ELTL artikkel 17 seda järeldust ei muuda. Nimelt esiteks on selle sätte sõnastus sisuliselt sama Amsterdami lepingu lõppaktile lisatud deklaratsiooniga nr 11 kirikute ja mitteusuliste organisatsioonide staatuse kohta. Asjaolu, et direktiivi 2000/78 põhjenduses 24 on sellele deklaratsioonile sõnaselgelt viidatud, näitab selgelt, et liidu seadusandja on seda deklaratsiooni direktiivi, eriti aga selle artikli 4 lõike 2 vastuvõtmisel kindlasti arvesse võtnud, sest see säte viitab konkreetselt direktiivi vastuvõtmise päeval jõus olevatele riigisisestele õigusaktidele ja tavadele. Teiseks väljendab ELTL artikkel 17 küll liidu neutraalsust küsimuses, kuidas liikmesriigid korraldavad oma suhteid kirikute ja usuühenduste või -kogukondadega, kuid ei võimalda olukorda, kus direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 sätestatud kriteeriumide täitmise üle tõhusat kohtulikku kontrolli et teostata (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16 , EU:C:2018:257 , punktid 56 – 58 ).

Võrreldes direktiivi artikli 4 lõike 2 esimese lõiguga sisaldab teine lõik nimelt täpsustust, mille kohaselt kutsenõuete hulgas, mida kirik või muu usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega avalik või eraorganisatsioon võib nõuda tema heaks töötavatelt isikutelt, on nõue, et need isikud tegutseksid heas usus ja lojaalselt kiriku või organisatsiooni eetosele. Nagu nähtub kiillausest „[k]ui käesoleva direktiivi muid sätteid järgitakse“, tuleb selle õiguse teostamisel siiski järgida direktiivi 2000/78 muid sätteid, eriti direktiivi artikli 4 lõike 2 esimese lõiguga kehtestatud kriteeriume, mille suhtes peab vajaduse korral olema võimalik läbi viia tõhus kohtulik kontroll, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 43 märgitud.

teiseks on seoses heas usus ja kõnealusele eetosele lojaalselt tegutsemise nõudega juhtivtöötajate erinev kohtlemine olenevalt nende usutunnistusest või selle puudumisest direktiiviga kooskõlas üksnes juhul, kui asjaomase kutsetegevuse laadi või selle konteksti tõttu on usutunnistus või veendumused asjaomase kiriku või organisatsiooni eetose seisukohast oluline, õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue, mis on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, ning seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

esiteks ei või kirik või muu usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega organisatsioon, kes haldab eraõigusliku kapitaliühingu vormis toimivat haiglat, otsustada kehtestada oma juhtivtöötajatele heas usus ja selle eetosele lojaalselt tegutsemise nõudeid, mis erinevad olenevalt nende töötajate usutunnistusest või selle puudumisest, ilma et selle otsuse suhtes saaks vajaduse korral teostada tõhusat kohtulikku kontrolli, mille käigus tehakse kindlaks, kas direktiivi artikli 4 lõikes 2 sätestatud kriteeriumid on täidetud, ning

Liikmesriigi kohtul, kes lahendab kahe eraõigusliku isiku vahelist vaidlust, on juhul, kui tal ei ole võimalik tõlgendada kohaldatavat riigisisest õigust nii, et see oleks direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikega 2 kooskõlas, kohustus oma pädevuse piires tagada isikutele liidu õiguse üldpõhimõtetest – nagu usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise keelu põhimõte, mis on nüüd sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 21 – tulenevate õiguste kaitse ja sellest tulenevate õiguste täielik toime, jättes vajaduse korral kohaldamata mis tahes vastuolus oleva riigisisese õigusnormi.

Euroopa Kohus on ka leidnud, et kooskõlalise tõlgendamise nõue hõlmab liikmesriigi kohtute kohustust vajaduse korral muuta väljakujunenud kohtupraktikat, kui see põhineb riigisisese õiguse tõlgendusel, mis ei ole kooskõlas direktiivi eesmärkidega (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).

Juhuks kui tal on võimatu tõlgendada põhikohtuasjas käsitletavat riigisisest sätet kooskõlaliselt, tuleb esiteks täpsustada, et direktiivi 2000/78 endaga ei ole kehtestatud võrdse kohtlemise põhimõtet töö saamisel ja kutsealale pääsemisel –põhimõte, mille allikaks on erinevad rahvusvahelised instrumendid ja liikmesriikide ühised põhiseaduslikud tavad –, vaid selle eesmärk on üksnes kehtestada nendes samades valdkondades üldine raamistik, et võidelda erinevatel alustel, sealhulgas usutunnistuse ja veendumuste alusel diskrimineerimise vastu, nagu nähtub selle direktiivi pealkirjast ja artiklist 1 (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).

Teiseks on liikmesriigi kohtul, kes leiab end eelmises punktis kirjeldatud olukorrast, kohustus oma pädevuse piires tagada liidu õigusest isikutele tulenevate õiguste kaitse ja liidu õiguse täielik toime, jättes vajaduse korral kohaldamata mis tahes riigisisese õigusnormi, mis on vastuolus usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise keelu põhimõttega (vt vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte kohta 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 35).

Nimelt enne seda, kui jõustus Lissaboni leping, millega anti hartale sama õiguslik väärtus nagu aluslepingutel, tulenes kõnealune põhimõte liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest. Usutunnistuse või veendumuste alusel igasuguse diskrimineerimise keeld on seega imperatiivne liidu õiguse üldpõhimõttena, mis on nüüd sätestatud harta artiklis 21 ning on iseenesest piisav, et isikutel tekiks subjektiivne õigus, millele nad saavad liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvat valdkonda puudutavas vaidluses vahetult tugineda (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 76).

(vt punktid 64, 67–69 ja 71 ning resolutsiooni punkt 2)