KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 15. juunil 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑181/16

Sadikou Gnandi

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2008/115/EÜ – Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasipöördumine – Lahkumisettekirjutus – Selle väljastamine alates varjupaigataotluse tagasilükkamisest ja enne õiguskaitsevahendite ammendumist

1. Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel ( 2 ) artiklit 5 ja artikli 13 lõiget 1.

2. Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) küsib Euroopa Kohtult oma eelotsuse küsimusega sisuliselt seda, kas tagasisaatmise lubamatuse põhimõttega ja õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile on vastuolus see, et tagasisaatmisotsus direktiivi 2008/115 tähenduses võetakse varjupaigataotleja suhtes vastu alates kuupäevast, kui esimene läbivaatamisaste lükkab tema rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi, ja seega enne, kui sellise tagasilükkamise vaidlustamiseks on tema õiguskaitsevahendid ammendatud.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus

Direktiiv 2005/85/EÜ

3. Nõukogu 1. detsembri 2005. aasta direktiivi 2005/85/EÜ liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta ( 3 ) artiklis 7 on sätestatud: „1. [Varjupaigat]aotluse esitajal lubatakse jääda liikmesriiki üksnes menetluse eesmärgil kuni tuvastav asutus on vastu võtnud otsuse vastavalt III peatükis sätestatud esimese astme menetlusele. Kõnealune õigus riiki jääda ei anna õigust saada elamisluba. ( 4 ) […]“

4. Direktiivi artikli 39 lõikes 1 on pandud liikmesriikidele kohustus tagada varjupaigataotlejatele õigus tõhusale õiguskaitsevahendile. Selle artikli lõige 3 on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid sätestavad vajaduse korral eeskirjad kooskõlas rahvusvaheliste kohustustega, mis käsitlevad: a) küsimust, kas lõike 1 kohasel õiguskaitsevahendil on toime, mis võimaldab taotlejal jääda asjaomasesse liikmesriiki kuni selgub selle kasutamise tulemus; b) õiguskaitsevahendi või kaitsemeetmete rakendamise võimalikkust, kui lõike 1 kohasel õiguskaitsevahendil pole toimet, mis võimaldaks taotlejal jääda asjaomasesse liikmesriiki kuni tulemuse selgumiseni. […] […]“

5. Direktiiv 2005/85 tunnistati kehtetuks ning asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiviga 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta. ( 5 ) Viimati nimetatud direktiivi artikli 46 lõikes 5 on ette nähtud, et „käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud õiguskaitsevahend [annab] taotlejale õiguse jääda asjaomasesse liikmesriiki kuni lõikes 4 sätestatud tähtajani ja õiguskaitsevahendi üle otsuse tegemiseni“. Nimetatud säte ei ole siiski ratione temporis kohaldatav põhikohtuasjas. ( 6 )

Direktiiv 2008/115

6. Direktiivi 2008/115 artikli 2 lõikes 1 on täpsustatud, et direktiivi kohaldatakse liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.

7. Direktiivi artikli 3 punktides 2, 4 ja 5 on sätestatud: „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: […] 2) „ebaseaduslik riigisviibimine“ – kolmanda riigi kodaniku viibimine liikmesriigi territooriumil, kui ta ei vasta või enam ei vasta Schengeni piirieeskirjade artiklis 5 sätestatud sisenemise tingimustele või muudele asjaomasesse liikmesriiki sisenemise, selles viibimise või elamise tingimustele; […] 4) „tagasisaatmisotsus“ – haldus‑ või kohtuotsus või ‑akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus; 5) „väljasaatmine“ – tagasipöördumiskohustuse täitmine, eelkõige füüsiline transport liikmesriigist välja.“

8. Direktiivi 2008/115 artikkel 5 kohustab liikmesriike direktiivi rakendamisel järgima tagasisaatmise lubamatuse põhimõtet.

9. Nimetatud direktiivi artikli 6 „Tagasisaatmisotsus“ lõigetes 1 ja 6 on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks lõigetes 2–5 sätestatud erandite kohaldamist, väljastavad liikmesriigid tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult. […] 6. Käesolev direktiiv ei takista liikmesriikidel võtta vastu otsust seadusliku riigisviibimise lõpetamise kohta koos [tagasisaatmisotsusega] […] oma siseriiklikus õiguses ette nähtud haldus‑ või kohtuotsuse või haldus‑ või kohtuaktiga, ilma et see piiraks III peatükis ning ühenduse ja siseriikliku õiguse muude asjakohaste sätete kohaselt sätestatud menetluslikke tagatisi.“

10. Nimetatud direktiivi artikli 8 „Väljasaatmine“ lõikes 3 on sätestatud: „Liikmesriigid võivad vastu võtta eraldi haldus‑ või kohtuotsuse või haldus‑ või kohtuakti, millega nähakse ette väljasaatmine.“

11. Sama artikli 9 „Väljasaatmise edasilükkamine“ lõikes 1 on sätestatud: „Liikmesriigid lükkavad väljasaatmise edasi, kui: a) see oleks vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega või b) kui artikli 13 lõike 2 kohaselt on tehtud peatava mõjuga korraldus.“

12. Direktiivi 2008/115 artikli 12 lõikes 1 on sätestatud: „Tagasisaatmisotsused […] väljastatakse kirjalikult ning nendes põhjendatakse otsuse aluseks olevaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ja esitatakse teave kättesaadavate õiguskaitsevahendite kohta. […]“

13. Nimetatud direktiivi artikli 13 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Kolmanda riigi kodanikule võimaldatakse tõhusad õiguskaitsevahendid artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsuste vaidlustamiseks või nende läbivaatamise taotlemiseks pädevas kohtu‑ või haldusasutuses või pädevas organis, mis koosneb liikmetest, kes on erapooletud ja kelle sõltumatus on tagatud. 2. Lõikes 1 nimetatud pädeval asutusel või organil on volitused vaadata läbi artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsused, sealhulgas võimalus nende täitmine ajutiselt peatada, välja arvatud juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt juba kohaldatakse ajutist peatamist.“

Belgia õigus

14. 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riigi territooriumile sisenemise, elama asumise, viibimise ja väljasaatmise kohta (loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, l’établissement, le séjour et l’éloignement des étrangers; edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikli 39/70 esimene lõik näeb ette: „Kaebuse esitamiseks ette nähtud tähtaja jooksul ja kaebuse läbivaatamise ajal ei või huvitatud isiku suhtes ilma tema nõusolekuta pöörata sundkorras täitmisele ühtki riigist välja‑ ega tagasisaatmismeedet“.

15. Nimetatud seaduse artikli 52/3 lõike 1 esimene ja teine lõik näevad ette järgmist: „Juhul kui Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulaste ja kodakondsuseta isikute üldvolinik) [edaspidi „üldvolinik“] ei võta varjupaigataotlust menetlusse või keeldub välismaalast pagulasena tunnustamast või andmast temale täiendavat kaitset ja kui viimane viibib [Belgia] Kuningriigis ebaseaduslikult, peab minister või tema volitatud isik viivitamata tegema lahkumisettekirjutuse, mis on põhjendatud mõne artikli 7 esimese lõigu punktides 1–12 esitatud põhjusega. […] Juhul kui Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) [edaspidi „CCE“] jätab rahuldamata [üldvoliniku] poolt artikli 39/2 lõike 1 punkti 1 alusel tehtud otsuse peale esitatud välismaalase kaebuse ja kui välismaalane viibib [Belgia] Kuningriigis ebaseaduslikult, peab minister või tema volitatud isik viivitamata pikendama esimeses lõigus silmas peetud lahkumisettekirjutust. […]“

16. 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi (arrêté royal du 8 octobre 1981 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers; edaspidi „8. oktoobri 1981. aasta kuninglik dekreet“) artikli 75 lõikes 2 on sätestatud: „Juhul kui [üldvolinik] keeldub välismaalast pagulasena tunnustamast või andmast temale täiendavat kaitset või ei võta varjupaigataotlust menetlusse, teeb minister või tema volitatud isik vastavalt [15. detsembri 1980. aasta] seaduse artikli 52/3 lõikele 1 puudutatud isiku suhtes lahkumisettekirjutuse“.

17. Kuningliku dekreedi artiklis 111 on sätestatud, et: „Juhul kui [CCE‑le] esitatakse kaebus vastavalt tavapärasele korrale […], väljastab omavalitsusüksus huvitatud isikule lisas 35 sisalduva näidisega kooskõlas oleva dokumendi ministri või tema volitatud isiku juhiste kohta, kui nimetatud kaebus on esitatud otsuse peale, millega kaasneb [Belgia] Kuningriigist väljasaatmine. Kõnealune dokument kehtib kolm kuud alates väljastamise kuupäevast ja seda pikendatakse seejärel kuu kaupa, kuni tehakse otsus eelmises lõigus nimetatud kaebuse kohta“.

18. Kõnealuse kuningliku dekreedi lisas 35 „Erandlik elamisluba“ on täpsustatud, et isikule, kellele kõnealune dokument on väljastatud, „ei ole antud ega lubatud elamisõigust, vaid ta võib jääda [Belgia] Kuningriigi territooriumile, kuni [CCE] teeb otsuse“.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus

19. Sadikou Gnandi, kes on Togo kodanik ja põhikohtuasja kassaator, esitas 14. aprillil 2011 varjupaigataotluse.

20. Üldvolinik lükkas nimetatud taotluse 23. mail 2014 tagasi.

21. Belgia riik, kes on põhikohtuasjas vastustaja, tegi 3. juunil 2014 põhikohtuasja kassaatorile lahkumisettekirjutuse.

22. Põhikohtuasja kassaator esitas 23. juunil 2014 CCE‑le kaebuse üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse peale lükata tagasi tema varjupaigataotlus. Samal kuupäeval ja samas kohtus nõudis põhikohtuasja kassaator 3. juunil 2014 tehtud lahkumisettekirjutuse tühistamist ja selle täitmise peatamist.

23. CCE jättis üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse peale esitatud kaebuse 31. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusega rahuldamata. Põhikohtuasja kassaator esitas 19. novembril 2014 selle kohtuotsuse peale Conseil d’État’le (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) kassatsioonkaebuse. Conseil d’Etat tühistas 10. novembril 2015 nimetatud kohtuotsuse ja saatis asja tagasi CCE‑le.

24. CCE jättis 19. mai 2015. aasta kohtuotsusega rahuldamata ka 3. juunil 2014 tehtud lahkumisettekirjutuse peale esitatud kaebuse, kuna põhikohtuasja kassaatoril kadus põhjendatud huvi. Eelkõige leidis nimetatud kohus, et tema 31. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus lõpetas põhikohtuasja kassaatori esitatud varjupaigataotluse menetluse ja et põhikohtuasja kassaatoril ei olnud seetõttu enam huvi lõpetatud varjupaigataotluse menetlust jätkata. Lisaks leidis nimetatud kohus, et kuna nimetatud ettekirjutust ei olnud sundtäidetud, oli kassaatoril võimalus esitada oma argumendid CCE‑le pärast üldvoliniku otsust kassaatori varjupaigataotluse tagasilükkamise kohta ja seetõttu ei olnud tema huvi tugineda Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 13 rikkumisele enam tõendatud.

25. Põhikohtuasja kassaator vaidlustas 2. juunil 2015 eelotsusetaotluse esitanud kohtus CCE 19. mai 2015. aasta kohtuotsuse. Nimetatud kohus lükkas kõnealuse kassatsioonmenetluse raames tagasi esimese vastuvõetamatuse vastuväite, leides, et vaidlustatud ettekirjutus kahjustas kassaatori huve. Kuigi lahkumisettekirjutust ei saa nimetatud kohtu sõnul ajutiselt sundtäita, kohustab see kassaatorit riigi territooriumilt lahkuma. Lisaks on kõnealuse ettekirjutuse sundtäitmise keeld üksnes ajutine ja sundtäitmine võib toimuda alates kuupäevast, kui CCE jätab üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse peale esitatud kaebuse uuesti rahuldamata.

26. Belgia riik esitas sama kassatsioonmenetluse raames teise vastuvõetamatuse vastuväite, mis tugines samuti kaebuse esitamiseks põhjendatud huvi puudumisel, ja väitis eelkõige seda, et tagasisaatmisotsuse tühistamise korral saab ta teha ainult sama otsuse. Põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid kohustavad teda nimelt tegema lahkumisettekirjutuse alates kuupäevast, kui üldvolinik lükkab varjupaigataotluse tagasi, hoolimata sellest, kas nimetatud tagasilükkamine on lõplik või mitte. S. Gnandi väidab vastu, et territooriumilt lahkumise kohustuse kehtestamine alates kuupäevast, kui varjupaigataotlus lükatakse tagasi, ja seega enne nimetatud tagasilükkamise peale õiguskaitsevahendite ammendumist, on vastuolus liidu õiguse ning eelkõige õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja tagasisaatmise lubamatuse põhimõttega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kui lahkumisettekirjutuse tegemine enne varjupaigataotluse kohta lõpliku otsuse tegemist on liidu õigusega vastuolus, on kassaatoril põhjendatud huvi, mis on nõutav vaidlustatud kohtuotsuse kassatsiooni korras edasikaebamiseks.

27. Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [direktiivi 2008/115] artiklit 5, mis kehtestab liikmesriikidele kohustuse selle direktiivi rakendamisel järgida tagasisaatmise lubamatuse põhimõtet ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on ette nähtud sama direktiivi artikli 13 lõikes 1 ja [harta] artiklis 47, tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus sellise tagasisaatmisotsuse vastuvõtmine, mis on ette nähtud [direktiivi 2008/115] artiklis 6, 15. detsembri 1980. aasta seaduse […] artikli 52/3 lõikes 1 ja 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi […] artikli 75 lõikes 2, juba alates sellest kuupäevast, kui [üldvolinik] lükkab varjupaigataotluse tagasi, ja seega enne, kui selle tagasilükkamise otsuse kohtuliku vaidlustamise kõik võimalused on ammendatud ning enne, kui varjupaigamenetlus on lõplikult lõpetatud?“

28. Pärast eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsust esitada kõnealune eelotsuse küsimus Euroopa Kohtule tühistas CCE 11. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse, mis lükkas varjupaigataotluse tagasi, ja saatis asja tagasi üldvolinikule. Üldvolinik võttis 30. juunil 2016 vastu uue otsuse varjupaigataotluse tagasilükkamise kohta, mille S. Gnandi CCE‑s uuesti vaidlustas.

29. Peale selle lubati S. Gnandil 8. veebruari 2016. aasta otsusega, hoolimata tema varjupaigataotlusest, elada ajutiselt Belgia territooriumil kuni 1. märtsini 2017.

Menetlus Euroopa Kohtus

30. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 101 küsis Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtult selgitusi, millele anti vastus 14. veebruari 2017. aasta kirjas.

31. S. Gnandi, Belgia ja Tšehhi valitsused ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 teise lõigu alusel. Huvitatud isikute, välja arvatud Tšehhi Vabariik, suulised seisukohad kuulati ära 1. märtsi 2017. aasta kohtuistungil.

32. 2. märtsil 2017 paluti Belgia valitsusel vastavalt kodukorra artikli 62 lõikele 1 esitada mõned dokumendid. Belgia valitsus täitis selle nõudmise 9. märtsil 2017.

Analüüs

Eelotsuse küsimusele antava vastuse vajalikkus põhikohtuasja lahendamiseks

33. Belgia valitsus väidab oma kirjalikes seisukohtades esimese võimalusena, et eelotsuse küsimuses ei tule enam otsust teha. Esiteks väidab ta, et põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus on kaotanud kehtivuse pärast CCE 11. märtsi 2016. aasta kohtuotsust, millega kõnealune kohus tühistas üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse, millel see ettekirjutus tugines, ja teiseks lubati S. Gnandil Belgias ajutiselt elada kuni 1. märtsini 2017. Neil asjaoludel on põhikohtuasja ese ära langenud või vähemalt ei ole S. Gnandil enam põhjendatud huvi oma kaebust esitada.

34. Kuna Euroopa Kohus palus märkida põhjuseid, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et vastus eelotsuse küsimusele on Belgia valitsuse esitatud asjaolusid arvestades veel vajalik, täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et CCE 11. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega S. Gnandi varjupaigataotluse tagasilükkamise otsuse tühistamisel endal ei ole õiguslikke tagajärgi 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutusele.

35. Vastupidi, kõnealuse tühistamise tagajärjel algatatakse üldvoliniku juures S. Gnandi varjupaigamenetlus uuesti, mille tõttu pidid Belgia asutused andma talle ajutise elamisloa, kuni tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehakse uus otsus.

36. Eelotsusetaotluse esitanud kohus möönab, et ta juba pidas sellist ajutist elamisluba, nagu on antud S. Gnandile, aktiks, mis on vastuolus varem tehtud lahkumisettekirjutusega ja millega kaasneb selle kaudne tühistamine. Ta märgib siiski, et 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuses N (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 75) täpsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/115 kasulik mõju võib eeldada, et selle direktiivi alusel algatatud tagasisaatmismenetlust võib jätkata selles staadiumis, milles see katkestati rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise tõttu, selle taotluse esimeses astmes rahuldamata jätmisest alates. Arvestades direktiivi 2008/115 kasuliku mõju tagamise nõuet, ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul järeldada, et 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutus on kaotanud kehtivuse. Kõnealune akt tekitab uuesti tagajärgi alates S. Gnandi varjupaigataotluse teist korda tagasilükkamisest 30. juunil 2016, selleks et tagasisaatmismenetlust saaks jätkata selles staadiumis, milles see katkestati.

37. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikliga 267 kehtestatud menetlus Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida need kohtud menetluses olevate vaidluste lahendamiseks vajavad. ( 7 ) Selle koostöö raames on asja menetleval siseriiklikul kohtul kõige parem võimalus hinnata kohtuasja eripära arvesse võttes nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. ( 8 )

38. Siiski on Euroopa Kohtul kohustus oma pädevuse hindamiseks vajaduse korral kontrollida asjaolusid, mille alusel siseriiklik kohus eelotsusetaotluse esitas, ja eelkõige teha kindlaks, kas taotletud liidu õiguse tõlgendamisel on seos põhikohtuasja asjaolude ja esemega, nii et Euroopa Kohus ei peaks koostama nõuandvaid arvamusi üldistes või hüpoteetilistes küsimustes. ( 9 ) Kui selgub, et esitatud küsimus on vaidluse lahendamiseks ilmselgelt asjakohatu, siis peab Euroopa Kohus lõpetama kohtuasja otsust tegemata. ( 10 )

39. Euroopa Kohus on eelkõige sedastanud, et otsust ei tule teha eelotsusetaotluse kohta, kui akt, mille peale põhikohtuasjas hagi on esitatud, kaotab kehtivuse pärast kõnealuse taotluse esitamist toimunud sündmuste tagajärjel, mistõttu põhikohtuasja ese on ära langenud. ( 11 )

40. Esiteks, mis puudutab käesolevas asjas S. Gnandi varjupaigataotluse tagasilükkamist tühistava CCE 11. märtsi 2016. aasta kohtuotsuse tagajärgi 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutusele, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus üksnes eitab, et kõnealusel kohtuotsusel on mingeid õiguslikke tagajärgi nimetatud ettekirjutusele, ilma et ta oma seisukohta siiski põhjendaks. Belgia valitsus põhjendab omakorda oma väidet, mille kohaselt nimetatud kohtuotsuse langetamine on muutnud eespool nimetatud ettekirjutuse kehtetuks, ainult argumendiga, et see põhineb üldvoliniku 23. mai 2014. aasta keelduval otsusel.

41. Sellega seoses märgin, et kuigi 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutuses on alapealkirja „Otsuse põhjendus“ all selgitatud, et „pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse […] on teinud [üldvolinik] 26. [mail] 2014“, ( 12 ) on sama alapealkirja all märgitud, et lahkumisettekirjutus tehti „15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 7 esimese lõigu alusel“ ja nimetatud sätte punktis 1 nimetatud põhjustel, st „huvitatud isik elab [Belgia] Kuningriigis ilma, et tal oleks [15. detsembri 1980. aasta seaduse] artiklis 2 nõutud dokumente, nimelt puudub huvitatud isikul kehtiv pass koos kehtiva viisaga“. Seega järeldub 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutusest, et vastupidi sellele, mida annab mõista Belgia valitsus, ei ole lahkumisettekirjutuse vastuvõtmine põhjendatud mitte üldvoliniku otsusega, vaid sellega, et S. Gnandi viibis Belgia territooriumil ebaseaduslikult. Vastavalt asjakohastele Belgia õigusnormidele võis selle ettekirjutuse põhikohtuasja asjaoludel tõesti teha alles pärast seda, kui üldvolinik oli lükanud S. Gnandi varjupaigataotluse tagasi. ( 13 ) Kõnealune tagasilükkamine oli seega nimetatud ettekirjutuse vastuvõtmise hädavajalik eeldus. See ei kujuta endast siiski alust, sest nagu nähtub kõnealuse ettekirjutuse sisust, oli selleks S. Gnandi ebaseaduslik riigisviibimine.

42. Lisaks on põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus vastu võetud vastavalt 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi artikli 75 lõikele 2, mis viitab 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 52/3 lõikele 1. Märgin, et ükski neist sätetest ei näe aga ette, et üldvoliniku poolt vastu võetud pagulasseisundi andmisest keeldumise otsuse võimalik tühistamine koos asja tagasisaatmisega üldvolinikule võtab nimetatud sätete alusel vastu võetud lahkumisettekirjutuselt igasuguse õigusliku mõju. Belgia õigus näeb ette ka teisi olukordi, mille puhul lahkumisettekirjutus eksisteerib koos rahvusvahelise kaitse taotluse ja algatatud pagulasseisundi tunnustamise menetlusega. ( 14 ) Lõpetuseks märgin, et peale kahe mainitud artikli ei viita Belgia valitsus oma väidete põhjendamiseks ühelegi teisele siseriiklikule õigusnormile ega kohtuotsusele.

43. Eelnevast tulenevalt ei ole minu arvates ilmne, et üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsuse tühistamise tagajärjel on põhikohtuasja ese ära langenud. Neil asjaoludel seaks Belgia valitsuse arvamusest lähtumine, hoolimata eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud vastupidisest, kuigi põhjendamata seisukohast, kahtluse alla siseriikliku kohtu ja Euroopa Kohtu vastavad ülesanded ELTL artiklis 267 sätestatud menetluse raames. Muidugi on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus sedastada, et otsust ei ole vaja teha hoolimata eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud soovist jääda oma eelotsusetaotluse juurde. ( 15 ) Nii on see siiski vaid juhul, kui põhikohtuasja või eelotsusetaotluse eseme äralangemises ei ole kahtlust, nii et kõnealuse taotluse säilimise tõttu tuleks Euroopa Kohtul ilmselgelt vastata põhikohtuasja lahendi seisukohalt hüpoteetilistele või asjakohatutele küsimustele. Eespool selgitatud põhjustel ei ole see aga käesolevas asjas minu arvates nii.

44. Teiseks, mis puudutab S. Gnandile antud ajutise elamisloa mõju 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutusele, siis vastusest selgituste andmise taotlusele nähtub, et Conseil d’État’ (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) sõnul ei võimalda Euroopa Kohtu poolt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuses N (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) direktiivi 2008/115 kohta antud tõlgendus järeldada, et sellise loaga kaasnes kõnealuse ettekirjutuse kaudne tühistamine.

45. Sellega seoses märgin esiteks, et Conseil d’État’ (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud eelotsuse küsimuse analüüs eeldab muu hulgas selle välja selgitamist, kas ja millistel tingimustel saab põhikohtuasjas kohaldada Euroopa Kohtu poolt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuses N (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) esitatud lahendit nii, et Euroopa Kohtu vastus sellele küsimusele säilitab oma kasulikkuse – kas või nimetatud väljaselgitamise osas – otsuse jaoks, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab põhikohtuasjas tegema. Teiseks märgin, et vastusest selgituste andmise taotlusele ei nähtu, et Conseil d’État’ (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) järeldas tingimata üksnes siseriiklike õigusnormide alusel, et põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus kaotas kehtivuse põhjusel, et S. Gnandile anti ajutine elamisluba, sest kõnealune kohus ei maini väljakujunenud kohtupraktikat selle kohta. Seetõttu ei saa üheselt järeldada, et sellise loa andmise tulemusel on põhikohtuasja ese ära langenud.

46. Kõigest eespool esitatust tulenevalt ei saa väita – nagu teeb seda Belgia valitsus –, et Euroopa Kohtu vastus eelotsuse küsimusele ei ole põhikohtuasja lahendamiseks sugugi vajalik.

Eelotsuse küsimuse analüüs

47. Kõigepealt tuleb rõhutada, et nii eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ka kõik huvitatud isikud, kes on esitanud oma seisukohad Euroopa Kohtule, nõustuvad, et 3. juuni 2014. aasta lahkumisettekirjutus kvalifitseeritakse „tagasisaatmisotsuseks“ direktiivi 2008/115 alusel.

48. Olen samal arvamusel. Kõnealune ettekirjutus vastab nimetatud direktiivi artikli 3 punktis 4 sisalduvale määratlusele: tegemist on haldusaktiga, mis tunnistab S. Gnandi viibimise Belgia territooriumil ebaseaduslikuks ja kohustab teda ette nähtud tähtajaks sellelt territooriumilt lahkuma. ( 16 ) Asjaolu, et vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklile 39/70 ei saa seda ettekirjutust ajutiselt sundtäita, ei mõjuta kõnealust kvalifikatsiooni.

49. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma eelotsuse küsimusega Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas sellise tagasisaatmisotsuse vastuvõtmiseks olid tingimused põhikohtuasja asjaoludel täidetud ning kas selle vastuvõtmine ei rikkunud tagasisaatmise lubamatuse ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtteid.

50. Sellega seoses meenutan, et vastavalt direktiivi 2008/115 artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse direktiivi liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes. Vastavalt direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikele 1, mille sõnastust on korratud käesoleva ettepaneku punktis 9, peab selleks, et kolmanda riigi kodaniku suhtes saaks teha tagasisaatmisotsuse, „viibima“ ta asjaomase liikmesriigi territooriumil „ebaseaduslikult“.

51. Seetõttu tuleb kontrollida, kas põhikohtuasja asjaoludel sai järeldada, et direktiivi 2008/115 kohaselt viibis S. Gnandi Belgia territooriumil ebaseaduslikult, ning kas Belgia asutused võisid ja isegi pidid tegema tema suhtes tagasisaatmisotsuse.

52. Mõiste „ebaseaduslik riigisviibimine“ on määratletud direktiivi 2008/115 artikli 3 punktis 2 ja seda on korratud käesoleva ettepaneku punktis 7. ( 17 ) Sellest määratlusest nähtub, et ebaseadusliku riigisviibimisega on tegemist mis tahes kolmanda riigi kodaniku puhul, kes viibib liikmesriigi territooriumil, kui ta ei vasta asjaomasesse liikmesriiki sisenemise, selles viibimise või elamise tingimustele. ( 18 )

53. Nimetatud direktiivi põhjendus 9, mis viitab selles osas direktiivile 2005/85, sedastab, et kolmanda riigi kodanikku, kes on liikmesriigis varjupaika taotlenud, ei tohiks käsitada liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibiva isikuna „seni, kuni on jõustunud taotluse kohta tehtud eitav otsus või otsus, millega lõpetatakse tema õigus viibida riigis varjupaigataotlejana“.

54. Direktiivi 2005/85 artikli 7 lõige 1, mis oli kohaldatav põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal, tunnustas tegelikult varjupaigataotleja õigust elada asjaomase liikmesriigi territooriumil vähemalt niikaua, kuni tema taotlus esimeses astmes rahuldamata jäetakse. Euroopa Kohus täpsustas 30. mai 2013. aasta kohtuotsuse Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343) punktis 48, et kõnealune õigus välistab, et sellist taotlejat saaks käsitada „ebaseadusliku riigisviibijana” direktiivi 2008/115 tähenduses. Nii on see Euroopa Kohtu sõnul hoolimata sellest, kas asjaomane liikmesriik on varjupaigataotlejale andnud elamisloa või mitte, sest direktiivi 2005/85 artikkel 7 jätab sellise loa andmise kõnealuse liikmesriigi otsustada.

55. Minu arvates nähtub aga selgelt Euroopa Kohtu arutluskäigust 30. mai 2013. aasta kohtuotsuse Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343) põhjenduste punktides 44–49 ning ka direktiivi 2008/115 ja direktiivi 2005/85 – nüüd direktiiv 2013/32 – omavahelisest suhestatusest üldisemalt, et kolmanda riigi kodanikust varjupaigataotlejat ei saa käsitada ebaseadusliku viibijana liikmesriigi territooriumil, kus ta on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, niikaua, kuni õigust elada sellel territooriumil – oodates nimetatud taotlust puudutava menetluse tulemust – tema puhul tunnustatakse kas liidu õiguse või siseriikliku õiguse alusel.

56. Seda järeldust kinnitab kaudselt ka direktiivi 2008/115 artikli 6 lõige 4, mis näeb ette, et kui liikmesriik otsustab väljastada tema territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundlikel, humanitaar‑ või muudel põhjustel sõltumatu elamisloa või muu loa riigis viibida, ei tehta tema suhtes tagasisaatmisotsust. Isiku õigus elada kuni taotluse läbivaatamiseni liikmesriigi territooriumil, kus ta on esitanud varjupaigataotluse, ei anna kindlasti õigust saada elamisluba, nagu on täpsustatud direktiivi 2005/85 artikli 7 lõike 1 viimases lauses. Nagu komisjon on kohtuistungil siiski rõhutanud ja kõnealuse institutsiooni ( 19 ) poolt vastu võetud tagasisaatmise käsiraamatus on täpsustatud, viibib vastavalt direktiivile 2008/115 iga kolmanda riigi kodanik, kes on füüsiliselt liikmesriigi territooriumil, seal kas seaduslikult või ebaseaduslikult. Kolmandat võimalust ei ole. ( 20 )

57. Kuna varjupaigataotlejat ei saa käsitada ebaseadusliku riigisviibijana, ei kuulu varjupaigataotleja, kellel on lubatud elada liikmesriigi territooriumil tema taotluse läbivaatamiseni, direktiivi 2008/115 ( 21 ) kohaldamisalasse vähemalt ajavahemikus, kus tal selline luba on olemas. Seetõttu ei saa ta olla tagasisaatmisotsuse adressaat kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel.

58. Nagu ma käesolevas ettepanekus juba meenutasin, nägi direktiiv 2005/85 põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal varjupaigataotlejale ette õiguse jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile vaid seniks, kuni tema taotlus lükatakse esimeses astmes tagasi. S. Gnandi puhul lõppes see õigus seega 23. mail 2014, mis on üldvoliniku poolt tema taotluse tagasilükkamise otsuse vastuvõtmise kuupäev.

59. Nimetatud direktiivi 2005/85 artikli 39 lõike 3 punkt a lubas liikmesriikidel ette näha eeskirjad, mis tulenevad nende rahvusvahelistest kohustustest seoses varjupaigataotlejate õigusega jääda liikmesriiki, kus nad on esitanud varjupaigataotluse, kuni kõnealuse taotluse tagasilükkamisega seoses selgub nimetatud direktiivi artikli 39 lõikes 1 ette nähtud kohtuliku vaidlustamise tulemus esimeses astmes.

60. Nagu nähtub aga 11. juuli 2014. aasta toimikust, on Belgia asutused väljastanud S. Gnandile 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi lisas 35 sisaldunud erandliku elamisloa nimetatud dekreedi artikli 111 kohaselt põhjusel, et ta oli esitanud kaebuse CCE‑le. Kõnealuses dokumendis, mis oli algselt kehtiv kuni 10. oktoobrini 2014 ja mida seejärel pikendati 10. detsembrini 2014, on mainitud, et „huvitatud isikule ei ole antud ega lubatud elamisõigust, vaid ta võib jääda [Belgia] Kuningriigi territooriumile, kuni [CCE] teeb otsuse“.

61. Ilma et tuleks võtta seisukohta, kas Belgia Kuningriik on lähtunud direktiivi 2005/85 artikli 39 lõike 3 punktist a või mitte, tuleb nentida, et eespool viidatud dokument andis S. Gnandile õiguse jääda Belgia territooriumile kuni kaebuse tulemuse selgumiseni. Alates dokumendi väljaandmisest takistas see seega S. Gnandi suhtes tagasisaatmisotsuse vastuvõtmist direktiivi 2008/115 artikli 6 lõike 1 alusel, mistõttu tema olukorda Belgia territooriumil ei saanud kvalifitseerida „ebaseaduslikuks“.

62. Siiski märgin, et põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus võeti vastu 3. juunil 2014, st enne seda, kui S. Gnandi esitas 23. juunil 2014 oma kaebuse CCE‑le. Kõnealuse ettekirjutuse vastuvõtmise hetkel ei tunnustanud Belgia õigus seega veel S. Gnandi õigust jääda Belgia territooriumile, sest see õigus tekkis alles siis, kui kõnealune kaebus oli esitatud. ( 22 )

63. Kas tuleb järeldada, et üldvoliniku poolt tema varjupaigataotluse tagasilükkamise kuupäevast kuni CCE‑le kaebuse esitamise kuupäevani viibis S. Gnandi riigis ebaseaduslikult, kuna tal ei olnud kehtivat passi ega kehtivat viisat ja tal puudus õigus jääda Belgia territooriumile varjupaigataotlejana direktiivi 2005/85 ja Belgia õigusnormide alusel, mille tagajärjel võis tema suhtes teha tagasisaatmisotsuse direktiivi 2008/115 artikli 6 lõike 1 alusel?

64. Põhjustel, mida hakkan selgitama, olen veendunud, et vastus sellele küsimusele peab olema eitav.

65. Direktiivi 2005/85 artikli 39 lõike 1 punkt a kohustas liikmesriike tunnustama varjupaigataotlejate „õigust tõhusale õiguskaitsevahendile“ kohtus iga niisuguse otsuse vaidlustamiseks, mis puudutas nende varjupaigataotlust. Nagu Euroopa Kohus sedastas oma 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsuses Tall (C‑239/14, EU:C:2015:824, punktid 51–53), peavad õiguskaitsevahendi omadused olema kindlaks määratud vastavalt harta artiklile 47, mis kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse õiguse põhimõtet, ning vastavalt tagasisaatmise lubamatuse põhimõttele, mis on ette nähtud harta artikli 19 lõikes 2. ( 23 )

66. Meenutan, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, mida harta artikli 52 lõike 3 kohaselt tuleb harta artikli 19 lõike 2 ja artikli 47 tõlgendamisel arvestada, tuleneb, et kui riik otsustab saata välismaalase riiki, mille puhul on tõsiselt alust arvata, et teda tegelikult ohustab EIÕK artikliga 3 vastuolus olev kohtlemine, nõuab EIÕK artiklis 13 ette nähtud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, et sel välismaalasel oleks võimalik kasutada õiguskaitsevahendit, millel on seadusest tulenevalt peatav mõju, tema tagasisaatmist lubava meetme täitmise vaidlustamiseks. ( 24 ) Samu põhimõtteid on Euroopa Kohus kinnitanud eelkõige 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsuses Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punktid 52 ja 53) ja 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsuses Tall (C‑239/14, EU:C:2015:824, punkt 58).

67. Eespool viidatud kohtupraktika peab loomulikult silmas üksnes kaebusi niisuguste meetmete vaidlustamiseks, mille täitmisel on oht, et huvitatud isikut koheldakse vastuolus EIÕK artikliga 3 ja harta artikli 19 lõikega 2. Rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsus, mis iseenesest ei sisalda väljasaatmismeetmeid, ei kujuta aga endast põhimõtteliselt niisugust meedet. Just seetõttu otsustas Euroopa Kohus, et niisugust liiki otsuse peale esitatud kaebuse puhul peatava toime puudumine on põhimõtteliselt kooskõlas harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47. Nimelt, kuigi niisugune otsus ei võimalda kolmanda riigi kodanikul saada rahvusvahelist kaitset, ei saa selle otsuse täitmine iseenesest viia nimetatud kodaniku väljasaatmiseni. ( 25 )

68. Siiski eirataks niisuguse otsuse vaidlustamisega seotud kohtuliku läbivaatamise tõhusust ja tagasisaatmise lubamatuse põhimõtte järgimist ka juhul, kui sellise kaebuse esitamise tähtaja jooksul – ja kui kaebus on kord esitatud, siis kuni selle tulemuseni –, seisaks varjupaigataotleja silmitsi väljasaatmismeetmete täitmisega.

69. Tulles nüüd tagasi käesoleva kohtuasja juurde, näevad Belgia õigusnormid 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklis 39/70 ka sõnaselgelt ette, et ühtegi väljasaatmismeedet ei või välismaalase suhtes sundtäita niisuguse tähtaja jooksul, mis on ette nähtud üldvoliniku otsuste peale kaebuse esitamiseks.

70. Ent kui ühtegi väljasaatmismeedet ei või kolmanda riigi kodaniku suhtes sundtäita niisuguse tähtaja jooksul, mis on ette nähtud kaebuse esitamiseks, et vaidlustada otsus, millega lükati tagasi tema rahvusvahelise kaitse taotlus – vastasel korral minetaks kõnealune kaebus tõhususe ja rikutaks mittetagasisaatmise põhimõtet –, siis tähendab see seda, et niisugusel kodanikul on õigus jääda niisuguse liikmesriigi territooriumile, kus ta on nimetatud ajavahemiku jooksul kõnealuse taotluse esitanud.

71. Sellise õiguse puhul on välistatud, et teda saaks käsitada ebaseadusliku riigisviibijana direktiivi 2008/115 ( 26 ) alusel, nagu on tõlgendatud 30. mai 2013. aasta kohtuotsuses Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), ning et seetõttu saaks tema suhtes teha tagasisaatmisotsuse selle direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses.

72. Minu arvates ei ole selline järeldus vastuolus 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsusega, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84), millele on viidanud Belgia valitsus.

73. Nimetatud kohtuotsuses välistas Euroopa Kohus, et varjupaigataotluse esitamine niisuguse kolmanda riigi kodaniku poolt, kelle suhtes toimub tagasisaatmismenetlus direktiivi 2008/115 alusel, muudab kehtetuks mis tahes tagasisaatmisotsuse, mis on vastu võetud kõneluse menetluse raames. ( 27 ) Olukord, et sellisel kodanikul on varjupaigataotlejana õigus jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile kuni tema taotluse lahendamiseni ja seetõttu ei saa teda käsitada ebaseadusliku riigisviibijana direktiivi 2008/115 artikli 3 punkti 2 tähenduses, ei takista Euroopa Kohtu sõnul seda, et tema suhtes juba algatatud menetlus, isegi kui see on katkenud, jääb avatuks ja võib jätkuda varjupaigataotluse tagasilükkamise korral.

74. Kõnealune seisukoht, mis sisaldus juba 30. mai 2013. aasta kohtuotsuse Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343) punktis 60, on Euroopa Kohtu sõnul põhjendatud nõudega mitte nurjata direktiiviga 2008/115 taotletud eesmärgi realiseerumist, nimelt ebaseaduslikult riigisviibivate kolmandate riikide kodanike tõhusat väljasaatmis‑ ja repatrieerimispoliitikat. ( 28 ) Kõnealuse direktiivi artiklis 8 liikmesriikidele pandud kohustust alustada nimetatud artikli lõikes 1 sätestatud juhtudel väljasaatmist – kohustus, mida tuleb täita võimalikult kiiresti –, ( 29 ) ei ole järgitud, kui väljasaatmine viibib seetõttu, et pärast rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamist esimeses astmes tuleb tagasisaatmismenetlust jätkata mitte staadiumist, kus see katkes, vaid selle algusest. ( 30 )

75. Belgia valitsus leiab, et kuna 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) alusel võib tagasisaatmismenetlus jätkuda pärast varjupaigataotluse tagasilükkamist esimeses astmes, peab seda saama ka alustada sellisest tagasilükkamisest alates.

76. Ma ei ole samal arvamusel. Käesolevas põhikohtuasjas eristuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud selgelt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) aluseks olevatest asjaoludest, mistõttu ei saa teises kohtuasjas tehtud lahendust automaatselt üle võtta esimeses kohtuasjas.

77. N‑i suhtest algatatud tagasisaatmismenetlust alustati enne, kui ta esitas oma rahvusvahelise kaitse taotluse. ( 31 ) Seega ajal, kui kõnealune menetlus algatati, ei olnud N varjupaigataotleja ( 32 ) ja tal ei olnud sellel alusel mingit õigust jääda Madalmaade territooriumile. Ta oli ebaseaduslik riigisviibija direktiivi 2008/115 artikli 3 punkti 2 alusel. Kui ta esitas oma varjupaigataotluse, jõustusid tema suhtes ka vastu võetud väljasaatmisotsus ja kümneaastane sisenemiskeeld. ( 33 )

78. Seevastu siis, kui S. Gnandile tehti teatavaks põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus, oli varjupaigamenetlus pooleli, üldvolinik oli võtnud vastu taotluse tagasilükkamise otsuse ja kaebuse esitamise tähtaeg selle otsuse vaidlustamiseks kulges. Kuna teda ei saanud tagasi saata selle tähtaja kulgemise jooksul ega pärast kaebuse esitamist kuni selle lahendamiseni, oli S. Gnandil, nagu eespool on märgitud, õigus jääda Belgia territooriumile. Tagasisaatmismenetluse alustamise hetkel ei saanud S. Gnandit seetõttu käsitada ebaseadusliku riigisviibijana direktiivi 2008/115 artikli 3 punkti 2 alusel.

79. Sellest järeldub, et 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) kohaldamine analoogia alusel käesolevas kohtuasjas ei oleks üksnes tõlgendamise seisukohast lubamatu, kui arvestada käesolevas kohtuasjas põhikohtuasja ja viidatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja vahelisi erinevusi, vaid viiks ka sisuliselt vastuvõetamatu tulemuseni, tunnustades liikmesriikide võimalust algatada tagasisaatmismenetlus direktiivi 2008/115 alusel, kuigi ei ole täidetud tingimusi, mis nimetatud direktiivis on nõutavad.

80. Lisaks kohaldatakse tõhususe ja menetluse kiiruse nõudeid, mis on Euroopa Kohtu esitatud lahendi aluseks kõnealuses kohtuotsuses, üksnes juhul, kui tagasisaatmismenetlust on juba alustatud. Sellisel juhul võivad need nõuded põhjendada sellise menetluse peatamist ja tühistamata jätmist. Selles osas on 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) kooskõlas direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikega 4, mis näeb ette, et kui liikmesriik otsustab anda kolmanda riigi kodanikule elamisõiguse ja tagasisaatmisotsus on juba tehtud, siis võib selle otsuse selle õiguse kehtivusajaks lihtsalt peatada, või ka sama direktiivi artikliga 9, mis näeb ette, et väljasaatmine „lükatakse“ edasi, kui väljasaatmine rikuks tagasisaatmise lubamatuse põhimõtet.

81. Teisisõnu võib seaduslikult algatatud tagasisaatmismenetlus säilida, – jäädes samas peatatuks –, kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes saab selle menetluse jooksul õiguse asjaomase liikmesriigi territooriumil elada või sinna jääda.

82. Seevastu ei või niisugust menetlust algatada sellise kodaniku suhtes, kellel on niisugune õigus olemas.

83. Argumente käesoleva ettepaneku punktis 71 nimetatud järelduse kummutamiseks ei saa ka tuletada direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikest 6 ega tagasisaatmise käsiraamatust, millele Belgia valitsus on samuti tuginenud.

84. Direktiivi 2008/115 artikli 6 lõige 6, mille sõnastust on korratud käesoleva ettepaneku punktis 9, näeb ette, et tagasisaatmisotsuse võib vastu võtta samal ajal ja koos huvitatud isiku seadusliku riigisviibimise lõppemise ja kõnealuse lõppemise teatavakstegemisega.

85. Kõnealune säte üksnes tunnustab liikmesriikide menetluslikku võimalust, ( 34 ) mille eesmärk on lihtsustada kõnealuse direktiiviga ( 35 ) ette nähtud kaheetapilist menetlust ja mida nad saavad kasutada direktiivi kohaldamistingimuste järgimisel. Nende tingimuste hulgas on esiteks asjaomase kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku riigisviibimise tingimus. Võimalus võtta vastu üks ja sama akt kahe eraldi akti asemel, et esiteks lõpetada sellise kodaniku seaduslik riigisviibimine ning teiseks teha tagasisaatmis‑ ja/või väljasaatmisotsus, ei luba liikmesriikidel jätta sellist tingimust arvestamata ja algatada tagasisaatmismenetlus isiku suhtes, kellel on õigus jääda nende territooriumile.

86. See järeldus tuleneb ka selgelt direktiivi 2008/115 artikli 6 lõike 6 enda sõnastusest, mis võimaldab tagasisaatmis‑ ja/või väljasaatmisotsuse liita „otsus[ega] seadusliku riigisviibimise lõpetamise kohta“, nimelt otsusega, mis lõpetades sellise riigisviibimise, tähistab huvitatud isiku ebaseadusliku riigiviibimise algust. Nagu ma aga eespool kirjeldasin, ei ole see nii varjupaigataotluse tagasilükkamisel, kui liidu õiguse või siseriikliku õiguse alusel ei ole see tagasilükkamine jõustunud ja taotlejal on õigus jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile kuni varjupaigamenetluse lahendamiseni.

87. Lisaks märgin – nagu on märkinud komisjon oma suulistes seisukohtades –, et direktiivi 2008/115 artikli 6 lõiget 6 kohaldatakse „asjakohaseid [liidu] ja siseriiklikke õigusnorme piiramata“. Nende õigusnormide hulgas on aga ka liidu õiguspõhimõtteid, mida on meenutatud eespool, ja siseriiklikke sätteid, mis annavad varjupaigataotlejale õiguse jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile varjupaigamenetluse ajal.

88. Tagasisaatmise käsiraamatus on omakorda täpsustatud, et varjupaigataotluse tagasilükkamise ja tagasisaatmisotsuse võib vastu võtta ühes aktis kooskõlas direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikega 6. ( 36 ) Kõnealune käsiraamat, millel ei ole siduvat jõudu, ( 37 ) võeti vastu pärast seda, kui jõustus direktiiv 2013/32, mis asendas direktiivi 2005/85, ning nagu komisjon kohtuistungil rõhutas, tuleb käsiraamatut tõlgendada direktiivi 2013/32 sätete alusel. Nagu ma eespool olen juba meenutanud, näeb direktiivi 2013/32 artikli 46 lõige 5 aga ette, et liikmesriigid lubavad varjupaigataotlejatel jääda oma territooriumile kuni niisuguse tähtaja lõppemiseni, mis on ette nähtud selleks, et kasutada nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, et vaidlustada nende taotluse tagasilükanud otsus, ja kui nimetatud õigust on sätestatud tähtaja jooksul kasutatud, siis õiguskaitsevahendi üle otsuse tegemiseni. Seetõttu on selge, et kui nimetatud käsiraamatus on kinnitatud, et varjupaigataotluse kohta tehtud keeldumisotsus kehtestab ka tagasisaatmiskohustuse, siis ei viita see otsusele, mille vaidlustamiseks on esitatud kaebus direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 1 alusel, sest selline tõlgendus läheks vastuollu kohtuotsuses Arslan ( 38 ) kehtestatud põhimõtetega. Seetõttu tuleb järeldada, et selline kinnitus peab silmas pigem jõustunud tagasilükkavat otsust või, nagu komisjon kohtuistungil selgitas, otsust, mis on tehtud mõnes olukorras, mida on nimetatud kõnealuse direktiivi artikli 46 lõikes 6, kui asjaomase liikmesriigi õigus või kohtuotsus ei anna varjupaigataotlejale võimalust jääda kõnealuse liikmesriigi territooriumile õiguskaitsevahendi üle otsuse tegemiseni.

89. Kõigest eespool esitatust järeldub, et S. Gnandi suhtes ei saa tagasisaatmisotsust direktiivi 2008/115 alusel vastu võtta niisuguse tähtaja jooksul, mis on ette nähtud varjupaigataotluse tagasilükanud otsuse peale kaebuse esitamiseks, ja kui ta kaebuse on esitanud, läbivaatamisaja jooksul tervikuna, ning kuni on aegunud tema erandlik elamisluba, mis sisaldus 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi lisas 35.

90. Mis puudutab ajavahemikku pärast CCE 31. oktoobri 2014. aasta kohtuotsust ja pärast selle kohtuotsuse peale esitatud kassatsioonkaebust halduskohtus, siis tuletab meenutada, et Euroopa Kohus täpsustas 28. juuli 2011. aasta kohtuotsuses Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524), et direktiiv 2005/85 ei nõua kaheastmelise kohtumenetluse olemasolu ja et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte annab isikule õiguse kohtusse pöörduda, mitte aga õiguse mitmeastmelisele kohtumenetlusele. ( 39 )

91. Siiani esitatud kaalutlustest siiski nähtub, et kui liikmesriigi õigus näeb ette kaheastmelise kohtumenetluse ja lubab varjupaigataotlejal jääda liikmesriigi territooriumile kuni apellatsioon‑ või kassatsioonkaebuse lahendamiseni, ei saa kõnealuse taotleja suhtes algatada tagasisaatmismenetlust direktiivi 2008/115 alusel. Toimikust aga nähtub, et Belgia asutused väljastasid S. Gnandile 8. veebruaril 2016 ajutise elamisloa kehtivusega kuni 1. märts 2017 vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklile 9a, mis näeb ette võimaluse väljastada selline dokument muu hulgas varjupaigataotlejatele, kes on esitanud halduskohtus kassatsioonkaebuse, mis on tunnistatud vastuvõetavaks.

92. Enne ettepaneku esitamist soovin veel käsitleda lühidalt kahte küsimust, mille üle on pooled oma seisukohtades ja kohtuistungil siiski vaielnud, olgugi et neid ei ole eelotsusetaotluses otseselt nimetatud.

93. Esimene puudutab seda, kas põhikohtuasjas käsitletav lahkumisettekirjutus on kooskõlas direktiivi 2008/115 menetluslike tagatistega.

94. Sellega seoses märgin, et selle ettekirjutuse teavitamisaktis on mainitud võimalust esitada tühistamiskaebus 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 39/2 lõike 2 alusel ning peatamistaotlus vastavalt selle seaduse artiklile 39/82 ning on täpsustatud, et „kui sama seaduse artiklist 39/79 ei tulene teisiti“, ei ole sellisel kaebusel ega sellise taotluse esitamisel teavitatud ettekirjutuse täitmist peatav tagajärg. Kõnealuses teavitamisaktis ei ole seevastu sugugi mainitud, et 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 39/70 alusel on keelatud kõnealust ettekirjutust sundtäita niisuguse tähtaja jooksul, mis on ette nähtud pagulasseisundi andmisest keelduva otsuse peale kaebuse esitamiseks, ning nimetatud otsuse vaidlustamiseks esitatava võimaliku kaebuse läbivaatamise ajal. Vastupidi, S. Gnandile edastatud teave koos lahkumisettekirjutusega, mida põhikohtuasjas käsitletakse, tekitas niisuguse veendumuse, et kõnealust ettekirjutust on võimalik sundtäita vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja lõppemisel. Teavitamisaktis oli nimelt märgitud, et kõnealuse ettekirjutuse täitmata jätmisel ohustas S. Gnandit kõnealusel eesmärgil piirile saatmine ja kinnipidamine. Vastavalt S. Gnandi kinnitustele, mida Belgia valitsus ei ole vaidlustanud, sisaldus sama teave trükitud plangil, mis anti talle üle koos teavitamisaktiga.

95. Neil asjaoludel ei saa S. Gnandile teatavaks tehtud tagasisaatmisotsuse puhul minu arvates järeldada, et see on kooskõlas direktiivis 2008/115 kehtestatud menetluslike tagatistega ja eelkõige selle artikli 12 lõikega 1, mis näeb ette, et neis otsustes „esitatakse teave kättesaadavate õiguskaitsevahendite kohta“, ning selle artikli 14 lõikega 2, mis sätestab, et liikmesriigid annavad selle artikli ( 40 ) lõikes 1 nimetatud isikutele kirjaliku kinnituse, et tagasisaatmisotsust ei viida ajutiselt täide. Selle teabe puudulik ja vastuoluline laad ( 41 ) põhikohtuasjas ei vasta minu arvates üldisemalt õiglase ja läbipaistva korra nõuetele, mida on mainitud kõnealuse direktiivi põhjenduses 6.

96. Teine lühidalt käsitlemist vääriv küsimus puudutab tagajärgi, mis on põhikohtuasjas käsitletaval lahkumisettekirjutusel S. Gnandi Belgia territooriumil viibimise tingimustele, eelkõige, mis puudutab tema sotsiaalseid ja majanduslikke õigusi.

97. Eelotsusetaotluse esitanud kohus annab üksnes väga vähe teavet selle kohta. Ta piirdub sisuliselt märkusega, et kõnealune ettekirjutus oli kohustuslik S. Gnandile, kelle jaoks oli endiselt siduv täita ettekirjutus vabatahtlikult, kuigi ühtegi väljasaatmismeedet tema suhtes sundtäita ei saanud. Toimikust siiski nähtub, et poolte vahel puudub vaidlus selles, et 30. augusti 2013. aasta ringkirja ( 42 ) alusel kustutati kassaatori nimi rahvastikuregistrist pärast kõnealuse ettekirjutuse vastuvõtmist, mis näib tähendavat seda, et tal ei olnud enam õigust ravikindlustusele ega ühelegi sotsiaalabi liigile.

98. Sellega seoses esiteks meenutan, et direktiiv 2003/9 ( 43 ) ning direktiiv 2013/33 ( 44 ) – mis asendab alates 20. juulist 2015 direktiivi 2003/9 –, kehtestavad minimaalsed vastuvõtutingimused, mida liikmesriigid on kohustatud tagama kõikidele kolmandate riikide kodanikele ja kodakondsuseta isikutele, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, niikaua kuni neil on lubatud viibida nende territooriumil varjupaigataotlejatena. ( 45 ) Kõnealuste direktiividega ette nähtud meetmed, mis käsitlevad eelkõige materiaalseid vastuvõtutingimusi ja tervishoidu, tähendavad varjupaigataotleja olukorra eest vastutuse võtmist, ( 46 ) mis ei ole sugugi võrreldavad direktiivi 2008/115 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud tagasisaatmiseni antavate tagatistega. ( 47 )

99. Teiseks, nagu komisjon meenutas oma kirjalikes seisukohtades, meenutan, et Euroopa Inimõiguste Kohus täpsustas 2015. aasta kohtuotsuses, ( 48 ) et see, kui varjupaigataotlejat sunnitakse tagasi pöörduma riiki, kust ta põgenes, ilma et tema hirmude põhjendatust saaks kohus analüüsida, tähendab niisuguste tagatiste rikkumist, mis on seotud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kättesaadavuse ja juurdepääsetavusega, nagu on praktikas EIÕK artikli 3 ja artikli 13 sätetega koostoimes nõutav. ( 49 ) Vastab tõele, et Euroopa Inimõiguste Kohtu suurkoda, kellele saadeti kohtuasi, milles kõnealune kohtuotsus tehti, otsustas aga kohtuasja registrist kustutada, mistõttu ei ole kõnealusel kohtuotsusel enam õiguslikku toimet. ( 50 ) Leian siiski, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte tõlgendus, mille kõnealune kohtuotsus on sedastanud, väärib järgimist harta artikli 47 puhul koosmõjus harta artikli 19 lõikega 2. Nende sätetega on vastuolus see, kui varjupaigataotlejat de facto sunnitakse lahkuma riigi territooriumilt, kus ta on esitanud kaebuse oma varjupaigataotluse tagasilükkamise vaidlustamiseks, enne kõnealuse kaebuse lahendamist, kuna seetõttu on kõnealuseid peamisi nõudeid võimatu täita.

Ettepanek

100. Kõigist eespool esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’le (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiviga 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, ja eelkõige selle artikli 2 lõikega 1 ja artikliga 5 ning tagasisaatmise lubamatuse ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtetega, mis on vastavalt sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõikes 2 ja artikli 47 esimeses lõigus, on vastuolus selle direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel tagasisaatmisotsuse vastuvõtmine kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse nõukogu 1. detsembri 2005. aasta direktiivi 2005/85/EÜ liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta tähenduses ning kellel on liidu õiguse ja/või siseriikliku õiguse alusel lubatud jääda liikmesriiki, kus ta on esitanud oma rahvusvahelise kaitse taotluse direktiivi 2005/85 artikli 39 lõikes 1 sätestatud kaebuse esitamise tähtajal kõnealuse taotluse tagasilükkamise vaidlustamiseks, ja kui kõnealune kaebus on esitatud tähtaegselt, kaebuse läbivaatamise ajal. Direktiiviga 2008/115 ning tagasisaatmise lubamatuse ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtetega ei ole seevastu vastuolus niisuguse tagasisaatmisotsuse vastuvõtmine sellise kodaniku suhtes pärast kõnealuse kaebuse rahuldamata jätmist, välja arvatud juhul, kui siseriikliku õiguse alusel lubatakse kõnealusel kodanikul jääda asjaomasesse liikmesriiki kuni lõpliku lahendi tegemiseni varjupaigamenetluses.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2008, L 348, lk 98.

( 3 ) ELT 2005, L 326, lk 13.

( 4 ) Selle artikli lõige 2 näeb ette piiratud erandid lõikes 1 kehtestatud reeglist. Neid erandeid ei kohaldata põhikohtuasjas.

( 5 ) ELT 2013, L 180, lk 60.

( 6 ) Vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 52 esimesele lõigule on rahvusvahelise kaitse taotlused, mis esitatakse enne 20. juulit 2015, reguleeritud direktiivi 2005/85/EÜ kohaste õigus‑ ja haldusnormidega.

( 7 ) Vt selle kohta eelkõige 16. juuli 1992. aasta kohtuotsus Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punkt 22), 27. novembri 2012. aasta kohtuotsus Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punkt 83) ja 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punkt 36).

( 8 ) Vt selle kohta eelkõige 16. juuli 1992. aasta kohtuotsus Lourenço Dias (C‑343/90, EU:C:1992:327, punkt 15), 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Ritter‑Coulais (C‑152/03, EU:C:2006:123, punkt 14) ja 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punkt 37).

( 9 ) Vt selle kohta eelkõige 6. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia (244/80, EU:C:1981:302, punktid 18 ja 21), 30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512, punkt 45) ja 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punkt 38).

( 10 ) Vt 16. juuli 1992. aasta kohtuotsus Lourenço Dias (C‑343/90, EU:C:1992:327, punkt 20), 21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Ritter‑Coulais (C‑152/03, EU:C:2006:123, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika), ja 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punkt 38).

( 11 ) Vt 10. juuni 2011. aasta kohtumäärus Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, punktid 16–18), 3. märtsi 2016. aasta kohtumäärus Euro Bank (C‑537/15, ei avaldata, EU:C:2016:143, punktid 31–36). Vt ka 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punktid 39–46).

( 12 ) Märgitud kuupäev erineb sellest, millest on teavitanud eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mis on näidatud Euroopa Kohtule Belgia valitsuse poolt saadetud üldvoliniku otsuse koopial.

( 13 ) Alati ei ole olukord selline. Mõnedel juhtudel, nimelt sellistel, mis on sätestatud 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/6 lõikes 1a, tehakse lahkumisettekirjutus varjupaigataotluse esitamisel (vt ka 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 52/3 lõige 2).

( 14 ) Vt eeskätt „järgnevate“ varjupaigataotluste puhul 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/6 lõige 1a.

( 15 ) Vt eeskätt 22. oktoobri 2012. aasta kohtumäärus Šujetová (C‑252/11, ei avaldata, EU:C:2012:653, punktid 11–20), 5. juuni 2014. aasta kohtumäärus Antonio Gramsci Shipping jt (C‑350/13, EU:C:2014:1516, punktid 5–12) ja 23. märtsi 2016. aasta kohtumäärus, Overseas Financial ja Oaktree Finance (C‑319/15, ei avaldata, EU:C:2016:268, punktid 28–35). Vt veel 27. juuni 2013. aasta kohtuotsus Di Donna (C‑492/11, EU:C:2013:428, punktid 24–31) ja 24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, punktid 39–46).

( 16 ) Vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punkt 39).

( 17 ) Kuna siseriiklikule õigusele sõnaselgelt ei viidata, tuleb seda mõistet tõlgendada üksnes liidu õiguse alusel (vt eelkõige 21. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, punkt 32)) ja seda isegi siis, kui konkreetne hinnang selle kohta, kas kolmanda riigi kodaniku viibimine liikmesriigi territooriumil on seaduslik või ebaseaduslik, võib olenevalt juhtumist sõltuda ka kõnealuse riigi siseriiklike õigusnormide kohaldamisest.

( 18 ) Vt 7. juuni 2016. aasta kohtuotsus Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punkt 48).

( 19 ) Vt komisjoni 1. oktoobri 2015. aasta soovitus, millega võetakse kasutusele ühine tagasisaatmise käsiraamat, mida liikmesriikide pädevad asutused peavad kasutama tagasisaatmisega seotud ülesannete täitmisel (C(2015) 6250 final; edaspidi „tagasisaatmise käsiraamat“).

( 20 ) Vt tagasisaatmise käsiraamat, punkt 1.2.

( 21 ) Vt 30. mai 2013. aasta kohtuotsus Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, punktid 48 ja 49).

( 22 ) Erandlik elamisluba, mis sisaldus 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi lisas 35, anti S. Gnandile alles 10. juulil 2014, kuid õigus jääda Belgia territooriumile, mida elamisluba kinnitab, on seotud kaebuse esitamisega ja tuleneb 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi artiklist 111.

( 23 ) Kõnealuses sättes on eelkõige sätestatud, et kedagi ei tohi tagasi saata riiki, kus teda tõsiselt ohustab ebainimlik või alandav kohtlemine. Euroopa Kohus sedastas 28. juuli 2011. aasta kohtuotsuses Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, punkt 61), et „direktiivi 2005/85 eesmärk seisneb selles, et luua „[Genfis 28. juulil 1951 alla kirjutatud pagulasseisundi] konventsiooni ja põhiõiguste järgimist kindlustada võimaldavate tagatiste ühine raamistik“, mille hulgas on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtumenetluses.

( 24 ) Vt viimaseks Euroopa Inimõiguste Kohtu 14. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Allanazarova vs. Venemaa (CE:ECHR:2017:0214JUD004672115, punktid 96–99 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 25 ) Vt korduva varjupaigataotluse läbivaatamata jätmise otsuse kohta 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Tall (C‑239/14, EU:C:2015:824, punkt 56).

( 26 ) Märgin muu hulgas, et kohtuotsuses Saadi vs. Ühendkuningriik, asus Euroopa Inimõiguste Kohtu suurkoda EIÕK artikli 5 lõike 1 punkti f kontekstis teistsugusele seisukohale. Kõnealuse kohtu sõnul on varjupaigataotleja sisenemine osalisriigi territooriumile „ebaseaduslik“, kuni osalisriik ei ole seda „lubanud“ (vt 29. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus, ECLI:CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, punkt 65), mis minu arvates tähendab, et varjupaigataotlus rahuldatakse. Vt siiski suurkoja kuue kohtuniku ühine osaline eriarvamus.

( 27 ) Vt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) punkt 75.

( 28 ) Vt 28. aprilli 2011. aasta kohtuotsus El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punkt 59).

( 29 ) Vt selle kohta 6. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, punktid 43 ja 45).

( 30 ) Vt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) punkt 76.

( 31 ) See puudutas neljandat varjupaigataotlust, mille N esitas. Esimene ja kolmas lükati lõplikult tagasi ning teine võeti tagasi.

( 32 ) Kolm varjupaigataotlust, mille N varem esitas, olid kõik lõplikult tagasi lükatud, mistõttu ei olnud ühtegi varjupaigamenetlust pooleli sel hetkel, kui tema suhtes tehti tagasisaatmisotsus.

( 33 ) Vt eelkõige 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsuse N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84) punkt 44.

( 34 ) Märgin muu hulgas, et Belgia asutused ei ole seda võimalust kasutanud S. Gnandi puhul. Nimelt ei lõpeta S. Gnandile teatavaks tehtud lahkumisettekirjutus esiteks tema seaduslikku riigisviibimist Belgias, vaid pigem sedastab kõnealuse riigisviibimise ebaseaduslikkust, ning teiseks on kõnealune ettekirjutus ja üldvoliniku 23. mai 2014. aasta otsus kaks eraldi akti, mille on vastu võtnud kaks eraldi asutust.

( 35 ) Direktiivi 2008/115 ettepaneku punktis 4 on mainitud, et see võimalus nähti ette vastamaks eelnevatel aruteludel mitme liikmesriigi väljendatud mureküsimusele, et kaheastmeline kord viib menetluslike viivitusteni.

( 36 ) Vt tagasisaatmise käsiraamat, punkt 12.2.

( 37 ) Nagu kõnealuse käsiraamatu eessõnas on täpsustatud, põhineb käsiraamat suuresti tööl, mida liikmesriigid ja komisjon tegid aastatel 2009–2014 „tagasisaatmisdirektiivi kontaktkomitees“ ning selles rühmitatakse korrakindlalt ja kokkuvõtlikult seal toimunud arutelud, mis ei pruugi ilmtingimata kajastada liikmesriikide üksmeelt õigusaktide tõlgendamisel.

( 38 ) Vt 30. mai 2013. aasta kohtuotsus Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343).

( 39 ) Vt punkt 69. Mis puudutab EIÕK artiklit 13, vt viimaseks Euroopa Inimõiguste Kohtu 14. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Allanazarova vs. Venemaa (CE:ECHR:2017:0214JUD004672115, punkt 98), milles on kinnitatud, et kõnealune säte ei kohusta osalisriike kehtestama väljasaatmismeetmete valdkonnas kaheastmelist kohtumenetlust ja et piisab, kui on olemas vähemalt siseriiklik kaebus, mis vastab nimetatud sättega taotletud tõhususe tingimustele, st kaebus, mis võimaldab hoolikat kontrolli ja ranget analüüsi väite puhul, mis on seotud EIÕK artikliga 3 vastuolus oleva kohtlemise ohuga, ning näeb ette vaidlusalusele meetmele seadusest tuleneva peatava mõju.

( 40 ) Tegemist on muu hulgas isikutega, kelle suhtes väljasaatmine on vastavalt direktiivi 2008/115 artiklile 9 edasi lükatud, sest väljasaatmine on vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega.

( 41 ) Põhikohtuasjas käsitletavast lahkumisettekirjutusest teavitati S. Gnandit ainult mõned päevad pärast seda, kui üldvolinik oli 23. mail 2014 vastu võtnud otsuse, milles anti talle teada, et ühtegi väljasaatmismeedet ei saa tema suhtes võtta CCE‑le nimetatud otsuse peale kaebuse esitamiseks ette nähtud tähtaja jooksul. Nagu aga näha, ei mainitud kõnealuses ettekirjutuses – mille tegi üldvolinikust eraldiseisev asutus – ning sellega kaasnevas teavitamisaktis, et lahkumisettekirjutuse sundtäitmine oli ajutiselt peatatud, vaid need dokumendid olid koostatud hoopis vastupidist veendumust tekitavalt, soodustades seega adressaadil arusaamatuse tekkimist temal lasuvatest kohustustest ja tema käsutuses olevatest õiguskaitsevahenditest.

( 42 ) Ringkiri, mis tunnistab kehtetuks 20. juuli 2001. aasta ringkirja 8. oktoobri 1981. aasta kuningliku dekreedi lisa 35 õigusliku kohaldamisala kohta (Moniteur Belge, 6.9.2013, lk 63240).

( 43 ) Nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiv, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (ELT 2003, L 31, lk 18; ELT eriväljaanne 19/06, lk 101).

( 44 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96).

( 45 ) Vt mõlema direktiivi artikli 3 lõige 1.

( 46 ) Vt 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Saciri jt (C‑79/13, EU:C:2014:103, punktid 35–42).

( 47 ) Vastavalt direktiivi 2008/115 artikli 14 lõike 1 punktile b võimaldatakse kolmandate riikide kodanikele vabatahtlikuks lahkumiseks võimaldatud tähtaja jooksul üksnes esmaabi ja haiguste põhiravi. Artikli 14 lõike 1 punkt d kehtestab haavatavate isikute erivajaduste arvessevõtmise.

( 48 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. juuli 2015. aasta kohtuotsus V.M. jt vs. Belgia (ECLI:CE:ECHR:2015:0707JUD006012511).

( 49 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. juuli 2015. aasta kohtuotsus V.M. jt vs. Belgia (ECLI:CE:ECHR:2015:0707JUD006012511, punktid 197 jj).

( 50 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 17. novembri 2016. aasta kohtuotsus V.M. jt vs. Belgia (ECLI:CE:ECHR:2016:1117JUD006012511).