Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 59, on määruse nr 575/2013 artiklis 395 kirjeldatud faktiline olukord, kus liikmesriigid võivad direktiivi 2013/36 artikli 67 lõike 2 alusel kohaldada halduskaristusi või muid haldusmeetmeid, selle artikli 395 lõigete 1 ja 5 kombineeritud kohaldamise tulemusel tekkiv olukord. Järelikult ei ole nimetatud määrusega kehtestatud usaldatavusnõuetega kooskõlas selline liikmesriigi õigusnorm nagu BWG § 97 lõike 1 punkt 4, mille kohaselt nõutakse määruse nr 575/2013 artikli 395 lõikes 1 ette nähtud riskipositsiooni piirmäärade ületamise korral krediidiasutuselt automaatselt tasakaalustusintressi maksmist, ja mis ei näe ette võimalust kontrollida, kas selle määruse artikli 395 lõikes 5 kehtestatud tingimused on täidetud.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ, artiklit 64 ja artikli 65 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta artikli 395 lõikeid 1 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt nõutakse määruse nr 575/2013 artikli 395 lõikes 1 ette nähtud riskipositsiooni piirmäärade ületamise korral krediidiasutuselt automaatselt tasakaalustusintressi maksmist, isegi kui viimane vastab kõnealuse määruse artikli 395 lõikes 5 kehtestatud tingimustele, mille kohaselt võib krediidiasutus neid piirmäärasid ületada.

Euroopa Keskpanga 16. aprilli 2014. aasta määruse (EL) nr 468/2014, millega kehtestatakse raamistik Euroopa Keskpanga ja riiklike pädevate asutuste vaheliseks ning riiklike määratud asutustega tehtavaks koostööks ühtse järelevalvemehhanismi raames („ühtse järelevalvemehhanismi raammäärus“), artikli 48 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et järelevalvemenetlust ei saa selle sätte tähenduses ametlikult algatatuks pidada siis, kui krediidiasutus teatab riiklikule järelevalveasutusele määruse nr 575/2013 artikli 395 lõikes 1 ette nähtud piirmäärade ületamisest, ega siis, kui see asutus on seoses sarnaste rikkumistega juba teinud otsuse paralleelses menetluses.

Ent ühtse järelevalvemehhanismi raammääruse artikli 2 punktist 25 nähtub esiteks, et selle sätte tähenduses järelevalvemenetluseks saab pidada ainult pädeva riikliku asutuse menetlust. Järelikult ei saa krediidiasutuse toiminguid pidada selle sätte tähenduses järelevalvemenetluse alla kuuluvaks. Lisaks, nagu tõdeb kohtujurist oma ettepaneku punktis 89, viitab ühtse järelevalvemehhanismi raammääruse artikli 48 lõikes 3 kasutatud määrsõna „ametlikult“ menetluse algatamise sõnaselgele otsusele, olenemata materiaalsetest põhjustest, nagu järelevalve all oleva krediidiasutuse teade, mis viis sellise otsuse ametliku vastuvõtmiseni. Teiseks, ühtse järelevalvemehhanismi raammääruse artikli 2 punkti 25 alusel on riikliku asutuse järelevalvemenetlus seotud järelevalveotsuse ettevalmistamisega.

(vt punktid 56, 57, 59, 60 ja resolutsiooni punkt 2)