ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
91

Mis puudutab Ühendkuningriigi argumenti, mille kohaselt ei saa asuda seisukohale, et ta ei täitnud oma kohustusi seetõttu, et projekte, mille eesmärk on tagada vastavus direktiivile 91/271, uuriti selle direktiivi jõustumisest peale ning tööd, mille elluviimise osas otsus tehtud on, on kulukad ja teostatavad üksnes mitme aasta jooksul, siis tuleb meenutada, et liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist tuleb hinnata täiendavas põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esineva olukorra alusel ning et liikmesriik ei saa saavutada seda, et hagiavaldus jäetaks rahuldamata, ainult seetõttu, et tööd ja tegevus, mis tulevikus rikkumise kõrvaldavad, juba toimuvad. Juhul kui liidu seadusandja ei ole direktiivi rakendamise kuupäeva pikendamiseks muutnud, on liikmesriikidel nimelt kohustus järgida algselt kindlaksmääratud tähtpäevi (vt 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-27/03: komisjon vs. Belgia, punkt 39).
13

Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas esimeses kohtuastmes vaidlustatud ringkiri ja selles nimetatud siseriiklikud õigusnormid on kooskõlas ühenduse õiguse ja konkreetselt eespool viidatud õigusnormidega ning eelkõige kas nendega rikutakse põhimõtteid ja reegleid, mis on sätestatud direktiivis 89/106[…], mis käsitleb ehitustooteid ning millega ei kohustata kuidagi kasutama CE-märgist, vaid nähakse hoopis ([direktiivi 89/106] artikli 6 lõigetes 1 ja 2) ette, et liikmesriigid „ei takista […] direktiivi [89/106] sätetele vastavate toodete vaba liikumist, turuleviimist ega kasutamist oma territooriumil”, tagades, „et riigiasutused või eraõiguslikud asutused, kes tegutsevad avaliku ettevõtjana või avalik-õigusliku asutusena monopoolse seisundi tõttu, ei kehtesta eeskirju ega tingimusi, mis takistavad selliste toodete otstarbekohast kasutamist”, ning lubades „viia oma territooriumil turule tooteid, mis ei ole reguleeritud [direktiivi 89/106] artikli 4 lõikega 2, kui need vastavad asutamislepinguga kooskõlas olevatele siseriiklikele sätetele, kuni [selle direktiivi] II ja III peatükis osutatud Euroopa tehnilised kirjeldused ei sätesta teisiti”? 2. Kas vaidlustatud ringkirja ja selles nimetatud siseriiklike õigusnormidega rikutakse eelkõige ELTL artikleid 34–37, millega keelatakse impordipiirangud ja samaväärse toimega meetmed, ning seda sellepärast, et see, kui ühenduse teisest liikmesriigist pärit toote turustamise suhtes kehtestatakse nagu käesoleval juhul tehniline tingimus, st CE-märgise nõue – mis on võimalik ja õiguspärane ainult siis, kui on olemas vastav ühtlustatud standard –, takistab tegelikult asjaomase toote importimist ja turustamist Itaalia territooriumil, mis on vastuolus ülalnimetatud aluslepingus ja ühenduse õiguse viidatud sätetes kehtestatud põhimõtetega, millega tagatakse vabadus ja konkurents, nõudes, et järgitaks põhimõtteid, millega saab tagada mittediskrimineeriva ja võrdse kohtlemise ning läbipaistvuse, proportsionaalsuse ja üksikute ettevõtjate õiguste järgimise? 3. Kas ühenduse õigusest tulenev õiguslik raamistik, millega on võimalik tagada tõhusat konkurentsi ka sektoris, milles on tekkinud kõnesolev vaidlus, oleks pidanud kohustama siseriiklikku seadusandjat ja ametiasutust vältima [vaidlustatud] ringkirjas ja seadusandlikus dekreedis nr 152/2006 toodud õiguslike meetmete võtmist? 4. Lõpetuseks, kas Euroopa õigusega ette nähtud mitmekesisuse ja konkurentsi kaitse selles sektoris on tagatud niisuguste siseriiklike õigusnormidega nagu seadusandlik dekreet nr 152/2006 (eelkõige selle artikkel 285 ja IX lisa II osa punktid 2.7 ja 3.4), millega nähakse ette ja kehtestatakse eespool kirjeldatud piirangud?”
30

EFTA järelevalveamet leiab, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõikest 2 võib aru saada nii, et see on suunatud üksnes liikmesriikide ametiasutustele ja avalik-õiguslikele institutsioonidele ja et see kohaldamisala piirang ei laiene seega kolmandate riikide ametiasutustele ja avalik-õiguslikele institutsioonidele. See lähenemisviis tugineb loogikale, et kui ka liikmesriigid tagavad ametiasutuste ja avalik-õiguslike institutsioonide töötajatele direktiiviga 98/59 ette nähtud kaitsega võrdväärse kaitse, siis ei ole kindel, et kolmandate riikide õigus tagab sarnastel asjaoludel samasuguse kaitse.
67

Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Austria Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja Austria Vabariigilt.
2

Need eelotsusetaotlused on esitatud kolme kohtuvaidluse raames, mille poolteks on vastavalt Zuckerfabrik Jülich AG (edaspidi „Jülich”) ja Hauptzollamt Aachen (Saksamaa), British Sugar plc (edaspidi „British Sugar”) ja Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs (edaspidi „Rural Payments Agency”), ning Tereos ‐ Union de coopératives agricoles à capital variable (edaspidi „Tereos”) ja Directeur général des douanes et droits indirects koos Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers’iga (Prantsusmaa) ning mis käsitlevad kõigi turustusaastate 2002/2003–2005/2006 või neist mõne eest makstud toodangumaksu summat.
52

Järelikult – kuigi on õiguspärane nõuda, et tarnija tegutseks heas usus ja rakendaks kõiki temast sõltuvaid meetmed, mida võib mõistlikult oodata, et tagada, et tehing, mille ta teostab, ei viiks tema osalemiseni maksupettuses (vt eespool viidatud kohtuotsus Euro Tyre Holding, punkt 38) – lähevad liikmesriigid kaugemale meetmetest, mis on hädavajalikud maksude nõuetekohaseks sissenõudmiseks, kui nad keelduvad ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamisest üksnes seetõttu, et tarnija ei ole esitanud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit, kui tarnijal ei ole, hoolimata heast usust ja vaatamata sellele, et ta on võtnud kõik meetmed, mida saab temalt mõistlikult nõuda, võimalik seda numbrit edastada, vaid ta esitab muud teavet, mis tõendab piisavalt, et omandaja on maksukohustuslane, kes kõnealuse tehingu käigus sellena tegutseb.
56

Antud asjas on Ühendkuningriigi valitsus täpsustanud, et sellist tagaseljaotsust, nagu on põhikohtuasjas kõne all olev High Courti otsus, saab teha vaid esiteks juhul, kui hageja esitab esialgse hagiavalduse (claim form) ning üksikasjaliku kokkuvõtte nõuetest (particulars of claim), milles on esitatud täpsemad õigusväited ja vaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud, millele kohtuotsus ise kaudselt viitab, ja teiseks, kui kostja, keda on tema vastu algatatud kohtumenetlusest nõuetekohaselt teavitatud, ei esita või ei anna teada oma soovist esitada kostja vastust ettenähtud tähtajal.
63

Tuleb tõdeda, et käesolevas kohtuasjas vaatluse all olevas volitusnormis ehk Schengeni piirieeskirjade artikli 12 lõikes 5 on ette nähtud, et võidakse võtta vastu „patrull- ja vaatlustegevust reguleerivad täiendavad meetmed […], mille eesmärk on muuta [Schengeni piirieeskirjade] vähem olulisi sätteid, täiendades seda”. See säte koostoimes Schengeni piirieeskirjade artikli 33 lõikega 2 viitab järgitava menetluse osas teisele komiteemenetluse otsusele, mis omakorda põhineb EÜ artikli 202 kolmandal taandel.
48

Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 204 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see, kui rikutakse kohustust esitada protseduuri kokkuvõte järelevalveasutusele 30 päeva jooksul pärast protseduuri lõpetamise tähtaega, mis on ette nähtud rakendusmääruse artikli 521 lõike 1 esimese lõigu esimeses taandes, toob endaga kaasa tollivõla tekkimise kogu kokkuvõtte objektiks oleva importkauba eest, sealhulgas väljapoole Euroopa Liidu territooriumi reeksporditud importkaup, kui leitakse, et rakendusmääruse artikli 859 punktis 9 sätestatud tingimused ei ole täidetud.
91

Tuleb tunnistada, et vaidlustatud määruse tühistamine nii, et selle tagajärgi ei jäeta kehtima, võiks mõjutada ebasoodsalt liidu energiapoliitika elluviimist, kuivõrd see määrus kujutab endast põhjusel, et see võimaldab tagada selle poliitikaga taotletavate eesmärkide saavutamiseks vajaliku teabe kogumise, vältimatult vajalikku eeltingimust selleks, et liidu institutsioonid saaksid vastu võtta sel eesmärgil vajalikke mis tahes meetmeid. Ehkki parlament palub selle määruse tühistada põhjusel, et see on vastu võetud vääral õiguslikul alusel, ei vaidlusta ta selle eesmärki ega sisu.
16

Kui see nii ei ole, siis ei saa sellist menetluseeskirjade eiramist lugeda kõrvaldatuks asjaolu tõttu, et kostjaks olev liikmesriik esitas põhjendatud arvamuse kohta märkusi (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kohtueelne menetlus oluline tagatis mitte üksnes asjaomase liikmesriigi õiguste kaitseks, vaid ka selleks, et võimaliku hilisema kohtumenetluse esemeks oleks selgelt määratletud vaidlus (vt eelkõige 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-365/97: komisjon vs. Itaalia, EKL 1999, lk I-7773, punkt 35, ja 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C-392/99: komisjon vs. Portugal, EKL 2003, lk I-3373, punkt 133).
119

Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse teine väide on vastuvõetamatu, sest argument Üldkohtu poolt menetlusnormide rikkumise kohta on apellatsioonimenetluses vastuvõetav ainult siis, kui see rikkumine kahjustab apellandi huve. AOI ja SCTC ei ole aga tõendanud, et nende huve on kahjustatud. Lisaks leiab komisjon, et see väide on tulemusetu.
21

Neil asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas juhul, kui maksukohustuslane on maksnud rohkem käibemaksu, mille liikmesriik nõudis sisse [liidu] käibemaksualastes õigusnormides sätestatud nõudeid rikkudes, on liikmesriigi poolt antav õiguskaitsevahend kooskõlas [liidu] õigusega, kui see õiguskaitsevahend tagab enammakstud põhisummade tagastamise ja nendelt summadelt lihtintressi maksmise selliste siseriiklike õigusnormide alusel nagu [VATA] 1994 § 78? 2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas [liidu] õiguse kohaselt peab liikmesriigi poolt antav õiguskaitsevahend hõlmama enammakstud põhisummade tagastamist ja liitintressi maksmist liikmesriigi käsutuses olnud enammakstud summade kasutusväärtuse ulatuses ja/või selles ulatuses, milles maksukohustuslasel ei olnud võimalik selle raha väärtust kasutada? 3. Kui vastus nii esimesele kui ka teisele küsimusele on eitav, siis mida peab liikmesriigi poolt antav õiguskaitsevahend liidu õiguse kohaselt lisaks enammakstud põhisumma tagastamisele hõlmama osas, mis puudutab enammakstud summa ja/või intressi kasutusväärtust? 4. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas [liidu] õigusest tulenev tõhususe põhimõte nõuab, et liikmesriik jätab kohaldamata siseriiklikes õigusnormides (nagu VATA 1994 §-des 78 ja 80) kehtestatud piirangud kõigile siseriiklikele nõuetele või õiguskaitsevahenditele, mida maksukohustuslane võiks kasutada selleks, et tugineda liidu õigusest tulenevale õigusele, mille olemasolu on Euroopa Kohus kinnitanud kolmele eelmisele küsimusele antud vastuses, või piisab sellest, kui siseriiklik kohus jätab nimetatud piirangud kohaldamata üksnes ühe sellise siseriikliku nõude või õiguskaitsevahendi osas? 5. Millistest muudest põhimõtetest tuleb siseriiklikul kohtul lähtuda selle [liidu] õiguskorrast tuleneva õiguse rakendamisel, et see oleks kooskõlas [liidu] õiguse tõhususe põhimõttega?”
43

Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud eelotsuse küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkte a ja b, artikli 11 A osa lõike 1 punkti c ning artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et esiteks on maksukohustuslasel, kes kasutab tema ettevõtte vara hulka kuuluva kapitalikauba osa ajutiselt isiklikuks tarbeks, nende sätete alusel käibemaksu mahaarvamise õigus kulutuste eest, mis tehakse seoses selle kauba püsivate ümberkorraldustega, kuigi need ümberkorraldused viidi läbi ajutiselt isiklikuks tarbeks kasutamise eesmärgil, ning teiseks ei sõltu kõnealune mahaarvamisõigus sellest, kas kapitalikauba soetamisel maksukohustuslasele esitatud arvele märgiti käibemaks ja kas ta arvas selle maha.
62

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklil 258 põhinevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Seega peab komisjon esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, et kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletustele (vt eelkõige 26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-494/01: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2005, lk I-3331, punkt 41; 6. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-335/07: komisjon vs. Soome, EKL 2009, lk I-9459, punkt 46, ja 10. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-390/07: komisjon vs. Ühendkuningriik, punkt 43).
17

Selles kontekstis tuleb esiteks seoses küsimusega, kas määruse artikkel 23 on käesoleva põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav, märkida, et selle artikli lõike 1 kohaselt piisab põhimõtteliselt sellest, kui ühe lepinguosalise alaline elukoht on liikmesriigi territooriumil ning kui kohtualluvuse tingimusega on vaidluse lahendamise pädevus antud liikmesriigi kohtule – need on tingimused, mis on käesolevas kohtuasjas täidetud. Lisaks on selge, et käesolevas põhikohtuasjas kõne all olev õigussuhe on rahvusvahelist laadi. Määruse artikkel 23 on seega selle kohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav.
11

Kuninga määruse artikkel 2 sätestab: „[Programmseaduse] IV jaotise 8. peatüki kohaldamisalast on välja jäetud järgmised lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjate kategooriad: 1) füüsilisest isikust ettevõtja, kes on lähetuses Belgias seadme algseks kokkupanekuks ja/või esimeseks paigaldamiseks, kui see on tarnelepingu oluline osa ja vajalik tarnitud seadme käivitamiseks ning kui seda teostab seadme tarninud füüsilisest isikust ettevõtja ja see töö ei kesta kauem kui kaheksa päeva. See erand ei laiene siiski tegevusele ehitussektoris [...]; 2) füüsilisest isikust ettevõtja, kes tuleb Belgiasse, et teha kiireloomulisi hooldus- või remonditöid seadmetel, mida ta ise on tarninud Belgia ettevõtjale, kelle ruumides hooldus- või remonditööd toimuvad, tingimusel et aeg, mille jooksul ta peab nende tööde tegemiseks kohal viibima, ei ületa viit päeva kalendrikuus; 3) füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes korraldavad Belgias konverentse või osalevad nendel; 4) füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes osalevad Belgias mitteavalikel koosolekutel, tingimusel et nende viibimine koosolekutel ei ületa 60 päeva kalendriaastas ja kestab ühe koosoleku kohta maksimaalselt 20 järjestikust kalendripäeva; 5) sportlased, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, ja vajaduse korral nendega kaasasolevad isikud, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes tegutsevad Belgias oma kutsealal, tingimusel et selleks tegevuseks vajalik aeg ei ületa kolme kuud kalendriaastas; 6) loomingulised töötajad, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, ja vajaduse korral nendega kaasasolevad isikud, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes tulevad Belgiasse oma kutseala raames tegutsemiseks, tingimusel et selleks tegevuseks vajalik aeg ei ületa 21 päeva kvartalis; 7) füüsilisest isikust ettevõtjad, kes tegutsevad rahvusvahelise reisijate- või kaubaveo alal, välja arvatud kui nad tegelevad kabotaažiga Belgia territooriumil; 8) Belgiasse saabuvad kaubandusesindajad, tingimusel et nende tegevuseks vajalik viibimine ei ületa viit päeva kalendrikuus; 9) äriühingu nõukogu liikmed ja esindajad, kes tulevad Belgiasse äriühingu nõukogu koosolekutel ja ülekoosolekul osalemiseks, tingimusel et selleks vajalik viibimine ei ületa viit päeva kalendrikuus.”
59

Lõpuks mis puudutab määruse nr 2100/94 artikli 80 väidetavat rikkumist, siis piisab, kui meenutada, et see säte käsitleb ainult juhtusid, mil ühenduse kaitse taotleja ei ole suutnud kinni pidada CPVO tähtajast. Käesoleval juhul on selge, et erinevad üksikjuhu nõuded, mis on KSB-le adresseeritud pärast tema poolt ühenduse kaitse taotluse esitamist, on talle esitatud sama menetluse raames seetõttu, et CPVO esimene palve selle taotluse läbivaatamiseks vajaliku materjali ja dokumentide saatmiseks oli ebatäpne. Sellest tuleneb, et määruse nr 2100/94 artiklit 80 ei kohaldata sellisel juhul nagu käesolev asi.
106

Kuid kui ebaseaduslikku abi saanud ettevõtja on pankrotis ja kui selle pankrotis ettevõtja tegevusest osa jätkamiseks on asutatud äriühing, võib selline tegevuse jätkamine – ilma et asjaomast abi oleks täies ulatuses tagasi makstud – tingida selle konkurentsimoonutuse edasikestmise, mis tuleneb konkurentsieelisest, mille see äriühing sai turul võrreldes oma konkurentidega. Nii võib selline äsja asutatud äriühing olla kohustatud kõnealuse abi tagasi maksma, kui see eelis tema kasuks edasi kestab. Nii on see eeskätt siis, kui on tuvastatud, et see äriühing saab tegelikult endiselt kasu konkurentsieelisest, mis on seotud asjaomase abi saamisega, eeskätt siis, kui uus äriühing omandab likvideerimisel äriühingu vara turutingimustele vastavat vastutasu maksmata või kui on tuvastatud, et sellise äriühingu asutamise tagajärjel hiiliti kõrvale kõnealuse abi tagastamise kohustusest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 86). See kehtib eelkõige siis, kui turutingimustele vastava hinna tasumisest ei piisaks ebaseadusliku abi saamisega seotud konkurentsieelise neutraliseerimiseks.
125

Viiendas väites kinnitavad apellandid, et Üldkohus tõlgendas valesti mõistet „toodete omadustel põhinev konkurents”, kui ta leidis, et sellise konkurentsiga on vastuolus liidu õigusnormidega antud õiguse pelk teostamine. Ei ole loogiline, et liit on turuleviimise loa tühistamise õiguse andnud ja samal ajal selle keelanud. Nad väidavad sellega seoses, et liidu farmaatsiaalased õigusnormid annavad turuleviimise loa omanikule õiguse taotleda selle loa tühistamist samamoodi, nagu need annavad talle õiguse seda pärast aegumist mitte pikendada. Komisjon ise ning kohtujuristid La Pergola ja Geelhoed möönsid sõnaselgelt oma ettepanekutes Euroopa Kohtu 16. detsembri 1999. aasta otsusele kohtuasjas C-94/98: Rhône-Poulenc Rorer ja May & Baker (EKL 1999, lk I-8789) ning 10. septembri 2002. aasta otsusele kohtuasjas C-172/00: Ferring (EKL 2002, lk I-6891), et omanik võib seda õigust teostada igal ajal, ilma et ta peaks esitama põhjuseid ja ilma et tal tuleks võtta arvesse geneeriliste toodete tootjate ja paralleelimportijate huve. Need põhimõtted tulenevad ka eespool nimetatud kohtuotsusest Ferring.
18

Selline tõlgendamine on muu hulgas kooskõlas ka kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu eesmärgiga, mille sätteid on sobilik kohaldada konkreetsetel juhtudel, kuna nende mõte on selles, et need võimaldavad liikmesriikidel maksukohustuslase tegevuse eripära arvestades saada mahaarvatava osa arvutamisel täpsemaid tulemusi (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Royal Bank of Scotland, punkt 24).
51

Madalmaade Kuningriik märgib veel, et erinev kohtlemine on põhjendatud vajadusega tagada maksustamissüsteemi ühtsus, kuna võimalust pensionikohustustele vastavad summad maha arvata tasakaalustab asjaolu, et nendest eraldistest tehtud väljamaksed on maksustatavad.
26

Kuna High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) leidis, et TUI Travel jt argumendid ei ole alusetud, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 261/2004] artikleid 5–7 tuleb tõlgendada nii, et nende kohaselt on nõutav [nimetatud määruse] artiklis 7 sätestatud hüvitise maksmine reisijale, kelle lend hilineb [kõnealuse määruse] artikli 6 tähenduses, ning kui jah, siis millistel asjaoludel? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas [määruse nr 261/2004] artiklid 5–7 on tervikuna või osaliselt kehtetud, kuna need rikuvad võrdse kohtlemise põhimõtet? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas [määruse nr 261/2004] artiklid 5–7 on tervikuna või osaliselt kehtetud, kuna need a) on vastuolus Montréali konventsiooniga, b) rikuvad proportsionaalsuse põhimõtet ja/või c) rikuvad õiguskindluse põhimõtet? 4. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ning vastus kolmandale küsimusele eitav, siis millised on Euroopa Kohtu poolt käesolevas asjas tehtava eelotsuse ajalise mõju piirid? 5. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis milline mõju on [eespool viidatud kohtuotsusel Sturgeon jt] ajavahemikul selle kuulutamise päevast 19. novembril 2009 kuni Euroopa Kohtu poolt käesolevas asjas tehtava eelotsuse kuupäevani?”
21

Selles olukorras otsustas Tribunal da Relação de Guimarães menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas esimese direktiivi […] artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi […] artikli 2 lõiget 1 ja kolmanda direktiivi […] artikleid 1 ja 1a tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik tsiviilõigus (konkreetselt tsiviilseadustiku artikli 503 lõige 1, artiklid 504, 505 ja 570), mis näeb ette, et sõidukite kokkupõrke korral – milles üks sõidukis viibinu sai vigastada (vigastatu, kes nõuab hüvitist) –, milles ei saa süülist vastutust omistada ühelegi sõidukijuhile, tuleb selle hüvitise andmisest, millele on sõidukis viibinul õigus, keelduda või hüvitist piirata, kuna leitakse, et tal on osa kahju tekitamises, kuna ta sõitis juhi kõrvalistmel kinnitamata turvavööga, mis on siseriiklikus õiguses kehtestatud nõuete vastane: — võttes arvesse, et on tõendatud, et õnnetusse kaasatud sõidukite kokkupõrkamise hetkel paiskus nimetatud sõidukis viibija kokkupõrke tagajärjel ja kinnitamata turvavöö tõttu peaga tugevalt vastu tuuleklaasi, mis purunes, tekitades talle sügavaid lõikehaavu peas ja näos; — võttes samuti arvesse, et kuna ühel õnnetusse kaasatud sõidukitest ei olnud õnnetuse toimumise kuupäeval sõlmitud kehtivat ja toimivat kindlustuslepingut ühegi kindlustusandjaga, on hagi esitatud ühtlasi ka teise õnnetusse kaasatud sõiduki kindlustusandja vastu, kindlustuseta sõiduki omaniku vastu, selle sõiduki juhi vastu ja kindlustusseltsi Fundo de Garantia Automóvel vastu, kes võivad olla solidaarselt kohustatud hüvitist tasuma, kuna tegemist on objektiivse vastutusega?”
9

28. oktoobri 2003. aasta dekreetseaduses nr 270/2003 (Diário da República I, nr 250, A seeria, 28.10.2003) on määratletud raudteeveoteenuste osutamise ja raudtee infrastruktuuri haldamise tingimused. See dekreetseadus reguleerib eelkõige infrastruktuuriettevõtja eelarve tasakaalu vastavalt selle artiklile 63, milles on sätestatud: „1. Infrastruktuuriettevõtja eelarve peab tagama tasakaalu järgmiste elementide vahel: a) tulud infrastruktuuri kasutustasudest, ülejääk muust majandustegevusest ja riiklik toetus, vajaduse korral riigilt saadud ettemaksed ühelt poolt ning b) infrastruktuuri haldamise ja hooldamise avaliku teenuse kulud teiselt poolt. 2. Ilma et see piiraks püüdlemist võimaliku pikaajalise eesmärgi poole, milleks on infrastruktuuri kulude järk-järguline tasumine kasutaja poolt kõikide transpordiliikide puhul liikidevahelise ausa ja diskrimineerimisteta konkurentsi alusel, on infrastruktuuriettevõtja kohustatud saavutama lõikes 1 kirjeldatud tasakaalu ilma riigi toetuseta ning järgides käesolevas peatükis kehtestatud kasutustasude struktuuri, kui raudteevedu suudab konkureerida teiste transpordiliikidega, eelkõige keskkonnakulude teistesse transpordiliikidesse arvamise samaväärse taseme korral. 3. Et hoida lõikes 1 kirjeldatud tasakaalu ja hinnata, kas on vaja, et riik maksaks infrastruktuuri haldamise avaliku teenuse osutajale hüvitisi, tuleb kehtestada jaotusmeetod, mis näitab läbipaistvalt, et arvesse võetakse ainult kulusid, mis on seotud infrastruktuuri haldamise, hooldamise, säilitamise ja kättesaadavaks tegemise tegevusega. [...] 7. Käesoleva artikli lõike 1 punkti b kohaldamisel ei peeta infrastruktuuri haldamise avaliku teenuse kuludeks finantskulusid ja erakorralisi kulusid. 8. Loodusõnnetustega kaasnevad erakorralised kulud peab hüvitama riik.”