ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Kas direktiivi 2013/32 artikli 46 lõikest 3 tuleneb osas, mis puudutab õigust tõhusale õiguskaitsevahendile seoses nõudega näha ette „nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude […] täielik ja ex nunc läbivaatamine“, mida on tõlgendatud koosmõjus selle direktiivi artiklitega 33 ja 34 ning artikli 35 teise lõiguga ja direktiivi 2011/95 artikli 21 lõikega 1 ning koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 18, 19 ja 47, et need lubavad kohtus toimuvas apellatsioonimenetluses, milles on esitatud kaebus direktiivi 2013/32 artikli 10 lõike 2 alusel tehtud otsuse peale, millega keeldutakse rahvusvahelise kaitse andmisest, A) et esimese astme kohus otsustab esmakordselt rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetavuse üle ja selle üle, kas kodakondsuseta isik tuleb tagasi saata riiki, kus ta elas enne rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist, pärast seda, kui ta on menetlevale ametiasutusele teinud kohustuseks esitada selleks vajalikud tõendid ja andnud isikule võimaluse esitada seisukoht taotluse vastuvõetavuse kohta, või B) et esimese astme kohus tühistab otsuse menetlusnormi olulise rikkumise tõttu ning kohustab menetlevat ametiasutust tegema seaduse tõlgendamist ja kohaldamist puudutavaid juhiseid järgides uue otsuse rahvusvahelise kaitse taotluse kohta, kusjuures viimane korraldab vastuvõetavuse hindamise raames ka vestluse, mis on ette nähtud direktiivi 2013/32 artiklis 34, ning teeb otsuse küsimuse kohta, kas on võimalik saata kodakondsuseta isiku tagasi riiki, kus ta elas enne rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist, või C) et esimese astme kohus hindab julgeolekut riigis, milles isik elas kohtuistungi ajal või juhul, kui toimusid olukorra olulised muudatused, millest tuleb otsuses isiku kasuks lähtuda, milles isik elas kohtuotsuse tegemise ajal?
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/20

20. detsembril 2016 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-659/16)

(2017/C 038/26)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Bouquet, E. Paasivirta ja Ch. Hermes)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada osaliselt nõukogu 10. oktoobri 2016. aasta otsus, mis on vastu võetud I/A-punkti märkusega, mis puudutab liidu seisukoha kindlaksmääramist seoses Antarktika vete elusressursside kaitse komisjoni (CCAMLR) 35. koosolekuga (Hobart, Austraalia, 17.–28. oktoober 2016) ja käsitleb kolme merekaitseala ja teadusuuringuteks määratud erikaitsealade loomist (dokumendid 12523/16 ja 12445/16);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon palub Euroopa Kohtul tühistada nõukogu 10. oktoobri 2016. aasta otsus selles osas, millega nõukogu kehtestas, et komisjonile Antarktika vete elusressursside kaitse kohta tehtavad ettepanekud kolme merekaitseala loomiseks Weddelli meres, Rossi meres ja Ida-Antarktikas ning teadusuuringuteks määratud erikaitsealade võrgustiku loomiseks tuleb esitada või neid tuleb toetada liidu ja selle liikmesriikide nimel, mitte ainult liidu nimel.

Komisjon väidab, et kuna vaidlustatud otsuses leitakse, et selles valdkonnas on tegemist jagatud pädevusega ja aruteludokument tuleks seega vastu võtta konsensuse alusel ning esitada liidu ja selle liikmesriikide nimel, siis on otsus õigusvastane, kuivõrd see takistab komisjonil selle dokumendi esitamist ainult liidu nimel, ning on rikutud liidu ainupädevust selles valdkonnas (ja komisjoni eesõigust liitu esindada).

Komisjon põhjendab vaidlustatud otsuse peale esitatud tühistamishagi kahe õigusliku väitega.

Esiteks väidab komisjon, et nõukogu on vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel rikkunud ELTL artikli 3 lõike 1 punktis d sätestatud liidu ainupädevust mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas (esimene õiguslik väide). Esmalt leiab komisjon, et nõukogu on eiranud õiguslikku konteksti, kuhu kuulub vaidlustatud otsuses käsitletav meede nii Antarktika vete elusressursside kaitse konventsiooni kui ka liidu raamistikus. Seejärel leiab komisjon, et nõukogu on eiranud selle meetme eesmärki ja sisu.

Teiseks (teise võimalusena) väidab komisjon, et isegi kui meedet ei tuleks pidada mere bioloogiliste ressursside kaitse meetmeks ELTL artikli 3 lõike 1 punkti d tähenduses, on nõukogu vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel ikkagi igal juhul rikkunud liidu ainupädevust seetõttu, et liidul on selles valdkonnas ainupädevus välisasjades, kuna kavandatud meede võib mõjutada liidu eeskirju või muuta nende reguleerimisala ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses (teine õiguslik väide). Komisjoni hinnangul on nõukogu kõigepealt eiranud seda, et kavandatav meede võib mõjutada kahte teisese õiguse akti (määrus (EÜ) nr 600/2004 ja määrus (EÜ) nr 601/2004) või muuta nende kohaldamisala. Ühtlasi leiab komisjon, et nõukogu ei ole arvestanud, kuidas see mõjutab või muudab liidu raamseisukohta, mis on antud 2014. aasta juunis.
2.

A. Arvestades vastust esimesele küsimusele: kas 13. juuli 2009. aasta määruse nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri, artikli 25 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik – arvestades kaalutlusruumi, mis tal juhtumi asjaoludega seoses on –, kellele esitatakse piiratud territoriaalse kehtivusega viisa taotlus, on kohustatud taotletud viisa väljastama, kui ilmneb liidu põhiõiguste harta artikli 4 ja/või artikli 18 või muu liikmesriigil lasuva rahvusvahelise kohustuse rikkumise oht? B. Kas selle küsimuse vastust mõjutab see, kas taotlejal on selle liikmesriigiga, kellele viisataotlus esitatakse, sidemeid (näiteks peresidemed, vastuvõtuperekonnad, käendajad ja sponsorid jne)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/17

Euroopa Komisjoni 25. novembril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 15. septembri 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-219/13: Ferracci versus komisjon

(Kohtuasi C-624/16 P)

(2017/C 038/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Stancanelli, D. Grespan, F. Tomat)

Teised menetlusosalised: Pietro Ferracci, Itaalia Vabariik

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles sellega tunnistatakse esimeses kohtuastmes esitatud hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimase lause tähenduses vastuvõetavaks;

— tunnistada esimeses kohtuastmes esitatud hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise ja viimase lause tähenduses vastuvõetamatuks ja sellest tulenevalt jätta see täies ulatuses läbi vaatamata;

— mõista P. Ferraccilt välja komisjoni poolt Üldkohtus kantud ja käesolevas kohtuasjas kantavad kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni ainsa väite kohaselt, mis jaguneb kolmeks osaks, tõlgendas ja kohaldas Üldkohus valesti ELTL artikli 263 neljanda lõigu viimast lauset, kuna ta leidis, et esimese kohtuastme hageja esitatud hagi on selle sätte kohaselt vastuvõetav. Täpsemalt rikkus Üldkohus tema sõnul õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlustatud õigusakt on üldkohaldatav, puudutab esimese kohtuastme hagejat otseselt ega vaja hageja suhtes rakendusmeetmeid.
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/11

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Austria) 21. novembril 2016 – Mario Alexander Filippi jt

(Kohtuasi C-589/16)

(2017/C 038/15)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Mario Alexander Filippi, Martin Manigatterer, Play For Me GmbH, ATG GmbH, Christian Vöcklinger, Gmalieva s.r.o., PBW GmbH, Felicitas GmbH, Celik KG, Christian Guzy, Martin Klein, Shopping Center Wels Einkaufszentrum GmbH, Game Zone Entertainment AG, Fortuna Advisory Kft., Finanzamt Linz, Klara Matyiko

Vastustajad: Landespolizeidirektion Oberösterreich, Bezirkshauptmann von Eferding, Bezirkshauptmann von Ried im Innkreis, Bezirkshauptmann von Linz-Land

Eelotsuse küsimus

Kas harta (1) artiklit 47 koostoimes ELTL artikliga 56 ja sellele järgnevate artiklitega tuleb tõlgendada nii, et nende liidu õigusnormidega on sellistes olukordades, kus tuleb korraldada ühtsuse kontroll, vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid (nagu VfGG § 86a lõige 4, VwGG § 38a lõige 4, VfGG § 87 lõige 2 või VwGG § 63 lõige 1), mis – osana terviklikust süsteemist, mis avaldab tegelikkuses sellist mõju, et kõrgema astme kohtud ise ei kontrolli asjaolusid ega hinda tõendeid ning teevad paljudel konkreetse õigusküsimuse poolest sarnastel juhtudel ainult ühes neist kohtuasjadest sisulise otsuse ning jätavad kõik ülejäänud kaebused a limine läbi vaatamata – lubavad või ei välista usaldusväärselt, et kohtuotsused (Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) artikli 6 lõike 1 või Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 tähenduses) – eelkõige siis, kui need on tehtud liidu õiguse seisukohast keskset valdkonda käsitlevates kohtuasjades nagu näiteks turulepääs või turu avamine – võib tulenevalt otsustest, mille on teinud kõrgema astme institutsioonid, kes omakorda ei vasta EIÕK artikli 6 lõikes 1 või põhiõiguste harta artiklis 47 kehtestatud nõuetele, elimineerida ilma eelnevalt Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust esitamata?

(1) Euroopa Liidu põhiõiguste harta.
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/7

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul Specializat Mureș (Rumeenia) 21. oktoobril 2016 – Michael Tibor Bachman versus FAER IFN SA

(Kohtuasi C-535/16)

(2017/C 038/09)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunalul Specializat Mureș

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Michael Tibor Bachman

Vastustaja: FAER IFN SA

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 2 lõiget 2, milles on määratletud mõiste „tarbija“, tuleb tõlgendada nii, et see mõiste hõlmab ka füüsilist isikut, kes on uuenduslepinguga võtnud ettevõtja suhtes, kes on kutseline krediidiasutus, kohustuse tagastada laen, mis algselt anti äriühingule tema tegevusega seotud eesmärkidel, st kaupade maanteeveo tegevusse investeerimiseks, kuigi [sellel] füüsilisel isikul ei ole siiski ilmselget seost selle äriühinguga, vaid ta tegutses selliselt väljapoole kutsetegevuse piire jäävate sidemete tõttu, mis tal on isikuga, kes kontrollis äriühingut, mis esialgsed laenud sai, ja isikutega, kes allkirjastasid esialgseid krediidilepinguid täiendavad lepingud (käendus- või hüpoteegilepingud)?

(1) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/2, lk 288).
1)

Esimeses väites, mis on jagatud neljaks osaks, leiab Scuola Elementare Maria Montessori, et rikutud ja vääralt on kohaldatud ELTL artiklit 108, määruse (EÜ) nr 659/1999 (2) artikli 14 lõiget 1 ja lojaalse koostöö kohustust, mis on sätestatud ELL artikli 4 lõikes 3, samuti on vääralt tõlgendatud mõistet „täiesti võimatu“, antud faktidele väär õiguslik kvalifikatsioon, moonutatud tõendeid ja esitatud vastuolulised põhjendused, sest Üldkohus järeldas, et komisjon ei ole rikkunud õigusnormi sellega, et ta ei kohustanud Itaalia Vabariiki tagasi nõudma maksuvabastuste kaudu saadud summasid, mida olid saanud konkreetse sihtotstarbega mitteärilised üksused ICI regulatsiooni alusel ja mida komisjon käsitles ebaseaduslikuna ja siseturuga kokkusobimatuna.
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/14

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Ühendkuningriik) 29. novembril 2016 – Rafal Prefeta versus Secretary of State for Work and Pensions

(Kohtuasi C-618/16)

(2017/C 038/18)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Rafal Prefeta

Vastustaja: Secretary of State for Work and Pensions

Eelotsuse küsimused

1. Kas ühinemislepingu XII lisa võimaldas liikmesriikidel arvata töötajate määruse (1) artikli 7 lõike 2 ja kodakondsusdirektiivi (2) artikli 7 lõike 3 kohaldamisalast välja Poola kodanikud, kui asjaomane töötaja oli küll hilinenult täitnud siseriikliku nõude oma töö registreerida, kuid ei olnud registreerituna veel töötanud katkestusteta kaheteistkümnekuulist ajavahemikku?

2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas töötaja, kes on Poola kodanik, võib esimeses küsimuses kirjeldatud asjaoludel tugineda kodakondsusdirektiivi artikli 7 lõikele 3, mis käsitleb töötaja staatuse säilitamist?

(1) Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EMPs kohaldatav tekst) (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (EMPs kohaldatav tekst) (ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
ET Euroopa Liidu Teataja C 70/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa) 15. detsembril 2016 – Conseils et mise en relations (CMR) SARL versus Demeures terre et tradition SARL

(Kohtuasi C-645/16)

(2017/C 070/16)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Conseils et mise en relations (CMR) SARL

Vastustaja: Demeures terre et tradition SARL

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (1) artikkel 17 on kohaldatav juhul, kui kaubandusagendi leping lõpetatakse katseajal, mis on lepingus kokku lepitud?

(1) ELT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 6/1, lk 177.
1.

Kas direktiivi 2003/49/EÜ (1) artikli 1 lõiget 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi artikli 3 kohaldamisalasse kuuluv liikmesriigi residendist äriühing, mis saab sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas intresse teises liikmesriigis asuvalt tütarettevõtjalt, on nende intresside „tegelik tulusaaja“ kõnealuse direktiivi tähenduses? 1.1. Kas mõistet „tegelik tulusaaja“, mida kasutatakse direktiivi 2003/49/EÜ artikli 1 lõikes 1 koostoimes artikli 1 lõikega 4, tuleb tõlgendada kooskõlas OECD 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artiklis 11 sisalduva vastava mõistega? 1.2. Kui küsimusele 1.1 tuleb vastata jaatavalt, siis kas seda mõistet tuleks tõlgendada üksnes 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingu artikli 11 kommentaaride valguses (punkt 8) või võib tõlgendamisse kaasata hilisemad kommentaarid, sealhulgas 2003. aastal sihtäriühingute kohta tehtud täiendused (punkt 8.1, nüüd punkt 10.1) ja 2014. aastal lepinguliste või seadusest tulenevate kohustuste kohta tehtud täiendused (punkt 10.2)? 1.3. Kui tõlgendamisse võib kaasata 2003. aasta kommentaarid, siis kas äriühingu käsitamata jätmine „tegeliku tulusaajana“ direktiivi 2003/49/EÜ tähenduses eeldab rahaliste vahendite tegelikku suunamist isikutele, keda intressimaksja asukohariigis peetakse kõnealuste intresside „tegelikuks tulusaajaks“, ja kas sel juhul kohaldatakse lisatingimust, et vahendite tegelik edasikandmine peab toimuma intressimakse tähtpäevale lähedasel ajal ja/või intressi maksmisena? 1.3.1. Millist tähtsust omab sellega seoses see, kas omakapitali kasutatakse laenu andmiseks, kas kõnealust intressi kirjendatakse laenu põhisummalt (kogunenud intressina), kas intressisaaja on maksnud saadud intressilt maksu riigile, mille resident intressimaksja on, kas intressisaaja on seejärel teinud kontsernisisese ülekande oma sama riigi residendist emaettevõtjale, et korrigeerida maksustamise eesmärgil kasumit vastavalt kõnealuses riigis kohaldatavatele eeskirjadele, kas kõnealune intress konverteeritakse seejärel laenuvõtja äriühingu omakapitaliks ja kas intressisaajal on olnud lepinguline või seadusest tulenev kohustus kanda intress edasi teisele isikule? 1.4. Millist tähtsust omab selle väljaselgitamisel, kas intressisaajat tuleb pidada „tegelikuks tulusaajaks“ direktiivi tähenduses, eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt pärast kohtuasja faktiliste asjaolude hindamist tehtud järeldus, et intressisaajal – kellel ei olnud lepingulist ega seadusest tulenevat kohustust kanda saadud intressid edasi teisele isikule – ei olnud „täielikku“ õigust „saada ja kasutada“ intresse, nagu on märgitud 1977. aasta topeltmaksustamise vältimise näidislepingut käsitlevates 2014. aasta kommentaarides?
—

tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei ole määranud liigi phocoena phocoena (pringel) kaitsmiseks mõeldud alasid, on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 92/43/EMÜ (1) looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 4 lõikest 1 ning I ja II lisast;
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis kas sellise käitise käitajal on õigus taotleda tasuta eraldatavaid lubatud heitkoguse ühikuid direktiivi 2003/87/EÜ ja komisjoni otsuse 2011/278/EL (2) vahetu kohaldamise alusel, kui lubatud heitkoguste ühikute tasuta eraldamine on siseriiklikus õiguses välistatud ainuüksi seetõttu, et asjaomane liikmesriik jättis polümeere tootvad käitised direktiivi 2003/87/EÜ ülevõtva siseriikliku seaduse kohaldamisalast välja ja sellised käitised ei osale seetõttu heitkogustega kauplemises?
3.

Järelikult ja pidades silmas, mida sätestab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (EMPs kohaldatav tekst) (2) oma artiklis 53, ning liikmesriigi õigusnorme (kuivõrd need sellele sättele vastavad): kas seda ei tuleks ühitada ülejäänud Euroopa õiguse normide ja põhimõtetega, mida on nimetatud punktis 1, nii et juhul, kui pärast panga haldusliku sundlikvideerimise algatamist on esitatud andmetega tutvumise taotlus, saaks neile andmetele juurdepääsu võimaldada, kui taotleja ei palu seda eranditult tsiviil- või kaubandusasjas, mis on tõepoolest algatatud varaliste huvide kaitseks, mida panga halduskorras sundlikvideerimine on kahjustanud, vaid ka siis, kui ta on just konkreetsel juhul tsiviil- või kaubandusasjas hagi esitamise võimaluse kontrollimiseks kõigepealt pöördunud kohtu poole, kellele liikmesriik on andnud pädevuse kaitsta juurdepääsuõigust ja õigust läbipaistvusele nimelt kaitse- ja kaebeõiguse täieliku tagamise huvides, pidades eriti silmas juhtu, mil taotluse on esitanud hoiustaja, kes on juba pidanud kandma burden sharing’u tagajärgi selle krediidiasutuse maksejõuetuse lahendamisel, kelle juures ta on oma säästud hoiustanud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 63/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Østre Landsret (Taani) 19. detsembril 2016 – A/S Bevola, Jens W. Trock ApS versus Skatteministeriet

(Kohtuasi C-650/16)

(2017/C 063/25)

Kohtumenetluse keel: taani

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Østre Landsret

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: A/S Bevola, Jens W. Trock ApS

Vastustajad: Skatteministeriet

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artikliga 49 on vastuolus niisugune nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev siseriiklik maksustamiskord, mille kohaselt on võimalik maha arvata omamaiste filiaalide kahjum, kuid mitte teistes liikmesriikides asuvate filiaalide kahjumit, sealhulgas olukordades, mis on samaväärsed Euroopa Liidu Kohtu otsuses, 13.12.2005, Marks & Spencer (C-446/03 (1), punktid 55–56) käsitletutega, kui kontsern ei ole valinud hargmaist ühismaksustamist sellistel tingimustel nagu põhikohtuasjas?

(1) (EU:C:2005:763)
1.

Kas direktiivi 82/76/EMÜ (1), milles on uuesti sõnastatud direktiivid 75/362/EMÜ (2) ja 75/363/EMÜ (3), tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub ka täisajaga või osalise ajaga residendiõpe, mis oli 31. detsembriks 1982 juba alanud ja jätkus ka pärast nimetatud kuupäeva, mis oli liikmesriikidele direktiivi 82/76/EMÜ artikliga 16 selle direktiivi järgimiseks vajalike meetmete võtmiseks kehtestatud? Kas juhul, kui vastus punktis a toodud küsimusele on jaatav:
1.

Kas liidu põhiõiguste harta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et kui on lõplikult tuvastatud, et käitumist, mis kujutab endast kriminaalkorras karistatavat tegu, ei olnud, on ilma, et siseriiklik kohus peaks tegema mingeid muid hindamisi, välistatud hilisema menetluse algatamine või jätkamine samade tehiolude tõttu eesmärgiga määrata karistusi, mis tuleb nende laadi ja ranguse tõttu kvalifitseerida kriminaalkaristusteks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 53/26

Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH, Ecolab Deutschland GmbH 21. detsembril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 12. oktoobri 2016. aasta määruse peale kohtuasjas T-543/15: Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH ja Ecolab Deutschland GmbH versus Euroopa Ravimiamet

(Kohtuasi C-666/16 P)

(2017/C 053/32)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH, Ecolab Deutschland GmbH (esindajad: advokaadid M. Grunchard, K. Van Maldegem, P. Sellar)

Teine menetlusosaline: Euroopa Ravimiamet

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu määrus kohtuasjas T-543/15; ja

— teha ise otsus vastuvõetavuse kohta ning saata asi sisulise otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtule;

— teise võimalusena, saata asi tagasi Üldkohtule otsuse tegemiseks apellantide poolt vaidlustatud akti tühistamiseks esitatud hagi vastuvõetavuse kohta, ja vajadusel teha seejärel asjas sisuline otsus;

— mõista kostjalt välja kõik kohtukulud (seal hulgas Üldkohtus esitatud vastuvõetamatuse väitega seotud kulud).

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et Üldkohus on õigust vääralt tõlgendanud ja kohaldanud, mille tulemusel on ta rikkunud õigusnormi, kui tunnistas vaidlustatud akti peale esitatud apellantide tühistamishagi vastuvõetamatuks.

Apellandid väidavad eelkõige, et Üldkohus on teinud mitmeid vigu, kui käsitas oma põhjendustes ja õigusliku raamistiku tõlgendamisel, et see on apellantide olukorrale kohaldatav. Selle tulemusel tegi Üldkohus järgmised õigusliku vead:

— Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vääralt Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõiget 1 kohtuasja sisulises küsimuses;

— Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vääralt Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõiget 1, kuna tegi vastuvõetavuse üle otsuse enne, kui oli ära kuulanud kõik asja sisuliselt puudutavad väited.

Lisaks, kuna Üldkohus tunnistas apellantide hagi vastuvõetamatuks, rikkus ta apellantide kaitseõigusi, nende õigust õiguskaitse kättesaadavusele ning põhjendamiskohustust, mis kuuluvad isikute põhiõiguste hulka ja peegeldavad seega EL õiguse põhimõtteid.

Neil põhjustel väidavad apellandid, et Üldkohtu määrus kohtuasjas T-543/15 tuleks tühistada ja Euroopa Kohtul tuleks teha otsus vastuvõetavuse üle ning saata asi sisulise otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtule.