ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Eelnevast nähtub, et selle õiguse, mille eesmärk on töötaja kaitse, austamiseks peab mis tahes üleviimise tähtaeg arvestama sellise töötaja puhul esinevate eriliste asjaoludega, kes on mitme järjestikuse puhkuseaasta vältel töövõimetu. Nii peab kõnealune tähtaeg tagama töötajale eeskätt selle, et tal on vajaduse korral õigus võtta erinevatel ajahetkedel, ettenägelikult ja pikema aja jooksul aega puhkamiseks, ning see peab olema oluliselt pikem puhkuseaastast, mille eest õigus puhkusele tekkis (eespool viidatud kohtuotsus KHS, punkt 38).
53

Nimetatud liikmesriik lisab, et komisjon ei ole tõendanud, et nõutavate lõivude suuruse tõttu oleks kolmandate riikide kodanikel direktiiviga 2003/109 antud õiguste kasutamine takistatud. Ajavahemikus 2006–2009 kasvas mainitud kodanike esitatud pikaajalise elaniku staatuse saamise taotluste arv kiiresti, mis ei jäta kuidagi muljet, et niisuguste lõivude suurusel oleks olnud piirav toime. Samamoodi ei võrdu takistusega pelk asjaolu, et pikaajalise elaniku staatuse taotlustele kehtivad lõivud on suuremad kui summa, mis on ette nähtud analoogilisi dokumente taotlevate liidu kodanike puhul. Pealegi on kolmandate riikide kodanike taotluste puhul läbiviidav uurimine märkimisväärselt põhjalikum kui liidu kodanike puhul.
72

On tähtis lisada, et direktiivi 2006/126 artikli 11 lõike 4 esimene ja teine lõik eristavad sellise isiku juhiloa võimalikku väljastamist ja tunnustamist, kelle juhiluba on teises liikmesriigis piiratud, peatatud või ära võetud. Kui see eristus välja arvata, siis on esimene ja teine lõik sarnaselt sõnastatud. Seega, kui direktiivi 2006/126 artikli 11 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et see säte näeb ette liikmesriigi kohustuse mitte tunnustada juhiluba, mis teises liikmesriigis on väljastatud isikule, kelle juhiluba on esimeses liikmesriigis piiratud, peatatud või ära võetud, siis tuleb sarnast tõlgendamist järgida ka selle direktiivi artikli 11 lõike 4 esimese lõigu puhul, mis näeb niisiis ette kohustuse niisugusele isikule juhiluba mitte väljastada.
Kas tingimus, et salvestis peab olema tehtud „ringhäälinguorganisatsiooni nimel [ja/või] vastutusel”, on täidetud siis, kui ringhäälinguorganisatsioon on tellinud tootjalt salvestise tegemise selleks, et kõnealust salvestist ülekannetes kasutada, ja tingimusel, et ringhäälinguorganisatsioonil on kõnealuse salvestise edastamise õigus?

Kas kolmanda küsimuse punktile b vastamisel võib arvesse võtta järgmisi asjaolusid, või peab nendega arvestama, ning kui see nii on, siis millist tähtsust need omavad:

i) kas lõpliku ja määrava kunstilist külge/toimetamist puudutava otsuse tellitud saate kohta teeb pooltevahelise kokkuleppe põhjal ringhäälinguorganisatsioon või tootja?

ii) kas salvestist puudutavate tootja kohustustega seoses lasub vastutus suhetes kolmandate isikutega ringhäälinguorganisatsioonil nii, nagu siis, kui tegemist oleks ringhäälinguorganisatsiooni enda tegevuse või tegevusetusega?

iii) kas tootjal on ringhäälinguorganisatsiooniga sõlmitud kokkuleppe alusel lepinguline kohustus anda kõnealune saade ringhäälinguorganisatsioonile üle kokkulepitud hinna eest ja katta selle hinna arvelt kõik salvestise tegemisega seotud kulud?
16

Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavate küsimuste asjakohasust, mida siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, eeldatakse. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotlusele saab Euroopa Kohus jätta vastamata vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt eelkõige 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-222/05-C-225/05: Van der Weerd jt, EKL 2007, lk I-4233, punkt 22, ja 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C-158/08: Pometon, EKL 2009, lk I-4695, punkt 13).
54

Kuna esiteks ei ilmne eelotsusetaotlustest, et põhikohtuasjade raames oleks tuvastatud, et kõnealused sõidukid oleksid mõeldud alaliselt kasutamiseks peamiselt Madalmaade territooriumil või et neid tegelikult niimoodi kasutatakse, ning teiseks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus ega Madalmaade valitsus toonud välja ülekaaluka üldise huvi kaalutlusi, millega võiks põhjendada kõnealust piirangut, siis tuleb tõdeda, et EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega pannakse kõnealuse riigi elanikule, kes on mõnes muus liikmesriigis registreeritud sõiduki laenanud viimati nimetatud riigi elanikult, sellise sõiduki riigi territooriumil esmakordsel kasutusele võtmisel kohustus täies ulatuses tasuda maks, mida tavaliselt tuleb maksta sõiduki esimeses liikmesriigis registreerimisel, ilma et arvesse võetakse selle sõiduki kasutamise kestust nendel teedel ning ilma et see isik saaks tugineda maksust vabastamise või maksu tagasinõudmise õigusele, kui sama sõiduk ei ole mõeldud alaliselt kasutamiseks peamiselt esimeses liikmesriigis ning seda tegelikult niimoodi ei kasutata.
43

Sellest järeldub, et kui sellise hagi raames, millega nõutakse rikkumise lõpetamist ja nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuvastatakse, et tarbijalepingu tüüptingimus on ebaõiglane, siis peab siseriiklik kohus ka tulevikus kohaldama omal algatusel kõiki siseriiklikes õigusnormides ette nähtud tagajärgi, selleks et asjaomane tingimus ei oleks siduv tarbijatele, kes on sõlminud lepingu, mille suhtes on kohaldatavad need samad tüüptingimused.
60

Seevastu juhul, kui nende tehingute puhul ei ole tegemist käibemaksudirektiivi artikli 80 lõikes 1 nimetatud tehingutega, tuleb nimetatud artiklit tõlgendada nii, et see annab sellistele äriühingutele nagu on põhikohtuasja hagejad õiguse tugineda nimetatud sättele vahetult selleks, et nõuda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus jätaks selle sättega vastuolus olevad siseriiklikud õigusnormid kohaldamata (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Flughafen Köln vs. Bonn, punkt 33). Kui ZDDS asjaomaseid sätteid ei ole võimalik tõlgendada kooskõlas direktiivi artikli 80 lõikega 1, tuleb liikmesriigi kohtul jätta need sätted kohaldamata osas, milles need ei ole kooskõlas artikli 80 lõikega 1.
12

Saksamaa sotsiaalkindlustusseadustiku (Sozialgesetzbuch) kuuenda raamatu (edaspidi „SGB VI”) § 56 „Lapse kasvatamise aeg” sätestab: „(1) Lapse kasvatamise aeg on lapse eest hoolitsemise aeg kuni lapse kolmeaastaseks saamiseni. Lapse kasvatamise aeg võetakse arvesse ühel vanematest (esimese raamatu § 56 lõike 1 esimese lause punkt 3 ja lõike 3 punktid 2 ja 3), kui: 1. last kasvatas asjaomasel ajal see vanem; 2. lapse kasvatamine toimus Saksamaa Liitvabariigi territooriumil või on sellega võrdsustatud; 3. sellel vanemal ei ole arvessevõtmine välistatud. […] (3) Lapse kasvatamine on toimunud Saksamaa Liitvabariigi territooriumil, kui last kasvatav vanem elas seal alaliselt koos lapsega. Lapse kasvatamine loetakse toimunuks Saksamaa Liitvabariigi territooriumil, kui last kasvatav vanem elas koos oma lapsega alaliselt välismaal ja tegi seal töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise tõttu lapse kasvatamise ajal või vahetult enne lapse sündi kohustuslikke sissemakseid. See kehtib ka abikaasade või kooselupartnerite ühise välismaal viibimise korral, kui last kasvatava vanema abikaasa või kooselupartner tegi selliseid kohustuslikke sissemakseid või ei teinud neid ainult seetõttu, et ta kuulus § 5 lõigetes 1 ja 4 loetletud isikute hulka või oli kohustuslikust kindlustusest vabastatud. […]”.
68

Nagu Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon punktides 169 ja 184 märkinud, on määruse nr 881/2002 peamine eesmärk ja ese võidelda rahvusvahelise terrorismiga. Määruse nr 881/2002 nimetatud eesmärki on meenutatud vaidlustatud määruse põhjenduses 11, milles on öeldud, et „[m]ääruse […] nr 881/2002 eesmärk on ennetada terrorismiga seotud kuritegusid, sealhulgas terrorismi rahastamist, et säilitada rahvusvaheline rahu ja julgeolek”.
86

Sellega seoses olgu meenutatud, et Euroopa Kohus on korduvalt tunnistanud ennast pädevaks lahendama liidu õigusnorme puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on väljaspool nende õigusnormide kohaldamisala ja kuuluvad seetõttu üksnes liikmesriikide pädevusse, kuid kus need liidu õigusnormid on siseriikliku õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et siseriiklik õigus on viidanud nende sisule (vt eelkõige 7. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-310/10: Agafiţei jt, EKL 2011, lk I-5989, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
18

Uurimaks väidete, et eelotsusetaotlus on täies ulatuses vastuvõetamatu või et kolmas ja neljas küsimus on vastuvõetamatud, põhjendatust, tuleb meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (22. juuni 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-188/10 ja C-189/10: Melki ja Abdeli, EKL 2010, lk I-5667, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
68

Kolmanda küsimusega kohtuasjas C-23/11 soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 800/1999 artikli 5 lõiget 7 ning liidu tollieeskirju tuleb tõlgendada selliselt, et eksporditoetuse maksmiseks pädeval tolliasutusel on sellisel juhul nagu on kõne all põhikohtuasjas ja eeldusel, et siseriikliku õiguse kohaselt ei ole eksporditolliasutuse poolt tehtud parandus talle siduv, õigus võtta sõna-sõnalt ekspordideklaratsiooni lahtrisse 2 tehtud kannet ja eksporditoetuse taotlus tagasi lükata põhjendusel, et selle taotluse esitaja ei ole nimetatud taotluses osutatud kaupade eksportija. Samuti soovib see kohus teada, kas see tolliasutus on juhul, kui eksportija kohta ekspordideklaratsiooni lahtrisse 2 tehtud kanne ja lahtris 40 osutatud eeldokumendile tehtud kanne ja/või ekspordilitsentsi omaniku kohta lahtrisse 44 tehtud kanne on vastuolus, kohustatud esitama toetuse taotlejale selle kohta järelepärimise. Lõpuks küsib nimetatud kohus, kas nimetatud tolliasutus peab vajaduse korral ekspordideklaratsiooni lahtrisse 2 tehtud kannet omal algatusel parandama.
55

Nimelt, kui kõnealuse määruse artikli 22 lõike 1 punkti c ja „pensionäride” puhul sama määruse artikli 31 sätete kohaldamise tingimused on täidetud, siis tagavad need sätted, et teises liikmesriigis kui see, kus asub pädev asutus, annab viibimiskoha asutus pädeva asutuse nimel mitterahalisi hüvitisi vastavalt selle teise liikmeriigi asutusele kohaldatavatele õigusnormidele, ning et rahalisi hüvitisi annab vastavalt pädevale asutusele kohaldatavatele õigusnormidele kas pädev asustus ise, või antakse neid tema nimel.
28

Esiteks tuleb tõdeda, et kuigi väljendit „õiglane tasu” kasutatakse määruse nr 2100/94 prantsuskeelse versiooni mõlemas sättes, siis teistes keeleversioonides – muu hulgas saksa ja inglise keeles – see nii ei ole, nagu on märkinud ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 43. Seega ei saa määruse nr 2100/94 kõnealustes sätetes kasutatud samade väljendite põhjal järeldada, et need hõlmavad sama mõistet.
60

Kõike eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid – nagu on vaidlustatud põhikohtuasjas –, mille kohaselt residendist maksumaksja poolt mitteresidendist äriühingule teenuste osutamise eest makstud tasu ei loeta ettevõtlusega seotud kuluks, mida võib maha arvata, kui viimane ei ole kohustatud oma asukohaliikmesriigis tulumaksu maksma või on kohustatud maksma seda asjassepuutuvalt tulult märgatavalt soodsama maksustamiskorra alusel kui see, mille alusel maksustatakse seda tulu esimesena nimetatud liikmesriigis, välja arvatud juhul, kui maksumaksja tõendab, et see tasu vastab tegelikele ja ausatele tehingutele ega ületa tavapäraseid piire, samas kui üldnorm sätestab, et see tasu arvatakse ettevõtlusega seotud kuludena maha, kui see on vajalik maksustatava tulu saamise või säilitamise eesmärgil ja kui maksumaksja esitab tõendid kulude õigsuse ja suuruse kohta.
21

Põhimõtete kohta, mida rakendades saab esitatud küsimusele vastata, on Euroopa Kohus 16. detsembri 1960. aasta otsuses kohtuasjas 6/60: Humblet vs. Belgia riik (EKL 1960, lk 1125, 1156 ja 1157) toonitanud, et ainult siis, kui tasud, mida liit maksab, on kõigist riigimaksudest vabastatud, saavad tema institutsioonid tõhusalt teostada oma ainupädevust määrata kindlaks oma ametnike tulude tegelik suurus ning et see pädevus oleks välistatud, kui liikmesriigid säilitaksid õiguse maksustada neid tulusid oma maksusüsteemi kohaselt. Nii on tuvastatud, et aluslepingud arvavad liidu ametnikele makstavad tasud liikmesriikide maksusuveräänsuse alt välja ning et liidu ainupädevus määrata kindlaks oma ametnike tulude tegelik suurus on möödapääsmatult vajalik mitte üksnes selleks, et tagada liidu haldusaparaadi sõltumatus riikide ametivõimudest, aga ka selleks, et tagada eri kodakondsusega ametnike võrdne kohtlemine.
22

Selle hagi tulemust oodates esitas ERSTE Bank 8. jaanuaril 2007 BCL Tradingu vastu taotluse ka teisese maksejõuetusmenetluse algatamiseks Ungaris, tuginedes sellele, et viimasel on selles riigis tegevuskoht ning et tema vastu on Austrias maksejõuetusmenetlus juba algatatud. Legfelsőbb Bíróság leidis, et asjaomane määrus on kohaldatav, kuid jättis taotluse rahuldamata põhjendusel, et taotluse esitaja ei olnud tõendanud, nagu määruse artikli 3 lõige 2 nõuab, et võlgnikul on Ungaris tegevuskoht.
97

Komisjon vaidlustab tõlgenduse, mille Üldkohus andis määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimesele taandele ärihuvide kaitsega seotud erandi kohta. Komisjon väidab, et oma olemuselt nõuab ettevõtjate koondumine väga suurel hulgal teabe edastamist, mis on olemuselt väga konfidentsiaalne ning millele kohaldatakse ELTL artiklis 339 ja määruse nr 4064/89 artiklis 17 sätestatud ametisaladuse hoidmise kohustust. Seega käesolevas asjas on selleks, et tagada vaidlusaluste dokumentide konfidentsiaalsus ja nende kasutamise piiramine sellega, mis on ette nähtud määruse nr 1049/2001 artiklis 16, vaja, et oleks võimalik keelata nendega tutvumine ilma, et oleks vaja viia läbi nende dokumentide konkreetset ja üksikasjalikku hindamist. Samuti ei ole vaja konsulteerida kolmandate isikutega, kuna määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikest 4 tuleneb selgelt, et vaidlusaluseid dokumente ei saa üldsusele avalikustada. Pealegi on pool, kes need dokumendid esitas, st Lagardère siiamaani vastu nende avalikustamisele, mida tõendab tema osalemine käesolevas kohtuastmes.
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid komisjoni 2. juuli 2008. aasta otsuse 2009/610/EÜ riigiabi C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 ja CP 133/05) kohta, mida Kreeka rakendas ettevõtja Hellenic Shipyards SA suhtes, täitmiseks, ega edastanud Euroopa Komisjonile ettenähtud tähtaja jooksul selle otsuse artiklis 19 loetletud teavet, siis on Kreeka Vabariik rikkunud nimetatud otsuse artiklitest 2, 3, 5, 6, 8, 9 ja 11–19 tulenevaid kohustusi.
6

Määruse artiklis 26 on sätestatud: „1 Kui kostja, kelle alaline elukoht on ühes liikmesriigis, kaevatakse teise liikmesriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva määruse sätetest. 2. Kohus peatab menetluse niikauaks, kuni on tõestatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, või on tõestatud, et selleks on võetud kõik vajalikud meetmed. […]”.
59

Sellega seoses väitis suurem osa kohtuistungil osalenud pooltest vastusena Euroopa Kohtu esitatud küsimusele, et nende kahe tõlgenduse üheaegne olemasolu võib riivata kaubamärgikorra nõuetekohast toimimist liidus. Konkreetsemalt toonitati, et need kaks tõlgendust võivad tingida siseriikliku kaubamärgi õiguskaitse erineva ulatuse, kui see on registreeritud mitmes liikmesriigis, ent samuti sama kaubamärgi õiguskaitse erineva ulatuse, kui see on registreeritud ka ühenduse kaubamärgina. Niisugune erinevus võib muu hulgas mõjutada kaubamärgi rikkumise hagi tulemusi – viimane võib olla tulemuslikum liikmesriikides, kus lähtutakse teatisel nr 4/03 põhinevast tõlgendusest.
103

Euroopa Kohus on küll leidnud, et küsimuse puhul, kas meede kuulub ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, kui komisjoni hinnangud on tehnilised või keerulised, on kohtulik kontroll piiratud (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing ja komisjon, punkt 25; ja British Aggregates vs. komisjon, punkt 114). Üldkohus ei ole siiski tuvastanud, et see antud juhul nii oli.
Direktiivi 93/13 artiklis 6 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglase tingimuseta]. [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]

2. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.”
70

Selles osas tuleb märkida, et kuna kohtuasjas C-612/10 esitatud kahe esimese küsimuse analüüsist ilmneb, et määruse nr 1408/71 artikli 14 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada selliselt, et niisuguses olukorras, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, on Saksamaa Liitvabariigil, kes ei ole selle sätte kohaselt pädev riik, õigus, kuid mitte kohustus maksta oma siseriikliku õiguse kohaselt lapsetoetusi tema territooriumil ajutist tööd tegevale lähetatud töötajale, siis – nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus – peab sellel riigil põhimõtteliselt olema õigus ka otsustada, kas ja kui jah, siis mil viisil tuleb arvesse võtta asjaolu, et kõnealuse sätte kohaselt pädevas riigis, antud juhul Poola Vabariigis, on õigus saada sarnast toetust.
Vc 2000 § B1/2.4 näeb ette:

„[...]

Elamisõigust, mis on loomuldasa ajutine, nimetatakse ajutiseks elamisõiguseks. Küsimus, kas elamisõigus on loomuldasa ajutine või mitte, omab tähtsust ainult siis, kui välismaalasel on tähtajaline elamisluba Vw [2000] artikli 14 tähenduses. Nimetatud elamisluba võib sisaldada ajutist või alalist elamisõigust. Asjaolu, et tähtajaline elamisluba väljastatakse kõige rohkem viieks aastaks, ei näita midagi elamisõiguse kestuse kohta. Samuti ei saa elamisõiguse kestust tuletada asjaolust, et elamisluba on alati väljastatud piiranguga.

Tähtajaline elamisluba annab selle omanikule kas ajutise elamisõiguse või alalise elamisõiguse. Üksnes [Vb 2000] artikli 3.5 alusel saab kindlaks määrata, kas välismaalase elamisõigus on ajutine või alaline. Kui elamisluba väljastatakse mõne [lõikes] 2 loetletud piiranguga, siis on välismaalase elamisõigus loomuldasa ajutine. Kui elamisluba väljastatakse mõne muu piiranguga, siis on välismaalase elamisõigus põhimõtteliselt loomuldasa alaline.

[…]”
36

Mis puudutab Ungari argumente seoses liidu õiguse kohaldatavusega käesolevas asjas, siis vaidleb Slovaki Vabariik esiteks vastu, et asjaolu, et direktiiv 2004/38 ei näe riigipeade liikumise osas ette erandit, ei tähenda, et kõnealune direktiiv on riigipeade suhtes kohaldatav, kuivõrd liidu õiguse kohaldamine riigipeade suhtes on välistatud aluslepingute endiga. Teiseks vaidlustab Slovaki Vabariik nagu ka komisjon direktiivi 2004/38 ja direktiivi 2003/109 vahelise võrdluse, kuna neil kahel õigusaktil on erinevad eesmärgid, kusjuures teisena nimetatud õigusakti eesmärk on parandada riigis seaduslikult viibivate sisserändajate lõimumist. Kolmandaks ei tulene 24. novembri 1992. aasta otsusest kohtuasjas C-286/90: Poulsen ja Diva Navigation (EKL 1992, lk I-6019) ja 16. juuni 1998. aasta otsusest C-162/96: Racke (EKL 1998, lk I-3655) liidu seadusandjale kohustust näidata iga teisese õiguse akti osas aluslepingute esemeline ja isikuline kohaldamisala rahvusvahelise õiguse kontekstis. Lõpuks märgib Slovaki Vabariik neljandaks, et 6. aprilli 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-241/91 P ja C-242/91 P: RTE ja ITP vs. komisjon (EKL 1995, lk I-743) ja 22. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-301/08: Bogiatzi (EKL 2009, lk I-10185) on asjakohased vaid siis, kui vaidlustatud ei ole liidu pädevust, millega käesolevas asjas just tegemist ei ole.
17

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et teenuste osutamise vabaduse piiranguga on tegemist siis, kui teenuste saaja, kellele osutab teenuseid teises liikmesriigis asuv teenuste osutaja, on selle liikmesriigi, mille residendiks on teenuste saaja ja kus teenuseid osutatakse, õigusnormidest tulenevalt kohustatud kinni pidama selle teenuse eest makstavalt tasult maksu, kuigi selline kinnipidamiskohustus puudub juhul, kui asjaomane teenuste osutaja on teenuste saajaga sama liikmesriigi resident? 2. a) Kas juhul, kui eelnevale küsimusele tuleb vastata, et õigusnormid, millega nähakse ette, et teenuste saajal tuleb maks kinni pidada, piiravad teenuste osutamise vabadust, võib selline piirang olla õigustatud vajadusega tagada maksude kogumine ja sissenõudmine sellistelt välismaa äriühingutelt, kes viibivad Madalmaades lühiajaliselt ning keda on raske kontrollida ja mis seetõttu muudab Madalmaadele antud maksustamispädevuse teostamise keeruliseks? b) Kas niisugusel juhul on oluline see, et asjakohast sätet on hiljem käesoleva asja asjaoludega sarnaste asjaolude osas muudetud nii, et loobutud on ühepoolsest maksu sissenõudmisest, kuna see ei olnud lihtsalt ja tõhusalt teostatav? 3. Kas see säte läheb kaugemale kui vajalik, arvestades võimalusi, mida pakub vastastikuse abina maksude sissenõudmisel eelkõige [nõukogu 15. märtsi 1976. aasta] direktiiv 76/308/EMÜ (vastastikuse abi kohta teatavate lõivude, tollimaksude, maksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (EÜT L 73, lk 18; ELT eriväljaanne 02/01, lk 44; muudetud nõukogu 15. juuni 2001. aasta direktiiviga 2001/44/EÜ (EÜT L 175, lk 17; ELT eriväljaanne 02/12, lk 27) edaspidi „direktiiv 76/308”)? 4. Kas eeltoodud küsimustele vastamisel on oluline see, kas maksu, mis kuulub tasumisele rahaliselt tasult selles liikmesriigis, kus asub teenuste saaja, saab maha arvata maksudest, mida võlgnetakse selliselt tasult teises liikmesriigis?”
37

Arvestades eelnevaid kaalutlusi tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 90/434 artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt sõltub selle direktiivi kohaselt jaotumistehingule kohaldatavate maksusoodustuste andmine tingimusest, et seda tehingut puudutav taotlus peab olema esitatud kindlaksmääratud tähtajal. Sellegipoolest tuleb siseriiklikul kohtul kontrollida, kas selle tähtaja rakendamise kord ja eriti tähtaja alguskuupäeva kindlaksmääramine, on piisavalt täpsed, selged ja ootuspärased, et maksukohustuslastel oleks võimalik teada oma õigusi ja et need tagaksid viimastele õiguse saada selle direktiivi sätetega ette nähtud maksusoodustusi.