KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JÁN MAZÁK

esitatud 21. juunil 2011( )

Kohtuasi C‑257/10

Försäkringskassan

versus

Elisabeth Bergström

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Regeringsrätten (Rootsi))

Isikute vaba liikumine – Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vaheline isikute vaba liikumist käsitlev kokkulepe – Sotsiaalkindlustus – Perehüvitised – Määrus (EMÜ) nr 1408/71 – Artikli 3 lõige 1 ja artikkel 72

I. Sissejuhatus

1. Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35)( ) artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 72 ning Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelist kokkulepet isikute vaba liikumise kohta, mis allkirjastati 21. juunil 1999 Luxembourgis (EÜT 2002, L 114, lk 6; tõlge eesti keelde ELT 2009, L 353, lk 71) (edaspidi „kokkulepe”).

2. Kaebus esitati apellatsioonimenetluses Försäkringskassani (sotsiaalkindlustusamet) ja Elisabeth Bergströmi vahel seoses Šveitsis töötanud ja seejärel Rootsi kolinud lapsevanema õigusega saada peretoetusi.

II. Õiguslik raamistik

A. Euroopa Liidu õigus

3. Kokkuleppe artikkel 1 „Eesmärk” sätestab:

„Käesoleva kokkuleppe eesmärk on:

a) anda Euroopa Ühenduse ja Šveitsi kodanikele õigus siseneda kokkuleppeosaliste territooriumidele, seal elada, saada palgatööd või tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana ning jääda kokkuleppeosaliste territooriumile;

[...]

d) tagada Euroopa Ühenduse ja Šveitsi kodanikele samasugused elu- ja töötingimused kui kokkuleppeosaliste oma kodanikel.”

4. Kokkuleppe artikkel 2 „Diskrimineerimisest hoidumine” sätestab:

„Käesoleva kokkuleppe I, II ja III lisa sätete kohaldamise tulemusena ja nende kohaselt ei diskrimineerita kokkuleppeosalise territooriumil seaduslikult elavaid teise kokkuleppeosalise kodanikke nende kodakondsuse alusel.”

5. Kokkuleppe artikkel 8 „Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine” sätestab:

„Kokkuleppeosalised näevad II lisa kohaselt ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise eelkõige järgmistel eesmärkidel:

a) võrdse kohtlemise tagamine;

[...]

c) asjaomaste riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine, et omandada ja säilitada õigus saada hüvitisi ja arvutada selliste hüvitiste suurus; […]”

6. Kokkuleppe II lisa( ) artikkel 1 sätestab:

„1. Kokkuleppeosalised kohaldavad sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise valdkonnas viidatud ühenduse õigusakte kokkuleppe allkirjastamise ajal kehtinud redaktsioonis, sealhulgas käesoleva lisa jaotises A nimetatud muudatusi, või kõnealuste õigusaktidega samaväärseid sätteid.

2. Käesoleva lisa jaotises A kasutatud mõistet „liikmesriik (liikmesriigid)” kohaldatakse peale asjaomaste ühenduse õigusaktidega hõlmatud riikide ka Šveitsi suhtes.” [Siin ja edaspidi on kokkuleppe II lisa tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

7. Kokkuleppe II lisa jaotis A „Viidatud õigusaktid” sätestab:

„1. 371R1408: Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nagu seda on ajakohastatud [...]”

8. Määruse nr 1408/71 artikli 3 „Võrdne kohtlemine” lõige 1 sätestab:

„Liikmesriigi territooriumil elavatel isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvitisi kui kõnealuse liikmesriigi kodanikel, arvestades käesoleva määruse erisätteid.”

9. Määruse nr 1408/71 7. peatüki („Perehüvitised”) artikkel 72 „Kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide liitmine” sätestab:

„Kui liikmesriigi õigusaktid seavad hüvitiste saamise õiguse omandamise sõltuvusse kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisest, võtab kõnealuse riigi pädev asutus vajalikul määral arvesse teises liikmesriigis täitunud kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode, nii nagu oleksid need täitunud tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel.”

10. Määruse nr 1408/71 artikkel 89 „Erikord teatavate õigusaktide rakendamiseks” sätestab:

„Teatavate liikmesriikide õigusaktide rakendamise erikord on sätestatud VI lisas”

11. Määruse nr 1408/71 VI lisa punkt N „Rootsi” sätestab:

„1. Määruse artikli 72 kohaldamisel määratakse isiku õigus vanemahüvitisele nii, et teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioodide puhul võetakse aluseks nende Rootsi kindlustusperioodide puhul arvestatav keskmine sissetulek, millega need perioodid liidetakse.”

B. Siseriiklikud õigusnormid

12. Socialförsäkringslagen (sotsiaalkindlustusseadus) (1999:799) sätestab:

„3. peatükk. Sotsiaalkindlustuskaitse

1. Kõik Rootsi residendid on vastavalt Lagen om allmän försäkring’ule (1962:381) [üldise sotsiaalkindlustusskeemi seadus] kindlustatud järgmiste hüvitistega:

1. ravikindlustushüvitis jne, vastavalt 2. peatükile, mis käsitleb sotsiaalkindlustusameti haldusalas olevaid hüvitisevaldkondi;

2. vanemahüvitis miinimum- ja baastasemel;

3. haigushüvitis ja töövõimetushüvitis toimetulekuhüvitise näol; [...]

§ 4. Kõik Rootsis töötavad isikud on vastavalt Lagen om allmän försäkring’ule (1962:381) kindlustatud järgmiste hüvitistega:

1. haigushüvitis ja sünnitushüvitis;

2. miinimummääras vanemahüvitis ja ajutine vanemahüvitis;

3. sissetulekuga seotud haigushüvitis ja sissetulekuga seotud töövõimetushüvitis; [...]”

13. Lagen om allmän försäkring (1962:381) sätestab:

„3. peatükk. Haigushüvitis

§ 2. Haigushüvitise tulubaas on aastane rahaline sissetulek, mida kindlustatud isik võib antud asjaoludel eeldatavasti Rootsis teenida [...].

4. peatükk. Vanemahüvitis

§ 6

Vanemahüvitise täismäär on vähemalt 60 Rootsi krooni päevas (miinimumtase).

Esimesed 180 päeva makstakse vanemahüvitist summas, mis vastab vanemate haigushüvitise summale, ning seda arvutatakse vastavalt viiendale lõigule, kui vanematel on vähemalt lapse sünnile eelnenud 240 päeva jooksul olnud miinimumtasemel haiguskindlustus, või neil oleks see kindlustus olnud, kui sotsiaalkindlustusamet oleks olnud teadlik kõikidest asjaoludest. Samas ei tohi esimesed 180 päeva makstav vanemahüvitis jääda täisvanemahüvitise puhul alla 150 Rootsi krooni päevas (baastase).

[...]”

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

14. Elisabeth Bergström on Rootsi kodanik. Ta elas Šveitsis alates 1994. aasta jaanuarist ja töötas seal kuni tütre sünnini 19. märtsil 2002. Pere kolis Rootsi 1. septembril 2002. Tema abikaasa asus siis kohe Rootsis tööle. E. Bergström ise Rootsis tööle ei läinud, vaid jäi töötuks, et hoolitseda tütre eest. Ta esitas taotluse, et talle makstaks alates 16. märtsist 2003 haigushüvitise tasemel vanemahüvitist, mille arvutamisel võetaks aluseks tema Šveitsis teenitud töötasu.

15. Försäkringskassan leidis, et E. Bergströmil ei ole õigust vanemahüvitisele haigushüvitise tasemel, ja otsustas talle anda õiguse vanemahüvitisele baastasemel, mille suurus on 150 Rootsi krooni päevas. Försäkringskassan märkis, et määruse nr 1408/71 kohaselt tuleb otsuse tegemisel 240 päeva nõude täitmise kohta arvesse võtta ka teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioode, arvestades, et viimane päev nõutud 240 päevast peab olema täitunud Rootsis.

16. E. Bergström esitas selle otsuse peale kaebuse Länsrätten i Stockholms länile (Stockholmi lääni halduskohus). Länsrätten jättis kaebuse rahuldamata peaasjalikult sellepärast, et vanemahüvitis haigushüvitise tasemel on töötamisega seotud kindlustus.

17. E. Bergström esitas selle otsuse peale kaebuse Kammarrätten i Stockholmile (Stockholmi apellatsioonikohus), kes otsustas kaebusele menetlusluba mitte anda. E. Bergström kaebas selle otsuse edasi Regeringsrättenisse, kes tühistas kõnealuse otsuse ja andis E. Bergströmile loa kaebuse esitamiseks Kammarrättenile. See kohus rahuldas E. Bergströmi kaebuse, otsustades, et tema Šveitsi kindlustusperiood täidab 240 päeva nõude ning et oma eelneva tööalase tegevuse põhjal Šveitsis peaks E. Bergström saama baastasemest kõrgemat hüvitist. Kammarrätten viitas muu hulgas määruse nr 1408/71 artiklile 72 ning Euroopa Kohtu otsustele kohtuasjades Rockler( ) ja kohtuasjas Öberg.( )

18. Försäkringskassan kaebas Kammarrätteni otsuse edasi, nõudes eelotsusetaotluse esitanud kohtult nimetatud otsuse tühistamist ning Länsrätteni kohtuotsuse ja Försäkringskassani otsuse ennistamist. E. Bergström vaidles apellandi edasikaebusele vastu.

19. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul leiab Försäkringskassan nüüd, et vajaliku kvalifitseerumisperioodi võib täita ka teises liikmesriigis töötamisega. Försäkringskassan väidab siiski, et E. Bergströmil ei ole õigust baastasemest kõrgemale vanemahüvitisele, kuna tal puudub haigushüvitise tulubaas. Haigushüvitise tulubaas põhineb eeldusel, et sotsiaalkindlustusskeemi rahastatakse Rootsis teenitud palgatulust, millelt kogutakse seadusega ette nähtud makse. Peale selle ei ole aluslepingu töötajate vaba liikumist käsitlevad sätted kohaldatavad Šveitsi suhtes. Seega ei ole ka kohtuasjades Rockler ja Öberg tehtud otsused käesoleva juhtumi suhtes kohaldatavad, nagu on arvanud Kammarrätten.

20. E. Bergström väidab, et Rootsis töötaval vanemal, kes seoses lapse sünniga oma töösuhte lõpetab, on õigus saada vanemahüvitist haigushüvitise tasemel. Sama reeglit kohaldatakse ka isiku suhtes, kes kolib Rootsi mõnest teisest liikmesriigist või mõnest muust riigist, mille suhtes kohaldatakse määrust nr 1408/71.

21. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on ebamäärane määruse nr 1408/71 perehüvitisi hõlmav artikkel 72, mis sätestab kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide liitmist. Artikli 72 pealkiri viitab kindlustusperioodide „liitmisele”. Pealkirja sõnastus viitab sellele, et artiklit kohaldatakse üksnes siis, kui on olemas ka kodumaal täitunud periood, mille saab liita välismaal täitunud perioodiga. Kuid artikkel 72 nõuab liikmesriigilt üksnes teise liikmesriigi kindlustusperioodide „arvessevõtmist”. Seega viitab artikli sõnastus küll sellele, et välismaal täitunud perioode tuleb arvutamisel arvesse võtta, kuid ei toeta otseselt väidet, et kindlasti on vaja ka kodumaal täitunud kindlustusperioodi.

22. Hüvitiste taseme kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et määruse nr 1408/71 artikkel 72 käsitleb teatavate kodu- ja välismaal täitunud perioodide võrdsustamist, kuid ei määratle, mil määral seda teha tuleb. Määruse nr 1408/71 artikli 3 lõige 1 sisaldab ka täiendavaid sätteid, mis käsitlevad õigust võrdsele kohtlemisele koostoimes kokkuleppe artikliga 8. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on ebaselge, kas õigust võrdsele kohtlemisele kohaldatakse ka nende võõrtöötajate suhtes, kes on liikmesriigi enda kodanikud,( ) ja kas sissetulekuga seotud perehüvitiste arvutamisel võrdsustatakse teises liikmesriigis teenitud töötasu kodumaal teenitud töötasuga vastavalt artikli 3 lõikele 1. Kui see on nii, siis tekib küsimus, kas see kehtib ka Šveitsi kohta, kelle suhtes aluslepingut ei kohaldata.

23. Neil asjaoludel esitas Regeringsrätten (Rootsi) Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas liidu õiguse, eriti Šveitsiga sõlmitud kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta ning määruse nr 1408/71 artikli 72 kohaselt võib sissetulekuga seotud lapsehooldushüvitise vormis perehüvitise kvalifitseerumisperioodi kogu ulatuses täita ainult töötamisega ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumisega Šveitsis?

2. Kas liidu õiguse, eriti Šveitsiga sõlmitud kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõike 1 ja artikli 72 kohaselt võib sissetulekuga seotud lapsehooldushüvitise vormis makstava perehüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel võrdsustada Šveitsis teenitud töötasu kodumaal teenitud töötasuga?”

IV. Menetlus

24. Menetlusdokumendid esitasid E. Bergström, Rootsi ja Soome valitsus ning komisjon.

25. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54a kohaselt palusid ettekandja-kohtunik ja kohtujurist põhikohtuasja pooltel, liikmesriikidel, komisjonil ja nõukogul esitada oma märkused selle kohta, kas nende arvates kuulub E. Bergströmi perehüvitiste taotlus kokkuleppe kohaldamisalasse. Oma märkuste põhjendustes paluti põhikohtuasja pooltel, liikmesriikidel, komisjonil ja nõukogul lähtuda muu hulgas asjaolust või eeldusest, et E. Bergström on Rootsis elav Rootsi kodanik, kes on seal esitanud ka oma taotluse, kokkuleppe artiklitest 1, 2 ja 8 ning II lisast ning Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Grimme.( )

26. 4. mail 2011 toimus kohtuistung, kus E. Bergström, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon esitasid oma suulised märkused.

V. Sissejuhatav küsimus – kokkuleppe kohaldatavus

27. E. Bergström ja komisjon arvasid Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54a kohaselt esitatud küsimusele vastates, et kokkulepe on põhikohtuasja asjaolude ja vaidluse suhtes kohaldatav. Rootsi valitsus oli oma vastuses seisukohal, et E. Bergströmi olukord ei kuulu kokkuleppe kohaldamisalasse. Rootsi valitsuse sõnul püütakse kokkuleppe artiklitega 1 ja 2 kaitsta võõrtöötajaid diskrimineerimise eest nende töökohariigis. Kokkulepe ei reguleeri töötaja olukorda tema päritoluriigis ja olukorda sinna naasmisel. Seda kinnitab kokkuleppe I lisa artikkel 9, mis sätestab, et kokkuleppeosalise riigi kodanikust töötajat ei tohi tema kodakondsuse põhjal teises kokkuleppeosalises riigis selle töötajatest erinevalt kohelda. Lisaks otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas Grimme( ), et kokkuleppe I lisa artiklis 9 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet ei kohaldata kokkuleppeosalise riigi kodaniku kohtlemise suhtes sellesama riigi ametiasutuste poolt.

28. Minu arvates tuleb selle hindamisel, kas kokkulepe on põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav, hinnata kokkulepet tervikuna koos selle lisade ja protokollidega, mis kuuluvad lahutamatult kokkuleppe juurde( ) ega ole mitte mingil juhul teisejärgulised. Sellele vaatamata kokkulepe siiski määratleb ja seega kitsendab oma lisade konkreetset kohaldamisala. Nii näiteks sätestab kokkuleppe artikkel 6, et kokkuleppeosalise territooriumil elamise õigus on tagatud isikutele, kes ei tegele majandustegevusega vastavalt I lisa sätetele, mis käsitlevadki isikuid, kes ei tegele majandustegevusega.( )

29. Minu arvates ei ole kokkuleppe I lisa artikkel 9, mis tagab kokkuleppeosalise riigi kodanikust töötaja võrdse kohtlemise teise kokkuleppeosalise territooriumil, ning Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Grimme( ), kus on osaliselt nimetatud sättele viidatud, põhikohtuasja asjaolude ja olukorra suhtes kohaldatavad. Kokkuleppe artiklist 8 nähtub, et kokkuleppeosaliste sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamist käsitleb kokkuleppe II, mitte I lisa. Kokkuleppe artikli 8 punkti a kohaselt peavad kokkuleppeosalised sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise vastavalt II lisale ette nägema eelkõige võrdse kohtlemise tagamiseks.

30. Erinevalt E. Bergströmist ei kasutanud Christian Grimme kokkuleppe alusel liikmesriikide kodanikele antud õigust muu hulgas töötada ja elada Šveitsi Konföderatsioonis.( )

31. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt paneb kokkuleppe II lisa artikli 1 lõige 1, mis käsitleb sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamist, kokkuleppeosalistele kohustuse kohaldada sotsiaalkindlustussüsteemide kohaldamise valdkonnas viidatud liidu õigusakte kokkuleppe allkirjastamise ajal kehtinud redaktsioonis, arvestades kõnesoleva lisa jaotises A ette nähtud muudatusi. Lisaks on nimetatud lisa artikli 1 lõikes 2 sätestatud: „[k]äesoleva lisa jaotises A kasutatud mõistet „liikmesriik (liikmesriigid)” kohaldatakse peale asjaomaste ühenduse õigusaktidega hõlmatud riikide ka Šveitsi suhtes.” Kokkuleppe II lisa jaotises A pealkirjaga „Viidatud õigusaktid” on nimetatud määrust nr 1408/71. Seega hõlmavad nimetatud määruse sätted lisaks Euroopa Liidu liikmesriikidele ka Šveitsi Konföderatsiooni.( )

32. Määrus nr 1408/71 võeti vastu selleks, et tagada võõrtöötajatele võimalikult suur liikumisvabadus. See eesmärk jääks aga saavutamata, kui võõrtöötajad kaotaksid oma liikumisvabaduse kasutamise tõttu neile liikmesriigi õigusaktidega tagatud sotsiaalkindlustuse soodustused, eriti kui need soodustused on vastutasuks nende tasutud osamaksete eest.( )

33. Kokkuleppe II lisa jaotises A otsesõnu määrusele nr 1408/71 viidates tahtsid kokkuleppeosalised minu arvates tõhusalt tagada võõrtöötajate vaba liikumise kokkuleppeosaliste territooriumil. Lisaks oleks kokkuleppe eesmärgid, eelkõige need, mis on sätestatud kokkuleppe artikli 1 punktis a õiguse kohta siseneda kokkuleppeosalise territooriumile, seal elada, töötada, tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana ning jääda kokkuleppeosalise territooriumile, ning kahtlemata ka artikli 1 punktis d sätestatud võrdsete elamistingimuste tagamise eesmärk minu arvates tõsiselt kahjustatud, kui kokkuleppega antud õigusi kohaldataks ainult tingimusel, et ühe kokkuleppeosalise riigi kodanik asub teises kokkuleppeosalises riigis. Kõnealused eesmärgid ja kokkuleppe artiklis 2 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõte oleks kahjustatud, kui Euroopa Liidu kodanikud, kes on kokkuleppe alusel kasutanud oma vaba liikumise õigust, ei saa oma liikmesriiki naastes toetuda kokkuleppe sätetele.

34. Seetõttu olen arvamusel, et E. Bergströmi perehüvitiste taotlus kuulub kokkuleppe kohaldamisalasse. Arvan seda lisaks eespool esitatud põhjustele ka seepärast, et vastavalt kokkuleppe artikli 16 lõikele 1 tuleb määruses nr 1408/71 sätestatud õigustele ja kohustustele anda samaväärne jõud ka Šveitsi Konföderatsiooni ja Euroopa Liidu liikmesriikide vahelistes suhetes.

VI. Hinnang

A. Esimene küsimus – kvalifitseerumisperiood

35. Euroopa Kohtu käsutuses olevatest dokumentidest nähtub, et Rootsi õiguse kohaselt peab vanemahüvitise saamiseks haigushüvitise tasemel olema täitunud minimaalne kindlustus- või töötamisperiood. Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas määruse nr 1408/71 artikli 72 kohaselt võib asjaomase perioodi kogu ulatuses täita Šveitsis täitunud töötamis- ja kindlustusperioodiga või peab see kindlustus- või töötamisperiood olema täitunud ka Rootsis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et määruse nr 1408/71 artikkel 72 on selle artikli pealkirja ning määruse VI lisa punkti N.1 arvestades ebaselge.

36. Oma märkustes Euroopa Kohtule väidab E. Bergström, et määruse nr 1408/71 artikli 72 kohaselt võib asjaomase perioodi täita kogu ulatuses Šveitsis täitunud töötamis- ja kindlustusperioodiga. Määruse nr 1408/71 artikli 72 vahetu kohaldamine ning Euroopa Kohtu poolt kohtuasjades Öberg( ) ja Rockler( ) tehtud otsuse kohaldamine analoogia alusel tagab selle, et siseriiklikud õigusaktid, mis ei võta arvesse perioode, mil töötajal oli ravikindlustus teises liikmesriigis, või õigusaktid, mis nõuavad siseriiklikku kindlustusperioodi lisaks kindlustusperioodile välismaal, sunnivad liikmesriigi kodanikke loobuma minemast teise liikmesriiki kutsetööd tegema. Rootsi valitsus oli oma kirjalikes märkustes seisukohal, et võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt tuleks määruse nr 1408/71 artiklit 72 tõlgendada nii, et kindlustusperiood võib kogu ulatuses olla täitunud teises liikmesriigis või Šveitsis. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54a kohaselt esitatud küsimusele vastuseks antud kirjalikes ja suulistes seisukohtades muutis Rootsi valitsus siiski oma kirjalikku vastust esimesele eelotsuse küsimusele, väites, et tema arvates on siseriikliku õigusakti nõue, et kindlustusperiood tuleb täita ka pädeva asutuse asukohaliikmesriigis, kooskõlas kokkuleppe ja määruse nr 1408/71 artikliga 72. Soome valitsus leiab, et määruse nr 1408/71 artikli 72 sõnastus ja pealkiri nõuavad kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana töötamise perioodide kokkuliitmist ning et kõnealust artiklit tuleks tõlgendada nii, et see ei keela liikmesriikidel võtta vastu õigusakte, mis näevad hüvitise saamise õiguse tekkeks ette teatava kindlustus- või töötamisperioodi täitmise. Ühendkuningriigi valitsus leidis oma taotluses korraldada käesolevas asjas kohtuistung, et määruse nr 1408/71 artikkel 72 ei nõua töötamis- või kindlustusperioodi täitmist liikmesriigis, kus hüvitise saamise taotlus esitatakse. Kohtuistungil väitis Ühendkuningriigi valitsus, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele tuleks vastata eitavalt ja et liikmesriigil on õigus kehtestada määruse nr 1408/71 artikli 72 kohaselt siseriiklik kindlustus- või töötamisperiood.

37. Komisjoni arvates tuleks määruse nr 1408/71 artikli 72 tõlgendamisel silmas pidada selle eesmärki, milleks on isikute vaba liikumise tagamine. Selline tõlgendus on kooskõlas Euroopa Kohtu otsustega kohtuasjades Öberg ja Rockler. Kokkuleppe artikli 8 punkt c sätestab, et kokkuleppeosalised peavad kooskõlas kokkuleppe II lisaga kehtestama eeskirjad sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamiseks eesmärgiga tagada kõikide muu hulgas hüvitiste saamise õigusi ette nägevate siseriiklike õigusnormide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine. Vastavalt kokkuleppe II lisa artiklile 1 nõustuvad kokkuleppeosalised kohaldama teatavaid Euroopa Liidu õigusakte, sealhulgas määrust nr 1408/71. Komisjoni arvates on kokkuleppe asjaomased sätted sõnaselged ja neid tuleb Euroopa Kohtu praktika( ) kohaselt tõlgendada analoogia alusel kooskõlas vastavate Euroopa Liidu õigusnormidega. Komisjon on seega vastavalt Euroopa Kohtu otsustele kohtuasjades Öberg ja Rockler seisukohal, et määruse nr 1408/71 artiklit 72 tuleb tõlgendada nii, et teises liikmesriigis täitunud perioode ei pea tingimata liitma selles liikmesriigis täitunud perioodidele, kus hüvitist taotletakse, sest see heidutaks liikmesriigi kodanikke minemast teise liikmesriiki kutsetööd tegema. Juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab, et nõutav on Rootsis täitunud kindlustus- või töötamisperiood, märgib komisjon, et E. Bergströmi abikaasa alustas Rootsis tööd 1. septembril 2002 ning on täitnud vajaliku perioodi kooskõlas Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Hoever ja Zachow.( ) Selle kohtuotsuse kohaselt ei saa perehüvitisi juba nende olemusest tulenevalt käsitleda õigustena, mis kuuluvad üksikisikule sõltumata tema perekondlikust olukorrast. Kui hüvitis on mõeldud perekonna väljaminekute katmiseks, pole oluline, kumb vanem hüvitise saab.

38. Vaidlust ei ole küsimuse üle, kas põhikohtuasjas kõne all olevad Rootsi õiguse kohased hüvitised on perehüvitised määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 tähenduses.( )

39. Kuigi vastavalt põhimõttele, et liikmesriikidele jääb pädevus määrata kindlaks sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused, on liikmesriikidel õigus kehtestada kvalifitseerumisperiood perehüvitise saamise õiguse omandamiseks, sätestab ELTL artikli 48 punkt a teatavate arvessevõetavate perioodide kokkuliitmise põhimõtte. Käesoleva kohtuasja kontekstis rakendab selle põhimõtte perehüvitiste puhul määruse nr 1408/71 artikkel 72. Liitmise põhimõte on üheks liidu sotsiaalkindlustusskeemide liikmesriikides koordineerimise peamiseks põhimõtteks, mille eesmärk on tagada, et asutamislepinguga tagatud liikumisvabaduse õiguse teostamine ei jäta töötajat ilma sotsiaalkindlustushüvedest, millele tal oleks õigus, kui ta oleks töötanud ainult ühes liikmesriigis. Selline tagajärg võib takistada ühenduse töötajaid oma liikumisvabaduse teostamisel ning kujutab seega nimetatud vabaduse riivet.( )

40. Määruse nr 1408/71 artikkel 72 „Kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide liitmine” sätestab, et kui liikmesriik seab hüvitiste saamise õiguse omandamise sõltuvusse kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisest, tuleb selliseid teises liikmesriigis täitunud perioode käsitleda nii, nagu oleksid need täitunud selles liikmesriigis. Ehkki minu arvates võib sõna „liitmine”( ) kasutus määruse nr 1408/71 artikli 72 pealkirjas olla ebaselge, kuna see võib, nagu on märkinud ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, viidata nõudele liita kokku kaks või mitu eri liikmesriikides täitunud perioodi, välistades sellega üheainsa perioodi, mis on täitunud muu kui pädeva asutuse asukohariigis, ei ole määruse nr 1408/71 artikli 72 sõnastus sugugi ebaselge ega toeta tõlgendust, mida pakuvad Rootsi, Soome ja Ühendkuningriigi valitsus.

41. Määruse nr 1408/71 artikli 72 grammatiline tõlgendus toetab selgelt järeldust, et kui asjaomane periood on kogu ulatuses täitunud muus liikmesriigis kui pädeva asutuse asukohaliikmesriigis, tuleb seda käsitleda samaväärsena pädeva asutuse asukohaliikmesriigis( ) täitunud perioodiga ning aluse õiguste saamiseks viimati nimetatud liikmesriigis annab juba selle perioodi täitumine. Artikli 72 selge sõnastus ei toeta asukohaliikmesriigi pädeva asutuse poolt mis tahes edasiste lisatingimuste kehtestamist, mis nõuavad siseriiklikku kindlustusperioodi.

42. Ma leian ka, et määruse nr 1408/71 VI lisa punkti N.1, mis käsitleb Rootsit ja sätestab, et määruse artikli 72 kohaldamisel määratakse isiku õigus vanemahüvitisele nii, et teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioodide puhul võetakse aluseks nende Rootsi kindlustusperioodide puhul arvestatav keskmine sissetulek, millega need perioodid liidetakse, ei või tõlgendada nii, et perehüvitiste saamise eeldusena võib Rootsi õigusega nõuda Rootsis täitunud kindlustus- või töötamisperioodi. Minu arvates nähtub määruse nr 1408/71 VI lisa punktist N.1 selgesti, et seda kohaldatakse koos määruse artikliga 72. Lisaks olen arvamusel, et määruse nr 1408/71 VI lisa punkt N.1 ei sätesta ega ka viita kuidagi sellele, et Rootsis täitunud kindlustusperiood on kohustuslik. Minu arvates ongi määruse nr 1408/71 VI lisa punkt N.1 asjakohane üksnes juhul, kui isikul on täitunud tegelikult kaks kindlustusperioodi, üks Rootsis ja teine mõnes teises liikmesriigis. Selliseks olukorraks näeb määruse nr 1408/71 VI lisa punkt N.1 ette konkreetsed eeskirjad Rootsi kohta seoses sissetulekuga, mille alusel isiku õigus vanemahüvitisele määratakse. Seetõttu olen arvamusel, et määruse nr 1408/71 VI lisa punkt N.1 ei ole põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav.

43. Lisaks määruse nr 1408/71 asjaomaste sätete grammatilisele tõlgendusele leian, et seda lähenemist toetavad ka Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika ning kokkuleppe eesmärgid ja sätted. Euroopa Kohus on kohtuasjades Öberg( ) ja Rockler( ) Rootsi vanemapuhkuse seadusega seoses otsustanud, et siseriiklikud õigusnormid, mis vanemahüvitise arvutamisel ei võta arvesse tegevusperioode, mil isik oli kaetud Euroopa Ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga, võivad liikmesriigi kodanikke heidutada oma riigist lahkumast, et töötada mõnes Euroopa Liidu institutsioonis, mis asub teises liikmesriigis, kuna mõnes sellises institutsioonis töökohta vastu võttes kaotaksid nad õiguse saada perehüvitist siseriikliku ravikindlustusskeemi alusel, millele neil oleks õigus, kui nad kõnealust töökohta vastu ei võtaks. Nii järeldaski Euroopa Kohus kohtuasjades Öberg( ) ja Rockler( ), et neis kohtuasjades kõne all olnud Rootsi vanemahüvitisi käsitlevad õigusaktid takistavad töötajate vaba liikumist EÜ artikli 39 (nüüd ELTL artikkel 45) alusel. Minu arvates ei ole Euroopa Kohtu põhjendused neis otsustes, nagu arvas istungil Ühendkuningriigi valitsus, tõlgendatavad üksnes nende kohtuasjade konkreetsete asjaolude valguses ehk kohaldatavad ainult Euroopa Liidu institutsioonide endisi ametnikke hõlmavates olukordades. Nendes kohtuasjades tehtud otsused rõhutavad ELTL artikli 48 punktis a sätestatud liitmispõhimõtet( ), mis põhimõtteliselt nõuab, et võõrtöötajale mõne liikmesriigi sotsiaalkindlustushüvitiste andmiseks tuleb selle kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode, mis sel on täitunud mõnes muus liikmesriigis, käsitleda täiesti samaväärsena pädeva asutuse asukohaliikmesriigis täitunud perioodidega. Minu arvates peaks sellest põhimõttest sotsiaalkindlustushüvitiste puhul tehtavad erandid selgelt ette nägema Euroopa Liidu seadusandja.( ) Ebaselguse korral peaks minu arvates kehtima liitmispõhimõte.

44. Seetõttu paistab, et ELTL artikli 45 ja artikli 48 punkti a ning Euroopa Kohtu poolt kohtuasjades Öberg ja Rockler tehtud otsustes esitatud põhjenduste kohaselt võivad määruse nr 1408/71 artikli 72 kohased asjaomased kindlustus- ja töötamisperioodid olla kogu ulatuses täidetud mõnes teises kui pädeva asutuse asukohaliikmesriigis täitunud kindlustus- või töötamisperioodidega. Nõue, et kindlustus- või töötamisperiood peab olema täitunud pädeva asutuse asukohaliikmesriigis,( ) võib heidutada liikmesriigi kodanikku oma koduliikmesriigist lahkumast ning oma vaba liikumise õigust kasutamast.( )

45. Kuid nagu on märkinud ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei saa liidu õiguse siseturgu käsitlevate sätete tõlgendust kokkuleppe tõlgendamisel üle võtta analoogia alusel ja üks-ühele, kui just kokkulepe ise ei sisalda selleks puhuks selgeid sätteid.( ) Põhikohtuasja vaidlust tuleb seega analüüsida kokkuleppe konkreetsete sätete seisukohast.

46. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võrdsustatakse Šveitsi Konföderatsioon määruse nr 1408/71 kohaldamisel Euroopa Liidu liikmesriigiga.( ) Seetõttu hõlmab määruse nr 1408/71 artikkel 72 ka Šveitsi Konföderatsiooni.

47. Ehkki kohtuotsused Öberg ja Rockler põhinevad EÜ artiklil 39 (nüüd ELTL artikkel 45) ega ole seega põhikohtuasja menetluse kontekstis vahetult kohaldatavad, olen arvamusel, et Euroopa Kohtu asjaomaste otsuste põhjendusi, nagu ka liitmispõhimõtet, mis on sätestatud muu hulgas ELTL artikli 48 punktis a ja sellel põhinevates kohtulahendites, tuleks kohaldada mutatis mutandis põhikohtuasja aluseks oleva vaidluse suhtes. Seda on vaja selleks, et tagada isikute vaba liikumisega seotud eesmärkidele ja eelkõige kokkuleppe artikli 1 punktides a ja d sätestatutele konkreetne toime. Lisaks tuleb rõhutada, et liitmispõhimõtte kohaldamist sotsiaalkindlustushüvitiste tagamise ja säilitamise puhul mainitakse sõnaselgelt kokkuleppe artikli 8 punktis c.

48. Põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras ohustaks kokkuleppe eesmärke minu arvates suurel määral see, kui isiku naasmisel Euroopa Liitu ei võetaks sellele perehüvitiste saamise õiguse andmisel arvesse Šveitsis täitunud kindlustus‑, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodi, mis käesoleval juhul on olnud üsna pikk,( ) välja arvatud juhul, kui sellele Šveitsis täitunud perioodile ei lisandu mõni hüpoteetiline kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise periood, mis on täitunud pädeva asutuse asukohaliikmesriigis.

49. Seetõttu olen seisukohal, et kui liikmesriigi õigusaktid seovad hüvitiste saamise õiguse kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisega, peab asjaomase liikmesriigi pädev asutus kokkuleppe artiklite 1, 8 ja 72 kohaselt arvesse võtma Šveitsis täitunud kindlustus‑, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode.

B. Teine küsimus – hüvitiste tase

50. Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kokkuleppe ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõike 1 ja artikli 72 kohaselt on isikul, kes enne vanemapuhkusele jäämist töötas Šveitsis ja kellel seetõttu ei ole Rootsis haigushüvitise tulubaasi, Šveitsis saadud töötasu põhjal õigus vanemahüvitisele haigushüvitise tasemel.

51. Määruse nr 1408/71 eesmärk on selle põhjenduste 2 ja 4 kohaselt tagada töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate vaba liikumine Euroopa Liidu piires, võttes seejuures arvesse erinevusi liikmesriikide sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide vahel. Selleks – nagu on selge põhjendustest 5, 6 ja 10 – on selle määruse põhimõtteks tagada töötajate võrdne kohtlemine eri liikmesriikide õigusaktide kohaselt, ning see püüab võimalikult hästi tagada kõigi liikmesriigi territooriumil töötavate töötajate võrdse kohtlemise ja mitte seada liikumisvabadust kasutavaid töötajaid ebasoodsamasse olukorda.( )

52. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ja komisjon on märkinud, sisaldab määrus nr 1408/71 konkreetseid eeskirju teatavate hüvitiseliikide arvutamiseks. Erinevalt näiteks määruse nr 1408/71 artiklitest 23, 47, 58 ja 68, mis käsitlevad vastavalt haigus-, rasedus- ja sünnitushüvitiste, vanadus-, invaliidsus-, tööõnnetus- või kutsehaiguspensionide või töötushüvitiste arvutamist, pole selles määruses konkreetset sätet, mis käsitleks perehüvitiste arvutamist ning mis oleks kohaldatav põhikohtuasja vaidluse asjaolude suhtes.( )

53. Rootsi ja Soome valitsus ning komisjon on seisukohal, et põhikohtuasjas kõne all olevaid hüvitisi tuleb arvutada analoogia alusel vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 23, mis käsitleb rahaliste haigus- ning rasedus- ja sünnitushüvitiste arvutamist keskmise töötasu põhjal. Rootsi ja Soome valitsus on seisukohal, et sel eesmärgil saab arvesse võtta ainult pädeva asutuse asukohaliikmesriigis teenitud tulu. Komisjoni arvates kehtib üldine põhimõte, et teises liikmesriigis teenitud töötasu hüvitiste arvutamisel aluseks ei võeta. Kui aga Rootsi ametiasutused oleksid maksnud E. Bergströmile vanemahüvitist ainult baastasemel, oleks olnud tegemist võõrtöötajate ja Rootsi töötajate erineva kohtlemisega. Diskrimineerimise ärahoidmiseks oleks tulnud kõnealuse hüvitise arvutamisel aluseks võtta sellise isiku keskmine sissetulek, kellel on sama amet ja kvalifikatsioon nagu E. Bergströmil.

54. Kuna määruse nr 1408/71 7. peatükis ei ole konkreetset sätet perehüvitiste arvutamise kohta ja seega puudub ka vastav kooskõlastamiseeskiri, tuleb minu arvates määruse kohaldamisalasse kuuluvad perehüvitised arvutada pädeva liikmesriigi seaduste kohaselt, tingimusel et vastuvõetud tingimused ei põhjusta Euroopa Liidu töötajate otsest või kaudset diskrimineerimist. Seega on kohaldatavad hüvitiste arvutamist käsitlevad siseriiklikud õigusaktid, eeldusel et need on kooskõlas määruse nr 1408/71 artikli 3 lõikega 1.

55. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Rootsi valitsus on seisukohal, et määruse nr 1408/71 artikli 3 lõike 1 eesmärk on üksnes tagada, et välismaalastel, kelle suhtes nimetatud määrust kohaldatakse, oleksid samad õigused ja kohustused kui liikmesriigi kodanikel. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on ebaselge, kas õigust võrdsele kohtlemisele kohaldatakse ka nende võõrtöötajate suhtes, kes on liikmesriigi enda kodanikud,( ) ja kas teises liikmesriigis teenitud töötasu võrdsustatakse perehüvitiste arvutamisel sissetuleku baasil artikli 3 lõikele 1 vastavalt kodumaal teenitud töötasuga. Kui see nii on, tekib küsimus, kas see kehtib ka Šveitsi kohta, kelle suhtes aluslepingut ei kohaldata. Rootsi valitsuse arvates võivad liikmesriigid oma kodanikke kohelda vähem soodsalt kui teisi Euroopa Liidu kodanikke.

56. Euroopa Kohus otsustas kohtuasjas Petit,( ) et vaba liikumise eeskirju ning määrust nr 1408/71 ja eelkõige selle artiklit 3 ei kohaldata olukordades, mis on igas mõttes ainult ühe liikmesriigi sisesed. Minu meelest nähtub Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest selgesti, et põhikohtuasjas kõne all olev olukord ei ole puhtalt riigisisene olukord, milles ei esine ühtki tegurit, mis seoks seda ühenduse õiguses käsitletud mis tahes olukorraga ja mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed.( )

57. Määruse nr 1408/71 artikli 3 lõikega 1 sotsiaalkindlustuse suhtes rakendatud diskrimineerimiskeelu põhimõte ei keela mitte ainult sotsiaalkindlustushüvitise saajate otsest diskrimineerimist kodakondsuse põhjal, vaid ka kõik kaudse diskrimineerimise vormid, mis teistest eristuskriteeriumidest lähtuvalt viivad tegelikult samale tulemusele.( )

58. Seega tuleb kaudselt diskrimineerivaks pidada siseriiklikus õiguses sätestatud tingimusi, mida kohaldatakse küll sõltumata kodakondsusest, kuid mis mõjutavad peamiselt võõrtöötajaid või mille puhul enamik mõjutatuist on võõrtöötajad, samuti eristamata kohaldatavaid tingimusi, mida on selle riigi kodanikest töötajatel kergem täita kui võõrtöötajatel või mis võivad olla kahjulikud eelkõige viimastele.( ) Sellega seoses ei ole vaja tingimata tuvastada, et kõnealune säte mõjutab palju suuremat osa võõrtöötajaid. Piisab, kui sellel võib selline mõju olla.( )

59. Teistsugune on olukord vaid siis, kui neid õigusnorme õigustavad objektiivsed, asjaomaste töötajate kodakondsusest sõltumatud kaalutlused ja kui need on siseriiklikus õiguses õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsed.( )

60. Minu arvates nähtub Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Borawitz( ) selgesti, et asjaolu, et sotsiaalkindlustushüvitise taotleja on pädeva asutuse asukohaliikmesriigi kodanik, ei välista tema olukorras tingimata määruse nr 1408/71 artikli 3 lõike 1 kohaldamist, kui on tõendatud, et sellel on tõenäoliselt suurem mõju teiste liikmesriikide või käesoleval juhul ka Šveitsi kodanikele või see mõju on neile suurem kui pädeva asutuse asukohaliikmesriigi kodanikele.( )

61. Ma leian, et niisugune siseriiklik õigusakt nagu põhikohtuasjas kõne all olev, mis näeb sisuliselt ette, et vanemahüvitise saamiseks haigushüvitise tasemel ja baastasemest kõrgemal võib arvesse võtta ainult pädeva asutuse asukohaliikmesriigis (Rootsi) teenitud töötasu, jätab eeskätt muude liikmesriikide ja Šveitsi kodanikud ebasoodsamasse olukorda, kuna võib arvata, et nõuet saada töötasu pädeva asutuse asukohaliikmesriigis (Rootsi) ja miinimumtaset ületavat haigushüvitist on kergem täita viimati nimetatud riigi (Rootsi) kodanikel.

62. Peale selle on niisugune õigusakt vastuolus isikute vaba liikumise ja võrdsete elamistingimuste tagamise eesmärgiga, mis on sätestatud kokkuleppe artikli 1 punktides a ja d, ning kokkuleppe artikli 8 punktis a sätestatud konkreetse eeskirjaga võrdse kohtemise tagamise kohta seoses sotsiaalkindlustussüsteemidega. Minu arvates püütakse kokkuleppe artikli 8 punktiga a tagada seda, et isikuid, kes on otsustanud kasutada oma õigust vabalt liikuda, ei tohiks diskrimineerida võrreldes töötajatega, kes on nendega sarnases olukorras, kuid ei ole seda õigust kasutanud.( )

63. Kõnealust Rootsi õigusakti järgides riskib võõrtöötaja nagu E. Bergström sellega, et ta saab väiksemat perehüvitist, kui siis, kui ta poleks kasutanud kokkuleppe alusel antud õigust vabalt liikuda. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et E. Bergström saab vanemahüvitist baastasemel, samas kui samasuguses olukorras Rootsis töötavatel töötajatel on õigus sellele, et nende hüvitis arvutatakse nende haigushüvitise tulubaasi alusel.

64. Arvestades, et konkreetseid sätteid Euroopa Liidu õiguses selle kohta ei ole, pole minu arvates käesoleva diskrimineerimisjuhtumi heastamiseks vaja anda E. Bergströmile haigushüvitise tasemel vanemahüvitist arvutatuna tema Šveitsis teenitud töötasu põhjal. Diskrimineerimise heastamise kohustus nõuab üksnes seda, et E. Bergströmi vanemahüvitis peab olema samasugune nagu siis, kui ta poleks kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja oleks jäänud Rootsi.( ) Minu arvates tuleks võrdlus- või lähtealusena kasutada Rootsi sissetulekutasemeid.( ) Põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras tuleb perehüvitise arvutamisel haigushüvitise tasemel aluseks võtta samasuguse ameti, töökogemuse ja kvalifikatsiooniga töötaja sissetulek.

65. Kohtuistungil väitis Rootsi valitsus, et kui vanemahüvitised haigushüvitise tasemel ei oleks seotud tegelike kindlustusmaksetega, seaks see tõsisesse ohtu Rootsi sotsiaalkindlustussüsteemi tasakaalu.( ) Jättes kõrvale asjaolu, et see väide on liiga üldistatud ja et puuduvad tõendid selle kohta, et Rootsi sotsiaalkindlustussüsteemi rahaline tasakaal on ohus, oleks sellise ohu olemasolu minu arvates raske tõendada, kuna nagu nähtub ka eelotsusetaotlusest, on sellises olukorras makstaval vanemahüvitisel seaduslik ülemmäär ja seda makstakse ainult piiratud aja jooksul.

66. Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon arvasid Euroopa Kohtus toimunud istungil korra, et kõnealuse vanemahüvitise summa arvutamisel võiks aluseks võtta E. Bergströmi abikaasa sissetuleku.( ) Ehkki ma leian, et seda võimalust ei saa täielikult välistada, ei peaks Euroopa Kohus minu arvates seda hüpoteetilist küsimust kaaluma, sest eelotsusetaotluses ei ole seda selgelt tõstatatud, ning kuna asja kohta ei ole piisavalt infot, oleks Euroopa Kohus sunnitud selles küsimuses pigem spekuleerima.

67. Seetõttu olen arvamusel, et kokkulepe ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõige 1 ja artikkel 72 ei nõua, et lapsehooldushüvitise näol antava perehüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel sissetuleku põhjal tuleb Šveitsis teenitud töötasu võrdsustada kodumaal teenitud töötasuga, vaid et pigem tuleks võrdlus- või lähtealusena kasutada pädeva asutuse asukohaliikmesriigi sissetulekutasemeid. Siseriiklik kohus peaks haigushüvitise tasemel perehüvitise arvutamisel lähtealuseks võtma liikmesriigi sellise töötaja sissetuleku, kellel on sama amet, töökogemus ja kvalifikatsioon.

VII. Ettepanek

68. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Regeringsrätteni (Rootsi) eelotsuseküsimustele järgmiselt:

1. Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta, mis allkirjastati 21. juunil 1999 Luxembourgis (edaspidi „kokkulepe”) artiklite 1 ja 8 ning nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001 muudetud kujul) artikli 72 kohaselt peab asjaomase liikmesriigi pädev asutus juhul, kui liikmesriigi õigusaktid seovad perehüvitiste saamise õiguse kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisega, arvesse võtma ka kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodi, mis on täielikult täitunud Šveitsis.

2. Kokkulepe ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõige 1 ja artikkel 72 ei nõua, et lapsehooldushüvitise näol makstava perehüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel sissetuleku põhjal tuleb Šveitsis teenitud töötasu võrdsustada kodumaal teenitud töötasuga, vaid pigem tuleks võrdlus- või lähtealusena kasutada pädeva asutuse asukohaliikmesriigi sissetulekutasemeid. Siseriiklik kohus peaks haigushüvitise tasemel perehüvitise arvutamisel lähtealuseks võtma liikmesriigi sellise töötaja sissetuleku, kellel on sama amet, töökogemus ja kvalifikatsioon.