ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Fereydoun Mahmoudiani 12. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 2. juuli 2019. aasta otsuse peale kohtuasjas T-406/15: Mahmoudian versus nõukogu

(kohtuasi C-681/19 P)

(2019/C 372/29)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Fereydoun Mahmoudian (esindajad: advokaadid A. Bahrami ja N. Korogiannakis)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Esimese võimalusena:

— tühistada osaliselt vaidlustatud kohtuotsus;

— teha vaidluses lõplik kohtuotsus;

— mõista nõukogult hageja kasuks koos viivisega välja 966 581 eurot varalise kahju eest ja 500 000 eurot mittevaralise kahju eest;

— mõista kõik kohtukulud välja nõukogult.

Teise võimalusena:

— tühistada osaliselt vaidlustatud kohtuotsus;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;

— mõista kõik kohtukulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Hageja väidab seoses varalise kahjuga esiteks, et Üldkohus rikkus õigusnorme ja täieliku heastamise põhimõtet ning võttis ELTL artikli 340 lõikelt 2 ja põhiõiguste harta artikli 41 lõikelt 3 soovitava toime. Üldkohtu nõutud tõendamistase muutis tema väitel kannatatud kahju mis tahes hüvitamise võimatuks, vaatamata liidu õiguse piisavalt raske ja selge rikkumise olemasolule. Teiseks olevat vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnorme ning selle põhjendused olevat vastuolulised. Kolmandaks olevat Üldkohus moonutanud tõendeid ja faktilisi asjaolusid.

Hageja väidab seoses mittevaralise kahjuga, et vaidlustatud kohtuotsus on põhjendamata seoses kriteeriumidega, mida võeti arvesse hüvitise summa ex aequo et bono hindamisel.
VodafoneZiggo Group BV 18. septembril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 9. juuli 2019. aasta määruse peale kohtuasjas T-660/18, VodafoneZiggo Group BV versus komisjon

(kohtuasi C-689/19 P)

(2019/C 372/31)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: VodafoneZiggo Group BV (esindajad: advocat W. Knibbeler, advocat A.A.J. Pliego Selie, advocat B.A. Verheijen)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Hageja palub Üldkohtul:

— tühistada Üldkohtu 9. juuli 2019. aasta määrus kohtuasjas T-660/18 (vaidlustatud määrus);

— saata asi tagasi Üldkohtule uuesti läbivaatamiseks;

— jätta kohtukulude kandmise otsustamine edaspidiseks.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide on, et Üldkohtu järelduses, et Euroopa Komisjoni otsus C(2018) 5848 final (edaspidi „vaidlustatud otsus“) ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi, esineb õiguslikke vigu.

Esimese väite esimene osa käsitleb riiklike reguleerivate asutuste jaoks kehtestatud nõuet, et nad „võtavad täiel määral arvesse“ Euroopa Komisjoni arvamusi vastavalt direktiivi 2002/21/EÜ (1) artikli 7 lõikele 3, ja see kehtestab nende ametiasutuste jaoks imperatiivse õigusliku kohustuse.

Esimese väite teine osa, et vastavalt direktiivi 2002/21/EÜ artikli 7 lõikele 3 antud arvamus kujutab endast loa andmist, kuna Euroopa Komisjon otsustab sellega lõpetada oma uurimise ilma, et ta kasutaks oma vetoõigust.

Esimese väite kolmas osa käsitleb seda, et vaidlustatud otsust ei saa lugeda ettevalmistavaks aktiks, kuna Euroopa Komisjoni menetlus on eraldiseisev ja erinev liikmesriigi menetlusest.

Esimese väite neljas osa käsitleb seda, et Üldkohus on ületanud oma pädevust kohtuasi läbi vaadata, kui ta asus seisukohale, et komisjoni poolt sõna „otsus“ kasutamine on „asjassepuutumatu“.

Esimese väite viies osa käsitleb seda, et vaidlusalune kohtuotsus on puudulikult põhjendatud osas, milles väidetakse, et vaidlustatud otsuse ese on „asjassepuutumatu“.

Teine väide on, et see, et ei ole vastatud argumentidele, mis võivad kohtuasja lahendit sisuliselt mõjutada, kujutab endast menetlusõiguste rikkumist.

Teise väite esimene osa käsitleb argumenti, et Elektroonilise side Euroopa reguleerivate asutuste ametil (BEREC) ei olnud võimalust oma seisukohta esitada.

Teise väite teine osa käsitleb argumenti, et võimaluse olla ära kuulatud puudumist ei saa heastada muude, sellega mitte seotud võimalustega olla ära kuulatud.

Kolmas väide on, et Üldkohtu järelduses, et apellandi põhiõigusi ei ole rikutud, esineb vigu. Apellandil on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47 tulenev põhiõigus, mida arvestades tema argumente ja kaebuse vastuvõetavust tuleb tõlgendada. Lisaks ei saa ka eelotsusemenetlus õiguste rikkumist takistada.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).
Üldkohus lükkas tagasi apellandi esitatud väited ja argumendid, mis ilmselgelt tulenesid kohtuasja toimikust, ning rikkus seetõttu põhjendamiskohustust. Üldkohtu põhjendused puuduvad või on ebapiisavad. Üldkohus on rikkunud ka apellandi kaitseõigusi ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile (harta artikkel 47). Peale selle on Üldkohus valesti tõlgendanud ja kohaldanud ELTL artikli 263 neljandat lõiku.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 25. juulil 2019 – LP versus Subdelegación del Gobierno en Toledo

(kohtuasi C-567/19)

(2019/C 372/18)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: LP

Vastustaja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Toledo

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtult küsitakse, kas 25. novembri 2003. aasta nõukogu [direktiivi] 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artikliga 12 ning muu hulgas Euroopa Liidu Kohtu 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-636/16 (2)) ja 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-371/08 (3)) on kooskõlas niisugune tõlgendus, mis sisaldub Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. veebruari 2019. aasta kohtuotsustes nr 191/2019 kassatsioonikaebuses 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) ja 27. veebruari 2019. aasta kohtuotsuses nr 257/2019 kassatsioonkaebuses 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), mille kohaselt on direktiivi 2001/40/EÜ (4) tõlgendamise kaudu võimalik jõuda kinnituseni, et iga kolmanda riigi kodanik, kellel on pikaajaline elamisluba ja kes on toime pannud kuriteo, mis on karistatav vähemalt üheaastase karistusega, võib ja tuleb „automaatselt“ välja saata, s.t [ilma] vajaduseta hinnata tema isiklikke, perekondlikke, sotsiaalseid või tööhõivealaseid asjaolusid.

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272.

(2) 7. detsembri 2017. aasta otsus López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(3) 8. detsembri 2011. aasta otsus Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).

(4) Nõukogu 28. mai 2001. aasta direktiiv 2001/40/EÜ kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT 2001, L 149, lk 34; ELT eriväljaanne 19/04, lk 107).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Hispaania) 17. juulil 2019 – DX versus Subdelegación del Gobierno en Toledo

(kohtuasi C-549/19)

(2019/C 372/14)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja ja apellant: DX

Vastustaja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: Subdelegación del Gobierno en Toledo

Eelotsuse küsimus

Euroopa Liidu Kohtult küsitakse, kas 25. novembri 2003. aasta nõukogu [direktiivi] 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (1) artikliga 12 ning muu hulgas Euroopa Liidu Kohtu 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-636/16 (2)) ja 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsusega (kohtuasi C-371/08 (3)) on kooskõlas niisugune tõlgendus, mis sisaldub Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 19. veebruari 2019. aasta kohtuotsustes nr 191/2019 kassatsioonikaebuses 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) ja 27. veebruari 2019. aasta kohtuotsuses nr 257/2019 kassatsioonkaebuses 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), mille kohaselt on direktiivi 2001/40/EÜ (4) tõlgendamise kaudu võimalik jõuda kinnituseni, et iga kolmanda riigi kodanik, kellel on pikaajaline elamisluba ja kes on toime pannud kuriteo, mis on karistatav vähemalt üheaastase karistusega, võib ja tuleb „automaatselt“ välja saata, s.t [ilma] vajaduseta hinnata tema isiklikke, perekondlikke, sotsiaalseid või tööhõivealaseid asjaolusid.

(1) ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272.

(2) 7. detsembri 2017. aasta otsus López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(3) 8. detsembri 2011. aasta otsus Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).

(4) Nõukogu 28. mai 2001. aasta direktiiv 2001/40/EÜ kolmandate riikide kodanike väljasaatmise otsuste vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT 2001, L 149, lk 34; ELT eriväljaanne 19/04, lk 107).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul Cluj (Rumeenia) 23. juulil 2019 – Impresa Pizzarotti & C SPA Italia Sucursala Cluj versus Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

(kohtuasi C-558/19)

(2019/C 372/15)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunalul Cluj

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Impresa Pizzarotti & C SPA Italia Sucursala Cluj

Vastustaja: Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklitega 49 ja 63 on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu käesolevas vaidluses kõne all oleva [Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal’i (seaduse nr 571/2003, millega kehtestatakse maksuseadustik)] artikli 11 lõige 2 ja artikli 29 lõige 3, mis näevad ette võimaluse kvalifitseerida ühe liikmesriigi residendist filiaali poolt teise liikmesriigi residendist emaettevõtjale tehtud likviidse vara ülekanne tulu tekitavaks, nii et siirdehindadele kehtivate sätete kohaldamine muutub kohustuslikuks, kuigi juhul, kui sama tehing teostatakse filiaali ja emaettevõtja vahel, kes on residendid ühes ja samas liikmesriigis, ei saaks kõnealust tehingut samal viisil ümber kvalifitseerida ja siirdehindadele kehtivad sätted ei kuuluks kohaldamisele?
1.

Kas direktiivi 2016/801 (1) artikli 34 lõikes 5 esinevat märget, et kõnealuses artiklis ette nähtud vaidlustamine toimub „kooskõlas siseriikliku õigusega“, tuleb tõlgendada nii, et üksnes liikmesriigi seadusandja ülesanne on kindlaks määrata vaidlustamise eeskirjad, ilma et liikmesriigi kohus peaks kontrollima, kas need eeskirjad on kooskõlas õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 tähenduses?
1.

Kas direktiivi 2003/88/EÜ (1) artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et valveaega, mille kestel on töötaja kohustatud 20 minuti jooksul jõudma päästesõidukiga ja vormiriietes selle linna piirile, kus on tema töökoht, tuleb käsitada tööajana, kuigi tööandja ei ole ette näinud töötaja viibimiskohta, aga samal ajal on oluliselt piiratud töötaja võimalused valida oma viibimiskohta ning tegeleda oma isiklike ja sotsiaalsete huvidega?
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas Euroopa Kohtu 27. mai 2019. aasta otsuse (EU:C:2019:456) punktis 75 ette nähtud tingimus, et vahistamismääruse otsuse peale, mille on teinud prokurör, ning eelkõige sellise otsuse proportsionaalsuse kontrollimiseks peab saama esitada kohtule kaebuse, mis vastab täielikult tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, on täidetud, kui tagaotsitav saab pärast oma tegelikku üleandmist kasutada menetlust, mille raames on vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtunikule võimalik esitada Euroopa vahistamismääruse tühistamise taotlus ja see kohtunik kontrollib muu hulgas Euroopa vahistamismääruse tegemise otsuse proportsionaalsust?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal) 23. augustil 2019 – PAGE International L.da. versus Autoridade Tributária e Aduaneira

(kohtuasi C-630/19)

(2019/C 383/55)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD)

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: PAGE International L.da

Vastustaja: Autoridade Tributária e Aduaneira

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (edaspidi „käibemaksudirektiiv“) (1), artikli 168 punkti a ja artiklit 176 ning käibemaksu neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et Portugali seadusandjal on 26. detsembri dekreetseadusega nr 394-B/84 heaks kiidetud käibemaksuseadustiku (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado) artikli 21 lõike 1 punkti d ja lõike 2 punkti d alusel õigus piirata toitlustamiskuludelt tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust 50 % võrra, isegi kui maksukohustuslane tõendab, et kõik nimetatud kulud tervikuna on seotud tema maksustatava majandustegevuse teostamisega?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
—

Üldkohtu arutluskäigus on sisemine vastuolu, kuna ta nõustus, et puuduvad tõendatud kontaktid, millega Sony on seotud enam kui kuue kuu jooksul, kuid järeldades ühtlasi, et sellised kontaktid toimusid iga „kahe või kolme kuu tagant“.
C 383/44

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam (Madalmaad) 22. augustil 2019 – Openbaar Ministerie versus XD

(kohtuasi C-625/19)

(2019/C 383/52)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank Amsterdam

Põhikohtuasja pooled

Taotleja: Openbaar Ministerie

Süüdistatav: XD

Eelotsuse küsimus

Kas prokuröri, kes osaleb vahistamismääruse teinud liikmesriigis õigusemõistmises, tegutseb Euroopa vahistamismääruse tegemisega vahetult seotud ülesannete täitmisel sõltumatult ja on teinud Euroopa vahistamismääruse, tuleb pidada vahistamismääruse teinud õigusasutuseks raamotsuse 2002/584 (1) artikli 6 lõike 1 tähenduses, kui vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtunik on vahistamismääruse tegemise tingimusi ja eelkõige selle proportsionaalsust kontrollinud enne seda, kui kõnealune prokurör on vastu võtnud tegeliku otsuse Euroopa vahistamismääruse tegemise kohta?

(1) Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34).
1.

a) Kas faili allalaadimist partnervõrgu (peer-to-peer) kaudu ja samaaegset kättesaadavaks tegemist selleks, et faili osi (pieces) – mis mõnikord on tervikfailiga võrreldes väga killustatud – üles laadida (seed), tuleb pidada üldsusele edastamiseks direktiivi 2001/29 (1) artikli 3 lõike 1 tähenduses, olgugi et kõnealused üksikud osad (pieces) on iseenesest kasutamiseks kõlbmatud? Kui vastus on jaatav: b) Kas on olemas mahupiir, millest alates tuleks kõnealuste osade (pieces) üleslaadimist (seeding) pidada üldsusele edastamiseks? c) Kas asjaolu, et üleslaadimine (seeding) võib – torrent-kliendi seadistuste tõttu – toimuda automaatselt ja seetõttu kasutajale märkamatult, on oluline?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam (Madalmaad) 22. augustil 2019 – Openbaar Ministerie versus ZB

(kohtuasi C-627/19)

(2019/C 383/54)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank Amsterdam

Põhikohtuasja pooled

Taotleja: Openbaar Ministerie

Süüdistatav: ZB

Eelotsuse küsimus

Kas olukorras, kus Euroopa vahistamismäärus on tehtud täitmisele pööratava kohtuotsusega määratud vabadusekaotusliku karistuse täideviimise eesmärgil ja Euroopa vahistamismääruse on teinud prokurör, kes osaleb vahistamismääruse teinud liikmesriigis õigusemõistmises ja kelle puhul on tagatud, et Euroopa vahistamismääruse tegemisega vahetult seotud ülesandeid täites tegutseb ta sõltumatult, kehtib ka tingimus, et Euroopa vahistamismääruse tegemise otsuse peale – eelkõige selle proportsionaalsuse kontrollimiseks – peab saama esitada kaebuse, mis vastab täielikult tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele?
1.

Esimene väide – Õigusnormi rikkumine, põhjenduse puudumine või puudulikkus seoses nn parental liability suhtes tuvastatuga Esimeses väites leiavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi ning põhjendus on puudu või puudulik osas, milles tuvastati kontserni valdusettevõtja vastutus, ehkki vahetasandi äriühingut – kellele kuulus osalus rikkumise toime pannud äriühingutes – vastutavaks ei peetud.
—

Üldkohtu arutluskäigus on sisemine vastuolu, kuna ta nõustus, et puuduvad tõendatud kontaktid, millega Sony Optiarc on seotud enam kui viie kuu jooksul, kuid järeldades ühtlasi, et „pikim tuvastatud periood, kui kontakte ei toimunud, oli vaid kolm kuud“, ja et „[s]uurem osa kontakte oli vaid kuuajaste vahedega“.
C 372/13

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia) 15. juulil 2019 – CY, Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ versus Inspecția Judiciară, Consiliul Superior al Magistraturii, Înalta Curte de Casație și Justiție

(kohtuasi C-547/19)

(2019/C 372/13)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Înalta Curte de Casație și Justiție

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitajad: CY, Asociația „Forumul Judecătorilor din România“

Vastustajad kassatsioonimenetluses: Inspecția Judiciară, Consiliul Superior al Magistraturii, Înalta Curte de Casație și Justiție

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu lepingu artiklit 2, sama lepingu artikli 19 lõiget 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et need takistavad konstitutsioonikohtul (organil, mis vastavalt liikmesriigi õigusele ei ole kohus) sekkuda sellesse, kuidas kõrgeima astme kohtunik on tõlgendanud ja kohaldanud konstitutsioonilisi seadusi kohtukoosseisude moodustamisel?
Euroopa Parlamendi peasekretäri sissenõudmismenetluses on rikutud õigust õiglasele menetlusele (Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõige 1, põhiõiguste harta artikli 47 lõige 2) ja selle osaks olevaid põhimõtteid (võistlevuse põhimõte, poolte võrdsuse põhimõte ja kaitseõiguse põhimõte), sest apellant ei saanud tutvuda otsuse aluseks oleva OLAFi aruandega, selle OLAFi aruande aluseks olevate tõenditega ning vastupidi Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta artikli 68 lõikes 2 sätestatule ei saanud apellant kasutada oma õigust olla eelnevalt ära kuulatud. Üldkohus viitas oma otsuse punktis 44 ebaõigesti määruse nr 883/2013 artikli 11 lõikele 4, kuna see ei reguleeri mitte peasekretäri sissenõudmismenetlust, vaid OLAFi menetlust. Üldkohus kohaldas selles osas oma otsuse punktis 45 valesti kohtuotsuses IMG vs. komisjon punktis 35 sätestatut. Üldkohus tõlgendas oma otsuse punktis 48 õigusvastaselt Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta artikli 68 lõiget 2, kui ta võrdsustas seisukohtade esitamise õiguse õigusega olla ära kuulatud. Üldkohus tõlgendas oma otsuse punktis 51 samuti ebaõigesti Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta artiklit 68, kuna kohaldatav õigusnorm ei tekita apellandile ei õigust ega kohustust esitada peasekretäri menetluses tõendeid.
2.

Kas krediidi pikendamise kulud on hõlmatud mõiste all „krediidi kogukulu tarbijale“, mis on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 3 punktis g, sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kui krediidi pikendamise tingimused on osa laenusaaja ja laenuandja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest?
3.

Kas EG-FGV §-d 6 ja 27 ning direktiivi 2007/46 artikli 18 lõiget 1, artikli 26 lõiget 1 ja artiklit 46 ning määruse nr 715/2007 artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nende normide rikkumise korral tuleb tervikuna või osaliselt (vajaduse korral: mil viisil ja millises ulatuses) loobuda lõpptarbijale makstava hüvitise vähendamisest sõiduki tegelikust kasutamisest tingitud väärtuse vähenemise võrra, kui lõpptarbija saab sellise rikkumise tõttu nõuda ja ka nõuab müügilepingu tagasitäitmist? Kas tõlgendust muudab see, kui rikkumisega kaasneb tüübikinnitusasutuste ja lõpptarbijate petmine, jättes neile mulje, et kõik tüübikinnituse andmise tingimused on täidetud ja sõiduki kasutamine liikluses on piiranguteta lubatud, ning rikkumise ja pettuse eesmärk on vähendada kulusid ja suurendada müügikäibe kasvatamise kaudu kasumit, saavutades pahaaimamatute klientide kulul samal ajal konkurentsieelis?
1.

Kas määruse (EMÜ) nr 856/1984 (1) artikleid 1, 2 ja 3; määruse (EMÜ) nr 3950/1992 (2) artiklit 1 ja artikli 2 lõiget 1; määruse (EÜ) nr 1788/2003 (3) artikli 1 lõiget 1 ja artiklit 5 ning määruse (EÜ) nr 1234/07 (4) artikleid 55, 64 ja 65 ning lisasid tuleb osas, kus need puudutavad piimatoodete nõudmise ja pakkumise tasakaalu ELi turul, tõlgendada nii, et „piimakvootide“ arvestusest tuleb välja jätta toodang, mis on mõeldud ELi-välistesse riikidesse eksporditava KPNiga juustu jaoks, kooskõlas eesmärkidega, mis on nende toodete kaitsmiseks kehtestatud määruse (EMÜ) nr 2081/1992 (5) artiklis 13 ning mida on kinnitatud määruses (EÜ) 510/2006 (6) ja määruse (EÜ) nr 1151/2012 (7) artiklites 4 ja 13 vastavalt ELTL artiklites 32 (endine 27), 39 (endine 33), 40 (endine 34) ja 41 (endine 35) sätestatud põhimõtetele?
1.

Kas direktiivi 99/70/EÜ (1) (tähtajalise töö kohta) klauslis 4 sätestatud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega on vastuolus seadusandliku dekreedi nr 23/15 artikli 1 lõike 2 ja artikli 10 sätted, mis viitavad valikukriteeriumite rikkumise tõttu ebaseaduslikele kollektiivsetele koondamistele ning kehtestavad kehtivast süsteemist – mis tagab enne 7. märtsi 2015 loodud alalistele töösuhetele piisava, tõhusa ja hoiatava kaitse ning milles on ette nähtud tööle ennistamise meede ning tööandjapoolne sotsiaalkindlustusmaksete tasumine – samas menetluses erineva kahetasandilise kaitsesüsteemi, mis vastupidiselt annab tähtajalistele töösuhetele hüvitise alam- ja ülemmäära raames vaid vähemtõhusa ja väiksema hoiatusvõimega hüvitavat laadi kaitse, kusjuures tähtajaliste töötajate tööstaaž on võrdne alaliste töötajate tööstaažiga olukorras, kus töösuhted loodi enne nimetatud kuupäeva, kuid muudeti tähtajatuteks pärast 7. märtsi 2015?
6.

Nõukogu 26. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 91/2009, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Hiinast pärit rauast või terasest kinnitusdetailide impordi suhtes (muudetud redaktsioon), artikli 1 lõige 3 näeb ette, et individuaalne tollimaksumäär 64,4% on äriühingu Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd., Ningbo City suhtes kohaldatav juhul, kui liikmesriigi tollile esitatakse kehtiv faktuurarve, mis vastab II lisas sätestatud nõuetele, ja et juhul kui sellist arvet ei esitata, kohaldatakse kõigi teiste äriühingute suhtes kohaldatavat tollimaksumäära; kas olukorras, kus Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) uurimise tõttu nõutakse dumpinguvastane tollimaks sisse tagantjärele, on individuaalset tollimaksumäära sellegipoolest võimalik hea usu põhimõtte kohaselt võtta deklarandi kasuks aluseks, kui OLAF on tuvastanud, et asjaomased kinnitusdetailid ei ole erinevalt deklareeritust mitte Indoneesia päritolu, vaid need on tootnud äriühing Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. Hiinas, kuid individuaalse tollimaksu kohaldamiseks vajalikke andmeid sisaldavat arvet esitada ei saa, kuna eksportijad tegutsesid just nimelt kavatsusega liikmesriikide asutusi petta?
2.

Kas juhul, kui vaidlusaluste riigisiseste õigusnormidega on mitteresidendist ühisinvesteerimisasutustele ette nähtud neile makstavatelt dividendidelt lähteriigis kinnipeetav maks ja residendist ühisinvesteerimisasutustele on jäetud võimalus saada sellest lähteriigis kinnipeetavast maksust vabastust, on põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega mitteresidendist ühisinvesteerimisasutustele makstavatele dividendidele ette nähtud ebasoodsam kohtlemine, kuna neil fondidel puudub võimalus kõnealust maksuvabastust saada?