ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5)

Juhul, kui siseriiklik kohus leiab, et tähtajalist tööd käsitlevas kohtuasjas on põhimõtteliselt kohaldatav selline säte (käesolevas kohtuasjas seaduse nr 2112/1902 artikli 8 lõige 3), mis kujutab endast samaväärset juriidilist meedet raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta, mis on lisatud nimetatud direktiivile, klausli 5 lõike 1 tähenduses, ja kui selle sätte alusel loetakse juhul, kui tuvastatakse, et tööleping on sõlmitud tähtajaliselt ilma et see oleks tehtava töö laadi, liigi või selle iseloomulike omaduste alusel objektiivselt õigustatud, see tööleping määramata tähtajaga töölepinguks, siis: a) kas ühenduse õigusega on kooskõlas selline siseriikliku õiguse tõlgendamine ja kohaldamine siseriikliku kohtu poolt, mille kohaselt kujutab tähtajalise töölepingu sõlmimise objektiivset õigustust igal juhul asjaolu, et lepingu sõlmimise õiguslikuks aluseks oli säte, mis käsitleb tähtajaliste töölepingute abil tööle võtmist hooajalistele, perioodilistele, ajutistele ja erakorralistele vajadustele vastamiseks, ja seda isegi siis, kui tegelikult rahuldatakse „püsivaid ja kestvaid” vajadusi; b) kas ühenduse õigusega on kooskõlas selline siseriikliku õiguse tõlgendamine ja kohaldamine siseriikliku kohtu poolt, mille kohaselt tuleb sätet, mis keelab avalikus sektoris sõlmitud tähtajaliste töölepingute lugemise määramata tähtajaga töölepinguteks, tõlgendada nii, et avalikus sektoris on tähtajalise töölepingu või -suhte lugemine määramata tähtajaga töölepinguks või -suhteks absoluutselt ja igal juhul keelatud ja seda isegi siis, kui nimetatud leping sõlmiti tähtajaliselt kuritarvitavalt, sest tegelikkuses rahuldatavad vajadused on „püsivad ja kestvad”, ja siseriiklikule kohtule ei jäeta võimalust tuvastada sellisel juhul vaidlustatud töösuhte tegelik laad ja lugeda see nii nagu peab määramata tähtajaga töölepinguks; või piirdub selline keeld ainult tähtajaliste töölepingutega, mis sõlmiti tõepoolest ajutiste, ettenägematute, kiireloomuliste, erakorraliste või sarnaste vajaduste rahuldamiseks laienemata juhtudele, mil leping sõlmiti tegelikult „püsivate ja kestvate” vajaduste rahuldamiseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/26

Eelotsusetaotlus, mille esitas Dioikitiko Efeteio Thessaloniki (Kreeka) 28. aprillil 2008 — Maria Kastrinaki versus Panepistimiako Geniko Nosokomeio Thessalonikis ACHEPA

(Kohtuasi C-186/08)

(2008/C 171/39)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Dioikitiko Efeteio Thessaloniki

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Maria Kastrinaki

Vastustaja: Panepistimiako Geniko Nosokomeio Thessalonikis ACHEPA

Eelotsuse küsimus

Kas pädevatel ametiasutustel on direktiivi 89/48/EMÜ sätete mõttes — nii nagu need võeti Kreeka õiguskorda üle ministrite ühisdekreediga nr A4/4112/247/1992, tõlgendatuna EÜ artikli 39 lõiget 1, EÜ artikli 40 esimest lõiku, EÜ artiklit 43, EÜ artikli 47 lõiget 1 ja EÜ artikleid 49 ja 55 silmas pidades — õigus peatada liikmesriigi kodaniku, kellel on direktiivi 89/48 kohaldamisalasse kuuluv haridust tõendav dokument ja kes töötab avaliku-õigusliku juriidilise isiku heaks määramata tähtajaks sõlmitud töölepingu alusel, ametialane edenemine nii palgajärgu kui ka -summa osas pärast seda, kui see kodanik on töötanud avalikus teenistuses kõrgharidust nõudval ametikohal ja ametikohale vastaval palgajärgul, juhul kui esiteks on lähteliikmesriigi pädevad ametiasutused väljastanud kodanikule kutsenimetuse kasutamise loa ja teiseks on vastuvõtva liikmesriigi pädevad ametiasutused väljastanud talle kutsealal tegutsemise loa direktiivi 89/48/EMÜ sätete alusel, nii nagu need võeti Kreeka õiguskorda üle ministrite ühisdekreediga A4/112/247/1992, põhjusel, et lähteliikmesriigi kõrgharidust tõendava dokumendi akadeemilise vastavuse tunnustamine on võimatu, kuna isik läbis osa õpingutest vastuvõtvas liikmesriigis frantsiisilepingu alusel tegutsevas eraõiguslikus õppeasutuses, mida viimatinimetatud liikmesriik ei ole õppeasutusena tunnustanud?
6)

Juhul, kui siseriiklik kohus leiab, et tähtajalist tööd käsitlevas kohtuasjas on põhimõtteliselt kohaldatav selline säte (käesolevas kohtuasjas seaduse nr 2112/1902 artikli 8 lõige 3), mis kujutab endast samaväärset juriidilist meedet raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta, mis on lisatud nimetatud direktiivile, klausli 5 lõike 1 tähenduses, ja kui selle sätte alusel loetakse juhul, kui tuvastatakse, et — kasvõi üksainus — tööleping on sõlmitud tähtajaliselt ilma et see oleks tehtava töö laadi, liigi või selle iseloomulike omaduste alusel objektiivselt õigustatud, see tööleping määramata tähtajaga töölepinguks, siis: a) kas ühenduse õigusega on kooskõlas selline siseriikliku õiguse tõlgendamine ja kohaldamine siseriikliku kohtu poolt, mille kohaselt kujutab tähtajalise töölepingu sõlmimise objektiivset õigustust igal juhul asjaolu, et lepingu sõlmimise õiguslikuks aluseks oli säte, mis käsitleb tähtajaliste töölepingute abil tööle võtmist hooajalistele, perioodilistele, ajutistele, erakorralistele ja lisanduvatele sotsiaalsetele vajadustele vastamiseks (käesolevas kohtuasjas sätted, mis sisalduvad seaduses nr 3520/2004, FEK A' 7-7-2004), ja seda isegi siis, kui tegelikult rahuldatakse püsivaid ja kestvaid vajadusi; b) kas ühenduse õigusega on kooskõlas selline siseriikliku õiguse tõlgendamine ja kohaldamine siseriikliku kohtu poolt, mille kohaselt tuleb sätet, mis keelab avalikus sektoris sõlmitud tähtajaliste töölepingute lugemise määramata tähtajaga töölepinguteks, tõlgendada nii, et avalikus sektoris on tähtajalise töölepingu või -suhte lugemine määramata tähtajaga töölepinguks või -suhteks absoluutselt ja igal juhul keelatud ja seda isegi siis, kui nimetatud leping sõlmiti tähtajaliselt kuritarvitavalt, sest tegelikkuses rahuldatavad vajadused on püsivad ja kestvad, ja siseriiklikule kohtule ei jäeta võimalust tuvastada sellisel juhul vaidlustatud töösuhte tegelik laad ja lugeda see nii nagu peab määramata tähtajaga töölepinguks; või piirdub selline keeld ainult tähtajaliste töölepingutega, mis sõlmiti tõepoolest ajutiste, ettenägematute, kiireloomuliste, erakorraliste või sarnaste vajaduste rahuldamiseks laienemata juhtudele, mil leping sõlmiti tegelikult püsivate ja kestvate vajaduste rahuldamiseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/28

15. mail 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-200/08)

(2008/C 171/43)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: A. Bordes ja H. Støvlbæk)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik keeldus lubamast saksa ja inglise lumelauainstruktoritel õpetada üksnes seda spordiala Prantsusmaal ning jättis 4. mai 1995. aasta määruses (muudetud kujul) nimetamata teistes liikmesriikides omandatud lumelauainstruktori diplomid, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 39, 43 ja 49 ning direktiivi 92/51/EMÜ (1) artiklist 6;

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Prantsusmaal võivad lumelauaga sõitmist õpetada vaid suusainstruktorid, samas kui mitmes teises liikmesriigis võivad suusatamist ja lumelauaga sõitmist õpetada professionaalid, kellel on suusainstruktorist erinev haridus.

Hageja leiab, et keeldumine lubada alustada tegevust üksnes lumelauainstruktorina ei ole õigustatav isikute vaba liikumise, teenuste osutamise vabaduse ja asutamisõiguse aluspõhimõtetega arvestades. Komisjon leiab muuhulgas, et ei ole täidetud Euroopa Kohtu praktikas sedastatud neli kumulatiivset tingimust, mille esinemisel on erandina õigustatav nende põhimõtete võimalik piiramine — mittediskrimineerimine, ülekaalukas üldine huvi, taotletava eesmärgi saavutamise võimalikkus ning proportsionaalsuspõhimõttega arvestamine.

(1) Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiv 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (EÜT L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47).
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/14

Efkon AG 3. aprillil 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (viies koda) 22. jaanuari 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-298/04: Efkon AG versus Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-146/08 P)

(2008/C 171/25)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Efkon AG (esindaja: Rechtsanwalt M. Novak)

Teised menetluspooled: Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjon

Hageja nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu 22. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas T-298/04 õigusvastasuse tõttu ning viia läbi korrakohane menetlus ning teha seaduslik otsus;

— tühistada hagis viidatud direktiivi vaidlustatud säte ning mõista kohtukulud välja kostjalt.

— Lisaks tuvastada, et 22. jaanuari 2008. aasta otsus, mis tehti 21. juulil 2004 esitatud hagi läbivaatamise tulemusel, kujutab endast menetluse liiga pika kestvuse tõttu EIK artikli 6 rikkumist ning juba sellel alusel tuleb tagada hagejale õiguskaitse.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esitaja rajab Esimese Astme Kohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse EÜ artikli 230 lõike 4 valele tõlgendamisele ning menetluse jooksul tehtud menetlusvigadele.

Esimese Astme Kohus jättis hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna vaidlustatud õigusakt ei puuduta hagejat otseselt ja isiklikult EÜ artikli 230 lõike 4 tähenduses.

See õiguslik seisukoht on väär. Esimese Astme Kohus eirab fakti, et just intellektuaalõiguste (mittemateriaalsed õigused) rikkumine toob iseenesest kaasa selle, et ollakse isiklikult ja otseselt puudutatud, mis tähendab et ollakse isiklikult ja otseselt puudutatud EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses. Patendi olemus seisneb selles, et konkreetsele õigussubjektile antakse ajaliselt piiratud ainuõigus. Sellist õigust saab loogiliselt vaadatuna anda vaid konkreetsele õigussubjektile. Ühelgi teisel isikul ei ole sellist õigust, mistõttu ühenduse õigusnormiga sellise õiguse rikkumine tähendab seda, et isik on kindlasti otseselt ja isiklikult puudutatud.

Asjakohane ei ole Esimese Astme Kohtu argument, et lisaks apellatsioonkaebuse esitajale on veel teisi elektrooniliste kiirteemaksusüsteemide pakkujaid, kes olid sarnaselt apellatsioonkaebuse esitajale puudutatud ning seetõttu ei saa väita, et ollakse isiklikult ja otseselt puudutatud. Asjaolu, et ollakse isiklikult ja otseselt puudutatud EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, ei saa välistada sellega, et vaidlustatud õigusaktil on ka teisi puudutatud isikuid, isegi kui neil patenti ei olnud.

Õiguse olla ära kuulatud rikkumine seisneb selles, et kohus ei võtnud vastu apellatsioonkaebuse esitaja tõendit, millest nähtub, et ta on loonud ISO-CALM-infrapunastandardi, mille eest on saanud riigilt auhinna. Lõpuks ei saa nõustuda ka nelja aasta pikkuse menetlusega, mis kujutab endast menetlusnormi rasket rikkumist.
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/14

8. aprillil 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Soome Vabariik

(Kohtuasi C-144/08)

(2008/C 171/24)

Kohtumenetluse keel: soome

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: I. Koskinen ja D. Triantafyllou)

Kostja: Soome Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Soome Vabariik kasutab teatavate transpordivahendite ajutise impordi korral võimaliku maksuvabastuse võimaldamisel mittetäielikku alalise elukoha mõistet, on Soome Vabariik jätnud täitmata nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/182/EMÜ (1) ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses artikli 7 lõikest 1 tulenevad kohustused;

— mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Seoses võimaliku maksuvabastuse võimaldamisega on direktiivi 83/182/EMÜ artikli 7 lõikes 1 sätestatud alaline elukoht, mille alusel määratakse see liikmesriik, kus transpordivahendile kohaldatakse ajutise impordi protseduuri ja see liikmesriik, kellel on kõnealuse transpordivahendi maksustamise õigus. Direktiivi 83/182/EMÜ artikli 7 lõige 1 näeb ette teatavad erandid reeglist, mille kohaselt tähendab alaline elukoht kohta, kus isik tavaliselt elab kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva. Eelkõige täpsustab artikli 7 lõike 1 teine lõik, et kui isiku tööalased ja isiklikud sidemed on eri kohtades ning ta elab seetõttu järgemööda kahes või enamas liikmesriigis asuvates eri kohtades, loetakse tema alaliseks elukohaks isiklike sidemetega seotud kohta, kui ta sinna korrapäraselt tagasi pöördub. Otsesõnu on siiski täpsustatud, et viimati nimetatud tingimus ei pea olema täidetud, kui isik elab liikmesriigis kindla kestusega ülesande täitmiseks.

Soome õigus näeb sellise korrapärase tagasipöördumise tingimuse ette ka sel juhul, kui isik elab liikmesriigis kindla kestusega ülesande täitmiseks. Seega ei ole Soome direktiivi 83/182/EMÜ artikli 7 lõiget 1 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud.

(1) EÜT L 105, lk 59, ELT eriväljaanne 09/01, lk 112.
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/24

25. aprillil 2008. aastal esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Portugali Vabariik

(Kohtuasi C-171/08)

(2008/C 171/36)

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: E. Montaguti, P. Guerra e Andrade ja M. Telles Romão)

Kostja: Portugali Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Portugali Vabariik säilitas riigi ja teiste avalik-õiguslike asutuste õigused Portugal Telecom S.A.-s, mis anti seoses Portugali Vabariigi vetoõigust andvate aktsiatega (golden shares) Portugal Telecom S.A.-s, siis on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklitest 56 ja 43 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Portugali riigil on 500 vetoõigust andvat aktsiat („golden share”) äriühingus Portugal Telecom S.A. (PT). Viidatud aktsiad annavad riigile vetoõiguse üldkoosoleku juhatuse valimisel, auditikomisjoni esimehe ja audiitori valimisel, majandusaasta tulemuste kohaldamisel, põhikirja muutmisel, kapitali suurendamisel, eelisõiguste piiramisel ja kaotamisel, võlakirjade ja teiste väärtpaberite väljastamisel, äriühingu poliitika üldiste eesmärkide ja põhimõtete kehtestamisel, teistes äriühingutes osaluse poliitika üldpõhimõtete määratlemisel, asukoha muutmise lubamisel ja enama kui 10 % aktsiate omandamise lubamisel selliste aktsionäride poolt, kes otseselt või kaudselt konkureerivad Portugal Telecom'i kontrollitud äriühingutega. Samuti annavad need vetoõiguse seoses ühe kolmandiku juhtidega, sh tingimata vetoõiguse nõukogu esimehe osas.

Komisjon leiab, et need vetoõigused piiravad kapitali vaba liikumist ja asutamisvabadust. Need meetmed takistavad otseseid investeeringuid Portugal Telecom'is, portfelliinvesteeringuid ning asutamisvabadust.

Riigi vaidlusalused eriõigused on riiklikud meetmed, kuna vetoõigust andvad aktsiad ei tulene äriühinguõiguse tavalisest kohaldamisest.

Kõnealused „golden shares” ei ole seotud üldise huvi õiguspäraste eesmärkidega ega eeskätt nendega, millele Portugali Vabariik viitab — avalik julgeolek ja kord, kaabel- ja juhtmevõrgu säilitamine, PT sisese hulgi- ja jaetegevuse säilitamine, avaliku teenuse kontsessioonid, telekommunikatsioonituru reguleerimise mudel ning kapitaliturgude võimalik häirimine.

Igal juhul ei järgi Portugali Vabariik proportsionaalsuse põhimõtet, kuna asjaomased meetmed ei ole sobivad taotletud eesmärkide saavutamiseks ning lähevad kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik.
—

Tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/81/EÜ elamisloa väljaandmise kohta pädevate asutustega koostööd tegevatele kolmandate riikide kodanikele, kes on inimkaubanduse ohvrid või kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud (1) täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud selle direktiivi artiklist 17 tulenevaid kohustusi;
5.

Samuti leiab komisjon, et antud juhul on täidetud kõik tingimused, mida kohtupraktika nõuab selleks, et tuvastada Hispaania Kuningriigi vastutust rikkumise eest, mis ühenduse õiguse tõlgendamisest, mis ei ole kooskõlas ei selle mõtte, eesmärgi ega Euroopa Kohtu praktikaga. Esiteks on Tribunal Supremo kõrgeima astme kohus, välja arvatud põhiseaduslike tagatiste valdkonnas sätestatu. Teiseks on otsusel tähendus ja mõju, mis on põhimõtteliselt vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga ja see pööras ümber madalama astme kohtute ja Hispaania ametiasutuste senise praktika, arvestades selle siduvat iseloomu. Kolmandaks tekivad käibemaksu valdkonnas kahjulikud tagajärjed, mis võivad mõjutada ühenduse enda ressursse. Seega ei või Hispaania ametiasutused tugineda Tribual Supremo otsusele, et õigustada ühenduse õiguse rikkumist.
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/17

Eelotsusetaotlus, mille esitas Hoge Raad der Nederlanden 16. aprillil 2008 — E.H.A. Passenheim-van Schoot versus Staatssecretaris van Financiën

(Kohtuasi C-157/08)

(2008/C 171/30)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad)

Põhikohtuasja pooled

Hageja/Kaebuse esitaja: E.H.A. Passenheim-van Schoot

Kostja/Vastustaja: Staatssecretaris van Financiën

Eelotsuse küsimused

Kas EÜ artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, et juhtudel, kui liikmesriigi maksuhalduri eest on varjatud välisriikides olevaid säästuhoiuseid (neist hoiustest saadavat tulu), kohaldab liikmesriik õigusnormi, mis välisriikide pangahoiuste üle tõhusa järelevalve teostamise võimaluste puudumise hüvitamiseks kehtestab maksu ümberarvutamisele kaheteistkümne aasta pikkuse tähtaja, samas kui selles liikmesriigis asuvate säästuhoiuste (neist hoiustest saadava tulu) suhtes, mille üle on võimalik teostada tõhusat järelevalvet, kehtib maksu ümberarvutamiseks viie aasta pikkune tähtaeg?
—

tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik ei ole määratud tähtaja jooksul vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (1), täitmiseks või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Madalmaade Kuningriik rikkunud EÜ asutamislepingust ja sellest direktiivist tulenevaid kohustusi,
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kuidas peab siseriiklik kohus, kui ta lahendab kohtuotsuse mittetunnustamise taotlust, mille on esitanud isik, kelle suhtes see otsus tuleb täita, kohaldama määruse nr 2201/2003 artikli 31 lõiget 1, mis sätestab, et „[i]sikul, kelle suhtes täitmist taotletakse, ega lapsel ei ole menetluste selles etapis õigust teha taotluse kohta mingeid esildisi”?
1.

Kas Freie und Hansestadt Hamburgi 1. Ruhegeldgesetz'iga (esimene pensioniseadus, edaspidi „1. RGG”) kehtestatud endiste avalike teenistujate ja töötajate ning nende leskede lisapensioniskeemist makstavate pensionide puhul on tegemist „riigiabi- või samalaadsetest kavadest, kaasa arvatud riigi sotsiaalkindlustus- või sotsiaalkaitsekavadest tehtavate maksetega” nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (1) (edaspidi „direktiiv”), artikli 3 lõike 3 tähenduses, mille tagajärjeks on see, et viidatud direktiivi ei kohaldata 1. RGG kohaldamisvaldkonnas?
—

Tuvastada, et kuna Poola Vabariik on keelanud geneetiliselt muundatud sortide seemnete vaba ringluse ning keelab geneetiliselt muundatud sortide sissekandmise siseriiklikusse sortide kataloogi, siis on ta rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivist 2001/18/EÜ (1) ning eelkõige selle artiklitest 22 ja 23 tulenevaid kohustusi ja nõukogu direktiivist 2002/53/EÜ (2) ning eelkõige selle artikli 4 lõikest 4 ja artiklist 16 tulenevaid kohustusi;
—

Tuvastada, et kuna Portugali Vabariik ei ole jõustanud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida nõukogu 20. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/100/EÜ (1), millega kohandatakse teatavaid direktiive isikute vaba liikumise valdkonnas seoses Bulgaaria ja Rumeenia ühinemisega, või igal juhul ei ole komisjoni neist teavitanud, on Portugali Vabariik rikkunud viidatud direktiivi artiklist 2 tulenevaid kohustusi.
b.

Kui tegemist on viimasena nimetatuga: kas paika, kus see kahju saabus, saab vaadelda „paigana, kus kahjustav sündmus on toimunud” määruse nr 44/2001 (1) artikli 5 lõike 3 mõttes üksnes siis, kui kahju seisneb kehalises kahjus inimestele ja asjadele või on sellega tegemist ka siis, kui (esmalt) tekkis üksnes varaline kahju?
1)

Kas komisjoni 12. juuni 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 1593/91 (1) artikli 2 lõiget 1 koostoimes 14. novembri 1975. aasta konventsiooni TIR-märkmike alusel toimuva rahvusvahelise kaubaveo kohta (edaspidi „TIR-konventsioon”) artikli 11 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et TIR-konventsiooni artikli 11 lõikes 1 sätestatud aegumistähtaeg kehtib üksnes garantiiühingu, mitte aga märkmiku valdaja suhtes, ning et märkmiku valdaja puhul ühe aasta pikkuse tähtaja ületamine pärast TIR-märkmiku aktsepteerimist mõjutab tollivõla või aktsiisi ja eritarbimismaksude tasumise tähtpäeva ja selle eest vastutab märkmiku valdaja, ning et ühe aasta pikkuse tähtaja ületamine võtab pädevalt tollivõimult õiguse seda maksu sisse nõuda?
4.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi nr 2001/95/EÜ artikli 2 punkti e alapunktid i, ii ja iii ning punkt f on tõlgendatavad nii, et seadme ühes liikmesriigis ainult levitaja, kelle asukoht on selles liikmesriigis, on käsitletav ka levitatava seadme tootjana, kui levitaja tegevus ei mõjuta seadme ohutusomadusi?
2.

Juhul kui määrus on kehtetu, siis kas ühist tollitariifistikku saab tõlgendada nii, et see kaup klassifitseeritakse „muude osade ja tarvikutena rubriigi 8471 seadmetele” KN-i alamrubriiki 8473 30 90?
ET Euroopa Liidu Teataja C 183/15

Sebirán, S.L. 21. mail 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (neljas koda) 12. märtsi 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-332/04: Subirán, S.L. versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) ja El Coto de Rioja, S.A.

(Kohtuasi C-210/08 P)

(2008/C 183/29)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Sebirán, S.L. (esindajad: advokaadid J. Calderón Chavero ja T. Villate Consonni)

Teised menetluspooled: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) ja El Coto de Rioja, S.A.

Hageja nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu neljanda koja 12. märtsi 2008. aasta otsus põhjendusel, et kaubamärgid EL COTO/COTO DE IMAZ (ühelt poolt) ja COTO D'ARCIS (teiselt poolt) on selgelt kokkusobivad.

— Mõista välja kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Mittenõustumine Esimese Astme Kohtu seisukohaga: Sebirán leiab, et ühenduse kaubamärk COTO D'ARCIS ei kuulu määruse nr 40/94 (1) artikli 8 lõike 1 punktis b sätestatud keelu alla, sest varasema kaubamärgi, antud juhul ühenduse kaubamärkide EL COTO ja COTO DE IMAZ, omaniku vastulause alusel ei saa keelduda kõige hilisema kaubamärgi registreerimisest, kuna see on keelava sätte mõttes varasematest kaubamärkidest piisavalt erinev, vaatamata sellele, et mõlemad kaubamärgid tähistavad identseid või sarnaseid kaupu või teenuseid, võttes arvesse üldist ja mitte üksikut vaatenurka; lisaks sellele ei esine kogu Euroopa Liidu territooriumil avalikkuse poolt segiajamise tõenäosust. See segiajamise tõenäosus ei hõlma varasema kaubamärgiga seostamise tõenäosust.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).