Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus

(EÜ artikkel 234)

2. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Liikmesriikide kohustused

(EÜ artiklid 10, 81 ja 82)

3. Teenuste osutamise vabadus – Asutamislepingu sätted – Kohaldamisala

(EÜ artikkel 49)

4. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud

(EÜ artikkel 49)

Summary

1. Kui eelotsusetaotluse puhul jäävad vaidluse kõik asjaolud ühe liikmesriigi piiresse, võib vastus olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski tarvilik, seda eelkõige olukorras, kus siseriiklik õigus nõuab, et selle liikmesriigi kodanikul peavad olema samad õigused, mis samas olukorras mõne teise liikmesriigi kodanikule tuleneksid ühenduse õigusest.

(vt punkt 30)

2. On tõsi, et EÜ artiklid 81 ja 82 käsitlevad üksnes ettevõtjate käitumist, mitte liikmesriikide seadusandlikke või normatiivseid meetmeid, kuid koostoimes EÜ artikliga 10, mis näeb ette liikmesriikide koostöökohustuse, panevad nimetatud artiklid liikmesriikidele siiski kohustuse mitte võtta või hoida jõus meetmeid, k.a seadusandlikke või normatiivseid meetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju. See on EÜ artiklite 10 ja 81 rikkumine, kui liikmesriik nõuab või soodustab EÜ artikliga 81 vastuolus olevaid kokkuleppeid, otsuseid ja kooskõlastatud tegevust või tugevdab nende mõju või kui ta võtab oma õigusnormidelt nende riikliku iseloomu sel teel, et delegeerib majandushuve puudutavate otsuste tegemise eraõiguslikele majandustegevuses osalejatele.

Sellega seoses ei saa asuda seisukohale, et liikmesriik on delegeerinud majandusvaldkonda mõjutavate otsuste tegemise eraõiguslikele majandustegevuses osalejatele, mille toimel oleks õigusnormidelt võetud nende riiklik iseloom, kui esiteks on asjassepuutuvale kutseorganisatsioonile pandud vaid ülesanne töötada välja tasumäärade projekt, millel ei ole kohustuslikku iseloomu, kuna ministril on pädevus lasta kõnesoleval organisatsioonil projekti muuta, ning teiseks näevad siseriiklikud õigusnormid ette, et makstava advokaaditasu määravad kindlaks kohtud neis õigusnormides sätestatud kriteeriumide alusel, ja lubavad kohtutel kalduda teatavatel erandlikel asjaoludel nõuetekohaselt põhistatud otsusega kõrvale ette nähtud ülem- ja alampiirist. Neil asjaoludel ei saa liikmesriigile ette heita ka seda, et ta nõuab või soodustab EÜ artikliga 81 vastuolus olevate kokkulepete sõlmimist või tugevdab nende mõju või nõuab või soodustab EÜ artikliga 82 vastuolus olevat turgu valitseva seisundi kuritarvitamist või tugevdab sellise kuritarvitamise mõju.

Sellest tulenevalt ei ole EÜ artiklitega 10, 81 ja 82 vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu normatiivse meetme, millega advokaatide kutseorganisatsiooni koostatud projekti alusel kinnitatakse advokaatide tasu alammäära ette nägevad tasumäärad, millest ei tohi üldjuhul kõrvale kalduda nii sellele kutsealale reserveeritud teenuste kui ka kohtuväliste teenuste puhul, mida võivad osutada ka kõik teised majandustegevuses osalejad, kelle suhtes kõnealused määrad ei kehti.

(vt punktid 46, 47, 50–54, resolutiivosa punkt 1)

3. EÜ artikkel 49 ei nõua mitte ainult igasuguse kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keelamist teise liikmesriigi teenuseosutaja suhtes, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul, kui need laienevad nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata või takistada selle teenuseosutaja tegevust, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta osutab seaduslikult samalaadseid teenuseid.

EÜ artikliga 49 on vastuolus igasuguse siseriikliku õigusnormi kohaldamine, mille toimel liikmesriikidevaheline teenuste osutamine muutub võrreldes liikmesriigisisese teenuste osutamisega raskemaks.

(vt punktid 56 ja 57)

4. Liikmesriigi kehtestatud keeld kalduda kokkuleppega kõrvale advokaaditasu määrades ette nähtud miinimumtasust, juhul kui tegemist on teenustega, mis on esiteks kohtuga seotud ja teiseks reserveeritud advokaatidele, muudab advokaatidel, kelle asukoht on teises liikmesriigis, raskemaks pääseda esimese liikmesriigi õigusteenuste turule ning võib seetõttu takistada nende tegevust teenuste osutamisel selles liikmesriigis. Seetõttu võrdub niisugune keeld piiranguga EÜ artikli 49 mõttes.

Nimetatud keeld võtab advokaatidelt, kelle asukoht on teises liikmesriigis, võimaluse tasumäärades ette nähtud tasust väiksema tasu eest osutada tõhusamat konkurentsi advokaatidele, kellel on selles liikmesriigis püsiv asukoht ja kellel on seetõttu klientuuri kujundamiseks paremad võimalused kui advokaatidel, kelle asukoht on välismaal.

Selline keeld piirab ka mainitud liikmesriigi teenusesaajate valikut, sest nad ei saa kasutada teiste liikmesriikide advokaatide teenuseid, kes pakuksid neid selles liikmesriigis madalama hinnaga kui tasumäärades ette nähtud miinimumtasust tulenev hind.

Sellest hoolimata võib selline keeld olla õigustatud juhul, kui see on kooskõlas oluliste üldiste huvidega, on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.

Tarbijate, eelkõige õigusnõustajate ja advokaatide osutatavate teenuste saajate kaitsmine ja õigusemõistmise kohane toimimine on eesmärgid, mis vastavad olulistele üldistele huvidele, mis võivad õigustada teenuste osutamise vabaduse piirangut, kui on täidetud kaks tingimust: põhikohtuasjas kõne all olev siseriiklik meede on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.

Siseriikliku kohtu otsustada on, kas siseriiklike õigusnormidega kehtestatud teenuste osutamise vabaduse piirang vastab neile tingimustele. Selleks tuleb tal arvesse võtta järgmisi juhiseid.

Eelkõige tuleb kontrollida, kas advokaaditasude suurus ja advokaatide osutatavate teenuste kvaliteet on vastavuses ning nimelt seda, kas miinimumtasu kehtestamine on sobiv meede, mis võimaldab saavutada taotletavaid eesmärke, milleks on tarbijate kaitsmine ja kohane õigusemõistmine.

Kuigi on tõsi, et miinimumtasu ette nägevad tasumäärad ei saa takistada kutseala esindajatel osutamast keskpärase kvaliteediga teenuseid, ei saa siiski a priori välistada, et sellised tasumäärad võimaldavad vältida seda, et turu kontekstis, mida iseloomustab erakordselt suur advokatuuri kuuluvate ja praktiseerivate advokaatide hulk, tekiks advokaatidel kiusatus asuda konkureerima, mis võiks viia alandatud hinnaga teenuste pakkumiseni ning ohustada teenuste kvaliteeti.

Arvesse tuleb võtta nii kirjeldatud turu kui ka kõnealuste teenuste eripära ning eelkõige asjaolu, et advokaaditeenuste valdkonnas on „klientide-tarbijate” ja advokaatide informeeritus tavaliselt asümmeetriline. Advokaatidel on kõrgema tasemega oskusteave, mida tarbijatel ei pruugi olla, seega on viimati nimetatutel raske hinnata neile osutatud teenuste kvaliteeti.

Siseriiklikul kohtul tuleb siiski kontrollida, kas advokaatide kohta käivad kutse-eeskirjad, eelkõige organisatsiooni, kvalifikatsiooni, kutse-eetikat, kontrolli ja vastutust käsitlevad eeskirjad on iseenesest piisavad, et saavutada tarbijate kaitsmise ja kohase õigusemõistmise eesmärke.

Õigusnormid, mis sisaldavad absoluutset keeldu kalduda kokkuleppega kõrvale advokaaditasu määrades ette nähtud miinimumtasust, juhul kui tegemist on teenustega, mis on esiteks kohtuga seotud ja teiseks reserveeritud advokaatidele, piiravad EÜ artiklis 49 ette nähtud teenuste osutamise vabadust. Siseriikliku kohtu kohustus on kontrollida, kas niisugused õigusnormid, võttes arvesse nende konkreetseid kohaldamistingimusi, tõepoolest vastavad tarbijate kaitsmise ja kohase õigusemõistmise eemärkidele, mis võiks neid õigustada, ning kas nendega kehtestatud piirangud ei ole kõnealuste eesmärkide suhtes ebaproportsionaalsed.

(vt punktid 58–61, 64–70, resolutiivosa punkt 2)