KOHTUJURISTI ETTEPANEK

L. A. GEELHOED

esitatud 20. jaanuaril 2005( )

Kohtuasi C-402/03

Skov ÆG

versus

Bilka Lavprisvarehus A/S

ja

Bilka Lavprisvarehus A/S

versus

Jette Mikkelsen

ja

Michael Due Nielsen

(Vestre Landsret’i (Taani) eelotsusetaotlus)

Tootevastutus – Tarnija tootevastutus

I. Sissejuhatus

1. Vestre Landsret’i (Taani apellatsioonikohus) esitatud eelotsusetaotluse esemeks on nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamise kohta( ) (edaspidi „direktiiv”) tõlgendamine. Selles soovitakse eelkõige teada saada, kas see direktiiv, mis paneb tootevastutuse peamiselt tootjale ja ainult teise võimalusena tarnijale, võimaldab liikmesriikidel sellist vastutuse jagunemist muuta ja, kui jah, siis mil määral.

2. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule direktiivi tõlgendamise kohta viis küsimust. Need puudutavad probleeme, mida on juba käsitletud 25. aprilli 2002. aasta otsustes kohtuasjas C‑52/00: komisjon vs. Prantsusmaa,( ) kohtuasjas C‑154/00: komisjon vs. Kreeka( ) ja kohtuasjas C‑183/00: González Sánchez,( ) ning konkreetselt küsimust, kas direktiiv võimaldab tootevastutust laiendada teistele ettevõtjatele peale direktiivis määratletute.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigusnormid

3. Direktiivi artikkel 1 näeb ette, et „tootja” vastutab „kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus”. Direktiivi tähenduses hõlmab „tootja” mõiste toote valmistajat (artikli 3 lõige 1) ja ühendusse importijat (artikli 3 lõige 2).

4. Direktiivi artikli 3 lõige 3 näeb ette:

„Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, käsitletakse toote iga tarnijat selle tootjana, kui ta ei tee kahjukannatajale mõistliku aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid. Kui toode ei osuta lõikes 2 nimetatud importija andmetele, kehtib seesama ka sisseveetud toote puhul, isegi kui tootja nimi on märgitud.”

5. Direktiivi artikli 13 kohaselt:

„Käesolev direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.”

B. Siseriiklikud õigusnormid

6. Taanis võeti direktiiv üle 7. juuni 1989. aasta seadusega nr 371 (edaspidi „Taani seadus”).

7. Selle seaduse asjaomased sätted on sõnastatud järgmiselt:

8. Artikkel 4:

„1. Tootjana käsitletakse valmistoote või koostisosa valmistajat või tooraine tootjat, isikut, kes toodab või koristab looduslikku toodet, ning isikut, kes tootel oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana.

2. Tootjana käsitletakse samuti iga isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks või mõnes muus vormis turustamiseks mõeldud toote.

3. Tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana.

4. Kui ühenduses valmistatud toote läbi kannatanu ei saa tootjat kindlaks teha või kui kolmandas riigis valmistatud toote läbi kannatanu ei saa kindlaks teha selle ühendusse importijat, käsitletakse tootjana toote tarnijat.

5. Lõiget 4 ei kohaldata, kui tarnija teatab kannatanule mõistliku tähtaja jooksul tootja või importija nime ja aadressi või talle toote tarninud isiku nime ja aadressi. Tarnija ei või kannatanule osutada väljaspool Euroopa Ühendust asuvat vastutavat isikut.”

9. Artikkel 10:

„Tarnija vastutab kannatanute ja temast turustamisahelas tagapool olevate tarnijate ees toote puuduste eest vahetult.”

10. Artikkel 11:

„1. Kui käesoleva seaduse kohaldamisel on sama kahju eest vastutavad mitu isikut, on nende vastutus solidaarne.

[…]

3. Tarnija või tootjana kannatanule kahju hüvitajal või temast tootmis- ja turustamisahelas tagapool oleval tarnijal on artikli 4 lõike 2 või lõike 4 kohaselt temast tootmis‑ ja turustamisahelas eespool olevate ettevõtjate suhtes regressiõigus. […]”

III. Asjaolud ja menetlus

11. J. Mikkelsen ja M. Due Nielsen ostsid 24. aprillil 1998 Bilka Lavprisvarehus A/S (edaspidi „Bilka”) poest munaresti 30 munaga.

12. Mune kasutati 15. mail 1998 munadest valmistatud koogi küpsetamiseks, mille J. Mikkelsen ja M. Due Nielsen tarbisid koos.

13. 16. mail 1998 jäid J. Mikkelsen ja M. Due Nielsen mõlemad haigeks. Seejärel haiglas tehtud uuringud näitasid, et nad olid mõlemad nakatunud salmonelloosi.

14. Kannatanud esitasid hagi tarnija Bilka vastu, kes esitas omakorda nõude tootja Skovile (kust need munad olid ostetud).

15. Esimese astme kohtu otsuses tuvastati, et Bilka kui tarnija vastutab J. Mikkelsenile ja M. Due Nielsenile tekitatud kahju eest ning võib esitada nõude Skovi vastu, kuna too vastutab tootjana salmonellat sisaldavate munade eest.

16. Bilka ja Skov kaebasid otsuse edasi, väites, et Taani seaduse artikkel 10 on direktiiviga vastuolus. Vestre Landsret otsustas 26. septembri 2003. aasta määrusega esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Esimene küsimus

Kas õigusnorm, mille kohaselt läheb direktiivis ette nähtud tootja vastutus tingimusteta tarnijale üle, on vastuolus nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiiviga liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta?

2. Teine küsimus

Kas õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb vastavalt kohtupraktikale tingimusteta üle kohtupraktikas määratletud tootja vastutus puudustega tootega tarbija isikule või varale tahtlikult kahju tekitamise eest, on eespool viidatud direktiiviga vastuolus?

3. Kolmas küsimus

Viidates:

1. ministrite nõukogu protokollile (BEUC-News, Legal Supplement 12, november/detsember 1985, lk 20 ja 21), mille punktis 2 on öeldud:

„Avaldused artiklite 3 ja 12 kohta: „nõukogu ja komisjon on seoses artiklite 2 ja 10 tõlgendamisega ühisel arvamusel selles osas, et miski ei takista seda, et iga liikmesriik võiks oma siseriiklikes õigusaktides sätestada eeskirju tarnija vastutuse kohta, kuna direktiivis ei ole nende vastutust reguleeritud. Samuti on nad üksmeelsed selles suhtes, et direktiivi kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada eeskirju vastutuse lõpliku jagunemise kohta mitmete vastutavate tootjate (vt artikkel 3) ja tarnijate vahel” [siin ja edaspidi on protokolli tsiteeritud mitteametlikus tõlkes],

2. direktiivi artiklile 13, mis sätestab:

„Käesolev direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.”

küsitakse, kas direktiiviga on vastuolus, et liikmesriik reguleerib õiguslikult tarnija tootevastutust, tingimusel et tarnija on määratletud, nagu Taani seaduse artikli [4] lõike 3 esimeses lauses, kui isik, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana tootevastutuse direktiivi artiklis 3 antud määratluse tähenduses.

4. Neljas küsimus

Kas direktiiviga (nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiiv liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta) on vastuolus, et liikmesriigid kehtestavad õigusnormi tootevastutuse kohta, mille kohaselt tarnijale – ilma et ta oleks ise tootja või tootjaga samastatav isik vastavalt direktiivi artiklile 3 – läheb üle:

– tootja vastutus direktiivi tähenduses;

– kohtupraktikal põhinev tootja süüline tootevastutus tarbija isikule ja varale tekitatud kahju eest?

Asjaomane õigusnorm eeldab:

a) et tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana (Taani seaduse artikli [4] lõike 3 esimene lause);

b) et vastutab tootja ning et järelikult tarnija ei vastuta, kui seda ei ole ette nähtud (Taani seaduse artikkel 10);

c) et tarnijal on tootja vastu regressiõigus (Taani seaduse artikli 11 lõige 3).

5. Viies küsimus

Kas direktiiviga (nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiiv liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamise kohta) on vastuolus, et liikmesriigid säilitavad mitte seadusest, vaid kohtupraktikast tulenevat direktiivist varasemat eeskirja, mille kohaselt tarnijale – ilma et ta oleks ise tootja või tootjaga samastatav isik vastavalt direktiivi artiklile 3 – läheb üle:

– tootja vastutus direktiivi tähenduses;

– kohtupraktikal põhinev tootja süüline tootevastutus tarbija isikule ja varale tekitatud kahju eest?

Asjaomane kohtupraktikast tulenev norm eeldab:

a) et tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana (Taani seaduse artikli [4] lõike 3 punkt 1);

b) et vastutab tootja ning et järelikult tarnija ei vastuta, kui seda ei ole ette nähtud (Taani seaduse artikkel 10);

c) et tarnijal on tootja vastu regressiõigus (Taani seaduse artikli 11 lõige 3).”

IV. Märkused

17. Käesolevas kohtuasjas esitatud kirjalikud ja suulised märkused võib jagada kahte kategooriasse. Ühelt poolt põhikohtuasja kostjate – kannatanute – ja Taani valitsuse märkused, mis toetavad väidet, mille kohaselt direktiiviga ühtlustati täielikult ainult tootjapoolne tootevastutus ja mille kohaselt järelikult säilib liikmesriikide õigus säilitada või vastu võtta erinorme tarnijate objektiivse vastutuse kohta. Teiselt poolt põhikohtuasja hagejate – Bilka ja Skovi –, Hispaania valitsuse ja komisjoni märkused, milles märgitakse, et direktiiv nägi ette tootevastutuse täieliku ühtlustamise, omistades selle vastutuse ainult tootjatele ja tootjatega samastatavatele ettevõtjatele.

18. Taani valitsus tugineb oma väites kahele erinevale argumendile. Kõigepealt väidab ta, et direktiivi artikkel 3 sisaldab ainult tootja ja tootjaga samastatavate ettevõtjate määratlust. Sellest tulenevat vastupidi, et direktiiviga ei ole reguleeritud selleiste vahendajate nagu tarnijad vastutust tootmis- ja turustamisahelas. Seda tõlgendust kinnitavat direktiivi artikkel 13 ja kaks nõukogu 25. juuli 1985. aasta 1025. koosoleku protokolli avaldust – teine ja kuueteistkümnes.

19. Teise võimalusena väidab Taani valitsus, et Taani õigusakti kohaselt ei ole tarnija vastutus autonoomne, sest Taani seaduse artikli 10 ja artikli 11 lõike 3 kohaselt vastutab tarnija kannatanute ees vaid sel määral, mil määral võib vastutada tootja. Tarnija seisund sarnaneb seega tagatisele solidaarse vastutuse korral. Taani õigusnorm erineb seega Prantsuse eeskirjast, mille vastuolu direktiiviga tuvastati eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa.( ) Taani valitsus järeldab sellest, et see kohtupraktika ei ole Taani õigusnormi suhtes kohaldatav.

20. Juhul kui seda tõlgendust arvesse ei võeta, palub Taani valitsus Euroopa Kohtul oma kohtupraktika, vähemalt tarnija vastutuse osas, uuesti läbi vaadata, selle kohtupraktika negatiivsete tagajärgede tõttu tarbijate huvide kaitsele. Juhul kui Euroopa Kohus tuvastab, et Taani seadus on direktiiviga vastuolus, palub ta Euroopa Kohtul piirata tehtava otsuse ajalist mõju kohtuotsuse kuupäevaga.

21. Skov, Bilka, Hispaania valitsus ja komisjon viitavad oma argumentides peamiselt eespool viidatud kohtuotsusele komisjon vs. Prantsusmaa. Nad on seisukohal, et sellest kohtuotsusest tuleb järeldada, et Taani seaduse artikli 4 lõike 3, artiklite 10 ja 11 sätted on direktiiviga vastuolus.

22. Nende menetlusse astujate arvates tuleb nõukogu protokollis esitatud teist avaldust tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad kehtestada tarnija vastutuse kohta oma eeskirju, aga ei või kanda tarnijale üle objektiivset tootevastutust, nagu see on direktiivis tootjale omistatud.

23. Skov väidab ühtlasi, et Taani seaduse artiklit 10 tuleb tõlgendada vastavalt direktiivile, mis on tema arvates vahetult kohaldatav. Taani seaduse artikliga 10 ei saa seega panna tarnijale suuremaid kohustusi, kui on osutatud direktiivi artiklis 3. Selle väite toetuseks viidatakse Euroopa Kohtu praktikale kohtuasjades Von Colson ja Karmann, Marleasing, Wagner, Miret ja Faccini Dori.( )

V. Hinnang

A. Esialgsed märkused

24. Antud kohtuasjas on põhiküsimus, kas direktiiv välistab õigusnormi kohaldamise, mille kohaselt tarnija (või muu vahendaja) peab võtma tingimusteta direktiivi alusel tootjale omistatud vastutuse.

25. Direktiiv näeb ette objektiivse tootevastutuse eeskirjad. Selle artikli 1 kohaselt võivad kahjukannatajad nõuda kahju hüvitamist, kui kahju tekitas puudulik toode, ja tingimusel, et nad tõestavad põhjusliku seose puuduse ja kahju vahel (artikkel 4). Artiklis 1 määratakse vastutajaks puudusega toote tootja.

26. Direktiivi artikkel 3 sisaldab „tootja” – järelikult direktiivi tähenduses vastutava isiku – mõiste õiguslikku määratlust. See tähendab nimelt:

– valmistoote valmistajat, mis tahes tooraine tootjat või koostisosa valmistajat ja iga isikut, kes tootel oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana (lõige 1);

– isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks või muul kujul turustamiseks mõeldud toote (lõige 2);

– tarnijat, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha ja kui ta ei tee kahjukannatajale mõistliku aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid (lõige 3).

27. See säte võeti Taani õigusesse üle tootevastutust käsitleva Taani seaduse artikli 4 lõigetega 1, 2, 4 ja 5. Taani seadusandja lisas aga direktiivis ette nähtud vastutajate kategooriatele ühe erilise kategooria. Taani seaduse artikli 10 kohaselt vastutavad tarnijad toote puuduste eest vahetult kannatanute ja turustamisahelas järgnevate tarnijate ees. Eespool viidatud seaduse artikli 4 lõike 3 määratluse kohaselt on artikli 10 tähenduses tarnija isik, kes laseb oma äritegevuse raames toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana.

28. Sisuliselt palub siseriiklik kohus Euroopa Kohtul täpsustada, kas tootevastutuse ühtlustamist direktiiviga tuleb pidada täielikuks ühtlustamiseks, mis ei jäta liikmesriikidele vastutavate isikute ringi kindlaksmääramisel mingit kaalutlusruumi.

29. Euroopa Kohus on seda põhimõttelist küsimust käsitlenud reas hiljutistes eespool viidatud kohtuotsustes: komisjon vs. Prantsusmaa, González Sánchez ja komisjon vs. Kreeka.( ) Oma ettepanekutes nendes kohtuasjades olin ma direktiivi sõnastuse, ülesehituse ja selle põhjendustest tulenevate eesmärkide analüüsi põhjal seisukohal, et direktiiv ühtlustab objektiivse tootevastutuse täielikult. Sellest tuleneb, et liikmesriikidele direktiivi oma siseriiklikku õiguskorda ülevõtmisel jäetud kaalutlusruum on direktiivi tekstis täielikult kindlaks määratud. Analoogse argumenteerimise põhjal jõudis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsustes samale tõdemusele, nagu tuleb selgelt välja eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktidest 16−19.

30. Nimelt märgib Euroopa Kohus punktis 16, et liikmesriikidele jäetud kaalutlusruum on direktiivis endas täielikult kindlaks määratud ja see tuleb välja lugeda direktiivi sõnastusest, eesmärgist ja ülesehitusest.

31. Euroopa Kohus märgib seejärel punktis 17, et puudustega toodete tõttu tekitatud kahju suhtes tootjatele ühtlustatud tsiviilvastustuskorra kehtestamisega vastab direktiiv eesmärgile tagada ettevõtjate vahel moonutamata konkurents, lihtsustada kaupade vaba liikumist ja vältida erinevusi tarbijakaitse tasemes.

32. Euroopa Kohus märgib veel punktis 18, et direktiiv ei sisalda ühtegi sätet, mis lubaks sõnaselgelt liikmesriikidel vastu võtta või säilitada selles reguleeritavates küsimustes rangemaid sätteid kõrgema tarbijakaitsetaseme tagamiseks.

33. Lõpuks märgib Euroopa Kohus punktis 19, et asjaolu, et direktiiv näeb ette teatud erandid või viitab siseriikliku õiguse teatud punktidele, ei tähenda, et ühtlustamine ei ole direktiivis reguleeritavates valdkondades täielik.

34. Järelikult jõuab Euroopa Kohus järeldusele, et direktiivi artiklit 13 ei saa tõlgendada selliselt, et see jätab liikmesriikidele võimaluse säilitada direktiivis sätestatust erinev üldine objektiivse tootevastutuse kord.

35. Seejärel tuvastas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktis 22 ja kohtuotsuse González Sánchez punktides 31–33, et kõnealuses direktiivis sätestatud kord ei välista lepingust tuleneva või lepinguvälise vastutuse muudel alustel, näiteks varjatud puuduste vastasel garantiil või süül põhineva vastutuse kohaldamist.

36. Enne esitatud küsimustele vastamist uurin ma kõigepealt küsimust, kas Taani valitsuse ja põhikohtuasja kostjate esitatud argumendid sisaldavad uusi elemente, võrreldes eespool viidatud argumentidega, ja kas need annavad alust selle kohtupraktika ülevaatamiseks.

37. Taani valitsus põhjendas üksikasjalikult väidet, mille kohaselt direktiiv näeb ette ainult tootja vastutuse ühtlustamise. Peale tarnija teisejärgulise vastutuse osalise reguleerimise direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud juhul, kui puudusega toote tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, ei olevat direktiivi eesmärk tarnija ja teiste vahendajate vastutuse üldine reguleerimine. Nimetatud valitsus järeldab sellest, et selles osas säilib liikmesriikide endi õigusloomepädevus.

38. Ma ei saa nõustuda selle väitega ega selle põhjenduseks esitatud argumentidega. Nagu nähtub juba korduvalt viidatud kohtupraktikast, on direktiivi eesmärk objektiivse tootevastutuse täielik ühtlustamine. Selline reguleerimine hõlmab vähemalt vastutuse eseme, see tähendab puudusega toote tekitatud kahju määratlust, kaitstud isikute ringi ja lõpuks vastutavate isikute ringi. Seega, kui möönda, et direktiiviga toimub täielik ühtlustamine, tuleneb sellest, et vastutavate isikute ringi määratlus on ühtlasi ammendav.

39. Seetõttu ei ole liikmesriikidel enam voli laiendada vastutajate ringi tarnijatele ja teistele vahendajatele, välja arvatud sõnaselgelt direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud juhtudel.

40. Oma väite põhjenduseks tugines Taani valitsus ka kahele avaldusele, millest ühe tegi nõukogu ning teise nõukogu ja komisjon ja mis on direktiivi kohta lisatud nõukogu 25. juuli 1985. aasta 1025. koosoleku protokolli.( ) Kuigi neid ei ole eespool viidatud kohtuotsustes nimetatud, olevat need direktiivi tõlgendamisel asjakohased.

41. Enne kolmanda küsimuse uurimist, kus ma käsitlen neid avaldusi lähemalt, märgin ma siinkohal, et nende juriidiline olemus ega aineline sisu ei mõjuta direktiivi sõnastust, ülesehitust ja eesmärki.

42. Põhikohtuasja kostjad ja Taani valitsus rõhutasid nii oma kirjalikes märkustes kui ka kohtuistungil, kui erinevalt reguleerivad nende arvates tarnijate objektiivset vastutust Taani õigusnorm ja Prantsuse tsiviilseadustiku artikkel 1386‑7, mille vastuolu direktiiviga Euroopa Kohus tuvastas eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa.( )

43. Selle kohta ma märgin, et antud juhul tuleb esiteks välja selgitada, kas selline säte nagu Taani seadusesäte on direktiiviga vastuolus või mitte. Nende kahe sätte väidetavatest erinevustest ei saa tuletada otsustavaid argumente selle küsimuse vastuse põhjendamiseks.

44. Juhul kui Euroopa Kohus ei jaga tema arvamust, mille kohaselt Taani õigusnorm on tarnija objektiivse tootevastutuse kohta kooskõlas direktiiviga, nagu Euroopa Kohus seda tõlgendas kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, palub Taani valitsus Euroopa Kohtul see kohtupraktika üle vaadata.

45. Mulle näib, et selle hiljutise kohtupraktika ülevaatamine ei ole õige. Asjaomastes kohtuasjades, nagu ka minu ettepanekutes, märgiti grammatilise, süstemaatilise ja ajaloolise analüüsi põhjal, et direktiiviga toimub tõepoolest täielik ühtlustamine. Taani valitsuse argumendid – mis seisnevad peamiselt selles, et Euroopa Kohtu tõlgendusest tulenevat tema arvates ebapiisav tarbijakaitse – ei saa anda tulemust, mis oleks vastupidine ühenduse seadusandja selge tahtega, nagu seda on direktiivis väljendatud.

46. Kui nii tundlikku ja delikaatset valdkonda kui tootevastutust käsitlev direktiiv on vastuolus ühe või mitme liikmesriigi eelistustega, tuleb seda erisust ühenduse põhiseadusliku korra raames püüda lahendada mitte contra legem tõlgendamisega, vaid ühenduse seadusandja algatusega. Pealegi tuleneb Taani valitsuse toimingutest nõukogu eesistuja ülesannetes, et ta on sellest põhiseadusloogikast teadlik.( )

47. Igaks juhuks märgin ma lisaks, et kui Euroopa Kohus tahaks vastu võtta Taani valitsuse soovitatud tõlgenduse, tuleneks sellest paratamatult hiljutise kohtupraktika, nagu see sisaldub eespool viidatud kohtuotsustes komisjon vs. Prantsusmaa ja González Sánchez,( ) muutmine. Sellise tõlgendamise tagajärjel laieneks direktiivis sõnaselgelt taotletav tootjate esmane vastutus teistele tootmisahela lülidele, nagu vahendajatele (tarnijatele).

48. Selline nihe kohtupraktikas tähendaks ka, et Euroopa Kohtu esitatud argumendid – direktiivi sõnastus, ülesehitus ja taust – täieliku ühtlustamise toetuseks, mis omistab objektiivse tootevastutuse eranditult tootjale, kaotaks kandvuse.

B. Esimene küsimus

49. Esimene küsimus puudutab teisi ettevõtjaid peale tootjate, nagu need on määratletud direktiivi artikli 3 lõikes 3. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle sättega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt läheb direktiivi alusel tootjatele omistatud vastutus tingimusteta tarnijale üle.

50. Vastus sellele küsimusele nähtub selgelt eespool viidatud kohtuotsusest komisjon vs. Prantsusmaa. Selles kohtuasjas oli tegemist Prantsuse tsiviilseadustiku sättega (artikkel 1386‑7), mis samastas tarnijad vastutuse osas tootjatega. Euroopa Kohus otsustas, et selline täielik samastamine on direktiiviga vastuolus, kuna selle artikli 3 lõige 3 näeb ette ainult teisejärgulise vastutuse juhul, kui tootja isik ei ole teada.

51. Prantsuse tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 ja Taani seaduse artikli 10 võrdlemisest tuleneb, et need kaks õigusnormi sätet on paljuski sarnased.

52. Kõnealuse tsiviilseadustiku artikkel 1386‑7 sätestab, et müüja, rentija, välja arvatud liisija või liisijaga samastatav rentija, või teised kutselised tarnijad vastutavad toote ohutusalase puuduse eest samadel tingimustel kui tootja. Vajadusel on vahendajal tootja suhtes regressiõigus.

53. Taani seaduse artikkel 10 näeb ette tarnija vastutuse toote puuduste eest kannatanute ja tarnijale turustamisahelas järgnevate tarnijate ees. Selle seaduse artikli 11 lõike 3 kohaselt on kannatanule kahju hüvitanud vahendajatel õigus tootja vastu nõuet esitada.

54. Kuigi need kaks sätet on vastutajate ringi määratluse osas mõneti erinevad, tuleb täheldada, et mõlemad laiendavad vastutajate ringi tarnijatele ja vahendajatele oluliselt laiemas tähenduses, kui on ette nähtud direktiivi artikli 3 lõikes 3. Lisaks sisaldavad Prantsuse tsiviilseadustiku artikkel 1386‑7 ja Taani seaduse artikkel 10 ja artikli 11 lõige 3 ilmsetel põhjustel regressiõigust, samas kui direktiivi eesmärk on just nimelt sellist menetluste kumuleerimist vältida, piirates vastutajate ringi tootjatega.

55. Nii põhikohtuasja kostjad kui ka Taani valitsus tuginesid Prantsuse õigusnormi ja Taani sätete vahelistele erinevustele. Üks sisaldavat tõelist vastutusklauslit, samas kui teised puudutavat vaid tingimuslikku vastutust. Prantsuse korra kohaselt oleks kannatanul õigus nõuda tarnija vastutust talle müüdud puudusega toodete suhtes, see tähendab nii toodete suhtes, mis olid juba nende käibele laskmise hetkel puudusega, kui ka toodete suhtes, milles tekkisid puudused hilisemates turustusjärkudes. Seevastu Taani sätete kohaselt saab kannatanu tarnijalt vastutust nõuda ainult juhul, kui tegemist on toodetega, mis olid käibele laskmise hetkel puudusega.

56. Millised need erinevused ka ei oleks, näivad need mulle asjassepuutumatud määratlemisel, kas Taani seaduse artikli 10 ja artikli 11 lõike 3 ulatus ratione personae on direktiivi artikliga 3 kooskõlas. Selle suhtes tuleks märkida, et Taani sätetes määratletud vastutajate ring, kelle vastu on kannatanul õigus puudega toote asjus nõuet esitada, on laiem kui direktiivi artiklis 3 sisalduv. Kohtuotsusest komisjon vs. Prantsusmaa tuleneb, et ainult sellest elemendist piisab nende sätete direktiiviga kokkusobimatuks tunnistamiseks. Pealegi hõlmab Taani õigusnormi kohaldamine peaaegu vältimatult menetluste kumuleerimist, mida aga ühenduse seadusandja soovis just vältida.( )

C. Teine küsimus

57. Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu arvamust Taani kohtupraktika, mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle kohtupraktikas määratletud tootja vastutus puudustega tootega tarbija isikule või varale tahtlikult kahju tekitamise eest, kooskõla kohta direktiiviga.

58. Toimikust nähtub, et enne direktiivi vastuvõtmist reguleeris nii tootja kui ka tarnija tootevastutust Taanis kohtupraktika.

59. Selle kohtupraktika kohaselt hinnati tootevastutust kõigepealt vastavalt Taani õiguse tsiviilvastutuse kohaldamise üldnormidele, mis põhinevad süü mõistel. Kohtupraktika ja õigusteooria arengus jõuti aga välja selleni, et tootjat peeti vastutavaks raske süü korral vastutuse alusel ja mõnedel juhtudel mittesüülise vastutuse korral.

60. Selles kohtupraktikal põhinevas süsteemis vastutas tootega tekitatud kahjude suhtes tarnija teiste temast tootmis‑ ja turustamisahelas eespool olevate ettevõtjate eest. See vastutus oli – ja on endiselt – mittesüüline vastutus.

61. Direktiivi Taani õigusesse seadusega nr 371 üle võtmisega võeti tootja objektiivse tootevastutuse osas direktiivis sätestatud kord täielikult üle. Mis puutub tootja vastutusse süü korral, siis jäi jõusse olemasolev kohtupraktikal põhinev süsteem.

62. Eespool viidatud seaduse artikliga 10 kodifitseeriti varasem kohtupraktika tarnija objektiivse vastutuse kohta. Seaduse ettevalmistustöödest nähtub, et Taani seadusandja soovis seda kohtupraktikat selle sättega kinnitada ja et seaduse vastuvõtmise ajal oli Taani valitsus veendunud, et tarnija vastutust direktiivis ei reguleeritud.

63. Selle tootevastutust käsitlevate seadusesätete ja kohtupraktikast tulenevate eeskirjade kombinatsiooni võib lahutada kolmeks elemendiks, nimelt:

– objektiivne tootja vastutus,

– tarnija kohustus võtta tootja vastutus („teisene tarnija vastutus”),

– süüline vastutus või tootja raskest hooletusest tulenev vastutus.

64. Mis puutub tootja objektiivsesse vastutusse, siis direktiivi artiklis 3 antud määratlused võeti üle Taani seaduse artikli 4 lõigetes 1, 2, 4 ja 5, samas kui objektiivse vastutuse põhimõte sätestati selle seaduse artiklis 6. Seega, kuna see element on direktiiviga kooskõlas, ei vaja see edasist käsitlemist.

65. Mis puudutab teist elementi – tarnija teisest vastutust – siis ma juba märkisin esimese küsimuse analüüsis, et Taani seaduse artikkel 10 ja artikli 11 lõige 3 on vastuolus direktiiviga, milles piirati objektiivne vastutus tootjatega.

66. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Taani kohtul on samuti küsimus selle kohta, kas direktiivi artikli 13 võib võtta tootevastutuse laiendamise õiguslikuks aluseks.

67. Sama küsimus esitati eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa.( ) Selles kohtuotsuses oli Euroopa Kohtu vastus sellele eitav. Viitan punktidele 21–23, kus Euroopa Kohus märkis, et „direktiivi artiklit 13 ei saa tõlgendada selliselt, et see võimaldab liikmesriikidel säilitada direktiivis sätestatust erinevat üldist tootevastutuskorda”. Sellest tuleneb, et tarnija teisese vastutuse reguleerimist Taani õigusnormis ei saa õigustada direktiivi artikliga 13.

68. Seevastu tuleb siseriiklikku õigusnormi tootja süülise vastutuse kohta, nagu tuleneb Taani kohtupraktikast, pidada direktiiviga kokkusobivaks, nagu tuleneb eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Prantsusmaa punktist 22, kus Euroopa Kohus otsustas, et „[…] direktiivis sätestatud kord ei välista lepingust tuleneva vastutuse või lepinguvälise vastutuse kohaldamist, niivõrd kuivõrd see põhineb muudel alustel, nagu vastutus varjatud puuduste eest või süü.”

69. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele küsimusele järgmiselt: siseriiklik õigusnorm, mis laiendab kõnesolevas direktiivis sätestatud objektiivse vastutuse korda puudustega toodete tarnijatele, on direktiivi artikliga 13 vastuolus. Seevastu ei välista see säte tarnijatele teiste, lepingust tuleneva või lepinguvälise vastutuse kohaldamist, mis põhineb muudel alustel, nagu vastutus varjatud puuduste eest või süü.

D. Kolmas küsimus

70. Kolmandaks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas direktiiviga on vastuolus, et liikmesriik reguleerib õiguslikult tarnija tootevastutust, tingimusel et tarnija on määratletud, nagu Taani seaduse artikli 3 lõike 3 esimeses lauses, kui isik, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana direktiivi artiklis 3 antud määratluse tähenduses ja, viidates nõukogu ja komisjoni avaldusele artiklite 3 ja 12 kohta, mis on esitatud nõukogu 25. juuli 1985. aasta 1025. koosoleku protokollis,( ) ja direktiivi artikli 13 kohta.

71. Kolmanda küsimuse sõnastuses kordas eelotsusetaotluse esitanud kohus seda protokollis esitatud teist avaldust tervikuna. Ma viitan sellele avaldusele.

72. Oma kirjalikes märkustes tugines Taani valitsus lisaks protokollis esitatud nõukogu kuueteistkümnendale avaldusele, mis on sõnastatud järgmiselt: „Nõukogu väljendab soovi, et liikmesriigid, kes kohaldavad hetkel tarbijakaitset puudutavaid direktiivi sätetest soodsamaid sätteid, ei kasutaks direktiivis pakutud võimalusi selle kaitse taseme vähendamiseks.”

73. Taani valitsus järeldab nendest kahest avaldusest, et direktiivile eelnenud eeskirjade, mis tagavad tarbijale soodsama juriidilise positsiooni, säilitamine on nende avaldustega täiesti kokkusobiv. Mõlemad avaldused olevat täiesti kooskõlas direktiivi artiklitega 3 ja 13 ning kinnitavat selle sisu.

74. Arvestades seda kooskõla direktiiviga ja asjaolu, et avaldused tulevad nõukogult ja komisjonilt, see tähendab ühenduse seadusandjalt eneselt, tuleks neile omistada suurt tähtsust direktiivi tõlgendamisel.

75. Protokollis esitatud nõukogu avalduste õigusliku tähenduse osas võib Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kokku võtta järgmiselt:

– kui avalduse sisu ei ole kõnealuse õigusnormi tekstis mingil viisil väljendatud, ei saa seda selle teisese õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta.( ) Ühenduse õiguse sätete objektiivne kohaldamisala tuleneb ainult nende sätete endi sõnastusest, arvestades nende tausta;( )

– sellist avaldust võib siiski arvesse võtta teisese õiguse sätete tõlgendamisel, mille koostamise või vastuvõtmise kohta see avaldus on tehtud, niivõrd, kuivõrd on vaja täpsustada nende sätete tähendust, mida peetakse mitmetähenduslikuks ja eksitavaks. Lisaks ei või sellist avaldust kasutada ainsa viitena, vaid seda tuleb kasutada koos muude viitematerjalidega.( )

76. Kui antud juhul osutatud kahte avaldust kasutatakse viitena direktiivi artikli 13 tõlgendamiseks, siis kinnitavad need selle sätte tõlgendamist nii, nagu ma esitasin eespool teisele küsimusele antava vastuse analüüsis. Need täpsustavad nimelt selle artikli tähendust, märkides, et direktiiv ei takista tarnijate vastutust käsitlevate eeskirjade säilitamist või koguni vastuvõtmist, kui tegemist on süülise vastutuse ja lepingust tuleneva vastutusega.

77. Seevastu eespool punktis 72 viidatud kohtupraktika kohaselt ei saa nimetatud avaldustele tugineda selle tõendamiseks, et objektiivse tootevastutuse laiendamine tarnijatele väljaspool selle direktiivi artikli 3 lõikes 3 sõnaselgelt sätestatud juhte ei ole direktiiviga vastuolus. Selline viide tõlgendamisel oleks otseselt direktiivi teksti ja ülesehitusega vastuolus ning on Euroopa Kohtu praktika kohaselt vastuvõetamatu. Nendest kaalutlustest tulenevalt tuleb Taani valitsuse esitatud argumendid tagasi lükata.

78. Seega jõuan ma järeldusele, et kahele Taani valitsuse nimetatud avaldusele ei saa tugineda direktiivi tõlgendamiseks selliselt, et liikmesriigil on õigus laiendada objektiivset tootevastutust tarnijatele muudel juhtudel peale direktiivi artikli 3 lõikes 3 kitsalt määratletud juhtude.

E. Neljas ja viies küsimus

79. Neljandas ja viiendas küsimuses kordab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimest ja teist küsimust, puudutades konkreetsemalt Taani seaduse artikli 4 lõike 3 esimest lauset, artiklit 10 ja artikli 11 lõiget 3, direktiivile eelnenud kohtupraktikal põhinevat eeskirja, mille kohaselt tarnijale – ilma et ta oleks ise tootja vastavalt direktiivi artiklile 3 – läheb üle tootja vastutus direktiivi tähenduses, ja tootja süül põhinevat vastutust.

80. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt, mis pärineb Costa kohtuotsusest,( ) ei saa Euroopa Kohus otsustada EÜ artikli 234 alusel siseriikliku õiguse meetme kehtivuse üle. Euroopa Kohus peab ennast siiski pädevaks andma siseriiklikule kohtule kõik ühenduse õigust puudutavad tõlgendamise elemendid, mis võimaldavad tal seda kokkusobivust hinnata talle antud kohtuasja otsustamiseks.( )

81. Arvestades, et minu vastused esimesele ja teisele küsimusele sisaldavad juba kõiki elemente, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus vajab, et kindlaks teha, kas siseriikliku seaduse vaatlusalused sätted ning asjaomane siseriiklik kohtupraktika on kooskõlas ühenduse õigusega, ei ole vajadust käesolevatele küsimustele vastata.

F. Kohtuotsuse ajalise mõju piiramine

82. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et põhikohtuasja kostjad – kannatanud – palusid Euroopa Kohtul sedastada, et tema otsuse õiguslikke tagajärgi kohaldatakse alles selle tegemise kuupäevast; seda juhul, kui Euroopa Kohtu vastused on neile ebasoodsad. Taani valitsus toetab seda palvet, rõhutades tõsiseid tagajärgi, mis võivad Euroopa Kohtu otsusega kaasneda õiguskindlusele direktiivi jõustumisest alates lõplikult otsustatud kohtuasjades.

83. Sellega seoses märgin, et üldreeglina jõustuvad Euroopa Kohtu otsused ühenduse õiguse tõlgendamise kohta ex tunc. Sellegipoolest võib Euroopa Kohus erandkorras, kohaldades ühenduse õiguskorrale olemuslikku õiguskindluse üldpõhimõtet, piirata kõikide asjaomaste isikute tuginemist sättele, mida ta on tõlgendanud, eesmärgiga muuta heas usus väljakujunenud õigussuhteid.( ) Selline mõju piiramine sõltub aga teatud tingimustest, mis võivad põhikohtuasja aluseks olevast faktilisest ja juriidilisest olukorrast olenevalt erineda: huvitatud isikute heausksus, oluliste häirete oht,( ) tagasiulatuvuse võimalikud tõsised rahalised tagajärjed.( )

84. Käesolevas eelotsusemenetluses on küsimus selles, millist ettevõtjate kategooriat tuleb puudega toote eest vastutavaks pidada. Tõenäoliselt tähendab Euroopa Kohtu otsus siseriiklikus õiguskorras ainult selle vastutuse ülekandmist tarnijatelt tootjatele. Otsus ei mõjuta aga vastutuse olemust ega ulatust. Arvestades seejärel, et Taani seaduse artikli 11 lõige 3 näeb tarnija jaoks ette regressiõiguse tootja vastu, näib mulle, et selline esmase vastutuse ülekandmine ei tekita õiguskindluse seisukohast riske, mis õigustaks erandkorras kohtuotsuse ajalise mõju piiramist.

85. Meenutan lisaks, et eespool viidatud varasemates kohtuasjades komisjon vs. Prantsusmaa, komisjon vs. Kreeka ja Gonzáles Sánchez( ) ei taotlenud ükski pool kohtuotsuste ajalise mõju piiramist ning et järelikult loobus Euroopa Kohus selles osas otsustamast. Ma ei saa välistada, et need kohtuotsused tekitasid vastavates siseriiklikes õiguskordades tagajärgi, mis on võrreldavad Taani valitsuse nimetatutega.

86. Lõpuks võisid eespool viidatud kohtuotsuste tegemisest alates huvitatud isikud Taanis seaduse ja Taani kohtupraktika tõenäolist vastuolu ühenduse õigusega ette näha.

87. Esitatust lähtudes järeldan, et kohtuotsuse ajalise mõju piiramise taotlust ei tule rahuldada.

VI. Ettepanek

88. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vestre Landsret’i esitatud küsimustele järgmiselt:

1. Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiiviga 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt läheb selles direktiivis ette nähtud tootja vastutus tingimusteta tarnijale üle, olenemata sellest, kas see õigusnorm tuleneb õigusaktist või kohtupraktikast.

2. Siseriiklik õigusnorm, mis laiendab nimetatud direktiivis sätestatud objektiivse vastutuse korda puudega toodete tarnijatele, on vastuolus selle direktiivi artikliga 13. Seevastu ei välista see säte lepingust tuleneva vastutuse või lepinguvälise vastutuse kohaldamist tarnijate suhtes, niivõrd kuivõrd see põhineb muudel alustel, nagu vastutus varjatud puuduste eest või süü.

3. Nõukogu 25. juuli 1985. aasta 1025. koosoleku protokollis esitatud teisele ja kuueteistkümnendale avaldusele ei saa tugineda direktiivi tõlgendamiseks selliselt, et liikmesriigil on õigus laiendada objektiivset tootevastutust tarnijatele muudel juhtudel peale direktiivi 85/374 artikli 3 lõikes 3 kitsalt määratletud juhtude.