ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kuna Rootsi Kuningriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta direktiivi 2005/60/EÜ rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimise kohta, siis on Rootsi Kuningriik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 45 lõike 1 esimesest lõigust tulenevaid kohustusi.
Kohtuasi C-16/08

Schenker SIA

versus

Valsts ieņēmumu dienests

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administratīvā apgabaltiesa)

„Ühine tollitariifistik — Tariifne klassifitseerimine — Kombineeritud nomenklatuur — Aktiivmaatriks-vedelkristallseadmed”

Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 11. juuni 2009 I ‐ 5017

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik – Teatavat tüüpi aktiivmaatriks-vedelkristallseadmed

(Nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa; komisjoni määrus nr 1789/2003)

Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisa (mida on muudetud määrusega nr 1789/2003) moodustava kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 85282190 tuleb tõlgendada nii, et 29. detsembril 2004 ei olnud see alamrubriik kohaldatav aktiivmaatriks-vedelkristallseadmetele (LCD), mis koosnesid peamiselt järgmistest osadest:

— kaks klaasikihti,

— nende kahe klaasikihi vahel olev vedelkristallikiht,

— vertikaalsete ja horisontaalsete signaalide lugeja,

— taustvalgustus,

— inverter, mis tekitab kõrgepinget taustvalgustuse jaoks, ja

— kontrollplokk – andmete edastamise liides (PCB või PWB kontroll), mis tagab andmete järjestikuse edastamise LCD mooduli igale pikslile (punktile), kasutades erilist tehnoloogiat – LVDS (madala võimsusega andmeedastus).

Kuna nende seadmete lõppkasutus sõltub täiendavatest osadest, mis lisatakse neile järgmises tootmistsüklis, ei ole neil seadmetel komplektse või valmistoote põhiomadusi kombineeritud nomenklatuuri alamrubriigi 85282190 tähenduses.

Samas võib need seadmed kui kaubad, mida saab kasutada rubriiki 8528 kuuluvates seadmetes, klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8529 („Osad, mida kasutatakse üksnes või peamiselt rubriikide 8525–8528 aparaatides”) ning täpsemalt selle alamrubriiki 85299081. Siseriiklik kohus peab kontrollima, kas nendel seadmetel on niisugused objektiivsed tunnused ja omadused, et neid saaks pidada kaupadeks, mida kasutatakse üksnes või peamiselt kombineeritud nomenklatuuri rubriikide 8525–8528 aparaatides.

(vt punktid 27–32 ja resolutsioon)
1.

Kuna Rootsi Kuningriik ei ole vastu võtnud õigusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta direktiivi 2005/56/EÜ piiratud vastutusega äriühingute piiriülese ühinemise kohta seoses finantsasutustega, eelkõige pankade ja kindlustusseltsidega, mis vajavad toetust avaliku sektori allikatest, siis on Rootsi Kuningriik jätnud direktiivist tulenevad kohustused täitmata.
Toimingu puhul, mis seisneb selles, et kaup viiakse pärast selle töötlemist tooteks, mida dumpinguvastase tollimaksuga ei maksustata, üle piiri ilma tegeliku kavatsuseta seda reeksportida ning reimporditakse vähese aja möödudes, ei ole õigus kohaldada seestöötlemise protseduuri. Seestöötlemise protseduuri eesmärk on vabastada tollimaksust üksnes need kaubad, mis on ühenduse tolliterritooriumile toodud vaid ajutiselt, selleks et neid töödelda, parandada või ümber kujundada, ning mis seejärel reeksporditakse, mis võimaldab sel viisil vältida majandustegevuse sanktsioneerimist ühenduse liikmesriikides. Niisugune toiming – nagu eespool kirjeldatud – on vastuolus seestöötlemise protseduuri eesmärgi enesega ja kahjustab ühenduse õigusnormide tõhusust.

Importija, kes on ebaseaduslikult suunanud kauba seestöötlemise protseduurile ja saanud seetõttu soodustuse, peab tasuma asjaomastelt toodetelt tollimaksu, mis sõltuvalt juhtumist ei takista siseriiklikus õiguses ette nähtud haldus-, tsiviil- või kriminaalkaristuste kohaldamist. Pädev siseriiklik kohus peab hindama, kas kõnealust toimingut tuleb käsitada ühenduse õiguse rikkumisena.

(vt punktid 23–30, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-109/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Kreeka Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — EÜ artiklid 28, 43 ja 49 — Direktiiv 98/34/EÜ — Tehnilised standardid ja eeskirjad — Elektriliste, elektromehaaniliste mängude ja elektrooniliste arvutimängude suhtes kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid — Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastav Euroopa Kohtu otsus — Täitmata jätmine — EÜ artikkel 228 — Rahalised sanktsioonid”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 12. märtsil 2009 I ‐ 4660

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 4. juuni 2009 I ‐ 4678

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kuigi EÜ artikkel 228 ei täpsusta tähtaega, mille jooksul tuleb täita Euroopa Kohtu otsus, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine, tuleb ühenduse õiguse kohese ja ühetaolise kohaldamise huvides kohustuste täitmist alustada otsekohe ning see tuleb võimalikult kiiresti lõpule viia. Lisaks on kuupäev, mis tuleb aluseks võtta selle hindamisel, kas tegemist on kohustuste rikkumisega EÜ artikli 228 tähenduses, nimetatud sätte alusel antud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev. (vt punktid 14 ja 15)

EÜ artikli 228 lõikes 2 ette nähtud menetluse raames peab Euroopa Kohus konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes igas kohtuasjas kaaluma, millised rahalised karistused tuleb antud juhul määrata. Selles osas ei ole komisjoni ettepanekud Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult kasulikku lähtepunkti. Samuti ei ole komisjoni teatistes sisalduvad suunised Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid need aitavad tagada selle institutsiooni tegevuse läbipaistvust, ootuspärasust ja õiguskindlust. Trahvi ja/või põhisumma määramise eesmärk on liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastanud kohtuotsuse täitmata jätnud liikmesriigi suhtes majandusliku sunnivahendi kasutamine, mis motiveerib teda tuvastatud rikkumist lõpetama. Seega tuleb rahalised karistused määrata lähtuvalt veenmise määrast, mis on vajalik selleks, et kõnealune liikmesriik oma käitumist muudaks. (vt punktid 24–28)

Mis puudutab kohustuste rikkumise tuvastanud kohtuotsuse täitmata jätmise eest karistamiseks liikmesriigile trahvi määramist, siis tuleb Euroopa Kohtul oma kaalutlusõigust teostades määrata see trahv kindlaks selliselt, et see ühelt poolt vastaks asjaoludele ning teiselt poolt oleks tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõime suhtes proportsionaalne. Sellest vaatepunktist lähtudes on aluskriteeriumid, mida võetakse arvesse ühenduse õiguse ühtlase ja tõhusa kohaldamise eesmärgil, et tagada trahvile sunniiseloom, põhimõtteliselt rikkumise kestus, raskusaste ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime. Nende kriteeriumide kohaldamisel tuleb arvesse võtta eelkõige täitmata jätmise tagajärgi era- ning avalikele huvidele ning kõnealuse liikmesriigi tema kohustuste täitmisele ajendamise kiireloomulisust. (vt punktid 31 ja 32)
Nimetatud direktiivi artiklis 6 seatud eesmärki, milleks on tarbijakaitse tugevdamine, ei saaks saavutada, kui tarbijad oleksid kohustatud ise nimetatud lepingutingimuse ebaõiglasele olemusele tuginema. Lisaks on võimalik tõhusat tarbijakaitset tagada vaid juhul, kui siseriiklikule kohtule antaks pädevus niisugust lepingutingimust omal algatusel hinnata.

Siseriiklik kohus peab omal algatusel kontrollima lepingutingimuse ebaõiglast olemust kohe, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Kui selline tingimus on tema hinnangul ebaõiglane, jätab ta selle kohaldamata, välja arvatud juhul, kui tarbija sellist kohaldamata jätmist vastustab. See kohustus kehtib siseriiklikule kohtule ka selle kontrollimisel, kas vaidlus talle allub.

Asja menetlev kohus peab seega tagama direktiiviga 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes sätestatud kaitse kasuliku mõju. Ühenduse õigusega siseriiklikule kohtule selles valdkonnas antud roll ei piirdu seega pelgalt võimalusega otsustada lepingutingimuse võimaliku ebaõiglase olemuse üle, vaid see hõlmab ka kohustust kontrollida seda küsimust omal algatusel kohe, kui kõnealuse kohtu käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, ning seda ka juhtudel, mil see kohus kontrollib, kas vaidlus talle allub. Selle kohustuse täitmisel ei saa siseriiklik kohus siiski jätta direktiivi alusel vaidlusalust tingimust kohaldamata, kui tarbija otsustab pärast seda, kui kohus on vastavat küsimust selgitanud, mitte tugineda lepingutingimuse ebaõiglusele ning mittesiduvusele.

(vt punktid 32 ja 33, 35, resolutsiooni punkt 2)
Andmehõive protsessi käigus tehtud toiming – mis seisneb selles, et arvutimällu salvestatakse kaitstava teose 11-sõnaline väljavõte, ja selles, et see väljavõte prinditakse – võib olla hõlmatud osalise reprodutseerimise mõistega direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 2 tähenduses juhul, kui sel viisil kasutatud teose osad väljendavad autori enese intellektuaalset loomingut, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima.

Autoriõigust direktiivi 2001/29 artikli 2 punkti a tähenduses kohaldatakse vaid niisuguse objekti suhtes, mis on algupärane ehk autori enese intellektuaalne looming. Mis puutub teose osadesse, siis tuleb märkida, et osad on autoriõigusega kaitstud, kuna nad moodustavad osa tervikteose algupärasusest. Teose erinevad osad jäävad nimetatud sättes ette nähtud kaitse alla tingimusel, et need sisaldavad teatavaid elemente, mis on selle teose autori enese intellektuaalne looming. Arvestades nimetatud direktiivi artikliga 2 antud kaitse ulatuse laia tõlgendust, ei saa välistada, et teatavad eraldiseisvad laused või isegi lauseliikmed asjaomases tekstis võivad anda lugejale edasi niisuguse avaldatud teksti nagu ajaleheartikli algupärasust, edastades talle niisuguse tekstiosa, mis iseenesest on selle artikli autori enese intellektuaalse loomingu väljendus. Seega võivad niisugused laused või lauseliikmed kuuluda direktiivi artikli 2 punktis a ette nähtud kaitse alla.

(vt punktid 37–39, 47, 48, 51, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-254/08

Futura Immobiliare srl Hotel Futura jt

versus

Comune di Casoria

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale della Campania)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 2006/12/EÜ — Artikli 15 punkt a — Jäätmete tegeliku tekitamise alusel nende kõrvaldamise kulude jagamata jätmine — Kooskõla „saastaja maksab” põhimõttega”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 23. aprillil 2009 I ‐ 6997

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 16. juuli 2009 I ‐ 7011

Kohtuotsuse kokkuvõte

Keskkond – Jäätmed – Direktiiv 2006/12

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/12, artikli 15 punkt a)

Direktiivi 2006/12 jäätmete kohta artikli 15 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et ühenduse õiguse hetkeseisus ei ole sellega vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise teenuse rahastamiseks maksu, mis on arvutatud selle teenuse kasutajate poolt tekitatud jäätmete hinnangulise mahu alusel ning mitte jäätmete koguse alusel, mille nad on tegelikult tekitanud ja kogumiseks andnud.

Nimelt sätestab sellises olukorras, kus jäätmevaldaja annab jäätmed jäätmekogumisettevõtjale, nimetatud artikli 15 punkt a vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele, et jäätmete kõrvaldamise kulud kannavad nende valdajad. Tihti on raske ja isegi kulukas määrata kindlaks iga valdaja poolt kogumisse antud olmejäätmete täpset kogust. Neil tingimustel võib tuginemine kriteeriumidele, mis põhinevad esiteks valdajate jäätmete tekitamise võimel, mis on arvutatud nende kasutatava kinnisvara pindala ning selle kasutusotstarbe alusel, ja/või teiseks tekitatud jäätmete liigil, võimaldada arvutada nende jäätmete kõrvaldamise kulud ja jaotada need erinevate valdajate vahel juhul, kui need kaks parameetrit mõjutavad otseselt nimetatud kulude summat.

Siiski tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul talle esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel uurida, kas tahkete olmejäätmete kõrvaldamise maks ei vii selleni, et teatud valdajate – käesoleval juhul hotellide – kanda jäetakse ilmselgelt ebaproportsionaalne kulu võrreldes nende jäätmete koguse või liigiga, mida nad tekitavad.

(vt punktid 44, 49–51, 56 ja 57 ning resolutsioon)
Kohtuasi C-344/08

Kriminaalasi

Tomasz Rubachi

süüdistuses

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Kościanie)

„Looduslike looma- ja taimeliikide kaitse — Määruse (EÜ) nr 338/97 lisasse B kantud loomaliigid — Nendesse liikidesse kuuluvate isendite omandamise õiguspärasust kinnitav tõend — Tõendamiskoormis — Süütuse presumptsioon — Kaitseõigused”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 16. juuli 2009 I ‐ 7035

Kohtuotsuse kokkuvõte

Keskkond – Rahvusvaheline kauplemine ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega – Määruse (EÜ) nr 338/97 lisasse B kantud loomaliigid

(Nõukogu määrus nr 338/97, artikli 8 lõige 5 ja lisa B)

Määruse nr 338/97 looduslike looma- ja taimeliikide kaitse kohta nendega kauplemise reguleerimise teel artikli 8 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et kriminaalmenetluses, mis on algatatud isiku suhtes, keda süüdistatakse nimetatud sätte rikkumises, on kõik tõendamisviisid, mis on asjassepuutuva liikmesriigi menetlusõiguse kohaselt sarnastes menetlustes lubatud, selle määruse lisasse B kantud liikidesse kuuluvate isendite omandamise õiguspärasuse üle otsustamiseks põhimõtteliselt vastuvõetavad. Arvestades ühtlasi süütuse presumptsiooni põhimõtet, on niisugusel isikul õigus kasutada kõiki neid tõendamisviise, et tõendada seda, et ta on asjassepuutuvad isendid omandanud õiguspäraselt, kooskõlas nimetatud lõikes ette nähtud tingimustega.

Niisiis on liikmesriigi ametiasutuste ülesanne määrata vastavalt tõendamise suhtes kohaldatavatele siseriikliku õiguse põhimõtetele kindlaks, kas konkreetsel nende lahendada oleval juhul ja kõiki asjaolusid arvestades on tõendatud, et määruse nr 338/97 artikli 8 lõikes 5 ette nähtud tingimused on täidetud. Kõnesolev määrus ei piira nende tõendite ringi, mida võib kasutada nende isendite omandamise õiguspärasuse kindlakstegemiseks.

(vt punktid 28, 29, 34 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punktis 1 sätestatud kohtualluvus erandjuhtudel on suunatud läheduse eesmärgi täitmisele ja seda põhjendab tiheda seose esinemine lepingu ja selle üle otsust langetava kohtu vahel. Kui tegemist on teenuse osutamise kohtade paljususega erinevates liikmesriikides, tuleb läheduse ja etteaimatavuse eesmärke silmas pidades leida koht, mis tagab asjaomase lepingu ja pädeva kohtu kõige tihedama seose, eelkõige on see koht, kus lepingu kohaselt tuleb peamiselt teenuseid osutada.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet tuleb tõlgendada nii, et reisijate lennutranspordi korral ühest liikmesriigist teises liikmesriigis asuvasse sihtkohta, mis toimub lepingu alusel, mis on sõlmitud vaid ühe lennuettevõtjaga, kes on tegelik vedaja, on kohus, kes on pädev lahendama sellel transpordilepingul ja määrusel nr 261/2004 – millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 295/91 – põhinevat hüvitisnõuet, hageja valikul see kohus, mille tööpiirkonnas asub lennuki väljumis- või saabumiskoht, nagu need on lepingus kokku lepitud.

Teenused, mille osutamine vastab reisijatele lennutransporditeenuste osutamise lepingust tulenevate kohustuste täitmisele, on transpordilepingus kokku lepitud lennuki õhkutõusmise kohas reisijate lennule registreerimine ja lennukisse saatmine ning nende lennuki pardal vastuvõtmine, lennuki plaanijärgne väljumine, reisijate ja nende pagasi vedamine väljumiskohast sihtkohta, reisijate eest hoolitsemine lennureisi ajal ja lõpuks vastavalt turvanõuetele reisijate lennukist välja saatmine ja pagasi mahalaadimine lepingus kokkulepitud maandumiskohas ning ajal. Seega on ainsad kohad, millel on otsene seos kõnealuste teenustega, lennuki väljumis- ja saabumiskoht, mis on kokku lepitud transpordilepingus. Õhutransport on oma olemuse tõttu teenus, mida osutatakse lennuki väljumiskohast saabumiskohani jagamatul ja ühtsel viisil nii, et ei ole võimalik eristada teenuse üht osa, mis kujutaks endast põhiteenust, mida tuleb osutada mõnes kindlas kohas. Neil mõlemal kohal on piisavalt lähedane seos kohtuvaidluse faktiliste asjaoludega mis võimaldab tagada tiheda seose lepingu ja pädeva kohtu vahel vastavalt läheduse ja etteaimatavuse eesmärkidele, mida järgitakse kohtualluvuse koondamisega teenuste osutamise koha järgsesse kohtusse ja kõigi ühest lepingust tõusetunud nõuete ühtse kohtualluvusega.

(vt punktid 37, 40–44, 47 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu (viies koda) 9. juuli 2009. aasta otsus – komisjon vs. Hispaania

(kohtuasi C-272/08)

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2004/83/EÜ — Varjupaigaõigus — Ettenähtud tähtaja jooksul üle võtmata jätmine”

1. Institutsioonide aktid — Direktiivid — Rakendamine liikmesriikide poolt — Direktiivi ülevõtmine seadusandlike toiminguteta (EÜ artikkel 249) (vt punktid 8 ja 9)

2. Liikmesriigid — Kohustused — Direktiivide täitmine — Kohustuste rikkumine — Siseriiklikul õigusel põhinev õigustus (EÜ artikkel 226) (vt punkt 10)

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Niisuguste sätete ettenähtud tähtajaks vastu võtmata jätmine, mis on vajalikud, et täita nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96).

Resolutsioon

1. Kuna Hispaania Kuningriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta), siis on Hispaania Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Euroopa Kohtu (viies koda) 9. juuli 2009. aasta otsus – komisjon vs. Hispaania

(kohtuasi C-272/08)

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2004/83/EÜ — Varjupaigaõigus — Ettenähtud tähtaja jooksul üle võtmata jätmine”

1. Institutsioonide aktid — Direktiivid — Rakendamine liikmesriikide poolt — Direktiivi ülevõtmine seadusandlike toiminguteta (EÜ artikkel 249) (vt punktid 8 ja 9)

2. Liikmesriigid — Kohustused — Direktiivide täitmine — Kohustuste rikkumine — Siseriiklikul õigusel põhinev õigustus (EÜ artikkel 226) (vt punkt 10)

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Niisuguste sätete ettenähtud tähtajaks vastu võtmata jätmine, mis on vajalikud, et täita nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96).

Resolutsioon

1. Kuna Hispaania Kuningriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta), siis on Hispaania Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 14 lõige 3, mille kohaselt kuulub õigus ühenduse disainilahendusele tööandjale juhul, kui disainilahenduse on välja töötanud töötaja, täites tööandja määratud kohustusi või antud juhtnööre ning kui lepinguga või siseriiklike õigusaktidega ei ole ette nähtud teisiti, ei kohaldu tellimuse alusel välja töötatud ühenduse disainilahenduste suhtes.

Juhul, mis esiteks puudutab ühenduse registreerimata disainilahendust, mis on välja töötatud tellimuse alusel ja mille puhul teiseks ei samasta siseriiklikud õigusaktid selliseid disainilahendusi nendega, mis on välja töötatud tööõigusliku suhte raames, tuleb määruse 6/2002 artikli 14 lõiget 1 tõlgendada selliselt, et õigus ühenduse disainilahendusele kuulub selle autorile, kui seda ei ole lepingu alusel tema õigusjärglasele üle antud.

Võimalus anda õigus disainilahendusele lepingu alusel üle selle autorilt tema õigusjärglasele määruse artikli 14 lõike 1 tähenduses on kooskõlas nii nimetatud artikli sõnastusega kui ka nimetatud määruse eesmärkidega. Ühenduse disainilahenduse kaitse kõikidele ühenduse tööstusharude huvidele kohandamine – võimaluse abil anda õigus disainilahendusele üle lepingu alusel – aitab kaasa peamisele eesmärgile teostada tõhusalt ühenduse disainilahendusest tulenevaid õigusi kogu ühenduse territooriumil. Pealegi ei soodusta tööstusdisainilahenduste tugevdatud kaitse üksnes üksikute autorite panust ühenduse üldtootlikkusse nimetatud valdkonnas, vaid ergutab ka uuenduslikkust ja uute toodete väljatöötamist ning investeerimist nende tootmisse.

Seega peab siseriiklik kohus kontrollima sellise lepingu sisu ja sellega seoses vajaduse korral kindlaks määrama, kas õigus registreerimata disainilahendusele anti autorilt tema õigusjärglasele üle, kohaldades sellise läbivaatamise raames lepingute kohta käivat õigust, selleks et teha kindlaks, kellele õigus ühenduse registreerimata disainilahendusele vastavalt määruse artikli 14 lõikele 1 kuulub.

(vt punktid 62, 77–82, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-377/08

EGN BV – Filiale Italiana

versus

Agenzia delle Entrate – Ufficio di Roma 2

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 17 lõike 3 punkt a — Sisendkäibemaksu mahaarvamine ja tagastamine — Telekommunikatsiooniteenused — Teenuste osutamine teises liikmesriigis asuvale isikule — Artikli 9 lõike 2 punkt e — Teenuse osutamise koha kindlaksmääramine”

Euroopa Kohtu otsus (seitsmes koda), 2. juuli 2009 I ‐ 5687

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kaubad ja teenused, mida kasutatakse teises liikmesriigis asuva maksukohustuslase tehingute tarbeks

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 3 punkt a)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 95/7, artikli 17 lõike 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellisel telekommunikatsiooniteenuste osutajal nagu põhikohtuasjas, kelle asukoht on liikmesriigi territooriumil, on nimetatud sätte alusel õigus asjaomases liikmesriigis maha arvata või tagasi saada tasutud sisendkäibemaks telekommunikatsiooniteenustelt, mis osutati ettevõtjale, kelle asukoht on teises liikmesriigis, kuna teenuse osutajal oleks selline õigus juhul, kui ta osutaks neid teenuseid esimese liikmesriigi territooriumil.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)