KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 22. oktoobril 20091( )

Kohtuasi C‑197/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Prantsuse Vabariik

ja

kohtuasi C‑198/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Austria Vabariik

ja

kohtuasi C‑221/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Iirimaa

Miinimumhinnad – Tubakatooted – Direktiiv 95/59/EÜ – Tervisekaitse

I. Sissejuhatus

1. Käesolevate liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste ese on taas liikmesriikide õigusnormid, millega määratakse kindlaks tubakatoodete miinimumhinnad. Komisjon leiab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuginedes, et seeläbi rikuvad asjaomased liikmesriigid nõukogu 27. novembri 1995. aasta direktiivi 95/59/EÜ muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu( ) artikli 9 lõiget 1.

2. Kostjateks olevad liikmesriigid väidavad sisuliselt, et vastupidi Euroopa Kohtu senisele praktikale ei ole miinimumhindade kindlaksmääramine direktiiviga 95/59 vastuolus ja on õigustatud vähemasti tervisekaitse seisukohalt. Selles osas tuginevad asjaomased liikmesriigid Maailma Tervishoiuorganisatsiooni (WHO) tubakatoodete tarbimise piiramist käsitlevale raamkonventsioonile.( )

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

3. Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teine ja kolmas lõik sätestavad:

„Ühenduse tootjad, nende ühenduses asuvad müügiesindajad või volitatud esindajad ja kolmandatest riikidest tubakat importivad isikud võivad vabalt määrata oma toodete jaemüügi maksimumhinnad igas liikmesriigis, kus nende tooted on tarbimiseks kättesaadavad.

Teises lõigus sätestatu ei takista siiski hinnataseme kontrolli ja fikseeritud hindasid käsitlevate siseriiklike õigusaktide rakendamist, tingimusel et see on kooskõlas ühenduse õigusaktidega.”

B. Rahvusvaheline õigus

4. WHO raamkonventsiooni artikkel 6 „Hinna- ja maksumeetmed tubakanõudluse vähendamiseks” näeb ette järgmist:( )

„1. Konventsiooniosaline tunnistab, et hinna- ja maksumeetmed on tubaka tarbimise vähendamiseks tõhus ja oluline vahend, eriti noorte hulgas.

2. Piiramata konventsiooniosalise suveräänset õigust määrata ning kehtestada oma maksupoliitika, seab konventsiooniosaline tubaka tarbimise levikut vähendades oma tervishoiueesmärgid ja vajaduse korral võtab või säilitab meetmeid, mis võivad hõlmata järgmist:

a) tubakatoodete suhtes maksupoliitika ja vajaduse korral hinnapoliitika rakendamine tervishoiueesmärkide nimel, et vähendada tubaka tarbimist […]”.

C. Siseriiklik õigus

1. Prantsusmaa

5. Prantsusmaa Code général des impôts’d (maksuseadustik) muudeti 9. augusti 2004. aasta seadusega. Viidatud seadus näeb ette sigarettide minimaalse lubatava müügihinna kindlaksmääramise. Asjaomane sigarettide miinimumhind kehtestatakse määrusega turu keskmise müügihinna alusel. Peale selle lisati Code de la santé publique’isse (rahvatervise seadustik) keeld müüa tubakatooteid alandatud hinnaga, kuna see oleks vastuolus rahvatervise eesmärkidega.

2. Austria

6. Austria Tabakgesetz’i (tubakaseadus) paragrahvi 2 lisati 2006. aasta föderaalseadusega lõik, mis annab Austria tervishoiuministrile pädevuse kehtestada tubakatoodete tarbimise ennetamist silmas pidades minimaalse hinnataseme tagamiseks määrusega tubakatoodete jaemüügi miinimumhind. Tubakatoodete müümine kõnealusest kindlaksmääratud jaemüügi miinimumhinnast madalama hinnaga on keelatud. Vastavalt viidatud seaduse alusel antud määrusele, mis reguleerib miinimumhinda, on ühe sigareti jaemüügi miinimumhind vähemalt 92,75% eelmisel kalendriaastal müüdud sigarettide kaalutud keskmisest müügihinnast.( )

3. Iirimaa

7. Iirimaa 1978. aasta tubakaseaduse artikli 2 lõike 2 punkti i kohaselt võib määrusega keelata tubakatoodete müügi hindadega, mis on oluliselt madalamad kui sarnaste tubakatoodete hinnad teataval ajal, kui asjaomase ministri hinnangul võib kõnealuste madalamate hindadega müüki pidada teatavat liiki müügiedenduseks.

8. Iirimaa 1991. aasta tubakatooteid käsitleva määruse artikli 16 lõige 1 näeb ette, et jaekaubanduses ei tohi teatavat kaubamärki kandvaid tubakatooteid müüa madalama hinnaga, kui on selle kaubamärgi puhul tavapärane. Sama määruse artikkel 17 sätestab, et jaekaubanduses ei tohi müüa tubakatooteid hinnaga, mille osas on pädev minister teinud järelduse, et kõnealuse toote müük selle hinnaga kujutab endast müügiedendust. Niinimetatud Memorandum of Clarification selgitab, et müügiedendusmeetmega on tegemist juhul, kui sigarettide müügihind on enam kui 3% madalam selle tootekategooria kaalutud keskmisest müügihinnast.

III. Kohtueelne menetlus ja poolte nõuded

9. Komisjon leiab, et eespool nimetatud siseriiklikud õigusnormid on vastuolus direktiivi 95/59 artikli 9 lõikega 1, sest need määravad kindlaks sigarettide ja/või muude tubakatoodete miinimumhinnad. Seetõttu algatas komisjon asjaomased liikmesriikide kohustuste rikkumise menetlused. Olles saatnud liikmesriikidele märkuste esitamise nõude (märgukiri), edastas komisjon liikmesriikidele 28. juunil 2006 (Prantsusmaale), 27. juunil 2007 (Austriale) ja 15. detsembril 2006 (Iirimaale) põhjendatud arvamuse. Iirimaale esitas komisjon 7. juulil 2004 veel ühe põhjendatud arvamuse, mis sisaldas EÜ artikli 10 rikkumise väidet.

10. Kuna liikmesriigid viidatud arvamuste alusel meetmeid ei võtnud, esitas komisjon käesolevates kohtuasjades menetletavad hagid.

11. Komisjon palub kohtuasjas C‑197/08

– tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik jättis jõusse Prantsusmaal tarbimiseks ringlusse lubatavate sigarettide suhtes kohaldatava miinimumhindade süsteemi ning keelu müüa tubakatooteid alandatud hinnaga, mis on vastuolus rahvatervise eesmärkidega, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud direktiivi 95/59 artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;

– mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

12. Prantsuse Vabariik palub

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

13. Komisjon palub kohtuasjas C‑198/08

– tuvastada, et kuna Austria Vabariik võttis vastu ja jättis kehtima õigusnormid, millega riiklikul tasandil kehtestatakse sigarettidele ning sigarettideks keeratavale peeneks lõigatud valmistubakale müügi miinimumhinnad, siis on Austria Vabariik rikkunud direktiivi 95/59 artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;

– mõista kohtukulud välja Austria Vabariigilt.

14. Austria Vabariik palub

– jätta komisjoni hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

15. Komisjon palub kohtuasjas C‑221/08

– tuvastada, et

– kuna Iirimaa kehtestas sigarettide jaemüügi miinimum- ja maksimumhinnad, siis on Iirimaa rikkunud direktiivi 95/59 artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;

– kuna Iirimaa jättis esitamata teabe kohaldatavate Iiri õigusaktide kohta, mis on vajalik selleks, et komisjon saaks täita oma kohustust teostada järelevalvet direktiivi 95/59 täitmise üle, on Iirimaa rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi;

– mõista kohtukulud välja Iirimaalt.

16. Iirimaa palub

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

17. Kõik kolm liikmesriiki ja komisjon osalesid ühisel kohtuistungil.

18. Kuna eeltoodud menetlustes esitatud küsimused on sisuliselt identsed, siis uurin neid liidetud ettepanekus.

IV. Õiguslik hinnang

19. Vaidlusalused õigusnormid kehtestavad sigarettide ja/või muude tubakatoodete müügi miinimumhinnad kõnealuse direktiivi tähenduses. Vastupidi Iirimaa väitele ei ole asjaomase miinimumhinna puhul oluline, kas selle on vahetult kindlaks määranud riiklik ametiasutus või põhineb see – nagu käesolevates asjades – keskmistel turuhindadel. Otsustav on tõsiasi, et tootjad ei või neis kolmes liikmesriigis müüa oma tubakatooteid hinnaga, mis on madalam kui teatav hind, mida ei kehtesta tootjad.( ) Käesolevate liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste keskmes on küsimus, kas asjaomaste miinimumhindade riiklikul tasandil kindlaksmääramine on vastuolus direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teise lõiguga või laieneb sellele artikli 9 lõike 1 kolmandas lõigus sisalduv reservatsioon.

A. Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 tõlgendamine

20. Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teine lõik näeb ette, et tootjad ja tubakat importivad isikud võivad vabalt määrata oma toodete jaemüügi maksimumhinnad.

21. Enne kui asuda tõlgendama direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teist lõiku, tuleb lühidalt selgitada selle sätte õiguslikku konteksti.

22. Direktiiv 95/59 reguleerib tubakatoodete maksustamist tarbimist mõjutavate maksudega. Nende maksude struktuur on kindlaks määratud direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2 ning artiklis 16. Viidatud sätete kohaselt maksustatakse sigaretid „jaemüügi maksimumhinna põhjal” proportsionaalse aktsiisiga ja „tooteühikult arvestatava” eriaktsiisiga. Direktiivi sätete kohaselt on jaemüügi maksimumhind seega proportsionaalse aktsiisi arvutamise ja sissenõudmise alus.

23. Asjaolu, et artikkel 9 käsitleb jaemüügi maksimumhinda, tuleneb direktiivis ette nähtud maksude sissenõudmise viisist. Viidatud maksimumhind on proportsionaalse aktsiisi arvutamise alus. Kui asjaomane maks määratakse kindlaks jaemüügihinna alusel, tagab maksimumhinna kindlaksmääramine, et tootja ei deklareeri maksu sissenõudmise ajal maksukoormuse vähendamise eesmärgil madalamat hinda kui see, millega tooted hiljem müüakse. Järelikult on maksimumhinna kindlaksmääramine maksualane tagatis, mis hoiab ära kirjeldatud viisil toimimise.( )

24. Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi artikli 9 lõike 1 teise lõigu sõnastus ei sisalda otseselt miinimumhindade kehtestamise keeldu. Artikli 9 lõike 1 teine lõik näeb üksnes ette, et tootjad võivad „vabalt” määrata oma toodete jaemüügi maksimumhinnad.

1. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika

a) Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teine lõik

25. Euroopa Kohus on juba korduvalt otsustanud, et direktiivi artikli 9 lõike 1 teises lõigus antud õigusest määrata vabalt toodete jaemüügi maksimumhinnad tuleneb keeld kehtestada miinimumhinnad riiklikul tasandil. Euroopa Kohus tuvastas, et jaemüügi miinimumhinna kindlaksmääramine riiklike asutuste poolt piirab vältimatult tootjate ja importijate vabadust määrata kindlaks jaemüügi maksimumhind, kuna see ei või jääda mingil juhul madalamaks kui ettenähtud miinimumhind.( )

26. Euroopa Kohus leiab, et artikli 9 eeltoodud tõlgendust toetab direktiivi mõte ja eesmärk. Direktiivi põhjendustest 2 ja 3 tuleneb, et aktsiisi struktuuri ühtlustamine peaks eelkõige vältima samasse rühma kuuluvate eri tubakatoodete kategooriate konkurentsi moonutamist maksustamisel ja avama liikmesriikide turud.( )

27. Seega on siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad tubakatoodetele siduvad hinnad, direktiiviga vastuolus, sest need ei võimalda tootjatel hindu vabalt kindlaks määrata ja moonutavad seetõttu ausat konkurentsi.

28. Euroopa Kohus tugineb tõlgendamisel eelkõige direktiivi põhjendusele 7, mis toob esile, et konkurentsist tulenevad nõuded eeldavad kõikide tubakatoodete rühmade vabalt kujunenud hindade süsteemi. Vaba hinnakujunduse reegel tubakatoodete müügi valdkonnas väljendab ka teistes põhjendustes märgitud põhimõtet, mille kohaselt toimub tavapärastes konkurentsitingimustes kaupade vaba liikumine.( )

b) Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 kolmanda lõigu reservatsioon

29. Direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 kolmas lõik sätestab, et teises lõigus sätestatu ei takista siiski hinnataseme kontrolli ja fikseeritud hindasid käsitlevate siseriiklike õigusaktide rakendamist.

30. Euroopa Kohus on oma senises praktikas tõlgendanud kõnealust reservatsiooni kitsalt ja ei ole teinud selle põhjal järeldust, et miinimumhindade riiklikul tasandil kindlaksmääramine on lubatud.

31. Euroopa Kohus toob esile selle, et kolmandas lõigus nimetatud reservatsioon tuleb viia kooskõlla teises lõigus sõnastatud vaba hinnakujunduse põhimõttega.( ) Sellest vaatenurgast lähtudes ei saa väljendit „hinnataseme kontroll” tõlgendada nii, et see jätab liikmesriikidele pädevuse määrata tubakatoodete hind kindlaks kaalutlusõiguse alusel, sest nii ulatusliku pädevuse teostamine võtaks vaba hinnakujunduse põhimõttelt lõpuks siiski igasuguse kasuliku mõju.( )

32. Euroopa Kohus peab „hinnataseme kontrolli käsitlevate siseriiklike õigusaktide” all silmas ainult üldiseid meetmeid, mille eesmärk on piirata hinnatõusu.( ) Ühtlasi ei tule määratlust „fikseeritud hindasid käsitlevad siseriiklikud õigusaktid” mõista nii, et see lubab liikmesriikidel kindlaks määrata miinimumhinnad. Pigem tuleb viidatud tekstiosa mõista nii, et sellega peetakse silmas sellist hinda, mis pärast tootja või importija poolt kindlaksmääramist ja riikliku ametiasutuse heakskiitu on siduv jaemüügi maksimumhinnana ja millest tuleb kinni pidada igal turustamise etapil kuni lõpptarbijale müümiseni.( ) Väljend „fikseeritud hinnad” kõnealuse sätte tähenduses hõlmab seega tootja määratud hinda, mitte aga riiklikul tasandil kehtestatud hinda. Selline mehhanism peab ära hoidma selle, et eelnevalt kindlaks määratud hinna ületamine seab ohtu maksutulude terviklikkuse.( )

2. Vahekokkuvõte

33. Euroopa Kohtu senise praktika kohaselt on tubakatoodete miinimumhindade riiklikul tasandil kindlaksmääramine seega vastuolus direktiivi 95/59 artikli 9 lõikega 1.

3. Vajadus muuta väljakujunenud kohtupraktikat?

34. Käesolevates liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustes paluvad kostjateks olevad liikmesriigid Euroopa Kohtul veel kord läbi vaadata oma senine praktika artikli 9 lõike 1 tõlgendamise osas. Kehtivaid õigusnorme ja direktiivi eesmärki ning viimaseid suundumusi rahvusvahelisel tasandil arvesse võttes ei tohiks miinimumhindu käsitlevaid õigusnorme enam pidada direktiiviga vastuolus olevateks.

a) Direktiivi 95/59 eesmärki käsitlevad väited

35. Eelkõige Austria valitsus väidab, et pidades silmas direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teise lõigu õiguslikku alust, ei saa seda sätet mõista kui miinimumhindade kehtestamise keeldu.

36. Austria viitab sellele, et direktiiv 95/59 tugineb EÜ asutamislepingu artiklile 99 (praegu EÜ artikkel 93) ja seega asutamislepingu sättele, mille eesmärk on kaudsete maksude ühtlustamine. Järelikult on direktiivi kohaldamisala puhtalt maksuõigusliku olemusega. Kostjateks olevad liikmesriigid väidavad veel, et direktiivist ei ilmne, et selle koostamisel on arvesse võetud rahvatervise kaitse kaalutlusi. Seetõttu ei saa direktiivi mõista nii, et see keelab liikmesriikidel põhimõtteliselt võtta miinimumhindade kehtestamise teel meetmeid rahvatervise kaitseks.

37. Seda Austria valitsuse esitatud väidet ei saa kohe ümber lükata. Direktiivi 95/59 õiguslik alus on tõepoolest asutamislepingu säte, mille eesmärk on kaudsete maksude ühtlustamine, ja seega kujutab direktiiv endast eelkõige tehnilist reguleerivat süsteemi tubakatoodete maksustamiseks ühenduses. See ühtlustab tubakatoodete aktsiisiga maksustamise viisi ning näeb seejuures näiteks proportsionaalse aktsiisi arvestamise alusena ette jaemüügi maksimumhinna. Tubakatoodete miinimumhinna kehtestamise keeld ei tundu esmapilgul olevat maksude ühtlustamise osa.

38. Liikmesriikidega tuleb nõustuda ka selles osas, et direktiivi põhjendustest ei tulene otseselt see, et direktiivi koostamisel on arvesse võetud rahvatervise kaitsega seotud kaalutlusi ja tubakatoodete tarbimise piiramise tähtsust. See järeldus ei ole üllatav, kuna direktiivi 95/59 iseloomustab peamiselt see, et sellega kodifitseeritakse vanemad, pärast 1972. aastat vastu võetud direktiivid. 1972. aastal oldi tubakatoodete tarbimise ohtudest parimal juhul vähesel määral teadlikud. Seda arvestades võib pidada põhjendatuks direktiivi artikli 9 lõike 1 sellist tõlgendust, mille kohaselt ei ole liikmesriikidel keelatud võtta võitluses tubakatoodete tarbimise vastu meetmeid, ilma et direktiivist ühtlasi nähtuks, et tubakatoodete tarbimise tõhusat piiramist on piisavalt arvesse võetud direktiivis endas. Samas on omaette küsimus, kas liikmesriikide kõnealused meetmed on kooskõlas ühenduse muude õigusnormidega, eeskätt EÜ artikliga 28.

39. Direktiivi artikli 9 lõike 1 senisest kohtupraktikast erinevat tõlgendust ei toeta siiski direktiivi sõnastus, mis sõnaselgelt märgib ainult jaemüügi maksimumhinna vabalt määramist. Euroopa Kohus leiab õigustatult, et riiklikul tasandil kehtestatud miinimumhindade puhul ei saa enam piiranguteta rääkida sellest, et tootjad määravad hinna vabalt. Tootja määratav hind ei saa enam jääda madalamaks riiklikul tasandil kehtestatud miinimumhinnast.

40. Direktiivi artikli 9 lõike 1 teine lõik, mille kohaselt võib tootja jaemüügi maksimumhinna vabalt määrata, on lisaks sellele kandev osa direktiivi eriregulatsioonis, mis käsitleb tarbimist mõjutavaid makse. Selleks et niisugune süsteem toimiks kooskõlas ausa konkurentsi ja kaupade vaba liikumisega, on vältimatult vajalik, et tootja määrab jaemüügi maksimumhinna vabalt. Kui liikmesriik kehtestab miinimumhinna, siis tekib oht, et seeläbi satuvad ebasoodsasse olukorda teistest liikmesriikidest pärit tootjad, kes soovivad madalama omahinna võimaldatavaid eeliseid kasutada konkurentsis sel viisil, et määravad madalama jaemüügi maksimumhinna. Miinimumhinna kindlaksmääramine neutraliseerib imporditud toote madalamast omahinnast tuleneva konkurentsieelise.

41. Seega üksnes tootja õigus määrata vabalt jaemüügi maksimumhind tagab, et direktiiviga ette nähtud maksustamissüsteem ei too kõrvalmõjuna kaasa konkurentsi moonutamist ja kaupade vaba liikumise piiramist ega ole seega vastuolus EÜ artikli 93 ühtlustamiseesmärgiga.

42. Direktiivi põhjenduse 2 kohaselt on sellise majandusliidu loomise eeltingimus, mille raames valitseb aus konkurents ja mille tunnusjooned sarnanevad liikmesriikide siseturgude omadega, see, et tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude rakendamine liikmesriikides ei moonuta konkurentsitingimusi ja ei takista tubakatoodete vaba liikumist ühenduse piires. Sellisel juhul ei või aga ka proportsionaalse aktsiisi arvestamise alus (jaemüügi maksimumhind) kaasa tuua konkurentsi moonutamist. Seepärast näeb direktiiv ette, et tootja määrab jaemüügi maksimumhinna vabalt. Selles tähenduses toob ka direktiivi põhjendus 7 esile selle, et konkurentsist tulenevad nõuded eeldavad vabalt kujunenud hindade süsteemi.

43. Viidatud kaalutlusi arvestades on Euroopa Kohtu senises praktikas direktiivi artikli 9 lõikele 1 antud tõlgendus järelikult täiesti asjakohane. Minu arvates ei ole seetõttu senisest kohtupraktikast loobumiseks alust. Seejuures tuleb ka arvesse võtta, et Euroopa Kohtu mõlemad viidatud otsused on tehtud alles üsna hiljuti. Varasemast kohtupraktikast loobumist ei toeta ka õigusemõistmise ühtsuse ja õiguskindluse põhimõte.( )

b) Väljakujunenud kohtupraktika muutmine WHO raamkonventsiooni ja nõukogu soovituse alusel?

44. Põhjendamaks loobumist varasemast kohtupraktikast, tuginevad liikmesriigid tubakatoodete tarbimise piiramist käsitlevale WHO raamkonventsioonile, mis kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 2. juuni 2004. aasta otsusega.( )

45. Lisaks sellele viitavad liikmesriigid nõukogu 2. detsembri 2002. aasta soovitusele suitsetamise vältimise ja tubakatoodete tarbimise piiramise parandamise algatuste kohta.( )

46. Vastavalt WHO raamkonventsiooni artikli 6 lõikele 1 tunnistavad konventsiooniosalised, et hinna- ja maksumeetmed on tubaka tarbimise vähendamiseks tõhus ja oluline vahend, eriti noorte hulgas. Konventsiooni artikli 6 lõige 2 näeb ette, et vajaduse korral võtavad või säilitavad konventsiooniosalised meetmeid, mis võivad hõlmata muu hulgas tubakatoodete suhtes maksupoliitika ja vajaduse korral hinnapoliitika rakendamist.

47. Peab paika, et ühenduse teisese õiguse norme tuleb võimaluse korral tõlgendada kooskõlas ühenduse rahvusvaheliste lepingutega. EÜ artikli 300 lõike 7 kohaselt on nimetatud lepingud ühenduse institutsioonidele siduvad. Teisene õigus ei tohi olla lepingutega vastuolus; need on teisese õiguse suhtes ülimuslikud.( )

48. WHO raamkonventsioon toob esile selle, kuivõrd tähtis on praegu tubakatoodete tarbimise piiramine rahvatervise kaitseks. Konventsioonis on nimetatud erinevaid meetmeid, mida liikmesriigid saavad tubakatoodete tarbimise piiramiseks võtta. Artiklist 6 tuleneb seejuures, et peale maksupoliitika on üks võimalustest ka hinnapoliitika. Hinnapoliitika võib hõlmata ka tubakatoodete miinimumhindade kehtestamist.

49. Leian, et varasemast kohtupraktikast loobumiseks ei saa siiski tugineda WHO raamkonventsioonile. Konventsioon on hinnapoliitikat käsitlevas osas liiga üldsõnaline, et sellest tuleneks direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teistsugune tõlgendus.

50. WHO raamkonventsioon ei näe nimelt ette konkreetset kohustust muuta tubakatooted kallimaks just hinnaga seotud meetmete abil. Konventsiooni artikli 6 lõige 2 sätestab vaid, et konventsiooniosalised võtavad meetmeid, mis võivad hõlmata muu hulgas tubakatoodete suhtes maksupoliitika ja „vajaduse korral hinnapoliitika” rakendamist.

51. Seega ei pane WHO raamkonventsioon konventsiooniosalistele tubakatoodete hinnapoliitika osas mingeid konkreetseid kohustusi, vaid nimetab üksnes toimimisvõimalusi, mis ei ole siduvad.

52. Teistsugust järeldust ei saa teha ka liikmesriikide viidatud nõukogu soovituse 2003/54 alusel. Viidatud dokumendi punkt 7 soovitab liikmesriikidel võtta tubakatoodete tarbimist vähendavaid sobivaid hinnakujunduslikke meetmeid. Ka see soovitus ei ole kohane alus, mis põhjendaks loobumist tubakatoodete miinimumhindade kehtestamise lubatavust käsitlevast varasemast kohtupraktikast. Esiteks ei ole nõukogu soovitusel siduvat õigusmõju, teiseks ei anna kõnealuse dokumendi ebamäärane sõnastus alust tõlgendada direktiivi muul moel.

4. Vahekokkuvõte

53. Seega jään seisukohale, et kõnealused liikmesriikide õigusnormid on vastuolus direktiivi 95/59 artikli 9 lõike 1 teise lõiguga.

B. Rahvatervise kaitsmise kaalutlustega seotud õigustus?

54. Miinimumhinna kehtestamiseks võetud siseriiklike meetmete õigustamiseks tuginevad liikmesriigid ka EÜ artiklis 30 sätestatud rahvatervise kaitsega seotud põhjendustele. Nad viitavad hinnakonkurentsile, mis on toonud kaasa odavate sigarettide pakkumise kasvu. See ei ole tervishoiupoliitika seisukohast soovitav. Seetõttu soovivad liikmesriigid miinimumhindade kehtestamisega muuta odavaid sigarette sihipäraselt kallimaks.

1. Dogmaatiline liigitamine

55. Siiski tekib kahtlus, kas liikmesriigid saavad üldse tugineda EÜ artiklile 30. EÜ artiklis 30 on loetletud sellised avaliku huviga seotud kaalutlused, mis õigustavad EÜ artikli 28 (kaupade vaba liikumine) riivet. Käesolevates asjades on siiski tegemist direktiivi 95/59 artikli 9 rikkumisega. Kui teatavad õigusnormid on teisese õiguse tasandil täielikult ühtlustatud, ei saa liikmesriik tugineda tervisekaitsele õigustamaks teisese õiguse rikkumist.( ) Pealegi ei saa EÜ artiklile 30 tuginedes õigustada muid kui EÜ artiklis 28 loetletud meetmeid.( ) Käesolevates liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustes ei väitnud komisjon siiski, et rikutud on EÜ artiklit 28. Järelikult ei ole see küsimus menetluste ese.

56. Kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa( ), mille ese oli samuti tubakatoodete miinimumhindu käsitlev liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, tuvastas Euroopa Kohus, et kõnealused meetmed on vastuolus direktiiviga 95/59, kuid kontrollis siiski täiendavalt, kas rikkumine võib olla õigustatud EÜ artikli 30 alusel.( ) Sellist täiendavat kontrolli võib käsitada selliselt, et direktiivi 95/59 senine tõlgendus leiab asjaolude hindamisel esmase õiguse alusel kinnitust.( ) Sellega selgitas Euroopa Kohus, et samasugusele järeldusele siseriiklike meetmete lubamatuse kohta oleks jõutud ka siis, kui asjaolusid oleks hinnatud ainult esmase õiguse alusel, mille raames toimub EÜ artiklist 30 tulenevate õigustuste kontrollimine.

57. Eespool esitatud kaalutluste tõttu käsitlen järgnevalt lühidalt EÜ artikleid 28 ja 30.

2. Kontroll rahvatervise kaitse seisukohalt

58. Euroopa Kohus on juba märkinud, et imporditud sigarettide jaemüügi miinimumhindade kehtestamine on igal juhul samaväärse toimega meede EÜ artikli 28 tähenduses, kui hinnad viiakse niisugusele tasemele, et madalamast omahinnast tulenev konkurentsieelis on neutraliseeritud.( ) Käesoleval juhul võib see nii olla. Siiski ei saa selle kohta teha lõplikke järeldusi, kuna menetluse ese ei ole EÜ artikli 28 rikkumine.

59. Liikmesriigid leiavad, et tubakatoodete turul on miinimumhinnad hädavajalikud. Vaid miinimumhindade abil on võimalik saavutada tubakatoodete piisav kallinemine, mis vähendaks tarbimist eelkõige noorte inimeste hulgas.

60. Suitsetamise ennetamine ja tubakatoodete tarbimise piiramine on rahvatervise kaitse olulised aspektid. Euroopa Liidus on suitsetamine peamine välditavate surmajuhtumite põhjus.( ) Selles kontekstis tuleb erilist tähelepanu pöörata eelkõige noorte inimeste kaitsele. Tubakatoodete tarbimist piiravad meetmed on liikmesriikide ja ühenduse tervishoiupoliitikas viimastel aastatel esmatähtsad. Võitlus tubakatoodete tarbimise vastu on seega ilma igasuguse kahtluseta legitiimne eesmärk.

61. Otsustava tähtsusega on siinkohal küsimus, kas kõnealused meetmed on eesmärgi saavutamiseks hädavajalikud või leidub ka leebemaid alternatiivseid lahendusi. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb rahvatervise valdkonnas võetud meetme proportsionaalsuse põhimõttele vastavuse hindamisel arvestada asjaolu, et liikmesriik võib otsustada, millisel tasemel ta kavatseb rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Selles osas on liikmesriikidel ulatuslik kaalutlusruum.( )

62. Euroopa Kohus järeldas juba ühes tubakatoodete miinimumhindu käsitlevas kohtuasjas, et miinimumhinnad ei ole rahvatervise kaitse seisukohalt vajalikud. Rahvatervise kaitse eesmärk on saavutatav ka kohasemal viisil, näiteks tubakatoodete kõrgema maksustamise teel, mis ei riivaks hindade vabalt määramise põhimõtet. Liikmesriigid võivad nimelt direktiivi artikli 16 kohaselt kindlaks määrata tubakatoodete maksustamise kogumäära.( ) Toodud põhjendused on asjakohased ka käesolevates kohtuasjades.

63. Liikmesriigid väidavad seevastu, et tootjad ja importijad võivad maksude tõstmise korral vähendada kasumimarginaali. Euroopa Kohus on ka seda põhjendust oma senises kohtupraktikas juba käsitlenud. Euroopa Kohus märgib õigustatult, et liikmesriigid võivad kasumimarginaali vähendamisele vastata veel kõrgemate maksude kehtestamisega, nii et tootjatel ei jää lõpuks ikkagi üle muud kui hindu tõsta, mida maksude suurendamisega taotletigi.( )

64. Tootjate ja importijate võimalus jätta toodete hinnad ka aktsiisimaksu suurendamise korral samaks on igal juhul piiratud kasumimarginaaliga, nii et aktsiisi tõstmine avaldab varem või hiljem mõju jaemüügihindadele. Seega on aktsiisi tõstmine leebem meede kui sel juhul mittevajalike miinimumhindade kehtestamine.

3. Vahekokkuvõte

65. Vahekokkuvõttena tuleb sedastada, et komisjoni hagid on põhjendatud, kuna liikmesriigid rikkusid tubakatoodete miinimumhindade kindlaksmääramisega direktiivi 95/59.

C. Kohtuasja C‑221/08: komisjon vs. Iirimaa eripära

66. Lõpuks tuleb veel uurida kahte väidet, mille komisjon esitas üksnes kohtuasjas C‑221/08: komisjon vs. Iirimaa.

1. Maksimumhindade kindlaksmääramine

67. Komisjon väidab tubakatoodete hindu käsitlevate Iirimaa õigusnormide kohta, et need näevad ette ka maksimumhinnad, kuna sätestavad, et tubakatoote hind ei tohi ületada keskmist kaalutud turuhinda enam kui 3%. Iirimaa märkis kostja vastuses, et viidatud sätted ei kohusta kindlaks määrama tubakatoodete maksimumhindu.

68. Hageja repliigis märgib komisjon omakorda, et ta tugines ütlustele, mille Iirimaa esindajad andsid kohtumisel komisjoniga. Näib, et pärast asjaolude selgitamist loobub komisjon siiski väitest, et Iirimaal on kehtestatud tubakatoodete maksimumhinnad. Komisjon rõhutab siiski, et arusaamatust ei oleks tekkinud, kui Iirimaa oleks olnud kohtueelses menetluses piisavalt aldis tegema komisjoniga koostööd. Seetõttu selgitas komisjon kohtuistungil, et ta ei soovi oma hagist selles punktis loobuda.

69. Kuna aga komisjon ise ei toeta enam väidet, et Iirimaa on kehtestanud tubakatoodetele maksimumhinnad, siis ei saa see väide enam olla kohtuliku hindamise ese. Selles osas tuleb komisjoni hagi rahuldamata jätta. Järgnevalt tuleb aga uurida, kas komisjoni väide tugineb Iirimaa vähesele koostöövalmidusele kohtueelses menetluses, mis on oluline üksnes EÜ artikli 10 rikkumise seisukohalt.

2. EÜ artikli 10 rikkumine

70. Komisjon väidab, et kuna Iirimaa jättis esitamata teabe kohaldatavate Iiri õigusaktide kohta, mis on vajalik selleks, et komisjon saaks täita oma kohustust teostada järelevalvet direktiivi 95/59 kohase täitmise üle, on Iirimaa rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.

71. EÜ artiklist 10 tuleneb liikmesriikide kohustus teha komisjoni poolt EÜ artikli 226 alusel algatatud uurimise käigus temaga heas usus koostööd ja esitada kogu tema poolt selleks nõutud teave.( )

72. Komisjon nõudis Iirimaalt teavet tubakatoodete hindu käsitlevate Iirimaal kehtivate õigusnormide kohta 29. juuli 2002. aasta ja 1. oktoobri 2002. aasta kirjaga. Komisjon ei saanud kõnealustele kirjadele vastust. Seepeale algatas komisjon lisaks direktiivi 95/59 rikkumise tõttu algatatud menetlusele veel teise liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, kuna rikutud oli EÜ artiklit 10. Komisjon saatis 17. oktoobril 2003 Iirimaale märgukirja. Lisaks esitas komisjon Iirimaale 7. juulil 2004 põhjendatud arvamuse, milles määras Iirimaale vastamise tähtajaks kaks kuud alates selle dokumendi kättesaamisest. Iirimaa ametiasutus vastas sellele alles 10. detsembril 2004.

73. Küsitav on juba see, kas 10. detsembri 2004. aasta kirjas edastatud teave oli piisav. Kindel on aga see, et kiri esitati hilinemisega.

74. Iirimaa tugineb enda kaitseks väitele, et komisjon sai hiljem piisavalt teavet. Selline põhjendus ei ole siiski kohane, et kõnealust liikmesriigi kohustuste rikkumist õigustada.

75. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamusega määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel.( ) Isegi siis, kui liikmesriigi kohustuste rikkumine pärast põhjendatud arvamuses sätestatud tähtaja möödumist kõrvaldatakse, säilib huvi hagi esitamiseks. Käesolevas asjas esitas Iirimaa vastuse pärast vastamiseks ette nähtud tähtaja möödumist.

76. Järelikult on komisjoni hagi EÜ artikli 10 rikkumise kohta põhjendatud.

V. Kohtukulud

77. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Prantsuse Vabariik ja Austria Vabariik on kohtuvaidluse täielikult kaotanud, Iirimaa on kohtuvaidluse samuti sisuliselt kaotanud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb kohtukulud välja mõista Prantsuse Vabariigilt, Austria Vabariigilt ja Iirimaalt.

VI. Ettepanek

78. Eespool toodud kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus.

79. Kohtuasjas C‑197/08:

1. Kuna Prantsuse Vabariik jättis jõusse Prantsusmaal tarbimiseks ringlusse lubatavate sigarettide suhtes kohaldatava miinimumhindade süsteemi ning keelu müüa tubakatooteid alandatud hinnaga, mis on vastuolus rahvatervise eesmärkidega, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud nõukogu 27. novembri 1995. aasta direktiivi 95/59/EÜ muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

80. Kohtuasjas C‑198/08:

1. Kuna Austria Vabariik võttis vastu ja jättis kehtima õigusnormid, millega kehtestatakse riiklikul tasandil sigarettidele ning sigarettideks keeratavale peeneks lõigatud valmistubakale müügi miinimumhinnad, siis on Austria Vabariik rikkunud nõukogu 27. novembri 1995. aasta direktiivi 95/59/EÜ muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Austria Vabariigilt.

81. Kohtuasjas C‑221/08:

1. Kuna Iirimaa kehtestas sigarettide jaemüügi miinimumhinnad, siis on Iirimaa rikkunud nõukogu 27. novembri 1995. aasta direktiivi 95/59/EÜ muude tubakatoodete tarbimist mõjutavate maksude kohta peale käibemaksu artikli 9 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

2. Kuna Iirimaa jättis esitamata teabe kohaldatavate Iiri õigusaktide kohta, mis on vajalik selleks, et komisjon saaks täita oma kohustust teostada järelevalvet direktiivi 95/59 täitmise üle, siis on Iirimaa rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.

3. Ülejäänud osas jätta hagi rahuldamata.

4. Mõista kohtukulud välja Iirimaalt.