ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100

Tasub meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähistab mõiste „võimu kuritarvitamine“ seda, et haldusasutus on kasutanud oma pädevust muul eesmärgil kui see, milleks see pädevus on talle antud. Otsus on tehtud võimu kuritarvitades vaid siis, kui objektiivsetest, asjakohastest ja piisavatest tõenditest lähtudes on see vastu võetud just võimu kuritarvitamise eesmärgil. Kui kavandatud eesmärke on mitu, ja isegi kui sisuliselt õigete põhjenduste hulgas esineb väär põhjendus, ei ole otsus siiski tehtud võimu kuritarvitades, kui see ei kahjusta otsuse peamist eesmärki (vt 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Oltis Group vs. komisjon, T‑497/15, ei avaldata, EU:T:2017:895, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
102

Esimese väite uurimise raames esitatud järeldustest ilmneb, et komisjon võttis õigustatult arvesse summad, millele ta oli viidanud. Asjaolu, et need summad on need, mis on ette nähtud esimeses otsuses EAFRD panust täiendavate vahendite näol puudutava programmi läbivaatamise heakskiitmise kohta, ja need, mis on ette nähtud teises otsuses EAFRD kogupanust puudutava programmi läbivaatamise heakskiitmise kohta, ei muuda neid andmeid kokkusobimatuteks määruse nr 1698/2005 artikli 69 lõikes 5b ette nähtud arvutuste tegemisel.
14

Teiseks leidis apellatsioonikoda, et menetlusökonoomia huvides tuleb kehtetuks tunnistamise taotlust analüüsida määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b alusel. Seoses sellega märkis ta esiteks, et käesoleval juhul koosneb asjaomane avalikkus keskmisest Austria tarbijast, rõhutades, et „energiajoogid“ on suunatud pigem nooremapoolsele avalikkusele. Teiseks, mis puutub vastandatud tähistega hõlmatud kaupadesse, siis leidis apellatsioonikoda esmalt, et varasema kaubamärgiga tähistatud kaubad „energiajoogid“ on vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupadega osaliselt identsed ja osaliselt keskmisel määral sarnased. Täpsemini leidis apellatsioonikoda, et kuna „muud alkoholivabad joogid“ hõlmavad kaupu „energiajoogid“, siis on need kaubad identsed. Kuna vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaubad „õlu; mineraal- ja gaseervesi; puuviljajoogid ja puuviljamahlad“ on kõik joogid ja neil on kõigil sama otstarve kui varasema kaubamärgiga hõlmatud kaupadel „energiajoogid“, nimelt „kustutada janu“, siis on tegemist „energiajookidega“ konkureerivate kaupadega, mida saab osta samadest müügikohtadest ja mida tuleb seetõttu käsitleda „energiajookidega“ keskmisel määral sarnaste kaupadena. Sama kehtib kaupade „siirupid ja teised joogivalmistusained“ suhtes. Mis lõpuks puutub kaupadesse „alkoholjoogid“, siis leidis apellatsioonikoda, et neil on jookidega „energiajoogid“ teatav seos. Apellatsioonikoda tõdes 9. märtsi 2005. aasta kohtuotsusele Osotspa vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Distribution & Marketing (Hai) (T‑33/03, EU:T:2005:89) osutades, et tühistamisosakond oli õigesti rõhutanud, et alkoholjooke segatakse tihti energiajookidega „ja/või neid tarbitakse koos“. Sama kehtib ka kaupade „alkohoolsed essentsid; alkohoolsed ekstraktid; alkoholi sisaldavad puuviljaekstraktid“ kohta.
33

Lisaks on ka Euroopa Kohus otsustanud oma kodukorra tõlgendamisel, mille sõnastus selles küsimuses on identne Üldkohtu kodukorra artikli 76 sõnastusega, et hagiavalduses ekslikult vaidlustatud akti koostajast erineva kostja nimetamine ei too endaga kaasa hagi vastuvõetamatust, kui hagis on piisavalt teavet, mille alusel saab kahtluseta kindlaks teha isiku, kelle vastu hagi esitati, ning kui selles on nimetatud vaidlustatud akt ja selle koostaja. Sel juhul tuleb pidada vaidlustatud akti koostajat kostjaks, isegi kui teda ei ole hagi sissejuhatavas osas sellena märgitud. Sellist olukorda tuleb aga eristada olukorrast, kus hageja jääb seisukohale, et kostja on isik, kes on ära märgitud hagi sissejuhatavas osas, olles igati teadlik asjaolust, et see isik ei ole vaidlustatud akti koostaja. Viimati nimetatud juhul tuleb kostjaks pidada isikut, kes on hagis sellena märgitud, ja vajaduse korral teha sellest tulenevad järeldused hagi vastuvõetavuse kohta (vt 16. oktoobri 2006. aasta kohtumäärus Aisne ja Nature vs. komisjon, T‑173/06, ei avaldata, EU:T:2006:320, punktid 17 ja 18 ning seal viidatud kohtupraktika).
78

Sellega seoses väidab hageja, et ka rahvusvahelise avaliku õiguse kohaselt tuleb akte, mis võivad määruse nr 1367/2006 artikli 10 esimese lõigu alusel olla vaide esemeks, tõlgendada laialt. Århusi konventsioon, mis on liidu jaoks vahetult siduv, ei näe ette, et silmas oleks peetud üksnes üksikjuhtumil langetavaid otsuseid. Århusi konventsiooni artikli 9 lõikest 3 nähtub, et „ilma et see piiraks selle artikli lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetluste kohaldamist tagab konventsiooniosaline siseriiklike õigusaktide nõuetele vastavale üldsuse esindajale, juhul kui need nõuded on sätestatud, juurdepääsu kohtulikule või haldusmenetlusele, et vaidlustada eraõigusliku isiku või avaliku võimu organi tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus siseriiklike keskkonnaõigusnormidega“. Määruse nr 1367/2006 eesmärk on just Århusi konventsiooni rakendamine. Seega peab vaidemenetlus kuuluma kohaldamisele kõigile meetmetele Århusi konventsiooni tähenduses. Liidu kohtute teistsuguse lähenemisega ei saa nõustuda, arvestades Århusi konventsiooni sätete vastavuskomitee järelduste ja ettepanekute kavandit selle konventsiooni järgmiseks liidu poolt, mille kohta tehti otsus vastavuskomitee 53. kohtumisel, mis kestis 21.–24. juunini 2016 (edaspidi „Århusi konventsiooni vastavuskomitee soovitused“).
15

Apellatsioonikoda märkis, et varasem kaubamärk, millel kehtetuks tunnistamise taotlus põhines, on menetlusse astuja Gugler France’i ärinimi. Kõigepealt leidis apellatsioonikoda, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 sätestatud tingimused on täidetud. Esiteks on apellatsioonikoja sõnul varasema kaubamärgi kaubanduses kasutamine olnud ulatuslikum kui kohaliku tähtsusega. Selle kohta märkis apellatsioonikoda, et menetlusse astuja esitatud tõendid, nimelt tema aastaaruannete 2002. ja 2003. koopiad olid piisavad, et tõendada, et enne vaidlusaluse kaubamärgi registreerimisetaotluse esitamise kuupäeva oli tema tegevus oma ärinime all neil tegevusaladel, mille jaoks ta oli asutatud, ulatuslikum kui üksnes kohaliku tähtsusega. Teiseks märkis apellatsioonikoda, et õiguse sellele tähisele oli menetlusse astuja omandanud enda äriregistrisse kandmise kuupäeval, mis on Prantsuse kaubandusseadustiku (Code de commerce français) artiklist L. 210‑6 tulenevalt asjakohane kuupäev – käesoleval juhul 7. veebruar 2002 –, see tähendab enne vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva. Kolmandaks leidis apellatsioonikoda, et vastavalt Prantsuse intellektuaalomandi seadustiku (Code de la propriété intellectuelle français) artiklile L. 711‑4, millel kehtetuks tunnistamine põhines, annab menetlusse astuja ärinimi talle õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, kui on tõenäoline, et avalikkus võib need omavahel segi ajada.
38

Sellega seoses on kasulik meenutada, et tähiste identsuse nõude taseme kohta nähtub kohtupraktikast, et tähis on teise tähisega identne siis, kui see reprodutseerib ilma muudatuste ja lisanditeta kõik kaubamärgi koostisosad, või siis, kui tervikuna vaadelduna on selle erinevused nii väheolulised, et need võivad jääda keskmisel tarbijal märkamata, kuna keskmisel tarbijal on harva võimalus erinevaid kaubamärke vahetult võrrelda ning ta peab usaldama neist jäänud ebatäiuslikku mälupilti (3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus TrekStor vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Scanlab (iDrive), T‑105/14, ei avaldata, EU:T:2015:924, punkt 62).
37

Kuigi liidule protokolliga nr 7 antud privileegid ja puutumatus on funktsionaalset laadi, kuivõrd nende eesmärk on vältida liidu toimimise ja sõltumatuse kahjustamist, ei muuda see tõsiasja, et need on sõnaselgelt antud Euroopa Parlamendi liikmetele ning liidu institutsioonide ametnikele ja muudele teenistujatele. Asjaolu, et need privileegid ja puutumatus on ette nähtud liidu avalikes huvides, põhjendab institutsioonidele antud pädevust puutumatus vajaduse korral ära võtta, kuid see ei tähenda, et need privileegid ja puutumatus on antud ainuüksi liidule, mitte aga ka selle ametnikele, muudele teenistujatele ja parlamendiliikmetele. Protokolliga on seega asjasse puutuvatele isikutele antud subjektiivne õigus, mille järgimine on tagatud aluslepingus ette nähtud õiguskaitsevahendite süsteemiga (vt 17. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Gollnisch vs. parlament, T‑346/11 ja T‑347/11, EU:T:2013:23, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
32

Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks tõdeda, nagu märkis ka komisjon, et 5. detsembri 2013. aasta kirjas on esmalt tsiteeritud kohaldatavaid õigusakte, see tähendab määruse nr 1290/2005 artiklit 13 ja teisalt määruse nr 247/2006 artikli 12 punkti c ning artiklit 25. Teiseks on selles kirjas viidatud Assooride autonoomse piirkonna alaprogrammi I lisa punktis 4.6 ette nähtud meetme eesmärgile ja selles meetmes loetletud liidu rahastamise tingimustele vastavate kulutuste liikidele. Kolmandaks on samas kirjas määratletud komisjoni kontrollitud kulutused, kusjuures iga kulutuse puhul on täpsustatud asjaomane eelarveaasta, kulutuse eest vastutav asutus ning ka selle kulutuse eesmärk ja suurus. Neljandaks on selles kirjas märgitud, et „kõik [kõnealused] kulutused on [Portugali ametiasutused] teinud [abi]programmi raames inspekteerimiseks vajaliku personali ja varustuse rahastamiseks“. Viiendaks selgitati kirjas, et liikmesriikide ametiasutuste poolt oma haldus- ja kontrollikohustuste raames tehtud kulutused on seotud makseasutuste põhitegevusega, nii et neid kulutusi ei saa katta EAGFi kaudu. Kuuendaks on selles kirjas järeldatud, et kõnealused kulutused ei sobi EAGFist rahastamiseks, kuna need ei ole kooskõlas esiteks määruse nr 1290/2005 artikli 13 sätetega ja teiseks määruse nr 247/2006 artikli 12 punkti c ja artikli 25 sätetega.
19

Mis järgmiseks puutub argumenti hageja poolt Üldkohtus nõuete toetuseks esitatud üldtuntud faktide kohta, siis nähtub kohtupraktikast, et esiteks võivad EUIPO talitused oma otsuseid põhistada üldtuntud faktidega, mida ei ole esitanud taotluse esitaja, ilma et ta peaks tuvastama nende paikapidavust, ning teiseks võib taotluse esitaja, kelle vastu EUIPO sellistele üldtuntud faktidele tugineb, nende paikapidavuse vaidlustada (22. juuni 2006. aasta kohtuotsus Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑25/05 P, EU:C:2006:422, punktid 50–52), nii et EUIPO võib sellises olukorras ja poolte võrdsuse põhimõtet arvestades esitada Üldkohtule dokumente, et põhjendada üldtuntud fakti paikapidavust, mis ei ole tuvastatud vaidlustatud otsuses (10. novembri 2011. aasta kohtuotsus LG Electronics vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑88/11 P, ei avaldata, EU:C:2011:727, punkt 29). Küll aga ei saa nõustuda, et taotluse esitajal on õigus esitada dokumente esimest korda Üldkohtus üksnes põhjusel, et need võivad näitlikustada üldtuntud fakte, mille kohta ei ole pealegi väidetud, et neile on viidatud vaidlustatud otsuses (vt selle kohta 17. juuli 2014. aasta kohtumäärus MOL vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑468/13 P, ei avaldata, EU:C:2014:2116, punkt 42, ning 5. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Kicktipp vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Italiana Calzature (kicktipp), T‑135/14, EU:T:2016:69, punktid 113 ja 114). Sellise õiguse olemasoluga nõustumine tähendaks tegelikult, et piiratakse taotluse esitajal lasuvat kohustust esitada EUIPO menetluse etapis kõik tõendeid, mis toetavad tema väiteid ja argumente. Käesolevas asjas möönis ka hageja ise, et väidetavalt üldtuntud tõiga, et kartulilaastud on kuivatatud, kuumtöödeldud ja konservitud köögivili, tõi ta esile juba apellatsioonikojale esitatud dokumentides ning enamik esimest korda Üldkohtus esitatud dokumentidest hageja sõnul „täiendavad“ juba esitatud tõendeid.
60

Mis teiseks puutub OLAFi aruannet, siis selles kirjeldatud faktilised asjaolud, mida korrati vaidlustatud otsuses, on need, mis on välja toodud eespool punktis 29. OLAFi aruandest nähtub, et need dokumendid, mis audiitorile auditi käigus esitati, olid võltsitud dokumendid, mis koostati ISHR-MSi esindaja algatusel auditi jaoks, et jätta mulje, et lepingut on täidetud. OLAF märkis selles aruandes, et tal oli võimalik saada kinnitust, et toetuse saaja kasutas pettuseskeemi.
15

EUIPO vaidleb hageja argumentidele vastu. Ta leiab, et vaidluse keskne küsimus on, kas vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeval oli see kaubamärk väljaspool Bulgaariat, eelkõige naaberriikides Kreekas ja Rumeenias kirjeldav. Ta leiab, et õigusnormi ei ole rikutud vaidlustatud otsuses esitatud seisukohas, mille kohaselt tõendavad toimiku materjalid piisavalt, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise ajal seostas märkimisväärne või vähemalt arvestatav osa Kreeka ja Rumeenia asjaomasest avalikkusest tähist DEVIN, mida mõistetakse Bulgaaria teatava kuurortlinna nimena, asjaomaste kaupade, eelkõige klassi 32 kuuluvate vete geograafilise päritoluga. Ta väidab, et kohtupraktika andis apellatsioonikojale alust teha järelduse, et märkimisväärne osa Kreeka või Rumeenia avalikkusest seostab või võib ühel päeval seostada sõna „devin“ asjaomaste kaupade geograafilise päritoluga. Ta leiab, et esitatud tõendite põhjal oli põhjendatud apellatsioonikoja seisukoht, et Devini raviomadustega looduslike vete kuurortlinna „vaieldamatu tuntus“ ei peatu Bulgaaria piiril, vaid see laieneb naaberriikidele, ning on mõistlik eeldada, et Devinil on märkimisväärne tuntus väljaspool Bulgaariat elavate tarbijate seas. EUIPO sõnul leiab hageja ekslikult, et „Devini linna kaitsevad teatavas mõttes looduslikud kindlustused ning see on muust maailmast ära lõigatud, mis muudab selle peaaegu ligipääsmatuks“. EUIPO leiab omalt poolt, et vähene Kreeka ja Rumeenia turistide registreeritud ööbimiste arv Devin linna hotellides, linna tagasihoidlik suurus ja selle geograafiline paiknemine ei lükka vaidlustatud otsust ümber. Ta järeldab sellest, et apellatsioonikoda kaitses õiguspäraselt üldist huvi säilitada teatava geograafilise nime, nagu on kuurortlinna Devini nimi, vaba kasutatavus.
100

Kodukorra artikli 76 punkti d kohaselt tuleb hagiavalduses märkida hagi ese ning ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Need peavad olema märgitud piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks valmistuda enda kaitsmiseks ja Üldkohus saaks vajaduse korral teha asjas otsuse täiendavate andmeteta. Õiguskindluse ja hea õigusemõistmise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav, selle aluseks olevad peamised õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt tulenema hagiavalduse enda tekstist. Mis puudutab konkreetselt hagiavaldust, mille ese on liidu institutsioonide väidetavalt tekitatud kahju hüvitamine, siis sellises hagiavalduses peavad olema esitatud andmed, mis võimaldavad teha kindlaks hageja poolt institutsioonile etteheidetava käitumise, põhjused, miks hageja leiab, et selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju vahel on põhjuslik seos, ning selle kahju laadi ja ulatuse (vt 16. jaanuari 2004. aasta kohtumäärus Arizona Chemical jt vs. komisjon, T‑369/03 R, EU:T:2004:9, punkt 120 ja seal viidatud kohtupraktika).
67

Kolmandaks väidavad hagejad, et nõukogu oleks pidanud keelduma läbirääkimiste alustamisest või selle edasi lükkama. Nad kinnitavad, et väljaastumisprotsess on õigustühine, kuna selleks puudub põhiseaduslik luba, mis põhineks kõigi Ühendkuningriigi kodanike – kes on ühtlasi liidu kodanikud – hääletusel, ning et vaidlustatud otsus on tõenäoliselt alusetu. Hagejad märgivad, et tulenevalt „15 aasta reeglist“ (15 years rule), mis võtab hääleõiguse Ühendkuningriigi kodanikelt, kes on üle 15 aasta elanud väljaspool Ühendkuningriiki, ei olnud neil õigust osaleda 23. juuni 2016. aasta rahvahääletusel ega üldvalimistel, kus valiti parlamendisaadikud, kes võtsid vastu 2017. aasta seaduse Euroopa Liidust väljaastumisest teatamise kohta. 2017. aasta seaduses Euroopa Liidust väljaastumisest teatamise kohta ei olnud pealegi kirjas, et Ühendkuningriik astub liidust välja, vaid sellega anti kõigest peaministrile luba teatada liidule Ühendkuningriigi otsusest liidust välja astuda. Hagejad täpsustavad, et Ühendkuningriigi kohtus on praegu pooleli kohtumenetlus, nõukogu ja Ühendkuningriik oleksid pidanud vastavalt ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõttele taotlema väljaastumiskavatsusest teatamise akti põhiseaduslikkuse kohtulikku kontrolli ning nõukogu oleks pidanud ka taotlema ELTL artikli 218 lõike 11 alusel Euroopa Kohtult arvamust selle kohta, kas aluslepingutega on kooskõlas, kui välisriigis elavatelt Ühendkuningriigi kodanikelt võetakse hääleõigus ja nende kaudne esindatus parlamendiliikmete kaudu. Nad lisavad, et vastuvõetamatuse tõttu käesoleva hagi läbi vaatamata jätmine rikuks demokraatia põhimõtet, kuna liidu kodakondsuse kaotamine 2019. aasta märtsis toimub ebaseaduslikes tingimustes, kus liidu kodanikelt on võetud hääleõigus.
21

Lisaks väidab hageja, et vaidlusalune kaubamärk tähistab samuti vaidlusaluste kaupade teatavaid immateriaalseid omadusi. Nimelt annab see märku, et vaidlusalused kaubad pärinevad ettevõtjalt, kes on investeerinud sellesse, et pakend kõrvaldataks 19. novembri 2008. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid (ELT 2008, L 312, lk 3), tähenduses ning et selleks tehtud kulutused võimaldavad tagada kasutatud pakendite parema ringlussevõtu, vältida tarbetut pakendamiskulu, hõlbustada avalikku jäätmete kõrvaldamist ja lõpuks võimaldavad kaitsta keskkonda võimalikult hästi. Vaidlustatud kaubamärgiga edastatav sõnum, mida asjaomane avalikkus tajub, seostub konkreetse omadusega, nimelt ettevõtja tegevusega. Selles mõttes väljendab vaidlusalune kaubamärk vaidlusaluste kaupade immateriaalset omadust. Tarbija ei vali mitte pakendit kui sellist, vaid konkreetse pakendis oleva toote selle tõttu, et see pärineb ettevõtjalt, kes on rahaliselt panustanud asjaomase kauba pakendisse, et see pakend ja seda laadi pakendid kõrvaldataks direktiivi 2008/98 kohaselt.
108

Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et hageja asus komisjoni teenistusse 2007. aastal IV tegevusüksuse lepingulise töötajana. Muude teenistujate teenistustingimuste artikli 80 lõikes 2 oleva tabeli kohaselt vastab see tegevusüksus järgmisele kirjeldusele: „Administratiivsed, nõuandvad, keelelised ja muud tehnilised ülesanded, mida tehakse ametnike või ajutiste töötajate järelevalve all“. Artikli 82 lõike 2 punkti c kohaselt on lepingulise töötaja sellesse tegevusüksusesse töölevõtmiseks nõutav haridustase, mis vastab diplomiga tõendatud vähemalt kolmeaastasele ülikoolikursusele, või kui see on teenistuse huvides õigustatud, erialane koolitus samaväärsel tasemel. Vaidlusaluse sätte sõnastuse põhjal on aga selge, et see seab ametnikule, kellel on kohustus last ülal pidada, ülalpeetava lapse toetuse maksmise sõnaselgeks tingimuseks, et ülalpidamiskohustus peab tulenema liikmesriigi õigusaktidel põhinevast kohtuotsusest, mistõttu sellise kogemuse, haridustaseme ja palgaastmega lepingulisele töötajale nagu hageja oleks pidanud olema selge, et selline kolmanda riigi õigusaktidel põhinev otsus nagu Buyenzi piirkondliku kohtu otsus ei saa olla ülalpeetava lapse toetuse andmise aluseks. Tavapärase hoolsuse korral, mida selliselt töötajalt sai eeldada, oleks ta pidanud vähemalt pöörduma administratsiooni poole selgituste saamiseks. Neil asjaoludel ei ole hagejal alust väita, et nõue esitada liikmesriigi õigusaktidel põhinev kohtuotsus on uus ja et komisjon oleks seejärel pidanud andma talle alates 2016. aastast aega selle nõude täitmiseks.
76

Nimelt tuleb seoses läbipaistvusega seonduva huviga esiteks märkida, et see on tõesti üldine huvi, kuivõrd see on objektiivne ja üldine (vt 12. mai 2015. aasta kohtuotsus Technion ja Technion Research & Development Foundation vs. komisjon, T‑480/11, EU:T:2015:272, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika). Ent niivõrd üldised kaalutlused nagu need, millele viitas hageja, see tähendab huvi mõista, kuidas toimus Agrobanka Praha erastamine, et vältida sarnaste väidetavate õigusrikkumiste kordumist tulevikus, nagu ka huvi tugevdada Tšehhi kodanike usaldust oma valitsusasutuste vastu selles mõttes, et nad saaksid kinnitust, et asjaomaste valitsusasutuste teod olid õiguspärased, kohased ja sobivad, ei tõenda, et läbipaistvusega seonduv huvi on käesolevas asjas niivõrd terav, et see on kõnealuste dokumentide avalikustamisest keeldumist õigustavatest põhjustest olulisem (vt selle kohta 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus LPN ja Soome vs. komisjon, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punktid 92 ja 93).
62

Selles osas tuleb märkida, et kuigi väljastusteatega tähtkirja teel teavitamine ei ole ainus võimalik meetod haldusotsustest teatamiseks, on see siiski eriti kindel meetod tänu konkreetsetele tagatistele, mida see annab nii puudutatud isikule kui ka haldusasutustele (vt selle kohta 16. detsembri 2010. aasta kohtumäärus AG vs. parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, punkt 38), ja seda enam, kui puudutatud isik on väljastpoolt institutsioone (vt selle kohta 16. detsembri 2010. aasta kohtumäärus AG vs. parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, punkt 39). Üks nendest tagatistest on eelkõige adressaadi poolt väljastusteatele antud allkirjast tulenev kindlus, et kõnealuse kirja saaja teab, et kiri on adresseeritud talle ja vajab tähelepanu. Samas nähtub toimikust, et erinevalt posti teel saadetavast vastuvõtuteatisest ei paku lugemisteatis sellist tagatist. Erinevalt kirja saaja poolt väljastusteatele antud allkirjast või e-kirja saaja poolt koostatud ja saadetud kättesaamise kinnitusest ei võimalda kõnealune lugemisteatis seetõttu, et see – nagu juba eespool punktis 61 on kirjeldatud – luuakse ja saadetakse adressaadi infosüsteemi poolt automaatselt, väljaspool kahtlust tuvastada, et hageja teadis vaidlusalusest kirjast või sai sellega tutvuda kõnealuse teatise saatmise päeval.
60

Nimelt vastupidi sellele, mida hageja sisuliselt väidab, ei ole taotletava kaubamärgi kujutisosa selle kaubamärgi domineeriv ega eristav osa. Esiteks ei domineeri see taotletavas kaubamärgis suuruse poolest, olles võrdne sõnalise osa suurusega, ega asendi poolest. Nagu apellatsioonikoda õigesti märkis vaidlustatud otsuse punktis 31, kujutisosa oma asendi tõttu sõnalise osa teise suurtähe C kohal hoopis rõhutab seda tähte, ning seda veel enam seetõttu, et kujutisosa võib tajuda stiliseeritud c-tähena. Teisalt ei saa taotletud kaubamärgi kujutisosa – arvestades asjaomast avalikkust ja nõustudes EUIPO seisukohaga – mõista nii, et see tähendab hiinakeelset väljendit, mida see kujutisosa väidetavalt sümboliseerib. Arvestades kujutisosa moodustavaid lihtsaid geomeetrilisi vorme, nimelt ringi sees asuvat ruutu, tajutakse seda pigem nii, et see kaunistab sõnalist osa „CCB“, mille kohta võib märkida, et see on moodustatud hageja nime esitähtedest ning määratleb seega selle ettevõtja asjasse puutuvate teenuste päritolu, mis on eristusvõime mõistele omane.
19

Sellega seoses olgu märgitud, et määrava tähtsusega kuupäev hindamisel, kas kulutus on tehtud 24kuulise tähtaja jooksul, on, kui asjaomane liikmesriik määras tasandustoetuse lõpliku summa kindlaks ja maksis lõppsumma välja (vt selle kohta analoogia alusel 3. mai 2012. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, C‑24/11 P, EU:C:2012:266, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika). Siit järeldub, ja pealegi kooskõlas määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 4 punktis c kasutatud sõnastusega, milles on mainitud „kulud“, mille „makse“ või vastavalt asjaoludele „lõppmakse“ on teostatud enne asjakohase 24kuulise ajavahemiku algust, et komisjon võib kohaldada finantskorrektsiooni maksetele, mis on teostatud enne selle ajavahemiku algust, kui need on seotud kulutustega, mille lõpliku summa on asjaomane liikmesriik kindlaks määranud ja lõppmakse välja maksnud pärast asjakohase 24kuulise ajavahemiku algust.