ET Euroopa Liidu Teataja C 421/22

National Iranian Oil Company 23. septembril 2014 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 16. juuli 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-578/12: National Iranian Oil Company versus nõukogu

(Kohtuasi C-440/14 P)

2014/C 421/33

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: National Iranian Oil Company (esindaja: advokaat J.-M. Thouvenin)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu seitsmenda koja 16. juuli 2014. aasta otsus kohtuasjas T-578/12;

— rahuldada nõuded, mille apellant esitas Euroopa Liidu Üldkohtus;

— mõista mõlema kohtuastme kulud välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks kuus väidet Üldkohtu 16. juuli 2014. aasta otsuse vastu.

Esimeses tühistamisväites märgib apellant, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 õigusnormi rikkunud, kui ta leidis, et kuna nõukogu rakendusmääruses (EL) nr 945/2012 (1) on käsitletud määruse (EL) nr 267/2012 (2) artikli 46 lõiget 2, siis tuleb järeldada, et rakendusmäärus märgib selgelt, et selle õiguslikuks aluseks on nimetatud artikli 46 lõige 2. Nimelt näeb õiguslik alus ette, millises õiguslikus vormis peab olema akt, mis selle õigusliku alusega vastu võetakse; artikli 46 lõige 2 aga ei näe ette mingit õiguslikku vormi.

Teises väites märgib apellant, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–56, mille võib kokku võtta väitega, et „artikli 215 lõikest 2 ei ilmne, et individuaalsed piiravad meetmed füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste ja mitteriiklike üksuste suhtes tuleb vastu võtta ELTL artikli 215 lõikes 1 sätestatud menetluse alusel”. Esiteks on ELTL artikli215 lõikes 1 – mis on ainuke ELTL säte, mis käsitleb piiravaid meetmeid – selgelt sätestanud, et nimetatud meetmetele kohaldatav menetlus on see, mis on nimetatud artiklis sätestatud, ning ei näe ette ühtegi teist menetlust. Teiseks on ELTL artikkel 291 kokkusobimatu ELTL artikli 215 lõikega 2. Lõpuks, teise võimalusena ei saa ELTL artikli 291 lõiget 2 tõlgendada nii, et see annab nõukogule piiravate meetmete vastuvõtmiseks täiendava õigusliku aluse peale selle, mis on sätestatud ELTL artikli 215 lõikes 2.

Kolmas väide on esitatud teise võimalusena juhuks, kui kohus leiab, et individuaalsete piiravate meetmete vastuvõtmine ELTL artikli 291 lõike 2 alusel on juriidiliselt võimalik seoses piiravate meetmete vastuvõtmisega, mis algselt põhinesid ELTL artiklil 215; selle väitega märgib apellant, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta leidis oma kohtuotsuse punktides 74–83, et liidu nõukogu poolt selle erandmenetluse kasutamine käesoleval juhul on artikli 291 lõike 2 sõnastuse kohaselt „nõuetekohaselt põhjendatud”. Esiteks ei vasta selliselt esitatud põhjendamise nõue mitteotsese põhjenduse nõuetele. Teiseks, isegi kui oletada, et sellele nõudele võiks vastata vaikimisi esitatud põhjendus, ei ole see käesolevas asjas täidetud, kuna Üldkohus tõlgendas asjassepuutuvaid tekste ekslikult.

Neljas väide on esitatud teise võimalusena juhuks, kui kohus leiab, et individuaalsete piiravate meetmete vastuvõtmine ELTL artikli 291 lõike 2 alusel on juriidiliselt võimalik seoses piiravate meetmete vastuvõtmisega, mis algselt põhinesid ELTL artiklil 215; selle väitega märgib apellant, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta leidis oma otsuse punktis 86, et määruse nr 267/2012 artikli 46 lõige 2 „jätab nõukogule pädevuse rakendada selle määruse artikli 23 lõigete 2 ja 3 sätteid”, see oleks aga piisav, et täita põhjendamiskohustust seoses selle sätte õigusliku aluse viitega, milleks on ELTL artikli 291 lõige 2. Apellandi sõnul jõudis Üldkohus selle järelduseni määruse nr 267/2012 artikli 46 lõike 2 õiguslikult eksliku tõlgenduse teel.

Viies väide on esitatud teise võimalusena juhuks, kui kohus leiab, et individuaalsete piiravate meetmete vastuvõtmine ELTL artikli 291 lõike 2 alusel on juriidiliselt võimalik seoses piiravate meetmete vastuvõtmisega, mis algselt põhinesid ELTL artiklil 215; selle väitega märgib apellant, et Üldkohus on oma otsuse punktis 87 õigusnormi rikkunud, kui ta leidis, et liidu õigusaktide põhjendamiskohustus ei pane nõukogule kohustust märkida otsesõnu, et määrus (EL) nr 267/2012 tugines ELTL artikli 291 lõikele 2 kui määruse nr 267/2012 artikli 46 lõike 2 õiguslikule alusele.

Kuuendas väites märgib apellant, et Üldkohus on oma otsuse punktis 115 õigusnormi rikkunud, kui ta leidis, et määruse (EL) nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d esitatud kriteerium (vaidlusalune kriteerium) on kooskõlas õigusriigi põhimõtte ja üldisemalt Euroopa Liidu õigusega, kuna see „ei ole meelevaldne ega seotud diskretsiooniga”; ning selle kohtuotsuse punktis 123, et „vaidlusalune kriteerium piirab nõukogu kaalutlusõigust, kuna see kehtestab objektiivsed kriteeriumid ja tagab liidu õigusega nõutud ootuspärasuse astme”. Üldkohus rikkus ka apellandi kaitseõigusi. Apellant rõhutab esmalt, et Üldkohus on vaidlusaluse kriteeriumi ümber kirjutanud ja seejärel tunnistanud selle liidu õigusega kooskõlas olevaks, ehkki selle õiguspärasust tuleks hinnata sellel kujul, nagu see esineb määruses. Ta märgib seejärel, et kuna Üldkohus kirjutas vaidlusaluse kriteeriumi ümber, et tunnistada see õiguspäraseks, siis rikutakse tema kaitseõigusi, võttes temalt õigus tugineda sellele ümberkirjutatud tekstile, et oma kaitset ette valmistada, sest ta ei teadnud seda kaitset ette valmistades ja sellele vastu vaieldes ümberkirjutatud teksti sisu. Lõpuks märgib apellant, et Üldkohtu põhjendused ei ole sidusad, see aga rikub kohtu põhjendamiskohustust.

(1) Nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärus (EL) nr 945/2012, millega rakendatakse määrust (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 282, lk 16).

(2) 23. märtsi 2012. aasta määrus (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 961/2010 (ELT L 88, lk 1).