KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 3. juunil 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑35/20

Syyttäjä

versus

A

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Korkein oikeus (Soome kõrgeim kohus))

Eelotsusetaotlus – Liidu kodanike õigus vabalt liikuda liikmesriikide territooriumil – ELTL artikkel 21 – Karistuse ähvardusel kohustus kanda liikmesriigi piiri ületamisel kaasas isikutunnistust või passi – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artiklid 4 ja 5 – Liikmesriigi merepiiri ületamine lõbusõidulaeval – Määrus (EÜ) nr 562/2006 (Schengeni piirieeskirjad) – VI lisa – Päevamäärades mõistetav rahaline karistus – Rahalise karistuse arvestamine rikkuja maksevõime alusel – Proportsionaalsus

I. Sissejuhatus

1. Euroopa Liidu kodanik ületas kahe liikmesriigi, nimelt Soome ja Eesti vahelise edasi-tagasi reisi käigus lõbusõidulaeva pardal liikmesriigi merepiiri, ilma et tal oleks kaasas olnud reisidokumente.

2. Sellesse konteksti asetuvad Korkein oikeuse (Soome kõrgeim kohus) eelotsuse küsimused, mis käsitlevad sisuliselt küsimust, kas liikmesriigid võivad kriminaalkaristuse ähvardusel kehtestada liidu kodanikele kohustuse kanda liikmesriigi piiri ületamisel kaasas kehtivat isikutunnistust või passi. Samuti palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas sellise kohustuse täitmata jätmise korral kohaldatav Soome päevamääradel põhinev rahalise karistuse süsteem on proportsionaalne.

3. Käesolev eelotsusetaotlus puudutab seega eelkõige ELTL artikli 21 lõike 1 ja direktiivi 2004/38/EÜ ( 2 ) artiklite 4, 5 ja 36 – viimati nimetatud artiklit ei ole Euroopa Kohus veel tõlgendanud – ning määruse (EÜ) nr 562/2006 ( 3 ) VI lisa tõlgendamist.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Direktiiv 2004/38

4. Direktiivi 2004/38 artikli 4 „Lahkumisõigus“ lõikes 1 on sätestatud: „Ilma et see piiraks liikmesriigi piirikontrolli suhtes kohaldatavate, reisidokumente käsitlevate sätete kohaldamist, on kõikidel liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus või pass, ja nende pereliikmetel, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kellel on kehtiv pass, õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki.“

5. Direktiivi artikli 5 „Sisenemisõigus“ lõigetes 1, 4 ja 5 on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks siseriikliku piirikontrolli suhtes kohaldatavate, reisidokumente käsitlevate sätete kohaldamist, annavad liikmesriigid liidu kodanikele loa siseneda nende territooriumile kehtiva isikutunnistuse või passiga ning nende pereliikmetele, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, loa siseneda nende territooriumile kehtiva passiga. […] 4. Kui liidu kodanikul või tema pereliikmel, kes ei ole liikmesriigi kodanik, ei ole vajalikke reisidokumente või, kui seda nõutakse, vajalikke viisasid, annavad asjaomased liikmesriigid enne nende tagasisaatmist neile kõik mõistlikud võimalused vajalike dokumentide hankimiseks või lasevad need endale mõistliku aja jooksul tuua või kinnitada või tõendada muul viisil, et nende isikute suhtes kehtib vaba liikumise ja elamise õigus. 5. Liikmesriigid võivad nõuda, et asjaomane isik teataks oma viibimisest tema territooriumil mõistliku ja mittediskrimineeriva aja jooksul. Selle nõude täitmata jätmise korral võib asjaomase isiku suhtes kohaldada proportsionaalseid ja mittediskrimineerivad karistusi.“

6. Direktiivi artikkel 36 „Karistused“ on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid näevad ette sätted karistuste kohta, mida rakendatakse käesoleva direktiivi rakendamiseks vastuvõetud siseriiklike eeskirjade rikkumise korral, ning võtavad nende sätete rakendamiseks vajalikud meetmed. Sätestatavad karistused peavad olema tõhusad ja proportsionaalsed. Liikmesriigid teatavad komisjonile nendest sätetest hiljemalt 30. aprilliks 2006 ja kõikide edasiste muudatuste korral võimalikult kiiresti.“

2. Määrus nr 562/2006

7. Määruse nr 562/2006 ( 4 ) artiklis 1 „Sisu ja põhimõtted“ oli sätestatud: „Käesoleva määrusega sätestatakse kontrolli puudumine isikute suhtes, kes ületavad Euroopa Liidu liikmesriikide vahelisi sisepiire. Sellega kehtestatakse [liidu] liikmesriikide välispiire ületavate isikute piirikontrolli reguleerivad eeskirjad.“

8. Määruse artiklis 2 „Mõisted“ oli sätestatud: „Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid: 1) sisepiirid: […] c) liikmesriikide mere-, jõe- ja järvesadamad, mille kaudu toimub regulaarne liidusisene parvlaevaühendus; 2) välispiirid – liikmesriikide maismaapiirid, sealhulgas jõe- ja järvepiirid, merepiirid ning liikmesriikide lennujaamad, jõe-, mere- ja järvesadamad, kui need ei ole sisepiirid; […] 8) piiripunkt – koht, mille kaudu pädevad asutused lubavad ületada välispiiri; […]“.

9. Määruse artiklis 4 „Välispiiride ületamine“ oli sätestatud: „1. Välispiire võib ületada ainult piiripunktide kaudu nende kindlaksmääratud lahtiolekuajal. Piiripunktides, mis ei ole avatud 24 tundi ööpäevas, tuleks lahtiolekuajad selgelt ära märkida. […] 2. Erandina lõikest 1 võib lubada kõrvalekaldumist kohustusest ületada välispiire ainult piiripunktide kaudu nende kindlaksmääratud lahtiolekuajal: a) üksikisikute või rühmade puhul, kui on tegemist erivajadusega välispiiride erakorraliseks ületamiseks väljaspool piiripunkte või kindlaksmääratud lahtiolekuaegadest erineval ajal, tingimusel et neil on siseriikliku õigusega nõutavad load ja et toimuv ei ole vastuolus liikmesriikide avaliku korra ja sisejulgeoleku huvidega. Liikmesriigid võivad näha kahepoolsete kokkulepetega ette asjaomase erikorra. Riiklikes õigusaktides ja kahepoolsetes kokkulepetes sätestatud üldisi erandeid käsitlev teave edastatakse vastavalt artiklile 34 komisjonile; […] c) vastavalt artiklites 18 ja 19 sätestatud erieeskirjadele koostoimes VI ja VII lisaga. […]“.

10. Määruse artiklis 7 „Isikute kontrollimine piiril“ oli sätestatud: „[…] 2. Kõik isikud läbivad minimaalse kontrolli, mille eesmärgiks on teha esitatud reisidokumentide põhjal kindlaks nende isik. Kõnealune minimaalne kontroll koosneb dokumendi seaduslikul valdajal piiriületust lubava dokumendi kehtivuse ning võltsimis- ja järeletegemise tunnuste kiirest ja otsesest kontrollimisest, kasutades vajadusel tehnilisi vahendeid ning teostades asjaomastes andmebaasides päringuid üksnes varastatud, ebaseaduslikult omastatud, kaotatud või kehtetuks tunnistatud dokumentide kohta. Esimeses lõigus osutatud minimaalset kontrolli kohaldatakse isikute suhtes, kes omavad liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust. Siiski võivad piirivalveametnikud liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavate isikute minimaalsel kontrollimisel teostada pisteliselt päringuid riigisisestes või Euroopa andmebaasides, et teha kindlaks, et isik ei kujuta tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu liikmesriikide sisejulgeolekule, avalikule korrale, rahvusvahelistele suhetele ega rahvatervisele. Selliste päringute tulemus ei takista liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavatel isikutel asjaomase liikmesriigi territooriumile sisenemist vastavalt direktiivile [2004/38]. […] 6. Liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavaid isikuid kontrollitakse vastavalt direktiivile [2004/38]. […]“.

11. Määruse nr 562/2006 artikkel 18 „Erinevat liiki piiride ja liikmesriikide välispiiride ületamisel kasutatavate erinevat liiki transpordivahenditega seotud erieeskirjad“ oli sõnastatud järgmiselt: „VI lisas sätestatud erieeskirju kohaldatakse seoses erinevatel piiriliikidel tehtud kontrollide ja erinevate transpordivahenditega, mida kasutatakse piiripunktide läbimiseks. Nimetatud erieeskirjad võivad sisaldada erandeid artiklitest 4 ja 5 ning artiklitest 7 kuni 13.“

12. Määruse artiklis 20 „Sisepiiride ületamine“ oli sätestatud: „Sisepiire võib ületada igas kohas, ilma et isikuid, olenemata nende kodakondsusest, piiril kontrollitakse.“

13. Määruse artiklis 21 „Territooriumil toimuvad kontrollid“ oli ette nähtud: „Piirikontrolli kaotamine sisepiiridel ei mõjuta: […] c) liikmesriigi võimalust sätestada õigusakte, mis kohustavad omama või kaasas kandma pabereid või dokumente; […]“.

14. Määruse nr 562/2006 VI lisa käsitles oma pealkirja kohaselt „[e]rinevat liiki piiride ja liikmesriikide välispiiride ületamisel kasutatavate erinevat liiki transpordivahenditega seotud“ erieeskirju. Selle lisa punkt 3 „Merepiir“ sisaldas punkti 3.1. „Mereliikluse kontrollimise üldine kord“, milles oli sätestatud: „3.1.1. Laevade kontroll toimub saabumise või lahkumise sadamas, laeva vahetus läheduses selleks spetsiaalselt ettenähtud alal või laeva pardal territoriaalvetes, nagu see on määratletud ÜRO mereõiguse konventsioonis[ ( 5 )]. Liikmesriigid võivad sõlmida kokkuleppeid, mille kohaselt võib kontrolli siiski teostada ka piiri ületamisel või laeva saabumisel või lahkumisel kolmanda riigi territooriumil, järgides punktis 1.1.4 sätestatud põhimõtteid.“

15. Selle lisa punkt 3.2 „Teatud liiki laevaliikluse kontrollimise erikord“ sisaldas rubriiki „Laevalõbusõidud“, mis on sõnastatud järgmiselt: „3.2.5. Erandina artiklitest 4 ja 7 ei teostata kontrolli piiril liikmesriigis asuvast sadamast saabuva või liikmesriigis asuvasse sadamasse väljuvatel lõbusõidulaevadel viibivate isikute suhtes ning nad võivad siseneda sadamasse, mis ei ole piiripunkt. Ebaseadusliku sisserände riskide hinnangu alusel siiski teostatakse isikute kontroll ja/või lõbusõidulaevade füüsiline läbivaatus, eelkõige juhul, kui kolmanda riigi rannajoon on asjaomase liikmesriigi territooriumi vahetus läheduses. 3.2.6. Erandina artiklist 4 võib kolmandast riigist saabuv lõbusõidulaev erandkorras siseneda sadamasse, mis ei ole piiripunkt. […] […] 3.2.7. Nende kontrollide käigus tuleb esitada dokument laeva tehniliste andmete ja pardal olevate isikute nimedega. Selle dokumendi koopia antakse nende sadamate ametivõimudele, millesse sisenetakse ja millest lahkutakse. Niikaua, kuni laev viibib mõne liikmesriigi territoriaalvetes, peab laevadokumentide hulgas olema selle dokumendi koopia.“

B. Soome õigus

16. Passiseaduse (passilaki) (671/2006) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „passiseadus“) §-s 1 – mis on sõnastatud sisuliselt identselt Soome põhiseaduse (perustuslaki) (791/1999) § 9 sõnastusega – on sätestatud: „Soome kodanikel on õigus riigist lahkuda käesolevas seaduses sätestatud korras. Soome kodanikke ei tohi takistada riiki sisenemast.“

17. Passiseaduse §-s 2 on sätestatud: „Soome kodanikel on õigus riigist lahkuda ja riiki siseneda passiga, kui kõnealusest seadusest, Euroopa Ühenduse õigusnormidest või Soomele siduvatest rahvusvahelistest lepingutest ei tulene teisiti. Islandisse, Norrasse, Rootsisse ja Taanisse võivad Soome kodanikud siseneda ilma passita. Valitsuse määrusega määratakse kindlaks teised riigid, kuhu Soome kodanikud võivad siseneda passi asemel reisidokumendiks oleva isikutunnistusega.“

18. Valitsuse määruse reisiõiguse tõendamise kohta teatavatel konkreetsetel juhtudel (valtioneuvoston asetus matkustusoikeuden osoittamisesta eräissä tapauksissa) (660/2013) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni §-s 1 on sätestatud: „Soome kodanikud võivad reisida Soomest järgmistesse riikidesse, kasutades reisidokumendina passi asemel isikutunnistust […]: Madalmaad, Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Iirimaa, Ühendkuningriik, Itaalia, Austria, Kreeka, Horvaatia, Küpros, Läti, Liechtenstein, Leedu, Luksemburg, Malta, Portugal, Poola, Prantsusmaa, Rumeenia, Saksamaa, San Marino, Slovakkia, Sloveenia, Šveits, Tšehhi Vabariik, Ungari ja Eesti.“

19. Karistusseadustiku (rikoslaki) (39/1889) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 7 „Piirieeskirjade rikkumine“, mis asub 17. peatükis „Avaliku korra rikkumised“, näeb ette: „Isik, kes ületab või üritab ületada Soome riigipiiri, ilma et tal oleks kaasas selleks õigust andvat reisidokumenti, viisat, elamisluba või reisidokumendiga samaväärset muud dokumenti, muus kohas kui lubatud sissesõidukoht või väljumiskoht või rikkudes mis tahes muid seaduses sätestatud keelde peale sisenemiskeelu, […] paneb toime piiririkkumise, mille eest karistatakse rahalise karistusega või kuni üheaastase vangistusega.“

20. Selle seadustiku sama peatüki §-s 7a „Väiksema raskusastmega piiririkkumine“ on sätestatud: „Rikkujale mõistetakse rahaline karistus väiksema raskusastmega piiririkkumise eest, kui riigi territooriumil keelatud viibimise või liikumise lühiajalisust, keelatud toimingu laadi või muid teoga seotud asjaolusid arvestades on tegu tervikuna hinnates vähese tähtsusega.“

21. Nimetatud seadustiku peatükki 2a kuuluva § 1 kohaselt: „Rahaline karistus mõistetakse päevamäärades minimaalselt ühest päevamäärast kuni maksimaalselt 120 päevamäärani.“

22. Sama seadustiku sama peatüki §-s 2 on sätestatud: „Päevamäära suurus määratakse kindlaks selliselt, et see on karistatava isiku maksevõimet arvestades mõistlik. Päevamäära mõistlikuks suuruseks loetakse üks kuueteistkümnendik karistatava isiku keskmisest kuusissetulekust, millest on maha arvatud valitsuse määrusega kehtestatud maksud ja lõivud ning kindel tarbimiskulude summa. Karistatava isiku ülalpidamiskohustus võib vähendada päevamäära suurust. Karistatava isiku viimase kinnitatud maksustamisaasta tulu on selle kuusissetuleku arvutamise peamine alus. Kui karistatava isiku tulu ei ole võimalik piisavalt usaldusväärselt kindlaks määrata maksustamisandmete põhjal või kui see on pärast viimast kinnitatud maksustamisaastat oluliselt muutunud, võib selle kindlaks määrata muu kättesaadava dokumendi alusel. Kohus määrab päevamäära kindlaks kohtumenetluse ajal kättesaadavate andmete alusel ja lihtsustatud kriminaalmenetluses selle karistuse määramise nõude esitamise ajal kättesaadavate andmete alusel. Prokuratuur määrab rahalise karistuse siiski kindlaks lihtsustatud käskotsuse tegemise ajal kättesaadavate andmete alusel, kui ilmneb, et selle isiku maksevõime, kellele käskotsus tehti, on oluliselt muutunud võrreldes teabega, mis oli teada karistuse määramise nõude esitamise ajal. Valitsuse määruses on täpsemalt reguleeritud keskmise kuusissetuleku arvutamine, päevamäära ümardamise viis, tarbimiskuludele vastav kindel summa, ülalpidamiskohustusega arvestamine ning päevamäära miinimumsumma.“

23. Valitsuse määruse päevamäärade suuruse kohta (asetus päiväsakon rahamäärästä) (609/1999) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni §-s 5 on sätestatud: „Päevamäära summa ei või olla väiksem kui 6 eurot.“

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

24. Eelotsusetaotlusest ning toimikust nähtuvad põhikohtuasja asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.

25. Soome kodanik A sõitis 25. augustil 2015 lõbusõidulaeva pardal edasi-tagasi Soome ja Eesti vahel. Nii selle reisi lähte- kui naasmiskoht asusid Soomes. Selle reisi ajal läbis A Soome ja Eesti vahel asuva rahvusvaheliste vete ala.

26. Tal oli kehtiv Soome pass, kuid tal ei olnud reisi ajal seda ega ühtegi teist reisidokumenti kaasas ning ta ei saanud seega esitada oma passi tagasisõidul Helsingis (Soome) läbi viidud piirikontrolli käigus. Vaatamata reisidokumendi esitamata jätmisele sai A isikusamasuse kindlaks teha juhiloa alusel, mis tal kaasas oli. Lisaks on selge, et infotehnoloogia abil oli võimalik kontrollida, kas A on kehtiva passi omanik.

27. Syyttäjä (prokuratuur) esitas Helsingin käräjäoikeusele (Helsingi esimese astme kohus) A vastu süüdistuse väiksema raskusastmega piiririkkumise toimepanekus. A esitas süüdistusele vastuväited.

28. Helsingin käräjäoikeus (Helsingi esimese astme kohus) tuvastas 5. detsembri 2016. aasta otsuses, et A on toime pannud väiksema raskusastmega piiririkkumise. Riigipiiri ületamine ilma kaasas oleva reisidokumendita on karistatav tegu. Tähtsust ei ole asjaolul, et A on kehtiva passi omanik. See kohus ei mõistnud siiski karistust, leides, et kuritegu oli väikese raskusastmega ja et rahalise karistuse määramise korral oleks see summa, mis arvutatakse vastavalt A keskmisele igakuisele sissetulekule rahalise karistuse päevamäärade süsteemi kohaselt, ülemääraselt suur.

29. Prokuratuur esitas apellatsioonkaebuse Helsingin hovioikeusele (Helsingi apellatsioonikohus, Soome). A esitas vastuapellatsioonkaebuse.

30. Helsingin hovioikeus (Helsingi apellatsioonikohus) jättis 15. juuni 2018. aasta otsusega prokuratuuri apellatsioonkaebuse rahuldamata, leides samas olevat nõuetekohaselt tõendatud, et A-l ei olnud kontrolli ajal reisidokumenti kaasas. See kohus leidis, et A toime pandud teod ei kujuta endast väiksema raskusastmega piiririkkumist.

31. Prokuratuur esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Korkein oikeusele (Soome kõrgeim kohus). See kohus leiab, et kohtuasja tuleb analüüsida liidu õiguse seisukohast.

32. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Euroopa Kohus on kohtuotsuse Wijsenbeek ( 6 ) punktis 45 leidnud, et põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui isikut, kes siseneb riiki ühenduse sisepiiri ületades, olenemata sellest, kas isik on liidu kodanik või mitte, kohustab liikmesriik kriminaalkaristuse ähvardusel tõendama oma kodakondsust, eeldusel et karistus on asjaomaste riigisiseste rikkumiste eest määratava karistusega võrreldav ja proportsionaalne.

33. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et kohtuotsuses Oulane ( 7 ) analüüsis Euroopa Kohus, kas kohustus teatavatel juhtudel esitada kehtiv isikutunnistus või pass oli sel ajal kehtinud liidu õigusega kooskõlas. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on siiski ebaselge, kas sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on kooskõlas liidu õigusega, mis jõustus pärast neid kahte kohtuotsust.

34. Määrusest nr 562/2006 tuleneb tõesti, et liikmesriigid võivad kohustada „omama või kaasas kandma pabereid või dokumente“ ( 8 ). Kuid isegi kui eeldada, et see tähendab, et liikmesriigid võivad kehtestada kõikidele isikutele kohustuse kanda riigipiiri ületamisel kaasas reisidokumenti, ei ole siiski kindel, kas, ja kui jah, siis millistel tingimustel võib sellise kohustuse täitmata jätmist karistada. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikes 5 on sätestatud liikmesriigi võimalus nõuda asjaomaselt isikult, et viimane „teataks oma viibimisest tema territooriumil mõistliku ja mittediskrimineeriva aja jooksul“ ning et see on põhjus, miks liidu seadusandja nägi selles artiklis ette võimaluse kohaldada karistusi.

35. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei välista, et liidu kodanikele selle kohustuse kehtestamine karistuse ähvardusel võib kahjustada Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 45 lõikega 1 ja ELTL artikli 21 lõikega 1 tagatud õigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda.

36. Et teha kindlaks, kas seda õigust on rikutud, tuleb arvesse võtta eelkõige direktiivi 2004/38 artikleid 4 ja 5 ning määruse nr 562/2006 – see määrus kujutas endast põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal kehtinud Schengeni piirieeskirju – artiklit 21.

37. Samuti on vaja määruse nr 562/2006 artikleid 2, 4, 7, 20 ja 21 ning VI lisa punkti 3.2.5 arvestades kindlaks teha, kas tähtsust on asjaolul, et asjaomane isik liikus ühest liikmesriigist teise lõbusõidulaeva pardal läbi rahvusvaheliste vete.

38. Lisaks, kui eeldada, et liidu õigusega ei ole vastuolus kohustus, et kriminaalkaristuse ähvardusel peab olema kaasas mõni muu kehtiv reisidokument, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud ka küsimus, kas selline päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord, nagu on ette nähtud karistusseadustikus, on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega direktiivi 2004/38 artikli 27 lõike 2 seisukohast.

39. Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et väiksema raskusastmega piiririkkumise eest, nagu seda on käesoleval juhul süüdistusaktis kirjeldatud, mõistetakse harilikult rahaline karistus 15 päevamäära ulatuses. Karistusseadustikus ette nähtud kriteeriumide kohaselt ja rikkumise toimepanemise hetkest lähtudes ulatub päevamäära suurus A puhul 6350 euroni. Seega oleks talle sel hetkel määratud rahalise karistuse kogusumma 95250 eurot.

40. Neil asjaoludel otsustas Korkein oikeus (Soome kõrgeim kohus) 21. jaanuari 2020. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 24. jaanuaril 2020, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liidu õigusega, eelkõige [direktiivi 2004/38] artikli 4 lõikega 1, [määruse 562/2006] artikliga 21 või liidu kodanikele tagatud õigusega liidu territooriumil vabalt liikuda on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, millega pannakse isikule (olenemata sellest, kas ta on liidu kodanik) karistuse ähvardusel kohustus kanda olukorras, kus ta suundub lõbusõidulaeva pardal rahvusvaheliste vete kaudu ühest liikmesriigist teise liikmesriiki, sisenemata seejuures kolmanda riigi territooriumile, kaasas kehtivat passi või mõnda muud kehtivat reisidokumenti? 2. Kas liidu õigusega, eelkõige [direktiivi 2004/38] artikli 5 lõikega 1, [määruse 562/2006] artikliga 21 või liidu kodanikele tagatud õigusega liidu territooriumil vabalt liikuda on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, millega pannakse isikule (olenemata sellest, kas ta on liidu kodanik) karistuse ähvardusel kohustus kanda olukorras, kus ta siseneb lõbusõidulaeva pardal asjaomasesse liikmesriiki teisest liikmesriigist rahvusvaheliste vete kaudu, ilma et ta oleks seejuures sisenenud kolmanda riigi territooriumile, kaasas kehtivat passi või mõnda muud kehtivat reisidokumenti? 3. Kas juhul, kui vastuolu liidu õigusega esimese ja teise küsimuse tähenduses ei esine, on Soomes harilikult päevamäärades mõistetav rahaline karistus Soome riigipiiri ületamise eest ilma kehtiva reisidokumendita kooskõlas [direktiivi 2004/38] artikli 27 lõikest 2 tuleneva proportsionaalsuse põhimõttega?“

41. Kirjalikud seisukohad esitasid A, Saksamaa ja Soome valitsus ning Euroopa Komisjon. Samad pooled vastasid kirjalikult ka Euroopa Kohtu esitatud küsimustele, kuna viimane otsustas teha otsuse ilma kohtuistungit pidamata.

IV. Analüüs

42. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Soomest lahkumisel A‑d ei kontrollitud. Nimelt tuvastasid Soome ametiasutused reisidokumendi kaasas kandmise kohustuse täitmata jätmise alles tema tagasitulekul Helsingis läbi viidud piirikontrolli käigus. Kriminaalmenetlus põhikohtuasjas puudutab siiski nii Soomest lahkumist kui ka naasmist sellesse liikmesriiki, kuna iga piiri ületamise korral kehtib reisidokumendi kaasas kandmise kohustus.

43. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas kolm küsimust. Nagu nähtub nendest andmetest, on kahe esimese küsimuse eesmärk sisuliselt teada saada, kas isikute vaba liikumise õigusega on vastuolus see, kui liikmesriik kohustab liidu kodanikke kriminaalkaristuse ähvardusel kandma olukorras, kui nad liiguvad rahvusvaheliste vete kaudu selle liikmesriigi ja mõne teise liikmesriigi vahel, kaasas reisidokumenti. Kui vastus nendele küsimustele on eitav, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus kolmanda küsimuse, millega soovib teada, kas selline päevamäärades mõistetav rahaline karistus, nagu on ette nähtud Soome karistusseadustikus, on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.

44. Võttes arvesse esimese ja teise küsimuse seotust, käsitlen neid koos, andes siiski eraldi vastused. Esiteks analüüsin kriminaalkaristuse ähvardusel liidu kodanikele kehtestatud kohustust kanda kaasas reisidokumenti esmalt lahkumisõiguse raames direktiivi 2004/38 artikli 4 lõike 1 tähenduses (esimene küsimus) ja siis sisenemisõiguse raames direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 tähenduses (teine küsimus). Teiseks analüüsin piirikontrolli käigus nende isikute kontrollimist, kellel on liidu õiguse alusel vaba liikumise õigus vastavalt määrusele nr 562/2006 (esimene ja teine küsimus). Kolmandaks analüüsin sellise kohustuse täitmata jätmise eest määratud rahalise karistuse summa proportsionaalsust (kolmas küsimus).

45. Enne selle analüüsi juurde asumist on minu arvates tarvilik teha mõned sissejuhatavad märkused direktiivi 2004/38 artiklite 4 ja 5 vastastikuse seose kohta ning nende seose kohta Schengeni piirieeskirjadega.

A. Sissejuhatavad märkused

46. Soovin kõigepealt osutada sellele, et ELTL artikli 20 kohaselt on igal liikmesriigi kodanikul liidu kodaniku staatus ja ta võib seega, sh oma päritoluliikmesriigi vastu, tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, eeskätt ELTL artikliga 21 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil ( 9 ).

47. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et õiguse vabalt liikuda alla kuulub nii liidu kodaniku õigus siseneda muusse liikmesriiki kui oma päritoluliikmesriiki kui ka sellega kaasnev õigus viimati nimetatud riigist lahkuda ( 10 ). Euroopa Kohus on rõhutanud, et EL toimimise lepinguga tagatud põhivabadused kaotaksid oma sisu, kui päritoluliikmesriik võiks ilma asjakohase põhjenduseta keelata oma kodanikel riigi territooriumilt teise liikmesriigi territooriumile sisenemise eesmärgil lahkuda ( 11 ). Sellest järeldub, et selleks, et direktiivi 2004/38 artikliga 4 tagatud õigus lahkuda oleks täielikult tõhus, peavad liidu kodanikud, kes kasutavad oma vaba liikumise õigust lahkuda liikmesriigist, mille kodanikud nad on, et suunduda teise liikmesriiki, saama õiguse naasta oma päritoluliikmesriiki vastavalt selle direktiivi artiklis 5 sätestatud korrale ja tingimustele.

48. Schengeni acquis on eriti oluline vaba liikumise õiguse ning seega ka direktiivi 2004/38 artiklites 4 ja 5 sätestatud lahkumis- ja sisenemisõiguse kasutamiseks. Schengeni acquis’ põhjendustest ja asjakohastest sätetest ( 12 ) tuleneb, et liikmesriikide välis- ja sisepiiride ületamist puudutavaid meetmeid kohaldatakse, ilma et see piiraks nende isikute õigusi, kellel on liidu õiguse ( 13 ) alusel õigus vabalt liikuda. Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus rõhutada, et Schengeni alale kohaldatavates sätetes on sõnaselgelt ette nähtud, et need ei mõjuta liidu kodanike ja nendega kaasas olevate või ühinevate pereliikmete liikumisvabadust, nagu see on tagatud eelkõige direktiiviga 2004/38 ( 14 ), kaasa arvatud Schengeni alasse mitte kuuluvate liikmesriikide kodanikud ( 15 ).

49. Selles kontekstis teengi ettepaneku analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolme küsimust.

B. Esimene ja teine eelotsuse küsimus

1. Kriminaalkaristuse ähvardusel kehtestatud kohustus kanda kaasas reisidokumenti

a) Asjaomase kohustuse käsitlus lahkumisõiguse raames direktiivi 2004/38 artikli 4 lõike 1 tähenduses

50. Pean kohe meenutama, et ELTL artikkel 21 annab igale liidu kodanikule õiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, „kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti“, mis viitab direktiivile 2004/38.

51. Direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1 näeb sõnaselgelt ette – nõudmata kõnealuse õiguse vabalt liikuda ja elada varasemat kasutamist –, et „kõikidel liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus või pass, [on] õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki“. ( 16 )

52. Käesoleval juhul on A Soome kodanik, kes seoses edasi-tagasi reisiga lõbusõidulaeva pardal lahkus Soomest, et sõita Eestisse. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdes, kuulub tema olukord seega selle sätte kohaldamisalasse.

53. Seega tekib küsimus, kas Soome õigusnormidega karistuse ähvardusel kehtestatud kohustus kanda edasi-tagasi reisil Soome ja Eesti vahel kaasas isikutunnistust või passi, on kooskõlas direktiivi 2004/38 artikli 4 lõikega 1.

1) Väljend „kellel on kehtiv isikutunnistus või pass“

54. Direktiivi 2004/38 artikli 4 lõike 1 sõnastusest endast ja eelkõige väljendi „kellel on kehtiv isikutunnistus või pass“ kasutamisest nähtub, et lahkumisõiguse suhtes kehtib kehtiva reisidokumendi „omamise“ tingimus.

55. Soome valitsus näib sõnast „on“ saavat aru nii, et asjaomase liikmesriigi territooriumilt lahkumise hetkel ei pea liidu kodanikul olema kaasas reisidokument, vaid ta peab omama seda dokumendi.

56. Ma ei nõustu Soome valitsuse sellise tõlgendusega ja seda järgmistel põhjustel.

57. Esiteks märgin, et sõnade „kellel on“ kasutamine direktiivi 2004/38 artikli 4 lõikes 1 eeldab reisidokumendi kaasas kandmist. Seadusandja valikut seda sõna kasutada ei saa mõista nii, et see viitab üksnes asjaolule, et ta on sellise dokumendi omanik. Märgin sellega seoses, et uuritud keeleversioonid ei viita vastupidisele ( 17 ).

58. Teiseks kinnitab sellist tõlgendust direktiivi 2004/38 eesmärgi analüüs. Direktiivi 2004/38 eesmärk on, nagu see nähtub direktiivi põhjendustest 1–4, hõlbustada liidu kodanikele ELTL artikli 21 lõikega 1 vahetult antud individuaalse põhiõiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil teostamist ning seda õigust tugevdada ( 18 ). Direktiivi 2004/38 artikli 4 eesmärk on seega tagada, et isiku puhul, kellel on vaba liikumise õigus, saab selle õiguse olemasolu kindlaks teha võimaliku isikusamasuse kontrolli osana ( 19 ). See eesmärk saaks kahjustatud, kui liidu kodanikud võiksid nõuda vabastust selles artiklis kehtestatud kohustusest kanda ühest liikmesriigist teise suundumisel kaasas kehtivat isikutunnistust või passi.

59. Lõpuks ja kolmandaks kinnitab seda tõlgendust ka direktiivi 2004/38 tekkelugu. Komisjoni algse ettepaneku ( 20 ) artikli 5 lõikes 1 (direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1) on nimelt sätestatud, et „[l]õige 1 kordab üldjoontes direktiivi 68/360/EMÜ[ ( 21 )] artikli 2 lõike 1 sõnastust, mis näeb ette, et liikmesriigi territooriumilt lahkumise õiguse „kasutamiseks piisab kehtiva isikutunnistuse või passi esitamisest“, kohandades seda uue liidu piirikontrolli kaotamise korraga. Selleks asendatakse sõna „esitamisest“ väljendiga „kellel on“ […]“ ( 22 ). Direktiivi ettepaneku sellest sättest nähtub, et see asendamine peegeldab liidu sisepiiridel kontrolli kaotamist Schengeni acquis’ raames.

60. Sellistel asjaoludel olen arvamusel, et direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1 kehtestab liidu kodanikele kohustuse kanda liikmesriigi territooriumilt lahkudes kaasas reisidokumenti ( 23 ). Järelikult on Soome eeskirjad, millega kehtestatakse Soomest Eestisse reisijale kohustus kanda kaasas isikutunnistust või passi, direktiivi 2004/38 artikli 4 lõikega 1 kooskõlas.

61. Seda arvestades tuleb nüüd kindlaks teha, kas liikmesriik võib selle kohustuse täitmata jätmise korral määrata karistuse.

2) Võimalus määrata karistus reisidokumendi kaasas kandmise kohustuse rikkumise eest

62. Lühiduse huvides ja võttes arvesse asjaolu, et käesoleval juhul tuvastati kehtiva reisidokumendi kaasas kandmise kohustuse rikkumine alles Soome naasmisel Soome ametiasutuste läbi viidud kontrolli käigus, käsitletakse küsimust, kas liikmesriik võib sellises olukorras nagu põhikohtuasjas kohaldada kriminaalkaristust, osana riiki sisenemise õiguse raames reisidokumendi kaasas kandmise nõude analüüsist.

b) Asjaomase kohustuse käsitlus sisenemisõiguse raames direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 tähenduses

63. Soome valitsus väidab oma kirjalikes seisukohtades, et asjaomaste siseriiklike õigusnormide kohaldamine on liidu õigusega vastuolus olukorras, kui liikmesriigi kodanikud lahkuvad sellest liikmesriigist ja pöörduvad sinna tagasi. See valitsus täpsustab siiski esiteks, et kõrgema astme kohtud ei ole veel võtnud seisukohta küsimuses, kas sellised teod, nagu pani toime A, kujutavad endast süütegu karistusseadustiku tähenduses. Teiseks rõhutab ta, et karistusseadustiku ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kujuta endast ei „piiririkkumist“ selle seadustiku 17. peatüki § 7 tähenduses ega „väiksema raskusastmega rikkumist“ nimetatud seadustiku 17. peatüki § 7a tähenduses ( 24 ).

64. Soovin kõigepealt juhtida tähelepanu sellele, et direktiivi 2004/38 artikli 4 lõikega 1 tagatud riigist lahkumise õigusega kaasneva õigusena tagab selle direktiivi artikli 5 lõike 1 esimene lõik õiguse siseneda liikmesriikide territooriumile. Selles sättes nähakse ette, et liikmesriigid annavad liidu kodanikele loa siseneda nende territooriumile kehtiva isikutunnistuse või passiga ( 25 ). Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ühe liikmesriigi kodaniku õigus siseneda teise liikmesriigi territooriumile ja seal elada asutamislepingus ette nähtud eesmärkidel vahetult asutamislepingust või, olenevalt juhtumist, selle rakendamiseks vastu võetud sätetest tulenev õigus ( 26 ).

65. Käesoleval juhul kontrolliti Soome kodanikku A-d tema naasmisel Soome. Järelikult ei läinud A, nagu näeb ette direktiivi 2004/38 artikkel 3, mitte liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole, vaid liikmesriiki, mille kodanik ta on. Teisisõnu näib mulle, et põhimõtteliselt ei ole direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 kohaldamise tingimused käesolevas asjas käsitletavas olukorras täidetud.

66. Sellises olukorras tekib esmalt järgmine küsimus: kas direktiivi 2004/38 artikli 5 lõiget 1 ei saa kohaldada olukordades, kus liidu kodanik pöördub tagasi liikmesriiki, mille kodanik ta on?

1) Direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 kohaldatavuse ulatus

67. Komisjon väidab, et direktiivi 2004/38 artikli 5 lõige 1 on analoogia alusel kohaldatav sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

68. Küsimust, kas see direktiiv on kohaldatav olukordades, kus liidu kodanik pöördub tagasi liikmesriiki, mille kodakondsus tal on, on Euroopa Kohus juba käsitlenud kohtuasjades, mis käsitlevad liidu kodaniku pereliikmetest kolmandate riikide kodanike liikmesriiki sisenemise ja seal elamise õigust. Selle kohtupraktika analüüs võimaldab kindlaks teha kaks kohtupraktika suunda.

69. Esiteks, mis puudutab sisenemisõigust, siis on Euroopa Kohus esmalt kohtuotsuses McCarthy jt ( 27 ) leidnud, et kuna asjaomane liidu kodanik oli kasutanud oma õigust vabalt liikuda, asudes elama teise liikmesriiki kui see, mille kodanik ta oli ja kus tema kolmanda riigi kodanikust pereliige elas koos temaga, on nad mõlemad direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 mõttes soodustatud isikud ( 28 ). Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2004/38 artikkel 5 on suunatud „liikmesriikidele“ ega tee vahet selle alusel, millisesse liikmesriiki sisenetakse, eelkõige kuna selles on sätestatud, et direktiivi artiklis 10 ette nähtud kehtiva elamisloa omamine vabastab need liidu kodaniku pereliikmed, kellel ei ole liikmesriigi kodakondsust, sissesõiduviisa nõudest. Artiklist 5 ei tulene kuidagi, et sisenemisõigus, mida evib liidu kodaniku pereliige, kes ei ole liidu liikmesriigi kodanik, piirduks muude liikmesriikidega kui liidu kodaniku päritoluliikmesriik ( 29 ).

70. Teiseks, mis puudutab elamisõigust, märkis Euroopa Kohus eelkõige kohtuotsustes O ja B ( 30 ), Coman jt ( 31 ) ja Banger ( 32 ) – mis direktiivi 2004/38 artikli 3 lõiget 1 puudutavas osas on jätkuks kohtuotsustele Singh ( 33 ) ja Eind ( 34 ) –, et selle direktiivi sätete grammatilisest, süstemaatilisest ja teleoloogilisest tõlgendamisest nähtub, et need reguleerivad üksnes liidu kodaniku sellisesse liikmesriiki sisenemise ja seal elamise tingimusi, mille kodanik ta ei ole, ning see ei saa olla aluseks liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodaniku tuletatud elamisõigusele liikmesriigis, mille kodakondsus liidu kodanikul on ( 35 ). Siiski, et hoiduda pärssimast liidu kodanikku soovi lahkuda liikmesriigist, mille kodanik ta on, et kasutada ELTL artikli 21 lõike 1 alusel oma õigust elada teises liikmesriigis, leidis Euroopa Kohus, et teatud juhtudel tunnustatakse ELTL artikli 21 lõike 1 alusel siiski sellist õigust liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikest pereliikmetel, kellel ei ole tuletatud elamisõigust direktiivi 2004/38 alusel liikmesriigis, mille kodakondsus sellel liidu kodanikul on. ( 36 ) Euroopa Kohus on märkinud, et tingimused, mille täitmisel antakse liidu kodaniku tagasipöördumisel liikmesriiki, mille kodanik ta on, tuletatud elamisõigus ELTL artikli 21 lõike 1 alusel selle liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule, kellega koos elas liidu kodanik üksnes oma liidu kodaniku staatusele tuginedes vastuvõtvas liikmesriigis, ei tohiks põhimõtteliselt olla rangemad nendest, mis on ette nähtud direktiivis 2004/38 sellise elamisõiguse andmiseks kolmanda riigi kodanikule, kes on sellise liidu kodaniku pereliige, kes on teostanud oma õigust vabalt liikuda, asudes elama liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole. Seega, isegi kui Euroopa Kohus on leidnud, et direktiiv 2004/38 sellist tagasipöördumist ei hõlma, on ta siiski otsustanud, et seda direktiivi tuleb kohaldada analoogia alusel ( 37 ).

71. Nende kahe kohtupraktika suuna analüüs võimaldab minu arvates teha mitu järeldust direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 kohaldatavuse ulatuse kohta käesolevas asjas.

72. Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses McCarthy jt ( 38 ), et kuigi asjaomane liidu kodanik reisis liikmesriiki, mille kodanik ta on (Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik), oli tema suhtes kohaldatav direktiiv 2004/38 selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, kuna ta „elas“ teise liikmesriigis (Hispaania). Seetõttu otsustas Euroopa Kohus, et Ühendkuningriiki sisenemisel kasutas liidu kodanik sellegipoolest oma õigust vabalt liikuda, kui ta elas vastuvõtvas liikmesriigis (Hispaania). Tema kolmanda riigi kodanikust abikaasa suhtes, kuivõrd tema elas koos liidu kodanikuga Hispaanias, kehtis samuti direktiiv 2004/38 selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Neil asjaoludel, võttes arvesse, et direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 sõnastus viitab „liikmesriikidele“, tegemata vahet sisenemise liikmesriigi alusel, otsustas Euroopa Kohus, et see säte ja seega selles ette nähtud sisenemisõiguse teostamisega seotud formaalsused on kohaldatavad liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust abikaasale.

73. Seevastu oli asjaomane liidu kodanik kohtuotsustes O ja B ( 39 ), Coman jt ( 40 ) ja Banger ( 41 ) ning nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtupraktikas ( 42 ) põhimõtteliselt lõplikult lahkunud vastuvõtvast liikmesriigist ning pöördus koos oma kolmandate riikide kodanikest pereliikmetega tagasi liikmesriiki, mille kodanik ta oli. Neil asjaoludel ei olnud Euroopa Kohtu hinnangul see liidu kodanik enam soodustatud isik direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 tähenduses ega kuulu selle direktiiv kohaldamisalasse. Võttes aga arvesse asjaolu, et ta oli kasutanud oma õigust vabalt liikuda, võis tema pereliikmetel, kes koos temaga olid elanud vastuvõtvas liikmesriigis, tunnustada tuletatud elamisõigust liikmesriigis, mille kodanik ta oli, ELTL artikli 21 lõike 1 alusel. Neil juhtudel ja juba eespool ( 43 ) esitatud põhjustel otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38 tuleb analoogia alusel kohaldada asjaomastele liidu kodanikele ( 44 ).

74. Käesoleval juhul on A selline liidu kodanik, kes pöördub pärast teise liikmesriiki reisimist tagasi liikmesriiki, mille kodanik ta on, seoses edasi-tagasi reisiga lõbusõidulaeva pardal. Seega, vastupidi kohtuasjadele, milles tehti Euroopa Kohtu otsused kahe eespool ( 45 ) analüüsitud kohtupraktika suuna raames, ei nähtu käesolevas kohtuasjas esiteks eelotsusetaotlusest, et Soome tagasipöördumisel oleks A-l olnud kaasas tema kolmandate riikide kodanikest pereliikmed, ja teiseks, et kuigi ta kasutas oma õigust vabalt liikuda, ei olnud ta Soome tagasipöördumise ajaks Eestisse elama asunud.

75. Seega ei ole kohtuotsusest McCarthy jt ( 46 ) tulenev praktika käesolevas kohtuasjas asjakohane ( 47 ). Kuid kas seda on kohtuotsustest O ja B ( 48 ), Coman jt ( 49 ) ja Banger ( 50 ) tulenev praktika?

76. Sellest teisest kohtupraktika suunast tuleneb, et Euroopa Kohus kohaldas nendes kohtuotsustes analoogia alusel direktiivi 2004/38 liidu kodanike suhtes, kes pöörduvad pärast vaba liikumise õiguse kasutamist tagasi liikmesriiki, mille kodanikud nad on, sooviga tagada neile vaba liikumise põhiõiguse täieliku kasutamise, vältides nõnda seda, et pärsitakse nende soovi lahkuda ELTL artikli 21 lõike 1 alusel elamisõiguse teostamiseks sellest liikmesriigist, mille kodanikud nad on. Teisisõnu ei tohi liidu kodanikku, kes pöördub tagasi oma kodakondsusliikmesriiki ja kes seetõttu ei kuulu direktiivi 2004/38 kohaldamisalasse, kohelda ebasoodsamalt kui liidu kodanikku, kes kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, minnes teise liikmesriiki ja elades seal.

77. Kui Euroopa Kohus on tõlgendanud ELTL artikli 21 lõiget 1 nii, et liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikul on tuletatud elamisõigus selle liikmesriigi territooriumil, mille kodakondsus liidu kodanikul on, ning et tuletatud elamisõiguse suhtes ei saa kehtida rangemad tingimused kui need, mis on ette nähtud direktiivis 2004/38, siis seda nimelt seetõttu, et selle direktiiviga kehtestatud liidu kodanike jaoks kehtestatud sisenemise ja elamise kord ja tingimused hõlmavad nende pereliikmete – sõltumata nende kodakondsusest – õigust liidu kodanikuga kaasa tulla või temaga ühineda.

78. On tõsi, et käesolev kohtuasi ei puuduta liidu kodaniku pereliikmete tuletatud elamisõigust. Nagu ma aga juba märkisin, näib see kohtupraktika mulle siiski käesolevas kohtuasjas asjakohane ja seda järgmistel põhjustel.

79. Esiteks on Euroopa Kohus korduvalt kinnitanud, et liidu kodaniku staatus on liikmesriikide kodanike põhistaatus ( 51 ). Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kui liikmesriigi kodanik on liidu kodanikuna kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriigis, mille kodanik ta ei ole, võib ta tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, sealhulgas ELTL artikli 21 lõikes 1 sätestatud õigustele, kaasa arvatud vajaduse korral liikmesriigi vastu, mille kodanik ta on ( 52 ).

80. Teiseks, kui kohaldada käesoleva ettepaneku punktides 70–73 analüüsitud kohtupraktikat põhikohtuasjale, tähendaks see, et liidu kodaniku tagasipöördumisel liikmesriiki, mille kodanik ta on, ei tohi ELTL artikli 21 lõikest 1 tuleneva sisenemisõiguse sisulisi tingimusi tõlgendada rangematena kui need, mis on ette nähtud direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikes 1 ( 53 ). Nagu ma juba märkisin ( 54 ), siis selleks, et selle direktiivi artikliga 4 tagatud õigus lahkuda oleks täielikult tõhus, peavad liidu kodanikud, kes kasutavad oma vaba liikumise õigust, et lahkuda liikmesriigist, mille kodanikud nad on, et suunduda teise liikmesriiki, isegi kui direktiiv 2004/38 ei hõlma sellest liikmesriigist tagasipöördumist, omama õigust siseneda liikmesriiki, mille kodanikud nad on, vastavalt selles direktiivis, sealhulgas selle artiklis 5, sätestatud korras ja tingimustel.

81. Järelikult tuleb sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, direktiivi 2004/38 ja sealhulgas selle artikli 5 lõiget 1 kohaldada analoogia alusel nende tingimuste suhtes, millistel liikmesriigid lubavad liidu kodanikul oma territooriumile siseneda „kehtiva isikutunnistuse või passiga“.

82. Lisaks märgin, et Soome valitsuse kirjalikest seisukohtadest nähtub, et välismaalaste seaduse (Ulkomaalaislaki 301/2004) artikli 155 lõiked 1 ja 2 puudutavad liidu kodanike Soome territooriumile sisenemist ja seal elamist ( 55 ). Sellega seoses kinnitab see valitsus vastuseks Euroopa Kohtu esitatud kirjalikule küsimusele, et välismaalaste seaduse § 155 lõigetega 1 ja 2 on Soome õigusesse üle võetud direktiivi 2004/38 artikli 5 lõiked 1 ja 4 ( 56 ).

2) Võimalus määrata karistus reisidokumendi kaasas kandmise kohustuse täitmata jätmise eest

83. Direktiivi 2004/38 artiklis 36 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid näevad ette sätted karistuste kohta, mida rakendatakse käesoleva direktiivi rakendamiseks vastuvõetud siseriiklike eeskirjade rikkumise korral, ning võtavad nende sätete rakendamiseks vajalikud meetmed“.

84. Esiteks tekib seega küsimus, kas see artikkel on asjakohane eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele ja teisele küsimusele vastamiseks. Arvan, et see on tõesti nii, nagu ma selgitan järgnevates kaalutlustes.

85. Direktiivi ettepanekust ( 57 ) nähtub, et selle ettepaneku artikkel 33 (direktiivi 2004/38 artikkel 36) kodifitseerib Euroopa Kohtu varasema praktika, mille kohaselt ei keela liidu õigus liikmesriikidel karistada selle õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid isikuid, kes on jätnud mõne isikut tõendava dokumendi hankimata ( 58 ).

86. Täpsemalt on selles artiklis viidatud karistused need, mis on ette nähtud direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikes 5 ( 59 ), artikli 8 lõikes 2 ( 60 ), artikli 9 lõikes 3 ( 61 ) ja artikli 20 lõikes 2 ( 62 ).

87. Seevastu ei näe ei selle direktiivi artikkel 4 ega artikkel 5 ette erisätteid, mis lubaksid liikmesriikidel kohaldada karistust selle eest, kui ei täideta iga liidu kodaniku kohustust kanda kaasas kehtivat isikutunnistust või passi ( 63 ). Põhjus, miks Euroopa seadusandja on direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikes 5 näinud ette karistuse kohaldamise, on selgitatav sellega, et see säte annab liikmesriigile õiguse nõuda, et asjaomane isik „teataks oma viibimisest tema territooriumil mõistliku ja mittediskrimineeriva aja jooksul“.

88. Mulle näib siiski, et selle direktiivi artiklite 4 ja 5 vaikimise selles osas, mis puudutab võimalust karistada selle eest, et ei täideta iga liidu kodaniku kohustust kanda kaasas kehtivat isikutunnistust või passi, korvab selle direktiivi artikli 36 olemasolu, kuna see artikkel kodifitseerib Euroopa Kohtu varasema praktika, mis käsitleb liikmesriikide võimalust karistada liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid isikuid, kes on jätnud mõne isikut tõendava dokumendi hankimata. ( 64 )

89. Järelikult võib kohustuse kanda ühest liikmesriigist teise suundumisel kaasas kehtivat isikutunnistust või passi rikkumine – direktiivi 2004/38 artiklit 36 kohaldades – kaasa tuua karistuse.

90. Teiseks tekib veel küsimus, milline on selle karistuse laad, mida liikmesriigid võivad direktiivis 2004/38 ( 65 ) ette nähtud haldusformaalsuse järgimata jätmise korral määrata, kuna selle direktiivi artikkel 36 ei kehtesta sellise karistuse liike (haldus- või kriminaalkaristused), mida võidakse selle kohustuse täitmata jätmise korral määrata.

91. Tõsi küll, Euroopa Kohus on riiki sisenemise ja riigis elamise õiguse kontekstis juba toonitanud, et kehtiva isikutunnistuse või passi esitamine liikmesriigi kodaniku staatuse tõendamiseks „kujutab endast tegelikult teatud haldusformaalsust, mille ainus eesmärk on vahetult asjaomase isiku seisundist tuleneva õiguse tunnustamine riigi ametiasutuste poolt“ ( 66 ), ja seega ei saa liikmesriik kehtestada liidu kodanikule sisenemise tingimustena muud kui kohustust kanda kaasas kehtivat isikutunnistust või passi ( 67 ).

92. Kuid kuna direktiivi 2004/38 artiklis 36 ei ole aga midagi öeldud nende karistuste laadi kohta, mida võidakse kohaldada selle direktiivi ( 68 ) alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral, ei ole kriminaalkaristuse määramine juhul, kui ei täideta kohustust kanda kaasas reisidokumenti, minu arvates direktiiviga 2004/38 vastuolus, kuna liikmesriigid on pädevad „valima karistused, mida nad peavad sobivaks“, tingimusel et nad kasutavad oma pädevust liidu õigust ja selle aluspõhimõtteid ning seega proportsionaalsuse põhimõtet järgides ( 69 ).

93. Selles kontekstis, võttes arvesse asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmas eelotsuse küsimus puudutab Soome rahalise karistuse päevamäärades arvestamise korra proportsionaalsust, tulen selle aspekti juurde tagasi selle küsimuse analüüsimisel.

94. Kõigepealt käsitlen piirikontrolli käigus määruse nr 562/2006 raames tehtavat kontrolli.

2. Selliste isikute kontrollimine piiril, kellel on liidu õiguse alusel vaba liikumise õigus määruse nr 562/2006 raames

95. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene ja teine küsimus viitavad ka määruse nr 562/2006 artiklile 21.

96. Selle kohta nähtub eelotsusetaotlusest, et Eesti ja Soome vahelisel reisil lõbusõidulaeva pardal sõitis A rahvusvahelistes vetes, ületades nõnda Soome merepiiri.

97. Sellega seoses pean kohe märkima, et asjaolu, et A ületas Soome merepiiri, on vähetähtis, kuna käesoleval juhul on tegemist liidu kodanikuga, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda kahe liikmesriigi vahel, ning sõltumata sellest, kas ta ületas sise- või välispiiri, peab tal olema kaasas piiri ületamise ajal kehtiv isikutunnistus või pass direktiivi artikli 4 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 tähenduses. Käsitlen siiski teise võimalusena ja täielikkuse huvides küsimust, kas tuleb asuda seisukohale, et isik, kes on A olukorras, ületab Schengeni ala välispiiri kahe liikmesriigi vahel liikumisel, et teha kindlaks, kas see, kuidas A-d kontrolliti, on määrusega nr 562/2006 vastuolus.

98. Selleks analüüsin kõigepealt mõiste „merepiir“ ulatust määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 2 tähenduses.

a) Mõiste „merepiir“ ulatus määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 2 tähenduses

99. A märkis vastuses Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele, et ta on liikunud lõbusõidulaeval kahe liikmesriigi vahel, kes on Schengeni lepingu osalised, ilma et ta läbiks väljapoole Schengeni ala jäävat ala. ( 70 ). Mis puudutab mõistet „merepiir“ määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 2 tähenduses, siis Soome ja Saksamaa valitsused väitsid, et see viitab territoriaalmere välispiirile Montego Bay konventsiooni artikli 4 ( 71 ) tähenduses, samas kui komisjon märkis, et tegemist on määruse nr 562/2006 suhtes kohaldatava spetsiifilise mõistega, mis ei vasta tingimata mõistele „merepiir“, nagu see on määratletud Montego konventsiooni artiklis 4.

100. Olen komisjoniga nõus. Pelgalt asjaolu, et isik läbis „piiripunkti“ määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 8 tähenduses või läbis selle määrusega ette nähtud kontrolli välispiiril, ei tähenda, et see isik on väljunud Schengeni alalt, kui ta endiselt viibib sellesse alasse kuuluva riigi territooriumi mingil osal. ( 72 ) On tõsi, et mõiste „välispiirid“ on määruse nr 562/2006 artikli 2 punktis 2 määratletud viitavana ühelt poolt liikmesriikide maismaa‑ ja merepiiridele ning teiselt poolt nende lennujaamadele ja meresadamatele, kui need ei ole sisepiirid. Euroopa Kohus on siiski leidnud, et selle sättega on soovitud – nagu nähtub selle sõnastusest – vaid määratleda teatavad Schengeni alasse kuuluvate riikide lennujaamad ja sadamad Schengeni ala välispiiridena, et vastavalt ELTL artikli 77 lõike 2 punktile b hõlbustada Schengeni ala välispiire ületavate isikute suhtes tehtavat kontrolli ( 73 ).

101. Käesoleval juhul märkis A oma kirjalikes seisukohtades, et ta sõitis ühe päeva jooksul lõbusõidulaeva pardal Helsingist ja Tallinnasse ja tagasi. Ta selgitas samuti, et tema tagasipöördumisel eskortisid Soome piirivalveametnikud kokkuleppel kapteniga lõbusõidulaeva, millel A sõitis, tema Helsingi lähtesadamani, milleks oli Katajanokka (Soome) jahisadam, mis asub Helsingi linnakeskuses, ning täpsustas, et viimati nimetatud sadama puhul ei ole tegemist „piiripunktiga“ määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 8 tähenduses, teisisõnu ei olnud see „koht, mille kaudu pädevad asutused lubavad ületada välispiiri“.

102. Sellega seoses on minu arvates tarvilik märkida, et määruse nr 562/2006 artikli 2 punktis 8 silmas peetud piiripunktide loetelust, mis on koostatud Soome Vabariigi poolt komisjonile selle määruse artikli 34 lõike 1 punkti b kohaselt ( 74 ) edastatud teabe põhjal, nähtub, et põhikohtuasjas tähtsust omaval ajal ei olnud Katajanokka jahisadam nende sadamate hulgas, mis on „rannavalvejaamad, mis toimivad ka piiripunktidena lõbusõidulaevadele“ ( 75 ).

103. Sellest järeldub, et põhimõtteliselt ei ületanud A põhikohtuasjas tähtsust omaval kuupäeval mitte „välispiiri“ määruse nr 562/2006 artikli 2 punkti 2 tähenduses, kui ta liikus Eesti ja Soome vahel, vaid „sisepiiri“ selle määruse artikli 2 punkti 1 tähenduses. Seega kuuluks tema olukord ja seega kontroll, mida Soome ametiasutused A suhtes läbi viisid, põhimõtteliselt selle määruse artikli 21 kohaldamisalasse, mis käsitleb liikmesriigi võimalust sätestada õigusakte, mis kohustavad omama või kaasas kandma pabereid või dokumente. Olen arvamusel, et käesoleval juhul see siiski nii ei ole ja seda järgmistel põhjustel.

b) A olukorras oleva isiku poolt Schengeni ala välispiiri ületamine kahe liikmesriigi vahel liikumisel

104. Kõigepealt märgin, et kuna A sõitis lõbusõidulaeva pardal, ei peaks tema olukorrale kohaldama mitte määruse nr 562/2006 artiklit 21, vaid selle VI lisa. Nimelt tuleneb selle määruse artikli 4 lõikest 1, et välispiire võib ületada ainult piiripunktides, millest liikmesriigid peavad komisjonile teatama. Nimetatud määruse artikli 4 lõike 2 punkt c näeb aga lõbusõidulaevade puhul ette erandi sellest kohustusest. Nii viiakse sama määruse VI lisa punktis 3.1 sätestatud „Mereliikluse kontrollimise üldise korra“ kohaselt laevade kontrollimine põhimõtteliselt läbi „saabumise või lahkumise sadamas [või] laeva vahetus läheduses selleks spetsiaalselt ettenähtud alal“.

105. Sellest tuleneb, et asjaolu, et lõbusõidulaevad on vabastatud kohustusest ületada välispiir sellises piiripunktis, millest liikmesriigid on komisjonile teatanud, ei tähenda, et A ei ületanud Schengeni ala välispiiri, ja seda isegi siis, kui – nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 102 – Katajanokka sadam ei olnud põhikohtuasjas asjasse puutuval kuupäeval sellistele alustele mõeldud piiripunktide hulgas ( 76 ).

106. Lisaks, isegi kui isikut võib põhimõtteliselt pidada ületanuks Schengeni välispiiri, kui „sisenemisel“ ja „väljumisel“ tema reisidokumenti löödav tempel annab sisenemis‑ või väljumisloa sellele alale ( 77 ), siis asjaolu, et liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust kasutava isiku reisidokumendis puudub välispiiril toimunud kontrollimisel löödud tempel, ei tähenda, et see isik ei ületa välispiiri, nagu käesoleval juhul, kui ta merepiiri ületades liigub kahe liikmesriigi vahel ( 78 ). Siiski tuleb meeles pidada seda, et asjaolu, et isik ületab välispiiri, ei tähenda, et see isik on väljunud Schengeni alalt, kui ta viibib veel sellesse alasse kuuluva riigi territooriumi mingil osal ( 79 ). Seega järeldan, et liikudes Eesti ja Soome vahel, ületas A välispiiri määruse nr 562/2006 tähenduses, Schengeni alalt siiski lahkumata.

107. Mis puudutab kontrolli, mida Soome piirivalve A kontrollimise käigus tegi, siis määruse nr 562/2006 VI lisa punkti 3.2.5 esimene lõik näeb erandina selle määruse artiklitest 4 ja 7 ette ( 80 ) erandi minimaalsetest kontrollist välispiiril laevalõbusõidu korral ( 81 ). Kuid selle lisa punkti 3.2.5 teine lõik näeb omakorda ette erandi eelmisest lõigust, mille kohaselt „[e]baseadusliku sisserände riskide hinnangu alusel siiski teostatakse [piiril] isikute kontroll ja/või lõbusõidulaevade füüsiline läbivaatus“.

108. Sellega seoses nähtub A seisukohtadest, et tema reis toimus ebaseadusliku riiki sisenemise kasvanud ohu perioodil. Soome valitsus väidab, et piirivalveameti esitatud teabe kohaselt hakkas ebaseadusliku sisserände oht alates 2015. aasta aprillist kasvama ning et sisseränne oli 2015. aasta juuli lõpus oluliselt kasvanud, jõudes 2015. aasta sügise ja 2015. aasta lõpu vahelisel ajavahemikul kõrgpunkti. Seega oli Soome ametiasutustel õigus piiril läbi viia kontrolli, kui A 25. augustil 2015 pärast Soome merepiiri ületamist Helsingisse naasis. Arvestades asjaolu, et Soome piirivalveamet näib olevat kohaldanud määruse nr 562/2006 VI lisa punkti 3.2.5 teises lõigus ette nähtud erandit, ei ole kohaldatav erand selle määruse artiklitest 4 ja 7.

109. Seega, võttes arvesse asjaolu, et A on määruse nr 562/2006 artikli 7 lõike 2 esimese lõigu kohaselt liidu kodanik, võisid Soome piirivalveametnikud A allutada selles sättes ette nähtud minimaalsele kontrollile, mida „kohaldatakse isikute suhtes, kes omavad [liidu] vaba liikumise õigust“ ( 82 ). Selle minimaalse kontrolli eesmärk on tuvastada isikud „esitatud reisidokumentide põhjal“ ning see koosneb nende dokumentide „kiirest ja otsesest kontrollimisest“.

110. Selles küsimuses pean vajalikuks esiteks rõhutada, et määruse nr 562/2006 artikli 7 lõike 2 neljas lõik sätestab, et liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavate isikute puhul „pisteliselt“ tehtud päringud riigisisestes või Euroopa andmebaasides ei takista asjaomase liikmesriigi territooriumile sisenemist vastavalt direktiivile 2004/38/EÜ. Teiseks näeb määruse nr 562/2006 artikli 7 lõige 6 ette, et liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavaid isikuid kontrollitakse kooskõlas direktiiviga 2004/38. ( 83 )

111. Seega, kuigi piirivalvel oli õigus teha kontrolli Soome välispiiril, kui A naasis Eestist Soome, ei kahjusta see A vaba liikumise õigust ja eelkõige sisenemisõigust direktiivi 2004/38 artikli 5 lõigete 1 ja 4 tähenduses. Sellega seoses tuleb silmas pidada, et Euroopa Kohus on leidnud, et Schengeni alale kohaldatavad sätted näevad sõnaselgelt ette, et need ei mõjuta liidu kodanike ja nendega kaasas olevate või ühinevate pereliikmete liikumisvabadust, nagu see on tagatud eelkõige direktiiviga 2004/38. ( 84 )

3. Vahekokkuvõte esimese ja teise eelotsuse küsimuse kohta

112. Eelnevast analüüsist nähtub, et isikute vaba liikumise õigusega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab liidu kodanikele kohustuse kanda olukorras, kui nad liiguvad rahvusvaheliste vete kaudu selle liikmesriigi ja mõne teise liikmesriigi vahel, kaasas reisidokumenti. Kuigi kriminaalkaristuse määramine reisidokumendi kaasas kandmise kohustuse täitmata jätmise eest ei ole põhimõtteliselt direktiiviga 2004/38 vastuolus, pean veel analüüsima sellise karistuse proportsionaalsust.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

113. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmanda eelotsuse küsimusega soovitakse teada, kas selline päevamäärades mõistetav rahaline karistus, nagu on ette nähtud Soome karistusseadustikus, on proportsionaalne direktiivi 2004/38 artikli 27 lõike 2 seisukohast. See artikkel käsitleb liikumisvabaduse piirangute põhjendusi avaliku korra, julgeoleku või rahvatervise huvides. Euroopa Kohus on aga seisukohal, et asjaolu, et isikute riiki sisenemise ning seal liikumise ja elamisega seotud seadusjärgseid formaalsusi ei ole täidetud, ei saa iseenesest kujutada endast ohtu avalikule korrale ja julgeolekule ( 85 ).

114. Järelikult, nagu ma juba märkisin ( 86 ), tuleb põhikohtuasjas kõne all olevat päevamäärades mõistetava rahalise karistuse korda analüüsida mitte direktiivi 2004/38 artikli 27, vaid artikli 36 seisukohast.

115. Olen seega arvamusel, et selleks, et Euroopa Kohus saaks anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada ( 87 ), tuleb kolmas küsimus ümber sõnastada nii, et sellega soovitakse sisuliselt teada, kas ELTL artikli 21 lõiget 1 ja direktiivi 2004/38 artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et viimati nimetatud sättes ette nähtud karistuse tõhususe ja proportsionaalsuse nõuetega on vastuolus selline päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord, mida kohaldatakse põhikohtuasjas olukorras, kus ei ole täidetud kohustus kanda piiriületusel kaasas kehtivat reisidokumenti, kuivõrd see kord näeb väiksema raskusastmega rikkumise korral ette rahalise karistuse suurusega kuni 20% rikkuja kuusissetulekust.

116. Selle direktiivi artikli 36 sõnastus on väga selge: direktiivi alusel kehtestatud riigisiseste õigusnormide rikkumise eest kohaldatavad karistused peavad olema „tõhusad ja proportsionaalsed“ ( 88 ).

117. Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et proportsionaalsuse põhimõte kohustab liikmesriike võtma meetmed, mis on sobivad taotletavate eesmärkide saavutamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik ( 89 ).

118. Esiteks ei tohi Soome karistusseadustikus ette nähtud päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord minna kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega õiguspäraselt taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, kusjuures juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ja põhjustatavad ebameeldivused ei tohi olla taotletud eesmärkide suhtes ebaproportsionaalsed ( 90 ).

119. Tuletan meelde, et Euroopa Kohus on elamisõiguse raames juba täpsustanud ühelt poolt seda, et vaba liikumise õigust omavate isikute poolt kehtiva isikutunnistuse või passi esitamise ainus eesmärk on selle õiguse tunnustamine riigi ametiasutuste poolt, ja teiselt poolt seda, et kui isik suudab neid dokumente esitamata siiski oma kodakondsust kahtlusteta tõendada muude vahenditega, ei tohi vastuvõttev liikmesriik tema riigis elamise õigust kahtluse alla seada üksnes seetõttu, et isik ei ole esitanud ühte või teist eelnimetatud dokumenti ( 91 ).

120. Minu arvates on kohtupraktika, mis puudutab liidu kodanike elamisõigust, analoogia alusel kohaldatav nende kodanike sisenemisõigusele direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 tähenduses. Selle sätte eesmärk on tagada, et isik, kellel on individuaalne põhiõigus vabalt liikuda liikmesriigi territooriumil, saaks sellisena tuvastatud, et hõlbustada tal selle õiguse teostamist. Seega ei saa direktiivi artikli 5 lõikes 1 kehtestatud liikmesriiki sisenemisel kehtiva isikutunnistuse või passi kaasas kandmise kohustuse täitmata jätmist pidada raskeks rikkumiseks, kui selle kohustuse eesmärk on saavutatav muude vahenditega ( 92 ). Eelotsusetaotlusest nähtub küll, et karistusseadustiku 17. peatüki artikli 7a kohaselt peetakse sellise kohustuse rikkujale Soomes harilikult määratavat rikkumist väiksema raskusastmega rikkumiseks. Käesolevas asjas karistatakse A-d siiski rahalise karistusega 15 päevamäära ulatuses, mis teeb rahalise karistuse suuruseks 20% kuu netosissetulekust ( 93 ).

121. Teiseks tuleb märkida, et päevamääraga seotud karistussüsteem, mis võtab arvesse rikkuja maksevõimet ( 94 ), ei ole iseenesest ebaproportsionaalne ( 95 ). Kuna rikkumise laadi ja raskust arvesse võttes tuleb seda siiski pidada väiksema raskusastmega rikkumiseks, on rahalise karistuse määramine suuruses 20% rikkumise toimepanija keskmisest kuusissetulekust haldusformaalsuse täitmata jätmise eest minu arvates siiski vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, millele tugineb Soome valitsus ja mille kohaselt võib kohus alati otsustada süüdistatava karistusest vabastada, kui – nagu käesolevas asjas – rahalise karistuse summa on liiga suur.

122. Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et vaatamata asjaolule, et A tõendas oma isikut muul viisil, oleks talle võinud määrata 95250 euro suuruse rahalise karistuse ( 96 ). Seega ei ilmne, et seda asjaolu oleks rahalise karistuse summa kindlaksmääramisel arvesse võetud ( 97 ).

123. Kolmandaks tuleb tõdeda, et Soome karistusseadustikus ette nähtud päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord on kahtlemata tõhus. Leian siiski, et nii suure rahalise karistuse määramine põhjusel, et liidu kodanik ei järgi vaba liikumise õiguse kasutamise formaalset tingimust, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikega 1 taotletavate eesmärkide saavutamiseks, ning kahjustab otseselt EL toimimise lepinguga ( 98 ) antud vaba liikumise õiguse olemust, kuna see kujutab endast asjaomase kodaniku vaba liikumise takistust.

124. Seetõttu leian, et see kord on ebaproportsionaalne, arvestades asjaolu, et toime on pandud väiksema raskusastmega rikkumine.

125. Eeltoodut arvestades teen ettepaneku vastata kolmandale küsimusele, et ELTL artikli 21 lõiget 1 ja direktiivi 2004/38 artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et viimati nimetatud sättes ette nähtud karistuse tõhususe ja proportsionaalsuse nõuetega on vastuolus selline päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord, mida kohaldatakse põhikohtuasjas olukorras, kus ei ole täidetud kohustus kanda piiriületusel kaasas kehtivat reisidokumenti, kuivõrd see kord näeb väiksema raskusastmega rikkumise korral ette rahalise karistuse suurusega kuni 20% rikkuja kuusissetulekust.

V. Ettepanek

126. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Korkein oikeuse (Soome kõrgeim kohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 4 lõikega 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) ja mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013, VI lisa punktiga 3.2.5 ei ole vastuolus selliste liikmesriigi õigusnormide kohaldamine, millega kehtestatakse liidu kodanikule karistuse ähvardusel kohustus kanda olukorras, kus ta suundub lõbusõidulaeva pardal rahvusvaheliste vete kaudu ühest liikmesriigist teise liikmesriiki, kaasas kehtivat reisidokumenti. 2. ELTL artikli 21 lõikega 1, direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikega 1 ja määruse nr 562/2006, mida on muudetud määrusega nr 610/2013, VI lisa punktiga 3.2.5 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse liidu kodanikule karistuse ähvardusel kohustus kanda olukorras, kus ta pöördub lõbusõidulaeva pardal rahvusvaheliste vete kaudu tagasi sellesse liikmesriiki, kaasas kehtivat reisidokumenti. 3. ELTL artikli 21 lõiget 1 ja direktiivi 2004/38 artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et viimati nimetatud sättes ette nähtud karistuse tõhususe ja proportsionaalsuse nõuetega on vastuolus selline päevamäärades mõistetava rahalise karistuse kord, mida kohaldatakse põhikohtuasjas olukorras, kus ei ole täidetud kohustus kanda piiriületusel kaasas kehtivat reisidokumenti, kuivõrd see kord näeb väiksema raskusastmega rikkumise korral ette rahalise karistuse suurusega kuni 20% rikkuja kuusissetulekust.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrus, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2006, L 105, lk 1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013 (ELT 2013, L 182, lk 1) (edaspidi „määrus nr 562/2006“). Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kohaldatav määrus nr 562/2006 tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määrusega (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2016, L 77, lk 1).

( 4 ) Määruse (EL) 2016/399 artiklid 1, 2, 22 ja 23 on sõnastatud sisuliselt identselt määruse nr 562/2006 artiklitega 1, 2, 20 ja 21. Sama kehtib ka määruse 2016/399 VI lisa punktide 3.2.4 ja 3.2.6 ning määruse nr 562/2006 VI lisa punktide 3.2.5 ja 3.2.7 kohta.

( 5 ) Konventsioon, mis allkirjastati Montego Bays 10. detsembril 1982 (edaspidi „Montego Bay konventsioon“) ja jõustus 16. novembril 1994 (United Nations Treaty Series, 1833., 1834. ja 1835. kd, lk 3). Montego Bay konventsioon kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 23. märtsi 1998. aasta otsusega 98/392/EÜ (EÜT 1998, L 179, lk 1; ELT eriväljaanne 04/03, lk 262; parandus ELT 2006, L 242, lk 6).

( 6 ) 21. septembri 1999. aasta kohtuotsus (C‑378/97, EU:C:1999:439).

( 7 ) 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus (C‑215/03, EU:C:2005:95).

( 8 ) Vt määruse nr 562/2006 artikli 21 punkt c (määruse 2016/399 artikli 23 punkt c).

( 9 ) Vt selle kohta 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Jipa (C‑33/07, EU:C:2008:396, punkt 17), 17. novembri 2011. aasta kohtuotsused Gaydarov (C‑430/10, EU:C:2011:749, punkt 24) ja Aladzhov (C‑434/10, EU:C:2011:750, punkt 24).

( 10 ) Vt selle kohta 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Jipa (C‑33/07, EU:C:2008:396, punkt 18), 17. novembri 2011. aasta kohtuotsused Gaydarov (C‑430/10, EU:C:2011:749, punkt 25) ja Aladzhov (C‑434/10, EU:C:2011:750, punkt 25).

( 11 ) Vt eelkõige 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Jipa (C‑33/07, EU:C:2008:396, punkt 18) ja 4. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Byankov (C‑249/11, EU:C:2012:608, punkt 31).

( 12 ) Määruse nr 562/2006 põhjenduses 5 on märgitud, et „[ü]histe eeskirjade määratlemine isikute üle piiri liikumise kohta ei sea kahtluse alla ega mõjuta vaba liikumise õigust, mis on Euroopa Liidu kodanikel ja nende pereliikmetel“. Nii on esiteks selle määruse artiklis 3 „Kohaldamisala“ sätestatud, et määrust kohaldatakse „kõigi liikmesriikide sise- või välispiire ületavate isikute suhtes, ilma et see mõjutaks [muu hulgas] liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavate isikute õigusi“, ning teiseks on sama määruse artikli 7 „Isikute kontrollimine piiril“ lõikes 6 ette nähtud, et „[l]iidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavaid isikuid kontrollitakse vastavalt direktiivile [2004/38]“. Kohtujuristi kursiiv.

( 13 ) Määruse nr 562/2006 artikli 2 lõike 5 punktis a on liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust omavad isikud määratletud kui „Euroopa Liidu kodanikud [ELTL] artikli 20 lõike 1 tähenduses ja kolmandate riikide kodanikud, kes on vaba liikumise õigust kasutavate Euroopa Liidu kodanike pereliikmed, kelle suhtes kohaldatakse [direktiivi 2004/38]“.

( 14 ) 18. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ryanair Designated Activity Company (C‑754/18, EU:C:2020:478, punkt 40.

( 15 ) Euroopa Kohus tõdes 18. juuni 2020. aasta kohtuotsuses Ryanair Designated Activity Company (C‑754/18, EU:C:2020:478, punkt 41), et „üldiselt kohaldatakse [direktiivi 2004/38] vahet tegemata kõigi liikmesriikide suhtes, olenemata sellest, kas nad kuuluvad Schengeni alasse või mitte“. Kohtuasi, milles see kohtuotsus tehti, puudutas Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi välja antud liidu kodaniku pereliikme alalise elamisloaga liikmesriiki sisenemise õigust.

( 16 ) 4. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Byankov (C‑249/11, EU:C:2012:608, punkt 32). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 46.

( 17 ) Vt eelkõige hispaania- („estén en posesión“), saksa- („mit sich führen“), kreeka- („φέρουν“), inglis- („with“), itaalia- („munito“), leedu- („turintys“), poola („posiadający“), portugali- („munidos“), rumeenia („dețin“) ja sloveenikeelne („z“) versioon.

( 18 ) 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 19 ) See tuvastamine võib olla vajalik ka selleks, et rakendada vaba liikumise piiranguid, mis on õigustatud avaliku korra ja avaliku julgeoleku kaalutlustel.

( 20 ) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (KOM(2001) 257 (lõplik)), lk 10.

( 21 ) Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta direktiiv liikmesriikide töötajate ja nende perekondade liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 13; ELT eriväljaanne 05/01, lk 27).

( 22 ) Lisaks on ettepaneku artikli 6 lõikes 1 (direktiivi 2004/38 artikli 5 lõige 1) sätestatud, et „[l]õige võtab üle direktiivi [68/360] artikli 3 lõike 1 sõnastuse, mis käsitleb liikmesriigi territooriumile sisenemise õigust, mida liidu kodanik ja pereliikmed teostavad lihtsalt kehtiva isikutunnistuse või passi esitamisel. Ka seal asendati sõna „esitamisel“ väljendiga „ kellel on““.

( 23 ) Samad kaalutlused kehtivad fraasi „isikutunnistuse või passiga“ tõlgendamisel direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 tähenduses, mis on teise küsimuse ese. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 58 ja 22. joonealune märkus.

( 24 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 19 ja 20.

( 25 ) Mis puudutab kaasaütleva käände kasutamise tõlgendamist direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 1 tähenduses, siis viitan käesoleva ettepaneku punktidele 57–61.

( 26 ) 8. aprilli 1976. aasta kohtuotsus Royer (48/75, EU:C:1976:57, punkt 31), 5. märtsi 1991. aasta kohtuotsus Giagounidis (C‑376/89, EU:C:1991:99, punkt 12) ja 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, punkt 17).

( 27 ) 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus (C‑202/13, EU:C:2014:2450).

( 28 ) 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 36). Vt ka 25. juuli 2008. aasta kohtuotsus Metock jt (C‑127/08, EU:C:2008:449, punkt 73) ja 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 39).

( 29 ) 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punkt 41).

( 30 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus (C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 37).

( 31 ) 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus (C‑673/16, EU:C:2018:385).

( 32 ) 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus (C‑89/17, EU:C:2018:570).

( 33 ) 7. juuli 1992. aasta kohtuotsus (C‑370/90, EU:C:1992:296).

( 34 ) 11. detsembri 2007. aasta kohtuotsus (C‑291/05, EU:C:2007:771).

( 35 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 37), 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 20) ja 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 23). Vt ka 10. mai 2017. aasta kohtuotsus Chavez-Vilchez jt (C‑133/15, EU:C:2017:354, punkt 53) ja 14. novembri 2017. aasta kohtuotsus Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, punkt 33).

( 36 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punkt 54), 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punktid 23 ja 24) ning 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punktid 27–28).

( 37 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punktid 50 ja 61), 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 25) ja 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 29).

( 38 ) 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus (C‑202/13, EU:C:2014:2450).

( 39 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus (C‑456/12, EU:C:2014:135).

( 40 ) 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus (C‑673/16, EU:C:2018:385).

( 41 ) 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus (C‑89/17, EU:C:2018:570).

( 42 ) 7. juuli 1992. aasta kohtuotsus Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296) ja 11. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Eind (C‑291/05, EU:C:2007:771).

( 43 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 70.

( 44 ) 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punktid 50 ja 61), 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 25) ja 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 29).

( 45 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 69–73.

( 46 ) 18. detsember 2014. aasta kohtuotsus (C‑202/13, EU:C:2014:2450).

( 47 ) Nagu ma juba märkisin oma ettepanekus kohtuasjas McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:345, punktid 57 ja 60–88), kahtlen ma siiski, kas direktiiv 2004/38 on analoogia alusel kohaldatav, võttes arvesse esmase ja teisese õiguse hierarhia põhimõtet. Olen nimelt arvamusel, et teisese õiguse tõlgendamisel tuleb lähtuda aluslepingutest, mitte vastupidi, eelkõige selleks, et vältida olukorda, kus liidu õigusakt toob kaasa aluslepingute muutmise väljaspool selleks ette nähtud menetlusi. Tegin seega oma ettepanekus Euroopa Kohtule ettepaneku asuda eelkõige seisukohale, et direktiiv 2004/38 – tõlgendatuna ELTL artikli 21 lõiget 1 silmas pidades – on kohaldatav kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes on liidu kodaniku pereliige selle direktiivi artikli 2 punkti 2 mõttes, kui liidu kodanik ja tema pereliige siirduvad kõnealuse kodaniku kodakondsusjärgsesse liikmesriiki pärast seda, kui see kodanik on kasutanud vaba liikumise õigust ja tegelikult elanud muus liikmesriigis. Olles teinud selle täpsustuse, nõustun ma Euroopa Kohtu seisukohaga.

( 48 ) 12. märts 2014. aasta kohtuotsus (C‑456/12, EU:C:2014:135).

( 49 ) 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus (C‑673/16, EU:C:2018:385).

( 50 ) 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus (C‑89/17, EU:C:2018:570).

( 51 ) Vt 20. septembri 2001. aasta kohtuotsus Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31), 8. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124, punkt 41), 6. oktoobri 2016. aasta määrus Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:758, punkt 29) ning 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 30).

( 52 ) 14. novembri 2017. aasta kohtuotsus Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, punkt 51).

( 53 ) Vt selle kohta 12. märtsi 2014. aasta kohtuotsus O ja B (C‑456/12, EU:C:2014:135, punktid 50 ja 61), 14. november 2017. aasta kohtuotsus Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, punkt 61), 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Coman jt (C‑673/16, EU:C:2018:385, punkt 25), 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 29). Vt ka 10. mai 2017. aasta kohtuotsus (C‑133/15, EU:C:2017:354, punktid 54 ja 55).

( 54 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 47.

( 55 ) Selle valitsuse sõnul on selle seaduse § 155 lõikes 1 sätestatud, et „liidu kodanikul, kes siseneb territooriumile või viibib seal, peab olema kehtiv isikutunnistus või pass“, ning lõikes 2, et „[k]ui liidu kodanikul ei ole nõutavat reisidokumenti või vajaduse korral viisat, antakse talle enne riiki sisenemise keelamist võimalus hankida ise või lasta endale saata nõutud dokumendid või tõendada muul viisil oma vaba liikumise ja elamise õigust“.

( 56 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasjas kõne all olevad Soome õigusnormid võimaldasid A-l siseneda riigi territooriumile alates hetkest, mil tal oli võimalik muul moel, käesoleval juhul juhiloaga, tõendada, et tal on õigus riiki siseneda. Sellega seoses märkis Soome valitsus vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele, et Soomes aktsepteeritakse juhiluba teatud juhtudel juhiloa omaniku isikut tõendava dokumendina. See valitsus märgib, et on võimalik ette kujutada, et olukorras, kus liidu kodanik unustab Soomest lahkumisel sinna oma isikutunnistuse või passi, võib ta oma tagasipöördumisel oma isikut tõendada eelkõige juhiloaga ja saada loa Soome sisenemiseks. Ta täpsustab, et Soome õigusnormid ei näe siiski ette ühtegi vastavat kohustust ning et Soome ametiasutuste ülesanne on hinnata, kas konkreetsel juhul on tegemist paberiga või dokumendiga, mis võimaldab kindlaks teha huvitatud isiku isikusamasuse.

( 57 ) KOM(2001) 257 (lõplik), lk 26.

( 58 ) Direktiiviga [68/360] ja nõukogu 21. mai 1973. aasta direktiiviga 73/148/EMÜ liikmesriikide kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (EÜT 1973, L 172, lk 14; ELT eriväljaanne 05/01, lk 167) – direktiivid, mis tunnistati kehtetuks direktiiviga 2004/38 – kaitstud töötaja elamisõiguse tuvastamiseks vajalike formaalsuste rikkumise kohta vt 7. juuli 1976. aasta kohtuotsus Watson ja Belmann (118/75, EU:C:1976:106, punktid 20–21 ja resolutsiooni punkt 2), 12. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, punktid 14 ja 15 ning seal viidatud kohtupraktika) ning 30. aprilli 1998 kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑24/97, EU:C:1998:184, punkt 14).

( 59 ) Kui liidu kodanik või pereliige, kes ei ole liikmesriigi kodanik, ei täida kohustust teatada oma viibimisest vastuvõtva liikmesriigi territooriumil.

( 60 ) Kui vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused registreerimiskohustust ei täida.

( 61 ) Kui nende pereliikmete puhul, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, ei ole täidetud elamisloa taotlemise kohustus.

( 62 ) Alalise elamisloa taotlemise kohustuse täitmata jätmise korral.

( 63 ) Sisenemisõiguse kohta vt direktiivi 2004/38 artikli 5 lõige 4.

( 64 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 85 ja 58. joonealune märkus.

( 65 ) Direktiivi 2004/38 põhjenduse 7 kohaselt tuleks karistuste laad selgelt määratleda, ilma et see piiraks liikmesriigi piirikontrolli suhtes kehtivate sätete kohaldamist. Vt ka määruse nr 562/2006 artikli 21 punkt c.

( 66 ) 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, punkt 24). Kohtujuristi kursiiv.

( 67 ) Vt selle kohta 3. juuli 1980. aasta kohtuotsus Pieck (157/79, EU:C:1980:179, punkt 10).

( 68 ) Võimalust näha kõikides karistusi käsitlevates sätetes ette üksnes halduskaristused oli õigusakti ettevalmistamise teatud etapis arutusel, kuid lõppdokumendis selle juurde ei jäädud. Vt 33. muudatus ja selle aluseks olevad kaalutlused, KOM(2003) 199 (lõplik), lk 6.

( 69 ) Vt selle kohta eelkõige 4. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Schenker (C‑655/18, EU:C:2020:157, punkt 42) ja 19. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus EL-EM-2001 (C‑501/14, EU:C:2016:777, punkt 37 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 70 ) A selgitas nimelt, et „vastavalt Eesti ja Soome õigusaktidele kulgevad Schengeni merepiirid merealade ulatusega seotud üldreegleid kohaldades Tallinna (Eesti) ja Helsingi vahel, välja arvatud 11,11 km pikkuse meretranspordikoridori (st 6 miili korda 1,852) osas“. Soome merepiiri osas viitab A seaduse nr 981/1995 §-le 5.

( 71 ) Konventsiooni artiklis 4 on ette nähtud, et „[t]erritoriaalmere välispiir on joon, mille iga punkt asub lähimast lähtejoonepunktist territoriaalmere laiusega võrdsel kaugusel“.

( 72 ) 5. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (meremeeste laevapere liikmeks munsterdamine Rotterdami sadamas) (C‑341/18, EU:C:2020:76, punkt 45).

( 73 ) Mõiste „väljumine“ kohta määruse nr 562/2006 artikli 11 tähenduses vt 5. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (meremeeste laevapere liikmeks munsterdamine Rotterdami sadamas) (C‑341/18, EU:C:2020:76, punktid 47 ja 48). Vt ka ettepanek võtta vastu nõukogu määrus, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (KOM(2004) 391 (lõplik), 26.5.2004, lk 28), mille kohaselt: „[ü]ldjuhul on sadamad alati välispiirid“ määruse nr 562/2006 tähenduses (kohtujuristi kursiiv).

( 74 ) [Määruse nr 562/2006] artiklis 2 [punktis 8] osutatud piiripunktide loetelu ajakohastamine (ELT 2015, C 72, lk 17).

( 75 ) Siiski nähtub [määruse 2016/399] artikli 2 [punktis 8] osutatud piiripunktide loetelu ajakohastamisest (ELT 2016, C 484, lk 30), mis ei ole käesoleval juhul kohaldatav, et Helsingi sadam on üks „[r]annavalvejaamad[est], mis toimivad ka piiripunktidena lõbusõidulaevadele“.

( 76 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 100 ja 73. joonealune märkus.

( 77 ) Vt selle kohta 5. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (meremeeste laevapere liikmeks munsterdamine Rotterdami sadamas) (C‑341/18, EU:C:2020:76, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 78 ) Seda tõlgendust toetab määruse nr 562/2006 VII lisa „Teatavate isikute kategooriate kontrollimise erieeskirjad“, mille punktis 8 on sätestatud, et „[e]randina artiklitest 4 ja 7 ei kontrollita süstemaatiliselt artikli 2 punktis 18a määratletud avamerel töötajaid, kes pöörduvad meritsi või õhutsi regulaarselt tagasi liikmesriikide territooriumile, ilma et nad teeksid peatuse kolmanda riigi territooriumil“. Järelikult tuleb asuda seisukohale, et territoriaalvetes asuvate avamererajatiste töötajad ületavad välispiire, sest vastupidisel juhul ei oleks olnud vajadust ette näha erandit selle määruse artiklitest 4 ja 7.

( 79 ) Vt selle kohta 5. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (meremeeste laevapere liikmeks munsterdamine Rotterdami sadamas) (C‑341/18, EU:C:2020:76, punkt 45). Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku punkt 100 ja 73. joonealune märkus.

( 80 ) Pean vajalikuks rõhutada, et asjaolu, et määruse nr 562/2006 VI lisa punkti 3.2.5 esimene lõik näeb erandina selle määruse artiklitest 4 ja 7 ette erandi minimaalsetest kontrollist välispiiril laevalõbusõidu korral, näitab, et laevalõbusõitude puhul ületatakse välispiire, kuna vastasel juhul ei oleks ette nähtud erandit selle määruse artiklitest 4 ja 7. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 107.

( 81 ) Vt määruse nr 562/2006 artikli 7 lõiked 2 ja 6.

( 82 ) Määruse nr 562/2006 artikli 7 lõike 2 teine lõik.

( 83 ) Vt selle kohta minu sissejuhatavad märkused ja eelkõige käesoleva ettepaneku punkt 48.

( 84 ) 18. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ryanair Designated Activity Company (C‑754/18, EU:C:2020:478, punkt 40). Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 48.

( 85 ) 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, punkt 42).

( 86 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 83–93.

( 87 ) 13. septembri 2016. aasta kohtuotsus Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 88 ) Selles osas pean meelde tuletama, et direktiivi ettepanekust ilmneb, et selles artiklis on selgelt määratletud põhimõtted, mida tuleb järgida selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral kohaldatavate karistustega (KOM(2001) 257 (lõplik), lk 26). Kuigi selle direktiivi ettepaneku artikli 33 sõnastuses (direktiivi 2004/38 artikkel 36) oli sätestatud, et „nii ette nähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning need peavad olema võrreldavad karistustega, mida liikmesriigid kohaldavad oma kodanike suhtes vähese tähtsusega õigusrikkumiste eest“, on muudetud ettepaneku seletuskirjas siiski märgitud, et seda artiklit puudutav muudatus, mille Euroopa Parlament välja pakub ja mis on esitatud lõplikus dokumendis, on mõeldud selleks, et võtta arvesse ainult karistuste proportsionaalsuse ja tõhususe põhimõtteid“. Vt 90. muudatusettepanek ja selle aluseks olevad kaalutlused muudetud ettepanekus KOM(2003) 199 (lõplik), lk 10. Vt ka Euroopa Parlamendi raport, Final A5-0009/2003, lk 51.

( 89 ) 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, punkt 40). Selle kohtuotsuse punktis 41 on märgitud, et „[s]ee põhimõte, mis on samuti tagatud [harta] artikli 49 lõikega 3, milles on ette nähtud, et karistuste raskus ei tohi olla kuriteo suhtes ebaproportsionaalne, kehtib vastavalt harta artikli 51 lõikele 1 liikmesriikide suhtes liidu õiguse kohaldamise korral“. Seda arvestades olen arvamusel, et kuna käesoleval juhul on tegemist isikute vaba liikumise õigusega, peab proportsionaalsuse analüüs olema rangem ja seda tuleb teha direktiivi 2004/38 artikli 36 alusel, kuna harta artikli 49 lõige 3 on kohaldatav kõikide karistuste liikide suhtes palju laiemas kontekstis.

( 90 ) Vt selle kohta 22. märts 2017. aasta kohtuotsus Euro-Team ja Spirál-Gép (C‑497/15 ja C‑498/15, EU:C:2017:229, punkt 40 ja seal viidatud kohtuotsus).

( 91 ) Vt selle kohta 17. veebruar 2005. aasta kohtuotsus Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, punktid 24 ja 25). Vt ka 5. märts 1991. aasta kohtuotsus Giagounidis (C‑376/89, EU:C:1991:99, punktid 15 ja 18). Vt ka direktiivi 2004/38 artikli 5 lõige 4.

( 92 ) Selles küsimuses viitan direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikele 4.

( 93 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et 2014. aastal oli keskmine päevamäära suurus 16,70 eurot 1257 euro suuruse kuu netosissetuleku puhul.

( 94 ) Vt karistusseadustiku 17. peatüki § 2.

( 95 ) 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus Maksimovic jt (C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 ja C‑148/18, EU:C:2019:723, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 96 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et rikkumise toimepanemise ajal oli A tulu arvestades päevamäär 6350 eurot ja rahalise karistuse kogusumma oli 95250 eurot. Vt käesoleva ettepaneku 39. joonealune märkus.

( 97 ) Vt ka 12. juuli 2001. aasta kohtuotsus Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, punktid 75 ja 76).

( 98 ) Vt selle kohta 17. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, punkt 40). Vt ka 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus Maksimovic jt (C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 ja C‑148/18, EU:C:2019:723, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).