ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 72/166 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1 ja direktiivi 84/5 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, direktiiviga 2005/14 muudetud redaktsioonis, artikli 1 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette liiklusõnnetustest põhjustatud kergetest kehavigastustest tuleneva mittevaralise kahju hüvitamise erikorra, piirates selle kahju eest ette nähtud hüvitist võrreldes hüvitisega, mida peetakse kohaseks muudel põhjustel kui niisuguste õnnetuste tõttu tekkinud samasuguse kahju puhul.

Nimelt on niisuguste siseriiklike õigusnormide puhul esiteks tegemist tsiviilvastutust käsitleva siseriikliku materiaalõigusega, millele viitavad direktiivid 72/166 ja 84/5, ja teiseks ei piira need liidu õiguses ette nähtud tsiviilvastutuskindlustust, mille kohaselt mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutus, mis määratakse kindlaks kohaldatava siseriikliku õiguse alusel, on kaetud nimetatud direktiividega kooskõlas oleva kindlustusega.

(vt punktid 39, 47 ja resolutsioon)
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b tähenduses eeldab segiajamise tõenäosus samal ajal nii taotletava ja varasema kaubamärgi identsust või sarnasust kui ka seda, et registreerimistaotluses nimetatud kaubad või teenused ja need kaubad või teenused, mille jaoks varasem kaubamärk on registreeritud, on identsed või sarnased, ning tegemist on kumulatiivsete tingimustega.

Euroopa Kohtu praktika on selles osas välja kujunenud. Viimane on mitu korda sedastanud, et varasema kaubamärgi ja taotletava kaubamärgi sarnasuse ning varasema kaubamärgi tugeva eristusvõime puudumisel ei piisa vastandatud kaubamärkide segiajamise tõenäosuse tuvastamiseks asjaomaste kaupade või teenuste identsusest või sarnasusest.

Lisaks lükkas Euroopa Kohus ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi väite, mille kohaselt Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta sedastas, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktile b tuginevat vastulauset võib teatavatel juhtudel tagasi lükata asjaomaste kaubamärkide sarnasuse lihtsa kontrolli põhjal ja seega ilma varasema kaubamärgi võimalikku tugevat eristusvõimet kontrollimata. Euroopa Kohus sedastas sisuliselt, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kui ta järeldas, et kuivõrd Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikoda leidis, et asjaomane avalikkus ei saa kuidagi pidada asjaomaseid kaubamärke sarnaseks, siis võis ta sellest õigesti järeldada, et segiajamise tõenäosus puudub, ilma et segiajamise tõenäosuse igakülgsel hindamisel oleks eelnevalt vaja muu hulgas kontrollida varasema kaubamärgi võimalikku tugevat eristusvõimet.

Seetõttu on asjaomaste kaubamärkide sarnasus määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b kohase segiajamise tõenäosuse olemasolu hindamise vajalik eeltingimus. Vastandatud kaubamärkide sarnasuse puudumise tõttu ei ole seetõttu võimalik artiklit 8 kohaldada.

Kasutamise käigus suurenenud eristusvõime on seega tegur, mida tuleb arvestada selle hindamisel, kas tähiste või kaupade ja teenuste vaheline sarnasus on segiajamise tõenäosuse tekkimiseks piisav.

(vt punktid 41–45)
Liikmesriigi õigusnorme, mis kohustavad määrama kapitaliühingusse, mille registrijärgne asukoht on vastava liikmesriigi territooriumil, täisühingu poolt sisse makstud vara väärtuseks selle hinnangulise väärtuse, mistõttu muutub nimetatud territooriumil saadud varjatud kapitalikasum, mis on selle varaga seotud, maksustatavaks enne sellise kapitalikasumi tegelikku realiseerimist, tuleb analüüsida üksnes kapitali vaba liikumise seisukohalt, mis on ette nähtud ELTL artiklis 63, kuna nende õigusnormide kohaldamine konkreetsel juhul ei sõltu investori osaluse suurusest usaldusühingus, mille osad on kapitaliühingusse sisse makstud viimase osade vastu. Seega ei ole nende õigusnormide kohaselt nõutav, et investorile kuuluks osalus, mis tagab talle usaldusühingu või isegi kapitaliühingu otsuste üle teatava mõju.

ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse kaitsmise eesmärgiga võib põhjendada liikmesriigi õigusnorme, mis kohustavad määrama kapitaliühingusse, mille registrijärgne asukoht on vastava liikmesriigi territooriumil, täisühingu poolt sisse makstud vara väärtuseks selle hinnangulise väärtuse, mistõttu muutub nimetatud territooriumil saadud varjatud kapitalikasum, mis on selle varaga seotud, maksustatavaks enne sellise kapitalikasumi tegelikku realiseerimist, kui sellel riigil osutub võimatuks teostada nimetatud kapitalikasumi osas oma maksustamispädevust selle tegeliku realiseerimise ajal, viimati nimetatud asjaolu tuleb välja selgitada siseriiklikul kohtul.

Sellised õigusnormid võivad samas heidutada investoreid hoidmast usaldusühingus osalust, kuna investoritel tuleb oma osaluse hilisema ümberkujundamise korral kapitaliühingu osadeks tasuda saadud varjatud kapitalikasumilt kohe tulumaksu. Küll aga võib selline piirang, mis on kapitali vaba liikumist käsitlevate sätetega põhimõtteliselt keelatud, olla põhjendatav liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse kaitsmisega.

Selles osas piisab pelgalt asjaolust, et usaldusühingu osade kapitaliühingu osadeks ümberkujundamise tulemusel läheb tulu üle selle liikmesriigi maksustamispädevusse, kelle territooriumil nimetatud tulu tekkis, et põhjendada asjaomaseid õigusnorme osas, milles see näeb ette sellelt tulult võetava maksu summa määramise nimetatud ümberkujundamise ajal.

(vt punktid 41, 43, 49, 55, 58 ja resolutsiooni punkt 1)
Mõistet lisandite eemaldamine, millele viitab määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (muudetud määrusega nr 1549/2006) I lisas asuva kombineeritud nomenklatuuri grupi 25 märkus 1, tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab töötlemata mineraalsest tootest teatavate selles tavaolukorras olevate keemiliste osakeste eemaldamist selle toote loomulike omaduste tugevdamiseks, kui selline eemaldamine parendab asjaomase toote võimet täita sellega olemuslikult seotud eesmärki.

Asjaolu, et selline protsess võib toimuda tavaolukorras, ei välista, et see protsess võiks endast kujutada märkuses 1 nimetatud töötlemist ega tähenda, et selle protsessi läbivaid tooteid tuleb käsitada töötlemata mineraalsete toodetena nimetatud märkuse mõttes.

Mõistet lisandite eemaldamine tuleb tõlgendada asjaomasele tootele olemuslikust kasutuseesmärgist lähtudes. Nimelt, kaupade tariifse klassifitseerimise otsustavaks kriteeriumiks oleksid kauba objektiivsed tunnused ning omadused selliselt, nagu need on kindlaks määratud kombineeritud nomenklatuuri rubriigi ning jaotise või grupi märkuste sõnastuses. Lisaks võib objektiivne klassifitseerimiskriteerium olla ka toote kasutuseesmärk, juhul kui see on nimetatud tootele omane ja seda saab hinnata selle kauba objektiivsete tunnuste ning omaduste alusel.

Sellest tuleneb, et leedemulla partiidele rakendatud töötlemine seisnes nende ülesehituses kaltsiumioonide asendamises vesinikioonidega, et suurendada nende adsorptsioonivõimet, muutes need nõnda sobivaks toiduõlide puhastamiseks ja värvitustamiseks ja see kujutab endast lisandite eemaldamist nimetatud märkuse mõttes, kui selline eemaldamine parendab leedemulla võimet täita sellega olemuslikult seotud eesmärki.

(vt punktid 37–42 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 36 ja artikli 53 esimesest lõigust Üldkohtule tulenev kohustus otsuseid põhjendada ei tähenda, et Üldkohus peaks esitama põhjenduskäigu, milles analüüsitakse ammendavalt ja ükshaaval vaidluse poolte kõiki argumente.

Kui Üldkohus on hageja argumente analüüsinud nii, et tema põhjendused on piisavad, et võimaldada hagejal mõista põhjuseid, millele Üldkohus otsuse tegemisel tugines, ei saa asjaolu, et teatud argumentide tagasilükkamist põhjendati üksnes lühidalt, pidada põhjendamiskohustuse rikkumiseks.

(vt punktid 31 ja 32)
Liidu õiguses sätestatud põhiõigusi tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui kohtu ettekirjutusega keelatakse internetiühenduse pakkujal võimaldada oma klientidele juurdepääsu veebilehele, mille kaudu on kaitstavad objektid õiguste valdajate nõusolekuta internetti laaditud, kui ettekirjutuses ei ole täpsustatud, milliseid meetmeid ühenduse pakkuja peab võtma, ja kui viimane saab ettekirjutuse rikkumise eest määratavat rahatrahvi vältida, kui ta tõendab, et ta on võtnud kõik jõukohased meetmed, tingimusel et esiteks ei võeta meetmetega internetikasutajatelt tarbetult võimalust kättesaadavale teabele seaduslikult juurde pääseda ning teiseks takistavad need või vähemalt muudavad keeruliselt teostatavaks kaitstavate objektide lubamatu kasutamise ja tõsiselt heidutavad ettekirjutuse adressaadi teenuseid tarbivaid internetikasutajaid kasutamast objekte, mis on neile kättesaadavaks tehtud intellektuaalomandi õigust rikkudes, ning selle kontrollimine on siseriiklike kohtute ülesanne.

(vt punkt 64 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid, artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik karistuste kord, mille kohaselt juhul, kui krediidiandja rikub oma lepingueelset kohustust hinnata asjakohast andmebaasi kasutades krediidisaaja krediidivõimelisust, kaotab see krediidiandja oma õiguse saada lepingujärgseid intresse, kuid saab automaatselt seadusjärgse määraga intresse, mis on sissenõutavad alates kohtuotsuse kuulutamisest, millega kohustati seda krediidisaajat maksma tasumisele kuuluvad summad, kusjuures neid intresse suurendatakse viie protsendipunkti võrra, kui kahekuulise tähtaja möödumisel kohtuotsuse kuulutamisest ei ole krediidisaaja oma võlga tasunud, juhul kui siseriiklik kohus leiab, et juhtumil, milles saab nõuda tasumisele kuuluva laenu põhisumma viivitamatut tagasimaksmist krediidisaaja kohustuste mittetäitmise tõttu, ei ole karistuse kohaldamise tagajärjel need summad, mida krediidiandja võib saada, oluliselt väiksemad summadest, mida ta võinuks saada, kui ta oleks täitnud oma kohustust kontrollida krediidisaaja maksevõimelisust.

(vt punkt 55 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 49, 63 ja 65 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt juhul, kui selle liikmesriigi resident, kes on teises liikmesriigis asuva äriühingu aktsionär, saab mõlemas riigis maksustatavaid dividende ja kui topeltmaksustamist välditakse sel viisil, et elukohariigis tehakse maksu ümberarvutus dividende maksva äriühingu riigis tasutud maksule vastavas summas, ei võeta otseste maksude ülempiiri – teatav protsent aasta jooksul saadud tulust – kehtestamisel arvesse dividende maksva äriühingu riigis tasutud maksu või võetakse seda arvesse üksnes osaliselt.

Esiteks, kuna selliste maksuõigusnormidega on kehtestatud residendist maksumaksjate erinev kohtlemine olenevalt sellest, kas nad saavad dividende riigi territooriumil asuvalt äriühingult või mõnes teises liikmesriigis asuvalt äriühingult, siis võivad need pärssida elukohaliikmesriigis üldise tulumaksukohustusega isikute tahet investeerida oma kapitali äriühingutesse, mille asukoht on mõnes teises liikmesriigis, ja kujutavad endast kapitali vaba liikumise piirangut, mis üldreeglina on ELTL artikliga 63 keelatud.

Teiseks võib selline erinev maksustamine kujutada endast asutamisvabaduse piirangut, mis on ELTL artikliga 49 põhimõtteliselt keelatud, kui see muudab esimese liikmesriigi kodanikule asutamisvabaduse kasutamise teises liikmesriigis vähem atraktiivseks.

Sellist piirangut ei saa põhjendada ei riigi maksusüsteemi ühtsuse tagamise vajadusega ega liikmesriikide vahel maksustamispädevuse jaotuse säilitamise vajadusega.

Mis puutub riigi maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadusse, siis selleks, et niisugusele põhjendusele tuginev argument oleks vastuvõetav, peab olema tõendatud otsene seos asjaomase maksusoodustuse ja soodustust tasakaalustava konkreetse maksu vahel ning otsest seost tuleb hinnata asjaomaste õigusnormide eesmärgist lähtudes. Ent seos maksusoodustuse – mis seisneb maksumaksjale maksu tagastamises, mille ülempiiri kehtestav säte võib tingida – ja soodustust tasakaalustava konkreetse maksu vahel puudub. Nimelt sõltub ülempiiri toimel tagastatava maksusumma suurus maksumaksja poolt tasutud otseste maksude kogusummast ja sellest, kas see summa ületab seadusega kehtestatud künnise. Arutusel olev maksusoodustus antakse niisiis mitte vastavalt mõnele sissenõutud maksule, vaid ainult siis, kui kõigi asjaomaste maksudena tasutud summa ületab teatava protsendi maksumaksja aastatulust. Sellest tulenevalt ei saa tuvastada ühtki otsest seost asjaomase maksusoodustuse ja mõne konkreetse maksu vahel.

Mis puudutab liikmesriikide vahel maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse säilitamise vajadust, siis selline maksu ülempiiri säte ei riiva liikmesriigi võimalust maksustada tema territooriumil toimuvat tegevust ega tõkesta ka selle liikmesriigi võimalust maksustada teises liikmesriigis omandatud tulu. Seoses sellise maksusätte kohaldamise tingimustega ei tõusetu seega mingit küsimust maksustamispädevuse jaotuse kohta liikmesriikide vahel.

(vt punktid 55, 56, 59, 69, 72, 74, 85–88 ja resolutsioon)
Kaubamärgi mitme ülesande seas on päritolu tähistamise ülesanne peamine. Kaubamärk võimaldab määratleda selle kaubamärgiga tähistatud kauba või teenuse konkreetselt ettevõtjalt pärinevana ja seega eristada seda kaupa või teenust teiste ettevõtjate omast. Nimetatud ettevõtja on see, kelle kontrolli all kaupa või teenust turustatakse.

Euroopa Liidu seadusandja on kaubamärgi seda peamist ülesannet tunnustanud, sätestades direktiivi 2008/95 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklis 2, et tähised, mida on võimalik graafiliselt esitada, võivad kaubamärgi moodustada üksnes tingimusel, et selliste tähiste põhjal on võimalik ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest eristada. Sellest tingimusest tulenevad sätted on eelkõige direktiivi artiklid 3 ja 12. Kui artikkel 3 loetleb olukorrad, mil kaubamärk ei täida ab initio päritolu tähistamise ülesannet, siis sama direktiivi artikli 12 lõike 2 punkt a käsitleb olukorda, kus kaubamärk on muutunud üldnimeks ja seega kaotanud eristusvõime, mistõttu ta ei täida enam nimetatud ülesannet. Nii võib direktiivi 2008/95 artiklist 5 tulenevad kaubamärgiõigused lõppenuks tunnistada.

Küsimust, kas kaubamärk on kaubanduses muutunud selle kauba või teenuse üldnimeks, mille jaoks ta on registreeritud, tuleb tõepoolest hinnata mitte üksnes seoses sellega, kuidas tarbijad või lõppkasutajad seda tajuvad, vaid sõltuvalt vastava turu omapärast, võttes arvesse ka asjaomaste ettevõtjate nagu edasimüüjad arusaama. Siiski on üldiselt määrav roll sellel, kuidas tarbijad või lõppkasutajad kaubamärki tajuvad. Asjaolu, et edasimüüjad teavad sellise kaubamärgi olemasolust ja sellega tähistatavast päritolust, ei välista iseenesest niisugust lõppenuks tunnistamise võimalust.

Seega tuleb direktiivi 2008/95 artikli 12 lõike 2 punkti a tõlgendada nii, et kaubamärgiõigused võib seoses teatava kaubaga, mille jaoks see kaubamärk on registreeritud, lõppenuks tunnistada, kui kaubamärk on kaubamärgiomaniku tegevuse või tegevusetuse tulemusena muutunud asjaomase kauba üldnimeks üksnes lõpptarbija jaoks.

(vt punktid 20–22, 28–30 ja resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2001/4) artikli 12 lõike 3 punkti a kolmandat lõiku koostoimes H lisa 5. rühmaga, ja direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 98 lõikeid 1 ja 2 koostoimes III lisa punktiga 5 tuleb neutraalse maksustamise põhimõttest lähtudes tõlgendada nii, et nende normidega ei ole vastuolus see, kui kahele ühistranspordina osutatavale reisijate ja nende pagasi veo teenusele, ehk taksoveole ja juhiga üüriautoveole, kohaldatakse erinevat käibemaksumäära – ühele vähendatud ja teisele harilikku käibemaksumäära –, kui esiteks kujutab ühistranspordina teostatav reisijate vedu taksoga endast nimetatud kahe veoliigi puhul täitmisele kuuluvatest nõuetest lähtudes direktiivide 5. rühmas ja 5. punktis sätestatud reisijate ja nende pagasi veoga seotud teenuste konkreetset ja eriomast osa, ning teiseks mõjutavad need erinevused määraval viisil keskmise kasutaja otsust teha valik ühe või teise nimetatud veoliigi kasuks. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on tegemist sellise juhtumiga.

(vt punkt 60 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis ettevõtte osa üleminekul lubab omandajal astuda töösuhetes võõrandaja asemele, kui ettevõtte see osa ei moodusta funktsionaalselt iseseisvat, juba enne üleminekut olemas olnud majandusüksust.

Kui aga selgub, et üleantud üksus ei olnud enne üleminekut funktsionaalselt piisavalt iseseisev, ei kuulu see üleminek direktiivi 2001/23 kohaldamisalasse.

Siiski ei saa ainuüksi funktsionaalse iseseisvuse puudumine iseenesest takistada liikmesriiki tagamast oma riigisiseses õiguses töötajate õiguste kaitset pärast tööandja vahetumist.

Seda järeldust toetab direktiivi 2001/23 artikkel 8, milles on sätestatud, et see direktiiv ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta norme, mis on töötajate jaoks soodsamad.

Nimelt taotletakse selle direktiiviga üksnes asjaomase valdkonna osalist ühtlustamist ja sellega ei taotleta mitte vastavalt ühistele kriteeriumidele kogu liidus ühetaolise kaitsetaseme kehtestamist, vaid soovitakse tagada, et puudutatud töötajat kaitstakse asjaomase liikmesriigi õigusnormide alusel tema suhetes omandajaga samamoodi, nagu teda kaitsti tema suhetes võõrandajaga.

(vt punktid 35, 39–42 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/54 (meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes) artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad avaliku huvi põhjustel ette rasedus‑ ja sünnituspuhkusel naise kõrvaldamise ametikoolituselt, mis on tema töösuhtega lahutamatult seotud ja mis on vajalik selleks, et oleks võimalik taotleda lõplikult ametisse nimetamist ning et kohaldataks paremaid töötingimusi, tagades sellele töötajale samas õiguse osaleda järgmisena korraldataval koolitusel, mille toimumise aeg ei ole aga kindlalt teada.

Algselt koolituselt kõrvaldamise ja sellest tuleneva kõnealuse koolituse lõpus korraldataval eksamil osalemise keelu tagajärg on nimelt see, et naine kaotab võimaluse, et tema suhtes kohaldatakse sarnaselt tema kolleegidega paranenud töötingimusi, ning neid tuleb seega käsitada ebasoodsa kohtlemisena direktiivi 2006/54 artikli 15 tähenduses.

Isegi kui siseriiklikel ametiasutustel on vastavalt olukorrale teatav kaalutlusruum, kui nad võtavad vastu meetmed, mida nad peavad vajalikuks liikmesriigi avaliku julgeoleku tagamiseks, on nad põhiõigusest – nagu näiteks meeste ja naiste võrdne kohtlemine, mille rakendamise tagamine on direktiivi 2006/54 eesmärk – erandeid kehtestavaid meetmeid ette nähes siiski kohustatud järgima proportsionaalsuse põhimõtet, mis kuulub liidu õiguse üldpõhimõtete hulka.

Tuleb aga tuvastada, et eespool nimetatud siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette automaatse koolituselt kõrvaldamise ning tingivad selle, et töötajal on võimatu osaleda hiljem korraldataval eksamil, ilma et seejuures võetaks arvesse eeskätt seda, millises koolituse etapis töötaja rasedus‑ ja sünnituspuhkuse tõttu puudub, ega seda, milline osa õppest on juba omandatud, ning piirduvad rasedus‑ ja sünnituspuhkusel olnud naisele õiguse andmisega osaleda hiljem, kuid kindlalt ette teadmata ajal korraldataval koolitusel, ei näi olevat kooskõlas nimetatud proportsionaalsuse põhimõttega.

(vt punktid 33, 35, 36, 39 ja resolutsiooni punkt 1)
Mõistet „tahtlik rikkumine” määruse nr 796/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks) ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid, artikli 67 lõike 1 ja määruse nr 1975/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta, artikli 23 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et toetuse saaja rikuks nõuetele vastavuse nõudeid, selleks et neid nõudeid teadlikult rikkuda või ilma sellise eesmärgita leppida lihtsalt sellise rikkumise võimalusega. Liidu õigusega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on pikalt püsinud poliitika olemasolu kriteeriumil suurem tõendusjõud, eeldusel, et toetuse saajal on võimalus vajaduse korral tõendada, et ta ei käitunud tahtlikult.

(vt punktid 37, 42 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 70 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kuna see säte on kohaldatav vaid samas deklaratsioonis nimetatud kauba suhtes, juhul kui toll on seda kaupa enne selle vabastamist kontrollinud, siis ei luba see säte tollil laiendada tollideklaratsioonis nimetatud kauba osalise kontrolli tulemusi varasemates deklaratsioonides nimetatud kaubale, mille seesama toll on juba vabastanud.

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artiklit 78 tuleb tõlgendada nii, et see lubab tollil laiendada tollideklaratsioonis nimetatud kaubast proovi võttes läbi viidud osalise kontrolli tulemusi sama tollideklarandi esitatud varasemates deklaratsioonides nimetatud kaubale, mille suhtes osalist kontrolli läbi ei viidud ega saagi enam viia, kuna kaup on vabastatud, juhul kui need kaubad on identsed.

Selles osas ei ole oluline, et tollideklarant ei saa enam taotleda asjaomase kauba täiendavat kontrolli ja vajadusel täiendavate proovide võtmist. Tolliseadustiku artikkel 78 on nimelt põhimõtteliselt kohaldatav pärast kauba vabastamist ja kuni ajani, mil kauba esitamine võib olla võimatu.

Samas on oluline, et eriti juhul, kui tollideklarant leiab, et vaatamata tema tollideklaratsioonides esitatud andmetele ei ole hilisemas deklaratsioonis nimetatud kauba osalise kontrolli tulemus varasemates deklaratsioonides nimetatud kaubale ülekantav, oleks tal õigus selline laiendamine vaidlustada, esitades kõik materjalid, mis võiksid tõendada väidet, et kõnealused kaubad ei ole identsed.

Kuigi tolliseadustiku artikkel 78 ei näe tollideklaratsioonide muutmiseks ette konkreetset tähtaega, võib toll selle seadustiku artikli 221 lõike 3 kohaselt teha uue tollivõla teatavaks kolme aasta jooksul alates selle tollivõla tekkimise kuupäevast.

(vt punktid 34, 35, 38, 40, 43 ja resolutsioon)