Mis puudutab määruse artikli 22 lõikes 7 ja artikli 25 lõikes 2 ette nähtud tagajärgi vastuvõtmis- või tagasivõtmispalvele Dublini III määruse artikli 22 lõigetes 1 ja 6 ning artikli 25 lõikes 1 sätestatud imperatiivsete tähtaegade jooksul vastamata jätmise korral, siis tuleb rõhutada, et nendest tagajärgedest ei saa mööda hiilida sellega, et palve esitajaks olevale liikmesriigile vastatakse ainult täiesti formaalselt. Nimelt nähtub artikli 22 lõikest 1 ja artikli 25 lõikest 1 ühemõtteliselt, et palve saajaks olev liikmesriik peab nende imperatiivsete tähtaegade jooksul teostama vajaliku kontrolli, et vastata vastuvõtmis- või tagasivõtmispalvele. Rakendusmääruse artikli 5 lõikes 1 on ühtlasi täpsustatud, et palvele antud eitav vastus peab sisaldama keeldumise täielikku ja üksikasjalikku põhjendust.

Ühtlasi on liidu seadusandja kehtestanud imperatiivsed tähtajad ja nende järgimata jätmise tagajärjed ka vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve vastusele. Dublini III määruse artikli 22 lõike 7 järgi loetakse juhul, kui vastust ei anta selle artikli lõikes 1 osutatud kahe kuu jooksul või selle artikli lõikes 6 osutatud ühe kuu jooksul, palve rahuldatuks, millega kaasneb kohustus isik vastu võtta, sealhulgas kohustus võtta vajalikud meetmed tema saabumiseks. Dublini III määruse artikli 25 lõikes 2 on sätestatud, et kui vastust ei anta selle artikli lõikes 1 osutatud ühe kuu või kahe nädala jooksul, loetakse palve rahuldatuks, millega kaasneb kohustus asjaomane isik tagasi võtta, sealhulgas kohustus võtta vajalikud meetmed tema saabumiseks.

Sellega seoses tuleb meenutada, et vastuvõtmis- ja tagasivõtmismenetlused tuleb tingimata läbi viia kooskõlas eeskirjadega, mis on sätestatud eelkõige Dublini III määruse VI peatükis, ja nende menetluste läbiviimisel tuleb ennekõike järgida mitut imperatiivset tähtaega (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Mengesteab, C‑670/16 , EU:C:2017:587 , punktid 49 ja 50 , ning 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Hasan, C‑360/16 , EU:C:2018:35 , punkt 60 ).

Komisjoni 2. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad nõukogu määrusele (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (muudetud komisjoni 30. jaanuari 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 118/2014), artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise menetluse raames peab liikmesriik, kellele on esitatud vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 21 või artikli 23 kohaselt ja kes on pärast vajalike asjaolude kontrollimist vastanud sellele palvele eitavalt viimasena nimetatud määruse artiklis 22 või artiklis 25 ette nähtud tähtaegade jooksul, ning kellele on seejärel määruse nr 1560/2003 artikli 5 lõike 2 alusel esitatud uuesti läbivaatamise taotlus, püüdma lojaalse koostöö vaimus vastata sellele taotlusele kahenädalase tähtaja jooksul.

Kui palve saajaks olev liikmesriik ei vasta sellele taotlusele nimetatud kahenädalase tähtaja jooksul, lõpeb uuesti läbivaatamise täiendav menetlus lõplikult ja see tähendab, et palve esitajaks olevat liikmesriiki tuleb alates selle tähtaja lõppemisest pidada vastutavaks rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, välja arvatud juhul, kui tal on veel aega esitada määruse nr 604/2013 artikli 21 lõikes 1 ja artikli 23 lõikes 2 selleks ette nähtud imperatiivseid tähtaegu järgides uus vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve.

Käesoleva kohtuotsuse punktides 58–68 viidatud sätetest tuleneb, et nendega on liidu seadusandja näinud vastuvõtmis- ja tagasivõtmismenetlustes ette rea imperatiivseid tähtaegu, mille eesmärk on otsustaval määral kaasa aidata rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärgi saavutamisele, mis on ära toodud Dublini III määruse põhjenduses 5, tagades nende menetluste läbiviimise põhjendamatute viivitusteta (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, punktid 53 ja 54; 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 31, ning 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Hasan, C‑360/16, EU:C:2018:35, punkt 62). See eesmärk, mis on aluseks ka rakendusmääruse artikli 5 lõikele 2, väljendub sama sätte sõnastuse järgi selles, et palve esitajaks olevale liikmesriigile on antud ajaliselt väga täpselt kindlaksmääratud kolmenädalane tähtaeg palve saajaks olevale liikmesriigile uuesti läbivaatamise taotluse esitamiseks ja viimasele kahenädalane tähtaeg sellele taotlusele võimalikuks vastamiseks. Rakendusmääruse artikli 5 lõiget 2 tuleb seega tõlgendada nii, et uuesti läbivaatamiseks toimuva täiendava menetluse, mis ei ole kohustuslik menetlus, kestus on rangelt piiritletud ja see on prognoositav ning seda nii õiguskindluse tagamiseks kõikidele menetluses osalevatele isikutele, kui ka selleks, et tagada kooskõla Dublini III määrusega kehtestatud täpsete ajaliste raamidega ning et mitte ohustada selles määruses seatud rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki. Sellise kiire menetlemise eesmärgiga oleks vastuolus, kui uuesti läbivaatamise menetlusel ei oleks kindlaks määratud kestust, mistõttu jääks lahtiseks, milline liikmesriik vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, ja selle taotluse läbivaatamine võiks seega oluliselt viibida või toimuda potentsiaalselt igasuguste ajaliste piiranguteta.

Selle sätte eesmärk on innustada palve saajaks olevat liikmesriiki lojaalsele koostööle palve esitajaks oleva liikmesriigiga, vaadates selles sättes ette nähtud tähtaja jooksul uuesti läbi viimase esitatud palve asjaomase isiku vastu- või tagasivõtmiseks, kuid selle eesmärk ei ole kehtestada seaduslikku kohustust vastata uuesti läbivaatamise taotlusele, kandes vastamata jätmisel sellele liikmesriigile üle vastutuse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest. Seega nähtub rakendusmääruse artikli 5 lõikest 2, et kui palve saajaks olev liikmesriik on pärast vajalike asjaolude kontrollimist vastanud vastuvõtmis- või tagasivõtmispalvele eitavalt Dublini III määruses sätestatud tähtaegade jooksul, ei saa uuesti läbivaatamise täiendava menetlusega kaasneda selle määruse artikli 22 lõikes 7 ja artikli 25 lõikes 2 ette nähtud tagajärgi.

Neljandaks tuleb märkida, et vastuse andmiseks vastavalt Dublini III määruse artikli 22 lõigetes 1 ja 6 või selle määruse artikli 25 lõikes 1 ette nähtud tähtaeg ei mõjuta uuesti läbivaatamise täiendava menetluse suhtes ette nähtud tähtaegade arvutamist. Nimelt, kui tõlgendada rakendusmääruse artikli 5 lõiget 2 nii, et see täiendav menetlus saab toimuda üksnes Dublini III määruse nendes sätetes ette nähtud piirides ning seetõttu on see võimalik vaid juhul, kui palve saajaks olev liikmesriik ei ole veel ületanud vastuvõtmis- või tagasivõtmispalvele vastamiseks ette nähtud tähtaega, takistaks see praktikas oluliselt selle täiendava menetluse kasutamist ja seda ei saaks järelikult pidada soovitavaks Dublini III määruse rakendamisel.

(vt punktid 69, 74, 75, 77, 80, 88 ja 90 ning resolutsioon)