EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi korral on komisjoni valida hetk, mil alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, kusjuures kaalutlused, mis need valikud kindlaks määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust. Selle artikli sätteid tuleb kohaldada ilma, et komisjon peaks järgima kindlaksmääratud tähtaega, välja arvatud juhtudel, mil selles sättes ette nähtud kohtueelse menetluse liiga pikk kestus võib asjassepuutuval liikmesriigil raskendada komisjoni väidete kummutamist ja rikkuda sellega kaitseõigust. Asjaomase liikmesriigi ülesanne on seda tõendada.

See, et komisjon ei tegutsenud kohe või lühikese aja jooksul pärast põhjendatud arvamuse esitamist, ei anna asjaomase liikmesriigi jaoks alust õiguspäraseks ootuseks, et menetlus on lõppenud. Eeltoodu peab seda enam paika, kui väidetava tegevusetuse ajal tehti jõupingutusi, et leida lahendus väidetava liikmesriigi kohustuste rikkumise lõpetamiseks. Lisaks, kuna komisjon ei viidanud kordagi kavatsusele lõpetada liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks algatatud menetlus, ei saa asjaomane liikmesriik tulemuslikult väita, et kõnealune institutsioon rikkus menetlust lõpetamata jättes õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.

Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse aluseks on ühenduse õigusest tulenevate liikmesriigi kohustuste täitmata jätmise objektiivne tuvastamine ja see, et liikmesriik ei või käesolevas asjas käsitletavas olukorras tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele, et takistada EÜ asutamislepingust või teisese õiguse aktist tulenevate kohustuste temapoolse täitmatajätmise objektiivset tuvastamist, sest sellise õigustuse lubamine oleks vastuolus EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse eesmärgiga.

Liikmesriik on rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi, kui ta tõlgendab oma halduspraktikas kahepoolses kokkuleppes, mis puudutab lepinguosalises liikmesriigis asuvate ettevõtjate töötajate lähetamist töövõtulepingute täitmiseks sisalduvat mõistet „teise poole ettevõtja” nii, et see viitab „esimeses liikmesriigis asuvatele ettevõtjatele”.

Selle sätte niisugune tõlgendamine on EÜ artiklit 49 rikkudes otseselt diskrimineeriv teistes liikmesriikides asuvate teenuseid osutavate ettevõtjate suhtes, kes soovivad sõlmida teises lepinguosalises liikmesriigis asuvate ettevõtjatega töövõtulepinguid esimeses liikmesriigis teenuste osutamiseks.

Asjaomast halduspraktikat ei õigusta asjaolu, et see puudutab rahvusvahelises kahepoolses kokkuleppes sisalduvat sätet, sest kohustuste täitmisel, mis on võetud rahvusvaheliste lepingutega, olgu siis tegemist liikmesriikidevahelise lepinguga või liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahelise lepinguga, peavad liikmesriigid järgima ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi, kui EÜ artiklis 307 ei ole sätestatud teisiti. On selge, et liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolse rahvusvahelise lepingu tasakaalu ja vastastikkuse ohtuseadmine võib olla objektiivne põhjus, miks selle lepingu pooleks olev liikmesriik keeldub andmast teiste liikmesriikide kodanikele soodustusi, mida tema enda kodanikud kõnealuse lepingu alusel saavad. Kuid kõnealuse kahepoolse kokkuleppe kohaldamine puudutab pärast teise lepinguosalise liikmesriigi Euroopa Liiduga ühinemist kahte liikmesriiki ja seega võib kõnealuse kokkuleppe sätteid nende kahe liikmesriigi vaheliste suhete suhtes kohaldada üksnes juhul, kui need ei ole vastuolus ühenduse õigusega, eelkõige asutamislepingu teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätetega.

Lisaks ei anna miski alust leida, et teises liikmesriigis asuv ettevõtja on teistsuguses olukorras kui esimeses liikmesriigis asuvad ettevõtjad osas, mis puudutab võimalust sõlmida töövõtulepinguid teise lepinguosalise liikmesriigi ettevõtjatega esimeses liikmesriigis teenuste osutamiseks.

Lisaks ei õigusta majanduslikud kaalutlused või lihtsalt nimetatud kahepoolse kokkuleppe täitmisega seotud praktilised raskused mingil juhul põhivabaduse kasutamise piiramist ega veel enam erandit EÜ artikli 46 alusel, millele tuginemine eeldab tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu mingile ühiskonna põhihuvile.

Mis puudutab väidetavat ohtu, et hoitakse kõrvale asjaomasele liikmesriigile soodsatest üleminekusätetest, mis sätestati ühinemisaktis eesmärgiga vältida suuri kõikumisi selle liikmesriigi tööturul, siis teises lepinguosalises liikmesriigis asuvate ettevõtjatega töövõtulepingute sõlmimise õiguse laiendamine teiste liikmesriikide ettevõtjatele, et võimaldada neil kasutada asjaomase kahepoolse kokkuleppega kehtestatud selle teise lepinguosalise liikmesriigi töötajate kvooti, ei too endaga kaasa selliseid tagajärgi, kuna kõnealuse õiguse teiste liikmesriikide ettevõtjatele laiendamine ei muuda igal juhul nende töötajatele ette nähtud töölubade arvu.

(vt punktid 40, 42–44, 46, 51, 52, 68 ja resolutsioon)