ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Neil asjaoludel otsustas Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Gyula haldus- ja töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas käibemaksudirektiivi artikli 55 selle direktiivi 1. jaanuarini 2010 kehtivas redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et see artikkel puudutab ainult selliseid teenuseid kasutavaid maksukohustuslasi, kes ei ole teenuse füüsilise osutamise koha liikmesriigis käibemaksukohustuslasena registreeritud või keda ei oleks pidanud seal registreerima? 2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas teenuse osutamise koha kindlaksmääramisele saab kohaldada ainult käibemaksudirektiivi artiklit 52? 3. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, kas käibemaksudirektiivi artiklit 55 selle direktiivi 1. jaanuarini 2010 kehtivas redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui allhanketeenuseid kasutaval maksukohustuslasel on või peab olema käibemaksukohustuslasena registreerimise number mitmes liikmesriigis, siis otsustab ainult teenuse saaja, millise registreerimisnumbri alusel ta töövõtu teenust kasutab (sealhulgas ka need juhtumid, kui maksukohustuslast, kellele teenust osutatakse, loetakse teenuse füüsilise osutamise koha liikmesriigi residendiks, kuid tal on käibemaksukohustuslasena registreerimise number ka teises liikmesriigis)? 4. Juhul kui kolmandale küsimusele vastatakse, et teenuse saajal on piiramatu otsustusõigus, kas käibemaksudirektiivi artiklit 55 tuleb mõista nii, et: — kuni 31. detsembrini 2009 võib teenust lugeda osutatuks teenuse saaja poolt näidatud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri alusel, kui teenuse saaja on ka teises liikmesriigis registreeritud (asuv) maksukohustuslane ja tooted lähetati või veeti sellest liikmesriigist, kus teenuseid füüsiliselt osutati, — kas teenuse osutamise koha kindlaksmääramist mõjutab see, et teenuse saaja asukoht on teises liikmesriigis, kuid ta müüb valmistooteid, lähetades või vedades need teenuse osutamise liikmesriigist vahendajale, kes müüb tooted edasi ühenduse mõnda kolmandasse liikmesriiki ilma, et allhanketeenuste saaja oleks valmistoote oma tegevuskohta tagasi vedanud? 5. Juhul kui teenuse saaja otsustusõigus ei ole piiramatu, kas käibemaksudirektiivi artikli 55 kohaldatavust selle 1. jaanuarini 2010 kehtivas redaktsioonis mõjutab asjaolu: — millistel tingimustel töötlemisteenuse saaja töödeldava toormaterjali hangib ja töötlejale üle annab, — millisest liikmesriigist ja millise käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri alusel teenuse saajast maksukohustuslane töövõtu kasutamise tulemusel saadud valmistoote turustab, — (millega oli tegemist põhikohtuasjas) et töötlemise tulemusel saadud valmistoode müüdi veel selle töötlemise koha liikmesriigis aheltehingu kaudu mitu korda edasi ja toode veetakse töötlemise koha liikmesriigist välja otse toote lõplikule ostjale?”
45

Arvestades eelnevat, tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2003/87 artikli 16 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav käitaja suhtes, kes tagastab eelnenud aasta heitkogustele vastaval hulgal kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikuid, mille kohta on esitatud aruanne ja mida on tõendatud kooskõlas direktiivi artikliga 15, kui pärast tagastamise tähtaja lõppemist pädeva siseriikliku asutuse täiendava kontrolli tulemusel ilmneb, et aruandes on esitatud liiga väike heitmete üldkogus ja sellest tulenevalt tagastati ebapiisav hulk ühikuid. Liikmesriikide ülesanne on vastavalt direktiivi 2003/87 artikli 16 lõikele 1 kehtestada karistused, mida sellises olukorras võib kohaldada.
43

Kolmandaks väidavad apellandid, et Üldkohus ei põhjendanud õiguslikult piisavalt, miks ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 tagasi nende argumendi, mille kohaselt rikkus komisjon LGD kaitseõigusi sellega, et ta järeldas, et rikkumine mõjutas LGD sisemüüki tema emaettevõtjatele. Selles suhtes on nimelt vastuoluline järeldada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111, et „vastuväide hagejate müügi kohta LGE‑le ja Philipsile nähtub juba vastuväiteteatisest”, samas kui selle kohtuotsuse punktis 99 märkis Üldkohus, et „on tõsi, et vastuväiteteatises ei kinnitata selgesõnaliselt, et kartell mõjutas hagejate müüki LGE‑le ja Philipsile”. Kui LGD oleks aga teadnud vastuväiteteatise esitamise ajal, et komisjon kavatseb trahvi arvutamisel arvestada ka tema sisemüügiga tema emaettevõtjatele põhjusel, et see müük toimus turul, mida kartell mõjutas, oleks LGD saanud esitada selle kohta oma asjakohased argumendid, selle asemel et selgitada põhjuseid, miks ühe kontserni sees toimunud müüki ei tule üldjuhul trahvi arvutamisel arvesse võtta.
50

Komisjon piirdub antud juhul selle kohta märkimisega, et HSE on riigi harund. Kuid ta ei selgita selle asutuse rolli peale selle, et too on alla kirjutanud käesoleva otsuse punktis 14 mainitud kompromisskokkuleppele, millele on lisatud kollektiivleping ja tüüptööleping. Käesoleva otsuse punktidest 16–44 nähtuvalt ei ole komisjon aga tõendanud, et kaks viimati nimetatud dokumenti kujutaksid endast praktikat, mis on vastuolus direktiiviga 2003/88.
2

Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL] artikli [108] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artiklis 14 on sätestatud: „1. Kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada (edaspidi „tagastamisotsus”). Komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus [liidu] õiguse üldpõhimõttega. 2. Vastavalt tagastamisotsusele kuuluvad tagastatava abi hulka intressid, mille kohase määra kinnitab komisjon. Intressi makstakse ajavahemiku eest, mil ebaseaduslik abi oli abisaaja käsutuses, kuni selle tagastamise kuupäevani. 3. Ilma et see piiraks Euroopa [Liidu] Kohtu poolt vastavalt [ELTL] artiklile [278] tehtud korralduste kohaldamist, toimub tagastamine viivitamata ja vastavalt kõnealuse liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel et see võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Sel eesmärgil ja juhuks, kui toimub siseriikliku kohtu menetlus, peavad kõnealused liikmesriigid võtma kõik vajalikud ja nende vastavas õigussüsteemis kättesaadavad meetmed, sealhulgas ajutised meetmed, ilma et see piiraks [liidu] õiguse kohaldamist.”
28

Sellega seoses ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et lihtsat rendilepingut tuleb eristada kapitalirendi lepingust, mille eripära on see, et rentnikule kantakse üle kõik olulised omandiõigusega seotud riskid ja hüved. See, et lepingu lõppemisel on ette nähtud vara omandiõiguse üleminek või et osamaksete diskonteeritud summa võrdub praktiliselt vara müügihinnaga, on eraldi või koos võetuna kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks määrata, kas lepingut saab pidada kapitalirendi lepinguks (vt selle kohta kohtuotsus Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, punkt 38).
39

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et neid sätteid ei kohaldata tegevusele, mis seisneb inimorganite või inimeselt võetud proovide transportimises meditsiiniliste analüüside või meditsiinilise abi või ravi eesmärgil kolmanda isiku poolt, kes on füüsilisest isikust ettevõtja ning kelle teenused hüvitatakse kliinikutele ja laboratooriumidele sotsiaalkindlustusest. Eelkõige ei saa sellisele tegevusele anda käibemaksuvabastust seoses tehingutega, mis on otseselt seotud sama laadi meditsiiniteenustega, nagu on ette nähtud artikli 13 A osa lõike 1 punktis b, kuna kolmandast isikust füüsilisest isikust ettevõtjat ei saa käsitada „avalik-õigusliku organisatsioonina” ning ta ei ole liigitatav avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes tegutseva „haigla”, „meditsiini- või diagnostikakeskuse” või teiste „nõuetekohaselt tunnustatud sama laadi asutustena”.
22

Kuna CO Sociedad de Gestión y Participacióni jt hinnangul on direktiiviga 92/49 igal juhul vastuolus see, et tunnustatakse DNB võimalust siduda põhikohtuasjas arutusel olevad sekkumatustõendid erinõuetega, siis esitasid nad Rechtbank Rotterdami otsuse peale apellatsioonkaebuse College van Beroep voor het bedrijfslevenile (majandusalaseid haldusasju lahendav apellatsioonikohus); samal ajal esitas ka DNB selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Selles kohtus märkisid CO Sociedad de Gestión y Participacióni jt, et direktiivi 92/49 sätetega direktiivi 2007/44 sõnastuses on seatud eesmärk „ühtlustada” asjakohane kord ja usaldusväärsuse hindamine „suurimal võimalikul määral”, nagu osutab viimasena nimetatud direktiivi põhjendus 6. Kuna need sätted ei näe aga ette, et siseriiklik asutus, kelle pädevuses on kiita heaks kahjukindlustusseltsis olulise osaluse omandamine või suurendamine (edaspidi „pädev siseriiklik asutus”), võib siduda piirangute või nõuetega otsuseid, millega ta kiidab heaks kavandatava olulise osaluse omandamise või suurendamise kahjukindlustusseltsis, siis tuleb direktiivi 92/49 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et ametiasutus võiks neid otsuseid selliste piirangute või nõuetega siduda.
32

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades, tuleb esitatud küsimustele vastata, et selleks et põllumajandustootjale, kes on sordiomanikuga lepingut sõlmimata kasutanud kaitstud sordi saagist saadud paljundusmaterjali (põllumajandustootmisest saadud seemned), laieneks määruse nr 2100/94 artiklis 14 ette nähtud erand kohustusest saada asjaomase sordi omanikult luba, peab põllumajandustootja maksma õiglase eranditasu tähtajaks, mis lõpeb enne selle turustusaasta lõppu, mil ta kõnealust sorti kasutas, see tähendab hiljemalt uuesti külvamise kuupäevale järgnevaks 30. juuniks.
3

Määruse nr 207/2009 artikli 9 „Ühenduse kaubamärgiga antavad õigused” lõikes 1 on määratletud ühenduse kaubamärgi omanikule antavad õigused. Selles õigusnormis on ette nähtud: „Ühenduse kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõikidel kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus ilma tema loata: a) kõiki tähiseid, mis on identsed ühenduse kaubamärgiga, kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks on registreeritud ühenduse kaubamärk; b) kõiki tähiseid, kui identsuse või sarnasuse tõttu ühenduse kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu ühenduse kaubamärgi ja tähisega kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et avalikkus võib need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et tähist seostatakse kaubamärgiga; […]”.
44

Tuleb aga tuvastata, et hüpoteesi korral, et on tuvastatud, et varasema ja hilisema transiidiprotseduuri raames veetud kaup on sama, kusjuures hilisem transiidiprotseduur lõpetati nõuetekohaselt, on need tingimused täidetud. Nimelt ei mõjuta esiteks ainuüksi asjaolu, et varasemat transiidiprotseduuri ei lõpetatud nõuetekohaselt, vastust küsimusele, kas kauba olukorra lahendamiseks vajalikud formaalsused täideti tagantjärele. Teiseks esitati sellise hüpoteesi puhul kaup tegelikult sihttolliasutuses puutumatul kujul.
20

Pärast seda, kui Vrhovno sodišče (ülemkohus) oli meelde tuletanud, et talle on siduvad esimeses kohtuastmes tuvastatud asjaolud, märkis ta, et neist ilmneb kõigepealt, et puurkaevud RgS‑2/88 ja V‑3/66‑70 saavad vee samast põhjaveekihist ja täpsustas selles osas, et mõiste „ühine põhjaveekiht” tähendab „samast põhjaveekihist pärit põhjaveekogumit”. Seejärel tõi ta esile, et ministeerium on 3. juuli 2001. aasta otsusega tunnustanud puurkaevudest V‑3/66‑70 ja RgS‑2/88 ammutatud vett müüginimetusega Donat Mg loodusliku mineraalveena, kuigi selle otsuse adressaadiks olnud äriühing Droga Kolinska d.d. ei oma luba kasutada puurkaevust RgS‑2/88 võetud vett – kuna see luba kuulub 14. veebruari 2008. aasta otsuse alusel HSR‑ile – ja seega ei või Droga Kolinska d.d. seda vett müüginimetuse Donat Mg all turustada. Lõpuks märgib ta, et looduslik mineraalvesi Donat Mg on kantud Sloveenias tunnustatud looduslike mineraalvete registrisse ja liikmesriikide tunnustatud looduslike mineraalvete loetellu (ELT 2013, C 95, lk 38), kus allikana on märgitud allikas Donat.
16

Nende küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas EÜ artikli 39 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et liikmesriik sellise mitteresidendist töötaja tulu maksustamisel, kes töötas selles liikmesriigis osa aastast enne tööleasumist teises riigis, keeldub andmast töötajale maksusoodustust, millega võetaks arvesse tema isiklikku ja perekondlikku olukorda, põhjendusel, et kuigi ta on saanud selles liikmesriigis kogu või peaaegu kogu oma tulu sel perioodil, ei moodusta see põhiosa tema maksustatavatest sissetulekutest kogu aasta jooksul. Samuti on tal küsimus, kas asjaolu, et töötaja lahkus, asumaks tööle kolmandas riigis, mitte mõnes liidu liikmesriigis, võib mõjutada seda tõlgendust.
29

Mis puudutab teiseks väidetavat vastuolu põhikohtuasja riigisisese menetluse ning ELTL artiklitega 263 ja 267 kehtestatud süsteemi vahel, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohus on korduvalt avaldanud oma seisukohta nende eelotsusetaotluste vastuvõetavuse kohta, mis käsitlevad teisese õiguse aktide kehtivust ja mis on esitatud õiguspärasuse kontrollimise menetluses (judicial review), mis on ette nähtud Ühendkuningriigi õiguses. Tuginedes asjaolule, et riigisisese õiguse alusel võisid huvitatud isikud esitada kaebuse selleks, et kontrollitaks liidu õigusakti rakendamisele suunatud Ühendkuningriigi valitsuse kavatsuse või kohustuse õiguspärasust, leidis Euroopa Kohus, et eraõiguslike isikute võimalus viidata liikmesriigi kohtus liidu üldakti kehtetusele ei sõltu sellest, kas mainitud üldakti osas on riigisisese õiguse alusel juba tegelikult võetud rakendusmeetmeid. Piisab sellest, et liikmesriigi kohtu menetluses on reaalne õigusvaidlus, mille käigus niisuguse akti kehtivuse küsimus kaudselt üles kerkib (vt selle kohta kohtuotsused British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, punktid 36 ja 40, ning Intertanko jt, C‑308/06, EU:C:2008:312, punktid 33 ja 34). Samas nähtub eelotsusetaotlusest, et käesolevas asjas on see tingimus täidetud.
1.

Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95, Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et mõistest „pädev asutus” nimetatud sätte tähenduses tuleb aru saada nii, et see on asutus, kellel on siseriiklike õigusnormide kohaselt pädevus asjaomaseid uurimis‑ ja menetlustoiminguid teha ja see asutus võib olla muu asutus kui see, kes on pädev rahalisi vahendeid andma või nõudma tagasi liidu finantshuve kahjustades põhjendamatult saadud summad.
47

Lisaks ilmneb Euroopa Kohtule Poola Vabariigi esitatud seisukohtadest, et aktid, millele see liikmesriik tugineb oma väidetes, et on kõnealused direktiivid nõuetekohaselt üle võtnud, on õiguslikult olemuselt erinevat laadi ning sisaldavad nii mittesiduvaid akte kui ka karistus‑ ja tsiviilõiguses üldkohaldatavaid sätteid. Pidades silmas kõnealuste direktiividega kehtestatud kohustuste konkreetset olemust ja nende direktiividega taotletud rahvatervise kaitsmise eesmärki, ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 37 viidatud kohtupraktikast tulenevate konkreetsuse, täpsuse ja selguse nõuetega kooskõlas see, kui need direktiivid võetakse üle suure hulga aktidega, millega kaasneb teatavat tüüpi kudede ja rakkude väljajätmine peamise ülevõtmisakti kohaldamisalast, samas kui need on nimetatud direktiividega hõlmatud. Neil asjaoludel ei ole kõnealustes direktiivides ette nähtud ühtse raamistikuga hõlmatud õigussubjektidel võimalus üksnes nende aktide pinnalt Euroopa Kohtu kohtupraktikas nõutud õiguskindlusega täiel määral tutvuda oma õiguste ja kohustustega.
14

Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et seadme klassifitseerimisel KN‑i tuleb üldisi kirjeldusi sisaldavatele alamrubriikidele eelistada alamrubriiki, mis kirjeldab seda seadet täpsemalt. Nimetatud kohus leiab, et KN‑i esimese osa I jao A-osa 3. üldreegli punktis a sätestatud klassifitseerimise üldreegli kohaldamiseks nõutavad tingimused ei ole täidetud, kuna põhikohtuasjas käsitletavad lugerid ei ole klassifitseeritavad kahte alamrubriiki. Nimelt ei anna KN‑i alamrubriik 8543 70 90 muud klassifitseerimise võimalust kõnealuse klassifitseerimise üldreegli tähenduses. Kuna see on üksnes jääkalamrubriik, siis saab seda kohaldada üksnes juhul, kui kaupa ei ole võimalik klassifitseerida täpsemasse alamrubriiki, kuid põhikohtuasjas ei ole see nii.
50

Eelkõige on selle eesmärk, et professionaalsed põllumajandustootjad ei peaks kandma nii suuri uue maa soetamiskulusid, et see seaks ohtu nende tootmisettevõtete rentaabluse.
50

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 89/104 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et ühes või mitmes liikmesriigis registreeritud kaubamärgi omanik võib vastu olla sellele, et kolmas isik laseb kohaldada selle kaubamärgiga kaupade suhtes aktsiisi peatamise korda pärast seda, kui need kaubad on toodud ilma kaubamärgi omaniku nõusolekuta EMP‑sse ja lastud vabasse ringlusse.
46

Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 94/11 artikleid 3 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt on muu hulgas keelatud selliste jalatsite nahast osiste turuleviimine, mis on pärit mõnest teisest liikmesriigist või kolmandast riigist ja mis on viimasel juhul juba mõnes teises liikmesriigis või asjaomases liikmesriigis turule viidud, kui neil toodetel puudub päritolumärgistus.
56

Kõikidest eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisugused klientide jagamise kokkulepped nagu põhikohtuasjas erapensionifondide vahel sõlmitud kokkulepped on keelatud kokkulepped, millel on konkurentsivastane eesmärk, ning nende isikute arv, keda need kokkulepped puudutavad, ei ole siseturu piires konkurentsi piiramise tingimuse hindamisel asjakohane.
7

Direktiivi 2004/38 artiklis 12 „Pereliikmete elamisõiguse säilitamine liidu kodaniku surma või lahkumise korral” on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei mõjuta liidu kodaniku surm või lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist tema pereliikmete elamisõigust, kes ei ole liikmesriigi kodanikud. Enne alalise elamisõiguse saamist peavad asjaomased isikud vastama artikli 7 lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustele. 2. Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei kaota liidu kodaniku surma korral elamisõigust tema pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kes on elanud pereliikmetena vastuvõtvas liikmesriigis vähemalt ühe aasta enne liidu kodaniku surma. Enne alalise elamisõiguse saamist on asjaomaste isikute elamisõiguse tingimuseks nõue, mille kohaselt nad peavad suutma tõendada, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis. „Piisavad vahendid” on määratletud artikli 8 lõikes 4. Need pereliikmed säilitavad oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel. 3. Liidu kodaniku vastuvõtvast liikmesriigist lahkumise või surma tõttu ei kaota sõltumata kodakondsusest kuni õpingute lõpuni elamisõigust tema lapsed või vanem, kes lapsi tegelikult hooldab, kui lapsed elavad vastuvõtvas liikmesriigis ja on kantud õppimise eesmärgil õppeasutuse nimekirja.”
3

Määruse nr 1889/2005 põhjendused 1–3, 5, 6 ja 13 on sõnastatud järgmiselt: „(1) Üheks ühenduse ülesandeks on edendada ühenduse kõigis osades majandustegevuse harmoonilist, tasakaalustatud ning säästvat arengut ühisturu ning majandus- ja rahaliidu rajamise teel. Antud eesmärgil kujutab siseturg endast sisepiirideta ala, kus on tagatud kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine. (2) Ebaseaduslikust tegevustest saadud tulude kasutuselevõtmine rahandussüsteemis ja nende rahapesujärgne investeerimine kahjustab usaldusväärset ja säästvat majandusarengut. Sellest tulenevalt kehtestas nõukogu 10. juuni 1991. aasta direktiiviga 91/308/EMÜ (rahandussüsteemi rahapesu eesmärgil kasutamise vältimise kohta) [EÜT L 166, lk 77; ELT eriväljaanne 09/01, lk 153] ühenduse mehhanismi rahapesu vältimiseks krediidi- ja finantseerimisasutuste kaudu teostatavate tehingute ning teatavat liiki kutsealade jälgimise teel. Kuna on olemas oht, et selle mehhanismi kohaldamine toob kaasa ebaseaduslikul eesmärgil toimuva sularaha liikumise kasvu, tuleks direktiivi [91/308] täiendada ühendusse sisse toodava või ühendusest välja viidava sularaha kontrollsüsteemiga. (3) Praegu kohaldavad selliseid kontrollsüsteeme vaid vähesed liikmesriigid, toimides vastavalt siseriiklikele õigusaktidele. Erinevused õigusaktides kahjustavad siseturu nõuetekohast toimimist. Seetõttu tuleks põhielemendid ühenduse tasandil ühtlustada, et tagada ühenduse piire ületavate sularaha liikumiste kontrollimise samaväärne tase. Selline ühtlustamine ei tohiks siiski mõjutada liikmesriikide õigust kohaldada asutamislepingu kehtivate sätete kohaselt ühendusesiseste sularaha liikumiste suhtes siseriiklikke kontrollimisi. […] (5) Sellest tulenevalt tuleks ühendusse siseneval või ühendusest lahkuval füüsilisel isikul kaasasoleva sularaha suhtes kohaldada kohustusliku deklareerimise põhimõtet. Nimetatud põhimõte võimaldaks tolliasutustel koguda teavet selliste sularaha liikumiste kohta ja vajaduse korral seda teavet teistele ametiasutustele edastada. […] (6) Pidades silmas selle ennetavat eesmärki ja tõkestavat olemust, peaks deklareerimiskohustust täitma ühendusse sisenemisel või ühendusest lahkumisel. Et ametiasutuste meetmed keskenduksid märkimisväärsetele sularaha liikumistele, tuleks nimetatud kohustust siiski kohaldada vaid 10000 EUR või seda summat ületavate sularahaliikumiste suhtes. Samuti tuleks täpsustada, et deklareerimiskohustust kohaldatakse sularaha kaasas kandva füüsilise isiku suhtes olenemata sellest, kas nimetatud isik on sularaha omanik. […] (13) Pädevate asutuste volitused peaksid olema täiendatud liikmesriikide kohustusega kehtestada karistusi. Karistusi tuleks siiski kohaldada vaid käesoleva määruse kohase deklaratsiooni tegemata jätmisel.”
55

Mis puudutab siiski direktiivi 2002/96 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud erandit, siis selle direktiivi tähenduses elektri- ja elektroonikaseade, mida nagu kõnealuseid ajameid saab igal ajal eemaldada või uuesti paigaldada ja/või hoone varustusele lisada, ei saa välja jääda selle direktiivi kohaldamisalast ainuüksi põhjusel, et see on „mõeldud [kõnealuse] varustusega ühendamiseks”. Sellise tõlgendusega jäetaks nimelt suur osa elektri- ja elektroonikaseadmeid, mis kuuluvad sõnaselgelt I A lisas loetletud kategooriatesse, direktiivi 2002/96 kohaldamisalast välja ainult põhjusel, et need on kinnitatud hoone külge või et need on ühendatud selle elektrivõrku, ning järelikult oleks see tõlgendus vastuolus direktiivi eesmärkidega.
37

Muudetud määruse nr 539/2001 artikli 1 lõike 4 punkt f on seotud vastastikkuse põhimõtte rakendamise mehhanismi teise etapiga. Kui hoolimata viisavabaduse valikulisest peatamisest, mis tuleneb määruse artikli 1 lõike 4 punkti e alusel vastu võetud rakendusaktist, jätab asjaomane kolmas riik oma viisanõude jõusse vähemalt ühe liikmesriigi kodanike suhtes, siis on määruse artikli 1 lõike 4 punktis f ette nähtud, et komisjon võtab vastu delegeeritud akti, millega peatatakse 12 kuuks kõnealuse kolmanda riigi kõigi kodanike suhtes viisanõude vabastus, mis tuleneb sellest, et riik on kantud määruse II lisasse, ning teeb lisas viite „joonealusele märkusele, milles märgitakse, et kõnealuse kolmanda riigi suhtes on viisanõudest vabastus peatatud, ning täpsustatakse selle peatamise kestus”.