Autoriseerimiskorra esimene etapp on väga ohtlike ainete määratlemine vastavalt REACH‑määruse artiklis 57 kehtestatud kriteeriumidele. Teine etapp on nende ainete kandmine autoriseerimisele kuuluvate ainete loetellu, mis moodustab määruse XIV lisa, ning kolmas ja viimane etapp puudutab menetlust, mis vajaduse korral viib väga ohtliku aine autoriseerimiseni

REACH‑määruse artikli 1 lõikest 1 nähtub, et määruse eesmärk on tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitstuse kõrge tase, kaasa arvatud ohtlike ainete hindamise alternatiivsete meetodite edendamine, ning samuti ainete vaba ringlus siseturul, edendades samas konkurentsivõimet ja innovatsiooni. Selleks näeb määrus ette keemiliste ainete ühtse kontrollisüsteemi, mis hõlmab nende ainete registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja nende ainete võimalikke kasutuspiiranguid. REACH-määrus pöörab niinimetatud väga ohtlikele ainetele erilist tähelepanu. Nende ainete suhtes on kohaldatav määruse VII jaotises ette nähtud autoriseerimiskord. Nimetatud määruse artiklist 55 nähtub, et autoriseerimiskorra eesmärk on „tagada siseturu hea toimimine, tagades seejuures väga ohtlikest ainetest tulenevate riskide asjakohase ohjamise ja nende ainete järkjärgulise asendamise sobivate alternatiivsete ainete või tehnoloogiatega, kui need on majanduslikult sobivad ja tehniliselt rakendatavad“

Sellest sättest nähtub selgelt, et eriti ohtlike ainete teatavad kasutusalad või kasutuskategooriad võib vabastada autoriseerimise nõudest, kui kaks tingimust on täidetud. Need tingimused puudutavad esiteks ühenduse [spetsiifilisi] olemasolevaid õigusakte, millega kehtestatakse aine kasutamisele miinimumnõuded seoses inimeste tervise või keskkonna kaitsega, ja teiseks seda, et nende õigusaktide alusel „oleks risk hästi ohjatud“. Samuti nähtub selle sätte selgest sõnastusest, et need tingimused on kumulatiivsed, millest tuleneb, nagu ka Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 32 ja 64 otsustanud, et kui üks tingimus ei ole täidetud, tuleb vabastuse andmisest keelduda.

Kooskõla tagamiseks määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), VII jaotises ette nähtud autoriseerimiskorra ja muude liidu seadusandlike või määrusandlike sätete vahel, mille eesmärk on kaitsta inimeste tervist või keskkonda keemiliste ainete kasutamisest tulenevate riskide eest, lubab selle määruse artikli 58 lõige 2 vabastada teatavad kasutusalad või kasutuskategooriad autoriseerimise nõudest „eeldusel, et risk on nõuetekohaselt ohjatud ühenduse olemasolevate [spetsiifiliste] õigusaktide alusel, millega kehtestatakse aine kasutamisele miinimumnõuded seoses inimeste tervise või keskkonna kaitsega.“

Olles asunud õigesti seisukohale, et ei direktiiv 98/24/EÜ töötajate tervise ja ohutuse kaitse kohta keemiliste mõjuritega seotud ohtude eest tööl ega direktiiv 2004/37/EÜ töötajate kaitse kohta tööl kantserogeenide ja mutageenidega kokkupuutest tulenevate ohtude eest ei sisalda ühtegi kroomtrioksiidi käsitlevat sätet, millega kehtestataks seoses inimeste tervise või keskkonna kaitsega selle aine kasutamisele miinimumnõuded ei sisalda ühtegi kroomtrioksiidi käsitlevat sätet, millega kehtestataks seoses inimeste tervise või keskkonna kaitsega selle aine kasutamisele miinimumnõuded, võis Üldkohus ilma õigusnormi vääralt kohaldamata otsustada, et need direktiivid ei kujuta endast spetsiifilisi õigusakte määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) artikli 58 lõike 2 tähenduses. Niisiis võis õigustatult järeldada, et selles sättes esitatud esimene tingimus ei olnud täidetud, ning seega põhjendada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 REACH‑määruse artikli 58 lõike 2 rikkumisele tugineva väite tagasilükkamist.

Nimelt tuleb väljendi „[spetsiifilised] õigusaktid“, mille kohta REACH-määrus ei anna mingit määratlust, tähendus ja ulatus kindlaks määrata selle väljendi tavakeelsest tähendusest lähtudes, võttes seejuures arvesse väljendi kasutamise konteksti ja nende õigusaktide eesmärke, milles seda väljendit on kasutatud. Tavatähenduses viitab omadussõna [„spetsiifiline“] argikeeles sellele, mis on teatud asja puhul eripärane, mis on sellele omane ja eristab seda muudest asjadest ning mida saab vastandada sellele, mis on üldine. Reach-määruse artikli 58 lõikes 2 kasutatud mõistet „[spetsiifilised] õigusaktid“ tuleb tavatähenduse kohaselt tõlgendada nii, et see hõlmab vähemalt kõiki direktiive ja määrusi, mis sätestavad asjaomase aine kohta erieeskirjad. Seda väljendit tuleb mõista vastanduvana õigusaktidele, mis reguleerivad üldiselt ja abstraktselt kas ainete gruppi või kasutusala või kasutusviisi kategooriat.

Kuigi seejuures vastab tõele, et REACH‑määruse artikli 58 lõike 2 esimene lause viitab mitte aine mõistele, vaid üksnes kasutusalade või kasutuskategooriate mõistetele, eeldab vabastamise mehhanism siiski lahutamatut seost aine ja tema kasutusalade või kasutuskategooriate vahel. Nagu nähtub et REACH‑määruse pealkirjast ja üldisest ülesehitusest, et see on suunatud ainete reguleerimisele. Määruse VII jaotises ette nähtud autoriseerimise kord kehtib täpsemalt nende ainete kohta, mida nende olemuslike omaduste tõttu loetakse väga ohtlikuks ja mis selle asjaolu tõttu tuleb aja jooksul asendada.

(vt punktid 34, 35, 37, 38, 42)