ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 63 ja 65 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus hoonestusõigus seatakse äriühingu kasuks hoone ehitamiseks tasuna hoones asuvate kinnisasjade ehitamise eest, kui see äriühing kohustub hoonestusõiguse seadnud isikutele andma võtmed kätte, ei ole nimetatud sätetega vastuolus see, kui nendelt teenustelt tasumisele kuuluv käibemaks muutub sissenõutavaks alates hoonestusõiguse seadmise hetkest, st enne kui teenuse osutamine on lõpetatud, kuna selle õiguse seadmise hetkel on juba teada kõik selle tulevikus osutatava teenuse asjassepuutuvad üksikasjad ja et seega on need teenused eeskätt täpselt määratletud ning seda õigust on võimalik väljendada rahas – viimati nimetatud asjaolu tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
4

Komisjoni teatise vähetähtsate kokkulepete kohta, mis ei piira märgatavalt konkurentsi [EÜ] artikli 81 lõike 1 kohaselt (de minimis) (EÜT 2001, C 368, lk 13; edaspidi „vähetähtsaid kokkuleppeid käsitlev teatis”), punktides 1, 2, 4, 6 ja 7 on sätestatud: „1. […] Euroopa Ühenduste Kohus on selgitanud, et [EÜ artikli 81 lõiget 1] ei kohaldata, kui kokkuleppe mõju ühendusesisesele kaubandusele või konkurentsile ei ole märgatav. 2. Käesolevas teatises määratleb komisjon turuosakünniste abil selle, millal ei ole tegu EÜ […] artikli 81 kohase märgatava konkurentsi piiramisega. See märgatavuse negatiivne määratlemine ei tähenda, et ettevõtjatevahelised kokkulepped, mis ületavad käesolevas teatises sätestatud künniseid, piiravad konkurentsi märgatavalt. Selliste kokkulepete mõju konkurentsile võib siiski olla tühine, mistõttu need ei pruugi olla [EÜ] artikli 81 lõike 1 alusel keelatud. […] […] 4. Käesoleva teatisega hõlmatud juhtudel ei alusta komisjon menetlust taotluse põhjal ega omal algatusel. Kui ettevõtjad eeldavad heas usus, et kokkulepe on hõlmatud käesoleva teatisega, ei määra komisjon trahve. Kuigi käesolev teatis ei ole liikmesriikide kohtutele ja ametiasutustele kohustuslik, püütakse sellega anda neile juhiseid [EÜ] artikli 81 kohaldamiseks. […] 6. Käesolev teatis ei piira tõlgendusi, mida võivad [EÜ] artiklile 81 anda Euroopa Kohus või [Üldkohus]. 7. Komisjon on seisukohal, et ettevõtjatevahelised kokkulepped, mis mõjutavad liikmesriikidevahelist kaubandust, ei piira märgatavalt konkurentsi [EÜ] artikli 81 lõike 1 tähenduses: a) kui kokkuleppeosaliste turuosa ühtekokku ei ületa 10% ühelgi kokkuleppega mõjutataval asjakohasel turul ja kui kokkulepe on sõlmitud ettevõtjate vahel, kes on tegelikud või potentsiaalsed konkurendid mõnel neist turgudest (konkurentidevahelised kokkulepped) […] […]”.
50

Seega tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et otsust 2004/290 tuleb tõlgendada nii, et Saksamaa Liitvabariigil on õigus rakendada otsusega antud luba vaid osaliselt teatud alagruppide nagu üksikute ehitustööde liikide puhul või teatud teenusesaajatele ja kauba soetajatele tehtavate tööde puhul. Alagruppide moodustamisel on liikmesriik kohustatud järgima neutraalse maksustamise põhimõtet ja liidu õiguse üldpõhimõtteid, eeskätt proportsionaalsuse ja õiguskindluse põhimõtet. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on juhtumi kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid arvestades kontrollida, kas see on nii põhikohtuasjas, ning võtta olenevalt olukorrast vajalikke meetmeid asjassepuutuvate sätete kohaldamise selliste kahjulike tagajärgede kõrvaldamiseks, mis on vastuolus proportsionaalsuse või õiguskindluse põhimõttega.
62

Seoses argumendiga, et parlamendi komiteede koosolekute arv on suurenenud ja tegevus toimub pigem nende kaudu, tuleb märkida, et selline suurenemine on tõepoolest suures osas selgitatav parlamendi nimetatud pädevuste jätkuva suurenemisega, kuid see ei selgita ei seda, mis osas täiskogu istungjärgu töö on vähenenud, ega põhjuseid, miks selline töö komiteedes peaks mõjutama just oktoobrikuu täiskogu osaistungjärke.
20

Tribunal administratif de Montpellier sõnul on määruse nr 1059/83 artikli 17 lõike 1 punkti b kohaselt võimalik nõuda üksnes osalist tagasimaksmist, proportsionaalselt tootja toimepandud rikkumise raskusega. See kohus leidis, et Vinifrance’ile etteheidetavad rikkumised kuuluvad selle artikli 17 kohaldamisalasse. Eelkõige leidis ta, et etteheide, mis põhineb sellel, et Vinifrance ei suutnud tõendada, et viinamarjavirre on ühenduse päritolu ja tema on selle omanik, oli põhjendatud üksnes osaliselt, mitte kogu ladustuslepingutega hõlmatud kontsentreeritud viinamarjavirde osas. Seetõttu otsustas see kohus, et Onivinsi otsus on ebaseaduslik osas, milles see nõuab abi täielikku tagasimaksmist, sealhulgas õiguspäraselt makstud abi.
3

Direktiivi 2004/18 VII peatüki 2. jaos „Kvalitatiivse valiku kriteeriumid” asub artikkel 45 „Kandidaadi [mõiste „kandidaat” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „taotleja”] või pakkuja isiklik olukord”. Selle artikli lõikes 1 on loetletud kriteeriumid, mille täitumisel tuleb taotleja või pakkuja hankemenetlusest kõrvaldada, lõikes 2 on aga toodud kriteeriumid, mille täitumine võib kaasa tuua sellise kõrvaldamise. Viimati nimetatud lõige on sõnastatud järgmiselt: „Lepingus osalemisest võib välja jätta iga ettevõtja: [Hankemenetlusest võib kõrvaldada iga ettevõtja:] a) kes on pankrotis või likvideerimisel, kellele kohus on määranud halduri, kes on sõlminud kokkuleppe võlausaldajatega, kes on peatanud äritegevuse või on siseriiklike õigusnormide alusel toimuva samalaadse menetluse tõttu analoogilises olukorras; b) kelle suhtes on algatatud menetlus pankroti väljakuulutamiseks, sundlikvideerimiseks, halduri määramiseks kohtu poolt või võlausaldajatega kokkuleppe sõlmimiseks või muu samalaadne menetlus siseriiklike õigusnormide alusel; c) kes on vastavalt asjaomase riigi õigusnormidele res judicata jõudu omava kohtuotsusega tema [kutse- ja] ametialaste käitumisreeglitega seotud süüteos süüdi mõistetud; d) kes on raskelt eksinud [kutse- ja] ametialaste käitumisreeglite vastu, kui ostja [mõiste „ostja” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „hankija”] suudab seda mis tahes viisil tõestada; e) kes on täitmata jätnud sotsiaalkindlustusmaksetega seonduvad kohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või hankija riigi õigusaktidele; f) kes on täitmata jätnud maksukohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või ostja riigi õigusaktidele; g) kes on käesoleva jao alusel nõutavate andmete esitamisel süüdi raskes pettuses või jätnud sellised andmed esitamata. Liikmesriigid määravad kindlaks käesoleva lõike rakenduskorra ühenduse ja siseriikliku õiguse alusel.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
11

Määruse artikkel 7 näeb ette: „1. Euroopa maksekäsu avalduse esitamisel kasutatakse I lisas toodud tüüpvormi A. 2. Avalduses märgitakse: a) poolte ning, kui see on asjakohane, nende esindajate nimed ja aadressid ning selle kohtu nimetus ja aadress, kellele avaldus esitatakse; b) nõude suurus, sealhulgas põhinõue ning, kui see on asjakohane, intress, leppetrahvid ja kulud; c) kui nõudelt taotletakse intressi, intressimäär ning ajavahemik, millelt intressi nõutakse, välja arvatud juhul, kui päritoluliikmesriigi õiguse kohaselt lisatakse põhinõudele automaatselt seadusjärgne intress; d) hagi alus, sealhulgas hagi aluseks olevate asjaolude kirjeldus ning, kui see on asjakohane, nõutav intress; e) nõuet toetavate tõendite kirjeldus; f) kohtualluvuse alused, ning g) asja piiriülene olemus artikli 3 tähenduses. 3. Avalduses kinnitab nõude esitaja, et esitatud teave on talle teadaolevalt tõene ning et ta on teadlik sellest, et mis tahes tahtlik valeandemete esitamine võib tuua kaasa kohaseid karistusi päritoluliikmesriigi õiguse alusel. 4. Avalduse liites võib nõude esitaja teatada kohtule, et ta on […] tavalisele tsiviilkohtumenetlusele ülemineku vastu, juhul kui kostja esitab vastuväite. See ei takista nõude esitajat sellest kohtule teatamast, kuid igal juhul peab teatamine toimuma enne käsu väljaandmist. 5. Avaldus esitatakse kas paberkandjal või kasutades muid, sealhulgas elektroonilisi sidevahendeid, mida päritoluliikmesriik aktsepteerib ning mis on päritoluriigi kohtule kättesaadavad. 6. Avaldusele kirjutab alla nõude esitaja või, kui see on asjakohane, tema esindaja. […]”.
51

Eelotsusetaotluse esitanud kohtule täieliku vastuse andmiseks tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et liikmesriikide ülesanne on valida meetmed nende eesmärkide saavutamiseks, mida nad tööhõive valdkonnas taotlevad. Euroopa Kohus on leidnud, et liikmesriikidel on selle pädevuse teostamisel lai kaalutlusõigus. Lisaks ei saa eitada seda, et töölevõtmise edendamine kujutab endast sotsiaalpoliitika õiguspärast eesmärki (vt eespool viidatud kohtuotsus ITC, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
82

Eespool toodut silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et: — ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi keeldumine kolmanda riigi kodanikule perekonnaga taasühinemise õiguse alusel elamisloa andmisest, kui see kodanik soovib elada koos oma abikaasaga – kes on samuti kolmanda riigi kodanik, elab seaduslikult selles liikmesriigis ja on oma esimesest abielust sündinud liidu kodanikust lapse ema – ning koos lapsega, kes on sündinud nende endi kooselust ja kes on samuti kolmanda riigi kodanik, tingimusel et selline keeldumine ei too asjaomase liidu kodaniku jaoks kaasa liidu kodaniku staatusest tulenevate põhiliste õiguste reaalse kasutamise võimalusest ilmajäämist; selle tingimuse kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne. — Sellised perekonna taasühinemise õiguse alusel esitatud elamisloataotlused, mida käsitletakse põhikohtuasjas, kuuluvad direktiivi 2003/86 kohaldamisalasse. Selle direktiivi artikli 7 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kuigi liikmesriikidel on õigus nõuda tõendeid, et perekonna taasühinemist taotleval isikul on stabiilne, korrapärane ja piisav sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ülal pidada, peab seda õigust teostama silmas pidades harta artiklit 7 ning artikli 24 lõikeid 2 ja 3, mis kohustavad liikmesriike vaatama kõnealuseid perekonna taasühinemise taotlusi läbi asjaomaste laste huvidest lähtudes ja ka perekonnaelu soodustamise eest hoolitsedes ning vältides nii selle direktiivi eesmärgi kui ka kasulikku mõju kahjustamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas tehtud otsused keelduda elamisloa andmisest vastavad neile nõuetele.
14

Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuses Coppensi esimese väite esimese osaga. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 28–32 sedastas Üldkohus järgmist: „28 Mis puudutab väite esimest osa, siis ei ole vaidlust selles, et [Coppensi] aktiivne osalus piirdus fiktiivsete pakkumiste koostamisega (vt [vaidlusaluse] otsuse põhjendused 173 ja 296). Nimelt on komisjoni järelduste alusel Coppens ainus ettevõtja, kes ei osalenud komisjonitasusid puudutavas kokkuleppes. 29 [Coppens] vaidleb siiski vastu sellele, et ta osales ühes ja vältavas rikkumises. Sellega seoses tuleb meenutada, et kohtupraktikast nähtub, et ettevõtja, kes osales konkurentsieeskirjade mitmelaadilises rikkumises oma tegevusega, mis vastab konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse mõistele EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ning mille eesmärk on aidata kaasa rikkumise kui terviku toimepanemisele, võib kogu rikkumises osalemise perioodi ulatuses olla vastutav ka sama rikkumise raames teiste ettevõtjate poolt toime pandud tegude eest, kui tuvastatakse, et kõnealune ettevõtja on teadlik teiste osalejate õigusvastastest tegudest või võib neid mõistlikult ette näha ja on valmis seda riski kandma (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I-4125, punktid 87 ja 203). Seega on ettevõtja vastutuseks ühe ja vältava rikkumise eest vajalik, et ta oleks (tõendatult või eeldatavalt) teadlik rikkumise teiste osaliste rikkumistest. 30 Lisaks tuleb märkida, et ettevõtjat ei saa pidada kogu kartellis osalenuks üksnes sel põhjusel, et kokkuleppel, milles ta osales, ja kogu kartellil on samad eesmärgid. Üksnes juhul, kui ettevõtja selles kokkuleppes osaledes teadis või pidi teadma, et seda tehes liitub ta kogu kartelliga, võib asjaomases kokkuleppes osalemine kujutada endast kogu selle kartelliga liitumise väljendust (Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-28/99: Sigma Tecnologie vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1845, punkt 45). 31 Tuleb märkida, et komisjon ei tõendanud, et [Coppens] oli fiktiivseid pakkumisi puudutavas kokkuleppes osaledes teadlik teiste ettevõtjate konkurentsivastasest tegevusest seoses komisjonitasudega või et ta võis seda mõistlikult ette näha. Nimelt tunnistas komisjon otsesõnu, et mis puudutab [Coppensi] teadlikkust teiste osaliste õigusvastastest tegudest, siis ei tugine [vaidlusalune otsus] konkreetsetele tõenditele. Ta väidab, et [Coppens] ei eita, et ta oli teadlik komisjonitasusid puudutavast kokkuleppest, ning ei märkinud, mil määral ta oli teadlik rikkumise teiste osaliste tegevusest. Siiski ei ole [Coppensil] mingit kohustust teatada omal initsiatiivil, millises ulatuses ta oli teadlik rikkumiste teiste osaliste tegevusest, sest tõendamiskoormis lasub komisjonil. Komisjon peab kõigepealt esitama tõendi mingi asjaolu kohta ja alles siis saab [Coppens] selle vaidlustada. Lisaks rõhutas [Coppens] kohtuistungil vastuseks Üldkohtu küsimusele otsesõnu, et ta ei olnud teadlik [komisjonitasude kokkuleppest]. Seetõttu ei ole komisjon täitnud oma tõendamiskoormist. 32 Selles olukorras ei saanud komisjon järeldada, et [Coppens] osales ühes ja vältavas rikkumises.”
45

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2006/112 artikleid 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 ja 178 tuleb tõlgendada nii, et nendega on sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vastuolus see, kui maksukohustuslasel ei lubata kaubatarnelt käibemaksu maha arvata seetõttu, et seda kaubatarnet ei peeta – võttes arvesse pettust või rikkumist, mis pandi toime enne või pärast selle tehingu tegemist – tegelikult toimunuks, ilma et objektiivsete tõendite alusel oleks tuvastatud, et see maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et tehing, mille alusel mahaarvamisõigust taotletakse, on seotud tarneahelas enne või pärast asjaomast tehingut toime pandud käibemaksupettusega – asjaolu, mis tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
29

Need argumendid tuleb tagasi lükata. Mis puudutab asjaolu, et M. Sagorit ei ole käesoleva ajani karistatud seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artiklis 10bis ettenähtud rahalise karistusega ja järelikult ei ole veel võimalik teada, kas sellise karistuse määramisel oleksid täidetud selle karistuse asendamise tingimused riigist väljasaatmisega või kodus kinnipidamisega, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab küsimused nende erinevate karistuste kooskõla kohta liidu õigusega ning on seega otsustanud loobuda nende karistuste määramisest seni, kuni selles valdkonnas puudub selgus. Eelotsusetaotluses on näidatud, et käesolevas asjas on tõendatud süüteo – ebaseaduslik riigis viibimine – toimepanemine ning M. Sagori suhtes tuleks kohaldada põhikohtuasjas vaidlusalustes õigusnormides ette nähtud karistamise mehhanismi, kui see on kooskõlas liidu õigusega. Eeltoodust järeldub, et need õigusnormid ja küsimus nende kooskõlast liidu õigusega on põhikohtuasjas asjakohased (vt analoogia alusel 6. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-329/11: Achughbabian, EKL 2011, lk I-12695, punkt 42).
52

Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb teisele küsimusele vastata, et neutraalse maksustamise, proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui arve saajal ei lubata kasutada õigust arvata maha sisendkäibemaksu, olgugi et selle arve väljastajale saadetud maksu korrigeerimise teates ei ole viimase deklareeritud käibemaksu korrigeeritud. Kui aga, võttes arvesse pettust või rikkumisi, mille on toime pannud arve väljastaja või mis on toime pandud enne selle tehingu toimumist, millele ta mahaarvamisõiguse saamiseks tugineb, leitakse, et see tehing ei ole tegelikult toimunud, tuleb tuvastada, võttes arvesse objektiivseid tõendeid ja nõudmata arve saajalt, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ei ole kohustatud tegema, kas arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et nimetatud tehing oli seotud käibemaksupettusega – asjaolu, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
9

Sama direktiivi artiklis 15 on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et lühiuudiste puhul ei jäeta liidus asutatud ringhäälinguorganisatsioone ilma juurdepääsust õiglastel, mõistlikel ja mittediskrimineerivatel alustel üldsusele suurt huvi pakkuvatele üritustele, mida edastab nende jurisdiktsiooni alla kuuluv ringhäälinguorganisatsioon ainuõiguse alusel. 2. Kui juurdepääsu taotleva ringhäälinguorganisatsiooniga samas liikmesriigis asutatud teine ringhäälinguorganisatsioon on omandanud ainuõiguse kõnealuse sündmuse puhuks, tuleb juurdepääsu taotleda sellelt ringhäälinguorganisatsioonilt. 3. Liikmesriigid tagavad sellise juurdepääsu, võimaldades ringhäälinguorganisatsioonidel vabalt valida edastava ringhäälinguorganisatsiooni signaalist lühilõike, viidates juhul, kui see on praktilistel kaalutlustel võimalik, vähemalt nende allikale. 4. Alternatiivina lõikele 3 võib liikmesriik luua võrdväärse süsteemi, millega saadakse õiglastel, mõistlikel ja mittediskrimineerivatel alustel juurdepääs teiste vahendite abil. 5. Selliseid lühilõike kasutatakse üksnes üldistes uudistesaadetes ning neid võib kasutada tellitavates audiovisuaalmeedia teenustes ainult siis, kui sama meediateenuse osutaja pakub sama saadet hiljem. 6. Ilma et see piiraks lõigete 1–5 kohaldamist, tagavad liikmesriigid kooskõlas nende õigussüsteemi ja tavadega, et määratakse kindlaks selliste lühilõikude kasutamist käsitlevad tingimused ja kord, eelkõige igasugune hüvitamiskord, lühilõikude maksimumpikkus ja nende edastamisele seatud ajapiirangud. Kui nähakse ette hüvitis, ei ületa see juurdepääsu tagamisega otseselt seotud lisakulusid.”
19

Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias menetlused peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas EÜ artiklitega 43 ja 49 on kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, millega hasartmängude pakkumise piiramiseks antakse hasartmängude läbiviimise, haldamise, korraldamise ja käitamise ainuõigus ühele ettevõtjale, mis on asutatud aktsiaseltsina ja börsil noteeritud, eriti kui see ettevõtja reklaamib lisaks hasartmänge, mida ta korraldab, laiendab oma tegevust teistesse riikidesse, mängijad osalevad nendes mängudes vabalt ning maksimaalne panustatav summa ja maksimaalne võidusumma on määratud kindlaks lipiku, mitte mängija kohta? 2. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, on EÜ artiklitega 43 ja 49 kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, mille eesmärk on üksnes võidelda kuritegevuse vastu selles sektoris tegutsevate ettevõtjate kontrollimise abil, et tagada selle tegevusega tegelemine eranditult kontrollitud kanaleid pidi, ning millega antakse hasartmängude läbiviimise, haldamise, korraldamise ja käitamise ainuõigus ühele ettevõtjale, ka siis, kui see õiguse andmine toob paralleelselt kaasa vastava pakkumise piiramatu suurenemise? Või tuleb igal juhul ja selleks, et seda piirangut võiks pidada kuritegevuse vastu võitlemise eesmärgi seisukohast sobivaks, pakkumise suurenemist siiski kontrollida ning tagada, et see jääks niisuguseks, nagu on vaja selle eesmärgi saavutamiseks? Kas juhul, kui seda suurenemist tuleb siiski kontrollida, võib seda pidada kontrollituks, kui selles sektoris antakse ainuõigus majandusüksusele, millel on esimeses eelotsuse küsimuses loetletud omadused? Kas lõpuks juhul, kui leitakse, et kõnesoleva ainuõiguse andmine tekitab hasartmängude pakkumise kontrollitud suurenemise, ületatakse selle õiguse andmisega ainult ühele ettevõtjale see, mis on vajalik, selles mõttes, et sama eesmärki on võimalik saavutada ka siis, kui see õigus antakse mitmele ettevõtjale? 3. Kas juhul, kui kahe esimese eelotsuse küsimuse puhul võtab Euroopa Kohus seisukoha, et see, kui kõnesolevate siseriiklike õigusnormidega antakse ühele ettevõtjale hasartmängude läbiviimise, haldamise, korraldamise ja käitamise ainuõigus, ei ole kooskõlas EÜ artiklitega 43 ja 49: a) on asutamislepingu nendest artiklitest lähtudes lubatud, et siseriiklikud ametiasutused ei aruta üleminekuperioodil, mis on vajalik EÜ asutamislepinguga kooskõlas olevate õigusnormide vastuvõtmiseks, taotlusi, mis on selle tegevusega tegelema hakkamiseks esitanud teistes liikmesriikides asutatud isikud; b) kui vastus punktile a on jaatav, siis missuguste kriteeriumide põhjal määratakse kindlaks selle üleminekuperioodi kestus; c) kui üleminekuperiood ei ole lubatud, siis missuguste kriteeriumide põhjal peavad siseriiklikud ametiasutused vastavaid taotlusi hindama?”
64

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Tomkins on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.
62

Nimelt tuleb märkida, et sellist kindlustusteenust, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa maksustada käibemaksuga lihtsalt seetõttu, et sellega seotud kulude eest saadeti arve vastavalt liisingulepingu poolte vahel sõlmitud kokkuleppele edasi. Asjaolu, et liisinguandja sõlmib kindlustuse oma klientide palvel kolmanda osapoolega ning seejärel esitab neile arve, mille on märgitud täpne hind, ei lükka seda järeldust ümber. Kuivõrd kõnealune kindlustusteenus jääb neil asjaoludel samaks, kujutab edastatud arvel märgitud summa tegelikult tasu selle kindlustuse eest ning seetõttu ei ole alust sellist tehingut käibemaksuga maksustada, kuna see on käibemaksudirektiivi artikli 135 lõike 1 punkti a kohaselt maksust vabastatud.
56

Kohtuistungil ütles komisjon, et nimetatud väljajätmise tulemusel saab mitmeotstarbelised printerid klassifitseerida kas KN-i alamrubriiki 8443 31 20 ja seetõttu kohaldub neile tollimaksumäär 2,2%, või selle nomenklatuuri alamrubriiki 8443 31 80 ja need on tollimaksuvabad. Nimetatud kaks alamrubriiki on sõnastatud järgmiselt: „8443 31 20 – – – seadmed, mille põhifunktsioon on digitaalkopeerimine, mille käigus skaneeritakse originaal ja koopiad trükitakse välja/prinditakse elektrostaatilisel meetodil [...] 8443 31 80 – – – muud”.
36

Eelnenud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 135 lõike 1 punkti k koostoimes selle direktiivi artikli 12 lõigetega 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et esimesena viidatud sättes ette nähtud käibemaksuvabastus ei hõlma sellist tehingut, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega võõrandati hoonestamata maatükk pärast sellel asunud hoone lammutamist, isegi kui võõrandamise kuupäeval ei ole tehtud muid arendustöid peale nimetatud lammutustööde, kui kõigi kõne all oleva tehingu võõrandamise kuupäeval aset leidnud asjaolude, sealhulgas poolte kavatsuste hindamisel selgub, et sellel kuupäeval kavatseti kõnealust maatükki hoonestada, mis tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
21

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et Üldkohus otsustas enda 9. oktoobri 2002. aasta otsuses kohtuasjas T-134/01: Hans Fuchs vs. komisjon (EKL 2002, lk II-3909) ja 10. veebruari 2004. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-215/01, T-220/01 ja T-221/01: Calberson GE vs. komisjon (EKL 2004, lk II-587) esiteks, et määruste nr 2802/98 ja nr 111/1999 sätetest tuleneb, et komisjoni ja eduka pakkuja vahel tekib õigussuhe, ilma et selle suhte olemasolu lükkaks ümber asjaolu, et tarnete varumise meetmeid viivad osaliselt ellu liikmesriikide sekkumisametid, nimelt osas, mis puudutab väljamakseid edukatele pakkujatele, ja teiseks, et kuna kohaldatavates määrustes puudub lepingu sõnaselge määratlus, siis vastab suhe vähemalt kahepoolse lepingu kriteeriumidele, ning kolmandaks, et määruse nr 111/1999 artikkel 16 on oma olemuselt sarnane vahekohtuklauslile ELTL artikli 272 tähenduses.