ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-297/07

Kriminaalasi

Klaus Bourquaini

süüdistuses

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Regensburg)

„Schengeni lepingu rakendamise konventsioon — Artikkel 54 — Ne bis in idem põhimõte — Kohaldamisala — Sama teo eest tagaseljaotsusega süüdimõistmine — Mõiste „lõplik kohtuotsus” — Siseriiklikud menetluseeskirjad — Mõiste „karistus, mida ei saa enam täitmisele pöörata””

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 8. aprillil 2008 I ‐ 9428

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 11. detsember 2008 I ‐ 9446

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kuna Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 ei näe ette, et asjaomase isiku suhtes peab kohtuotsus olema tingimata tehtud konventsiooniosalise territooriumil, siis ei saa seda sätet, mille eesmärk on kaitsta sama teo eest uuesti vastutusele võtmise vastu isikut, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, tõlgendada nii, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklid 54–58 ei ole kunagi kohaldatavad nende isikute suhtes, kelle üle on kohut mõistnud konventsiooniosaline väljaspool konventsiooniga hõlmatud territooriumi. (vt punkt 30)

Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 – kohaldugu ta siis konventsiooniosalise riigi õigusega kooskõlas langetatud tagaseljaotsuse või tavalise kohtuotsuse suhtes – eeldab tingimata seda, et konventsiooniosaliste riikide vahel eksisteerib vastastikune usaldus üksteise karistusõiguse süsteemide suhtes ja et igaüks neist arvestab teistes konventsiooniosalistes riikides kehtiva karistusõiguse kohaldamisega, isegi kui nende siseriiklikus õiguses oleks lahendus erinev. Nimetatud artiklist tuleneb, et tagaseljaotsuseid ei ole jäetud välja selle kohaldamisalast, kuivõrd selle sätte kohaldamise eeltingimus on üksnes see, et konventsiooniosalises riigis on tehtud lõplik kohtuotsus. Siiski ei välista ainuüksi asjaolu, et tagaseljamenetluse tõttu oleks menetlust reguleeriva õiguse kohaselt tulnud menetlus uuesti avada, kui kõnealune isik oleks karistuse aegumistähtaja jooksul üles leitud, iseenesest seda, et süüdimõistev tagaseljaotsus määratletakse siiski lõpliku kohtuotsusena Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses. (vt punktid 35, 37 ja 40)
Mõistest „tegelik kasutamine” direktiivi artikli 12 lõike 1 tähenduses tuleb aru saada kui kasutamisest, mis ei ole toimunud sümboolselt ja mille ainus eesmärk ei ole kaubamärgiga saadud õiguste säilitamine. Tegemist peab olema tegeliku kasutamisega, mis on vastavuses kaubamärgi peamise ülesandega, milleks on tagada lõpptarbijale või -kasutajale kauba või teenuse teatud päritolu, võimaldades tal ilma võimaliku segiajamiseta eristada kaupa või teenust nendest, millel on muu päritolu.

Kaubamärgi tegeliku kasutamise mõistest tuleneb, et kaubamärgi omanik peab seda kasutama kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste turul, mitte ainult asjaomase ettevõtte piires. Kaubamärgiga pakutav kaitse ja selle registreerimisest tulenevad õigused, mida saab kasutada kolmandate isikute vastu, ei saa kesta, kui kaubamärk on kaotanud oma kaubandusliku eesmärgi, milleks on teiste ettevõtjate kaupade või teenuste kõrval nende kaupade või teenuste jaoks turu loomine või säilitamine, mis kannavad kaubamärgi moodustavat tähist.

(vt punktid 13 ja 14)
1.

Kuna Austria Vabariik nõuab eelnevalt teistes liikmesriikides registreeritud sõidukite puhul, millele nende vanuse tõttu ei ole antud ühenduse tüübikinnitust, müra ja heitgaaside vallas sellistest piirväärtustest kinnipidamist, mis on rangemad kui need, millele need esialgu peavad vastama, eelkõige piirväärtused, mis on kehtestatud nõukogu 28. juuni 1993. aasta direktiivis 93/59/EMÜ (millega muudetakse direktiivi 70/220/EMÜ mootorsõidukite heitgaaside tekitatud õhusaaste vastu võetavaid meetmeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) ja nõukogu 10. novembri 1992. aasta direktiivis 92/97/EMÜ (millega muudetakse direktiivi 70/157/EMÜ mootorsõidukite lubatud mürataset ja heitgaasisüsteemi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta), samas kui identsed Austrias juba registreeritud sõidukid on selles liikmesriigis uuel registreerimisel vastavast nõudest vabastatud, siis on Austria Vabariik rikkunud EÜ artiklist 28 tulenevaid kohustusi.
Kuigi trahvi, millel on kestva rikkumise suhtes põhiliselt sunniiseloom, saab põhimõtteliselt määrata ainult selles osas, milles rikkumise algselt tuvastanud kohtuotsust ei täideta, ei ole aga samas kuskil ette nähtud, et sama käib ka põhisumma määramise kohta.

Põhisumma võimalik määramine ei ole automaatne, vaid igal asjaomasel juhul tuleb seda teha lähtudes asjakohastest teguritest, mis põhinevad nii tuvastatud rikkumise tunnustel kui ka EÜ artikli 228 alusel algatatud menetlusega seotud liikmesriigi suhtumisel.

Kuigi niisugused suunised nagu need, mis sisalduvad komisjoni avaldatud teatistes põhisumma määramise kohta, võivad tõepoolest soodustada läbipaistvuse tagamist ning komisjoni tegevuse etteaimatavust ja õiguskindlust, ei ole need sellest hoolimata Euroopa Kohtule EÜ artikli 228 lõikes 2 antud pädevuse teostamisel siduvad.

Muu hulgas ei kujuta asjaolu, et Euroopa Kohus ei ole praeguse hetkeni põhisummat määranud olukorras, kus enne EÜ artikli 228 alusel algatatud menetluse lõppu on algne kohtuotsus täies ulatuses täidetud, endast teises kohtuasjas põhisumma määramise takistust, kui see on vajalik käesoleva asja tunnuseid ning vajaliku veenvuse ja hoiatavuse määra arvestades.

Kui Euroopa Kohus otsustab põhisumma määrata, siis peab ta oma kaalutlusõigust kasutades määrama selle kindlaks nii, et ühelt poolt vastab see asjaoludele ning teiselt poolt on tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega proportsionaalne.

Sellise otsuse jaoks on asjakohasteks teguriteks sellised asjaolud nagu rikkumise kestus ajast, mil rikkumise tuvastanud kohtuotsus tehti, ning asjaomased avalikud ja erahuvid.

Kui Euroopa Kohtu otsuse täitmata jätmine võib kahjustada keskkonda ning ohustada inimese tervist, mille kaitsmine on keskkonna alal isegi ühenduse poliitika eesmärk, nagu nähtub EÜ artiklist 174, on sellise rikkumise puhul tegemist eriti raske rikkumisega. Sama kehtib põhimõtteliselt siis, kui kaupade vaba liikumist takistatakse ühenduse õigust rikkudes, hoolimata selles osas rikkumise tuvastanud Euroopa Kohtu otsusest.

Liikmesriigi rikkuva käitumise kordumine ühenduse tegevuse konkreetses sektoris võib viidata sellele, et tulevikus analoogiliste ühenduse õiguse rikkumiste kordumise tõhusaks ärahoidmiseks on vaja võtta selline hoiatav meede nagu põhisumma määramine.

(vt punktid 60–64, 69, 77, 78 ja 80)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 6 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus olukord, kus liikmesriik kohaldab pärast kõnealuse direktiivi jõustumist sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse erandit kuludele, mis on seotud äripartneritele ja oma töötajatele töökoosolekute ajal ettevõtete sööklate tasuta pakutavate einetega, samas kui seda erandit nimetatud kuludele tegelikult ei kohaldatud, kuna halduspraktika kohaselt maksustatakse asjaomaste sööklate osutatavad teenused käibemaksuga vastavalt nende omahinnale, millega kaasneb sisendkäibemaksu täieliku mahaarvamise õigus.

Kuuenda direktiivi 77/388 artikli 6 lõiget 2 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – mis käibemaksuga maksustamise eesmärgil võrdsustab teatavaid tehinguid, mille eest maksukohustuslane tegelikult tasu ei saa, tasu eest kaubatarne ja teenuse osutamisega – tuleb tõlgendada nii, et esiteks see säte ei näe ette ettevõtja sööklas äripartneritele tasuta eine pakkumist koosolekute ajal, mis toimuvad ettevõtja ruumides, kuna nähtuvalt objektiivsetest andmetest – mille väljaselgitamine jääb siseriikliku kohtu ülesandeks – oli einete pakkumine rangelt seotud majandustegevusega. Teiseks, põhimõtteliselt näeb nimetatud säte ette ettevõtja ruumides töötajatele ettevõtja tasuta eine pakkumise, kui just ettevõtte nõuded – mis jääb samuti siseriikliku kohtu välja selgitada – nagu töökoosolekute jätkumise ja eduka läbiviimise tagamine, ei eelda, et einete pakkumise peab tagama tööandja. Seega toimub töötajatele eine pakkumine põhimõtteliselt nende isiklikes huvides ja sõltub töötajate valikust, millesse tööandja ei sekku, sellele vastupidi, teatud konkreetsetel asjaoludel ei ole eine pakkumine töötajate isiklikes huvides ja see toimub majandustegevuse eesmärgil.

(vt punkt 57, 62 ja 65, resolutsiooni punkt 2)
Direktiiviga 75/442 jäätmete kohta (muudetud määrusega nr 1882/2003) ja otsusega 2000/532, millega asendatakse otsus 94/3 (millega kehtestatakse jäätmeid käsitleva direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a kohaselt jäätmete nimistu) ja otsusega 94/904 (millega kehtestatakse ohtlikke jäätmeid käsitleva direktiivi 91/689 artikli 1 lõike 4 kohaselt ohtlike jäätmete nimistu), ei ole vastuolus see, kui jäätmetekitaja ajutisel kogumiseelsel ladustamisel jäätmete tekkekohas segab omavahel jäätmed, mis vastavad otsusele 2000/532 lisatud nimistu eri koodidele.

Siiski on liikmesriigid kohustatud vastu võtma meetmeid, mis kohustavad jäätmetekitajat jäätmeid ajutisel kogumiseelsel ladustamisel jäätmete tekkekohas sortima ja eraldi ladustama, kasutades selleks nimetatud nimistu koode, kui nad leiavad, et niisugused meetmed on vajalikud, et saavutada eesmärgid, mis on seatud direktiivi 75/442 artikli 4 esimeses lõigus, mis näeb ette, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist või mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi.

(vt punktid 24 ja 27, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-334/07 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Freistaat Sachsen

„Apellatsioonkaebus — Riigiabi — Väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele mõeldud abikava projekt — Kokkusobivus ühisturuga — Riigiabi hindamise kriteeriumid — Ajaline kohaldamine — Enne määruse (EÜ) nr 70/2001 jõustumist teatatud projekt — Pärast seda jõustumist tehtud otsus — Õiguspärane ootus — Õiguskindlus — Lõplik teatis”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 11. detsember 2008 I ‐ 9467

Kohtuotsuse kokkuvõte

Riigiabi – Abiprojektid – Komisjonipoolne läbivaatamine – Komisjoni otsuse tegemise kuupäeval antud hinnang

(EÜ artikli 88 lõige 3; nõukogu määrus nr 659/199, artikli 4 lõiked 1 ja 5)

Määruse nr 659/1999 artikli 4 lõige 1, mille kohaselt komisjon vaatab abikava projekti teatise läbi niipea, „kui on selle kätte saanud”, näeb nimetatud kontrollimise käigus sellele institutsioonile ette üksnes erilise järelevalvekohustuse, ega kujuta seega endast teatatud abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamiskriteeriumi ratione temporis rakendusnormi. Niisugust reeglit ei saa tuletada ka sama määruse artikli 4 lõike 5 teisest lausest, mis näeb ette, et kahe kuu pikkune tähtaeg, mille jooksul komisjon viib läbi teatise esialgse uurimise, hakkab kulgema lõpliku teatise kättesaamisele järgnevast päevast.

Seevastu küsimusele, kas abi on riigiabi asutamislepingu tähenduses, saab vastata lähtuvalt objektiivsest olukorrast, mida tuleb hinnata kuupäeval, kui komisjon oma otsuse teeb. Seega peab ühenduse kohus arvestama hinnangut, mille komisjon on objektiivsele olukorrale andnud kuupäeval, mil ta on teinud otsuse.

Järelikult, kuigi abikavast teatamine on selle kontrollimisel sisulise tähtsusega element, kujutab see endast siiski vaid menetluslikku kohustust, mis peaks komisjonil võimaldama tagada samal ajal nii ennetava kui ka tõhusa kontrolli abi üle, mida liikmesriigid kavatsevad ettevõtjatele anda. Seetõttu ei saa sel olla niisuguseid tagajärgi, et selle alusel määrataks kindlaks teatatud abi suhtes kohaldatav õiguslik raamistik. Niisiis ei loo liikmesriigi poolt kavandatavast abist või abikavast teatamine lõplikult määratletud õiguslikku olukorda, mis nõuaks, et komisjon kohaldaks selle abi ühisturu kokkusobivuse hindamisel teatise kuupäeval kehtinud eeskirju. Vastupidi, komisjon peab kohaldama eeskirju, mis kehtivad vastava otsuse tegemise hetkel ja mis on ainsad eeskirjad, mille alusel saab hinnata tema poolt selles osas tehtud otsuse õiguspärasust.

Kui õigusnorme, mille alusel liikmesriik teatab kavandatavast abist, muudetakse enne komisjoni otsuse tegemist, on komisjon otsuse tegemisel kohustatud uute eeskirjade alusel nõudma, et asjaosalised võtaksid seisukoha selle abi kokkusobivuse kohta uute eeskirjadega. Teistsuguse olukorraga on tegemist vaid juhtudel, kui uued õigusnormid ei sisalda varasematega võrreldes sisulisi muudatusi.

(vt punktid 49, 50, 52, 53 ja 56)
1.

Kuna Itaalia Vabariik laiendas 24. detsembri 2003. aasta seaduse nr 350, mis puudutab jooksva aasta ja tulevaste aastate riigieelarve moodustumist (2004. aasta maksuseadus) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)) artikli 2 punktiga 44 2002. aastale 27. detsembri 2002. aasta seaduse nr 289, mis puudutab jooksva aasta ja tulevaste aastate riigieelarve moodustumist (2003. aasta maksuseadus) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)) artiklites 8 ja 9 sätestatud maksuamnestiat, ning loobus sõnaselgelt ja üldkohaldatavalt 2002. aasta maksustamisperioodil toimunud maksustatavate tehingute kontrollimisest, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi) artikli 2 lõike 1 punktidest a, c ja d ning artiklitest 193–273, millega tühistati ja asendati nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artiklid 2 ja 22, ja EÜ artiklit 10.
1.

Kuna Kreeka Vabariik — ei tunnusta optikudiplomeid, mille Itaalia pädevad ametiasutused on väljastanud sellise kokkuleppe raames, millega nimetatud ametiasutused on eraõigusliku asutuse poolt Kreekas läbiviidud koolituse tunnistanud samaväärseks; — nõuab Itaalia optikudiplomite tunnustamise taotluste läbivaatamisel Itaalia ametiasutuste vastuseid viiele küsimusele, mille Kreeka ametiasutused on neile eelnevalt saatnud, ja — ei luba taotlejatel, kes esitasid Itaalia optikudiplomi tunnustamise taotluse enne seda, kui jõustus seadus 2916/2001 kõrghariduse ja sellega võrdsustatud hariduse struktuuri ning selle hariduse tehnoloogiasektorit puudutavate küsimuste kohta, valida kohanemisaja läbimise või sobivustesti sooritamise vahel, siis on ta rikkunud nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. mai 2001. aasta direktiiviga 2001/19/EÜ) artiklist 3, artikli 4 lõike 1 punkti b kolmandast lõigust ja artiklist 12 tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõiget 2, mis sätestab, et kui tööleping või töösuhe lõpetatakse seetõttu, et üleminek tõi kaasa töötingimuste olulise muutumise töötaja kahjuks, loetakse töölepingu või töösuhte lõpetamise eest vastutavaks tööandja, tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus tööleping või -suhe lõpetatakse kõigi selle sätte kohaldamiseks vajalike tingimuste esinemisel ning sõltumatult kõnealusest direktiivist tulenevate kohustuste mis tahes rikkumisest omandaja poolt, ei kohusta see säte liikmesriike tagama töötajale õigust saada omandajalt rahalist hüvitist samadel tingimustel, kui õiguse puhul, millele töötaja saab tugineda, kui tööandja on tema töölepingu või -suhte ebaseaduslikult lõpetanud. Siseriiklik kohus peab siiski vastavalt oma pädevusele tagama, et omandaja kannab sellises olukorras vähemalt need tagajärjed, mille näevad ette kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid töölepingu või -suhte tööandja algatusel lõpetamise korral – nagu töötasu ja muud soodustused, mis siseriikliku õiguse alusel vastavad etteteatamistähtajale, mida nimetatud tööandja peab järgima.

(vt punktid 30, 35 ja resolutsioon)
Teenuste osutamise vabadust piirav siseriiklik meede võib olla õigustatud juhul, kui selle meetme konkreetne eesmärk on takistada puhtalt fiktiivsete skeemide loomist, millel puudub majanduslik sisu ja mille ainus eesmärk on saada maksueeliseid. Samas olukorda, kus investeerimistoetust nõuda võiv ettevõtja annab oma vara tasu eest kasutusse teisele ettevõtjale, kes kasutab seda vara peamiselt teistes liikmesriikides, ei saa iseenesest käsitleda kuritarvitusena. Selline kasutusse andmine ei saa ka tekitada üldist eeldust, et esineb kuritarvitamist, ega õigustada meedet, mis kahjustab asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamist.

EÜ artikliga 49 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei anta kehalisi esemeid soetanud ettevõtjale investeerimistoetust ainult sel põhjusel, et vara, mille eest investeerimistoetust nõuti ja mis antakse tasu eest kasutusse, kasutatakse peamiselt teistes liikmesriikides.

Selline siseriiklik õigus, mis kohtleb maksustamisel ebasoodsamalt sellisesse varasse tehtud investeeringuid, mis on tasu eest kasutusse antud ja mida kasutatakse teistes liikmesriikides, võrreldes riigisiseselt kasutatavasse varasse tehtud investeeringutega, on üldjuhul vaadeldavad teenuste osutamise vabaduse piiranguna, kuna see võib demotiveerida ettevõtjaid, kes võiksid seda maksusoodustust taotledes pakkuda üüriteenust ettevõtjatele, kes tegutsevad teistes liikmesriikides; kui ettevõtja annab tasu eest vara kasutusse teisele ettevõtjale ja kui need kaks ettevõtjat on majanduslikus plaanis omavahel tugevalt seotud, võib nimetatud siseriiklik õigus ka demotiveerida üürnikust ettevõtjat tegelema piiriülese tegevusega.

Selliseid õigusnorme ei saa õigustada liikmesriikidevahelise maksupädevuse tasakaalustatud jaotuse nõudega, kuna investeerimistoetuse esemeks olevate kehaliste esemete üürimisest saadav tulu maksustatakse seda toetust väljamaksvas liikmesriigis ja kuna seetõttu ei seata vastavate õigusnormide puudumisel ohtu selle liikmesriigi õigust teostada maksupädevust tema territooriumil läbiviidava tegevuse suhtes.

Selliseid õigusnorme ei saa ka õigustada vajadusega tagada liikmesriigi maksusüsteemi ühtsus, kuna maksusüsteemi seisukohast puudub otsene seos soetatud kehaliste esemete üürileandjale antava investeerimistoetuse ja selle tasu eest kasutusseantud vara kasutamisest saadud üürniku tulu hilisema maksustamise vahel.

Kuna need õigusnormid ei võimalda investeerimistoetuse andmisest keeldumist ainult puhtalt fiktiivsete skeemide korral, vaid puudutavad iga üürileandjat, kes võib investeerimistoetust nõuda ja kes annab vara tasu eest kasutusse ettevõtjatele, kes tegelevad piiriülese tegevusega, ja seda olenemata objektiivsete asjaolude puudumisest, mis võiksid viidata sellise fiktiivse skeemi olemasolule, ei saa neid õigusnorme õigustada kuritarvitamise ennetamise vajadusega.

(vt punktid 24–26, 32–35, 38–41 ja resolutsioon)
—

selle tõendamiseks, et hilisema kaubamärgi kasutamine kahjustab või kahjustaks varasema kaubamärgi eristusvõimet, on vaja tõendada seda, et hilisema kaubamärgi kasutamise tagajärjel on tuvastatud nende kaupade või teenuste, mille jaoks varasem kaubamärk registreeriti, keskmise tarbija majandusliku käitumise muutumine, või esineb tõsine oht, et selline muutus tulevikus toimub.
Kohtuasi C-384/07

Wienstrom GmbH

versus

Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria))

„Riigiabi — EÜ artikli 88 lõige 3 — Ühisturuga kokkusobivaks tunnistatud abi — Abisaaja ja siseriiklike ametiasutuste vaheline vaidlus ebaseaduslikult rakendatud abisumma üle — Siseriikliku kohtu ülesanne”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. detsember 2008 I ‐ 10395

Kohtuotsuse kokkuvõte

Riigiabi – Abiprojektid – Abi määramine EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud keeldu rikkudes – Komisjoni hilisem otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobivaks

(EÜ artikli 88 lõige 3)

Kui abikavast on komisjonile nõuetekohaselt teatatud ja seda ei ole enne eelnimetatud otsust rakendatud, võib seda rakendada kõnealuse otsuse tegemisest alates ning vastavalt vajadusele ka eelneval perioodil, mida kokkusobivaks tunnistatud meede hõlmab.

Kui abisaajale on antud abi EÜ artikli 88 lõike 3 viimase lause vastaselt, võib juhtuda, et siseriiklik kohus peab mõne teise ettevõtja taotlusel otsustama rakendusmeetmete kehtivuse ja antud rahaliste toetuste tagasinõudmise üle ning seda isegi juhul, kui komisjon on teinud heakskiitva otsuse. Ehkki ühenduse õigus kohustab sellisel juhul liikmesriigi kohut võtma sobivaid meetmeid õigusvastasuse tagajärgede tõhusaks kõrvaldamiseks, ei pane ühenduse õigus talle ebaseadusliku abi tagasinõudmise kohustust isegi erandlike asjaolude puudumisel. Liikmesriigi kohus peab ühenduse õigust rakendades nõudma abisaajalt intresside tasumist ajavahemiku eest, mil õigusvastasus kestis. Liikmesriigi õiguse raames võib ta asjast sõltuvalt nõuda ebaseadusliku abi tagasinõudmist ka siis, kui selle riigi õiguse kohaselt tuleb abi hiljem uuesti rakendada. Samuti võib juhtuda, et siseriiklikul kohtul on tarvis rahuldada abimeetme õigusvastasusest põhjustatud kahju hüvitamise nõuded.

Seega juhul, kui abi on pärast komisjoni heakskiitvat otsust ebaseaduslikult rakendatud, ei ole ühenduse õigusega vastuolus, kui abisaajal on võimalik ühelt poolt taotleda tulevikus makstava abi väljamaksmist ja teiselt poolt säilitada enne heakskiitvat otsust antud abi, ilma et see mõjutaks ennatlikult väljamakstud ebaseadusliku abiga seonduvaid tagajärgi. Seega on komisjoni järeldus abi ühisturuga kokkusobivuse kohta kriteerium, mille alusel otsustatakse, kas abisaajale on võimalik välja maksta abi heakskiitvale otsusele eelnenud perioodi eest või kas tal on võimalik juba väljamakstud abi säilitada.

Järelikult ei ole EÜ artikli 88 lõike 3 viimases lauses sätestatud riigiabi rakendamise keelu kohaselt siseriiklik kohus kohustatud jätma rahuldamata abisaaja taotlust abisumma saamiseks, mis talle tuleks maksta perioodi eest, mis eelnes komisjoni otsusele, millega tunnistatakse kõnealune abi ühisturuga kokkusobivaks.

(vt punktid 26–31, 39 ja resolutsioon)
Direktiivi 91/533 tööandja kohustuse kohta teavitada töötajaid töölepingu või töösuhte tingimustest artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et selle direktiivi sätteid siseriiklikusse õigusesse ülevõttev kollektiivleping on töötajale kohaldatav isegi siis, kui ta ei ole selle kollektiivlepingu pooleks oleva ametiühingu liige.

Direktiivi 91/533 tööandja kohustuse kohta teavitada töötajaid töölepingu või töösuhte tingimustest artikli 8 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui töötajat, kes ei ole oma töösuhet reguleeriva kollektiivlepingu pooleks oleva ametiühingu liige, on võimalik käsitada selle kollektiivlepinguga „käsitl[etuks]” nimetatud sätte tähenduses.

Direktiivi 91/533 tööandja kohustuse kohta teavitada töötajaid töölepingu või töösuhte tingimustest artikli 8 lõike 2 teises lõigus kasutatud mõisteid „ajutine tööleping või töösuhe” tuleb tõlgendada nii, et nendega on hõlmatud kõik lühiajalised töölepingud ja töösuhted. Vastavat töösuhte kestust määratleva õigusnormi puudumisel liikmesriigi õiguskorras peab siseriiklik kohus selle määratlema igal konkreetsel juhul teatud sektorite või teatud töökohtade ja tegevuste eripärasid arvestades. See kestus tuleb siiski kindlaks määrata nii, et oleks tagatud töötajatele selle direktiiviga ette nähtud õiguste tõhus kaitse.

(vt punkt 54, resolutsiooni punkt 3)