nende uute nõuete jõustamise kiireloomulisust; 3.2 ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustusega, kuivõrd ELi institutsioonid olid ettepaneku läbivaatamisel mõjuanalüüsi ja muude allikate tõttu teadlikud, et esiteks keeld veeta asjaomastel perioodidel uneaega kabiinis ei oleks tegelikkuses suurema osa liikmesriikide (kuna alternatiivsed majutusvõimalused ei ole piisavad) ja veoettevõtjate puhul kohaldatav, teiseks kohustus tagada, et sõidukijuhid naasevad oma elukohta või tööandja tegevuskohta, tooks kaasa praktilisi raskusi, kuna selle kohustuse rakendamise eeskirjad ei ole selged, mistõttu paluti ELi institutsioonidel esitada väiteid, millega põhjendada üleminekuperioodi või õigusnormide jõustamise edasilükkamise puudumist. 3.3 Lojaalse koostöö põhimõttega, kuivõrd ELi institutsioonid mitte üksnes jätsid täielikult põhjendamata vajaduse tagada, et viivitamatult jõustataks keeld veeta asjaomastel perioodidel öö sõiduki kabiinis ja kohustus tagada, et sõidukijuhid naasevad oma elukohta, vaid jätsid ka arvesse võtmata liikmesriikide ja huvitatud poolte esitatud andmed, mis puudutavad objektiivseid takistusi ja vajadust näha ette üleminekuperiood, mis võimaldaks muudetud õigusnormiks valmistuda.