EUROOPA KOHTU ARVAMUS 1/94

15. november 1994

Ühenduse pädevus sõlmida teenuseid ja intellektuaalomandi kaitset käsitlevaid rahvusvahelisi lepinguid – EÜ asutamislepingu artikli 228 lõikes 6 sätestatud menetlus

Komisjon taotles EÜ asutamislepingu artikli 228 lõike 6 alusel Euroopa Kohtu arvamust, kas Euroopa Ühendus on pädev sõlmima Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingut ning eelkõige teenustekaubanduse üldlepingut (GATS-leping) ja intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspekte, sealhulgas võltsitud kaupade kaubandust käsitlevat lepingut (TRIPS-leping).

Sisukord

Taotluse kirjeldus

I – Uruguay vooru tulemusel sõlmitud lepingud

II – Euroopa ühenduste staatus WTO-s

III – WTO lepingu läbirääkimised ja allkirjastamine

IV – Komisjoni küsimused ja menetlus

A – Komisjoni küsimused

B – Menetlus

V – Taotluse vastuvõetavus

VI – Küsimuste sõnastus

VII – Vaidluse põhiküsimus

VIII – Ühised seisukohad

IX – Mitmepoolsed kaubanduslepingud

X – GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu analüüs

A – GATS-leping

1. GATS-lepingu eesmärk

2. GATS-lepingu sisu

3. Teenuse määratlus ja teenuse osutamise viisid

4. GATS-lepingu topeltuniversaalsus

5. Võetud kohustuste iseloomustus

a) Üldkohustused

b) Erikohustused

6. Lepingu dünaamilisus

B – TRIPS-leping

1. Eesmärgid ja sisu

2. Kohaldamisala ja eesmärkide saavutamise vahendid

3. Materiaalõiguslikud erinormid

a) Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused

b) Tööstusomand

i) Kaubamärgid

ii) Geograafilised tähised

iii) Tööstusdisainilahendused

iv) Patendid

v) Mikrolülituste topograafia

vi) Avalikustamata tehnilise teabe kaitse

vii) Konkurentsivastase tegevuse kontroll lepingulistes litsentsides

4. Menetluse erisätted (intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise vahendid)

a) Kaitsemeetmed

b) Menetluslikud tagatised

XI – Ühine kaubanduspoliitika, GATS-leping ja TRIPS-leping: poolte seisukohad

A – GATS-leping

B – TRIPS-leping

XII – GATS-leping, TRIPS-leping ja tuletatud volitused

A – Üldised märkused tuletatud volituste kohta

B – GATS-leping

1. Komisjoni seisukoht

a) Sisepädevus

i) EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevus

ii) Üldsätetest tulenevad volitused (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)

b) Ühenduse vajadus võtta rahvusvahelisi kohustusi

2. Märkusi esitanud poolte seisukohad

i) EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevus

ii) EÜ asutamislepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)

C – TRIPS-leping

1. Komisjoni seisukoht

a) Sisepädevus

i) Teisesest õigusest tuletatud volitused

ii) Lepingu üldsätetest tuletatav pädevus (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)

b) Ühenduse vajadus sõlmida rahvusvahelisi lepinguid

2. Märkusi esitanud poolte seisukohad

XIII – Teatavate liikmesriikidest sõltuvate, kuid ühendusse mittekuuluvate territooriumide esindamise probleem

XIV – Pädevuse küsimuse mõju seisukohtade avaldamisele WTO raames

XV – Eelarve- ja finantsküsimused

XVI – Komisjoni, nõukogu ja märkusi esitanud liikmesriikide vastused arvamusetaotluses esitatud küsimustele

XVII – Küsimused, mille Euroopa Kohus esitas komisjonile, nõukogule ja liikmesriikidele ning vastused nendele küsimustele

A – Esimene küsimus

B – Teine küsimus

C – Kolmas küsimus

D – Neljas küsimus

E – Viies küsimus

F – Kuues küsimus

G – Seitsmes küsimus

H – Kaheksas küsimus

I – Üheksas küsimus

J – Kümnes küsimus

K – Üheteistkümnes küsimus

Euroopa Kohtu seisukoht

I. Sissejuhatus

II. Taotluse vastuvõetavus

III. Komisjoni küsimuste sõnastus

IV. Teatavate liikmesriikidest sõltuvate territooriumide esindamine

V. Eelarve- ja finantsküsimused

VI. Mitmepoolsed kaubanduslepingud

VII. EÜ asutamislepingu artikkel 113, GATS- ja TRIPS-leping

A. GATS-leping

B. TRIPS-leping

VIII. Ühenduse tuletatud välispädevus, GATS-leping ja TRIPS-leping

A. GATS-leping

B. TRIPS-leping

IX. Liikmesriikide ja ühenduse institutsioonide vahelise koostöö kohustus

Taotluse kirjeldus





I – Uruguay vooru tulemusel sõlmitud lepingud

„Ajaloo kõige keerulisemad” majandusläbirääkimised (nagu iseloomustas neid nõukogu) lõppesid 15. aprillil 1994 Marrakechis lõppakti allakirjutamisega, mis koondab endas Uruguay vooru mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste tulemused. Läbirääkimised kestsid seitse aastat; need käivitati Punta del Este ministrite deklaratsiooniga 20. septembril 1986. aastal. Lõppaktile alla kirjutanud Euroopa ühenduste valitsuste esindajad otsustasid, et lõppakt peaks soovitavalt jõustuma 1. jaanuaril 1995 või võimalikult kiiresti pärast seda kuupäeva.

Lõppakt sisaldab Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingut (edaspidi „WTO leping”). Nõnda luuakse ühtne institutsiooniline raamistik liikmetevaheliste kaubandussuhete reguleerimiseks. Asutamisleping ei sisalda materiaalõiguslikke sätteid. Need on koondatud lisadesse, mis sisaldavad erinevaid „mitmepoolseid kaubanduslepinguid”, mis on WTO lepingu lahutamatuks osaks.

Need lepingud on järgmised:

– mitmepoolsed kaubanduslepingud, sh GATT 1994 (lisa 1A);

– teenustekaubanduse üldleping (GATS, lisa 1B);( )

– intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (TRIPS, lisa 1C)( );

– vaidluste lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsituslepe (lisa 2);

– kaubanduspoliitika läbivaatamise mehhanism (lisa 3).

WTO leping ja selle lisad moodustavad ühtse „paketi”. Riik, kes soovib saada WTO liikmeks, peab nõustuma kõigi Uruguay vooru raames sõlmitud mitmepoolsete kokkulepetega. Vaidluste lahendamise protseduur kehtib kõigi mitmepoolsete lepingute puhul. See protseduur võimaldab viimase abinõuna kasutada „vastumeetmeid”. Ühe lepingusätte rikkumist (kas kaupade, teenuste või intellektuaalomandi kaitse sektoris) võib kompenseerida vastumeetmete rakendamisega sama lepingu alla kuuluvate teiste sektorite suhtes (vaidluste lahendamist reguleeriva käsitusleppe artikli 22 lõike 3 punkt b või mõne teise loendilepingu alusel (käsitusleppe artikli 22 lõike 3 punkt c. Komisjon selgitab ka omalt poolt, et „kompenseerimine võib toimuda ühtmoodi sama lepingu mõne teise sektori suhtes või mõne teise loendilepingu raames kui see, milles on toimunud rikkumine”.

Ühtse „paketi” süsteem teeb lõpu endisele nn tellimisel GATT-i süsteemile. Tokyo vooru tulemusel sõlmitud erikokkulepetes osales erinev arv riike. Lisaks sellele kuulus iga kokkuleppe juurde talle omane vaidluste lahendamise kord.

WTO lepingu lisades sisaldub ka neli mõnepoolset kokkulepet (mis puudutavad vastavalt riigihanget, tsiviillennukikaubandust, piima- ja veiselihasektorit). Nendes valdkondades lubatakse ühtse „paketi” põhimõttesse teha erand: lepped on siduvad üksnes nende WTO liikmete jaoks, kes on nendega nõustunud. Vaidluste lahendamise korda kohaldatakse nende poolte vahel, kes on sellega nõustunud.

II – Euroopa ühenduste staatus WTO-s

Euroopa ühendusi käsitlevad sõnaselgelt kaks WTO lepingu sätet.

Otsuste tegemist käsitlev IX artikkel sätestab, et „ministrite konverentsil ja peanõukogus on igal WTO liikmel üks hääl” juhul, kui arutatav küsimus otsustatakse hääletamise teel ning et „kui Euroopa ühendused oma hääleõigust kasutavad, võrdub nende häälte arv nende WTO liikmeks olevate liikmesriikide arvuga”.

Lisaks sellele sätestab WTO asutajaliikmeid puudutava XI artikli lõige 1:

„WTO asutajaliikmeteks saavad GATT 1947 lepinguosalised käesoleva lepingu jõustumiskuupäeva seisuga, ning Euroopa ühendused, kes tunnustavad käesolevat lepingut ja mitmepoolseid kaubanduslepinguid ning kelle jaoks on GATT 1994 lisatud kontsessioonide ja kohustuste loendid ning kelle jaoks on GATS-i lisatud erikohustuste loendid [lisa 1B].”

III – WTO lepingu läbirääkimised ja allkirjastamine

Läbirääkimiste lähtepunkti, Punta del Este deklaratsiooni, kiitsid heaks nõukogu ja liikmesriikide valitsuste esindajad „sel määral, kui see neid puudutab”. Ühenduse ja liikmesriikide nimel pidas läbirääkimisi komisjon üksi. Nõukogu selgitab, et „läbirääkimiste käigus maksimaalse kooskõla tagamiseks otsustati, et komisjon tegutseb ainuläbirääkijana ühenduse ja liikmesriikide nimel”. Koosoleku protokolli, mis koostati istungil, mille käigus komisjon kiitis heaks Punta del Este deklaratsiooni, lisatakse siiski, et „see otsus (lubada komisjonil avada deklaratsioonis ette nähtud läbirääkimised) ei mõjuta küsimust ühenduse ja liikmesriikide pädevusest üksikutes valdkondades”.

WTO lepingule kirjutasid alla Euroopa Liidu Nõukogu nimel nõukogu eesistuja ja komisjoni liige Sir Leon Brittan ning liikmesriikide esindajad vastavate valitsuste nimel. Lepingu allkirjastamise otsuse tegid 7. ja 8. märtsi 1994. aasta istungitel nõukogu ja liikmesriikide esindajad. Nõukogu märkustest selgub, et komisjon lisas omalt poolt koosoleku protokolli, et „lõppakt […] ja sellele lisatud lepingud kuuluvad Euroopa Ühenduse ainupädevusse”.

IV – Komisjoni küsimused ja menetlus

A – Komisjoni küsimused

6. aprillil 1994. aastal, paar päeva enne WTO lepingu kavandatud allkirjastamist Marrakechis ning paar nädalat pärast lõppakti heakskiitmist kaubandusläbirääkimiste komitees (mille asutas Punta del Este konverents Uruguay vooru läbirääkimiste läbiviimiseks), taotles komisjon Euroopa Kohtult arvamust EÜ asutamislepingu artikli 228 lõike 6 alusel.

Küsimused on järgnevad:

„Seoses GATT-i kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru tulemustega, mis sisalduvad 15. detsembri 1993. aasta lõppaktis:

1. Kas Euroopa Ühendus on pädev sõlmima WTO asutamislepingu kõiki osi, mis käsitlevad teenustekaubandust (GATS-leping) ja intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspekte, sealhulgas ka võltsitud kaupade kaubandust (TRIPS-leping), võttes aluseks EÜ asutamislepingu, täpsemalt selle artikli 113 eraldi võetuna või koostoimes artiklitega 100a ja/või 235?

2. Kas Euroopa Ühendus on pädev sõlmima iseseisvalt neid WTO lepingu osi, mis käsitlevad eranditult ESTÜ asutamislepingu ja Euratomi asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvaid tooteid ja/või teenuseid?

3. Kui vastus eespool esitatud kahele küsimusele on jaatav, siis kas see mõjutab liikmesriikide pädevust sõlmida WTO lepingut, arvestades varem saavutatud kokkulepet, et neist saavad WTO asutajaliikmed?”

B – Menetlus

Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 lõikele 1 toimetati arvamusetaotlus kätte Euroopa Liidu Nõukogule (edaspidi „nõukogu”) ja liikmesriikidele. Nõukogu ning Taani, Saksamaa, Kreeka, Hispaania, Prantsuse, Madalmaade, Portugali ning Ühendkuningriigi valitsus esitasid kirjalikke märkusi. Euroopa Parlamendil lubati tema enda palvel märkusi esitada.

V – Taotluse vastuvõetavus

Nõukogu ei tõstata ametlikult küsimust taotluse vastuvõetamatuse kohta, kuid meenutab siiski, et kõigil juhtudel, mil rakendati artikli 228 lõikes 6 sätestatud menetlust, „toimus taotluse esitamine enne lepingu allkirjastamist”. Nõukogu arvates „võib tõsiselt kahelda selles, kas eelneva arvamuse menetlust („kavas oleva” lepingu kohta) […] saab alustada pärast kohustuste võtmist rahvusvahelisel tasandil”. Madalmaade valitsus jagab neid kahtlusi.

Hispaania valitsus nõuab taotluse tunnistamist vastuvõetamatuks. Arvamuse taotlemise menetlust võib algatada vaid staadiumis, kus ühendus ei ole veel rahvusvaheliste kohustustega seotud. Hispaania valitsus rõhutab, et lõppakti allakirjutamine tähendas läbirääkimiste tulemuseks olevate tekstide autentseks tunnistamist ning tõi allakirjutajate jaoks kaasa kohustuse esitada need heakskiitmiseks oma vastavatele asutustele.

Prantsuse valitsus teeb komisjonile poliitilisema etteheite. Mainimata taotluse vastuvõetamatust, selgitab ta, et kui komisjon viivitas viimase hetkeni, mil pidi allkirjastama ja sõlmima WTO lepingu, samas kui eriarvamused riikide pädevuse osas olid ilmnenud juba 1992. aastal, näitab ta sellega üles koostöövalmiduse puudumist ning suhtumist, mis läheb vastuollu ühenduse ja liikmesriikide tegevuse kooskõla põhimõttega. Riigid ei saa anda WTO lepingut oma parlamentidele kinnitamiseks niikaua, kuni pädevuse küsimus on lahendamata. Nõukogu ei saa samuti Euroopa Parlamendile esitada ettepanekut võtta vastu otsus lepingu sõlmimise kohta niikaua, kuni selle otsuse õiguslikud alused ning pädevuse küsimus on ebaselged.

VI – Küsimuste sõnastus

Nõukogu arvustab komisjoni esitatud küsimuste sõnastust.

Kuna menetlus käsitleb lepingut, millele vastavalt oma volitustele on alla kirjutanud ühendus ja liikmesriigid, ei ole nõukogu arvates küsimus selles, kas ühendus võib selle lepingu allkirjastada ja sõlmida üksinda (see on ainult hüpoteetiline küsimus), vaid selles, kas „Uruguay vooru tulemuseks olnud lepingute ühine sõlmimine ühenduse ja liikmesriikide poolt vastab Euroopa ühenduste asutamislepingutega sätestatud volituste jaotusele”.

Portugali valitsus on seisukohal, et komisjoni poolt esitatud küsimused on juba läbitud faas lepingu sõlmimise protsessis. Tegelikult oleks tarvis teada saada, kas lepingu vormistamine ühenduse ja liikmesriikide poolt ühiselt on kooskõlas EÜ ja ESTÜ asutamislepingute ühenduse ja liikmesriikide volituste jaotust puudutavate põhimõtete ja sätetega.

Ühendkuningriigi valitsuse vaatenurk erineb komisjoni omast. Kõigepealt selgitab ta ühenduse volituste olemust tuletatud pädevuse teooria kohaselt, rõhutades liikmesriikide paralleelset pädevust, ning põhjendab seejärel, miks artikkel 113 ei saa olla lepingute sõlmimise aluseks.

VII – Vaidluse põhiküsimus

Lahendamist nõudvad küsimused ei puuduta kõiki WTO lepingule lisatud mitmepoolseid lepinguid ega ka isegi WTO asutamislepingut.

Nagu rõhutab nõukogu, puudutab vaidlus ennekõike materiaalõiguslikke sätteid. Institutsioone puudutavates sätetes ei sisaldu ühtki otseselt pädevusega seotud probleemi: pädevus osaleda institutsioonilistes kokkulepetes johtub otseselt materiaalõiguslikes sätetes sisalduvast pädevusest: institutsioone puudutavate kokkulepete eesmärk on tagada materiaalõiguslike sätete „haldamine”. Seega ei ole siinkohal tingimata vaja kirjeldada institutsioone puudutavaid kokkuleppeid.

Nõukogu väitel peaks nende materiaalõiguslike sätete hulgast vaatlema kolme peamist lepingut: kokkuleppeid kaubanduse (GATT-i 1994. aasta versioon), teenuste (GATS) ja intellektuaalomandi (TRIPS) kohta.

Kaubavahetuse osas (mida käsitlevad GATT 1994 ning mitmed tõlgendavad käsituslepped) on nõukogu, märkusi esitanud liikmesriikide valitsused ja Euroopa Parlament ühisel seisukohal selles, et ühendus on pädev neid lepinguid sõlmima. Ainsad erandid puudutavad ESTÜ tooteid (nõukogu ning kõigi märkusi esitanud liikmesriikide valitsuste reservatsioon), leping tehniliste kaubandustõkete kohta (ainult Madalmaade valitsuse reservatsioon) ja vajadust kasutada õigusliku alusena põllumajanduse osas täiendavalt EÜ asutamislepingu artiklit 43 (see reservatsioon, mille esitasid nõukogu, Ühendkuningriik ja Euroopa Parlament, ei sea kahtluse alla ühenduse ainupädevust).

Vaidluse keskmes on teenused ja intellektuaalomand. Komisjon asub selles küsimuses seisukohale, mis vastandub kaheksa riigi (kõik liikmesriigid peale Belgia Kuningriigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Iirimaa ja Itaalia Vabariigi) ja Euroopa Parlamendi positsioonile. Lahkarvamuse võib kokku võtta järgnevalt.

Komisjon väidab, et ühendusel on ainupädevus (lähtudes kas ühisest kaubanduspoliitikast või, teise võimalusena, tuletatud volitustest või täpsemalt ühenduse sisepädevuse ja välispädevuse omavahelistest seostest). Märkusi esitanud liikmesriigid on seisukohal, et pädevus jaguneb riikide ja ühenduse vahel. Märkusi esitanud riigid ja parlament välistavad täielikult ühisest kaubanduspoliitikast tuleneva ühenduse pädevuse. Parlament ei võta ametlikku seisukohta komisjoni teise võimalusena esitatud argumendi põhjendatuse osas.

VIII – Ühised seisukohad

Enne vaidlusaluste küsimuste ja seisukohtade kaitseks toodud põhjenduste selgitamist on oluline esile tuua punktid, milles poolte seisukohad kokku langevad.

– Asjaolust, et nõukogu ja kõik liikmesriigid allkirjastasid WTO lepingu ja selle lisad, johtub, et ollakse ühisel seisukohal selles, et nimetatud lepingu sõlmimine on otstarbekas ja isegi vajalik.

– Nõustutakse sellega, et WTO lepingu sõlmimine nõuab vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 228 lõike 3 teisele lõigule Euroopa Parlamendi nõusolekut, sest sõlmitav leping näeb ette spetsiifilise institutsioonilise raamistiku loomist.

– Komisjon rõhutas, et „poliitilistel või pigem juriidilistel põhjustel […] nõuab Uruguay vooru lõpetamine tervikuna ühehäälset nõusolekut”. Ei nõukogu ega märkusi esitanud riigid ei esitanud sellele vastuväiteid.

IX – Mitmepoolsed kaubanduslepingud

Olulisemad kaubavahetust reguleerivad mitmepoolsed kokkulepped on 1994. aastal sõlmitud GATT, mille tõlgendamist täpsustatakse mitmes käsitusleppes, teatud kaupu käsitlevates lepingutes (põllumajandus- ja tekstiilitooted) ja kitsendavate meetmete kasutamist puudutavates kokkulepetes nagu leping tehniliste kaubandustõkete kohta, sanitaar- ja fütosanitaarmeetmete rakendamise leping ning TRIM-leping („Trade related investment measures”).

Komisjon on seisukohal, et kõik need kokkulepped „reguleerivad kaubavahetust ning nende eesmärk on rahvusvahelise kaubavahetuse suurendamine kaubandustõkete ning turumoonutuste kõrvaldamise kaudu” ja need kuuluvad EÜ asutamislepingu artikli 113 kohaldamisalasse.

Nõukogu möönab, et „ühenduse ainupädevus hõlmab peaaegu kogu GATT-i ja selle lisad” ning et see pädevus „tuleneb põhiliselt artiklist 113”. Nõukogu rõhutab siiski, et põllumajandust ning sanitaar- ja fütosanitaarmeetmeid puudutavate kokkulepete puhul peab kohaldama artiklit 43, kuna need kokkulepped „reguleerivad lisaks rahvusvahelise põllumajandustoodete kaubavahetuse kaubandusmeetmetele […] eelkõige põllumajandusturgude sisekorraldust”.

Põllumajanduse küsimuste puhul asub Ühendkuningriigi valitsus nõukoguga samale seisukohale, toetudes oma põhjendustes konkreetsetele näidetele.

Ta toob „kaks näidet WTO lepingu lisas 1A sisalduvate kokkulepete mõju kohta põllumajandustoodete ühendusesisesele ühisele korraldusele. Esiteks piiravad lepingu põllumajandusalased sätted „omamaise toetuse” kohta otseselt toetussummasid, mida asutamislepingu artiklis 43 määratletud põllumajandusturgude ühise turukorralduse kohaselt makstakse põllumajandustootjatele ja põllumajandustoodete töötlejatele ning mis mõjutavad seega otseselt turukorralduse toimimist. Teiseks, põllumajanduslepingus sätestatud ekspordisubsiidiumide vähendamise kohustus mõjutab ühenduse süsteemi, mis reguleerib artikli 43 alusel määratletud ja rakendatud põllumajandustoodete eksporditoetusi. Peaaegu kõik ühised turukorraldused sisaldavad meetmeid, mis reguleerivad eksporditoetusi ning seda süsteemi juhitakse nõukogu ja komisjoni rakendusmääruste alusel vastavalt ühiseid turukorraldusi reguleerivatele sätetele.”

Ühendkuningriik rõhutab, et neid meetmeid kohaldatakse ühenduses toodetud põllumajandustoodete puhul, samas kui kaubanduspoliitika tavalisi reguleerimisvahendeid (koguselised piirangud, tariifsed meetmed) kasutatakse importtoodete, mitte ühenduse toodete puhul. Ta järeldab sellest, et need meetmed kuuluvad artikli 43 kohaldamisalasse.

Eespool toodud märkused põllumajanduse kohta ei sea kahtluse alla ühenduse ainupädevust.

Euroopa Parlament on samuti seisukohal, et põllumajanduslepingu olulisust arvestades peab aluseks võtma asutamislepingu artikli 43. Parlament märgib, et üldise soodustuste süsteemi aluseks on ühtaegu nii asutamislepingu artikkel 113 kui ka artikkel 43 (nõukogu 21. detsembri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 3917/92 (EÜT L 396, lk 1) ja nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 3668/93 (EÜT L 338, lk 22)).

Madalmaade valitsus vaatleb täpsemalt lepingut tehniliste kaubandustõkete kohta. Erinevalt komisjonist, kes nõuab uue lepingu sõlmimise puhul ühenduse ainupädevuse rakendamist, arvab Madalmaade valitsus, et „ühendus on omandanud ainupädevuse tehniliste kaubandustõkete enamikus valdkondades”, kuid et „liikmesriikidel on veel säilinud pädevus mõne direktiivi alusel, aga ka seetõttu, et selles valdkonnas pole saavutatud ega ka kavandatud täielikku ühtlustamist”.

Kaubavahetuse valdkonnas on ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt nõukogu ning märkusi esitanud valitsuste vaidluse keskmes ESTÜ toodete küsimus.

Komisjoni arvates ei nõua mitmepoolsed kaubanduslepingud mitte mingit muud õiguslikku alust peale artikli 113, isegi kui tegemist on ESTÜ või Euratomi toodetega.

Komisjon püüab kahandada tähtsust, mida teised pooled omistavad ESTÜ asutamislepingu artiklile 71. Artikli 71 kohaldamata jätmine ei anna liikmesriikidele mingeid õigusi EÜ asutamislepingu artikli 232 lõike 1 mõttes.

Komisjon tugineb 11. novembri 1975. aasta arvamusele 1/75 (EKL 1975, lk 1355 ja täpsemalt lk 1365), mille kohaselt:

„(ESTÜ asutamislepingu artikkel 71) ei saa muuta EMÜ asutamislepingu artikleid 113 ja 114 kohaldamatuks ega mõjutada ühise kaubanduspoliitika valdkonnas rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamise ja nende sõlmimise pädevuse kuulumist ühendusele”.

Komisjon on seisukohal, et teiseks seaduslikuks võimaluseks sõlmida kaubanduskokkuleppeid ESTÜ asutamislepingust lähtudes oleks tugineda artiklile 95.

Nõukogu arvab seevastu, et „GATT-i sõlmimine liikmesriikide poolt koos selle juurde kuuluvate lisadega on vaieldamatult asutamislepingu sätetega vastavuses, kuna GATT ja selle lisad puudutavad pädevust kaubanduspoliitika valdkonnas, mis kuulub liikmesriikidele ESTÜ asutamislepingu artikli 71 kohaselt”.

Hispaania valitsus rõhutab liikmesriikide ainupädevust ESTÜ toodete valdkonnas. Kreeka Vabariik jagab seda arvamust. Samal seisukohal on ka Portugali valitsus.

Ühendkuningriigi valitsus toetub liikmesriikide pädevuse põhjendamisel samuti ESTÜ asutamislepingu artiklile 71, kuid komisjoniga sarnaselt möönab ta, et teiseks seaduslikuks võimaluseks lepingut sõlmida oleks lähtuda ESTÜ asutamislepingu artiklist 95.

Prantsuse valitsus on arvamusel, et „ESTÜ asutamislepingu artikli 95 alusel ESTÜ toodete kaubandusrežiimi puudutavate kokkulepete sõlmimise tagajärjel ei ole sama lepingu artiklis 71 ette nähtud liikmesriikide pädevust üle antud ESTÜ-le” ja et „sellest tulenevalt võivad liikmesriigid ise otsustada GATT-i ja selle lisade sõlmimist ESTÜ tooteid puudutavate sätete osas, lähtudes ESTÜ lepingu artiklist 71, mis annab neile selles valdkonnas pädevuse.”

X – GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu analüüs

A – GATS-leping

1. GATS-lepingu eesmärk

Miks on tarvis teenustekaubanduse üldist kokkulepet? Teatud arenenud riikides on teenustesektor muutunud valitsevaks majandussektoriks. Komisjoni arvates näevad mõned majandusteadlased selles arengus „ettekuulutust selle kohta, et maailmamajanduses leiavad aset põhjalikud struktuurimuutused ning tavalise tööstuse järkjärguline ümberpaiknemine arengumaadesse, millest saavad sel viisil tööstustoodete peamised eksportijad”. „Arenenud riigid hakkavad eksportima peamiselt teenuseid ja kõrge lisandväärtusega tooteid ja teenuseid (millest suure osa moodustab oskusteave)”. „Rahvusvahelise teenustekaubanduse laienemine on võrreldes selle sektori osa kasvuga riikide majanduses maha jäänud seetõttu, et ei olnud ühtegi rahvusvahelist lepet, mis pakkunuks ettevõtjatele vajalikku kindlust ja prognoositavust. Sellest sündiski mõte luua raamistik, mis võimaldaks läbi viia liberaliseerimist uute eeskirjade määratlemise kaudu.”

2. GATS-lepingu sisu

GATS-leping on katse kanda GATT-i põhimõtted üle teenuste valdkonda, kus kaubandustõketena ei kasutata mitte tollimaksu ega impordikvoote, vaid turulepääsu piiranguid ja teenusepakkujate kvalifikatsiooninõudeid. Eeskirjad ei ole kõik eelnevalt määratletud. Prantsuse valitsus rõhutaski, viidates WTO-le üldisemalt, et GATS-leping annab ainet läbirääkimisteks, mille eesmärk on süvendada juba olemasolevaid eeskirju ja sõlmida lepinguid uutes valdkondades.

3. Teenuse määratlus ja teenuse osutamise viisid

Teenuste mõiste on väga lai, sest need hõlmavad „kõikide teenindusalade kõiki teenuseid, välja arvatud teenused, mida osutatakse valitsuse funktsioonide täitmisel”. „Teenused, mida osutatakse valitsuse funktsioonide täitmisel” tähendavad „kõiki teenuseid, mida ei pakuta kaubanduslikel alustel ega konkureerides ühe või mitme teenuseosutajaga” (GATS-lepingu I artikli lõike 3 punktid b ja c).

Teenustekaubandus hõlmab GATS-lepingu I artikli lõike 2 kohaselt nelja liiki teenuse osutamist:

– cross-border supply („piiriülene teenusepakkumine”): teenuse osutamine ühe liikme territooriumilt mis tahes teise liikme territooriumile. Nõukogu toob selle kohta järgneva näite: riigis A asutatud arhitektuuribüroo edastab riigis B tegutsevale inseneribüroole elektrisüsteemide projekti tellimuse;

– consumption abroad („tarbimine välismaal”): tähistab teenuse osutamine ühe liikme territooriumil mis tahes teise liikme teenusetarbijale. Näide: riigis A pakutav teenus riigist B tulnud turistidele;

– commercial presence („kaubanduslik kohalolek” või „juriidiliste isikute kohalolek”): teenuse osutamine ühe liikme teenuseosutaja poolt kaubandusliku kohaloleku kaudu mis tahes teise liikme territooriumil. „Kaubanduslik kohalolek” tähendab XXVIII artikli punkti d kohaselt „mis tahes ärilist või kutsealast institutsiooni, sealhulgas:

i) juriidilise isiku asutamist, omandamist või ülalpidamist

ii) filiaali või esinduse loomist või ülalpidamist liikme territooriumil teenuste osutamiseks”.

Nagu märgib nõukogu, on tegemist riigi A ettevõtete või ettevõtjate asumisega ja teenuse osutamisega riigis B. Niisugust teenuse osutamist esineb näiteks pangandusteenuste puhul.

– movement of persons („isikute liikumine”, „füüsiliste isikute kohalolek”). See tähistab teenuse osutamist ühe liikme teenuseosutaja poolt selle liikme füüsiliste isikute viibimise kaudu mis tahes teise liikme territooriumil. Nõukogu toob näitena riigi A ettevõtte, kes osutab oma teenuseid riigis B, kasutades selleks riigi A kodanikke. Nii toimub see sageli ehitustööde puhul.

4. GATS-lepingu topeltuniversaalsus

Nõukogu rõhutab, et GATS-leping on universaalne kahel viisil. Esiteks hõlmab ta kõiki teenindusalasid (vt eespool teenuse määratlus, X. A. 3): teiste sõnadega kuuluvad lepingu mõjualasse transpordi-, finants-, kindlustus-, telekommunikatsiooni-, informaatika-, audiovisuaal-, turismi-, majutus-, toitlustus- ning ehitusteenused, vabakutseliste teenused ning isegi haridus- ja tervishoiuteenused jne. Teiseks hõlmab GATS-leping kõiki teenuseosutajate asutamise ja tegevusega seotud aspekte. GATS-lepingut kohaldatakse vastavalt selle sätetele „liikmete meetmete puhul, mis mõjutavad teenustekaubandust”. Leping hõlmab seega:

– kõiki asutamisega seotud tingimusi (äriühingu loomise või omandamise või filiaali loomise kaudu);

– kõiki äritegevuse tingimusi (alates pankrotimenetlusest kuni maksustamise ja personalikorralduseni).

5. Võetud kohustuste iseloomustus

Tuleb eristada üld- ja erikohustusi.

a) Üldkohustused

Kõige olulisem üldkohustus on enamsoodustusrežiim (II artikli lõige 1). Sellele vaatamata on riikidel õigus säilitada maksimaalselt kümne aasta jooksul (vt lepingu lisa) meedet, mis ei kohtle kaubanduspartnereid võrdselt juhul, kui see meede on kantud lepingu lisas asuvasse erandite loendisse ja vastab seal määratletud tingimustele. Lepingu V artikkel lubab ka pidevat enamsoodustusrežiimist kõrvalekaldumist, arvestades piirkondliku majandusintegratsiooni protsessiga GATT-i XXIV artikli eeskujul.

Lisaks eespool nimetatud üldkohustustele on liikmesriikidel ka läbipaistvuskohustus: kõik liikmed peavad avaldama teenuseid puudutavad meetmed ja eeskirjad (III artikli lõige 1), mida lepingus nimetatakse „üldrakendatavad meetmed, mis liituvad käesoleva lepingu toimimisega või mõjutavad seda”.

Liikmetel on ka kohustus näha ette kohtu­, vahekohtu- ja haldusprotseduurid, mis võimaldavad lahendada teenustekaubandust mõjutavate haldusotsuste peale esitatud kaebusi (VI artikli lõige 2).

Kõik liikmed on kohustatud vältima olukorda, kus monopoolne teenuseosutaja tegutseks tema territooriumil viisil, mis on vastuolus enamsoodustusrežiimiga või tema erikohustustega (VIII artikli lõige 1).

Riigid võtavad ka kohustusi teenusetarnijatele antud lubade, litsentside ja tõendite tunnustamise osas (VII artikkel).

b) Erikohustused

Erikohustused on loetletud lepingu III ja IV jaos ning lisades ja need seisnevad liikmesriikide kohustuses tagada turulepääs kõigi teiste liikmete teenustele ja teenuseosutajatele ning võimaldada mis tahes teise liikme teenustele ja teenuseosutajatele kõigi tarnimist mõjutavate meetmete suhtes vähemalt sama soodsat režiimi, kui ta võimaldab omaenda samasugustele teenustele ja teenuseosutajatele (võrdse kohtlemise nõue).

Turulepääsu tagamise kohustusega seotud piirangud on täpsustatud XVI artikli lõikes 2: sisuliselt ei tohi riigid kehtestada koguselisi piiranguid teiste liikmete teenuseosutajatele. Nõukogu toob piirangute kohta järgmised näited:

– kolmandate maade kodanike või ettevõtjate poolt kontrollitavate televisiooni- või transpordiettevõtete maksimaalne piirarv;

– maksimaalne „välismaalastest” arstide arv;

– maksimaalne „väliskapitali osaluse” protsendimäär televisiooni- ja transpordiettevõtetes jne;

– teatud tehingute keelamine välismaa ettevõtjate kontrolli all olevatele pankadele või kindlustuskompaniidele;

– kolmandate maade audiovisuaalsele toodangule „kvootide” kehtestamine.

Nimetatud kohustused, mis ei ole ei tingimusteta ega absoluutsed, on riikide kaupa loetletud. Riik võib oma loendis märkida, et ta ei ava oma turgu täielikult, seab tingimusi (näiteks kaubanduslik kohalolek) või piiranguid. Need tingimused ja piirangud on täpsustatud tema loendis. Sama kehtib ka võrdse kohtlemise tagamise kohustuse puhul.

Euroopa Ühenduse loendi esitasid ühendus ja liikmesriigid, kuid kohustused kehtivad iga liikmesriigi kohta nimeliselt ning tingimused ja piirangud ei ole kõigi liikmesriikide puhul samad.

Need erikohustused kehtestati mitmepoolsete läbirääkimiste tulemusena, kus vastastikkust ei taotletud mitte teenindusalade kaupa, vaid üldiselt.

6. Lepingu dünaamilisus

GATS-leping, mis pidi andma ainet läbirääkimisteks, on nõukogu sõnul dünaamiline. Nõukogu viitab lepingu XIX artiklile, mis puudutab kohustust asuda pidama järjestikuseid läbirääkimisvoore, et saavutada järkjärguline suurem liberaliseerimine. Tuleb ka esile tõsta X artiklit, mis näeb ette mitmepoolseid läbirääkimisi erakorraliste kaitsemeetmete üle mittediskrimineerimise põhimõtte alusel. Võib ka tuua esile XIII artiklit, mis näeb ette teenuste riigihangete puhul enamsoodustusrežiimi, turulepääsu tagamise erikohustuste ning võrdse kohtlemise nõude kohaldamata jätmist, kuid sätestab, et selleteemalisi mitmepoolseid läbirääkimisi peetakse teatud aja jooksul veidi hiljem. Lõpuks tuleb märkida XV artiklit, mis näeb ette läbirääkimiste alustamist eesmärgiga arendada välja vajalikud mitmepoolsed põhimõtted, et vältida subsiidiumidest tingitud kaubandusmoonutusi.

B – TRIPS-leping

1. Eesmärgid ja sisu

Prantsuse valitsuse sõnul on TRIPS-lepingu peamine eesmärk tugevdada ja ühtlustada intellektuaalomandi kaitset kogu maailmas.

Prantsuse valitsus selgitab, et sel eesmärgil tehtud jõupingutused mujal ning täpsemalt tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni läbivaatamiseks aastatel 1980–1984 ebaõnnestusid, mistõttu arenenud riigid soovitasid tungivalt intellektuaalomandi hõlmamist Uruguay vooru läbirääkimistega, et ära kasutada GATT-i dünaamikat (koos selle läbirääkimiste võimalustega) ja vaidluste lahendamise mehhanismi.

Võltsitud kaupade kaubandus teatud kolmandates riikides (võltsitud firmamärgid, toodete kuju võltsimine, patendikaitse all olevate toodete või meetodite järeletegemine, raamatute, plaatide ja viseokassettide piraatkoopiad) kahjustab oluliselt ühenduse tööstust, nagu väidab komisjon. Intellektuaalomandi tõhusa kaitse puudumine teatud kolmandates riikides avaldab „intellektuaalomandi õigustega kaitstavatele kaupadele” tõenäoliselt sama mõju kui mis tahes impordipiirang.

Komisjon märgib, et kaubanduse survemeetmeid on rakendanud nii Ameerika Ühendriigid kui ka ühendus riikide suhtes, kes tagavad ainult ebapiisava intellektuaalomandi kaitse või ei kohtle oma kaubanduspartnereid võrdselt. Tänu nendele meetmetele on arengumaad hakanud nõustuma intellektuaalomandi tõhusama kaitsega, kusjuures seni olid nad selles õigusvaldkonnas näinud pigem tööstusriikide valduses olevat ekspluateerimisvahendit. Komisjoni sõnul on arengumaad üha teadlikumad intellektuaalomandi tõhusama kaitse võimalikest eelistest kohaliku uuendustegevuse edendamisel.

2. Kohaldamisala ja eesmärkide saavutamise vahendid

TRIPS-lepingul on väga lai kohaldamisala, sest see hõlmab nii kirjanduslikku ja kunstiomandit (autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused) kui ka tööstusomandit (kaubamärgid, geograafilised tähised ja päritolunimetused, patendid, tööstusdisainilahendused, oskusteave), millest on välja arvatud taimearetussaadused (TRIPS-lepingu artikli 1 lõige 2).

TRIPS-lepingu esimene jagu (artiklid 1–8) sisaldab üldsätteid ja põhiprintsiipe. Teine jagu (artiklid 9–40) määrab intellektuaalomandi õiguste kättesaadavuse, ulatuse ja kasutamise standardid. Kolmas jagu (artiklid 41–61) määratleb intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise vahendid. Neljas jagu (artikkel 62) sätestab intellektuaalomandi õiguste omandamise ja säilitamisega seotud menetlused. Viies jagu (artiklid 63 ja 64) käsitleb vaidluste lahendamist. Kuues jagu (artiklid 65–67) kirjeldab üleminekukorda ja seitsmes jagu (artiklid 68–73) sisaldab institutsioonilisi ja lõppsätteid.

TRIPS-leping kehtestab intellektuaalomandi kaitse minimaalsed normid. TRIPS-leping jätab oma liikmetele vabaduse rakendada oma seadustes ulatuslikumat kaitset ja valida sobivad vahendid lepingu sätete rakendamiseks (TRIPS-lepingu artikli 1 lõige 1).

Lepingut rakendatakse personaalsest kriteeriumist lähtudes (kaitse laieneb teatud kolmandate riikide füüsilistele ja juriidilistele isikutele; TRIPS-lepingu artikli 1 lõige 3).

TRIPS-leping näeb ette nii võrdse kohtlemise nõude (artikkel 3) kui ka enamsoodustusrežiimi (artikkel 4). Nendel kahel põhimõttel on erandeid. Võrdse kohtlemise nõue kehtib ainult tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni (Pariisi liit), kirjandus-ja kunstiteoste kaitse Berni konventsiooni, rahvusvahelise teoste esitajate, fonogrammitootjate ning ringhäälinguorganisatsioonide kaitse Rooma konventsiooni ja mikrolülitusi käsitleva intellektuaalomandi Washingtoni lepinguga ette nähtud erandeid arvesse võttes. Lisaks sellele on teoste esitajate, fonogrammitootjate ja ringhäälinguorganisatsioonide puhul võrdse kohtlemise tagamise kohustus piiratud ainult TRIPS-lepingus määratletud õigustega (TRIPS-lepingu artikli 3 lõige 1).

Nõukogu selgitab, et TRIPS-lepingu eesmärke järgitakse kahel viisil: kõigepealt, viidates rahvusvahelistele konventsioonidele, täpsemalt tööstusomandi Pariisi konventsioonile ja kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioonile, mida komisjoni sõnul „suhteliselt hästi järgitakse” ja mille eesmärk on samuti õiguste ühtlustamine ning ühtlustamata valdkondades võrdse kohtlemise tagamine; teiseks, materiaalõiguslike erinormidega (plus elements) „nendes intellektuaalomandi valdkondades,” nagu rõhutab komisjon, „mille puhul riigid tunnevad vajadust kohese ulatuslikuma kaitse järele”.

Pariisi konventsiooni puhul peavad liikmed kinni selle konventsiooni kõigist materiaalõiguslikest sätetest: välja on jäetud ainult institutsioonilised sätted, lõpp- ja üleminekusätted (TRIPS-lepingu artikli 2 lõige 1). Viide Berni konventsioonile hõlmab samuti kõik materiaalõiguslikud sätted, välja arvatud autorite mittevaralised õigused (TRIPS-lepingu artikli 9 lõige 1).

Materiaalõiguslikud erinormid on koondatud TRIPS-lepingu II, III ja IV jakku.

Materiaalõiguslike erinormide valdkonnast on välja jäetud üks oluline probleem: õiguste ammendumine. TRIPS-lepingu üks üldsätteid, artikkel 6, täpsustab:

„Vaidluste lahendamise eesmärgil käesoleva lepingu alusel ning kooskõlas artiklite 3 [võrdne kohtlemine] ja 4 [enamsoodustusrežiim] sätetega ei tohi käesolevast lepingust midagi kasutada intellektuaalomandi õiguste ammendumise küsimuse käsitlemiseks.”

Meenutagem, et õiguste ammendumise printsiip ei luba intellektuaalomandi õiguse valdajal nimetatud õigustele tugineda, et kontrollida nende toodete liikumist, mille nad ise turule tõid või mis toodi turule nende nõusolekul. Komisjoni arvates tuleneb TRIPS-lepingu artiklist 6, et „juhul kui üks riik rakendab „siseriiklikku” õiguste ammendumise printsiipi (või „regionaalset” printsiipi tolli- või regionaalliitude korral), ei saa tugineda TRIPS-lepingu vaidluste lahendamist reguleerivatele sätetele (sealhulgas ka kaebuste puhul, mis osutavad õiguste rikkumisele ja ka juhul, kui rikkumist ei ole toimunud)”.

Ühenduse liikmesriigid, kelle ülesanne on rakendada ühendusesiseselt õiguste ammendumise printsiipi, võivad sellest mööda minna juhul, kui imporditud toode pärineb mõnest kolmandast riigist – sama kehtib ka ühenduse enese puhul.

Kui aga liikmesriik rakendab oma kodanike puhul õiguste ammendumise printsiipi, piiramata seda tingimusega, et toode tuuakse turule mõnes ühenduse riigis, peab ta seda rakendama võrdse kohtlemise nõude alusel samamoodi ka kolmandate riikide kodanike puhul. Samal viisil keelab enamsoodustusrežiim kõigil TRIPS-lepingule allakirjutanud riikidel kohaldada teistsuguseid eeskirju lähtudes sellest, millise kolmanda riigi kodanikega on tegemist.

Komisjoni arvates võimaldab TRIPS-lepingu artikkel 6 liikmesriigil „keelduda jätkuvalt importimast samaaegselt välismaal (st mõnes kolmandas riigis) intellektuaalomandi õiguste valdaja poolt või tema nõusolekul turustatavaid […] kaupu”. Komisjon arvab, et õiguste ammendumise printsiibi rakendamine ühendusesisestes suhetes „on vajalik ühenduse õigusnormide järgimiseks ning võimaldab õiguste valdajatel välisturgudele (st kolmandate maade turgudele) minna, säilitades samal ajal teatava kontrolli tehnoloogiakaupade ühendusse importimise (või taasimportimise) üle”.

3. Materiaalõiguslikud erinormid

a) Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused

Autoriõiguste kaitse laieneb väljendustele, mitte aga ideedele, töömeetoditele või matemaatilistele mõistetele kui sellistele (TRIPS-lepingu artikli 9 lõige 2). Kaitse minimaalne kestus on kindlaks määratud (artikkel 12).

Arvutiprogramme kaitstakse nagu kirjandusteoseid vastavalt Berni konventsioonile (TRIPS-lepingu artikli 10 lõige 1).

Autoriõigusega kaasnevad õigused, mis kuuluvad teoste esitajatele, fonogrammitootjatele ja ringhäälinguorganisatsioonidele, on määratletud ja kirjeldatud TRIPS-lepingu artiklis 14.

Arvutiprogrammide autoritele peab andma rendiõiguse. Sama õiguse võib anda ka kinematograafiateoste autoritele, kuid ainult juhul, kui rentimine „on viinud selliste tööde laiaulatuslikule kopeerimisele, mis kahjustab oluliselt reprodutseerimise ainuõigust, mis vastav liige on andnud autoritele ja nende õigusjärglastele”.

b) Tööstusomand

i) Kaubamärgid

Kaubamärkide kaitse laieneb nii kaupadele kui ka teenustele.

Märgid, millest võib saada kaubamärk, on määratletud TRIPS-lepingu artikli 15 lõikes 1 ja artikli 16 lõikes 1, mis sätestavad kaubamärgiga seotud õigused.

Kaubamärgi registreeritavuse võib teha sõltuvaks selle kasutamisest, kuid see ei või siiski olla registreerimistaotluse esitamise tingimus (artikli 15 lõige 3). Kaubamärgi registreeringu ja selle pikendamise kehtivuse minimaalne kestus on kindlaks määratud (artikkel 18). Kui on tegemist kasutamisnõudega, on TRIPS-lepingus kindlaks määratud minimaalne mittekasutamise aeg, mille järjel võib registreeringu tühistada (artikkel 19).

Pariisi konventsiooni artikli 6bis mõttes üldtuntud kaubamärkide kaitset on laiendatud teenuste kaubamärkidele (artikli 16 lõige 2) ning väljapoole sarnaste kaupade ringi (artikli 16 lõige 3).

TRIPS-lepingu liikmetel on võimalus määratleda litsentsimise ja loovutamise tingimusi. Sundlitsentsimine on aga välistatud ning kaubamärki võib loovutada ilma selle juurde kuuluva äritegevuse üleandmiseta.

ii) Geograafilised tähised

TRIPS-lepingu II jao 3. osa sätestab väga täpselt, mida tuleb mõista geograafiliste tähiste kaitse all. Geograafilised tähised on „tähised, mis näitavad, et kaup on pärit teatud liikme territooriumilt või selle territooriumi teatud piirkonnast või paikkonnast, kui kauba teatud omadus, maine või mõni muu iseloomustav tunnus on olulisel määral seostatav kauba geograafilise päritoluga” (TRIPS-lepingu artikli 22 lõige 1).

Nende sätete eesmärk on takistada:

„a) iga sellise abinõu kasutamist kauba tähistamisel või tutvustamisel, mis näitab või lubab oletada, et kõnesolev kaup pärineb muult geograafiliselt alalt kui sealt, kust ta tegelikult pärit on, eksitades üldsust kauba geograafilise päritolu suhtes;

b) igasugust kasutamist, mis kujutab endast kõlvatut konkurentsi Pariisi konventsiooni (1967) artikli 10bis tähenduses” (TRIPS-lepingu artikli 22 lõige 2).

Veinide ja kangete alkohoolsete jookide geograafiliste tähiste kaitset tuleb tõhustada: meetmeid, mida rakendatakse takistamaks niisuguste veinide või alkohoolsete jookide geograafiliste tähiste kasutamist, mis näitab veine veinidena, mis ei pärine antud geograafilise tähisega osutatud kohast ja alkohoolseid jooke alkohoolsete jookidena, mis ei pärine antud geograafilise tähisega osutatud kohast, peab saama kasutada „isegi sel juhul, kui kaupade tegelik päritolu on näidatud või kui geograafilist tähist kasutatakse tõlgitult või kui sellega kaasnevad väljendid, nagu „liik”, „tüüp”, „stiil”, „imitatsioon” vms” (TRIPS-lepingu artikli 23 lõige 1).

Need reeglid hakkavad kehtima alles tulevikus.

„Miski selles osas ei kohusta liiget takistama mõne teise liikme teatud geograafilise tähise jätkuvat ja samalaadset kasutamist, mis seostab veine ja kangeid alkohoolseid jooke tema kodaniku või residendi kaupade või teenustega, kes on kasutanud seda geograafilist tähist pidevalt samade või samaliigiliste kaupade või teenuste puhul selle liikme territooriumil kas a) vähemalt kümme aastat enne 15. aprilli 1994. aastal või b) heauskselt enne nimetatud kuupäeva” (TRIPS-lepingu artikli 24 lõige 4).

iii) Tööstusdisainilahendused

TRIPS-leping hõlmab ka tööstusdisaini valdkonda. Uudsetele või originaalsetele tööstusdisainilahendustele peab kindlustama kaitse (artikli 25 lõige 1). Kaitse ulatus ja minimaalne kestus on kindlaks määratud (artikkel 26).

Tekstiilitoodete puhul ei tohi kaitse tagamise vahendid olla sellised, et need vähendaks ülemääraselt võimalust saada sellist kaitset (TRIPS-lepingu artikli 25 lõige 2).

iv) Patendid

Patentide kohta käiva II jao 5. osas on esmalt toodud patentsuse tingimusi kirjeldavad sätted (artikkel 27). Patentida saab iga leiutist, nii tooteid kui ka meetodeid kõigist tehnikavaldkondadest (sama artikkel). Arengumaadel on siiski võimalus lükata teatud perioodi kestel edasi tootepatentide kaitse kohustust tehnoloogiaaladel, millel ei ole nende territooriumil sellist kaitset lepingu kohaldamise üldtähtpäeval (artikli 65 lõige 4). Patendiga tagatavad õigused on määratletud (artikkel 28) ning nende kestus on vähemalt 20 aastat (artikkel 33). Artikkel 31 sisaldab sätteid, mis piiravad sundlitsentside andmise tingimusi.

v) Mikrolülituste topograafia

Sätted mikrolülituste topograafia kohta korvavad intellektuaalomandi kaitse Washingtoni lepingu puudujääke mikrolülituste osas. Neis on määratletud nii kaitse ulatus (artikkel 36) kui ka kestus (artikkel 38).

vi) Avalikustamata tehnilise teabe kaitse

TRIPS-lepingu liikmete ülesanne on kaitsta kõlvatu konkurentsi vastu avalikustamata tehnilist teavet (artikli 39 lõige 1). Selle teabe seaduslikel valdajatel peab olema võimalus takistada selle „avaldamist teistele või selle omandamist või kasutamist teiste poolt ilma nende nõusolekuta viisil, mis on vastuolus ausate kaubandustavadega”. See kaitse kehtib tingimusel, et teave on salajane, sel on kaubanduslik väärtus tema salajasuse tõttu ning selle teabe üle seaduslikku kontrolli omav isik on võtnud vajalikke meetmeid, et hoida seda salajas (artikli 39 lõige 2).

vii) Konkurentsivastase tegevuse kontroll lepingulistes litsentsides

Liikmed on kokku leppinud, et konkurentsi piiravad mõningad litsentsimistavad või intellektuaalomandi õigusi puudutavad tingimused võivad avaldada kaubandusele ebasoodsat mõju ja võivad takistada tehnoloogia edastamist ja levitamist (artikkel 40). TRIPS-leping näeb neile seetõttu ette õiguse määratleda tegevus või tingimused, mis võivad põhjustada intellektuaalomandi õiguste kuritarvitamise, ning võtta tarvitusele kohaseid meetmeid niisuguse tegevuse tõkestamiseks või kontrollimiseks.

4. Menetluse erisätted (intellektuaalomandi õiguskaitse tagamise vahendid)

Et saavutada intellektuaalomandi ühtset minimaalset kaitset, ei piisa üksnes vastavate õiguste sisu määratlemisest. Peab ka ette nägema „tõhusaid ja sobivaid abinõusid” nende õiguste kaitseks (vt TRIPS-lepingu põhjendused). Seda eesmärki teenib TRIPS-lepingu III jagu, mis käsitleb menetlusi, mille riigid on kohustatud kehtestama, et võimaldada võtta tõhusaid meetmeid TRIPS-lepinguga hõlmatud intellektuaalomandi õiguste iga rikkumise vastu (artikli 41 lõige 1). III osas on loetletud ühelt poolt meetmed, mille tarvituselevõtmist võivad intellektuaalomandi õiguste valdajad nõuda kohtu-, haldus- ja tolliasutustelt nii nende õiguste rikkumise tõkestamiseks kui ka tulevaste rikkumiste ennetamiseks (a) ning teisalt määrab kindlaks, et menetlused, mille abil niisuguste meetmete rakendamist võib saavutada, vastaksid teatud nõuetele (b).

a) Kaitsemeetmed

TRIPS-leping näeb ette meetmeid nii intellektuaalomandi õiguste rikkumise lõpetamiseks või selle eest karistamiseks (korraldus rikkumine lõpetada, kahjutasu nõue, võltsitud kaupade konfiskeerimine või hävitamine, kriminaalkaristused) kui ka meetmeid intellektuaalomandi õiguste rikkumise ennetamiseks (ajutised meetmed, kaupade vabastamise peatamine tolli poolt).

Kohtul peab olema õigus anda korraldus intellektuaalomandi õiguste rikkumine lõpetada (artikli 44 lõige 1).

Kohtul peab olema õigus kohustada õigusrikkujat maksma õigusevaldajale piisavat kahjutasu, kui õigusrikkuja teadis või pidi teadma, et ta paneb toime intellektuaalomandi õiguse rikkumise (artikli 45 lõige 1).

Kohtul peab olema õigus määrata, et intellektuaalomandi õigusi rikkuvad kaubad tuleb kõrvaldada kaubandusest ilma mingisugust kompensatsiooni maksmata või hävitada, kui see ei ole vastuolus kehtivate põhiseaduslike nõuetega (artikkel 46).

Kriminaalkaristusi, mille hulka kuulub ka vabadusekaotus, peab kohaldama juhtudel, kui on tahtlikult võltsitud kaubamärki või rikutud autoriõigusi kommertseesmärkidel (artikkel 61).

Ennetavaid meetmeid on kahte liiki.

Esiteks peab kohtul olema õigus määrata kiireid ja tõhusaid ajutisi meetmeid, et takistada intellektuaalomandi õiguste rikkumist (artikli 50 lõige 1). Vajaduse korral võib neid meetmeid rakendada ilma teist poolt ära kuulamata (artikli 50 lõige 2), kuid kostja võib hiljem nõuda asja uuesti läbivaatamist (artikli 50 lõige 4).

Teiseks peavad liikmed kehtestama menetlused, mis võimaldavad õiguste valdajal, kellel on alust kahtlustada, et aset võib leida võltsitud kaubamärgiga või autoriõigust rikkuvate kaupade importimine, esitada kirjaliku taotluse pädevatele haldus- või kohtuorganitele, et toll peataks niisuguste kaupade vabasse ringlusse laskmise. Liikmed võivad näha ette ka teisi sarnaseid meetmeid intellektuaalomandi õiguste muude rikkumise puhul (artikkel 51).

Vabasse ringlusse laskmise peatamise meetmed on samuti ajutised. Nende jõussejäämine sõltub sisulise otsustamiseni viiva menetluse algatamisest (vt artikkel 55).

b) Menetluslikud tagatised

Intellektuaalomandi õiguskaitse tagamisega seotud menetlused peavad olema ausad ja erapooletud (artikli 41 lõige 2). Seda nõuet täpsustatakse mitmel viisil.

Õigusevaldajal peab olema võimalus kasutada tsiviilkohtumenetlust intellektuaalomandi õiguse kaitse tagamiseks ning kostja peab saama õigeaegselt piisavalt detailse kirjaliku teate, milles on näidatud hagi alus (artikkel 42). Pooled võivad oma esindajaks valida sõltumatu advokaadi ning neile ei tohi kehtestada liialt koormavaid nõudmisi kohustusliku isikliku ilmumise suhtes (artikkel 42). Pooltel on õigus oma nõudeid põhistada ning esitada kõik asjassepuutuvad tõendid (artikkel 42) ning neil peab olema õigus nõuda vastaspoolelt tema valduses olevate asjassepuutuvate tõendite esitamist (artikkel 43). Asjas tehtav otsus peab põhinema tõendusmaterjalil, mille suhtes pooltel oli võimalus esitada oma seisukohad ning see peab eelistatavalt olema kirjalik ja põhistatud (artikli 41 lõige 3).

Pooltel peab olema võimalus lõplike haldusotsuste ning asjas tehtud algse kohtuotsuse kohtulikuks läbivaatamiseks (artikli 41 lõige 4).

Kahju hüvitamist võib kohaldada nende intellektuaalomandi õiguste valdajate puhul, kelle taotlusel on kasutatud õiguslikke kaitsevahendeid ja kes on kaitsemenetlust kuritarvitanud (artikli 48 lõige 1).

XI – Ühine kaubanduspoliitika, GATS-leping ja TRIPS-leping: poolte seisukohad

Nagu juba öeldud, on ühelt poolt komisjon ning teiselt poolt nõukogu, märkusi esitanud liikmesriigid ja Euroopa Parlament eriarvamusel küsimuses, kas GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu rakendusalas olevad valdkonnad on hõlmatud ühise kaubanduspoliitikaga, mille puhul on ühendusel EÜ asutamislepingu artikli 113 kohaselt ainupädevus.

Poolte seisukohad GATS-lepingu ja TRIPS-lepingu suhtes on esitatud alljärgnevalt.

A – GATS-leping

Komisjon väidab oma põhiteesis, et GATS-lepingu alla kuuluvad teenused on osa ühisest kaubanduspoliitikast, mis ei tohiks piirduda ainult kaupadega. Komisjon väidab eelkõige, et iga leping, mis mõjutab otseselt või kaudselt kaubavahetuse mahtu või kaubavoo struktuuri, on kaubanduspoliitika leping ning see tuleb sõlmida artikli 113 alusel.

Millised on komisjoni põhiargumendid?

– Esiteks, Euroopa Kohtu praktika, milles rõhutatakse, et „kaubanduspoliitikal on üks ja seesama sisu, ükskõik, kas seda rakendada ühe riigi või ühenduse tegevusele rahvusvahelises sfääris” (eespool viidatud arvamus 1/75, eriti lk 1362, neljas lõik). Komisjoni arvates ei saa ükski liikmesriik tõsiselt väita, nagu ei oleks teenustekaubanduse näol tegemist kaubandusega ja et selles valdkonnas sõlmitavad lepingud ei kuulu tema kaubanduspoliitika valda.

– Majandusteadlaste poolt toonitatud sarnasused kaupade ja teenuste vahel, kusjuures mõlemad sisalduvad ka kaubandusbilansis.

– Õigusteadlased väidavad peaaegu eranditult, et teenustekaubandus on osa ühisest kaubanduspoliitikast. Komisjon möönab siiski, et mõned „kõige mõõdukama” koolkonna esindajad jätavad ühisest kaubanduspoliitikast välja teenused, mida osutab asutus, mis asub samas riigis, kus teenust osutatakse. Komisjoni arvates ei ole mingit põhjust eristada teenuste otsest piiriülest osutamist, mis ainsana kuuluks ühise kaubanduspoliitika alla, teenuste osutamisest kaubandusliku kohaloleku kaudu, mis kuuluks asutamise välispoliitika alla.

– GATS-lepingu eesmärk – teenustekaubanduse liberaliseerimine.

– Kasutatavad vahendid (enamsoodustusrežiim, läbipaistvus), mis on traditsioonilised kaubanduspoliitika instrumendid. Sama kehtib ka turulepääsu ja võrdse kohtlemise puhul. Erikohustuste loendid, olgugi et need käivad enamjaolt õigusaktides sätestatud tõkete kohta, on võrreldavad liikmete tariifinimekirjadega kaupade sektoris.

Ühtlasi püüab komisjon näidata, et GATS-lepingu sätted on võrreldavad GATT-i sarnaste sätetega.

Kaupade ja teenuste tihe omavaheline seotus ilmneb ka võimalusest kasutada vastumeetmeid ning see seotus kinnitab, et kaubad ja teenused kuuluvad ühe ja sama kaubanduspoliitika alla.

Edaspidiseid läbirääkimisi puudutavad sätted (vt eespool GATS-lepingu dünaamika, X. A. 6) „ei saa muuta kõnesoleva lepingu õiguslikku alust”. „Iga nende sätete alusel sõlmitud lepingu peab eraldi üle vaatama, et määratleda selle õiguslik alus.”

Asjaolu, et kõik GATS-lepinguga kaetud teenustesektorid ei ole ühenduse õiguses ühtlustatud ning neid reguleerivad teatud juhtudel siseriiklikud õigusaktid, ei sea komisjoni arvates kahtluse alla ühenduse pädevust. „GATT ning täpsemalt selle säte võrdse kohtlemise kohta mõjutab liikmesriikide seadusi ja määrusi (näiteks maksualaseid õigusakte) juba hulk aastaid, ilma et kunagi oleks väidetud, et see kuulub osaliselt liikmesriikide pädevusse.”

Lõpuks toob komisjon kaks täpsustust EÜ asutamislepingu artiklite 59 ja 75 kohta.

Kas EÜ asutamislepingu artikli 59 teine lõik, mis annab nõukogule õiguse laiendada teenuseid käsitlevas peatükis toodud eeliseid kolmandate riikide kodanike suhtes, kes osutavad teenuseid ja asuvad ühenduse piires, ei lähe vastuollu teenustekaubanduse arvamisega EÜ asutamislepingu artikli 113 alla? Komisjon vastab sellele küsimusele eitavalt. Tegemist on sisese sättega ja mitte ühise kaubanduspoliitika sättega. „See ei saa olla õiguslikuks aluseks lepingupoliitikale, mis peaks hõlmama kõik rahvusvahelised teenuse osutamise viisid, nagu teeb seda GATS-leping.”

Kuna GATS-leping puudutab ka transpordi valdkonda, kas ei reguleeri seda siis asutamislepingu artikkel 75, mis annab institutsioonidele pädevuse siseasjades (vt 31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu, nn AETR-kohtuotsus, EKL 1971, lk 263, mis käsitleb seoseid ühenduse sisepädevuse ja välispädevuse vahel)? Komisjoni vastus on eitav. AETR-kohtuotsuse pretsedenti saab aluseks võtta lepingute sõlmimisel niisugustes transpordipoliitika sektorites, millel ei ole äriline iseloom. Lisaks sellele on nõukogu artikli 113 alusel kehtestanud transpordi valdkonnas mõned kaubavahetust piiravad meetmed, täpsemalt majandussanktsioonid, mis sisaldavad transporditeenuste peatamist.

Teised pooled on kindlalt komisjoni seisukoha vastu.

Nõukogu arvates viib ühise kaubanduspoliitika mõiste komisjoni kaitstud seisukoha järgi tõlgendamine selleni, et see poliitika muutub ühiseks välismajanduspoliitikaks. Maailma majanduses mõjutavad valuutavahetuskursside kõikumised või erinevused palgakulude vahel rahvusvahelise kaubavahetuse mahtu ja voogusid rohkem kui näiteks tollitariifide muutused. „Kui järgida komisjoni teesi, peaksime järeldama, et ühendusel on artikli 113 alusel ainupädevus liikmesriikide valuutavahetuskursside reguleerimiseks või palgapoliitika elluviimiseks. Niisuguse tõlgenduse korral kaotab liikmesriikide pädevus majanduspoliitika vallas täielikult oma sisu, vähemalt selle välissuhteid puudutavas osas”.

Valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta on komisjon teinud ettepaneku ühenduse pädevuse niisuguseks laiendamiseks. Ühise kaubanduspoliitika mõiste oleks asendatud mõistega „ühine poliitika välismajandussuhete vallas”, mis hõlmanuks täpsemalt „teenuseid, kapitali, intellektuaalomandit, investeeringuid, asutamist ja konkurentsi puudutavaid majanduslikke ja kaubanduslikke meetmeid”, kusjuures selle valdkonna piire saanuks avardada. See poliitika pidi kuuluma ühenduse ainupädevusse (komisjoni ettepaneku artikli Y 17 lõige 2). Suhtlemisel kolmandate riikide, rahvusvaheliste organisatsioonidega ning rahvusvahelistel konverentsidel osalemisel oleks ühendust esindanud ainult komisjon.

Nõukogu väidab, et komisjon püüab oma arvamusetaotlusega saavutada seda, et kohtu tõlgendusega kinnitataks tema ettepanekud, mis lükati tagasi valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta. Sama argument leidub ka Prantsuse, Taani ja Ühendkuningriigi valitsuse märkustes.

Nõukogu ei tee täpset vahet nende argumentide vahel, mille ta toob teenuste väljajätmiseks kaubanduspoliitika valdkonnast ja nende vahel, mida ta kasutab, analüüsides ühenduse sisepädevuse ja välispädevuse vaheliste seoste teooriat ning järeldades sellest, et ühendusel ja liikmesriikidel on antud küsimuses jagatud pädevus.

Nõukogu arvates reguleerib GATS-leping peamiselt teenuste osutamist kaubandusliku kohaloleku kaudu riigis, kus teenust pakutakse. See kuulub teenuste eripära juurde. Teenuseid tarbitakse või kasutatakse nende osutamise hetkel ning neid ei saa ladustada ega transportida, järelikult peab nad ära tarbima paigas, kus neid osutatakse. Ent kaubandusliku kohaloleku reguleerimine tähendab kolmandate maade äriühingute asutamise tingimuste ja neile pärast asutamist kohaldatava korra õiguslikku reguleerimist.

Nõukogu leiab, et esmase asutamise korda reguleerib siseriiklik õigus ning see ei kuulu ühise kaubanduspoliitika valdkonda. Samamoodi märgib nõukogu välismaal tarbimise kohta (näiteks Prantsusmaad külastavad India turistid), et turismialane pädevus kuulub endiselt liikmesriikidele ning et ettepanek anda see pädevus ühendusele lükati valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta tagasi. „Isikute liikumise” kohta märgib nõukogu, et kolmandate maade teenusteosutajate heaks töötavate kolmandate maade kodanikest füüsiliste isikute riiki sisenemine ja riigis viibimine kuuluvad siseriiklike õigusaktide kohaldamisalasse ning liikmesriikide ainupädevusse. Piiriülese teenusepakkumise puhul rõhutab nõukogu, et riikide pädevust „rahvusvahelise teenustekaubanduse” reguleerimise osas ei ole kunagi kahtluse alla seatud. „Liikmesriigil on õigus kehtestada „ekraanikvoote”, mis kohustavad kinosid näitama teatud miinimumi ühenduse filmitoodangut ja seega piirama väljaspool toodetud linateoste levitamise võimalust.” Kokkuvõttes kuulub rahvusvaheline teenustekaubandus nõukogu arvates artikli 113 alla ainult juhul, kui kõnealused teenused on otseselt seotud kaupade tarnimisega (näiteks masina kokkupanek).

Ühendkuningriigi valitsus arendab üksikasjalikumat argumentatsiooni ühise kaubanduspoliitika mõiste ulatuse kohta.

Esmalt märgib ta, et asutamise ja teenuste kohta käivad asutamislepingu peatükid puudutavad teenuste valdkonnas ainult liikmesriikide kodanikke. Ainult liikmesriigi kodanikul on õigus asutada mõnes teises liikmesriigis emaettevõtet. Üksnes liikmesriigi kodanik, kes selles riigis tegutseb, võib asutada filiaali mõnes teises liikmesriigis. Ainult liikmesriikide kodanikel on õigus teenuste osutamise vabadusele, vaatamata sellele, et artikli 59 teine lõik näeb ette võimaluse laiendada teenuste osutamise vabadust ka liikmesriigis tegutsevate kolmandate riikide kodanikele.

Ühendkuningriik väidab seejärel, et artikli 113 sõnasõnaline tõlgendamine, mille puhul piirduks see säte ainult kaubavahetusega, on täiesti vastavuses lepingu süsteemiga. „Kui liikmesriigid võiksid järgida erinevat kaubanduspoliitikat, see tähendab kehtestada kolmandate maade importkaupadele erinevaid tariife ja kvoote, oleks tulemuseks kaubavoogude moonutamine”. Teenuste puhul aga seda ohtu ei ole. Ei ole „ohtu, et teenusepakkujad või isikud, kes kavatsevad asuda tegutsema mõnes liikmesriigis, kes seab piiranguid kolmandate maade kodanikele, teeksid seda leebemate nõuetega liikmesriigi kaudu. Kui üks liikmesriik lubab kolmanda riigi kodanikul pakkuda oma territooriumil teenuseid, ei saa nimetatud kodanik sellega õigust pakkuda teenuseid mõnes teises liikmesriigis, kuna ta ei ole liikmesriigi kodanik”. „Seega ei ole loogiline [...], et teenuste puhul oleks olemas ühtne kaubanduspoliitika, kuid on kindel loogika, mis tõestab ühtse kaubanduspoliitika olemasolu kaupade valdkonnas.”

Kuigi räägitakse „teenustekaubandusest”, ei ole teenustega seotud probleemid sugugi sarnased kaubavahetuse probleemidega. Teenuste puhul on põhilisteks küsimusteks välismaiste äriühingute asutamine, nende otseinvesteeringud, teenuste osutamiseks vajaliku personali vaba liikumine ning teenusepakkumise ametikohtadele tööle saamise reguleerimine.

Lõpuks tuletab Ühendkuningriik meelde, et GATS-leping katab ka transporditeenuseid ning et selle lisad katavad nii õhutranspordi kui ka läbirääkimised meretranspordi valdkonnas. Ta viitab EÜ asutamislepingu artikli 61 lõikele 1 ja artiklile 74 ning kohtupraktikale (eespool viidatud AETR-kohtuotsus ning 26. aprilli 1977. aasta arvamus 1/76 Euroopa siseveelaevanduse kapitalifondi lepingu eelnõu kohta, EKL 1977, lk 741) ning järeldab sellest, et „nimetatud lepingus on kolmandate riikidega sõlmitavate transporditeenuste osutamise lepingute aluseks ainult transpordi kohta käiv jaotis ja ei midagi muud”.

Selles osas tugineb Ühendkuningriik nõukogu praktikale. Kui nõukogu on võtnud välismeetmeid transpordi reguleerimiseks, on ta seda teinud transpordi jaotise põhjal. Ühendkuningriik toob järgmised näited: nõukogu 20. detsembri 1979. aasta otsus 80/50/EMÜ liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelisi suhteid õhutranspordi küsimustes ning nende küsimustega seotud meetmeid rahvusvahelistes organisatsioonides käsitleva konsulteerimiskorra loomise kohta (EÜT 1980, L 18, lk 24; ELT eriväljaanne 07/01, lk 92); nõukogu 12. juuli 1982. aasta otsus 82/505/EMÜ, millega sõlmitakse bussidega toimuvat rahvusvahelist reisijate juhuvedu käsitlev kokkulepe (ASOR) (EÜT L 230, lk 38; ELT eriväljaanne 07/01, lk 123), mis sõlmiti ühelt poolt Euroopa Majandusühenduse ja teiselt poolt Austria, Hispaania, Soome, Norra, Portugali, Rootsi, Šveitsi ja Türgi vahel; nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 4055/86 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikide ning liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos (EÜT L 378, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 174); nõukogu 22. juuni 1992. aasta otsus 92/384/EMÜ Euroopa Majandusühenduse, Norra Kuningriigi ja Rootsi Kuningriigi vahelise tsiviillennundust käsitleva kokkuleppe sõlmimise kohta (EÜT L 200, lk 20); nõukogu 27. novembri 1992. aasta otsus 92/577/EMÜ Euroopa Majandusühenduse ja Austria Vabariigi vahelise kaupade maantee- ja raudteetransiitvedusid käsitleva kokkuleppe sõlmimise kohta (EÜT L 373, lk 4); nõukogu 30. novembri 1992. aasta otsus 92/578/EMÜ Euroopa Majandusühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kaupade maantee- ja raudteevedusid käsitleva kokkuleppe sõlmimise kohta (EÜT L 373, lk 26; ELT eriväljaanne 11/18, lk 258). Kahe viimase otsuse puhul rõhutab Ühendkuningriik, et komisjon oli pakkunud õiguslikuks aluseks EMÜ asutamislepingu artiklit 113, kuid nõukogu oli otsuse vastu võtnud EMÜ asutamislepingu artikli 75 alusel.

Prantsuse valitsus juhib esmalt tähelepanu WTO lepingu väga laiale kohaldamisalale, kuna see leping:

„laieneb potentsiaalselt kõigile kaubavahetuse arenguga seotud majandusvaldkondadele. Järelikult võib leping katta kõik ühenduse erinevad poliitikavaldkonnad. See ei tähenda muidugi, et kui need poliitikavaldkonnad väljuvad WTO lepingu raamidest, siis peaksid need täielikult sulanduma ühisesse kaubanduspoliitikasse ettekäändel, et need mõjutavad kaubandust. Niisugune sulandumine tekitaks suuri probleeme kooskõla osas, näiteks keskkonna valdkonnas: kui samade meetmete puhul hakataks tegema vahet, kas neid kavandatakse ühendusesiseselt või ühendusevälises raamistikus, siis keskkonnapoliitika osana rakenduks jagatud pädevus ja WTO raames kuuluksid need ühise keskkonnapoliitika valdkonda ning seega ühenduse ainupädevusse”.

Prantsuse valitsus toob komisjoni seisukohale teenuste küsimuses mõned juba eespool nimetatud vastuargumendid, nagu poliitilise liidu teemalise valitsustevahelise konverentsi tulemuse, tolliliidu ja ühise kaubanduspoliitika seose, mis eksisteerib kaubavoogude ümbersuundumise ohu tõttu ning argumendi, mis on tuletatud sellest, et GATS-leping hõlmab ka muid teenuse osutamise viise peale piirülese teenusepakkumise. Klassikaliste kaubanduspoliitika instrumentide (nagu enamsoodustusrežiim või võrdse kohtlemise nõue) puhul, mida komisjon igati esile tõstab, piirdub Prantsuse valitsus märkusega, et neid instrumente on kasutatud väljaspool riikidevahelisi kaubandussuhteid ning toob näiteks ühe konventsiooni põgenike staatuse kohta. Lõpuks teeb Prantsuse valitsus nõukoguga sarnase järelduse, et ühise kaubanduspoliitika alla kuuluvad ainult otseselt kauba tarnimisega seotud teenused.

Hispaania valitsus järeldab GATS-lepinguga reguleeritava nelja teenuse osutamise viisi vaatlusest, et kolm viimast (tarbimine välismaal, kaubanduslik kohalolek ja isikute liikumine) kuuluvad liikmesriikide pädevusse: EÜ asutamislepingu artiklid 48, 52 ja 59 reguleerivad töötajate vaba liikumist, asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust ainult ühenduse teiste liikmesriikide kodanike puhul.

Portugali valitsus rõhutab üldiselt, et komisjoni ja liikmesriikide eriarvamuse võtmeküsimus ei ole mitte instrumentide ja eesmärgi küsimus, vaid pigem WTO lepinguga reguleeritavate valdkondade iseloom. „Riikide majanduse maailmamajandusega integreerumise praeguses staadiumis võivad kõik majandussuhete raames võetud sise- ja välismeetmed nii kahepoolsetes kui ka mitmepoolsetes suhetes otseselt või kaudselt mõjutada kaubavahetuse mahtu või kaubavoogude struktuuri ja kaubavahetust. Sel põhjusel ei saa ainult seda kriteeriumi aluseks võttes piiritleda ühenduse ainupädevust ühise kaubanduspoliitika raames […]. Niisugune tõlgendus põhjustaks kaubanduse maksustamise, rahvusvääringute ning otseste ja kaudsete palgakulude küsimuste siirdumise ühenduse ainupädevusse.”

Teenustest kõneldes rõhutab Portugali valitsus, et kui teenuste piiriülene pakkumine kuulub vaieldamatult artikli 113 kohaldamisalasse, siis sama ei kehti aga teiste teenuse osutamise viiside puhul nagu tarbimine välismaal ja isikute liikumine, kuna turismi, kolmandate maade kodanike riiki sisenemise ja riigis liikumise ja ühendusevälistest riikidest pärit tööjõu staatuse reguleerimine kuulub liikmesriikide pädevusse. Kaubandusliku kohaloleku kohta märgib Portugali valitsus, et EÜ asutamislepingu artikkel 52 ei anna ühendusele iseseisvaid volitusi kolmandate riikide kodanike asutamisõiguse valdkonnas.

Kreeka Vabariik on seisukohal, et GATS-lepingu sõlmimine eeldab tingimata ühenduse ja liikmesriikide ühist sekkumist, kuna leping loob dünaamilise ja areneva institutsioonilise struktuuri. Liikmesriikide osalemine on õigustatud, kuna neile kuulub iseseisev pädevus, mis on kas „ühenduse omaga konkureeriv, selle suhtes prioriteetne või ainupädevus”. Kreeka Vabariik rohkem täpsustusi ei lisa.

Madalmaade valitsus toob esile asjaolu, et piiriülene teenusepakkumine ei mängi GATS-lepingus põhirolli ning et leping puudutab tegelikult kolmandate maade teenusepakkujate asutamist ja tegutsemist liikmesriikides. Näitena liikmesriikide ainupädevuse kohta toob Madalmaade valitsus (kolmandatest riikidest pärit) füüsiliste isikute asumise liikmesriigi territooriumile.

Madalmaade valitsus rõhutab veel, et kaubandus- ja transpordipoliitika loodi selgelt eraldi valdkondadena ning et transpordialase välistegevuse aluseks ei saa võtta asutamislepingu artiklit 113.

Finantsteenuste valdkonnas juhib Madalmaade valitsus Euroopa Kohtu tähelepanu mõnele ühenduse meetmele: nõukogu teine pangandusdirektiiv, milles üks jaotis on pühendatud suhetele kolmandate riikidega( ), esimene kahjukindlustust puudutav direktiiv, mis näeb ette ühenduse õiguse sõlmida konventsioone kolmandate riikidega( ) ja nõukogu otsus, mis kiidab heaks Šveitsiga sõlmitud kindlustusalase kokkuleppe( ). Kaks esimest akti põhinevad artikli 57 teisel lõikel ning kolmas ühtaegu artikli 57 teisel lõikel ja artiklil 235. Seega ei ole kuskil nimetatud artiklit 113.

Saksamaa valitsus ühineb samuti nõukogu märkustega. Ta rõhutab, et GATS-leping reguleerib transporditeenuseid, mida ühenduse tasandil käsitlevad EÜ asutamislepingu artikkel 74 ja sellele järgnevad artiklid. Saksamaa valitsuse arvates „ei ole EÜ asutamislepingu artikkel 113 piisav selleks, et põhjendada Euroopa Liidu pädevust, kuna GATS-lepinguga kaetud valdkond on laiem kui kaupade vaba liikumisega seotud teenused.” Lisaks sellele märgib Saksamaa valitsus, et mõnes sektoris, nagu haridus ja kultuur, on ühendusel ainult väga piiratud volitused, sest sisuline kultuuripoliitika jääb EÜ asutamislepingu artikli 128 alusel liikmesriikide pädevusse. Lisaks sellele pole ühendusel teistes sektorites praktiliselt mitte mingeid volitusi. Saksamaa valitsus toob näiteks niisugused valdkonnad nagu teenusepakkumisega seotud kolmandate riikide töötajate riiki sisenemise, riigis viibimise ja töötamise õigus ning kolmandate riikide ettevõtete staatus.

Taani valitsus on seisukohal, et artikkel 113 üldiselt ei hõlma välismajanduspoliitikat, ning sarnaselt nõukogu ja teiste valitsustega viitab ta selle tõestuseks valitsustevahelisele konverentsile poliitilise liidu loomiseks. GATS-lepingu puhul on Taani valitsus arvamusel, et artiklit 113 ei saa aluseks võtta teenustealase, täpsemalt transpordialase lepingu sõlmimisel. Taani arvates on vajalik lähtuda asutamislepingu muudest sätetest (peatükk asutamisõiguse kohta ja lepingu neljas jaotis, mis puudutab transporti).

Euroopa Parlament on seisukohal, et komisjon püüab panna kõiki rahvusvahelisi majandussuhteid sõltuma ühisest kaubanduspoliitikast ja seega siduda asutamislepingu artikliga 113 valdkondi, mis kuuluvad teenuste vaba liikumise, transpordi, maksustamise, õigusaktide lähendamise jne alla. Parlamendi arvates on majanduslike mõistetega opereeriv komisjoni argumentatsioon vaieldav. Eesmärgiks ei ole majanduslikud perspektiivuuringud ega majandusteooria, vaid küsimuse käsitlemine praeguse hetke õiguslikus kontekstis.

Euroopa Parlament möönab loomulikult, et suveräänse riigi struktuuri vaatenurgast käsitledes ei puuduta kaubavahetuse mõiste mitte ainult lõppsaadusi, vaid kõiki elemente alates müügiidee väljatöötamisest kuni lõpuni, ostjani välja. Kui huvitav see kontseptsioon ka ei oleks, tuleb selle asemel tegeleda siiski seaduslikkuse küsimustega sellistena, nagu neid praegu ühenduses käsitletakse.

Ühise kaubanduspoliitika mõiste lai tõlgendus kahjustaks Euroopa Parlamendi õigusi, mis on vastuolus nn titaandioksiidi kohtuasjas (11. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑300/89: komisjon vs. nõukogu, EKL 1991, lk I-2867) käsitletud parlamendi osaluse põhiseadusliku printsiibiga.

Euroopa Parlament väidab, et ei 4. oktoobri 1979. aasta arvamuses 1/78 („kautšuk”; EKL 1979, lk 2871) ega ka teistes parlamendile esitatud küsimustes ei ole Euroopa Kohus kohaldanud väljaspool kaupade valdkonda asutamislepingu artiklit 113.

Euroopa Parlament rõhutab, et Maastrichtis parandatud EÜ asutamislepingu artikli 228 lõike 3 teine lõik, mis näeb ette Euroopa Parlamendi nõusoleku saamise institutsioonilist raamistikku loovate lepingute puhul, on WTO lepingu sõlmimiseks vajalik õiguslik alus.

Viidates mõnele erilisele teenustesektorile, väljendab Euroopa Parlament arvamust, et transpordialaste rahvusvaheliste kokkulepete sõlmimise õiguslik alus on asutamislepingu artikkel 75, mitte artikkel 113. Asutamislepingu artiklit 75 peaks käsitlema lepingu muude ühenduse välissuhteid puudutavate sätete suhtes kui lex specialis’t. Artikli 75 punktide a ja c sõnastusest tuleneb selgelt, et seda sätet võib kasutada õigusliku alusena kõigi ühenduse aktide puhul, mille eesmärk on reguleerida transpordiküsimusi kolmandate riikidega, nagu transiidilepingud või infrastruktuurimeetmed kolmandate riikide piiridel.

Parlament on samuti seisukohal, et GATS-lepingu riigihankeid puudutavad sätted ei saa põhineda asutamislepingu artiklil 113. Selles küsimuses viitab ta praegu läbivaatamisel olevale kohtuasjale C-360/93, kus ta nõudis ühenduse ja Ameerika Ühendriikide vahel sõlmitavaid riigihankelepinguid käsitlevate nõukogu otsuste tühistamist, kuna need otsused olid vastu võetud ainult artikli 113 alusel. Parlamendi arvates oleks pidanud niisuguste otsuste vastuvõtmisel aluseks võtma artiklid 59–66 ja 100a.

Parlament väidab, et kuivõrd GATS-leping puudutab välismaiste ettevõtjate investeeringuid, peaks õiguslikuks aluseks võtma asutamislepingu artikli 52 ja artikli 57 lõike 2. Selles küsimuses viitab ta praegu Euroopa Kohtus läbivaatamisel oleva arvamusetaotluse 2/92 raames enda esitatud märkustele.

Lisaks sellele püüab Euroopa Parlament ümber lükata argumente, mille komisjon tuletab teenuste hõlmamiseks ühisesse kaubanduspoliitikasse asjaolust, et ühenduse otsused majandussanktsioonide osas on vastu võetud ainult artikli 113 alusel. Esiteks oli nende meetmete sihiks katkestada kaubavool, see tähendab mõjutada kaubavahetust, mitte reguleerida transporditeenuseid. Nii näiteks on raske Iraagi import- ja eksportkaupadele kehtestatud kaubandusembargo puhul( ) ette kujutada, mismoodi oleks saanud neid meetmeid rakendada, kui neid ei oleks kohaldatud õhu- ja meretranspordi valdkonnas. Teiseks võeti need meetmed vastu kiireloomulistena. Tegemist on ebatüüpiliste aktidega, mille õiguslik alus ilmneb pärast liikmesriikide poliitilistele kooskõlastustele viitavaid põhjendusi. Seda tõestab kõige paremini asjaolu, et Euroopa Liidu leping käsitleb neid kui erijuhtu. Maastrichti lepingu sõnastuses sätestab artikkel 228a tõepoolest, et „[k]ui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada või piirata majandussuhteid ühe või mitme kolmanda riigiga, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal.”

B – TRIPS-leping

Komisjon valib lähtepunktiks kaks mõttekäiku. Esiteks, ühine kaubanduspoliitika hõlmab kõiki meetmeid, mille põhieesmärk on kaupade või teenuste mahu või struktuuri mõjutamine, reguleerides ja ühtlustades intellektuaalomandi õigusi. Teiseks on intellektuaalomandi õigusi puudutavad eeskirjad tihedalt seotud nende kaupade ja teenuste kaubandusega, millele need laienevad. Komisjon tuletab sellest oma põhijärelduse: ühendusel on ainupädevus EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel.

Kui kavas oleva lepingu eesmärk on otseselt reguleerida intellektuaalomandi õigustega seotud kaubandust, peab seda käsitlema osana ühisest kaubanduspoliitikast.

Tõestamaks intellektuaalomandi õiguste väga tihedat seost kaupade ja teenustega, viitab komisjon EÜ asutamislepingu artiklile 36 ja vastavatele nõuetele, mida Euroopa Kohus selgitas teenuste valdkonnas.

Komisjoni arvates kuuluvad intellektuaalomandi õigustega seotud kaubandust puudutavad aspektid ühise kaubanduspoliitika kohaldamisalasse.

Komisjon põhjendab seda institutsioonide praktikaga.

Komisjon mainib kolme juhtumit, mil nõukogu ja ta ise tuginesid nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2641/84, mis määratles uue kaubanduspoliitika instrumendi, mille eesmärk oli võimaldada ühendusel võtta tarvitusele meetmeid kolmandate riikide mis tahes lubamatu kaubandustava vastu ja kõrvaldada selle tõttu ühenduse tööstusele sündiv kahju.( ) See määrus ei nimeta küll otseselt intellektuaalomandi õiguste rikkumist, kuid nõukogu ja komisjon on seni sellele tuginedes kolm korda kaitsnud ühenduse huve intellektuaalomandi valdkonnas. Komisjon järeldab sellest, et tagamaks nende intellektuaalomandi õiguste kaitset, mis mõjutavad väliskaubavahetuse ja -teenustekaubanduse mahtu, on ühendusel olemasolevaid kaubanduspoliitika instrumente kasutades ainupädevus lubamatute kaubandustavade vastaste meetmete võtmiseks.

Ühendus on ka alates 1. jaanuarist 1989 kustutanud Korea Vabariigi nende riikide nimistust, kellele laieneb ühenduse üldine tariifne sooduskord vastumeetmena ühenduse tööstusele osaks saanud diskrimineerivale kohtlemisele intellektuaalomandi kaitse valdkonnas võrrelduna Ameerika Ühendriikide tööstusettevõtete kohtlemisega( ).

Lisaks sellele sisaldavad mitmed kolmandate riikide ja ühenduse vahel sõlmitud kahepoolsed lepingud intellektuaalomandi kaitse sätteid. Näiteks peaaegu kõik asutamislepingu artikli 113 alusel 1980. aastatel sõlmitud kahepoolsed tekstiilitooteid puudutavad lepingud sisaldavad kaubamärkide või tekstiilidisainilahenduste kaitse sätet.( ) Ühendus on artikli 113 alusel sõlminud ka mitmeid vastastikuseid lepinguid kolmandate riikidega neist riikidest pärit geograafilise tähisega veinide nimede kaitsmiseks.( ) Viimasel ajal on ühendus lisanud Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega sõlmitud lepingutesse klausleid intellektuaalomandi kaitse suurendamiseks. Nende lepingute kaubandust ja intellektuaalomandi õigusi puudutavad sätted on jõustatud vahelepingutega. Nõukogu otsused nende vahelepingute rakendamise kohta tehti EÜ asutamislepingu artikli 113 alusel.( )

Nõukogu 1. detsembri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3842/86 võltsitud kauba vabasse ringlusse lubamist keelustavate meetmete sätestamise kohta( ) võeti vastu asutamislepingu artiklite 113 ja 235 alusel. See määrus, mille eesmärk on takistada võltsitud kaupade turulepääsu, on komisjoni sõnul klassikaline kaubanduspoliitika meede sihiga kaitsta ühenduse intellektuaalomandi õigusi rahvusvahelisel tasandil.

Oma seisukoha toetuseks toob komisjon viimaseks näiteks ühenduse tegutsemise välisasjades, täpsemalt osalemise rahvusvahelistel konverentsidel, mis koostasid märkide rahvusvahelise registreerimise Madridi kokkuleppe ja Washingtoni intellektuaalomandi lepingu mikrolülituse topoloogia valdkonnas (IPIC-leping) ning nõukogu otsuse lubada komisjonil pidada ühenduse nimel läbirääkimisi teoste esitajate ja fonogrammitootjate õiguste kaitse uue instrumendi üle.( )

Nagu on näidatud poolte GATS-lepingu kohta käivates seisukohtades, on nõukogu kindlalt vastu komisjoni ühise kaubanduspoliitika laiale kontseptsioonile. Nõukogu arvates ei piisa sellest, et TRIPS-leping mõjutab kaubavahetust, selle haaramiseks ühise kaubanduspoliitika alla. Akti õiguslik alus määratakse kindlaks selle põhiobjekti järgi. Nõukogu viitab EÜ asutamislepingu artiklit 100a käsitledes 17. märtsi 1993. aasta otsusele kohtuasjas C‑155/91: komisjon vs. nõukogu (EKL 1993, lk I-939, punktid 19 ja 20), mis puudutab „jäätmedirektiivi”.

Nagu ka GATS-lepingu puhul, meenutab nõukogu siinkohal, et komisjoni ettepanekud anda ühendusele ainupädevus rahvusvaheliste lepingute sõlmimiseks intellektuaalomandi valdkonnas lükati tagasi valitsustevahelisel konverentsil poliitilise liidu loomise kohta.

Nõukogu vastab komisjonile, kes oli meenutanud oma ettepanekut võtta vastu nõukogu otsus, mis kohustab liikmesriike liituma Berni konventsiooni (Pariisi dokumendiga) ja Rooma konventsioonidega, et ta lükkas selle ettepaneku tagasi just nimelt väga ulatusliku pädevuse ülekandumise tõttu, mis oleks sellise otsusega kaasnenud.

Nõukogu rõhutab, kõneldes ühenduse esindatusest rahvusvahelisel areenil intellektuaalomandi valdkonnas, et iga kord, kui ta andis komisjonile loa pidada ühenduse nimel läbirääkimisi, toimus see valdkondades, kus eksisteeris teiseseid õigusakte.

Saksamaa valitsus on TRIPS-lepingu puhul seisukohal, et EÜ asutamislepingu artikkel 113 võib õiguslikuks aluseks olla üksnes intellektuaalomandi õiguste võõrandamise ja kasutamise puhul, kui need on otseses seoses nendega liituvate kaupade ja teenuste tarnimisega.

Ühendkuningriigi valitsus väidab, et asutamislepingus kaupade valdkonnas ette nähtud ühise kaubanduspoliitika eesmärk on võimaldada ühes liikmesriigis vabasse ringlusse lastud kõigi kaupade vaba liikumist siseturul, ükskõik, kas need pärinevad teatud liikmesriigist või teatud kolmandast riigist. Sellest eesmärgist ei tulene ühise kaubanduspoliitika laienemine läbirääkimistele rahvusvaheliste lepingute üle, mis reguleerivad intellektuaalomandi õiguste kaitset nii ühenduse siseselt kui ka kolmandates riikides. Kui üks liikmesriik tunnustab, et teatud isik valdab intellektuaalomandi õigusi kolmandatest riikidest imporditud kauba suhtes, ei mõjuta see mõne teise liikmesriigi kodaniku õigust tugineda selle viimase liikmesriigi intellektuaalomandi õiguse sätetele, et piirata nimetatud kauba importimist – see viimane õiguste valdaja võib tugineda EÜ asutamislepingu artiklile 36, et kaitsta õigusi, mille olemasolu selle liikmesriigi õiguskord tunnustab. Seega ei saa asjaolu, et intellektuaalomandi õigused ei kuulu ühise kaubanduspoliitika alla, põhjustada kaubavoogude ümbersuundumist.

Ühendkuningriigi valitsus nimetab komisjoni seisukohta ühise kaubanduspoliitika ulatuse osas ekstravagantseks ning rõhutab, et ei ole võimalik haarata ühenduse ainupädevusse valdkonda, mida suures osas reguleerivad ühtlustamata siseriiklikud õigusnormid. Ta möönab siiski, et TRIPS-lepingu III jao 4. osa (artiklid 51–60) kaupade vabastamise peatamise kohta tolliasutuste poolt, millele vastab eespool viidatud võltsitud kaupu käsitlev määrus nr 3842/86, jääb asutamislepingu artikli 113 mõjualasse.

Prantsuse valitsus märgib, et lepingu pealkirigi näitab, et TRIPS-leping ei käsitle põhiliselt rahvusvahelist kaubandust, välja arvatud mõned sätted võltsitud kaupade kohta (mõned III jao artiklid intellektuaalomandi kaitse tagamise vahendite kohta ja artikkel 69, mis sätestab koostöö eesmärgiga lõpetada rahvusvaheline kauplemine intellektuaalomandi õigusi rikkuvate kaupadega). Leping puudutab peamiselt intellektuaalomandi õiguste valdajate õigusi, mille kaitsmist peaks kogu maailmas tugevdama ja ühtlustama.

Vastuseks komisjoni argumendile, mille viimane tuletab intellektuaalomandit puudutavate klauslite kaasamisest lepingutesse kolmandate riikidega, rõhutab Prantsuse valitsus, et nimetatud klauslid piirduvad enamasti ainult ühe artikliga ning on üksnes „suuremate jõupingutuste” klauslid ja puudutavad tegelikult ainult asjassepuutuvaid kolmandaid riike.

Prantsusmaa järeldab, et kuna TRIPS-lepingu põhiobjekt ei ole rahvusvahelised majandussuhted, vaid intellektuaalomandi kaitse, ei saa selle õiguslik alus olla ainuüksi artikkel 113.

Taani valitsus on seisukohal, et ühendusel ei saa olla ainupädevust intellektuaalomandi valdkonnas artikli 113 alusel, kuna, nagu tuleneb 20. oktoobri 1993. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C‑92/92 ja C‑326/92: Phil Collins jt (EKL 1993, lk I-5145), on tegemist valdkonnaga, mis ühendusesisese ühtlustamise puudumise korral kuulub siseriiklike õigusaktide reguleerimisalasse.

Kreeka, Madalmaade ja Portugali valitsus märgivad samuti, et TRIPS-leping puudutab liikmesriikide pädevusse kuuluvaid valdkondi seni, kuni ühenduse tasandil pole toimunud ühtlustamist.

Hispaania valitsus rõhutab, et ühenduse tasandil ei ole intellektuaalomandi õiguse kõiki aspekte käsitlevaid õigusnorme, mistõttu liikmesriigid säilitavad oma pädevuse ja ühendus ei saa taotleda selles valdkonnas ainupädevust.

Vastuseks komisjonile, kes oma seisukoha põhjendamiseks toob näiteid ühenduse meetmete kohta intellektuaalomandi kaitsmisel ühise kaubanduspoliitika raames, märgib Hispaania valitsus, et need meetmed reguleerisid importimise korda ega mõjutanud mitte mingil viisil intellektuaalomandi režiimi ega sisaldanud ka ühenduse kohustusi selles valdkonnas.

Euroopa Parlament vastandub samuti komisjoni seisukohale TRIPS-lepingu suhtes samadel põhjustel, mis GATS-lepingu puhul (vt eespool XI. A.).

XII – GATS-leping, TRIPS-leping ja tuletatud volitused

A – Üldised märkused tuletatud volituste kohta

Juhul kui Euroopa Kohus otsustab, et GATS- ja TRIPS-lepingud ei kuulu ühise kaubanduspoliitika alla, selgitab komisjon teise võimalusena, et ühendusel on ainupädevus tuletatud volituste teooria alusel: need volitused tulenevad kas lepingu erisätetest (nagu EÜ asutamislepingu artikkel 54) või üldsätetest (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235). Märkusi esitanud riigid ja nõukogu seevastu tunnustavad küll ühenduse teatud pädevust, kuid väidavad, et liikmesriigid on samuti pädevad.

Komisjon eristab kahte olukorda, kus ühendusel on tuletatud volitused rahvusvahelistes küsimustes, kusjuures see pädevus oleks ainupädevus:

– esimene olukord: asutamislepingu sätetega on ühenduse institutsioonidele omistatud sisepädevus teatava kindla eesmärgi saavutamiseks ning selle eesmärgini jõudmiseks on tarvis ühenduse osalemist rahvusvahelise kohustuse võtmisel (seda nimetab komisjon „arvamuse 1/76 doktriiniks”). Komisjoni arvates ei ole vajalik, et sisepädevust oleks juba eelnevalt rakendatud;

– teine olukord: on koostatud teatud teiseseid õigusakte, isegi valdkondades, mis ei kuulu ühise poliitika alla, ning kavas olevad rahvusvahelised kohustused sisaldavad eeskirju, mis võiksid mõjutada või muuta olemasolevate ühenduse õigusaktide ulatust juhul, kui liikmesriigid võtavad need vastu väljaspool ühiste institutsioonide raamistikku (seda nimetab komisjon „AETR-kohtuotsuse doktriiniks”).

Nõukogu väidab, et komisjoni argumendid tuletatud volituste toetuseks kaotavad ära erinevused volituste olemasolu ja nende rakendamise vahel. Ainult see, kui ühendus rakendab oma sisepädevust, võiks muuta talle sellest tuleneva välispädevuse ainupädevuseks. Lisaks sellele säilitavad riigid oma pädevuse välisasjades juhul, kui nad on selle säilitanud siseasjades.

Ühendkuningriigi valitsus väidab, et kui kavas oleva rahvusvahelise lepingu eelnõu sisu kuulub EÜ asutamislepingu niisuguse sätte alla, mis lubab sisemeetmete rakendamist ning kui selle sätte alusel on neid meetmeid rakendatud, võib ühendus selle sätte põhjal omandada antud lepingu puhul tuletatud välispädevuse. Ent ühenduse tuletatud volitused sõlmida rahvusvahelist lepingut ei välista tingimata liikmesriikide osalemist. Nende osalemine ei ole välistatud täpsemalt sellisel juhul, kui lepingu eelnõu valdkonda reguleerivad siseriiklikud õigusaktid ei koosne eranditult ühtlustamise meetmetest. Sellisel juhul võivad liikmesriigid osaleda rahvusvahelise lepingu sõlmimisel. Need Euroopa Kohtu praktikast tulenevad põhimõtted osutavad, et ühendus on pädev osalema GATS-lepingu sõlmimisel EÜ asutamislepingu artiklite 54, 57, 66, 75, 84, 99 ja 100a alusel ning TRIPS-lepingu sõlmimisel EÜ asutamislepingu artiklite 100a, 113 ja 235 alusel. Liikmesriigid on samuti pädevad osalema mõlema lepingu sõlmimisel.

Ühendkuningriigi valitsuse arvates sõltub ühenduse ainupädevus või selle puudumine mitte ainult lepingu sätetest, vaid ka ühenduse institutsioonide poolt nende sätete rakendamiseks võetud meetmete ulatusest.

Prantsuse valitsus rõhutab, et juhul, kui ühendusel on sisepädevus, kuid ta pole seda veel rakendanud ning juhul, kui kolmandate riikidega sõlmitud lepingute sätted ei mõjuta ühenduses vastuvõetud õigusnorme, säilitavad liikmesriigid pädevuse rahvusvaheliste kohustuste võtmiseks.

Saksamaa valitsus väidab, et ühenduse tuletatud välispädevus võib olla ainupädevus üksnes siis, kui ühenduse organid on tegelikkuses rakendanud oma sisepädevust. Rakendamata sisepädevus anda õigusakte ei saa omistada ühendusele ainuvälispädevust.

Portugali valitsus rõhutab, et nendes valdkondades, mida ei reguleeri ühenduse õigusaktid või mille reguleerimine allub minimaalse ühtlustamise kriteeriumidele, säilib liikmesriikide konkureeriv pädevus, kuid seda vaid üleminekuperioodiks.

Euroopa Parlament märgib, et kui Euroopa Kohus tunnustab ühenduse pädevust WTO lepingu ja selle lisade sõlmimisel tuletatud volituste teooria põhjal, peavad selles otsuses olema täpselt näidatud õiguslikud alused ühenduse nimel lepingu sõlmimiseks.

B – GATS-leping

1. Komisjoni seisukoht

Komisjoni argumentatsiooni võib jagada kahte ossa. Esimeses on komisjoni eesmärk välja tuua institutsioonide sisepädevus, millest võib tuletada ühenduse pädevuse rahvusvahelisel tasandil. Teises osas püüab komisjon põhjendada, et esineb vajadus ühenduse tegutsemiseks ja oht, mis tekib liikmesriikide koordineerimatust tegevusest kolmandate riikide suhtes.

a) Sisepädevus

Komisjon püüab kõigepealt tõestada, et ühenduse sisepädevus tuleneb asutamislepingu asutamisõiguse ja teenuste peatükkidest ning viitab vähe teisestele õigusaktidele (i). Teiseks väidab ta, et juhul, kui otsustatakse, et ühendusel ei ole piisavaid volitusi asutamislepingu erisätete alusel, võib ühendus sõlmida GATS-lepingu üldsätete alusel, nagu artiklid 100a ja 235 (ii).

i) EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevus

Komisjon on seisukohal, et ühenduse sisepädevus hõlmab GATS-lepinguga reguleeritavad neli teenuse osutamise viisi. Ta väidab, et teenuste vaba osutamine lepingu mõttes hõlmab „piiriülese teenusepakkumise” (vt näiteks 3. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 33/74: Van Binsbergen, EKL 1974, lk 1299), „välismaal tarbimise” GATS-lepingu mõttes (vt 26. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑154/89: komisjon vs. Prantsusmaa, nn reisijuhi kohtuotsus, EKL 1991, lk I-659, punktid 9 ja 10). Kaubandusliku kohaloleku (kolmas GATS-lepinguga ette nähtud teenuse osutamise viis) või füüsiliste isikute liikumise abil (GATS-lepingus ette nähtud neljas ja viimane teenuse osutamise viis) tarnitud teenused kuuluvad samuti teenuste vaba osutamist (artikkel 59 ja artikli 60 kolmas lõik) ning asutamisõigust (artiklid 52 ja 58 koos artikliga 66) käsitlevate asutamislepingu sätete mõjualasse.

Komisjon esitab oma seisukoha põhjendamiseks seega ainult ühenduse liikmesriikide kodanikke puudutavaid sätteid. Tema arvates ei kohusta ükski säte asutamisõigust ja teenuste osutamist käsitlevatest peatükkidest ühenduse seadusandjat rakendama talle antud volitusi ainult ühendusesiseselt. Komisjon rõhutab ka, et AETR-kohtuasja eripäraks on selle rakendatavus niisugustel juhtudel, mil asutamisleping on sõnaselgelt ette näinud õigusaktide andmise volituse ainult siseasjades.

Komisjon märgib, et teenuste mõiste GATS-lepingus, nagu ka teenuste osutamise vabadust käsitlevas asutamislepingu peatükis, tähistab kõigi teenindusalade teenuseid, välja arvatud „valitsuse funktsioonide täitmisel” osutatud teenused (GATS-lepingu artikli 1 lõike 3 punkt b). Komisjoni arvates viidi sisse niisugune erand, et vältida vastuolusid EÜ asutamislepingu sätetega, mis jätavad teenuste valdkonnast välja avaliku võimu teostamisega seotud tegevuse.

Asjaolust, et Euroopa Kohtu praktika kohustab liikmesriike ühenduse õigusest lähtudes „võtma tarvitusele kõik sobivad meetmed, nii menetluslikud kui ka sisulise otsuseni viivad meetmed, tagamaks ühenduse õiguse tõhusust”, tuletab komisjon ühenduse pädevuse täita seda laadi kohustusi rahvusvaheliste lepingute raames. Seetõttu arvab komisjon, et ühenduse ainupädevusse kuulub GATS-lepingu VI artikli lõike 2 punkt a, mis kohustab WTO liikmeid ülal pidama või asutama kohtuid ja määrama protseduure, mis võimaldavad taotleda teenustekaubandust mõjutavate haldusotsuste läbivaatamist.

GATS-lepingu XVI artikli osas, mis puudutab erikohustusi turulepääsu tagamisel, on komisjoni arvates ühendusel siseasjades piisavad volitused selles sättes loetletud turulepääsu koguseliste piirangute tühistamiseks (kvoodid, teenusepakkuja poolt kasutatavate töötajate arvuline piiramine, nõue, et teatud teenuseid osutaksid teatud liiki ettevõtted jne).

Maastrichti lepingust alates on komisjoni arvates ühendusel ka siseasjades seadusandlikud volitused, mis katavad täielikult GATS-lepingu XI artikli. Viimane näeb ette, et WTO liikmed ei tohi rakendada piiranguid nende erikohustustega seotud rahvusvaheliste ülekannete ja jooksvatest tehingutest tulenevate maksete suhtes, välja arvatud XII artiklis vaadeldud olukordades (maksebilansi kaitsemeetmed). Ühenduse õigusega on tõepoolest keelatud mis tahes kapitali liikumise piirangute ja maksepiirangute kehtestamine (EÜ asutamislepingu artikli 73b lõiked 1 ja 2) nii liikmesriikide vahel kui ka liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Lisaks sellele annab artikli 73c lõige 2 nõukogule volitused võtta meetmeid kolmandatesse riikidesse suunatud või sealt pärineva kapitali liikumise reguleerimiseks juhul, kui sellega kaasnevad otseinvesteeringud.

Diplomite, litsentside ja tõendite tunnustamise kohta (GATS-lepingu VII artikkel) väidab komisjon, et ühendusel on sisepädevus asutamislepingu artiklite 49, 57 ja 66 alusel ning et ta on neid ka kasutanud.

Komisjon toob näiteks nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivi 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989, L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337) ja nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (EÜT L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47).

Komisjon möönab küll, et nende kahe direktiiviga loodud vastastikuse tunnustamise üldsüsteem ei puuduta kolmandates riikides omandatud kvalifikatsiooni või töökogemust. Ent sellegipoolest leiab ta, et 9. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C­154/93: Tawil-Albertini (EKL 1994, lk I-451) ratio decidendi osutab sellele, et ühenduse tasandil võib rakendada meetmeid kolmandates riikides omandatud kvalifikatsiooni tunnustamiseks (kohtuotsuse punktid 11–15).

Kõigi transpordiviiside osas on ühendusel komisjoni arvates siseasjades ulatuslikud volitused ühise poliitika eesmärkide saavutamiseks vajalike meetmete võtmiseks (EÜ asutamislepingu artikkel 74 ja sellele järgnevad artiklid). Kõik transpordiliigid on komisjoni arvates täielikult võrdsustatavad teenusepakkumisega, mille puhul on asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks kindlasti tarvis võtta kohustusi rahvusvahelisel tasandil. Nii näiteks sätestab eespool viidatud määrus nr 4055/86 õigusnormid, mis rakendavad liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel meretransporditeenuste osutamise vabaduse põhimõtet. Lisaks sellele on ühendus juba välisasjades oma volitusi ulatuslikult kasutanud.

ii) Üldsätetest tulenevad volitused (EÜ asutamislepingu artiklid 100a ja 235)

Juhul kui EÜ asutamislepingu erisätetest tulenevad ühenduse volitused ei kata kõiki GATS-lepingu valdkondi, võib komisjoni väitel võtta lepingu sõlmimisel aluseks artikli 100a. Tema arvates paneb see artikkel nõukogule „selgelt” õigusliku kohustuse tegutseda siseturu loomise eesmärki silmas pidades.

Juhul kui seegi alus osutub ebapiisavaks, leiab komisjon, et ühenduse institutsioonidele vajaliku välispädevuse andmiseks võib lähtuda asutamislepingu artiklist 235. Liikmesriikidel ei ole nimelt õigust ühiselt tegutseda väljaspool ühendust sõlmitud lepingu raamides juhul, kui artikli 235 tingimused on täidetud. Komisjoni arvates aga ongi need tingimused täidetud. Lepingu sõlmimise vajadust ei ole vaidlustatud: leping annaks panuse asutamislepingu eesmärkide saavutamisse ning on otseselt seotud ühisturu toimimisega. Liikmesriikide ühepoolne ühenduseväline tegutsemine ei aita sugugi kaasa ühenduse eesmärkide saavutamisele, vaid pigem takistaks seda ning viiks siseturu õõnestamise ning järkjärgulise lagunemiseni.

b) Ühenduse vajadus võtta rahvusvahelisi kohustusi

Esiteks rõhutab komisjon, et kui ühendus sõlmiks lepingu ühiselt koos oma liikmesriikidega, kahjustaks see siseturu ühtsust. Ta toob selle tõestamiseks kolm argumenti.

Kõigepealt, tuues näiteks finantsteenused, väidab komisjon, et liikmesriikide pädevuse tunnustamine asetab kahepoolsetel läbirääkimistel kolmandate riikidega jõupositsioonile need liikmesriigid, kellel on tugevad finantskeskused. Oma suhteliselt heldete pakkumiste vastukaaluks võivad nad saavutada kõige suuremaid järeleandmisi. Nende teenusepakkujad saavad sellisel juhul oma konkurentsipositsiooni võrreldes teiste liikmesriikide teenusepakkujatega ebaproportsionaalselt parandada.

Nimelt seda soovis komisjoni arvates vältida eespool viidatud teine pangandusdirektiiv 89/646. See direktiiv, mis ühtlustas ühendusesisesed tegevuslubade andmise tingimused, sisaldab ka sätteid finantsteenustega kauplemise kohta kolmandate riikidega (vt III jaotis suhete kohta kolmandate riikidega, artiklid 8 ja 9). Nimetatud direktiivi eesmärk on vältida ebavõrdseid tingimusi kolmandate riikide pankade pääsemisel ühendusesisesele pangandusturule ning tagada vastukaaluks see, et kõik kolmandad riigid võimaldaksid ühenduse mis tahes liikmesriigi krediidiasutustele tegelikku turulepääsu, mis oleks võrreldav ühenduse poolt nendele krediidiasutustele pakutavaga. Kui komisjon tõdeb, et mõni kolmas riik ei võimalda niisugust turulepääsu, „võib komisjon pöörduda nõukogu poole ettepanekuga saada vajalikud volitused läbirääkimisteks, et saavutada ühenduse krediidiasutustele samalaadsed konkurentsivõimalused. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega” (vt teise direktiivi artikli 9 lõige 3).

Komisjon toonitab seejärel, et kui kolmandate riikide pankade tütarettevõtjad juba mõnes liikmesriigis tegutsevad, käsitletakse neid asutamislepingu artikli 58 alusel ühenduse krediidiasutustena ning nad võivad pakkuda teiste liikmesriikide pankadele konkurentsi, ilma et viimastel oleks õigus seda vaidlustada.

Lõpuks väidab komisjon, et on võimatu eespool viidatud AETR-kohtuotsust rangelt järgides otsustada, et ühenduse pädevus piirdub ainult ühendusesiseselt ühtlustatud valdkondadega, kuna kõik teenustesektoreid puudutavad õigusaktid ei ole ühtlustatud. Kui tõesti järgida niisugust pädevuse jagamise kriteeriumi, laieneks nendele riikidele, kelle võtmesektorid teenuste valdkonnas on ühtlustatud, täielikult ühenduse eeskirjad, samas kui need riigid, kelle peamisi teenustesektoreid puudutavad õigusaktid ei ole üldse või on vähesel määral ühtlustatud, säilitaksid peaaegu puutumatu läbirääkimisvabaduse. Komisjoni arvates jätaks niisugune olukord ühenduse ilma võimalusest pidada tasakaalustatud läbirääkimisi, mille käigus arvestataks kõigi liikmeriikide huve kõigis teenustesektorites.

Teiseks on komisjon seisukohal, et kui liikmesriigid säilitaksid pädevuse, võib see mõjutada või muuta olemasolevaid ühenduse õigusakte. Ta toob selle põhjenduseks kolm argumenti.

Kõigepealt väidab komisjon, et kolm aastat pärast WTO lepingu jõustumist võivad liikmed teha ühepoolselt muudatusi oma erikohustuste loendisse, pakkudes kompensatsiooni nendele GATS-lepingu liikmetele, kes tõendavad, et muutus on nende õiguse „olematuks muutnud või seda vähendanud”. Heastamine GATS-lepingu süsteemis võib toimuda ainult seaduste või määruste muutmise teel (näiteks leevendades teatud teenustesektoris turulepääsu tingimusi) ning seetõttu on komisjon seisukohal, et see mõjutab ühenduse õigusakte või muudab nende ulatust. Sel põhjusel ei tohiks tunnustada liikmesriikide pädevust sõlmida GATS-lepingut.

Teiseks ei ole komisjoni arvates olemasolevate ühenduse eeskirjade mõjutamiseks vajalik, et võetavad rahvusvahelised kohustused oleksid nende eeskirjadega vastuolus. Piisab sellest, et need puudutavad valdkonda, mida juba „suures osas” hõlmavad ühenduse õigusnormid (vt 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91, EKL 1993, lk I-1061, punktid 25 ja 26). Ühenduse õigusnormid sealjuures katavadki GATS-lepingu kogu mõjuala.

Kolmandaks väidab komisjon, et põhimõtteliselt ei ole võimalik teha ühtki muudatust erikohustustesse kolme aasta jooksul pärast WTO lepingu ja selle lisade jõustumist. Seega võivad liikmesriigid juhul, kui nad sõlmivad WTO lepingu enda nimel, kogu selle ajavahemiku jooksul tuua ühenduse õiguse rakendamata jätmise ettekäändeks GATS-lepingu raames võetud kohustuste võimalikud vastuolud ühenduse õigusaktidega.

2. Märkusi esitanud poolte seisukohad

Nõukogu ja märkusi esitanud valitsused vaidlustavad komisjoni seisukoha.

Nii liikmesriigid kui ka nõukogu ei esita ühtki märkust ühenduse välistegevuse vajaduse kohta. Milliseid argumente nad esitavad vaidlustamaks ühenduse pädevuse olemasolu, mis komisjoni väitel põhineb EÜ asutamislepingu erisätetel või selle artiklite 100a ja 235 üldsätetel?

i) EÜ asutamislepingu erisätetest tuletatud pädevus

Esiteks väidavad nõukogu ning Hispaania ja Portugali valitsus, et teenuste mõiste GATS-lepingus on laiem kui ühenduse õiguses. Erinevalt GATS-lepingust ei käsitle asutamisleping tasuta teenuste osutamist (asutamislepingu artikkel 60).

Nõukogu arvates ei arvesta komisjon üldse erinevusega liikmesriikide ja kolmandate riikide kodanikele ning äriühingutele rakendatava korra vahel. Nõukogu märgib, et asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust käsitlevad asutamislepingu artiklid ei puuduta kolmandate riikide kodanike ja äriühingute kohtlemist. Asutamislepingu artikli 59 lõige 2 on selles vallas ainus erand. See säte loob spetsiifilise õigusliku aluse õigusaktide andmiseks kolmandate maade teenusepakkujate kohta tingimusel, et nad juba asuvad ühenduse piires. See säte oleks täiesti üleliigne, kui ühendusel juba oleks kolmandate riikide kodanike suhtes sisepädevus teenuste vaba osutamise ja asutamisvabaduse valdkonnas, nagu väidab komisjon.

Nõukogu on seisukohal, et ühenduse õigus reguleerib kolmandate maade kodanike puhul üksnes teistkordset asutamist ning teenuste osutamist alates esmakordsest ettevõtte asutamisest ühenduses. „Kaubandusliku kohaloleku” puhul teeb nõukogu vahet kolmanda riigi äriühingu tütarettevõtjatel ning kolmanda riigi äriühingu filiaalidel. Ta möönab, et ühenduse õigus võib laieneda kolmanda riigi äriühingu ühenduses tegutsevale tütarettevõtjale. Ent