ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2004/33 III lisa punkti 2.1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud alatise vereloovutuskeelu kriteeriumiga, mis puudutab seksuaalkäitumist, on hõlmatud juhtum, kus liikmesriik näeb riigis valitsevat olukorda arvestades ette vereloovutuse alatise vastunäidustuse meestele, kellel on olnud seksuaalvahekordi meestega, juhul kui olemasolevatele meditsiinilistele, teaduslikele ja epidemioloogilistele teadmistele tuginedes on tõendatud, et niisugune seksuaalkäitumine seab need isikud kõrgendatud ohtu nakatuda tõsistesse nakkushaigustesse, mis võivad verega edasi kanduda, ja kui proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ei ole olemas nende nakkushaiguste tuvastamise tõhusaid meetodeid või – niisuguste meetodite puudumisel – sellest vastunäidustusest vähem piiravaid võimalusi retsipientide tervise kõrgetasemelise kaitse tagamiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas asjassepuutuvas liikmesriigis on need tingimused täidetud.
9

Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 märkis Üldkohus, et apellandid ei ole väitnud, et oleks rikutud nende õigust pöörduda kohtusse, vaid nad selgitasid üksnes, et võimalus esitada kaebus vaidlusaluste määruste rakendamiseks võetud siseriiklike meetmete peale on nende jaoks vähemalt ebakindel. Viidatud kohtuotsuse punktides 66 ja 68 nentis Üldkohus esiteks, et sellist siseriiklikku õiguskaitsevahendit ei ole liidu teiseses õiguses otseselt ette nähtud, ja teiseks, et ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus on sätestatud, et liikmesriigid näevad ette tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 sedastas Üldkohus, et sellise rakendusmeetmete puudumise tingimuse kohaldamist, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 neljandas lõigus, ei saa seada sõltuvusse asjaolust, et liikmesriikide õigussüsteemides on kõnealusel juhul ette nähtud tõhus õiguskaitsevahend, mis võimaldab vaidlustada vaidlusaluse liidu õigusakti kehtivuse. Viidatud kohtuotsuse punktis 70 leidis Üldkohus, et sellise korra puhul peaksid liidu kohtud uurima ja tõlgendama siseriiklikke menetlusnorme igal konkreetsel juhul, see aga väljuks nende pädevuse raamidest liidu õigusaktide seaduslikkuse kontrollimisel.
38

Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 sissejuhatavat lauset ja punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi residentide suhtes, kes kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse ja teevad tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mitte rohkem kui kahel või kolmel päeval kuus palgalist tööd mõne teise liikmesriigi territooriumil, on sellest asjaolust tulenevalt kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid? b) Kas juhul, kui vastus [esimese küsimuse punktile a] on jaatav, on kõnealustele liikmesriigi residentidele töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid kohaldatavad nii nendel päevadel, mil isik töötas, kui ka nendel päevadel, mil isik ei töötanud, ja kui jah, siis kui kaua pärast seda, kui isik viimast korda tegelikult töötas, on nimetatud õigusnormid kohaldatavad? 2. Kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 sissejuhatava lause ja punktiga a koosmõjus artikli 13 lõikega 1 on vastuolus, et võõrtöötajat, kelle suhtes on kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, käsitatakse elukohariigi siseriiklike õigusnormide kohaselt elukohariigis AOW alusel kindlustatuna? 3. a) Kas liidu õigust, eeskätt töötajate ja/või liidu kodanike vaba liikumise õigust käsitlevaid sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on käesolevates asjades kujunenud asjaoludel vastuolus kohaldada sellist siseriiklikku õigusnormi nagu AOW ja/või AKW artikkel 6a, mille kohaselt on Madalmaades elav võõrtöötaja Madalmaades AOW‑st ja/või AKW‑st tuleneva kindlustuskaitse alt välja arvatud seetõttu, et tema suhtes on kohaldatavad üksnes Saksamaa sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, ja seda isegi siis, kui kõnealune töötaja, kes on „geringfügig Beschäftigte” [väikesemahulist tööd tegev töötaja] staatuses, ei ole Saksamaal kaetud „Altersrente”‑ga [vanaduspensioni kindlustus] ja tal puudub õigus „Kindergeld”‑ile [peretoetus]? b) Kas kolmanda küsimuse punktile a vastamisel on veel oluline, et oli olemas võimalus sõlmida vabatahtlik kindlustus AOW alusel või paluda SVB‑l [sotsiaalkindlustusasutus] jõuda kokkuleppele määruse nr 1408/71 artikli 17 tähenduses?”
7

Nimetatud direktiivi artiklis 7 on sätestatud: „1. Juhiluba väljastatakse ainult neile taotlejatele: a) kes on sooritanud oskuste ja käitumise eksami ja teooriaeksami ning kelle tervislik seisund vastab nõuetele II ja III lisa sätete kohaselt; [...] e) kelle alaline elukoht on juhiloa väljastava liikmesriigi territooriumil või kes suudab tõendada, et ta on seal õppinud vähemalt kuus kuud. [...] 5. [...] Ilma et see piiraks artikli 2 kohaldamist, võtavad juhiloa väljastavad liikmesriigid kõik vajalikud meetmed tagamaks, et taotleja täidab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud nõudeid, ning kohaldavad juhtimisõiguse tühistamisel või äravõtmisel siseriiklikke sätteid, kui tehakse kindlaks, et luba on välja antud ilma, et nõuded oleks täidetud.”
43

Kõigist eespool toodud kaalutlustest järeldub, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2004/48 artikli 8 lõike 3 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik säte, mis on põhikohtuasjas kõne all ja mille kohaselt krediidiasutus piiramatult ja tingimusteta võib pangasaladusele tuginedes keelduda andmast direktiivi artikli 8 lõike 1 punkti c alusel nõutavat teavet arvelduskonto omaniku nime ja aadressi kohta.
65

Nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses SICES jt (C‑155/13, EU:C:2014:145, punktid 37–39), peab selleks, et selliseid tehinguid, nagu on põhikohtuasjas kõne all, saaks käsitada nii, et liidus asuva ostja nendega taotletav peamine eesmärk on saada põhjendamatu soodustus, importijatel olema kavatsus anda nimetatud ostjale selline soodustus ja asjaomastel tehingutel peab importijate jaoks puuduma igasugune majanduslik ja kaubanduslik põhjendus, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Olgugi et asjaomased tehingud on põhjendatud ostja sooviga saada kasu tollisoodustusest ja isegi kui importijad on sellest teadlikud, ei saa tehinguid a priori käsitada nii, et viimastel majanduslik põhjendus puudub. Siiski ei saa välistada, et teatavatel juhtudel on sellised tehingud viidud kunstlikult läbi peamise eesmärgiga saada tollisoodustusest kasu.
33

Selleks, et kvalifitseerida maa „püsirohumaaks” ja seega „põllumajandusmaaks” määruse nr 73/2009 artikli 2 punkti h tähenduses, peab see maa vastama määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c sisalduvale määratlusele, mille kohaselt on „püsikarjamaa”„maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel) ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud”. See säte täpsustab, et „sel eesmärgil [on] „rohi või muud rohttaimed” kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes”.
7

Direktiivi 2000/60 artikli 4 „Keskkonnaalased eesmärgid” lõike 1 punktis a ning lõigetes 2 ja 6 on sätestatud: „1. Vesikonna majandamiskavas nimetatud meetmeprogrammide elluviimisel: a) pinnavee puhul i) rakendavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et ära hoida kõigi pinnaveekogude seisundi halvenemine, kui lõigetest 6 ja 7 ei tulene teisiti ning ilma et piirataks lõike 8 kohaldamist; ii) kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki pinnaveekogusid, kui alapunkti iii kohaldamisest tehis- ja oluliselt muudetud veekogude suhtes ei tulene teisiti, eesmärgiga saavutada pinnavee hea seisund hiljemalt 15 aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist ning ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist; iii) kaitsevad ja parandavad liikmesriigid kõiki tehisveekogusid ja oluliselt muudetud veekogusid eesmärgiga saavutada hea ökoloogiline potentsiaal ja pinnavee hea keemiline seisund hiljemalt 15 aasta möödumisel käesoleva direktiivi jõustumisest vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist ning ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist; [...] 2. Kui antud veekogu suhtes kehtib rohkem kui üks lõikes 1 osutatud eesmärk, kohaldatakse neist kõige rangemat. [...] 6. Veekogude seisundi ajutist halvenemist ei loeta käesoleva direktiivi nõuete rikkumiseks, kui see tuleneb loomulikest asjaoludest või vääramatust jõust, mis on erandlik või mida ei olnud võimalik ette näha, eelkõige äärmiselt suurtest üleujutustest või pikaajalisest põuast või ettenägematutest õnnetustest tingitud asjaoludest, kui on täidetud kõik järgmised tingimused: a) on võetud kõik võimalikud meetmed, et seisundi edasist halvenemist ära hoida ning mitte ohustada käesoleva direktiivi eesmärkide saavutamist muudes veekogudes, mida kõnealused asjaolud ei mõjuta; b) vesikonna majandamiskavas on näidatud tingimused, mille põhjal võib olukorra tunnistada erandlikuks või selliseks, mida ei olnud võimalik ette näha, ning seejuures kohaldatavad näitajad; c) selliste erandlike asjaolude puhul võetavad meetmed lisatakse meetmeprogrammi ja need ei sea ohtu veekogu kvaliteedi taastumist pärast asjaolude möödumist; d) erandlike ning ettenägematute asjaolude mõju vaadatakse igal aastal uuesti üle, järgides seejuures lõike 4 punktis a sätestatud põhjusi, võetakse kõik otstarbekad meetmed kõnealuste asjaolude ilmnemise eelse seisundi taastamiseks veekogus niipea kui võimalik ning e) vesikonna järgmisse ajakohastatud majandamiskavasse lisatakse kokkuvõte kõnealuste asjaolude ning punktide a ja d kohaselt võetud või võetavate meetmete mõju kohta.”
13

Sama seaduse artiklis 3 on sätestatud, et elukoht on kinnisasjaga seotud koht (aadress), mille isik valib vabalt, kuhu ta on ennast sisse seadnud sõnaselge või vaikiva tahtega seal elada, kus tal on elamiseks seaduslik alus ja kus ta on kättesaadav õigussuhetes riigi ja kohalike omavalitsusüksustega. See artikkel näeb lisaks ette, et isikul on seaduslik alus ennast teatavas kinnisasjas sisse seada, kui ta on kõnealuse kinnisasja omanik, kui ta on sõlminud kõnealuse kinnisasja kohta üüri- või rendilepingu või on saanud kõnealuse kinnisasja kasutamise õiguse abielu, suguluse või lähisuhte alusel või muul seaduslikul või lepingulisel alusel.
144

Käesolevas asjas lubavad mitmed asjaolud kahelda selles, kas Del Monte määras kindlaks põhilise osa Weicherti tegevusest asjassepuutuval turul. Tõsi, Üldkohus lükkas kõik need asjaolud tagasi põhjusel, et tema hinnangul ei tõendanud need otsustava mõjutamise puudumist. Kuid isegi kui see on tõsi, on põhimõtte in dubio pro reo kohaldamine põhjendatud, kuna nende asjaolude tõttu tekib kahtlus, kas komisjoni järeldus otsustava mõjutamise esinemise kohta on õige.
78

Selleks et tõlgendada mõistet „riigi julgeoleku või avaliku korra kaalukad põhjused” direktiivi 2004/83 artikli 24 lõike 1 tähenduses, tuleb esmalt arvestada, et mõiste „avalik julgeolek” kohta direktiivi 2004/83 artikli 28 lõike 3 tähenduses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et see hõlmab ühtaegu nii liikmesriigi sisejulgeolekut kui ka tema välisjulgeolekut (vt eelkõige kohtuotsus Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika) ning seega võib avalikku julgeolekut mõjutada institutsioonide ja oluliste avalike teenuste toimimise kahjustamine ning oht rahvastiku säilimisele, samuti välissuhete raske häirimise oht või oht rahvaste rahumeelsele kooseksisteerimisele või militaarhuvide kahjustamine (kohtuotsus Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, punkt 44). Lisaks on Euroopa Kohus selles kontekstis sedastanud, et mõiste „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik” selle direktiivi artikli 28 lõike 3 tähenduses eeldab mitte üksnes ohtu avalikule julgeolekule, vaid ka ohtu, mille tase on eriliselt kõrgendatud, mida peegeldab väljendi „hädavajalik” kasutamine (kohtuotsus Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, punkt 41).
56

Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast esiteks, et huve kahjustava akti vastuvõtmist reguleerivate menetlusnormide järgimata jätmine – nagu asjaolu, et komisjon ei võtnud vaidlusalust otsust vastu liidu seadusandja poolt selleks ette nähtud tähtaja jooksul – kujutab endast oluliste menetlusnormide rikkumist (vt kohtuotsused Ühendkuningriik vs. nõukogu, 68/86, EU:C:1988:85, punktid 48 ja 49; Hispaania vs. komisjon, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punkt 103, ja Hispaania vs. komisjon, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, punkt 103) ja teiseks, et kui liidu kohus tuvastab asjaomase akti kontrollimise käigus, et see ei ole nõuetekohaselt vastu võetud, tõstatab ta omal algatusel oluliste menetlusnormide rikkumise küsimuse ning tühistab sellest tulenevalt niisuguse puudusega akti (vt kohtuotsused komisjon vs. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, punkt 51; komisjon vs. Solvay, C‑287/95 P ja C‑288/95 P, EU:C:2000:189 punkt 55; Hispaania vs. komisjon, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punkt 103, ja Hispaania vs. komisjon, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, punkt 103).
41

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et sellise lepingulise suhte puhul nagu põhikohtuasjas tuleb selleks, et teha kindlaks, kas seda lepingulist suhet tuleb pidada töötajate vahendamiseks direktiivi 96/71 artikli 1 lõike 3 punkti c tähenduses, võtta arvesse kõiki elemente, mis näitavad, et töötaja ümberpaigutamine vastuvõtvasse liikmesriiki kas kujutab või ei kujuta endast kõnealuse lepingulise suhtega seotud pakutava teenuse eset. Tõendiks selle kohta, et ümberpaigutamine ei ole vaidlusaluste osutatavate teenuste ese, on eeskätt asjaolu, et teenuseosutaja vastutab lepingus sätestatud teenuste nõuetele mittevastava osutamise eest, samuti see, et teenuseosutajal on vabadus määrata töötajate arv, keda ta peab vajalikuks vastuvõtvasse liikmesriiki saata. Seevastu asjaolu, et ettevõtja, kellele seda teenust osutatakse, kontrollib teenuse vastavust nimetatud lepingule või et ta võib anda üldiseid juhiseid teenuseosutaja töötajatele, ei võimalda iseenesest teha järeldust, et tegemist on töötajate vahendamisega.
58

Euroopa Kohus on selles osas täpsustanud, et selle nõude eesmärk – peale viidatud artiklis 28 sõnaselgelt nimetatud ärisaladuse kaitse – on kaitsta asjaomaste ettevõtjate kaitseõigusi, mis on tagatud artikli 20 lõikega 4. Neid õigusi rikutaks oluliselt, kui komisjon võiks ettevõtjate suhtes kasutada tõendeid, mis on saadud uurimise käigus, mille eseme ja eesmärgiga need ei seondu (vt selle kohta kohtuotsus Dow Benelux vs. komisjon, 85/87, EU:C:1989:379, punkt 18).
20

Esimese eesmärgi kohta, mis on ettevõtjate finantsaruannete selguse ja võrreldavuse parandamine siseturul, märgib liikmesriik, et tema enda siseriiklike õigusnormide väljatöötamisel on aluseks võetud rahvusvaheliselt tunnustatud hea raamatupidamistava, mis nõuab täiendava teabe esitamist võrreldes direktiivis ette nähtud teabega. Ta leiab, et komisjon on teinud hindamisvea mõjuanalüüsi staadiumis kohaldatavate kriteeriumide valikul, kuna ta tugines eelkõige kvantitatiivsetele näitajatele, keskendudes väikeettevõtjate arvule, selle asemel et võtta aluseks kvalitatiivsed näitajad, nagu väikeettevõtete käibe osakaal rahvamajanduses toodetavas käibes. Eestis on aga väikeettevõtete käibe osatähtsus kõigi ettevõtete käibes suurem kui teistes liikmesriikides. Järelikult on selle direktiivi artikli 4 lõiked 6 ja 8 ning artikli 16 lõige 3 vastuolus EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokolli (nr 2) subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise kohta (edaspidi „protokoll nr 2”) artikliga 5.
40

Kuigi on tõsi, et põhimõtteliselt võivad liikmesriigid ELTL artikli 52 lõike 1 alusel asutamisvabaduse piirangu kehtestavaid liikmesriigi meetmeid mõnel selles sättes loetletud põhjusel põhjendada, ei tähenda see siiski seda, et liidu seadusandja – võttes vastu teisese õiguse akti nagu direktiiv 2006/123, et täpsustada ühte EL toimimise lepinguga kehtestatud põhivabadust – ei võiks teatavaid erandeid piirata, eriti juhul, kui asjaomane teisese õiguse säte nagu käesolevas asjas ei tähenda midagi muud kui väljakujunenud kohtupraktika ülevõtmist, mille kohaselt on selline nõue, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, vastuolus põhivabadustega, millele ettevõtjad võivad tugineda (vt selle kohta eelkõige kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑334/94, EU:C:1996:90, punkt 19).
20

Rechtbank ’s‑Gravenhage leidis, et kuna Z. Zh. viibis liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, tal ei ole sidemeid ühegi liidu kodanikuga ja lisaks on talle seetõttu, et tema valduses on reisidokument, mille võltsimisest ta teadis, mõistetud kahekuuline vangistus, oli Staatssecretarisel õigus lähtuda sellest, et see isik kujutab endast ohtu avalikule korrale direktiivi 2008/115 artikli 7 lõike 4 tähenduses. Rechtbank ’s‑Gravenhage märkis, et eeltoodu ei mõjuta asjaolu, et Staatssecretaris peab põhjendama, millistel kaalutlustel jäeti Z. Zh‑le vabatahtlikuks riigist lahkumiseks tähtaeg määramata, kuid asus seisukohale, et Z. Zh. viidatud asjaolud ei anna Staatssecretarisele siiski alust taganeda oma seisukohast, et juhul kui ilmneb oht avalikule korrale, tuleb tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks jätta määramata.
49

Teiselt poolt tuleneb määruse nr 1346/2000 põhjendustest 6 ja 23 esiteks, et määrusega sätestatakse ühtsed kollisiooninormid, mis asendavad eri riikides kehtivaid rahvusvahelise eraõiguse sätteid, ja teiseks, et kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega piirdub vastav asendamine määruses ette nähtud normide kohaldamisalaga. Nii ei ole määrusega üldjuhul välistatud, et seotud hagi puhul, nagu põhikohtuasjas kõne all olevad, kohaldatakse selle liikmesriigi rahvusvahelist eraõigust reguleerivaid õigusnorme, kelle kohtus on nimetatud seotud hagi läbivaatamine pooleli, kuna määruses nr 1346/2000 puudub ühtne norm, mis reguleeriks kõnealust olukorda.
50

Mis puudutab küsimust, kas määrus nr 1393/2007 on kohaldatav niisugustele hagidele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis tuleb märkida, et määruse artikli 1 lõike 1 sõnastusest endast nähtub, et kuigi teatud vaidlused, mille pooled on ametiasutus ja eraõiguslik isik, võivad kuuluda määruse kohaldamisalasse, ei ole see nii, kui ametiasutus tegutseb riigivõimu teostades.
Selle kohta tuleb lisada, et isegi kui mahaarvamise võimaluse puudumine võib asetada ebasoodsasse olukorda äriühingu, kes on investeerinud teise liikmesriigi territooriumil asuva äriühingu „majandustegevusega seotud osalusse” asjaolu tõttu, et tal võib tekkida vahetuskursi muutustest tingitud kahjum, kui nimetatud investeering tehakse väärtpaberitega, mis on – nagu põhikohtuasjas – väljendatud mõne muu liikmesriigi valuutas kui vastuvõtva liikmesriigi valuuta, siis tuleneb liikmesriikide maksustamispädevusest, et äriühingute vabadus valida erinevate asukohaliikmesriikide vahel ei tähenda, et viimased on kohustatud kohandama oma maksusüsteeme teiste liikmesriikide süsteemidele, tagamaks seda, et äriühing, kes on otsustanud end asutada ühes liikmesriigis, oleks riigi tasandil maksustatav samamoodi nagu äriühing, kes on otsustanud end asutada teises liikmesriigis, võttes arvesse, et selline valik võib olla igal üksikjuhul rohkem või vähem soodne või ebasoodne (vt selle kohta kohtuotsused Deutsche Shell, C‑293/06, EU:C:2008:129, punkt 43, ja Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, punkt 50).
59

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 1408/71 artiklit 27 koostoimes määruse VI lisa R jao punkti 1 alapunktidega a ja b tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasja asjaoludega samasuguses olukorras oleva isiku pensioni tuleb käsitada nii, et seda on õigus saada alates selle ajavahemiku algusest, mille eest isikule asjaomast pensioni tegelikult maksti, olenemata kuupäevast, mil õigus sellele pensionile ametlikult tuvastati, sealhulgas vajaduse korral siis, kui asjaomane ajavahemik algab enne sama pensioni määramise otsuse kuupäeva. Määruse nr 1408/71 artikleid 27 ja 84a koostoimes määruse VI lisa R jao punkti 1 alapunktidega a ja b tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on nendega vastuolus liikmesriigi õigusaktid, mis ei võimalda isikul, kellele see liikmesriik on üks aasta tagasiulatuvalt määranud pensioni, liituda kohustusliku ravikindlustusega samasuguse tagasiulatuva jõuga, ja mis jätavad selle isiku ilma igasugusest sotsiaalkindlustuse kaitsest, võtmata arvesse kõiki olulisi asjaolusid, eelkõige tema isiklikku olukorda puudutavaid asjaolusid.
2.

Direktiivi 1999/44 artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et seda sätet tuleb pidada võrdväärseks siseriiklike normidega, mis on siseriiklikus õiguskorras avaliku korra normide tasemel ja et siseriiklik kohus on kohustatud omal algatusel kohaldama kõiki neid siseriikliku õiguse sätteid, millega see säte on siseriiklikku õigusesse üle võetud.
26

Apellant on seisukohal, et vaidlusalune olukord on sama, mis esines ajal, mil tehti kohtuotsus komisjon vs. Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), milles Euroopa Kohus pärast seda, kui ta oli tuvastanud, et emaettevõtja vastutus on tütarettevõtja omaga võrreldes puhtalt tuletatud ja täiendavat laadi ning sõltub seega tema tütarettevõtja vastutusest, kohandas emaettevõtjale määratud trahvi summat vastavalt tema tütarettevõtja vähendatud trahvisummale. Apellandi olukord käesolevas asjas ongi niisuguse emaettevõtja oma, kelle vastutus on täielikult tuletatud tema tütarettevõtja vastutusest. Hageja märgib, et arvestades, et talle süüks pandud rikkumises osalemise kestus saab olla ainult võrdne tema tütarettevõtjale süükspanduga ja et tema tütarettevõtja trahvi vähendati selle kestuse vähendamise tõttu ainult selle äriühingu osas, oleks Üldkohus pidanud kasutama oma muutmispädevust, nagu seda tehti kohtuotsuses komisjon vs. Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), ning kohandama emaettevõtjale määratud trahvi seda trahvisummat arvestades, mis lõpuks määrati tema tütarettevõtjale.
35

Komisjon väidab, et ta ei ole vaidluseset laiendanud ega muutnud ja et ta ei ole rikkunud Slovaki Vabariigi kaitseõigusi. Komisjon märgib, et esiteks väitis ta nii märgukirjas kui ka põhjendatud arvamuses, et ta ei pea kõnealuste hüvitiste saajate sissetuleku kindlaksmääramist nende olukorra individuaalseks hindamiseks kaalutlusõiguse alusel Euroopa Kohtu selle valdkonna kohtupraktika tähenduses. Kuigi on tõsi, et ELTL artikli 258 alusel esitatud hagi ese on piiratud kõnealuse sättega ette nähtud kohtueelse menetlusega ning sellest tulenevalt peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi tuginema samadele väidetele, ei saa kõnealune nõue olla siiski sedavõrd kaugeleulatuva tähendusega, et mõlemas tuleks iga kord kasutada täpselt sama sõnastust, kui vaidluseset ei ole laiendatud ega muudetud (kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑433/03, EU:C:2005:462, punkt 28). Lisaks leiab komisjon, et kohtuotsustest komisjon vs. Iirimaa (C‑362/01, EU:C:2002:739, punktid 18–20) ja komisjon vs. Luksemburg (C‑519/03, EU:C:2005:234, punkt 21) järeldub, et asjaomase liikmesriigi poolt märgukirjale ja põhjendatud arvamusele antud vastuse arvesse võtmata jätmine ei too kaasa hagi vastuvõetamatust.
53

Neil asjaoludel on selge, et keeldumine ise on tingimuslik, kuna dokumendi adressaat saab seda kasutada vaid juhul, kui kõnealune dokument ei ole koostatud või sellele ei ole lisatud tõlget keeles, millest ta aru saab, ehk vastuvõtva liikmesriigi ametlikus keeles, või kui selles liikmesriigis on mitu ametlikku keelt, kättetoimetamiskoha ametlikus keeles või ühes selle ametlikest keeltest (vt selle kohta määruse nr 1393/2007 põhjendus 10). Nagu selgub käesoleva kohtuotsuse punktist 42, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus lõpuks otsustama, kas see tingimus on täidetud, kontrollides, kas adressaadi keeldumine dokumenti vastu võtta on põhjendatud.