ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-438/11

Lagura Vermögensverwaltung GmbH

versus

Hauptzollamt Hamburg-Hafen

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Ühenduse tolliseadustik — Artikli 220 lõike 2 punkt b — Imporditollimaksu tollivormistusjärgne sissenõudmine — Õiguspärane ootus — Päritolusertifikaadi õigsuse kontrollimise võimatus — Mõiste „eksportija esitatud ebaõigetel asjaoludel põhinev sertifikaat” — Tõendamiskoormis — Üldiste tariifsete soodustuste süsteem”

Kokkuvõte — Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 8. november 2012

Euroopa Liidu omavahendid — Impordi- ja eksporditollimaksude tollivormistusjärgne sissenõudmine — Määruse nr 2913/92 artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud imporditollimaksu järelarvestuskande tegemata jätmise tingimused — Kolmanda riigi pädevate ametiasutuste võimatus eksportija tegevuse lõpetamise tõttu kontrollida päritolusertifikaadi vormi A õigsust — Maksu tasumise eest vastutaval isikul lasuv tõendamiskoormis

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artikli 220 lõike 2 punkt b, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega nr 2700/2000)

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 2700/2000) artikli 220 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kui kolmanda riigi pädevatel ametiasutustel ei ole eksportija tegevuse lõpetamise tõttu enam võimalik järelkontrolli käigus kontrollida, kas nende väljastatud päritolusertifikaadi vorm A põhineb eksportija esitatud õigetel asjaoludel, on tollimaksu tasumise eest vastutav isik see, kes peab tõendama, et sertifikaat põhineb eksportija esitatud õigetel asjaoludel.

Määrus nr 2913/92 ei näe eksportija suhtes ette tõendavate dokumentide säilitamise kohustust, kuivõrd liit ei saa ühepoolselt seada kolmandate riikide ettevõtjatele kohustusi. Sellise eksportijal lasuva kohustuse puudumine ei tähenda aga iseenesest tollimaksu tasumise eest vastutava isiku jaoks igasuguse hoolsuskohustuse või kõikide järelkontrolli käigus esinevate kauba kontrolli ja päritolu kindlakstegemisega seonduvate riskide puudumist. Nii peavad ettevõtjad oma lepinguliste suhete raames võtma kasutusele vajalikud abinõud, et kaitsta end tollivormistusjärgse sissenõudmise riski vastu.

Lisaks võib tekkida olukorras, kus impordiriigi tollil tuleb tõendada eksportija esitatud asjaolude ebaõigsust, kuid tal on võimatu seda teha selle tõttu, et viimane on tegevuse lõpetanud, üldiste tariifsete soodustuste süsteemi eesmärkidega vastuolus oleva käitumise risk. Isegi kui tootmise lõpetamine kujutab endast põhimõtteliselt tavapärast majandusalast otsust, ei saa välistada, et selle puhul võib siiski olla tegemist eksportija ebakorrektse tegevusega, mille eesmärk on vältida üldiste tariifsete soodustuste süsteemi sätete kohaldamist, kui asjaomane eksportija kasutab tegevuse lõpetamist varjamaks asjaolu, et kaup pärineb tegelikult sellisest riigist, millele sooduskohtlemist ei kohaldata.

(vt punktid 27, 29, 30, 32, 41 ja resolutsioon)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid või tavad nagu ettevõtja ja selle töönõukogu vahel kokku lepitud sotsiaalkava, mille kohaselt arvutatakse lühendatud tööajaga töötaja õigus tasulisele põhipuhkusele vastavalt pro rata temporis põhimõttele.

On tõsi, et lühendatud tööajaga töötajatega sõlmitakse formaalselt täistööajaga tööleping. Kuid lühendatud tööaja rakendamise ajal on tööandja ja töötaja vastastikused kohustused töölepingu täitmisel vastavalt tööaja lühendamisele peatatud või nad on nende kohustuste täitmisest täielikult vabastatud. Järelikult tuleb lühendatud tööajaga töötajaid pidada „ajutiselt osalise tööajaga töötajateks”, kuna nende olukord on osalise tööajaga töötajate olukorraga de facto sarnane, ja et Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punktis 2 toodud pro rata temporis põhimõtet kohaldatakse nende õigusele põhipuhkusele.

(vt punktid 32, 36 ja resolutsioon)
—

ülalnimetatud äriühingute strateegilise vara ja riigi majandus- ja sotsiaalelu ning turvalisuse seisukohalt vajalike põhivõrkude ja -infrastruktuuri üleminek, muutmine või ümberkujundamine või tagatiseks andmine ning nimetatud vara jaotuse ümberkujundamine või muutmine. Niisugune meede ei näi olevat sobiv ega proportsionaalne saavutamaks eesmärki tagada teatud põhiteenuste järjepidevus ning riigi majandus- ja sotsiaalelu jaoks vajalikuks peetavate võrkude toimimine, eelkõige riigi varustamine vajaliku energia ja veega ning telekommunikatsiooniteenuste pakkumine, aga ka riigi kahe suurima sadama haldamine. Nimelt avaldab eelneva loa taotlemise kord mõju juba enne, kui äriühing mõne otsuse vastu võtab, ehk enne, kui leiab tõendamist, et varustuskindlust ähvardab kas või potentsiaalne oht. Lisaks ei ole loa andmise hetkel selge, kas on kindlaks tehtud ja arvesse võetud kõik olukorrad, mille puhul võib esineda tegelik ja piisavalt tõsine oht energia varustuskindlusele. Ühtlasi võib kõnealusest mehhanismist tulenevat hääleõiguse piiramise või vajaduse korral selle õiguse tunnustamisest keeldumise võimalust kasutada kõikide otsuste puhul, mis tehakse aktsionäride hääletamise teel, mitte ainult otsuste puhul, mis võivad konkreetselt ohustada selles seaduses nimetatud eesmärgi saavutamist. Pealegi ei saa seda korda pidada taotletava eesmärgiga proportsionaalseks, sest see annab haldusasutusele kaalutlusõiguse, mida on kohtulikult raske kontrollida ja millega kaasneb diskrimineerimise oht. Mis viimaseks puudutab otsuste kontrolli mehhanismi, siis on olukorrad, kus keeldumise õigust võidakse kasutada, potentsiaalselt arvukad, määratlemata ja määratlematud, ning need jätavad siseriiklikele ametiasutustele liiga laia kaalutlusõiguse. (vt punktid 64, 68, 70–72, 79, 86 ja 87)
Registreeritud kaubamärgi teatava kasutuskuju registreerimine kaubamärgina, kusjuures see kasutuskuju erineb registreeritud kaubamärgi kujust viisil, mis ei muuda nimetatud kaubamärgi eristusvõimet, ei takista direktiivi 89/104 kaubamärkide kohta artikli 10 lõike 2 punkti a kohaldamist.

Ühelt poolt tähendab kaubamärgi eristusvõime direktiivi 89/104 sätete mõttes seda, et kaubamärk võimaldab identifitseerida kauba, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse, konkreetselt ettevõtjalt pärinevana ja seega eristada seda kaupa teiste ettevõtjate kaubast.

Teiselt poolt ei ole direktiivi 89/104 artikli 10 lõike 2 punkti a sõnastuse põhjal asjaomase erineva kasutuskuju omakorda kaubamärgina registreerimine keelatud. Ainus selles sättes nimetatud tingimus näeb ette, et kasutatud kuju tohib erineda registreeritud kujust üksnes selliste elementide poolest, mis ei muuda kaubamärgi eristusvõimet.

Mis puutub direktiivi 89/104 artikli 10 lõike 2 punkti a eesmärki, siis tuleb märkida, et selle sättega soovitakse ilma kaubanduses kasutatava kuju ja registreeritud kuju vahelist ranget vastavust nõudmata võimaldada kaubamärgiomanikul tähist kaubanduslikul kasutamisel varieerida viisil, mis võimaldab asjaomaste kaupade ja teenuste turustamisel ja reklaamimisel tekkivate vajadustega paremini kohanduda, muutmata seejuures kaubamärgi eristusvõimet.

Selle eesmärgi saavutamine ei oleks aga kindel siis, kui registreeritud kaubamärgi kasutamise tuvastamiseks seatakse lisatingimus, mille kohaselt erinev kasutuskuju ei tohi omakorda olla kaubamärgina registreeritud. Kaubamärgi uute kujude registreerimine võimaldab nimelt vajaduse korral ette aimata võimalikke muudatusi kaubamärgi kuvandis ja kohanduda nii paremini muutuva turuolukorraga.

Lisaks tuleneb direktiivi 89/104 põhjendusest 12, et on oluline, et asjaomase direktiivi sätted peavad olema „Pariisi konventsiooni sätetega täielikus kooskõlas”. Seetõttu tuleb kõnealuse direktiivi artikli 10 lõike 2 punkti a tõlgendada kooskõlas nimetatud konventsiooni artikli 5C lõikega 2. Viimati nimetatud sättes ei anna aga miski mõista, et tähise kaubamärgina registreerimine tulemusel ei saa sellele tugineda teise registreeritud kaubamärgi kasutamise tõendamiseks, millest see tähis erineb vaid viisil, mis ei muuda viimati nimetatud kaubamärgi eristusvõimet.

(vt punktid 19–24)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et lepinguvälise vastutuse puudumise tuvastamiseks esitatud lepinguvälise võlasuhte puudumise tuvastamise hagi kuulub selle sätte kohaldamisalasse.

Selles hagis on lepinguvälise kahju asjades tavapäraselt esinevad rollid ära vahetatud, kuna selles asjas on hageja lepinguvälise kahju tekitamisel põhineva nõude potentsiaalselt kohustatud pool, samas kui kostja on selle toiminguga põhjustatud kahju väidetav kannatanu, see rollide vahetumine ei välista aga lepinguvälise võlasuhte puudumise tuvastamise hagi kuulumist määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 kohaldamisalasse. Kõnealuse sättega taotletavad kohtualluvuse ettenähtavuse ja õiguskindluse eesmärgid ei ole seotud hageja ja kostja vastavate rollide jaotumisega ega nendest konkreetselt kummagi kaitsega. Lepinguvälise võlasuhte puudumise tuvastamise hagi esitaja ja sellise isiku huvid, kes palub oma hagis tuvastada, et kostja on teatava kahju tekitamise eest vastutav, ning vastav kahjuhüvitis välja mõista, on tõesti erinevad, siiski käsitleb asja menetleva kohtu läbiviidav kontroll neil kahel juhul põhiosas samu faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.

(vt punktid 43–45, 48, 55 ja resolutsioon)
Määruse nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta artikli 22 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud tingimus, mille kohaselt asjaomane isik peab asuma esimest korda tegutsema „põllumajandusettevõtte juhina”, tähendab olukorras, kus huvitatud isik alustab tegevust aktsiaseltsi vormis, seda, et tal peab olema tegelik ja püsiv kontroll nii põllumajandusettevõtte kui ka selle juhtimise üle.

Kuigi liikmesriigid võivad konkreetsemalt täpsustada neid tingimusi, mille alusel saab järeldada, et toetuse taotleja on põllumajandusettevõtte juht, ei või need tingimused väljuda raamistikust, mida tingimustega soovitakse täpsustada, ning need peavad seega – määruse nr 1698/2005 eesmärke silmas pidades – tagama, et kõnealusel isikul oleks tegelik ja püsiv kontroll nii põllumajandusettevõtte kui ka selle juhtimise üle. Nendele nõuetele vastavad siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et kui noor põllumajandustootja alustab tegevust juriidilise isiku vormis, on toetuse saamise tingimuseks eelkõige see, et tal oleks selles juriidilises isikus otsustuspädevus, mis eeldab, et talle kuuluvad vähemalt pooled selle aktsiaseltsi aktsiad ning et need aktsiad moodustavad üle poole hääleõiguslikest aktsiatest.

(vt punkt 61 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-557/11

Maria Kozak

versus

Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

„Käibemaks — Direktiiv 2006/112/EÜ — Artiklid 306–310 — Reisibüroode erikord — Transporditeenus, mida osutab reisibüroo enda nimel tegutsedes — Mõiste „üks teenus” — Artikkel 98 — Vähendatud käibemaksumäär”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 25. oktoober 2012

Maksuõigusnormide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Reisibüroode erikord – Kohaldamisala – Kindlaksmääratud hinnaga reisiteenus, mis koosneb osaliselt enda osutatud teenustest – Selle erikorra kohaldamine enda teenustele – Erand – Enda osutatud transporditeenustele vähendatud käibemaksumäära kohaldamine – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 98 ja 306–310)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 306–310 tuleb tõlgendada nii, et kui reisibüroo osutab reisijale nimetatud sätete kohase kindlaksmääratud hinnaga turismiteenuse raames ise reisijale transporditeenust, mis on üks osa turismiteenusest, siis kohaldatakse sellele teenusele ühist käibemaksukorda, eeskätt maksumäära osas, ja mitte reisibüroode tegevusele kohaldatavat käibemaksuga maksustamise erikorda. Kui liikmesriigid on selle direktiivi artikli 98 kohaselt kehtestanud transporditeenustele vähendatud käibemaksumäära, kuulub vähendatud määr kohaldamisele kõnealusele teenusele.

(vt punkt 27 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-557/11

Maria Kozak

versus

Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

„Käibemaks — Direktiiv 2006/112/EÜ — Artiklid 306–310 — Reisibüroode erikord — Transporditeenus, mida osutab reisibüroo enda nimel tegutsedes — Mõiste „üks teenus” — Artikkel 98 — Vähendatud käibemaksumäär”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 25. oktoober 2012

Maksuõigusnormide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Reisibüroode erikord — Kohaldamisala — Kindlaksmääratud hinnaga reisiteenus, mis koosneb osaliselt enda osutatud teenustest — Selle erikorra kohaldamine enda teenustele — Erand — Enda osutatud transporditeenustele vähendatud käibemaksumäära kohaldamine — Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 98 ja 306–310)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 306–310 tuleb tõlgendada nii, et kui reisibüroo osutab reisijale nimetatud sätete kohase kindlaksmääratud hinnaga turismiteenuse raames ise reisijale transporditeenust, mis on üks osa turismiteenusest, siis kohaldatakse sellele teenusele ühist käibemaksukorda, eeskätt maksumäära osas, ja mitte reisibüroode tegevusele kohaldatavat käibemaksuga maksustamise erikorda. Kui liikmesriigid on selle direktiivi artikli 98 kohaselt kehtestanud transporditeenustele vähendatud käibemaksumäära, kuulub vähendatud määr kohaldamisele kõnealusele teenusele.

(vt punkt 27 ja resolutsioon)
EÜ artikliga 39 on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis seab õiguse saada ootetoetust, mis määratakse noortele, kes otsivad oma esimest töökohta, sõltuvusse tingimusest, et asjaomane isik on vähemalt kuus aastat õppinud vastuvõtva liikmesriigi haridusasutuses, kui nimetatud tingimus ei võimalda arvesse võtta teisi olulisi asjaolusid, mis võiksid tõendada reaalse sideme olemasolu toetuse taotleja ja kõnealuse geograafilise tööturu vahel, ning sellest tulenevalt läheb see tingimus kaugemale, kui selle sättega taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik, milleks on tagada sellise seose olemasolu.

Nimelt seavad sellised õigusnormid nimetatud õiguse sõltuvusse tingimusest, mis on palju lihtsamini täidetav selle liikmesriigi kodanike poolt ning võivad seetõttu kahjustada eelkõige teiste liikmesriikide kodanike huve.

Sellised õigusnormid on põhjendatud üksnes juhul, kui selle tingimuse kehtestamise kaudu soovib siseriiklik seadusandja tagada reaalse sideme nimetatud toetuste taotleja ja asjaomase geograafilise tööturu vahel.

See pole nii aga juhul, kus õigusnormid ei võimalda sellise sideme olemasolu hindamisel võtta arvesse asjaolu, et taotleja on kasutanud liidu kodanikele EÜ artikliga 18 tagatud liikumisvabadust selleks, et asuda pärast vastuvõtva liikmesriigi kodanikuga abiellumist sellesse riiki oma abikaasa juurde elama ja on seal teatud aja elanud, ning asjaolu, et ta on olnud teatud aja selle sama liikmesriigi tööhõivetalituses tööotsijana arvele võetud, püüdes seal tegelikult aktiivselt tööd leida. Need erinevad asjaolud võimaldavad nimelt sellise sideme olemasolu kindlaks teha.

(vt punktid 31, 33, 40, 46–48, 50, 52 ja resolutsioon)
Kui liikmesriik jätab kehtima kapitalilt ja vallasvaralt saadava tulu maksustamise alused, mis erinevad sõltuvalt sellest, kas tulu saavad residendist investeerimisühingud või mitteresidendist investeerimisühingud, millel ei ole liikmesriigis püsivat tegevuskohta, siis on ta rikkunud ELTL artiklitest 49 ja 63 ning EMP lepingu artiklitest 31 ja 40 tulenevaid kohustusi.

Maksuseadus, mis ei anna teatud soodustusi kapitalilt ja vallasvaralt saadud tulu maksustamisel, mille on saanud mitteresidendist investeerimisühingud, millel ei ole liikmesriigis püsivat tegevuskohta, samas kui ta annab need soodustused seoses tuluga, mille on saanud residendist investeerimisühingud, kehtestab nimelt mitteresidendist äriühingute ebasoodsama kohtlemise.

Selleks, et niisugust ebavõrdset kohtlemist saaks pidada kapitali vaba liikumist ja asutamisvabadust käsitlevate aluslepingu sätetega kooskõlas olevaks, peab see erinev kohtlemine puudutama olukordi, mis ei ole objektiivselt sarnased, või olema ülekaaluka üldise huvi tõttu põhjendatud.

Ent seda tulu saavad mitteresidendist investeerimisühingud on residendist äriühingutega sarnases olukorras osas, mis puudutab kapitalilt ja vallasvaralt saadud tulu järjestikuse maksustamise ohtu, mistõttu tulu saavaid mitteresidendist äriühinguid ei või kohelda erinevalt tulu saavatest residendist äriühingutest.

Pealegi ei ole selline piirang ülekaaluka üldise huviga põhjendatav. Esiteks ei ole see põhjendatav vajadusega säilitada maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus, kuna juhul, kui liikmesriik on otsustanud tema territooriumil asuva tulu saava äriühingu seda liiki tulu mitte maksustada, ei saa ta tugineda liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse tagamise vajadusele selleks, et põhjendada teises liikmesriigis asutatud äriühingute tulu maksustamist.

Teiseks ei ole selline meede põhjendatav ka maksusüsteemi ühtsusest tulenevate põhjustega, arvestades seda, et mitteresidendist investeerimisühingud ei saa ühelgi juhul maksuvabastust kapitalilt ja vallasvaralt saadud tulule, mis on saadud maksustavas liikmesriigis asuvatelt äriühingutelt, ega maha arvata või tagasi nõuda kinnipeetud vallasvaramaksu, ja see ei sõltu maksukontrolli tagatistest, mida nad suudaksid esitada.

(vt punktid 38–40, 45, 51, 74–76, 80, 81, 83 ja resolutsiooni punkt 1)
Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) otsuse peale esitatud tühistamishagi menetlemisel võib Üldkohus teostada täielikku kontrolli ühtlustamisameti apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse üle, uurides vajaduse korral, kas apellatsioonikojad on vaidluse asjaoludele andnud täpse õigusliku kvalifikatsiooni või kas kõnealustele apellatsioonikodadele esitatud faktiliste asjaolude hindamisel ei ole tehtud vigu. Nimelt ei saa Üldkohus ühtlustamisameti apellatsioonikoja otsuse õiguspärasuse kontrollimisel olla seotud eksliku hinnanguga, mille kõnealune apellatsioonikoda on faktidele andnud, kuna see hinnang on osa järeldustest, mille õiguspärasust Üldkohtus vaidlustatakse.

Asjatundliku kasutaja mõistest tuleb aru saada nii, et see jääb kaubamärgiõiguses kasutatava mõiste „keskmine tarbija” – kellelt ei eeldata mingeid eriteadmisi ning kes üldiselt ei võrdle vastandatud kaubamärke otseselt – ning mõiste „spetsialist” – põhjalike tehniliste teadmistega ekspert – vahele. Niisiis võib mõistest „asjatundlik kasutaja” aru saada nii, et see tähistab mitte keskmise tähelepanelikkuse astmega kasutajat, vaid kasutajat, kes on kas tulenevalt isiklikust kogemusest või vastava valdkonna ulatuslikest teadmistest erilise valvsusega.

Asjatundliku kasutaja olemus viitab sellele, et kui võimalik, võrdleb selline kasutaja varasemat kaubamärki ja vaidlustatud disainilahendust otseselt. Sellegipoolest ei saa välistada, et niisugune võrdlemine ei ole asjaomases valdkonnas teostatav või tavapärane eelkõige eriliste asjaolude või nende omaduste tõttu, mis on varasema kaubamärgiga tähistatavatel ja vaidlustatud disainilahendusega kujutavatel kaupadel. Kuna määruses nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta ei ole vastavat täpsemat viidet, ei saa asuda seisukohale, et liidu seadusandja kavatses piirata võimalike disainilahenduste hindamise otsesele võrdlusele.

(vt punktid 53, 54 ja 56)
Kui komisjon tuvastab konkurentsiõiguse normide rikkumise, tuginedes eeldusele, et tuvastatud faktiliste asjaolude asetleidmist ei saa seletada muuga kui konkurentsivastase käitumisega, tuleb liidu kohtul asjassepuutuv otsus tühistada, kui ettevõtjad esitavad argumentatsiooni, mis näitab komisjoni kindlaks tehtud faktilisi asjaolusid erinevas valguses ja võimaldab nii viimase poolt rikkumise tuvastamisel faktidele antud selgituse asendada teise, usutavama selgitusega. Nimel ei saa sel juhul järeldada, et komisjon on konkurentsiõiguse rikkumise toimepanemist tõendanud.

Ent kui komisjon suutis tuvastada, et ettevõtja osales ettevõtjatevahelistel koosolekutel, millel on ilmselgelt konkurentsivastane eesmärk, on muu selgituse nende koosolekute sisu kohta kohustatud esitama ettevõtja. See ei tähenda tõendamiskoormise õigustamatut ümberpööramist ega süütuse presumptsiooni rikkumist.

Samuti, kui komisjon tugineb tõenditele, mis on põhimõtteliselt rikkumise toimepanemise tõendamiseks piisavad, ei saa ettevõtja piirduda viitega võimalusele, et esineda võis asjaolu, mis võis mõjutada nende tõendite tõenduslikku jõudu, selleks et komisjonil tekiks kohustus tõendada, et see asjaolu ei saanud tõendite tõenduslikku jõudu mõjutada. Vastupidi, välja arvatud juhul, kui ettevõtja ei saa seda tõendit esitada komisjoni enda tegevuse tõttu, peab see ettevõtja õiguslikult piisavalt tõendama esiteks, et tema viidatud asjaolu esines, ja teiseks, et see asjaolu seab kahtluse alla nende tõendite tõendusliku jõu, millele tugineb komisjon.

(vt punktid 74–76)
Kohtuasi C-116/11

Bank Handlowy w Warszawie SA

ja

PPHU „ADAX”/Ryszard Adamiak

versus

Christianapol sp. z o.o.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu)

„Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Määrus (EÜ) nr 1346/2000 — Maksejõuetusmenetlused — Mõiste „menetluse lõpetamine” — Teisese maksejõuetusmenetlusega tegeleva kohtu võimalus hinnata võlgniku maksejõuetust — Teisese maksejõuetusmenetlusena likvideerimismenetluse algatamise võimalus, kui põhimenetlus on sauvegarde-menetlus”

Kokkuvõte — Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 22. november 2012

Vt otsuse tekst. (vt punktid 26–30)

Seega kui menetlus on kantud määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta, mida on muudetud määrusega nr 788/2008, A lisasse, siis tuleb seda käsitada nimetatud määruse kohaldamisalasse kuuluvana. Niisugusel kandmisel on määruse sätetele omane vahetu ja kohustuslik õigusmõju. (vt punkt 33)

Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta, mida on muudetud määrusega nr 788/2008, artikli 4 lõike 2 punkti j tuleb tõlgendada nii, et maksejõuetusmenetluse lõpetamise aeg määratakse kindlaks selle liikmesriigi õigusega, kus see menetlus algatati. Nimelt on määruse nr 1346/2000 artikkel 4 kollisiooninorm, mis asendab eri riikides kehtivaid rahvusvahelise eraõiguse sätteid. Sellistele kollisiooninormidele on iseloomulik, et need ise just nimelt ei anna materiaalõiguse küsimusele vastust, vaid määravad üksnes kindlaks, millise õiguse alusel tuleb sellele küsimusele vastata. Järelikult ei saa niisugused küsimused nagu maksejõuetusmenetluse lõpetamise tingimused ja mõju, mille osas määruse artikli 4 lõike 2 punkt j viitab sõnaselgelt siseriiklikule õigusele, olla autonoomse tõlgendamise esemeks, vaid need tuleb lahendada kohaldatavaks tunnistatud lex concursus’e alusel. (vt punktid 47, 48, 50, 52 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta, mida on muudetud määrusega nr 788/2008, artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et see lubab algatada teisese maksejõuetusmenetluse liikmesriigis, kus asub võlgniku tegevuskoht, samas kui põhimenetlus on kaitse eesmärgiga. Teisese menetluse algatamiseks pädev kohus peab lojaalse koostöö põhimõttest juhindudes järgima põhimenetluse eesmärke ja võtma arvesse määruse ülesehitust. (vt punkt 63 ja resolutsiooni punkt 2)