Euroopa Inimõiguste Kohus on täpsustanud, et EIÕK artikli 6 lõike 1 järgimine ei välista, et „karistuse” võib määrata haldusasutus, kellele on antud pädevus määrata konkurentsiõiguse valdkonnas sanktsioone, tingimusel et viimase tehtud otsuse üle saab hiljem täieliku pädevusega kohtuorgan teostada kontrolli. Sellist kohtuorganit iseloomustab muu hulgas õigus muuta madalama astme organi tehtud otsust igas punktis, nii faktiliselt kui ka õiguslikult. Nii ei saa sellistel juhtudel kohtu teostatav kontroll olla piiratud tema kontrollile allutatud otsuse välise õiguspärasuse analüüsimisega, kuna kohtul peab olema võimalik hinnata konkurentsiasutuse valikute proportsionaalsust ja kontrollida tema tehnilist laadi hinnanguid.

Lisaks ei ole konkurentsiõiguse valdkonnas komisjon „kohus” EIÕK artikli 6 ega põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu tähenduses. Peale selle on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 5 sõnaselgelt sätestatud, et otsused, milles komisjon määrab trahvi konkurentsiõiguse rikkumiste eest, ei ole oma olemuselt karistusõiguslikud.

Euroopa inimõiguste konventsiooni (EIÕK) artikli 6 lõikes 1 tagatud õigus õiglasele kohtumenetlusele on liidu õiguse üldpõhimõte, mis käesoleval ajal on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teises lõigus.

Esiteks on Üldkohus sõltumatu ja erapooletu kohus, mis on asutatud selleks, et seoses keeruliste asjaolude põhjalikku uurimist nõudvate hagidega parandada üksikisiku huvide kohtulikku kaitset.

Nimetatud põhimõttega on kooskõlas asutamislepingutega loodud ja määrusega nr 1/2003 täiendatud kohtulik kontroll komisjoni niisuguste otsuste üle, mis on tehtud konkurentsiõigusrikkumiste eest karistamise eesmärgil.

Lisaks kujutab kohtuliku kontrolli nõue, mida kohaldatakse igale komisjoni otsusele, milles tuvastatakse konkurentsieeskirjade rikkumine ja määratakse selle eest karistus, endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mis tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest. See põhimõte on käesoleval ajal sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47.

Käesoleval ajal Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 lõikes 1 sätestatud süütuse presumptsiooni põhimõtet kohaldatakse eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumisi käsitlevates haldus- ja kohtumenetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse.

Komisjonil lasuvast kohustusest esitada täpsed ja üksteist toetavad tõendid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud, ning asjaolust, et kohtu kahtluse korral, kui tal palutakse kontrollida otsuseid, millega komisjon tuvastas EÜ artikli 81 rikkumise, antakse eelis ettevõtjale, kes on rikkumise tuvastanud otsuse adressaat, tuleneb, et süütuse presumptsiooni põhimõtte kohaselt ei ole välistatud, et liidu konkurentsiõiguse konkreetses rikkumises süüdistatud isiku vastutus tuvastatakse niisuguse menetluse tulemusel, mis toimus täielikult vastavalt korrale, mis on ette nähtud sätetes, mis tulenevad EÜ artiklist 81, määrusest nr 1/2003 ning komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määrusest nr 773/2004, mis käsitleb EÜ artiklite 81 ja 82 kohaste menetluste teostamist komisjonis, ning mille raames oli võimalik seega kaitseõigusi täielikult teostada.

Igal juhul ei ole õigusega süütuse presumptsioonile üldjuhul vastuolus see, et haldusorgani määratud kriminaalõiguslikud sanktsioonid võidakse täita enne, kui need on kohtus aset leidnud hagimenetluse lõppedes jõustunud, tingimusel et selline täitmine jääb huvide vahel õiglast tasakaalu andvatesse mõistlikesse piiridesse ja sanktsiooni adressaadil on hagi rahuldamise korral võimalik taastada oma esialgne olukord.

(vt punktid 97, 100–102 ja 104)