ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nimelt välistab ühe maksukohustuslasena käsitlemine selle, et käibemaksugrupi liikmed esitaksid edaspidi eraldi käibedeklaratsioone ja et neid käsitataks sellisel juhul nii kontserni sees kui ka väljaspool seda maksukohustuslastena, kuna nimetatud deklaratsioonide esitamine on lubatud vaid ühel maksukohustuslasel. Sellest tuleneb, et niisuguses olukorras tuleb kolmanda isiku poolt käibemaksugrupi liikmele osutatud teenuseid pidada käibemaksuga maksustamisel osutatuks mitte sellele liikmele, vaid käibemaksugrupile, mille liige ta on.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõiget 1 ning artikleid 9 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et teenused, mida äriühingu kolmandas riigis asuv püsiv tegevuskoht osutab äriühingu filiaalile, mis asub liikmesriigis, on maksustatavad tehingud, kui filiaal kuulub gruppi, mida võib pidada üheks käibemaksukohustuslaseks.

Direktiivi 2006/112Ü artikleid 56, 193 ja 196 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus äriühingu kolmandas riigis asuv püsiv tegevuskoht osutab tasu eest teenuseid äriühingu filiaalile, mis asub liikmesriigis ja kus kõnealune filiaal kuulub selles liikmesriigis asutatud gruppi, mida võib pidada üheks käibemaksukohustuslaseks, peab käibemaksu teenuste saajana tasuma nimetatud grupp.

Direktiivi 2006/112 artikkel 196 näeb ette, et erandina selle direktiivi artiklis 193 sätestatud üldeeskirjast, mille kohaselt tasub käibemaksu maksukohustuslane, kelle kaubatarned või teenuste osutamine on maksustatav, tasuvad käibemaksu maksukohustuslased, kellele osutatakse artiklis 56 nimetatud teenuseid ja kelle asukoht ei ole selles liikmesriigis.

Sellised teenused, mida niisuguses olukorras osutatakse, kujutavad endast maksustatavat tehingut direktiivi 2006/112 artikli 2 lõike 1 punkti c tähenduses ja et käibemaksugruppi, kelle koosseisu kuulub filiaal, mis neid teenuseid on saanud, tuleb pidada käibemaksuga maksustamisel teenuste saajaks.

(vt punktid 34, 35, 37, 38 ja resolutsiooni punkt 2)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõike 7 punkti a tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav olukorras, kus omavalitsusüksus võtab esmakordselt kasutusele hoone, mille ta on lasknud ehitada oma maatükile ning mida ta kasutab 94% ulatuses tegevuseks ametivõimuna ja 6% ulatuses tegevuseks maksukohustuslasena, millest 1% moodustavad maksust vabastatud tehingud, mis ei anna käibemaksu mahaarvamise õigust.

Selle sätte sõnastus hõlmab mitte üksnes sellist kaupa, mille asjaomane ettevõtja on ise täielikult valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud, vaid ka tooteid, mille on valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud kolmas isik materjalidest, mille nimetatud ettevõtja tema käsutusse on andnud.

Maksukohustuslase poolt oma majandustegevuse eesmärgil sellise asja kasutamist saab käsitada tarnena tasu eest vaid siis, kui viimase omandamine teiselt maksukohustuslaselt ei anna esimesena nimetatud maksukohustuslasele käibemaksu täieliku mahaarvamise õigust.

Lõpuks, kogu sisendkäibemaksu, mille kohaliku omavalitsuse üksus on maksnud maksustatavaks tegevuseks mõeldud kaupade soetamisel, peab saama kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 2 kohaselt maha arvata.

Selline tegevus on ise käibemaksuga maksustatav ning käibemaksusumma, mis kohaliku omavalitsuse üksusel tuleb tasuda, tuleb arvutada vastavalt kuuenda direktiivi artikli 11 A osa lõike 1 punktile b kõikide osade, nii maatüki kui kinnisasja koguväärtuse põhjal, arvestades, et käibemaks ei või olla eelnevalt nimetatud osadelt sisse nõutud.

Samas, hoone edaspidine kasutamine omavalitsusüksuse tegevuses saab anda tasutud maksu mahaarvamise õiguse selles sättes ette nähtud tegevuse korral vaid osas, mis vastab selle kasutamisele maksustatavates tehingutes vastavalt kuuenda direktiivi artikli 17 lõikele 5.

(vt punktid 28, 30, 34, 35, 37 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 101, koosmõjus ELL artikli 4 lõikega 3, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel ei tohi rendi või tasu eest toimuva kaupade autoveo teenuse hind olla madalam kui minimaalsed tegevuskulud, mille määrab kindlaks organ, mis koosneb peamiselt asjassepuutuvate ettevõtjate esindajatest.

Nimelt on käsitletav ELTL artikli 101, koosmõjus EL artikli 4 lõikega 3, rikkumisena see, kui liikmesriik nõuab või soodustab ELTL artikliga 101 vastuolus olevate keelatud kokkulepete sõlmimist või tugevdab nende mõju või kui ta võtab oma õigusnormidelt nende riikliku iseloomu sel teel, et delegeerib eraõiguslikele ettevõtjatele vastutuse majandushuve puudutavate otsuste tegemiseks.

Seda arvestades on esiteks liikmesriigi õigusnormidega kohustuslikuks muudetud minimaalsete tegevuskulude kindlaksmääramine, mis takistab ettevõtjatel kehtestada nendest kuludest madalamaid hindu, vaadeldav kohustuslike miinimumhindade horisontaalse kindlaksmääramisena. Teiseks on liikmesriigi kogu territooriumi hõlmav kokkulepe juba oma laadilt selline, et see aitab kaasa siseriiklike turgude lõhestatusele, takistades nii majanduslikku põimumist, mis on EL toimimise lepingu eesmärk.

(vt punktid 28, 29, 43, 44, 58 ja resolutsioon)
Niisuguses olukorras, kus pakkuja kavatseb riigihankelepingu täita ainult selliste töötajate abil, kes töötavad alltöövõtjas, kes asub muus liikmesriigis kui hankija asukohariik, keelab ELTL artikkel 56 kohaldada hankija asukohaliikmesriigi õigusnorme, millega pannakse asjaomasele alltöövõtjale kohustus maksta nimetatud töötajatele nende õigusnormidega kehtestatud miinimumtöötasu.

Kui siseriiklike sätete alusel pannakse hankija asukohaliikmesriigist erinevas liikmesriigis – kus miinimumpalga määr on madalam – asuva pakkuja alltöövõtjale kohustus maksta miinimumtöötasu, siis on see täiendav majanduslik kulutus, mis võib nende teenuste osutamist vastuvõtvas riigis keelata, takistada või muuta vähem soodsaks. Järelikult võib selline meede, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kujutada endast piirangut ELTL artikli 56 tähenduses.

(vt punktid 30, 36 ja resolutsioon)
Direktiiviga 2000/31 (infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul) ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab au teotamise korral kohaldatava tsiviilvastutuse korra, mida rakendatakse tema territooriumil asuvate infoühiskonna teenuse osutajate suhtes, kuivõrd vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 1 tagab iga liikmesriik, et infoühiskonna teenused, mida pakub tema territooriumil asuv teenuseosutaja, vastavad kõnealuses liikmesriigis kehtivatele kooskõlastatud valdkonna küsimusi puudutavatele siseriiklikele õigusnormidele, kusjuures see valdkond hõlmab – nagu nähtub direktiivi artikli 2 punktist h – teenuseosutaja tsiviilvastutuse korda.

Direktiivi 2000/31 (infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul) artiklites 12–14 sätestatud tsiviilvastutuse piirangud ei ole – sõltumata sellest, kas ligipääs veebisaidile on tasuta või tasuline – kohaldatavad meediaäriühingu suhtes – kellele kuulub veebisait, millel avaldatakse ajalehe elektroonilist versiooni, kusjuures see äriühing saab tasu sellel saidil levitatava ärilise eesmärgiga reklaami eest –, kui see äriühing on teadlik saidil avaldatavast teabest ja omab selle üle kontrolli. Niisugust äriühingut ei saa pidada „vahendajast teenuseosutajaks” direktiivi 2000/31 artiklite 12–14 mõttes.

(vt punktid 45, 46 ja resolutsiooni punkt 3)
Liidu õigust ja täpsemalt ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt peavad asja lahendavad apellatsiooni- või kassatsiooniastme üldkohtud juhul, kui nad leiavad, et liikmesriigi seadus on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, esitama enda menetluse raames konstitutsioonikohtule taotluse selle seaduse tervikuna kehtetuks tunnistamiseks, ega saa piirduda vaid sellega, et jätavad seaduse kohaldamata, juhul kui selle menetluse esmatähtsuse tagajärjel takistatakse üldkohtuid kasutamast oma õigust või täitmast oma kohustust esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimusi nii enne taotluse esitamist seaduste põhiseadusele vastavust kontrollivale siseriiklikule põhiseaduslikkuse järelevalve kohtule, kui olenevalt olukorrast ka pärast seda, kui nimetatud kohus on taotluse lahendanud. Seevastu tuleb liidu õigust ja täpsemalt ELTL artiklit 267 tõlgendada nii, et niisugused liikmesriigi õigusnormid ei ole nende sätetega vastuolus, tingimusel, et liikmesriigi üldkohtutele jääb vabadus:

— esitada igas menetlusetapis, mida nad sobilikuks peavad, ning isegi pärast põhiseaduslikkuse järelevalve vahemenetluse lõppemist Euroopa Kohtule kõik eelotsuse küsimused, mida nad vajalikuks peavad,

— võtta kõik meetmed, mis on vajalikud liidu õiguskorraga antud õiguste esialgseks kohtulikuks kaitseks, ning

— jätta vaidlusalune õigusnorm pärast vahemenetluse lõppemist kohaldamata, kui nad peavad seda normi liidu õigusega vastuolus olevaks.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas liikmesriigi õigusnorme saab tõlgendada kooskõlas liidu õigusest tulenevate nõuetega.

(vt punkt 46 ja resolutsiooni punkt 1)
1.

Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik — ei võtnud kõiki vajalikke meetmeid vältimaks seda, et osa Rooma SubATO prügilatesse, välja arvatud Cecchina prügila, ja Latina SubATO prügilatesse ladestatud olmejäätmetest ei töödelda viisil, mis hõlmaks erinevate jäätmete sorteerimist ja nende orgaanilise osa stabiliseerimist, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta artikli 1 lõikest 1 ja artikli 6 punktist a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artiklitest 4 ja 13 nende koostoimes; — ei rajanud Lazio maakonnas jäätmekõrvaldamisettevõtete nõuetekohast ja ühtset võrgustikku, mis arvestaks parimat võimalikku tehnikat, siis on ta rikkunud direktiivi 2008/98 artikli 16 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Mõistet „originaalravim” direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud määrusega nr 1394/2007) artikli 10 lõike 2 punkti a tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ravimit, millele on müügiluba väljastatud selle direktiivi artikli 10a alusel.

Nimelt ei leevenda kord, mida artikkel 10a reguleerib, kuidagi ohutuse ja tõhususe nõudeid, millele ravimid peavad vastama, vaid selle eesmärk on üksnes vähendada müügitaotluse ettevalmistamise aega, vabastades taotleja kohustusest teha direktiivi 2001/83 artikli 8 lõike 3 punktis i nimetatud prekliinilisi katseid ja kliinilisi uuringuid, tingimusel et direktiivi I lisa II osa 1. jaotises kehtestatud nõuete kohaselt on asjakohase teadusliku kirjanduse alusel tõestatud, et katsed ja uuringud on varem tehtud ja et need tõestasid, et asjaomase ravimi koostisosa või koostisosad vastavad artiklis 10a esitatud kriteeriumidele. Seega lubatakse niisugune ravim turule alles pärast seda, kui pädev asutus on kontrollinud selle ohutust ja tõhusust.

(vt punktid 29, 32 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 7. detsembri 2010. aasta direktiiviga 2010/88/EL) artikli 138 lõiget 1 ja artikli 139 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub lubamast ühendusesisese tarnega seoses käibemaksuvabastust seetõttu, et soetaja ei ole teises liikmesriigis käibemaksukohustuslasena registreeritud ja et tarnija ei ole tõendanud ei allkirja ehtsust väidetavalt maksuvaba tarne toimumist tõendaval dokumendil ega isiku, kes need dokumendid soetaja nimel allkirjastas, esindusõigusi, kui tõendid, mis annavad õiguse maksuvabastuseks ja mille tarnija oma deklaratsiooni põhjenduseks esitas, on kooskõlas siseriiklikes õigusnormides kehtestatud nende dokumentide loeteluga, mis tuleb maksuhaldurile esitada, ja kui maksuhaldur need tõendid esialgu vastu võttis.

Esiteks on asjaolu, et pädev maksuhaldur nõuab niisugustel asjaoludel täiendavaid tõendeid, vastuolus õiguskindluse põhimõttega.

Teiseks ei saa registrit puudutav võimalik eeskirjade eiramine tuua kaasa seda, et ettevõtja, kes tugines nimetatud registri andmetele, jääb ilma maksuvabastusest, millele tal on õigus. Pädev maksuhaldur, kes esialgu nõustus sellega, et soetaja on teises liikmesriigis käibemaksukohustuslane, vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud tingimusele, kuid kes hilisema maksukontrolli käigus tuvastas, et nimetatud tingimus ei ole täidetud ja keeldus seetõttu maksuvabastuse lubamisest, rikub õiguskindluse põhimõtet ja proportsionaalsuspõhimõtet.

(vt punktid 33–36, 43 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid nr 1290/2005, nr 247/2006, nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1782/2003, artikli 126 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „asjaomaste liikmesriikide poolt 2006. ja 2007. aastal vastu võetud kriteeriumid” hõlmab ühtlasi ka turustusaastat, mille liikmesriigid peavad eraldi makstava suhkrutoetuse andmise võrdlusperioodina valima enne 30. aprilli 2006, vastavalt määruse nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid nr 2019/93, nr 1452/2001, nr 1453/2001, nr 1454/2001, nr 1868/94, nr 1251/1999, nr 1254/1999, nr 1673/2000, nr 2358/71 ja nr 2529/2001; muudetud määrustega nr 319/2006, nr 2011/2006 ja nr 2012/2006) artikli 143ba lõikele 1.

Nimelt, kuna eraldi makstava suhkrutoetuse eesmärk on hüvitada suhkruturu ühise korralduse reformimise tõttu saamata jäänud sissetulekuid, siis tuleb määruse nr 1782/2003 artiklit 143ba ja määruse nr 73/2009 artiklit 126 mõista nii, et nende eesmärk on toetada põllumajandustootjaid, kes on enne 2006. aastal toimunud reformi saanud suhkrusektori turutoetusi. Selle kohta sätestab määruse nr 1782/2003 artikli 143ba lõige 1 sõnaselgelt, et turustusaastad 2004/2005, 2005/2006 ja 2006/2007 on ajavahemikud, mille seast liikmesriik võib valida eraldi makstava suhkrutoetuse andmise võrdlusperioodi. Lisaks peab asjaomane liikmesriik selle võrdlusperioodi lõplikult kindlaks määrama enne 30. aprilli 2006. Selles osas tuleb märkida, et nimetatud turustusaastad vastavad ajavahemikele, mille jooksul põllumajandustootjatele kehtis ühenduse suhkru institutsionaalne toetushind. Neil asjaoludel ei saa määruse nr 73/2009 artikli 126 lõiget 1 tõlgendada nii, et see kehtestab eraldi makstava suhkrutoetuse andmiseks võrdlusperioodi, mis ei ole üks nimetatud artikli 143ba lõikes 1 loetletud turustusaastatest ja mille asjaomane liikmesriik pidi selle sätte alusel enne 30. aprilli 2006 lõplikult valima.

(vt punktid 32, 34, 35, 37 ja 38 ning resolutsioon)
Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 kohaselt ei või menetluse käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.

Mis puudutab Prantsuse lipu all sõitvate seinerite reederite ja aktsionäride hagi määruse (EÜ) nr 530/2008 vastu, millega kehtestatakse erakorralised meetmed Atlandi ookeanis ida pool 45° läänepikkust ja Vahemeres harilikku tuuni püüdvate seinerite suhtes, siis kohtumenetluse ajal kuulutatud Euroopa Kohtu otsus, mis tunnistas kõnealuse määruse kehtetuks üksnes osas, milles Hispaania lipu all sõitvatele seineritele oli kalapüügiks antud üks täiendav nädal, jättes samal ajal jõusse teistele seineritele määratud keelu kuupäeva, ei kujuta endast uue väite esitamist lubavat uut õiguslikku asjaolu. Nimelt, kuna Kreeka, Prantsuse, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvatele seineritele kehtestatud keeld jäi kehtima, kinnitas kõnealune kohtuotsus vaid seda õiguslikku olukorda, millest apellandid olid hagide esitamise ajal teadlikud.

(vt punktid 55, 58–60)
Vanemliku vastutusega seotud asjades määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 12 lõike 3 alusel kokku lepitud kohtualluvus liikmesriigi kohtu kasuks, kelle poole on vanemliku vastutuse kandjad ühisel kokkuleppel pöördunud, kaotab kõnealuses asjas tehtava kohtulahendi jõustumisel oma kehtivuse.

Selle määruse artikli 8 lõike 1 ja artikli 12 lõike 3 sõnastusest tuleneb, et kohtualluvust vanemliku vastutusega seotud asjades tuleb igal konkreetsel juhul kontrollida ja see kindlaks määrata, kui pöördutakse kohtu poole, mis tähendab, et kohtualluvus säilitatakse kuni poolelioleva menetluse lõppemiseni.

Lisaks tuleb kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades eelkõige määrata lapse parimaid huve silmas pidades.

Niisiis tuleb asuda seisukohale, et kui on pöördutud kohtu poole vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõikele 3, on võimalik lapse parimad huvid säilitada vaid siis, kui igal konkreetsel juhul hinnatakse, kas taotletud kohtualluvuse kokkulepe on lapse parimate huvidega kooskõlas.

Lõpetuseks, kuna osutatud artikli 12 lõike 3 eesmärk on anda vanemliku vastutuse kandjatele võimalus pöörduda ühisel kokkuleppel ja teatud tingimustel kohtu poole vanemlikku vastutust käsitlevates küsimustes, mille hindamiseks ta ei ole põhimõtteliselt pädev, ei saa eeldada, et niisugune kokkulepe jääb kõigil juhtudel püsima ka pärast asjaomase menetluse lõppu ja seoses muude küsimustega, mis võivad hiljem tekkida.

Järelikult kohaldatakse määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 alusel sõlmitud kohtualluvuse kokkulepet vaid sellele konkreetsele menetlusele, mis on algatatud kohtus, mille kohtualluvuses kokku lepiti, ning kui kohtualluvuse kokkuleppe aluseks olnud menetlus on lõppenud, kaotab see kohtualluvus oma kehtivuse kohtu kasuks, mis on nimetatud määruse artikli 8 lõike 1 kohaselt üldise kohtualluvusega.

(vt punktid 40, 45, 47–50 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑525/13

Vlaams Gewest

versus

Heidi Van Den Broeck

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van Cassatie)

„Eelotsusetaotlus — Ühine põllumajanduspoliitika — Määrus (EÜ) nr 2419/2001 — Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem — Pindalatoetuse taotlus — Artikkel 33 — Sanktsioonid — Tahtlik eeskirjade eiramine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (üheksas koda), 2. oktoober 2014

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem – Põllukultuuridele ja tootmisest kõrvaldatud maadele suunatud pindalatoetused – Tahtlik eeskirjade eiramine toetusetaotluses – Sanktsioonid – Kõikidest toetustest ilmajätmine

(Komisjoni määrus nr 2419/2001, artikkel 33)

Määruse nr 2419/2001, millega sätestatakse määrusega nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad, mida on muudetud määrusega nr 118/2004, artikli 33 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui pindalatoetuse taotluse puhul on tuvastatud tahtlik eeskirjade eiramine, ei anta põllumajandustootjale ühtegi toetust, mida tal oleks olnud õigus saada selle taotlusega seotud toetuskava alusel, mille raames oli toetuskõlbulik kõnealuse eeskirjade eiramisega seotud põllukultuurirühm.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)

Kohtuasi C‑525/13

Vlaams Gewest

versus

Heidi Van Den Broeck

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van Cassatie)

„Eelotsusetaotlus — Ühine põllumajanduspoliitika — Määrus (EÜ) nr 2419/2001 — Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem — Pindalatoetuse taotlus — Artikkel 33 — Sanktsioonid — Tahtlik eeskirjade eiramine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (üheksas koda), 2. oktoober 2014

Põllumajandus — Ühine põllumajanduspoliitika — Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem — Põllukultuuridele ja tootmisest kõrvaldatud maadele suunatud pindalatoetused — Tahtlik eeskirjade eiramine toetusetaotluses — Sanktsioonid — Kõikidest toetustest ilmajätmine

(Komisjoni määrus nr 2419/2001, artikkel 33)

Määruse nr 2419/2001, millega sätestatakse määrusega nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad, mida on muudetud määrusega nr 118/2004, artikli 33 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui pindalatoetuse taotluse puhul on tuvastatud tahtlik eeskirjade eiramine, ei anta põllumajandustootjale ühtegi toetust, mida tal oleks olnud õigus saada selle taotlusega seotud toetuskava alusel, mille raames oli toetuskõlbulik kõnealuse eeskirjade eiramisega seotud põllukultuurirühm.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)
ELTL artikliga 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, milles on vanaduspensioni määramiseks sätestatud nõue, et teises liikmesriigis töötamisega seotud kindlustus on lõpetatud.

Nimelt võib selline kindlustuse lõpetamine osutuda keeruliseks või koguni võimatuks sellise töötaja jaoks, kes kasutab oma liikumisvabadust või asutamisvabadust, töötades või tegutsedes füüsilisest isikust ettevõtjana mõnes muus liikmesriigis. Eelkõige võivad sellest kindlustuse lõpetamisest tuleneda võivad haldustoimingud teises liikmesriigis ajendada või lausa kohustada sellist töötajat lõpetama oma kutsealane tegevus perioodiks, mille kestus on ettearvamatu, selleks et ta saaks nende õigusnormide alusel vanaduspensioni.

Selline lõpetamine võiks kahtluse alla seada füüsilisest isikust ettevõtja kutsetegevuse jätkamise ning seada tema kutsetegevuse ebakindlasse olukorda, kuna sellise lõpetamise järel ei ole mingit tagatist, et ta saaks oma tööd jätkata või leida uue töö.

See lõpetamine võib ka pärast nimetatud töötajate tööturule naasmist mõjutada negatiivselt tema töötasu, karjääri kulgu ja arengut, avaldudes näiteks puhkuseõiguse, palgajärgu või staaži kaotamises.

Sellest tuleneb, et selline õigusnorm võib takistada või pärssida isikuid, kellel on ühe liikmesriigi õigusnormide alusel õigus vanaduspensionile, tegutsemast teises liikmesriigis kutsetegevusega ja kujutab endast seega liikumisvabaduse ja eelkõige ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabaduse piirangut.

Lisaks ei põhjenda sellise tegevuse pelgalt formaalse lõpetamise nõuet üldise huvi eesmärk, mille saavutamist see peaks tagama, kuna kõnealuse liikmesriigi sõnul ei ole sellist eesmärki olemas, sellel puudub igasugune huvi ja see on ebaloogiline, mistõttu see nõue on vahepealsel ajal kehtetuks tunnistatud, ja kuna puudub vajalik ja vahetu seos ühelt poolt liikmesriigi õiguse alusel sellise pensioni maksmise ning teiselt poolt tasustatud kutsetegevuse lõpetamise vahel, sest kindlustatu säilitab õiguse tasustatud kutsetegevusega tegeleda pärast pensioni määramist.

(vt punktid 42–45, 47–50 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artikli 12 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle alusel võib olla vanemliku vastutuse asjas pädev sellise liikmesriigi kohus, kus ei ole lapse alaline elukoht, isegi juhul, kui valitud kohtus ei ole pooleli ühtegi Nimelt vähendaks määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 kohaldamisala piiramine nii, et see hõlmab üksnes olukordi, kus vanemliku vastutuse asi on seostatav mõne muu juba poolelioleva menetlusega, oluliselt selles sättes ette nähtud lepingulise kohtualluvuse võimalusi, arvestades sellega, et vanemliku vastutuse asja algatamise vajadus võib tekkida sõltumatult mis tahes muudest menetlustest, ja kahjustaks sel moel nimetatud sätte tarvilikku mõju ja kõigi laste võrdsuse eesmärki.

(vt punktid 46, 50, 52 ja resolutsiooni punkt 1)