ET Euroopa Liidu Teataja C 116/12

Euroopa Ühenduste Komisjoni 27. veebruaril 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 12. detsembri 2007. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 ja T-69/06: Iirimaa jt versus komisjon

(Kohtuasi C-89/08 P)

(2008/C 116/22)

Kohtumenetluse keeled: prantsuse, inglise ja itaalia

Pooled

Apellant: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: MM. V. Di Bucci ja N. Khan)

Teised menetluspooled: Iirimaa; Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Eurallumina SpA, Aughinish Alumina Ltd

Apellandi nõuded

— Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 ja T-69/06: Iirimaa jt vs. komisjon, mis edastati komisjonile 17. detsembril 2007;

— saata kohtuasjad läbivaatamiseks tagasi Esimese Astme Kohtusse;

— mõlema astme kohtukulude kandmine otsustada edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma hagi põhjenduseks kuus väidet, mis põhinevad ühelt poolt Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumisel ja menetlusnormide rikkumisel, millega rikuti komisjoni huve (kaks esimest väidet), ja teiselt poolt ühenduse riigiabi valdkonda reguleeriva õiguse rikkumisel (kolmas kuni kuues väide).

Esimese väitega, mis jaguneb kaheks osaks, heidab apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohus ette, et ta rikkus dispositiivsuse põhimõtet ja tegi otsuse ultra petita, kuna esimeses astmes ei olnud ükski hagejaist esitanud väidet, mis põhineks nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli [88] kohaldamiseks (1), artikli 1 punkti b alapunkti v rikkumisel. Lisaks ei ole Esimese Astme Kohtu poolt omal algatusel tõstatatud väide põhjendamise puudumisel põhinev väide, mida kohus võib omal algatusel tõstatada, vaid sisuline väide, mis ei tugine toimikus esinevail tõendeil.

Teises väites leiab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus on rikkunud võistlevuse ja kaitseõigusega arvestamise üldpõhimõtteid, kui ta tõstatas omal algatusel väite, mille üle ei olnud kunagi varem vaieldud ja millel ei olnud peatutud ka esimeses astmes toimunud menetluses.

Kolmanda väitega, mis jaguneb kolmeks osaks, väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus rikkus EÜ artikleid 230 ja 253 koosmõjus EÜ artikliga 88 ja riigiabiasjade menetlusreeglitega.

Ta väidab selle kohta esiteks, et vaidlusaluste meetmete kvalifitseerimist „uueks” abiks ei ole enam võimalik kahtluse alla seada komisjoni lõpliku otsuse peale esitatud hagis, kuna liikmesriigid ja teised huvitatud isikud võinuks selle kohta vaidlustada ametliku kontrollimenetluse algatamise otsuse. Kuna seda otsust ei olnud vaidlustatud, oli see muutunud lõplikuks ja lõplik otsus selle kohta kujutas seega pelgalt kinnitavat otsust, mida ei ole võimalik vaidlustada.

Apellant väidab teiseks, et akti õiguspärasust tuleb hinnata lähtuvalt nendest tõenditest ja sellest õigusest, mis eksisteeris selle akti vastuvõtmise kuupäeval. Samas käesolevas asjas ei võimalda ükski toimikus esinev dokument arvata, et vaidlusalused siseriiklikud meetmed ei kujutanud endast nende kehtestamise hetkel riigiabi.

Kolmandaks väidab apellant, et see ei ole igal juhul mitte komisjoni, vaid liikmesriigi ja vajaduse korral kolmandate isikute kohustus esitada tõendid selle kohta, et tegemist on olemasoleva riigiabiga. Niisuguste tõendite puudumisel ei saa komisjonil olla kohustust esitada sellekohaseid põhjendusi.

Neljanda väitega väidab apellant, et rikutud on EÜ artiklit 235 koosmõjus EÜ artikli 87 lõikega 1 ja EÜ artikli 88 lõikega 1, kuivõrd Esimese Astme Kohus tuvastas, et ei olnud esitatud põhjendusi seoses aasta määruse (EÜ) nr 659/1999artikli 1 punkti b alapunkti v kohaldamisega, kuigi seda sätet saab kohaldada üksnes abile, mis ei ole selle rakendamise hetkel riigiabi ja kuna komisjon tõendas esimeses astmes vaidlustatud otsuses, et vaidlusalused meetmed olid alati olnud riigiabi nende rakendamise hetkest alates. Lisaks ei olnud keegi menetluspooltest väitnud, et ühisturg oleks arenenud selliselt, et meetmed, mis nende rakendamise hetkel ei olnud riigiabi, muutusid hiljem riigiabiks.

Viiendas väite tugineb apellant samade normide ja määruse (EÜ) nr 659/1999artikli 1 punkti b alapunkti v rikkumisele, kuna Esimese Astme Kohus pani nõukogu ja komisjoni esitatud deklaratsioonide tulemusena komisjonile konkreetse põhjendamiskohustuse seoses selle viimati nimetatud artikli kohaldamisega. Apellant oli aga tõendanud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa niisugusel deklaratsioonidel olla mingit mõju siseriiklike meetmete hindamisele lähtuvalt riigiabi puudutavaist ühenduse normidest, kuna riigiabi ja olemasoleva abi mõisted on rangelt objektiivsed mõisted.

Kuuenda väitega väidab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus EÜ artikli 88 lõikeid 1 ja 2, EÜ artiklit 253 ning määruse (EÜ) nr 659/1999artikli 4 lõiget 4 ja artikli 6 lõiget 1, kuivõrd ta tühistas komisjoni otsuse terves ulatuses, mille hulka kuulub ka selle otsuse osa, mis käsitleb ametliku kontrollimenetluse pikendamist ajavahemikule pärast 31. detsembrit 2003. Esimese Astme Kohus ei selgitanud aga mingil moel, kuidas määruse (EÜ) nr 659/1999artikli 1 punkti b alapunkti v puudutav põhjenduste puudumine mõjutas seda osa otsusest. Lisaks eiras see kohus ka põhimõtet, mille kohaselt siis, kui liikmesriik ei esita mingeid tõendeid selle kohta, et kõnealused meetmed on olemasolev riigiabi, peab komisjon neid käsitlema kui uut riigiabi ja lähtuma EÜ artikli 88 lõikeis 2 ja 3 ette nähtud menetluslikust raamistikust.

(1) EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339.