KOHTUJURISTI ETTEPANEK

L. A. GEELHOED

esitatud 10. juunil 2004( )

Kohtuasi C-28/03

Epikouriko kefalaio

versus

Ypourgos Anaptyxis

(Symvoulio tis Epikrateias’e eelotsusetaotlus)

(Nõukogu 24. juuli 1973. aasta esimese direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta artiklite 15 ja 16, ning nõukogu 5. märtsi 1979. aasta esimese direktiivi 79/267/EMÜ otsese elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta artiklite 17 ja 18 tõlgendamine – Siseriiklikud õigusnormid, mis annavad ülimuslikkuse töötajate töötasudele garantiifondi suhtes – Vastavus)

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas kohtuasjas on Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka kõrgem halduskohus) esitanud Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse ühenduse kindlustusdirektiivide( ) ja siseriikliku õiguse vastavuse kohta küsimuses, mis puudutab maksejõuetu kindlustusseltsi töötajate nõuete hüvitamist eelisjärjekorras enne kindlustatud isikute nõudeid. Kuigi seda teemat käsitleti eraldi 2001. aasta direktiivis,( ) ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus sellele tähelepanu pööranud ilmselt seetõttu, et põhikohtuasjaga seotud asjaolud toimusid enne selle direktiivi vastuvõtmist.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

2. Kindlustusteenuste siseturu toimimist loodi järk-järgult direktiivide kolme põlvkonnaga, mis reguleerivad ühelt poolt otsekindlustust ega ole elukindlustusega seotud, ning teiselt poolt elukindlustust. Mõlema kindlustusliigi eeskirjad lähtuvad samadest põhimõtetest. Esimene neist on ühtse tegevusloa põhimõte, mille sisu koosneb kahest aspektist: 1) kindlustusteenuste osutamiseks siseturul on vajalik liikmesriigi poolt väljastatud tegevusluba ning 2) see tegevusluba on piisav, et pakkuda neid teenuseid kogu ühenduse piires. Teine on päritoluriigi kontrolli põhimõte, mille järgi teostab iga kindlustusteenuste osutaja tegevuse üle järelevalvet ainult see liikmesriik, milles asub tema peakontor.

3. Käesolevas kohtuasjas on asjakohased need kindlustusdirektiivide sätted, mille eesmärk on tagada kindlustusseltside finantstegevuse stabiilsus: direktiivi 73/239 artiklid 15, 16 ja 22, muudetud direktiiviga 92/49, ning paralleelsed sätted direktiivis 79/267: artiklid 17, 18 ja 26, muudetud direktiiviga 92/96. Kuna muu kui elukindlustuse ja elukindlustuse direktiivide sätted on peaaegu identsed ning vastus eelotsuse küsimusele ei sõltu täpsest sõnastusest, siis ma viitaksin esimesena nimetatud sätetele.

4. Direktiivi 73/239 artikli 15 lõige 1 ja artikli 16 lõige 1 on sõnastatud peaaegu identselt, nad sätestavad, et päritoluliikmesriik nõuab igalt kindlustusseltsilt piisavate kindlustustehniliste eraldiste ja piisava solventsusmarginaali olemasolu kogu tegevuse jooksul.

5. Vastavalt artikli 22 lõikele 1 võib teatud tingimustel kehtetuks tunnistada tegevusloa, mille on välja andnud selle liikmesriigi pädev asutus, mille territooriumil asub peakontor. Sellisel juhul võtab peakontori asukohariigi järelevalveasutus inter alia kasutusele kõik abinõud, et kaitsta kindlustatud isikute huve ning eriti, piirab kindlustusseltsi varadest vahendite vaba eraldamise.

6. Kuigi Symvoulio tis Epikrateias ei maininud direktiivi 2001/17, tuleb seda kindlasti arvesse võtta, sest see on oluline osa eelotsuse küsimusele vastamisel. Direktiivi artiklid 10 ja 11 sätestavad alljärgnevat:

Artikkel 10 (kindlustusnõuete käsitlemine)

„1. Liikmesriigid tagavad kindlustusnõuete ülimuslikkuse kindlustusseltsile esitatavate muude nõuete suhtes vastavalt ühele või mõlemale järgmistest meetoditest:

a) kindlustusnõuded seotud vara osas on ülimuslikud kindlustusseltsile esitatavate mis tahes muude nõuete suhtes;

b) kindlustusnõuded kindlustusseltsi kogu vara osas on ülimuslikud kindlustusseltsile esitatavate mis tahes muude nõuete suhtes, välja arvatud üksnes:

i) töölepingutest ja töösuhetest tulenevad töötajate nõuded,

ii) […]

2. Olenemata lõikest 1, võivad liikmesriigid sätestada likvideerimismenetlusest tulenevate kõigi või osa kulutuste, nagu need on määratletud nende siseriiklikes õigusaktides, ülimuslikkuse kindlustusnõuete suhtes.

3. …

Artikkel 11 (nõuete üleminek tagatisskeemile)

Päritoluliikmesriik võib sätestada, et juhul kui kindlustusvõlausaldajate õigused on üle läinud selles liikmesriigi moodustatud tagatisskeemile, ei saa skeemi esitatud nõuete rahuldamisel kasutada artikli 10 lõike 1 sätteid.”

B. Kreeka õigus

7. Kindlustusdirektiivid võeti Kreeka õigusesse üle presidendi määrustega 118/1985 ja 252/1996, mis muutsid dekreetseadust 400/1970 eraõigusliku kindlustuse kohta.

8. Dekreetseaduse artikkel 3 sisaldab nõuet, et kindlustusseltsi tegevuseks Kreekas on vajalik tegevusluba, mille väljastab kaubandusminister oma otsusega. Dekreetseaduses on sätestatud ka tingimused, millal tegevusluba tühistatakse. Selle artikli lõige 7 sätestab, et „kindlustusseltsi tegevusloa lõpliku kehtetuks tunnistamisega kaasneb ka asutamisloa äravõtmine ja äriühingu sundlõpetamine”.

9. Dekreetseaduse artikkel 7 sätestab nõude, et „kindlustusseltsid, kelle peakontor on Kreekas, […] peavad moodustama piisavad kindlustustehnilised eraldised kogu kindlustustegevuse jaoks, mida osutatakse filiaalide kaudu või teenuste pakkumise vabaduse raames nii Kreekas kui ka teistes liikmesriikides”. Nimetatud kindlustustehnilised eraldised peavad olema kaetud samaväärsete või samas valuutas väljendatud varadega.

10. Lisaks kohustab dekreetseaduse artikli 8 lõige 1 kindlustusseltse, kes tegutsevad kas Kreekas, teises Euroopa Liidu või Euroopa Majandusühenduse liikmesriigis ning kelle peakontor on Kreekas, moodustama garantiifondi, kuhu eraldatakse varad selleks, et kaitsta kindlustuslepinguga soodustatud isikute huve. Garantiifondis on varad, mis katavad kindlustustehniliste eraldiste summa, millele on viidatud dekreetseaduse artiklis 7 ning varad, mis katavad 1/4 miinimumtagatisest, millele on viidatud dekreetseaduse artikli 20 lõike 2 alljaotise A punktis e.

11. Juhul kui kindlustusseltsi kindlustustehnilised eraldised ei vasta eelpoolnimetatud artiklite 7 ja 8 nõuetele, siis võib kaubandusminister vastavalt dekreetseaduse artikli 9 lõikele 1 Ametlikes Teadetes avaldatava otsusega ning pärast oma kavatsusest liikmesriigi, kus äriühing tegutseb kas filiaalina või kus tal on vabadus osutada teenuseid, järelevalveasutuste informeerimist, eraldada vabad vahendid osaliselt või tervikuna garantiifondi, keelata terve või osa vara vaba käsutamine, tunnistada ajutiselt või lõplikult kehtetuks tegevusluba, kas mõnede või kõikide kindlustusliikide suhtes, ning võtta kasutusele teisi vajalikke abinõusid, et kaitsta kindlustatud isikute huve ja teisi isikuid, kellel on õigus kindlustushüvitisele.

12. Säte, mis on põhikohtuasjas käsitlemisel, on dekreetseaduse artikli 10 lõige 1, mida on muudetud seaduse 2496/1997 artikli 35 lõikega 9:

„Isikutele, kellel on õigus kindlustushüvitisele, ja nende õigusjärglastele, kellele lähevad üle kas kõik või osa õigustest, hüvitatakse garantiifondist eelisjärjekorras kõigi teiste üld- või erieelisõiguste ees, välja arvatud need eelisõigused, mis on sätestatud artikli 12a lõikes 8 ja mis tulenevad töösuhtest, välja arvatud kindlustusseltsi juhtimise ja haldamisega seotud isikute eelisõigused”.

Vastavalt artikli 12a lõikele 8 on likvideerimise või maksejõuetuse järelevalve teostaja või likvideerija tasul ja kuludel eelisõigus.

13. Lõpetuseks tuleb märkida, et 1996. aastal läks kindlustusseltside järelevalveõigus kaubandusministrilt üle arenguministrile.

III. Asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus

14. Epikouriko kefalaio on Kreekas registreeritud eraõiguslik juriidiline isik, kelle tegevuse üle teostab järelevalvet ja kontrolli Kreeka kaubandusminister. Kindlustusseltsi tegevus seisneb kindlustussummade väljamaksmises mootorsõidukite õnnetusjuhtumitega kaasneva tsiviilvastutuse puhul, kui puudub kindlustuskate, inter alia, kui kindlustusselts on maksejõuetu või kui kindlustusseltsilt on ära võetud tegevusluba seadusrikkumise tõttu. Pärast seda, kui Epikouriko kefalaio on välja maksnud kindlustushüvitised, lähevad talle üle nii kahju kannatanud isiku kui ka kahjusumma hüvitama kohustatud isiku või tema kindlustaja õigused.

15. Aastal 1995 tunnistas Kreeka kaubandusminister lõplikult kehtetuks kindlustusseltsi Intercontinental A.E. asutamis- ja tegevusloa ning arestis garantiifondis selle vallas- ja kinnisvara. 1998. aasta novembris vabastas Kreeka arenguminister ettevõtte varadest 28 967 185 Kreeka drahmi „selleks, et eelisjärjekorras rahuldada töösuhetest tulenevaid nõudeid” vastavalt dekreetseaduse 400/1970 artikli 10 lõikele 1, mida on muudetud seaduse 2496/1997 artikli 35 lõikega 9.

16. Symvoulio tis Epikrateias’ele esitatud kohtuasjas, taotleb Epikouriko kefalaio otsuse tühistamist. Ta väidab, et kindlustusseltsi garantiifondist 28 967 185 Kreeka drahmi eraldamine selleks, et eelisjärjekorras rahuldada töötasunõudeid, vähendab kindlustusseltsi olemasolevaid varasid, et katta tema enda nõudeid Intercontinental A.E. vastu. Tema väite kohaselt on see otsus vastuolus kindlustusdirektiivide eesmärgiga, milleks on kindlustatud isikute huvide kaitsmine.

17. Symvoulio tis Epikrateias jõudis järeldusele seaduse 2496/1997 artikli 35 lõike 9 ja kindlustusdirektiivide omavahelise vastavuse osas. Kohtuotsuses rõhutatakse, et kindlustatud isikute tõhus kaitse on üks põhieesmärke nii ühenduse õiguses kui siseriiklikus õiguses, mis kannab üle suunised siseriiklikusse õigusesse, ning et kindlustustehniliste eraldiste kohustus on olulisim garantii kindlustatud isikute õiguste tagamiseks. Symvoulio tis Epikrateias on arvamusel, et seaduse 2496/1997 artikli 35 lõige 9, mille kohaselt kindlustusseltsi töötajate nõuded hüvitatakse kindlustusseltsi garantiifondist eelisjärjekorras, võrreldes kindlustushüvitisele õigust omavate isikute ja nende õigusjärglaste nõuetega, kellele lähevad üle kas kõik või teatud õigused, on vastuolus vastavate ühenduse kindlustusdirektiivide sätetega ning et vaidlustatud otsuse, mis oli tehtud artikli 35 lõike 9 alusel, peaks tunnistama kehtetuks. Arvesse võttes, et antud tõlgendus võib tekitada põhjendatud küsimusi, otsustas Symvoulio tis Epikrateias lõpliku otsuse tegemise käesolevas kohtuasjas edasi lükata ning esitada Euroopa Kohtule järgmine eelotsuse küsimus:

Kas siseriiklik seadusandja võib vastavalt nõukogu esimese direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, mida on täiendatud ja muudetud nõukogu teise direktiiviga 88/357/EMÜ ja nõukogu kolmanda direktiiviga 92/49/EMÜ, sätetele, eriti artiklitele 15 ja 16 ning nõukogu esimese direktiivi 79/267/EMÜ otsese elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, mida on täiendatud ja muudetud nõukogu teise direktiiviga 90/619/EMÜ ja nõukogu kolmanda direktiiviga 92/96/EMÜ, artiklitele 17 ja 18 sätestada et kindlustusseltsi pankroti, tema suhtes algatatud likvideerimismenetluse või muu maksejõuetusele sarnase situatsiooni puhul rahuldatakse selle äriühingu töösuhetest tulenevad nõuded äriühingu kindlustustehnilistes eraldistes sisalduvatest varadest enne kindlustatud isikute ja nende õigusjärglaste, kellele lähevad üle kas kõik või osa õigustest, nõuete rahuldamist?

18. Kirjalikud märkused on esitanud Epikuouriko kefalaio, Kreeka ja Ühendkuningriigi valitsused ning komisjon. Nii Kreeka valitsus kui ka komisjon olid esindatud kohtuistungil, mis toimus 13. mail 2004.

IV. Vastus eelotsuse küsimusele

19. Eelkõige tuleb arvestada asjaoluga, et kindlustusdirektiivid ei sisalda otseselt eeskirju maksejõuetute kindlustusseltside kohta. Vastavad eeskirjad on vastu võetud ühenduse tasandil alles direktiiviga 2001/17. Nimetatud direktiivi teises põhjenduses on otseselt sätestatud, et „kindlustusdirektiivides […] puuduvad kooskõlastamise eeskirjad likvideerimismenetluse puhul” ning et eeskirjade kehtestamine on „siseturu nõuetekohase toimimise ja võlausaldajate kaitse huvides”. Eelpool mainitust võib järeldada, et kindlustusdirektiivid ei keela siseriikliku õigusega kehtestada ega kohaldada sätteid selles küsimuses.

20. Asjaolu, et antud küsimus reguleeriti ühenduse tasandil hiljem, ei välista võimalust, et kindlustusdirektiive tõlgendatakse selliselt, et nad takistavad liikmesriikidel meetmete vastuvõtmist, nagu ilmneb käesolevas põhikohtuasjas. Tõepoolest, eelotsusetaotluse esitanud kohus jõudis järeldusele, et kuna kindlustusdirektiivide eesmärk on kaitsta kindlustatud isikute huve, siis igasugune siseriiklik säte, mis seab teatud liiki isikute huvid kõrgemale, võrreldes teistega, peab olema vastuolus nende direktiividega.

21. Selleks, et kindlaks teha, kas on võimalik kindlustusdirektiive selliselt tõlgendada, tuleb tähelepanu pöörata direktiivide taotletud eesmärkidele ning eriti õigusaktide ühtlustamise eesmärgile. Nagu selgub kindlustusdirektiivide esimesest põhjendusest, on nende olulisim eesmärk reguleerida ühenduse siseturu kindlustussektorit ja lihtsustada ühenduses asutatud kindlustusseltsidel nende riskide ja kohustuste täitmist. Või, Euroopa Kohtu sõnastuses, on direktiivid loodud „tagamaks kindlustustoodete turustusvabadust […] ühenduse piirides”.( ) Selle saavutamiseks taotlevad direktiivid „ühtlustamis[t], mis on elutähtis, vajalik ja piisav tegevuslubade ja usaldatavusnormatiivide süsteemide vastastikuseks tunnustamiseks, võimaldades seega anda ühtse tegevusloa, mis kehtib kogu ühenduses, ja kohaldada päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtet”.( ) Sellest võime järeldada, et direktiivide eesmärk on selle reguleerimisala ühtlustamine, mis on seotud juurdepääsuga ühenduse kindlustusturule, ning seetõttu on katmata need valdkonnad, mis ei ole seotud turulepääsuga.

22. Üheks peamiseks ühtlustamist vajavaks valdkonnaks oli siseriiklikud õigusnormid kindlustusseltside finants- ja majandustegevuse stabiilsuse tagamise kohta. Vastavalt Euroopa Kohtu selgitusele kohtuasjas komisjon v. Saksamaa( ) on tarbija kui kindlustusvõtja ja kindlustatud isiku seisukohalt kindlustussektori tundlikkust silmas pidades kõik liikmesriigid vastu võtnud õigusakte, mis sätestavad kohustuslikud eeskirjad nii kindlustusseltsi finantstegevuse kui ka tema poolt kohaldatavate kindlustustingimuste kohta, ning mille järgi on nad alalise järelevalve objektiks, et tagada eeskirjade täitmine. Sellised eeskirjad, mis võiksid piirata teenuste osutamise vabadust, saaksid olla õigustatud mõjuvatel põhjustel seoses üldiste huvidega tingimusel, et asutamisriigi sätted ei olnud kaitse tagamiseks piisavad ja et riigi nõuded, kus teenust osutatakse, ei ületanud selles osas vajalikku.( ) Antud juhul on kindlustussektori siseturgu võimalik täiustada ainult siis, kui ühtlustamise kaudu kooskõlastatakse erinevad siseriiklikud meetmed, mis ühenduse õiguse alusel olid õigustatud ja seetõttu on jätkuvalt piiranud teenuste osutamise vabadust.

23. Erinevused siseriiklike eeskirjade vahel, mille eesmärk on vältida maksejõuetuse tekkimist, näiteks kohustusliku kindlustustehniliste eraldiste ja solventsusmarginaaliga, võivad mõjutada teiste liikmesriikide kindlustusturule sisenemist, samas kui lahknevused maksejõuetust ja likvideerimismenetlust reguleerivate siseriiklike õigusaktide vahel prima facie sellist mõju ei avalda, mida väitis ka Ühendkuningriik oma kirjalikus märkuses. See viitab selgesti asjaolule, et maksejõuetus ei jää kindlustusdirektiivide reguleerimisalasse, mille tõttu liikmesriikidel säilis pädevus vastavate meetmete vastuvõtmiseks selles valdkonnas.

24. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Epikouriko kefalaio seisukoht põhineb argumendil, et kindlustustehniliste eraldiste moodustamise esmane eesmärk on kaitsta nii kindlustusvõtjate kui ka kindlustatud isikute huvi ning kui kindlustusselts on muutunud maksejõuetuks, on nimetatud isikutel eelisõigus nende nõuete rahuldamiseks kindlustustehnilistest eraldistest. Kuigi antud seisukoht tundub küllaltki loogiline ja vastuvõetav, ei ole see kooskõlas kindlustusdirektiivide tingimuste ega ka eesmärgiga. Kui ühtlustamise objektiks olnud siseriiklik õigus taotles tarbijate huvide kaitset kindlustusvaldkonnas ning direktiivid samuti taotlevad piisavat kaitstuse taset kogu ühenduses, siis direktiivide esmane ülesanne selles ühtlustamisprotsessi etapis, ma kordan, oli kõrvaldada asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse takistused. Samuti viitab sellele asjaolule direktiivide õiguslik alus, milleks on EMÜ asutamislepingu artikli 57 lõige 2 ja artikkel 66 (nüüd EÜ artikli 47 lõige 2 ja artikkel 55), mis annavad nõukogule pädevuse anda välja direktiive eesmärgiga hõlbustada füüsilisest isikust ettevõtjate (sealhulgas ka juriidiliste isikute) tegevuse alustamist ja jätkamist, ehk teisisõnu, lihtsustada turulepääsu.

25. Kreeka vabariigi väite kohaselt kaitsevad kindlustusdirektiivid kindlustatute huve ainult siis, kui kindlustusselts tegutseb normaalselt. Minu arvates ei ole see õige. Nii kindlustusseltsi kindlustustehniliste eraldiste kohustus kui ka solventsusmarginaal on ettevaatusabinõud, et tagada kaitse inter alia kindlustusseltsis kindlustatud isikutele, eriti kui kindlustusselts on sattunud olukorda, milles ta ei ole võimeline enam oma kohustusi täitma. See ei puuduta teiste võlausaldajate nõuete liigitamist. Kuigi tarbija huvide kaitse on direktiivide põhieesmärk, ei ole välistatud ka teist liiki võlausaldajate huvide kaitse juhul, kui tekib maksejõuetus.

26. Direktiivi 2001/17 vastuvõtmine kinnitab seda seisukohta. Direktiiv mitte ainult ei sätesta otseselt artiklis 10 eritingimusi nõuete liigitamise kohta kindlustusseltsi likvideerimismenetluse korral, vaid selle põhjenduses on otseselt sätestatud, et kindlustusdirektiivides „puuduvad ühtlustamise eeskirjad likvideerimismenetluse kohta”. See ühenduse seadusandja selgesõnaline väide kindlustusdirektiivide reguleerimisala kohta viib paratamatult järeldusele, et enne direktiivi 2001/17 vastuvõtmist reguleeris antud küsimust iga liikmesriik siseriiklike õigusnormidega.

27. Lisaksin siia juurde, et kui ma märkisin, et eeskirjad kindlustusseltside maksejõuetuse kohta ei mõjuta turulepääsu, siis ka direktiiv 2001/17 seda eesmärki eraldi ei taotle. Pigem on nimetatud direktiivi puhul tegemist meetmega, et tagada siseturu „nõuetekohane toimimine”. Teisisõnu, ma ei leia, et nimetatud direktiiv oleks vastuolus tähelepanekuga käesoleva ettepaneku punktis 23.

28. Mis puudutab kindlustusvõtja ja kindlustatud isikute eeldatavat nõuete hüvitamise ülimuslikkust, siis on oluline märkida, et direktiivi 2001/17 teine põhjendus viitab „võlausaldajate” kaitsele üldiselt ning et direktiivi artiklis 10 sätestatud kaks liigitamissüsteemi, mida on kirjeldatud kui „põhimõtteliselt samaväärseid”, toovad esile ka teised võlausaldajate liigid, sealhulgas kindlustusseltsi töötajad. Seega, kui esimene süsteem annab ülimuslikkuse ainult kindlustustehnilistest eraldistest hüvitatavatele kindlustusnõuetele, siis teine süsteem annab suhtelise eelise kindlustusseltsi kogu varast hüvitatavatele kindlustusnõuetele, tuues välja erandi nelja liiki võlausaldajate nõuetega, mille hulka kuuluvad ka kindlustusseltsi töötajate nõuded.

V. Järeldus

29. Seetõttu olen arvamusel, et vastus eelotsuse küsimusele, mille esitas Symvoulio tis Epikrateias, peaks olema järgmine:

Nõukogu esimese direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, mida on täiendatud ja muudetud nõukogu teise direktiiviga 88/357/EMÜ ja nõukogu kolmanda direktiiviga 92/49/EMÜ, artikleid 15 ja 16, ning nõukogu esimese direktiivi 79/267/EMÜ otsese elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, mida on täiendatud ja muudetud nõukogu teise direktiiviga 90/619/EMÜ ja nõukogu kolmanda direktiiviga 92/96/EMÜ, artikleid 17 ja 18 peab tõlgendama selliselt, et siseriiklik seadusandja võib sätestada, et kindlustusseltsi pankroti, tema suhtes algatatud likvideerimismenetluse või muu maksejõuetusele sarnase situatsiooni puhul rahuldatakse selle äriühingu töösuhetest tulenevad nõuded äriühingu kindlustustehnilistes eraldistes sisalduvatest varadest enne kindlustushüvitisele õigust omavate isikute ja nende õigusjärglaste, kellele lähevad üle kas kõik või osa õigustest, nõuete rahuldamist.