ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70

Tuleb sedastada, et niivõrd kuivõrd hageja vaidlustab Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 301 põhjustel, mis on esitatud sama kohtuotsuse punktides 297–300 ja mille kohaselt „Becheri avalduse kasulikkus seisneb vaid selles, et see kinnitab teataval määral juba komisjoni käsutuses olevaid Verluca avaldusi ja et järelikult ei ole asjaomane avaldus märkimisväärselt kergendanud komisjoni ülesannet, mistõttu ei ole see piisav, et õigustada trahvi vähendamist koostöö alusel”, tuleb sedastada, et need argumendid on oma laadilt faktilised ja need tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Seega ei saa Euroopa Kohus käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamisel kontrollida Esimese Astme Kohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 302, mille kohaselt „teavet, mille Mannesmann komisjonile esitas enne vastuväiteteatise saatmist, ei saa võrrelda Valloureci poolt esitatud teabega” ja et „[i]gal juhul ei piisa sellest teabest, et õigustada määratud trahvi vähendamist koostööteatise alusel”.
8

1990. aasta linna- ja maapiirkonna planeerimise seaduse (Town and Country Planning Act 1990; edaspidi „Town and Country Planning Act”) artikli 57 kohaselt on ehitusluba vajalik kõikide „arendusprojektide” elluviimiseks, mille all mõistetakse sama seaduse artiklis 55 esitatud määratluse kohaselt „ehitustegevuseks, tehnotöödeks, kaevandamiseks või muudeks tegevusteks pinnases, maapinnal, maapinna kohal või maa all ning ehitise või muu maa kasutusotstarbe olulisel määral muutmiseks”.
8

Need õigused anti eelkõige presidendi dekreedi nr 45/83 artikli 1 lõikega 1 laevade pukseerimise kohta, milles täpsustatakse, et „kahe Kreeka territoriaalvetes asuva punkti vahel majandustegevuse raames pukseerimistöö teostamise ja kõigi selle tegevusega otseselt seotud teenuste osutamise õigus on vaid Kreeka laevadel, mis on kehtiva õiguse kohaselt puksiiridena tunnustatud ja millel on pädeva sadamaasutuse poolt väljastatud vastav luba […]”, ning Kreeka sadamapolitsei ülema kehtestatud üldise sadamaeeskirja artikli 4 lõike 2 punktiga b, mis näeb ette, et luba taotlev reeder peab sadamaasutusele esitama riikkondsuse tõendi.
40

Kreeka ja Itaalia valitsus leiavad siiski, et sellise otsuse täitmist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa direktiivi 89/592 kohaldamisalast välja arvata. Nad on arvamusel, et juhul, kui tehingu tegemist käsitleva eelneva otsusega kaasneb katse eksitada investeerimisavalikkust ja see ohustab väärtpaberituru toimimist ning selle põhjuseks on soov saada kindlat tulu, on selle otsusega seotud teabel otsustav tähendus ning selle kasutamine võib anda turu läbipaistvusele „tõsise hoobi”.
2

Direktiivi artiklis 1 on ära toodud mitmete mõistete määratlused, mille hulgas on ka järgnevad definitsioonid: „e) loodusliku elupaiga kaitsestaatus – looduslikku elupaika ja selle tüüpilisi liike mõjutavate tegurite summa, mis võib mõjutada selle pikaajalist looduslikku levikut, struktuuri ja funktsioone ning selle tüüpiliste liikide pikaajalist säilimist artiklis 2 nimetatud territooriumil. Loodusliku elupaiga kaitsestaatust loetakse soodsaks, kui: — selle looduslik levila ja alad, mida see levila piires katab, on muutumatud või laienemas, — selle pikaajaliseks säilimiseks vajalik eriomane struktuur ja funktsioonid on praegu ja tõenäoliselt ka lähitulevikus olemas ja — selle tüüpiliste liikide kaitsestaatus on soodne punkti i määratluse kohaselt; […] g) ühenduse tähtsusega liigid – liigid, mis artiklis 2 nimetatud territooriumil on: i) ohustatud, välja arvatud need liigid, mille looduslik levila on sellel territooriumil marginaalne ja mis ei ole ohustatud või ohualdis lääne palearktilises piirkonnas; ii) ohualtid, st arvatakse, et tõenäoliselt liigub see lähemal ajal ohustatud liikide kategooriasse, kui põhjuslikud tegurid toimivad edasi; iii) harvad, st väikeste populatsioonidega, mis praegu ei ole ohustatud või ohualtid, kuid võivad sellisteks muutuda. Need liigid asuvad piiratud geograafilisel alal või on hõredalt levinud laiemal looduslikul levilal; või iv) endeemsed ja nõuavad erilist tähelepanu nende elupaiga erilaadi ja/või nende elupaiga kasutamise võimalike tagajärgede tõttu, mis nende kasutamisel võib olla nende kaitsestaatusele. Need liigid on loetletud või neid võib loetleda II lisas ja/või IV või V lisas; h) esmatähtsad liigid – punkti g alapunktis i nimetatud liigid, mille kaitsmine on ühenduse eriline ülesanne seoses nende tähtsusega artiklis 2 nimetatud territooriumil; II lisas on need esmatähtsad liigid tähistatud tärniga (*); i) liigi kaitsestaatus – asjaomast liiki mõjutavate tegurite summa, mis pikema aja jooksul võib mõjutada liigi levikut ja populatsiooni arvukust artiklis 2 nimetatud territooriumil. Kaitsestaatust loetakse soodsaks, kui: — asjaomase liigi populatsiooni dünaamika andmed näitavad, et liik on oma looduslikus elupaigas elujõuline püsinud pikema aja jooksul ja — liigi looduslik levila ei ole vähenemas ega ei vähene ka lähitulevikus ning — selle liigi populatsiooni pikaajaliseks säilimiseks on olemas piisavalt suur elupaik, mis tõenäoliselt ka tulevikus ei vähene; […] l) erikaitseala – ühenduse tähtsusega ala, mille liikmesriik on määranud õigus- ja haldusaktide ja/või lepingu alusel ning kus kohaldatakse vajalikke kaitsemeetmeid, et säilitada või taastada nende looduslike elupaikade ja/või liikide populatsioonide soodsat kaitsestaatust, mille jaoks ala on määratud”.
5

Alkoholiseaduse 4. peatüki pealkirjaga „Hulgimüük” §-des 1 ja 2 on sätestatud: „§ 1: Piiritusjookide, veini või kange õlu hulgimüügi õigus on vaid isikutel, kellel on laopidaja volitus või kes on vastavalt [15. detsembri 1994. aasta] alkoholimaksuseaduse [SFS 1994, nr 1564] §-dele 9 ja 12 registreeritud selliste kaupade adressaadina. Sellest tulenevalt kehtib hulgimüügi õigus vaid nende jookide suhtes, mida hõlmab alkoholimaksuseaduse kohaselt antud laopidaja volitus või adressaadina registreerimine. Lisaks esimeses lõigus sätestatule on piiritusjookide, veini või kange õlu hulgimüügi õigus jaemüügiettevõtjal vastavalt 5. peatüki § 1 kolmandale lõigule. Ilma et see mõjutaks esimeses lõigus sätestatut, võivad jaemüügiloa omanikud müüa nimetatud loaga hõlmatud kaupu eraldi igale isikule, kellel on nende kaupade hulgimüügi õigus. § 2: Piiritusjooke, veini või kanget õlut võivad Rootsi importida vaid isikud, kellel on vastavalt § 1 esimesele lõigule nimetatud kaupade hulgimüügi õigus, ning jaemüügiettevõtja, arvestades 5. peatüki §-s 5 sätestatud kohustust. Ilma et see mõjutaks esimeses lõigus sätestatut, võib piiritusjooke, veini või kanget õlut importida: […] 2. vähemalt 20-aastane reisija või sellesse vanusesse jõudnud transpordivahendil töötav isik isiklikuks või oma perele tarbimiseks või kingitusena lähedasele inimesele isiklikuks või tema perele tarbimiseks; […] 4. vähemalt 20-aastane üksikisik – või tema nimel tegutsev professionaalne veoettevõtja –, kes tuleb Rootsi, kui joogid on mõeldud tema isiklikuks või tema perele tarbimiseks; 5. vähemalt 20-aastane üksikisik – või tema nimel tegutsev professionaalne veoettevõtja –, kes sai joogid pärimise teel, kui need on mõeldud tema isiklikuks või tema perele tarbimiseks ja 6. professionaalse veoettevõtja abil saadetud eraldi kingitusena, mis on adresseeritud teises riigis elava üksikisiku poolt Rootsis elavale vähemalt 20-aastasele üksikisikule ja mõeldud tema isiklikuks või tema perele tarbimiseks. […]”.
85

Komisjon viitab lõpuks EÜ artiklile 90. Selle sätte esimeses lõigus on sätestatud keeld kehtestada teiste liikmesriikide toodetele riigimaksed, mis on suuremad samasugustele kodumaistele toodetele kehtestatud maksudest. Samas on Euroopa Kohus sedastanud, et ühenduse õigusega on kooskõlas see, kui liikmesriik, leides, et huvitatud isiku alaline elukoht on selle riigi territooriumil, nõuab sõiduki registreerimismaksu tasumist, sõltumata asjaolust, kas sarnane registreerimismaks on juba tasutud mõnes teises liikmesriigis (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-138/04: komisjon vs. Taani, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
90

Sellest tuleneb, et lennuettevõtjate omanikke ja kontrolli puudutav klausel on asutamislepingu artikliga 52 vastuolus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Taani, punktid 122–124 ja 128–133; komisjon vs. Rootsi, punktid 113–115 ja 119–124; komisjon vs. Soome, punktid 118–120 ja 124–129; komisjon vs. Belgia, punktid 131–133 ja 137–142; komisjon vs. Luksemburg, punktid 122–124 ja 128–133; komisjon vs. Austria, punktid 130–134 ja 138–143, ja komisjon vs. Saksamaa, punktid 144–146 ja 150–156).
22

Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c ja sellega seonduvast kohtupraktikast tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus toetub, peavad järelduma ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast (9. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-178/00: Itaalia vs. komisjon, EKL 2003, lk I-303, punkt 6; 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-55/03: komisjon vs. Hispaania, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 23, ja 15 septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-199/03: Iirimaa vs. komisjon, EKL 2005, lk I-8027, punkt 50) ning et nõuded peavad olema esitatud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohus ei saaks otsustamisel tegutseda ultra petita või jätta väite kohta seisukoht võtmata (20. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-296/01: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 2003, lk I-13909, punkt 121, ja 15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-255/04: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 2006, lk I-5251, punkt 24).
69

On ilme, et nimetatud põhimõttega on kooskõlas see, et emaettevõtja asukohajärgsel liikmesriigil on õigus maksustada residendist äriühingute ülemaailmset kasumit, kuid ainult seda osa mitteresidendist tütarettevõtjate tulust, mis tekib tegevusest tema territooriumil (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marks & Spencer, punkt 39). Samas ei õigusta selle põhimõtte olemasolu iseenesest seda, et emaettevõtja asukohajärgne liikmesriik saab keelduda sellele äriühingule soodustuse andmisest seetõttu, et ta ei maksusta tema mitteresidentidest tütarettevõtjate tulu, mis tekib tegevusest tema territooriumil (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marks & Spencer, punkt 40). Nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 49, on ühenduse õiguse kohaldamisel selle põhimõtte eesmärk arvestada vajadusega võtta arvesse liikmesriikide maksualase pädevuse piire. Põhikohtuasjas ei tekita Rewe poolt taotletud soodustuse andmine küsimust konkureerivate maksupädevuste teostamisest. See puudutab Saksamaal asuvaid emaettevõtjaid, kellele kohaldatakse selles liikmesriigis piiramatut maksukohustust. Seetõttu ei saa põhikohtuasjas kohaldatavat õigust käsitleda territoriaalsuse põhimõtte rakendamisena.
57

Mis puudutab kohaliku maksu kehtestamise asjaolusid, siis tuleb märkida, et kohaliku seadusandja taotletav eesmärk oli kahtlemata parandada maksutulusid. Seejuures tuleb meenutada, et kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsene maksustamine liikmesriikide pädevuses, peavad nad sellegipoolest seda pädevust kasutama ühenduse õigust järgides (26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-345/05: komisjon vs. Portugal, EKL 2006, lk I-10633, punkt 10, ning 14. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-513/04: Kerckhaert ja Morres, EKL 2006, lk I-10967, punkt 15). Eeldades, et ühenduse õigust ei rikuta, on liikmesriikidel selle pädevuse alusel põhimõtteliselt võimalik kehtestada uusi maksusid, määratleda erinevaid maksukohustuslasi ja maksuvabastusi, kui on sätestatud varasemas analoogses regulatsioonis, või suurendada maksumäära.
48

Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik on komisjonilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja viimati mainitu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.
95

Virgin peab seda väidet vastuvõetamatuks ning komisjon põhjendamatuks. Komisjon väidab muu hulgas, et Esimese Astme Kohus uuris vaidlustatud kohtuotsuse punktides 271 jj põhjalikult kõnealuste tulemustasu maksmise kordade võimalikku mõju enne sellele mõjule kohtuotsuse punktides 294 ja 295 hinnangu andmist. Komisjon lisab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piisab kuritarvitust kujutava tegevuse tõendamiseks sellest, kui tõendada, et tegevus võib piirata konkurentsi, ilma et oleks vajalik tõendada, et tegevusel oli tegelikult see mõju. Komisjon rõhutab, et eespool viidatud kohtuotsuse Michelin vs. komisjon punktis 73 leidis Euroopa Kohus samuti, et uurida tuleb seda, kas kõnealusel hinnaalandusel „võis olla” teatav piirav mõju.
72

Arvestades kõiki eeltoodud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimustele vastata järgmiselt: 1. Siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad eelkõige spordiüritustel kihlveosummade kogumise, kihlvedude vastuvõtmise, nende registreerimise ja panuste ülekandmise ilma asjaomase liikmesriigi poolt väljastatava tegevusloa või politsei loata, kujutavad endast vastavalt EÜ artiklites 43 ja 49 sätestatud asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangut. 2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtute ülesanne on kindlaks teha, kas siseriiklik õigus – kuivõrd see piirab hasartmängusektoris tegutsevate ettevõtjate arvu – vastab tegelikult eesmärgile, millega soovitakse välistada selle sektori tegevuste ärakasutamine kuritegelikul või petturlikul ajendil. 3. EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mis jätavad välja – pealegi jätkuvalt – hasartmängusektoris kapitaliühingutena asutatud ettevõtjad, kelle aktsiad on noteeritud reguleeritud turgudel. 4. EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mis näevad sellistele isikutele nagu põhikohtuasjades süüdistatavad ette kriminaalkaristuse kihlveosummade kogumise eest ilma siseriiklike õigusnormidega nõutava tegevusloa või politsei loata, kui need isikud ei saanud nimetatud tegevusluba või politsei luba hankida seetõttu, et asjaomane liikmesriik keeldus neile seda väljastamast ühenduse õigust rikkudes.
17

Väites, et eespool viidatud kohtuotsust Manninen ei saa üle kanda põhikohtuasjale, täpsustab Saksamaa valitsus omalt poolt, et kodumaise päritoluga dividendide väljamaksmisel Saksamaa õigusaktiga ette nähtud tervikliku mahaarvamise korra raames ei kujuta nimetatud õigusaktidega sätestatud murd 3/7 dividendidest kindlasummalist mahaarvamist, vaid see on seotud dividendide väljamaksmise puhul ettevõtte tulumaksu 30% maksumääraga. Välismaise päritoluga dividendide väljamaksmise korral ei saa anda maksukrediiti, mille suuruseks on 3/7 saadud dividendidest ja mis ei ole seotud maksumääraga, mida kohaldatakse jaotatud kasumile kooskõlas liikmesriigi, mille territooriumil on asutatud dividende välja maksnud äriühing, ettevõtte tulumaksu puudutavate õigusnormidega.
51

Tuleb sedastada, et määruse nr 3690/93 artikli 5 sõnastus ei keela iseenesest kasutada laevade kolmandale riigile üleminekuga vabanenud püügimahu uute litsentside väljastamiseks; see artikkel näeb lipuliikmesriigile ette üksnes kohustuse tunnistada kehtetuks nendele laevadele antud kalapüügilitsentsid, mille suhtes on kohaldatakse lõpliku kõrvaldamise meedet. Niisiis tuleneb eelnevast, et Madalmaade Kuningriik täitis kalapüügilitsentside kehtetuks tunnistamise kohustust.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et asutamislepingu artikliga 59 ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, kui need õigusnormid kehtestavad piiratud maksukohustusega maksumaksja poolt saadud tuludelt kinnipeetud ettevõtte tulumaksu tagasimaksmise tingimuseks, et ettevõtlusega seotud kuludel, mille arvessevõtmist maksumaksja taotleb, on otsene majanduslik seos tuludega, mis on saadud asjaomase liikmesriigi territooriumil tegutsemise raames, kui sellisteks kuludeks peetakse kõiki kulusid, mis on sellest tegevusest lahutamatud, hoolimata sellest, kus ja millal need kulud tekkisid. Sellised siseriiklikud õigusnormid on seevastu nimetatud artikliga vastuolus, kui need õigusnormid kehtestavad sellele maksumaksjale nimetatud maksu tagasimaksmise tingimuseks, et nimetatud ettevõtlusega seotud kulud ületavad poole nendest tuludest.
30

Nõukogu toob esile, et püügikoormuse piiramine on meede, mille eesmärk on piirata teatavate laevade kalastuspäevi kindlaksmääratud vetes eesmärgiga panustada kalavarude kestvuse tagamisse ja tõhustada teatavatele kalavarudele kehtivaid püügipiiranguid. Nõukogu väidab, et määruses nr 1954/2003 ette nähtud püügikoormuse piiramine, mis lähtub iga liikmesriigi laevastiku poolt iga kalastuspiirkonna ja kalapüügiliigi kohta ajavahemikul 1998–2002 kasutatud püügikoormusest, kohaldub kõigile ühenduse kalalaevadele nende riikkondsusest sõltumata, nii et ei esine ilmset diskrimineerimist riikkondsuse alusel. Ehkki ka kõik varjatud diskrimineerimise vormid on keelatud, peab nõukogu arvates siiski arvestama kohtupraktikaga, mille kohaselt tuleb meedet pidada diskrimineerivaks üksnes juhul, kui see on omavoliline, st põhjendamatu ega tugine objektiivsetel kriteeriumidel (15. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 106/81: Kind vs. EMÜ, EKL 1982, lk 2885 aasta otsus kohtuasjas 179/84: Bozzetti, EKL 1985, lk 2301, punkt 34, ja 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-353/92: Kreeka vs. nõukogu, EKL 1994, lk I-3411, punkt 25). Käesolevas asjas püügikoormuse piiramiseks kasutatud kriteerium, nimelt hiljutisel ajavahemikul kasutatud püügikoormus, on taotletava eesmärgi suhtes täiesti põhjendatud, sobiv ja proportsionaalne.
33

Euroopa Kohus on veel sedastanud, et ST artiklis 67 toodud meetmed ei saa olla need, mis on ST artikli 4 kohaselt söe ja terase ühisturuga kokkusobimatud ja mis tahes vormis kaotatud või keelatud (eespool viidatud kohtuotsus De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet, punkt 44). Euroopa Kohus rõhutas eeskätt, et ei ole võimalik nõustuda väitega, et ESTÜ asutamislepingu koostajad sätestasid ST artikli 4 punktis c, et liikmesriikide antavad subsiidiumid või abi mis tahes vormis on kaotatud ja keelatud, et seejärel ST artiklis 67 sedastada, et need võivad olla lubatud isegi ilma komisjoni heakskiiduta, kui võetakse komisjoni soovitatud meetmeid nende mõju vähendamiseks või korvamiseks (eespool viidatud kohtuotsus De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. ülemamet, punkt 43).
103

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c ja sellega seonduvast kohtupraktikast nähtub, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest, ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus tugineb, peavad ühtselt ja arusaadavalt ilmnema hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohus ei saaks otsustamisel tegutseda ultra petita, või jätta mõne väite kohta seisukohta võtmata (26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-195/04: komisjon vs. Soome, EKL 2007, lk I-3351, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
208

Nimelt, isegi kui Iirimaa märgib oma vasturepliigis, et pädeva ministri volitusi, mida on täpsustatud käesoleva otsuse eelmises punktis, saab kasutada juhul, kui on kohe vaja korraldusega ajutisi parandusmeetmeid rakendada, tuleb tõdeda, et need sätted muutuvad paratamatult asjakohaseks alles pärast seda, kui kõnealust tegevust on juba alustatud, ning seega pärast seda, kui võimalik halvenemine on juba toimunud. Lisaks puudub pädeval ministril õigus mõnda kahjulikku tegevust ühepoolselt ära keelata ning eespool mainitud volitused eeldavad, et selle tegevuse keskkonnamõju kohane hindamine on tehtud enne, kui taotletakse kohtulikku keeldu. Erikaitsealade reaktiivne kaitse võib nimetatud menetlusstaadiumide tõttu oluliselt hilineda. Viidatud sätted ei taga ka erikaitsealade kaitset eraisikute tegevuse eest, sest selleks on nõutav, et neid oleks preventiivselt takistatud ette võtmast tegevust, mis võib kahjulikuks osutuda.
15

Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on identse sõnastusega kohtuasjades C-463/04 ja C-464/04: „1. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilkoodeksi artikkel 2449 sellisena, nagu teda on kohaldatud käesoleva kohtuvaidluse asjaoludel, kus sellele viitab aktsiaseltsis seadusjärgse kontrolli kaotanud avalik-õiguslik isik, kes säilitab siiski olulise osaluse (käesoleval juhul 33,4%), olles aktsiatest suhtelise enamuse omanik, ja saab seetõttu ka ebaproportsionaalselt suure kontrolliõiguse? 2. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilkoodeksi artikkel 2449 koosmõjus . aasta dekreetseaduse nr 332, nüüd . aasta seaduse nr 474, artikliga 4, kui sellele viitab aktsiaseltsis seadusjärgse kontrolli kaotanud avalik-õiguslik isik, kes säilitab siiski olulise osaluse (käesoleval juhul 33,4%), olles aktsiatest suhtelise enamuse omanik, ja saab seetõttu ka ebaproportsionaalselt suure kontrolliõiguse? 3. Kas EÜ artikliga 56, nagu seda on tõlgendatud 23. mai 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-58/99: komisjon vs. Itaalia, . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-503/99 ja C-483/99: komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Prantsusmaa, ning . aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-98/01 ja C-463/00: komisjon vs. Ühendkuningriik ja komisjon vs. Hispaania, on kooskõlas tsiviilseadustiku artikkel 2449 arvestades, et seda kohaldades tekib vastuolu teise siseriikliku õiguse sättega (eelkõige . aasta dekreetseaduse nr 332, nüüd . aasta seaduse nr 474, artikli 2 lõike 1 punktiga d), mis ise on EÜ artikliga 56 kooskõlas ja seega kordab eespool viidatud Euroopa Kohtu otsustes kehtestatud printsiipe eriõiguste kasutamise ja kohaldamise tingimuste osas?”
86

Selles osas piisab, kui meelde tuletada, et võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et võrreldavaid olukordi ei tohi kohelda erineval viisil ja et erinevaid olukordi ei tohi kohelda võrdväärsetena, välja arvatud need juhtumid, kui teatud kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (30. märtsi 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-87/03 ja C-100/03: Hispaania vs. nõukogu, EKL 2006, lk I-2915, punkt 48 ja viidatud kohtupraktika).
24

Tuleb meenutada, et direktiivi 79/409 artikkel 4 näeb ette kaitsekorra, mis on iseäranis suunatud nii I lisas mainitud liikide kui ka selles lisas märkimata rändliikide kaitsele ja mida on tugevdatud neid liike silmas pidades ning mis on õigustatud seetõttu, et tegemist on vastavalt ohustatud liikidega ja ühenduse looduspärandi moodustavate liikidega (13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-191/05: komisjon vs. Portugal, EKL 2006, lk I-6853, punkt 9, ja viidatud kohtupraktika). Selle direktiivi üheksandast põhjendusest tuleneb pealegi, et elupaikade piisava mitmekesisuse ja suuruse säilitamine, hoidmine või taastamine on oluline kõikide linnuliikide kaitsel. Liikmesriikidel on järelikult kohustus võtta vajalikke meetmeid nende alade kaitseks (28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-235/04: komisjon vs. Hispaania, EKL 2007, lk I-5415, punkt 23).