Juhul kui isikut otseselt ja isiklikult puudutav otsus või määrus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega aktiga, tuleb seda akti käsitleda uue asjaoluna, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. See, kui hagejalt nõutaks uue hagi esitamist, oleks vastuolus korrakohase õigusemõistmise põhimõtte ja menetlusökonoomia põhimõttega. Lisaks oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks õigusakti peale ühenduse kohtule esitatud hagiavalduses sisalduvale kriitikale vastata, muuta vaidlustatud otsust või asendada selle teise otsusega, ning tugineda kohtumenetluses muudetud või asendatud otsusele, võttes teiselt poolelt võimaluse laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid nii, et need puudutaks hilisemat otsust, või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid ja väiteid.

Erandina sellest põhimõttest ei loo aktid, mille õigusvastasus on nii ilmne, et ühenduse õiguskord ei või seda lubada, ka mitte ajutisi õiguslikke tagajärgi, st neid tuleb pidada õigustühiseks algusest peale. Nimetatud erandi eesmärk on tasakaalustada kahte põhilist, vahel aga vastuolulist nõuet õigussüsteemile ehk õigussuhete stabiilsust ning õiguspärasuse tagamist. Ühenduse institutsioonide akti õigustühiseks tunnistamisega kaasnevate tagajärgede tõsidus nõuab, et õiguskindluse tõttu on see võimalik vaid kõige ekstreemsematel juhtudel.

Põhimõtteliselt eeldatakse, et ühenduse institutsioonide aktid – st ka ebaseaduslikud – on õiguspärased ja et need loovad õiguslikke tagajärgi seni, kuni need vastu võtnud institutsioon ei ole neid kehtetuks tunnistanud, kuni neid ei ole tühistamishagi alusel tühistatud või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluse raames või õigusvastasuse tõttu.

Juhul kui akt sellegipoolest tühistati vorminõuete või menetluseeskirjade rikkumise tõttu, on vastaval institutsioonil õigus võtta uuesti vastu samasisuline akt nii, et kõnesolevatest vormnõuetest ja menetluseeskirjadest on kinni peetud, ning anda isegi sellele aktile tagasiulatuv jõud, juhul kui see on vajalik taotletavatest ühenduse huvidest tuleneva eesmärgi täitmiseks ning eeldusel, et huvitatud isikute õiguspärase ootuse põhimõttest on nõuetekohaselt kinni peetud. Kui institutsiooni poolt vastavalt EÜ artiklile 233 niisuguse tühistava kohtuotsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmine võib tähendada, et ta võib vajadusel muuta või tunnistada kehtetuks aktid, millega tühistatud otsus pärast suulise menetluse lõpetamist kehtetuks tunnistati ja asendati, on asjaomasel institutsioonil õigus jätta need aktid kehtima ajaks, mis on institutsioonile vajalik selleks, et võtta kõnesolevaid vorminõudeid ja menetluseeskirju järgides vastu uus akt.

Pealegi nähtub ühise seisukoha 2001/931 (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikli 1 lõikest 6, millele on viidatud ka määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3, et kuigi enne rahaliste vahendite külmutamist puudutavate hilisemate otsuste tegemist tuleb huvitatud isiku olukord uuesti läbi vaadata, ei ole selle ainus eesmärk siiski kontrollida, kas mainitud isik on jätkuvalt terrorismiga seotud, vaid veenduda, et tema jätmine nimetatud määruse lisas toodud loendisse on jätkuvalt õigustatud, tuginedes niisuguse hinnangu andmisel vajadusel ka uuele teabele või tõenditele. Juhul kui rahaliste vahendite külmutamist puudutava hilisema otsuse põhjendused on olulises osas samad kui need, millele on tuginetud mõne varasema otsuse tegemisel, võib piirduda lihtsalt nende äramärkimisega, eelkõige juhul kui huvitatud isikuks on rühmitus või üksus.

Nii rahaliste vahendite külmutamist käsitleva esialgse otsuse kui ka hilisemate otsuste põhjendustes ei või piirduda mitte üksnes määruse nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) kohaldamise õiguslike tingimustega, milleks konkreetsemalt on pädeva siseriikliku ametiasutuse otsuse olemasolu, vaid ära peavad olema näidatud ka spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, millest lähtudes nõukogu on oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et huvitatud isiku rahalised vahendid tuleb külmutada.

Ei määruse nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõige 3 ega ühise seisukoha 2001/931 (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikli 1 lõiked 2, 3 ja 6 ei keela kohaldada eripiiranguid niisuguste isikute või üksuste suhtes, kes on varem terroriakte toime pannud, vaatamata selliste tõendite puudumisele, mis näitaks, et nad tegelevad sellega või osalevad niisuguste aktide toimepanemises ka käesoleval ajahetkel, kuid juhul kui asjaolud seda õigustavad.

Esiteks, kuigi vastab tõele, et kõnealuse ühise seisukoha artikli 1 lõikes 2 on mõiste „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused” määratlemisel kasutatud kindla kõneviisi olevikku („isikud, kes panevad toime […]”), on seda kasutatud õigusrikkumiste legaaldefinitsioonidele iseloomuliku lühidalt kokkuvõtva sõnastuse huvides, mitte viitena mõnele konkreetsele ajaperioodile. Samuti on oleviku partitsiipi kasutatud nii määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 prantsuskeelses („personnes […] commettent […]”) kui ka ingliskeelses versioonis („persons committing […])”, mis kinnitab oleviku kindla kõneviisi kasutamist sama mõtte väljendamiseks muudes keeleversioonides. Pealegi võimaldab selle ühise seisukoha artikli 1 lõige 4 kohaldada eripiiranguid isikute suhtes, kes on mõistetud süüdi seonduvalt terroriaktides osalemise või nende toimepanemisega, millega on üldjuhul mõeldud juba toime pandud terroriakte, mitte tegevust või akte, kuhu isik on kaasatud sel ajahetkel, mil seda süüdimõistvas kohtuotsuses on konstateeritud. Lõpuks näeb sama artikli lõige 6 ette, et vaidlusaluses loetelus sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loetelus on põhjendatud. Soovimata võtta kõnesolevalt sättelt selle tarvilikku mõju, tuleb nentida, et see võimaldab jätta vaidlusalusesse loetellu isikuid ja üksusi, kes ei ole uuele läbivaatamisele eelnenud ühe või mitme kuuekuulise perioodi kestel ühtki uut terroriakti toime pannud, kuid kelle jätmine sellesse loetellu on kõiki seejuures tähtsust omavaid asjaolusid arvestades jätkuvalt põhjendatud.

Teiseks – määruse nr 2580/2001 ja ühise seisukoha 2001/931 ning samuti ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001), mille rakendamiseks on eelnimetatud aktid vastu võetud, eesmärk on võidelda terroriaktide kui rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtudega. Kui kõnesolevate aktidega ette nähtud rahaliste vahendite külmutamist puudutavaid meetmeid saaks kohaldada ainult niisuguste isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes panevad terroriakte toime käesoleval ajahetkel või on seda äsja teinud, seaks see ohtu eelnimetatud – ja rahvusvahelise üldsuse jaoks fundamentaalse tähtsusega – eesmärgi täitmise.

Pealegi, arvestades et nimetatud meetmete eesmärk on kõnesolevate aktide ettevalmistamise või korduva toimepanemise ennetamine, põhinevad need seda enam pigem hinnangul käesoleval ajahetkel esinevale või tulevikus tekkida võivale ohule kui varasemale käitumisele. Selles osas näitavad varasemad kogemused, et terroristliku minevikuga organisatsiooni tegevuse ajutine katkemine ei ole iseenesest garantii sellele, et huvitatud isik ei võiks kõnesolevat tegevust igal hetkel uuesti alustada, ning väidetavat vägivalla kasutamisest loobumist pole põhjust pidada ilmtingimata usaldusväärseks avalduseks. Sellest tuleneb, et ulatuslik kaalutluspädevus, mis on nõukogul nende asjaolude hindamisel, mida tuleb arvestada rahaliste vahendite külmutamise või nimetatud meetme jätkuvat kohaldamist sätestava otsuse vastuvõtmisel, hõlmab ka hinnangu andmist ohule, mida minevikus terroriakte toime pannud organisatsioon võib endast jätkuvalt kujutada, vaatamata asjaolule, et teatava pikema või lühema aja jooksul on tema terroristlik tegevus katkenud või tundub olevat lõppenud.

(vt punktid 107–112)