ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Teiselt poolt märkis komisjon sisuliselt, et tagasinõudmise menetluse otseseks tulemuseks võib olla liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamine ELTL artikli 108 lõike 2 teise lõigu alusel, ning ta leidis, et seda abi käsitleva otsuse rakendamise etappi tuleb pidada kohtueelseks menetluseks, mis sarnaneb ELTL artiklis 258 ette nähtud menetlusele. Olles meelde tuletanud, et Euroopa Kohus on tunnustanud üldist konfidentsiaalsuse eeldust, mida kohaldatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse uurimise raames kogutud dokumentidele, leidis ta, et sellise eelduse tunnustamise põhjendused on mutatis mutandis kohaldatavad, et keelduda taotletud dokumentide avalikustamisest. Ta leidis seega, et analoogia alusel on need dokumendid hõlmatud üldise konfidentsiaalsuse eeldusega, mis puudutab ELTL artikli 258 tähenduses liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapiga seotud dokumente, nagu seda on tunnustatud 14. novembri 2013. aasta kohtuotsuses LPN ja Soome vs. komisjon (C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punkt 65) ning mida on meenutatud eelkõige 23. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuses Justice & Environment vs. komisjon (T‑727/15, ei avaldata, EU:T:2017:18, punkt 46) ja 5. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Campbell vs. komisjon (T‑312/17, ei avaldata, EU:T:2018:876, punkt 29).
96

Ülejäänud osas, nimelt selle kohta, et komisjon ei nõustu hageja eeldusega, et liidu gaasisektori õigusnormide rakendamisega seotud raskusi on sobivam lahendada konkurentsiasjade menetluses, tuleb märkida, et komisjonil oli õigus vajaduse korral tugineda liidu huvi hindamise kriteeriumide seas kaebuse rahuldamata jätmise põhjusele, mis on seotud asjaoluga, et asjasse puutuvaid tegevusi, või vähemalt mõnda neist, oleks saanud heastada muul viisil, näiteks Poola asutuste kontrolliga selle üle, kas neid kohaldatavaid norme järgitakse. Komisjon oli aga kohustatud tagama, et hageja kuulataks selles küsimuses tegelikult ära, ja põhjendama selgelt vaidlustatud otsust, kuna need kohustused on veelgi olulisemad, kui komisjonil on suur kaalutlusõigus (vt selle kohta 16. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Vivendi vs. komisjon, T‑432/10, ei avaldata, EU:T:2013:538, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
212

Sellega seoses piirduvad hagejad väitega, et paljudele aktsionäridele ja isegi mitme panga juhtidele on esitatud ametlik süüdistus, ilma et see oleks mõjutanud nende pankade olukorda; selle väite tõendamiseks ei ole nad aga esitanud ühtegi tõendit. Seega piisab nentimisest, et nad ei ole tõendanud, et mõnda teist Malta kodanikule kuuluvat panka, mille aktsionäridele või juhtidele on esitatud finantskuritegude eest ametlik süüdistus, on koheldud erinevalt.
50

Mis puudutab väidetavat kahju, mis hagejal hankelepingu sõlmimise võimalusest ilma jäämise tõttu tekkis, tuleb meelde tuletada, et hankelepingu sõlmimise võimaluse kaotamist saab pidada tegelikuks ja kindlaks kahjuks üksnes siis, kui juhul, kui asutus ei oleks tegutsenud õigusvastaselt, ei oleks kahtlust, et see hankeleping oleks sõlmitud hagejaga (vt selle kohta 22. juuni 2011. aasta kohtumäärus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon, T‑409/09, EU:T:2011:299, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleval juhul see nii ei ole. Isegi kui eeldada, et hankedokumentides oli õigusvastaseid tingimusi, ei ole vaidlust selles, et kolm ettevõtjat osalesid vaidlustatud hanketeatega algatatud hankemenetluses, ega selles, et hageja ei ole tõendanud, et juhul, kui vaidlustatud dokumendid ei oleks sisaldanud väidetavalt õigusvastaseid tingimusi, oleks ilma igasuguse kahtluseta leping sõlmitud temaga, mitte ühega neist kolmest ettevõtjast.
119

Komisjon väidab, et isegi kui eeldada, et ta peab tasuma viivitusintressi, tuleks intressimääraks määrata kindel määr, mis vastab sellele, et asjaomast summat ei saanud kõnealusel ajavahemikul kasutada, mis omakorda vähemalt osaliselt sõltub juhtumi asjaoludest. Kõigepealt ei võimalda 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) tema sõnul määrata kindlaks käesolevas kohtuasjas kohaldatavat viivitusintressi määra. Nimelt ei ole selles kohtuotsuses märgitud, milline intressimäär on viivitusintressile kohaldatav. Seejärel, isegi kui oletada, et Euroopa Kohus kavatses analoogia alusel kohustada komisjoni maksma intressi delegeeritud määruse nr 1268/2012 artikli 83 lõike 2 punktis b ette nähtud määras, leiab komisjon, et see määr ei ole käesolevas asjas analoogia alusel kohaldatav. Nimelt määrati 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Deutsche Telekom vs. komisjon (T‑827/14, EU:T:2018:930) komisjoni võlasumma kindlaks üksnes Üldkohtu täieliku pädevuse teostamise raames. Lõpuks võib 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) punkti 81 mõista nii, et käesolevas asjas võib mutatis mutandis kohaldada delegeeritud määruse artikli 83 lõikes 4 ette nähtud määra, st määra, mida EKP kohaldab oma peamiste refinantseerimistehingute suhtes, mida suurendatakse pooleteise protsendipunkti võrra.
158

Sellega seoses tuleb märkida, et asjaolu, et hageja sai omaenese vahendeid kasutades tutvuda dokumendi D 7.3 varjutatud osadega – ja seega teabega, millega tutvumise võimaldamisest oli REA keeldunud vaidlustatud otsuses – ning et ta avaldas selle dokumendi enda veebisaidil, ei võimalda asuda seisukohale, et tal puudub või ei ole enam huvi nõuda vaidlustatud otsuse tühistamist selles küsimuses. On tõsi, et selliselt tegutsedes ei järginud hageja liidu õiguses dokumentidega tutvumise valdkonnas ette nähtud menetlusi ega oodanud ära ka käesoleva vaidluse tulemust, et teada saada, kas tal oli õigus tutvuda asjaomase dokumendi täisversiooniga või mitte. Siiski ei sea ainuüksi see asjaolu – olgugi et taunitav – selles osas kahtluse alla hageja huvi vaidlustatud otsuse tühistamise vastu, kuna vaidlusaluse teabe avalikustaja ei ole REA, mis annab seega tunnistust üldsuse huvist sellise teabe avalikustamise vastu. Hagejal on seega õigus nõuda, et Üldkohus teeks otsuse tema huve kahjustava otsuse õiguspärasuse kohta, kuna REA ei ole seda ametlikult tühistanud ja kuna REA võimaldas tal taotletud dokumendiga määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes sätestatud erandi alusel tutvuda üksnes osaliselt. Hageja teguviis seoses kõnealuse dokumendiga ei oma tähtsust hindamaks, kas tal on sellise otsuse tühistamiseks huvi (vt selle kohta 4. septembri 2018. aasta kohtuotsus ClientEarth vs. komisjon, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika; 21. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Leino-Sandberg vs. parlament, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, punktid 33 ja 45–48, ning 22. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Access Info Europe vs. nõukogu, T‑233/09, EU:T:2011:105, punktid 33–36 ja seal viidatud kohtupraktika).
184

Kolmandaks tuleb selle väite kohta, et järeldust, et impordi kasv viib hinnalanguse ja kasumlikkuse vähenemiseni – mis võib tekitada olulise kahju –, ei kinnita ükski tõend, korrata, et on nõustutud, et komisjon on tõendanud õiguslikult piisavalt, et liidu tootmisharu oli ebakindlas seisus (vt eespool punktid 158–161), ning et seega tuleb seda olukorda arvestades hinnata, kas komisjon on tõesti tõendanud, et impordi kasvu tõttu valitses olulise kahju oht. Seejuures ei saa komisjonile ette heita mingit ilmset hindamisviga seetõttu, et ta leidis, et arvestades väga väikest tulu vaadeldaval ajavahemikul, viiks täiendav surve, mida avaldab see, kui tuvastatud impordi kasv kiireneb seetõttu, et Ameerika Ühendriigid võtsid paragrahvi 232 alusel meetmeid, hinnalanguse ja kasumlikkuse vähenemiseni, mis ähvardaks tekitada olulist kahju. Selles osas tuleb hageja kaalutlused kasumlikkuse suurenemise kohta tagasi lükata samadel põhjustel, mis on esitatud eespool punktides 158–161 koostoimes punktiga 165.
83

Nii viitab hageja esiteks 6. juuli 2010. aasta kohtuotsuse Aer Lingus Group vs. komisjon (T‑411/07, EU:T:2010:281) punktile 25, mille kohaselt on koondumisega tegemist ainult siis, kui ettevõtja omandab teise üle kontrolli, st võimaluse viimati nimetatud ettevõtjat otsustavalt mõjutada, ning selle kohtuotsuse punktile 85, mille järgi ei saa juhul, kui tegelikku kontrolli ei omandata, vaidlusalust osalust samastada koondumisega, mis on juba ellu viidud. Teiseks väidab hageja, et 13. septembri 2010. aasta kohtuotsuses Éditions Odile Jacob vs. komisjon (T‑279/04, ei avaldata, EU:T:2010:384) aktsepteeris Üldkohus aktsiate hoidmise struktuuri, sest mingi kontroll ei läinud üle enne loa saamist. Üldkohus kinnitas selles kohtuotsuses, et aktsiate usaldamine äriühingule, mis on asutatud ainult nende vastuvõtmise eesmärgil, ei vii selleni, et lõppostja omandab kontrolli, ning see ei kuulu niisiis määruse nr 139/2004 artikli 7 lõike 1 kohaldamisalasse. Kolmandaks lükkas Üldkohus hageja sõnul 26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuse Marine Harvest vs. komisjon (T‑704/14, EU:T:2017:753) punktis 148 jj, mis käsitlesid määruse nr 139/2004 põhjendust 20, tagasi idee, et koondumise enneaegse elluviimise korral tuleks kaks tehingut kvalifitseerida „üheks koondumiseks“ ainuüksi sel põhjusel, et need on tihedalt seotud. Selles küsimuses tuleneb 4. märtsi 2020. aasta kohtuotsuse Marine Harvest vs. komisjon (C‑10/18 P, EU:C:2020:149) punktist 44, et määruse nr 139/2004 põhjendus 20 ei kujuta endast õiguslikku alust, mis võimaldaks järeldada, et tegemist on „ühe koondumisega“. Seisukoht, mida komisjon väljendas kostja vastuses ja mille kohaselt võib kahe tehingu „ühtne majanduskava“ viia „ühe koondumiseni“, tuleb seega tagasi lükata. Lisaks viitab hageja 26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuse Marine Harvest vs. komisjon (T‑704/14, EU:T:2017:753) punktile 128, mille kohaselt on asjakohaseks kriteeriumiks kontrolli omandamise hetke kriteerium. Lisaks kinnitab hageja, et mõistele „üks koondumine“ ei saa tugineda selleks, et tõendada koondumise enneaegset elluviimist, ning märgib, et Üldkohus täpsustas selle kohtuotsuse punktis 151, et juhul, kui need tehingud koos ei ole piisavad sihtettevõtja üle kontrolli üleminekuks, ei ole „mingit mõtet“ kvalifitseerida neid üheks koondumiseks. Lõpuks märgib ta, et komisjon isegi väitis 23. juuli 2014. aasta otsuse C(2014) 5089 (final), millega määratakse trahv määruse nr 139/2004 artikli 4 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 rikkuva koondumise eest (juhtum COMP/M.7184 – Marine Harvest/Morpol), punktis 105, et küsimus, kas need kaks etappi on osa samast tehingust ehk teiste sõnadega kas tegemist on „ühe koondumisega“, „ei puutu“ määruse nr 139/2004 artikli 7 lõike 1 raames „asjasse“.
2. Tühistada komisjoni 18. oktoobri 2018. aasta rakendusmäärus (EL) 2018/1579, millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit uute või protekteeritud kummist õhkrehvide (mida kasutatakse bussidel või veoautodel ning mille koormusindeks on üle 121) impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) 2018/163, osas, milles sellega kehtestatakse lõplikud dumpinguvastased tollimaksud järgmiste eksportivate tootjate toodete impordi suhtes: – Chaoyang Long March Tyre Co. Ltd; – Triangle Tyre Co. Ltd; – Shandong Wanda Boto Tyre Co. Ltd; – Qingdao Doublestar Tire Industrial Co. Ltd; – Ningxia Shenzhou Tire Co. Ltd; – Guizhou Tyre Co. Ltd; – Aeolus Tyre Co. Ltd; – Shandong Huasheng Rubber Co. Ltd; – Chongqing Hankook Tire Co. Ltd; – Prinx Chengshan (Shandong) Tire Co. Ltd; – Jiangsu Hankook Tire Co. Ltd; – Shandong Linglong Tire Co. Ltd; – Shandong Jinyu Tire Co., Ltd; – Sailun Jinyu Group Co. Ltd; – Shandong Kaixuan Rubber Co. Ltd; – Weifang Yuelong Rubber Co. Ltd; – Weifang Shunfuchang Rubber And Plastic Products Co. Ltd; – Shandong Hengyu Science & Technology Co. Ltd; – Jiangsu General Science Technology Co. Ltd; – Double Coin Group (Jiang Su) Tyre Co. Ltd; – Hefei Wanli Tire Co. Ltd; – Giti Tire (Anhui) Company Ltd; – Giti Tire (Fujian) Company Ltd; – Giti Tire (Hualin) Company Ltd; – Giti Tire (Yinchuan) Company Ltd; – Qingdao GRT Rubber Co. Ltd.
212

Ainult nendest kaalutlustest piisab, et tuvastada litsentsitasudest saadud tulu maksustamata jätmise a priori selektiivne laad, ilma et oleks vaja kontrollida, kas komisjon on õigesti järeldanud, et meede soodustab konkreetselt hargmaiseid ettevõtjaid, kes tegutsevad teatud valdkondades, nagu intellektuaalomandi õiguste litsentside andmine. Nimelt ei ole erandliku maksumeetme valikulisuse tõendamiseks vaja, et komisjon tuvastaks maksusoodustusest kasu saavate ettevõtjate teatavad ühised erijooned, mis võimaldavad neid eristada nendest ettevõtjatest, kes on maksusoodustusest välja jäetud (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt, C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punktid 71, 76 ja 78). Nimelt, kuigi maksumeetme valikulisuse tuvastamiseks ei ole alati vaja, et see oleks erand üldisest maksustamissüsteemist, on asjaolu, et tegemist on erandiga, sel eesmärgil täiesti asjakohane, kui sellest tuleneb, et eristatakse kahte majandustegevuses osalejate kategooriat, keda koheldakse a priori erinevalt, ehk erandmeetme kohaldamisalasse kuuluvaid ettevõtjaid ja jätkuvalt üldise maksustamissüsteemi kohaldamisalasse kuuluvaid ettevõtjaid, samas kui need kaks kategooriat on süsteemi eesmärgi seisukohast sarnases olukorras (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt, C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punktid 77 ja 78).
105

Nendest määratlustest tuleneb, et võimsuse mõiste puudutab vaieldamatult olemasolevat võrguvõimsust ning et ülekoormuse haldamine toimub selles võrgus olemasoleva võimsuse alusel. Seevastu ei nähtu ühestki nimetatud määratlusest sõnaselgelt, et seda mõistet võiks mõista nii, et see hõlmab ka lisandvõimsuse loomist kõnealuses võrgus või et „ülekoormusega tegelemi[st]“ võiks tõlgendada nii, et see näeb ette võimaliku ülekoormuse kadumist lisandvõimsuse loomise teel.
36

EASME saatis 18. veebruaril 2019 hagejale teise eelteate (edaspidi „teine eelteade“). EASME märkis selles teates, et pärast hageja märkuste läbivaatamist jääb ta oma kavatsuse juurde toetusleping lõpetada, kuid teistsugustel põhjustel kui need, mis on esitatud esimeses eelteates, ning ta laiendas sellest tulenevalt eelteate menetlust. EASME täpsustas, et „[a]valikkusele kättesaadava teabe kohaselt tunnistati [A] ([hageja] kaasasutaja) [CEPNi poolt] süüdi ametialaste käitumisreeglite olulises rikkumises“. EASME märkis ka, et kaks dokumenti, mis olid esitatud hageja projekti taotluse raames kui „projekti „P‑TEV“ sisuga seotud kõige asjakohasemad teaduslikud publikatsioonid“, sisaldasid CEPNi sõnul tõendeid kõnealuse käitumisreeglite rikkumise kohta, nimelt artikkel „In Vivo Application of Tissue-Engineered Veins Using Autologous Peripheral Whole Blood: A Proof of Concept Study“22. septembri 2014. aasta ajakirjas EBioMedicine (edaspidi „EBioMedicine’i artikkel“) ja artikkel „Transplantation of an allogeneic vein bioengineered with autologous stem cells: a proof-of-concept study“21. juuli 2012. aasta ajakirjas Lancet (edaspidi „Lanceti artikkel“). EASME sõnul jõuti CEPNi uurimises samuti järeldusele, et juhtumis ilmnevad süstemaatilised lüngad seoses uurimisrühma koosseisu ja toimimisega ning et uurimiskeskkond ei olnud peaaegu toimiv. Nii ei korraldatud ühtegi nõuetekohast kohtumist ning tehti kindlaks, et isikud lahkusid ja tulid sageli ebaselgetel põhjustel. EASME lisas, et eksperdirühm kritiseeris teravalt A juures tekkinud teadusuuringute kultuuri. EASME leidis, et need järeldused seavad kahtluse alla A erialase usaldusväärsuse ja seega hageja tegevussuutlikkuse rakendada projekt nõuetekohaselt ellu ning täita liidu finantsmääruses sätestatud mittevälistamise nõudeid. Seetõttu leidis EASME, et toetuslepingu kohaldamist ei tule jätkata ja see leping tuleb toetuslepingu artikli 50.3.1 punktis f ette nähtud põhjusel lõpetada.
86

Määruse nr 1/2003 artiklitest 4 ja 5 tuleneb, et ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamisel on komisjonil ja liikmesriikide konkurentsiasutustel paralleelne pädevus, kusjuures määruse nr 1/2003 ülesehitus põhineb nende tihedal koostööl (16. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Vivendi vs. komisjon, T‑432/10, ei avaldata, EU:T:2013:538, punkt 26). Lisaks selgub sama määruse artikli 35 lõikest 1, et liikmesriikide konkurentsiasutused peavad üldistes huvides tagama ELTL artiklite 101 ja 102 tõhusa kohaldamise, ning selles on täpsustatud, et liikmesriikide määratud konkurentsiasutuste hulka võivad kuuluda kohtud (vt selle kohta 7. detsembri 2010. aasta kohtuotsus VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, punktid 56 ja 62). Peale selle on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiivi (EL) 2019/1, mille eesmärk on anda liikmesriikide konkurentsiasutustele volitused, et tulemuslikumalt tagada konkurentsinormide täitmine ja et tagada siseturu nõuetekohane toimimine (ELT 2019, L 11, lk 3), artiklis 4 sätestatud, et nendele asutustele peavad olema antud sõltumatuse ja erapooletuse tagatised. Kuigi selle direktiivi ülevõtmise tähtaeg ei olnud vaidlusaluse otsuse tegemise ajal tõepoolest veel saabunud, on samuti tõsi, et liikmesriigid peavad selle tähtaja jooksul hoiduma kehtestamast õigusnorme, mis võivad direktiivis sätestatud tulemuse tõsiselt ohtu seada (vt 18. detsembri 1997. aasta kohtuotsus Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, punkt 45, ja 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Pizzo, C‑27/15, EU:C:2016:404, punkt 32).
83

Kolmanda väite esimeses osas väidab hageja, et komisjon rikkus põhjendamiskohustust, kuna ta leidis, et tagasinõutav abisumma on ligikaudu kaks miljonit eurot, mis vastab menetlusse astuja esitatud summale, hoolimata asjaolust, et komisjon, nagu ka Belgia ametiasutused, olid tõendanud, et menetlusse astuja hinnangud ei olnud õiged. Lisaks sellele on komisjon oma 24. juuni 2019. aasta pressiteates tagasinõutava abisumma ette ära otsustanud, ilma et see summa oleks aga vaidlustatud otsuses ära toodud. Hageja sõnul oleks komisjon pidanud põhjendama valikut järgida menetlusse astuja ettepanekut. Kuna komisjon ei ole seda teinud, kujutab see endast vaidlustatud otsuse põhjendamata jätmist ja kõrvalekaldumist tema enda käsiraamatust riigiabi valdkonnas, mille kohaselt peab põhjendamiskohustus olema pooltevaheliste lahkarvamuste puhul rangem.
143

Tuleb meenutada, et kohtuasjas, milles tehti 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), küsiti Euroopa Kohtult üksnes seda, kas protokolli nr 7 artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et isikul, kes on ametlikult kuulutatud parlamenti valituks ajal, mil tema suhtes kehtib eelvangistuse meede raskete kuritegudega seotud menetluse raames, kuid kellel ei võimaldata täita nõudeid, mis on riigisiseses õiguses sellise väljakuulutamise järel ette nähtud, ega minna parlamenti, et osaleda selle esimesel istungil, on selle artikli alusel puutumatus. Jaatava vastuse korral küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus ühtlasi, kas see puutumatus tähendab, et asjaomase isiku suhtes võetud eelvangistuse meede tuleb tühistada, et ta saaks minna parlamenti ja täita ettenähtud formaalsusi seal.
84

Ent lisaks sellele, et niisugune tõlgendus ei tulene kuidagi määruse nr 1303/2013 artikli 69 lõike 3 punkti c sõnastusest, tooks see kaasa ebavõrdse kohtlemise avalik-õiguslike isikute vahel, kes võivad ESI fondidest toetust saada, rikkudes sama määruse artikli 2 punkti 10, mis hõlmab mõiste „toetusesaaja“ hulgas avalik-õiguslikke asutusi, jättes arvesse võtmata asjaolu, et need asutused kuuluvad liikmesriigi keskhaldusorgani hulka või et need on riigist eraldiseisvad ja autonoomsed õigussubjektid.
193

Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 133, on Ühendkuningriigi maksuhaldur ise tunnistanud, et omakapitali kaudu rahastatavate suuremate, keskmise tähtajaga ja pikaajaliste laenude puhul võib tavaliselt eeldada, et enamikul juhtudel täidetakse laenu haldamise funktsioone kontserni finantseerimisüksuses, ja et kogemus on näidanud, et seda liiki laenusid kavandatakse ja hallatakse kontserni keskstruktuuri tasandil. Selline kaalutlus annab nimelt tunnistust sellest, et suure osa kontsernisiseste laenude puhul võtmetöötajate funktsioonide ja nende täitmise koha kindlakstegemise küsimust isegi ei teki, kuna võib eeldada, et need on täidetud tsentraliseeritult Ühendkuningriigis.
118

Hageja esitab käesoleva hagi toetuseks kümme väidet: esimene väide, et EKP‑l puudub pädevus vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks; teine väide, et on rikutud määruse nr 1024/2013 artikli 12 lõiget 1, kuna vaidlustatud otsus ei olnud selle sätte tähenduses vajalik; kolmas väide, et on rikutud sama sätet, kuna EKP ei ole nõuetekohaselt teostanud oma kaalutlusõigust; neljas väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet; viies väide, et on rikutud hageja õigust olla ära kuulatud; kuues väide, et EKP on rikkunud kohustust analüüsida ja hinnata hoolikalt ning erapooletult kõiki antud juhtumi olulisi aspekte; seitsmes väide, et puudub põhjendus; kaheksas väide, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtet; üheksas väide, et on rikutud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet; kümnes väide, et on rikutud määruse nr 1024/2013 artiklit 19 ja põhjendust 75 ning kuritarvitatud võimu.
228

Esiteks väidab hageja, et vaidlustatud otsus ei ole selge ja tekitab põhjendamatu ebakindluse. Otsuses otsene järelevalve üle võtta peaks olema märgitud, kuidas usaldatavusnõuded muutuvad ja kui kauaks jääb EKP peamiseks järelevalveasutuseks. Vaidlustatud otsuses ei ole aga nende küsimuste kohta midagi märgitud, kuna selles ei ole välja toodud ühtegi konkreetset probleemi, mida see peaks käsitlema. See annab ebamääraselt mõista, et hagejat tuleb karistada, kuna FKTK leiab, et hageja ei ole pärast vahekohtumenetluse algatamist väljendanud koostöötahet. Vaidlustatud otsuse grammatiline tõlgendamine viitab sellele, et EKP otsene järelevalve lõpeb, kui ta on veendunud, et hageja on väljendanud koostöötahet. Ei ole selge, mida selleks konkreetselt nõutakse, kuna vaidlustatud otsuses ei ole ära toodud ühtegi näidet hageja koostöö puudumise kohta FKTKga. See võib tähendada, et vahekohtumenetlus tuleb katkestada, et hageja vabastataks EKP otsese järelevalve alt ja et hageja peaks hoiduma kasutamast muid õiguskaitsevahendeid, mis kujutaks endast ebaseaduslikku eesmärki.
223

Hageja leiab, et tõsised korruptsioonikartused tõid kaasa usalduse kaotuse järelevalveprotsessi suhtes Lätis ja ühtse järelevalvemehhanismi raames. Need kartused on seotud A katsetega saada hagejatelt ja kaudset osalust kavandavatelt omandajatelt altkäemaksu ning nende katsetega seotud ebaõiglase regulatiivse kohtlemisega. CR teatas nendest korruptsioonitegudest alates 2017. aastast Ühendkuningriigi ja seejärel Läti ametiasutustele. Hageja viitab ka eespool punktis 5 viidatud vahekohtumenetlusele. Välisvaatlejad (sealhulgas Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsioon (OECD) ja komisjon) on ühisel arusaamal, et Lätis on pangandusjärelevalve üldise korruptsiooni tõttu moonutatud. A‑d puudutavaid väiteid on kinnitanud teiste isikute poolt teatatud sarnased rikkumised. Mis puudutab EKP ja Läti Vabariigi ning A ja Läti Vabariigi vahelist vaidlust, mis on Euroopa Kohtu menetluses, siis tuleb eeldada, et EKP sai nüüd tõendid A väärkäitumise kohta. A‑le etteheidetavad teod on piisavalt rasked, et keelata tal ametikohustuste täitmine juba enne kriminaalkorras lõplikult süüdimõistmist.
216

Mis puudutab liidu hindade muutusi tõendavaid arvandmeid, siis ilmneb üldise avalikustamisdokumendi põhjendusest 39 ja vaidlustatud määruse põhjendusest 54, et need koostati valimisse kaasatud liidu tootmisharude küsimustikele antud vastuste alusel. Kuigi toimiku materjalidest nähtub, et hagejad said nende vastustega tutvuda, tuleb märkida, et hindu puudutavad osad olid märgistatud konfidentsiaalsetena. Liidu tootmisharude koondandmed ei ole konfidentsiaalsed, nagu hagejad õigesti märgivad, ja need on toodud üldise avalikustamisdokumendi põhjenduses 39 ja on uuesti esitatud vaidlustatud määruse põhjenduses 54. Hagejad ei väida seevastu, et neile oleks tulnud avalikustada töötlejate individuaalsed andmed, mistõttu nad ei saa väita, et sellega seoses on rikutud nende kaitseõigusi.