ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas nõue, et nõukogu direktiivi 2004/18/EÜ (1) artikli 44 lõikes 2 ette nähtud minimaalse suutlikkuse tase oleks kooskõlas sama direktiivi artikli 47 lõike 1 punktiga b, on tõlgendatav nii, et hankijal on õigus siduda minimaalse suutlikkuse tase tema poolt finants- ja majandusliku seisundi kontrollimiseks valitud raamatupidamisdokumendi (bilanss) ainsa näitajaga?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1931/2006 (1) (edaspidi: „kohaliku piiriliikluse määrus”) artikli 5 sätet, mis lubab maksimaalselt kolme kuu pikkust katkestamata viibimist, tuleb eelkõige kohaliku piiriliikluse määruse artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõiget 3 arvestades tõlgendada nii, et määrus võimaldab liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste artikli 13 kohaste kahepoolsete lepingute alusel mitmekordset riigist väljumist ja riiki sisenemist ning maksimaalselt kolme kuu pikkust katkestamata viibimist selliselt, et enne viibimiseks ette nähtud kolme kuu möödumist võib piiriala elanik, kellel on kohaliku piiriliikluse luba, katkestamata viibimise katkestada ning pärast mitmekordset piiriületust on tal jälle õigus kolmekuuliseks katkestamata viibimiseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 232/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 11. mail 2011 — BrainProducts GmbH versus Bio Semi V.O.F.jt

(Kohtuasi C-219/11)

2011/C 232/24

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: BrainProducts GmbH

Vastustajad: Bio Semi V.O.F., Antonius Pieter Kuiper, Robert Jan Gerard Honsbeek, Alexander Coenraad Metting van Rijn

Eelotsuse küsimus

Kas toode, mille on tootja ette näinud inimese füsioloogilise protsessi uuringuks, on meditsiiniseade direktiivi 93/42/EMÜ (1) artikli 1 lõike 2 punkti a kolmanda taande tähenduses vaid siis, kui see on ette nähtud kasutamiseks meditsiinilisel otstarbel?

(1) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta (EÜT L 169, lk 1; ELT eriväljaanne 13/12, lk 82), viimati muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/47/EÜ (ELT L 247, lk 21).
3.

Kas Euroopa Liidu õigusega on kooskõlas, kui kasuliku mudeli õiguskaitse tühistamise uue taotlusega seotud otsuse muutmiseks alustatud menetluses toimub meetmete, menetluse ja õiguskaitsevahendite kohaldamine selliselt, et liikmesriigi kohus jätab uue taotluse tõendite — kaasa arvatud tehnika taset puudutavad tõendid — hulgast välja need tõendid, mis on esitatud juba seoses kasuliku mudeli õiguskaitse tühistamise varasema taotlusega?
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 80 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et kui kaubatarne eest makstud tasu on turuväärtusest väiksem, on seotud isikute vaheliste tarnete korral maksustatavaks väärtuseks ainult sel juhul tehingu turuväärtus, kui kauba tarnijal või saajal ei ole täielikku sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust selles osas, mis on seotud tarne esemeks olevate kaupade ostuga või tootmisega?
2.

Kas akti Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta V lisa konkurentsieeskirju puudutava osa punkti 1 sätet tuleb tõlgendada nii, et kõnealune riigiabi on „uus abi” sama lisa punkti 1 teise lõigu tähenduses? Kui vastus on jaatav, siis kas sellisel juhul tuleb sellisele „uuele abile” kohaldada ELTL artiklite 107 ja 108 (EÜ artiklid 87 ja 88) sätteid, mis käsitlevad riigiabi, ning määruse nr 659/1999 (1) sätteid? a) Kui vastus sellele küsimusele on eitav, tuleb esitada järgmine küsimus: kas ühinemisakti V lisas paikneva punkti 1 sätteid tuleb tõlgendada nii, et pädevad siseriiklikud asutused ei või võtta meetmeid sellise riigiabi tagasinõudmiseks, millega on tegemist põhikohtuasjas, enne kui komisjon on teinud otsuse, millega tunnistatakse kõnealune riigiabi ühisturuga kokkusobimatuks? b) Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav: kas Varhoven administrativen sad’ile (kõrgeim halduskohus) esitatud komisjoni 15. detsembri 2009. aasta otsust tuleb käsitada ebaseadusliku riigiabi suhtes tehtud negatiivse otsusena määruse nr 659/1999 artikli 14 tähenduses?
5.

Kas direktiivi 2006/112 artikli 185 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see välistab sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise võimaluse ehitiste kompleksi lammutamisel üksnes selleks, et rajada asemel uus moodne ehitiste kompleks, mis täidab sama otstarvet nagu lammutatud kompleks ning mille eesmärk on sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse andvate tehingute tegemine?
ET Euroopa Liidu Teataja C 232/21

9. juunil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Kreeka Vabariik

(Kohtuasi C-293/11)

2011/C 232/33

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Triantafyllou ja C. Soulay)

Kostja: Kreeka Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik kohaldas käibemaksu erikorda reisiteenuste müümise suhtes isikutele, kes ei ole reisijad, siis on Kreeka Vabariik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1) artiklitest 306–310 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiivi sõnastuse kohaselt enamuses keeltes kohaldatakse reisibüroode erikorda ainult vahetult reisijatele osutatavate teenuste suhtes. Isegi inglise keelsel versioonil, mis kasutab ühesainsas kohas sõna „klient” („customer”), puuduks mõte, kui see ei viitaks üksnes reisijatele. See järeldus tuleneb ka kõigi asjassepuutuvate sätete koosmõjust (süstemaatiline tõlgendamine). Samale järeldusele viib ka ajalooline tõlgendamine, kuna käibemaksudirektiiv vaid „kodifitseeris kuuenda direktiivi, muutmata selle sisu”. Mis puutub teleoloogilisse tõlgendamisse, siis on oluline, et ei oleks võimalik mõnede liikmesriikide reisbüroode topeltmaksustamine (mahaarvamise välistamisega reisibüroode erikorra laiendatud kohaldamisel). Üksik liikmesriik ei või korrigeerida direktiivi mis tahes puudust, kui puudub selle teksti vastav ametlik muudatus.

(1) ELT L 347, lk 1.
ET Euroopa Liidu Teataja C 232/21

10. juunil 2011 esitatud hagi — Itaalia Vabariik versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-295/11)

2011/C 232/34

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Itaalia Vabariik (esindajad: G. Calmieri ja Avvocato dello Stato S. Fiorentino)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— Tühistada nõukogu 10. märtsi 2011. aasta otsus, millega antakse luba tõhustatud koostööks ühtse patendikaitse loomise valdkonnas (2011/167/EL) (1);

— mõista kohtumenetluse kulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Oma nõude toetuseks esitab Itaalia Vabariik neli väidet.

Esiteks märgib ta, et nõukogu lubas tõhustatud koostöö menetlust ületades EL artikli 20 lõike 1 ulatust, sest selle sätte kohaselt lubatakse nimetatud menetlust ainult valdkondades, kus Euroopa Liidul ei ole ainupädevust. Euroopa Liidul on ainupädevus kehtestada „Euroopa reegleid”, mille õiguslikuks aluseks on ELTL artikkel 118.

Teiseks väidab ta, et käesolevas asjas on luba tõhustatud koostööks vastuolus — või vähemalt mitte kooskõlas — eesmärkidega, mis sellele institutsioonile on aluslepingutega seatud. Kuna luba on vastuolus kui mitte ELTL artikli 118 sõnastuse, siis vähemalt selle mõttega, rikub see ELTL artikli 326 lõiget 1, arvestades, et viimane nõuab, et tõhustatud koostöö oleks vastavuses aluslepingute ja Euroopa Liidu õigusega.

Kolmandaks väidab Itaalia Vabariik, et loaotsus võeti vastu ilma nõuetekohaselt uurimata, kas see vastas viimase abinõu nõudele ja selle kohta ei esitatud asjakohast põhjendust.

Lõpuks rikub loaotsus ELTL artiklit 326, sest see kahjustab siseturgu, luues tõkke kaubavahetusele liikmesriikide vahel ja diskrimineerides äriühinguid, moonutades konkurentsi. See ei aita ka tugevdada liidu integratsiooniprotsessi ning on seetõttu vastuolus EL artikli 20 lõikega 1.

(1) ELT L 76, lk 53.
3)

Itaalia õigusaktides ei ole ühtegi meedet, millega selline üldine kohustus oleks üle võetud. On küll olemas seaduse nr 68/1999 sätted, mis teatud määral pakuvad rohkem tagatisi ja soodustusi võrreldes nendega, mis on ette nähtud direktiivi artiklis 5, kuid need tagatised ja soodustused ei hõlma kõiki puuetega inimesi, ei ole kehtestatud kõikidele tööandjatele ega puuduta kõiki töösuhte eriaspekte või on puhtalt programmilise sisuga.
ET Euroopa Liidu Teataja C 226/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Saksamaa) 14. aprillil 2011 — HIT hoteli, igralnice, turizem d.d. Nova Gorica ja HIT LARIX, prirejanje posebnih iger na sreco in turizem d.d. versus Bundesminister für Finanzen

(Kohtuasi C-176/11)

2011/C 226/18

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: HIT hoteli, igralnice, turizem d.d. Nova Gorica ja HIT LARIX, prirejanje posebnih iger na sreco in turizem d.d.

Vastustaja: Bundesminister für Finanzen

Eelotsuse küsimus

Kas teenuste osutamise vabadusega on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on välisriikides asuvate kasiinode reklaamimine asjaomases liikmesriigis lubatud üksnes siis, kui kasiinode asukohariikides mängijate kaitset reguleerivad õigusnormid on samaväärsed liikmesriigis kehtivate õigusnormidega?
a)

Kas ajutiste töötajate töösuhte stabiliseerimise alane liikmesriigi õigusnorm (seaduse nr 296/2006 artikli 1 lõige 519), mis lubab töötajad, kes on juba tähtajaliselt tööle võetud, otse tähtajatult tööle võtta, tehes erandi avaliku konkursi reeglist, kuid nullides tähtajalise töösuhte ajal saadud staaži, on vastuolus direktiivi 1999/70/CE (1) lisa klausli 4 punktiga 4, kus on sätestatud: „Eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused, välja arvatud juhul, kui eri pikkusega teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused”, koosmõjus klausliga 5, mida Euroopa Kohus on juba tõlgendanud nii, et sellised Itaalia õigusnormid, mis keelavad avalikus teenistuses tähtajalise töölepingu muutmise tähtajatuks lepinguks, on õiguspärased — või jääb staaži arvestamatajätmine, mille liikmesriigi seadusandja on sätestanud, „objektiivsete põhjuste” kohaldamisalasse, mida tuleb silmas pidada, vältimaks olukorda, et ajutised töötajad võetakse koosseisulisele tööle varasemaid koosseisulisi töötajaid kahjustades, nagu juhtuks siis, kui ajutiste töötajate varasem staaž säiliks?
5.

Kui teleriboksi mudeli TF6100DCC määrav funktsioon (põhifunktsioon) on modemi kasutamine, mis võimaldab interaktiivset infovahetust Interneti kasutamise eesmärgil, siis kas sellisel juhul on tariifse klassifitseerimise seisukohast oluline modemi tekitatud modulatsiooni ja demodulatsiooni laad või kasutatud modemi tüüp või piisab, et modemi abil luuakse Interneti kasutamise võimalus?
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/15

6. juunil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-281/11)

2011/C 252/29

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Pignataro-Nolin ja M. Owsiany Hornung)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

Komisjon palub:

— tuvastada, et Poola Vabariik on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiivist 2009/41/EÜ „Geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamise kohta” tulenevaid kohustusi rikkunud seeläbi, et ta ei ole üle võtnud või ei ole nõuetekohaselt üle võtnud selle direktiivi artikli 2 punkte a, b, d, e ja f, artikli 3 lõiget 3, artikli 4 lõiget 3, artikleid 6, 7, 8, artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti a, artikli 10 lõikeid 3 ja 4, artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4, samuti V lisa A osa neljandat taanet, B osa esimest taanet ja C osa esimest taanet;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et see ei ole võtnud nõuetekohaselt Poola õigusesse üle direktiivi 2009/41 artikli 2 punktides a, b, d ja e toodud mõistete „mikroorganism”, „geneetiliselt muundatud mikroorganism”, „õnnetus” ja „kasutaja” määratlusi. Komisjoni arvates seisneb rikkumine ka selles, et Poola õiguses puudub mõiste „teatamine” määratlus, mis on ära toodud direktiivi artikli 2 punktis f.

Lisaks ei ole Poola õigusesse üle võetud direktiivi 2009/41 artikli 3 lõiget 3, artikleid 6, 7, 8, artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti a, artikli 18 lõike 1 teist lõiku ning lõikeid 3 ja 4, samuti V lisa B osa esimest taanet ja C osa esimest taanet.

Komisjon on seisukohal, et direktiivi 2009/41 artikli 4 lõige 3 on üle võetud vigadega, sest Poola õiguse kohaselt hõlmab liik 1 vaid ohutuid tegevusi, samas kui direktiiv hõlmab ka tühiselt ohtlikke tegevusi.

Veel heidab komisjon Poola Vabariigile ette, et direktiivi 2009/41 artikli 10 lõige 3 ei ole üle võetud nõuetekohaselt, sest võimalust sätestada geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamisele lisatingimusi on piiratud olukordadega, kus seda nõuab inimeste tervise kaitse või keskkonnakaitse, samas kui direktiivi 2009/41 artikli 10 lõige 3 niisugust piirangut ette ei näe.

Nõuetekohaselt ei ole siseriiklikku õigusesse üle võetud ka direktiivi 2009/41 artikli 10 lõiget 4, sest siseriiklikus õiguses on määratud kindlaks 30-päevane tähtaeg, mida direktiiv ette ei näe.

Viimaseks väidab komisjon, et Poola ametiasutused ei ole täielikult üle võtnud direktiivi 2009/41 V lisa A osa neljandat taanet.
ET Euroopa Liidu Teataja C 238/6

Euroopa Liidu Nõukogu 6. juunil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 22. märtsi 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-233/09: Access Info Europe versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-280/11 P)

2011/C 238/11

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Nõukogu (esindajad: G. Maganza, B. Driessen, Cs. Fekete)

Teised menetlusosalised: Access Info Europe, Kreeka Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Apellandi nõuded

Apellatsioonkaebuse esitaja palub Üldkohtul:

— tühistada vaidlustatud otsus, millega Üldkohus tühistas nõukogu otsuse, millega keelati taotletud dokumendile üldsuse juurdepääs;

— teha apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes lõplik kohtuotsus; ja

— mõista nõukogu kohtukulud kohtuasjas T-233/09 ja käesolevas kohtuasjas välja apellandilt.

Väited ja peamised argumendid

Sissejuhatuseks soovib nõukogu meenutada, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmine 26. veebruaril 2009 on varasem Lissaboni lepingu jõustumisest 1. detsembril 2009. Seega on käesoleva asja suhtes kohaldatav raamistik Euroopa Liidu lepingus ja Euroopa Ühenduse asutamislepingus sätestatud raamistik, mis eelnes Lissaboni lepingu jõustumisele.

Nõukogu väidab esiteks, et Üldkohus on määruse nr 1049/2001 (1) artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandit õiguslikult vääralt tõlgendanud ja kohaldanud, kuna tema järeldused ei ole kooskõlas kohaldatavate asutamislepingu sätetega ning eeskätt eiravad need asutamislepingus ette nähtud ja teiseses õiguses kajastatud institutsioonide seadusandlikule tegevusele laiulatuslikuma juurdepääsu põhimõtte piire, et kaitsta institutsioonide otsustusprotsessi tõhusust.

Teiseks väidab nõukogu, et Üldkohtu põhjendused ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mis lubab institutsioonil tugineda üldistele kaalutlustele.

Kolmandaks väidab nõukogu, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kohaldas käesolevas asjas „nõutud õiguslikku ja faktilist standardit”, et uurida põhjendusi, mille nõukogu esitas määruse artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandile tuginemiseks. Oma hinnangus rikkus Üldkohus õigusnorme, kuna ta nõudis tõendeid otsustusprotsessile avaldatava negatiivse mõju kohta, jättis täieliku avalikustamise mõju hindamisel tähelepanuta otsustusprotsessi varajase staadiumi tähtsuse ning ei võtnud arvesse taotletud dokumendi tundlikku iseloomu.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
ET Euroopa Liidu Teataja C 238/5

26. mail 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Taani Kuningriik

(Kohtuasi C-261/11)

2011/C 238/09

Kohtumenetluse keel: taani

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal ja N. Fenger)

Kostja: Taani Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et Taani Kuningriik ei ole täitnud ELTL artiklist 49 ja EMP lepingu artiklist 31 tulenevaid kohustusi, kuna on kehtestanud ja säilitanud õigusnormid, mis käsitlevad äriühingute vara teise liikmesriiki tehtavate ülekannete vahetut maksustamist, kusjuures Taanis tehtud vastavaid ülekandeid ei maksustata;

— mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Taani õigusnormide kohaselt peetakse müügiks ettevõtja vara ülekandmist selle kasutamiseks väljaspool Taanit ja seda maksustatakse nagu müüki, kusjuures ettevõtja tegevus loetakse riigis lõpetatuks, kui kõnealune vara tegelikult müüakse. Ettevõtjat ei maksustata seega Taanis asuvate erinevate majandusüksuste vahel tehtavate vara ülekannete väärtuse ulatuses. Kui aga sama ettevõtja kannab vara üle väljaspool Taanit asuvasse majandusüksusesse, tekib tal kohe selle vara väärtuselt maksu tasumise kohustus nagu siis, kui ta need varad müüks.

Komisjoni arvates kujutab selline erinev kohtlemine endast asutamisvabaduse piirangut, mis on vastuolus ELTL artikliga 49. Komisjon ei sea kahtluse alla Taani pädevust maksustada Taanis asuva ettevõtja poolt saadud väärtuskasvu. Kuid komisjon leiab, et asjaolud, mille alusel maksukohustus tekib, st vara realiseerimine või asjaolu, mille tõttu on võimalik vara väärtust kohandada, sõltumata sellest, kas kõnealune kapitaliväärtus kantakse riigist välja või jääb Taani, peaks olema sarnased.

Komisjoni arvates ei ole põhjust, miks tuleks realiseerimata väärtuskasvu vahetult maksustada seoses Taanis asuva vara riigist välja viimisega, kui seda maksu ei kohaldata vastava vara riigi piires ülekandmise puhul. Taani Kuningriik võib seega näiteks teha realiseerimata väärtuskasvu, mille kohta ta leiab, et tal on õigust seda maksustada, kindlaks nii, et sellega ei kaasne otsest maksustamist ega täiendavaid tingimusi edaspidiseks maksu tasumiseks.
Vaidlusaluse kohtuotsusega rikutakse EÜ artikli 81 lõiget 1, kuna Üldkohus tuvastas, et apellant osales 30. aprillil 1999„konkurentsivastast laadi” kohtumisel. Lisaks rikutakse vaidlusaluse kohtuotsusega määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 1, kuna sellel kohtumisel osalemist võeti arvesse trahvi suuruse kindlaksmääramisel. Üldkohus leidis seoses selle kohtumisega nimelt, et tõendid viitavad „pigem” konkurentsivastasele eesmärgile, kui konkurentsi soodustavale eesmärgile. Sellega rikub Üldkohus tema enda loodud vajaliku tõendatuse taset, mille kohaselt on nõutav kindel ja kahtlustevaba tõendamine.
ET Euroopa Liidu Teataja C 238/11

14. juunil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Kreeka vabariik

(Kohtuasi C-297/11)

2011/C 238/16

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: I. Chatzigianni ja A. Margeli)

Kostja: Kreeka Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole 22. detsembriks 2009 koostanud vesikonna majandamiskavasid (ei täielikult oma territooriumile jäävate valglapiirkondade ega rahvusvaheliste valglapiirkondade kohta) ega ole komisjonile saatnud nende koopiat 22. märtsiks 2010, on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 13 lõigetest 1–3 ja 6 ning artikli 15 lõikest 1. Peale selle, kuna Kreeka Vabariik ei ole vesikonna majandamiskavade kohta algatanud 22. detsembriks 2008 teavitamise ja vastavat avalikkusega konsulteerimise menetlust, siis on Kreeka Vabariik rikkunud sama direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi;

— Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Esiteks olid liikmesriigid vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 13 lõigetele 1–3 ja 6 ning artikli 15 lõikele 1 kohustatud 22. detsembriks 2009 koostama vesikonna majandamiskavad (nii täielikult oma territooriumile jäävate valglapiirkondade kui ka rahvusvaheliste valglapiirkondade kohta) ja saatma 22. märtsiks 2010 komisjonile selle koopia.

Dokumentidest, mille Kreeka Vabariik on siiani komisjonile esitanud, nähtub, et see liikmesriik ei ole veel koostanud ühtegi vesikonna majandamiskava (ei täielikult oma territooriumile jäävate valglapiirkondade ega rahvusvaheliste valglapiirkondade kohta) ja seda enam ei ole saatnud komisjonile vastavat koopiat. Komisjon järeldab sellest, et Kreeka Vabariik ei ole täitnud selle direktiivi artikli 13 lõigetest 1–3 ja 6 ning artikli 15 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

Teiseks pidid liikmesriigid sama direktiivi artikli 14 lõike 1 punkti c kohaselt esitama vesikonna majandamiskava avalikkusele konsulteerimiseks hiljemalt 22. detsembril 2008.

Dokumentidest, mille Kreeka Vabariik on siiani komisjonile esitanud, nähtub, et vastavat menetlust ei ole veel algatatud. Komisjon järeldab sellest, et Kreeka Vabariik on rikkunud direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 238/12

XXXLutz Marken GmbH 14. juunil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 24. märtsi 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-54/09: XXLLutz Marken GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused); teine menetluspool: Natura Selection S.L.

(Kohtuasi C-306/11 P)

2011/C 238/17

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: XXXLutz Marken GmbH (esindaja: advokaat H. Pannen)

Teised menetlusosalised:

— Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

— Natura Selection S.L.

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud otsus;

— saata asi tagasi Üldkohtule arutamiseks;

— mõista kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused).

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus rikkus kaubamärgimääruse artikli 8 lõike 1 punkt b, kui ta otsustas, et tähised „Linea Natura Natur hat immer Stil” ja „natura selection” on sarnased ainuüksi sõnalise elemendi „natura” tõttu. See sõnaline element ei ole aga varasema ühenduse kaubamärgi domineeriv osa.

Üldkohus tõlgendas tähiste sarnasuse osas vääralt mõisteid „eristusvõime” ja „kirjeldavus”.

Lisaks on Üldkohtu seisukohad tähiste sarnasuse osas vastuolulised ja selles mõttes põhjendamata.

Samuti põhineb Üldkohus vaidlustatud otsus moonutatud asjaoludel. Vastupidi Üldkohtu arvamusele väitis apellant juba vastulausete osakonnas toimunud menetluses ja apellatsioonikoja menetluses ning samuti hagiavalduses, et asjaomaste kaupade ja sõnalise elemendi „natura” vahel on seos.
1.

Üldkohus on otsustamisel, et ülekanne kujutab endast uut abi, lähtunud vääralt asjaolust, et meediaseaduse (Mediawet) artikkel 109a on võetud vastu pärast asutamislepingu jõustumist.
Kolmas väide käsitleb seda, et arvestamata on jäetud asjaolu, et Tomkins oli osa kontsernist, mis teadlikult rikkumise toime pani. Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna vähendas ettevõtja (emaettevõtja Tomkins) vastutust „Tomkinsi kontsernis”, kuna teise selle kontserni osa, tütarettevõtja Pegler, rikkumise kestust vähendati. Ometi põhines Pegleri vastutuse vähendamine tema „uinunud ettevõtja” staatusel ning ei tuginenud asjaolule, et nimetatud kontsern ei osalenud rikkumises. Komisjoni arvates puudutab asjaolu, et just see kontserni tütarettevõtja (Pegler) ei pruukinud olla teatud ajaperioodil õige adressaat selles kontsernis, üksnes seda tütarettevõtjat ning ei vabasta süüst tervet „kontserni”. See on õige eelkõige olukorras, kus Üldkohus (ega ka Tomkins ise) ei vaidlustanud, et Tomkinsi juhitud kontsern osales rikkumises enamuse vastava ajavahemiku jooksul.