Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikli 10 punkti b alapunkt iv)

2. Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikli 11 lõige 8, artiklid 40 ja 42)

3. Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, põhjendus 24 ja artikli 11 lõige 8, artikli 42 lõige 1, artikli 43 lõige 2, artikli 47 lõike 2 teine lõik ning artikkel 60)

4. Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikli 42 lõige 1)

Summary

1. Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 10 punkti b alapunkti iv tuleks tõlgendada nii, et esialgse õiguskaitse meedet ei saa pidada „eeskostet käsitlev[aks] kohtuotsus[eks], mis ei hõlma lapse tagasitoomist” selle alapunkti mõttes, ning see ei peaks olema aluseks pädevuse üleminekule selle liikmesriigi kohtutele, kuhu laps ebaseaduslikult viidi. Nimelt, arvestades selle määrusega pädevale kohtule antud keskset rolli ning põhimõtet, mille kohaselt kohtu pädevus säilib, saab „eestkostet käsitlev kohtuotsus, mis ei hõlma lapse tagasitoomist”, olla lõplik otsus, mille puhul on aluseks võetud kõigile asjassepuutuvatele elementidele antud terviklik hinnang ning millega pädev kohus otsustab lapse hooldusõiguse korralduse, mille kohta muid haldus- või kohtuotsuseid enam ei tehta. Asjaolu, et otsuse kohaselt tuleb lapse hooldusõiguse küsimus uuesti läbi vaadata – või teha seda perioodiliselt või teatud aja möödudes, või sõltuvalt teatud asjaoludest – ei võta otsuselt selle lõplikku laadi. Selline järeldus tuleneb määruse nr 2201/2003 ülesehitusest ning on ühtlasi lapse huvides. Juhul kui esialgse otsuse tegemine tooks kaasa pädevuse kaotamise lapse hooldusõiguse üle otsustamiseks, võib see mõjutada varasema alalise elukohaliikmesriigi pädevat kohut jätma niisugune ajutine otsus tegemata, kuigi selle tegemine oleks lapse huvides.

(vt punktid 46 ja 47, resolutsiooni punkt 1)

2. Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 11 lõiget 8 tuleks tõlgendada nii, et pädeva kohtu tehtud otsus lapse tagasitoomise kohta kuulub selle sätte kohaldamisalasse ka siis, kui sama kohus ei ole eelnevalt teinud lõplikku otsust lapse hooldusõiguse kohta.

Niisugust tõlgendust, mille kohaselt sõltub pädeva kohtu poolt lapse tagasitoomise kohta tehtud otsuse täitmisele pööramine sellest, kas seesama kohus on teinud hooldusõigust käsitleva lõpliku otsuse, määruse artikli 11 – konkreetsemalt lõike 8 – sõnastus ei toeta, nimetatud lõikes on, vastupidi, öeldud „iga hilisem lapse tagasitoomist nõudev otsus”. Samamoodi ei tulene määruse artiklist 40 ja artiklitest 42–47 see, et artikli 11 lõike 8 alusel tehtud ja artikli 42 lõikes 1 ette nähtud tõendiga kinnitatud otsuse täitmisele pööramine sõltuks sellest, kas eelnevalt on tehtud otsus hooldusõiguse kohta. Ka on määruse artikli 11 lõikega 8 ning artiklitega 40 ja 42 taotletav eesmärk, milleks on tegutseda kiiresti, ning see, et päritoluriigi pädevus on tunnistatud prioriteetseks, raskesti ühildatavad, juhul kui peaks lähtutama tõlgendusest, mille kohaselt peab enne tagasitoomise otsust olema tehtud lõplik otsus hooldusõiguse kohta. Niisugune tingimus kujutaks endast piirangut, mis paneks pädevale kohtule teatud juhtudel kohustuse teha hooldusõigust käsitlev otsus, ilma et kohtul oleks kasutada kogu selleks vajalikku ja asjassepuutuvat teavet ja tõendeid ning vajalikku aega neile objektiivse ja selge hinnangu andmiseks. Lõpuks, huvi jõuda lapse hooldusõiguse küsimuses õiglase ja põhjendatud kohtuotsuseni, vajadus mõjutada isikuid loobuma katsetest last ebaseaduslikult ära viia ning lapse õigus regulaarsele isiklikule suhtlemisele ja otsestele kontaktidele mõlema vanemaga kaaluvad üles võimalikud elukohavahetustega kaasnevad ebamugavused, mida tuleb teha artikli 11 lõike 8 alusel vastu võetud otsuse ja seejärel hooldusõiguse kohta tehtud lõpliku otsuse täitmisel.

(vt punktid 52, 54, 62 ja 63, resolutsiooni punkt 2)

3. Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 47 lõike 2 teist lõiku tuleks tõlgendada nii, et täitmise liikmesriigi kohtu poolt tehtud hilisem otsus, millega määratakse ajutine hooldusõigus ning mis on selle riigi õiguse kohaselt täitmisele pööratav, ei takista varasema, lapse tagasitoomist nõudva ja päritoluliikmesriigi kohtu poolt tõendiga kinnitatud otsuse täitmist. Vastupidine lahendus tähendaks määruse III peatüki 4. jaos kehtestatud korra eiramist. Niisugune päritoluliikmesriigi kohtute pädevuse suhtes tehtav erand võtaks mõtte määruse artikli 11 lõikelt 8, mis annab n-ö viimase sõna pädevale kohtule ja mille kohaselt on selline otsus täidetav, arvestades et määruse artikli 60 kohaselt on määrus rahvusvahelise lapseröövi tsiviilõiguslikke küsimusi käsitleva 1980. aasta Haagi konventsiooni suhtes ülimuslik, ning see tähendaks, et tunnistataks sisuliste küsimuste kuulumist täitmise liikmesriigi kohtualluvusse. Muuseas, nagu määruse põhjendusest 24, artikli 42 lõikest 1 ja artikli 43 lõikest 2 tuleneb, ei saa tõendi väljastamist vaidlustada, ning otsust, mille kohta on väljastatud tõend, tunnustatakse ja täidetakse automaatselt, ilma et selle tunnustamisele oleks võimalik esitada vastuväiteid. Seda, kas tõendatud otsus on vastuolus hilisema täitmisele pööratava otsusega määruse artikli 47 lõike 2 teise lõigu mõttes, tuleb kontrollida üksnes lähtuvalt päritoluliikmesriigi pädevate kohtute võimalikest hilisematest otsustest. Selline vastuolu ei ilmne muu hulgas mitte üksnes juhul, kui see otsus päritoluliikmesriigi kohtusse esitatud taotluse alusel tühistatakse või muudetakse, vaid ka juhul, kui pädev kohus teeb omal initsiatiivil, kui lapse huvid seda nõuavad, uue täidetava otsuse ilma eelmist otsust otsesõnu tühistamata, ning varasem otsus muutub selle tulemusena kehtetuks.

(vt punktid 70, 76–78, resolutsiooni punkt 3)

4. Niisuguse otsuse täitmisest, mille kohta päritoluliikmesriigi kohus on väljastanud tõendi, ei saa täitmise liikmesriigis keelduda põhjendusega, et asjaolud on pärast kohtuotsuse tegemist muutunud sel määral, et otsuse täitmisele pööramine ohustaks tõsiselt lapse huve. Sellised muutunud asjaolud kujutavad endast sisulist aspekti, mis võib teatud juhtudel viia pädeva kohtu poolt lapse tagasitoomise kohta tehtud otsuse muutmiseni. Vastavalt pädevuse jaotumisele päritoluliikmesriigi ja täitmise liikmesriigi kohtute vahel kuulub niisugune küsimus päritoluliikmesriigi pädeva kohtu alluvusse, kellele tuleb esitada ka vajadusel taotlus otsuse täitmise peatamiseks.

(vt punktid 81, 83, resolutsiooni punkt 4)