ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Käesoleval juhul on apellatsioonikoda vaidlustatud otsuses loetlenud järgmisi tõendeid: kaks turu-uuringut, mis puudutavad Prantsusmaad (2008) ja Rootsit (2011), viisteist siseriiklike kaubamärgiametite otsust, nimelt kolm Urząd Patentowy Rzeczypospolitej Polskiej (Poola patendiamet) otsust, neli Institut national de la propriété industrielle i (INPI) (Prantsuse tööstusomandi instituut) otsust, üks Instituto nacional da propriedade industriali (INPI) (Portugali tööstusomandi instituut) ja seitse Oficina Española de Patentes y Marcasi (Hispaania patendi- ja kaubamärgiamet) otsust, ning 7. novembri 2013. aasta kohtuotsust Budziewska vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Puma (Hüppav kaslane) (T‑666/11, ei avaldata, EU:T:2013:584). Ta nentis, et Rootsit puudutav turu-uuring ei ole asjakohane, kuna vastulause ei põhine Rootsi varasematel õigustel ning Prantsusmaa kohta läbiviidud turu-uuring ei ole esitatud menetluskeeles, mis on inglise keel, ning see on vastuolus komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1995, L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189) eeskirja 19 lõigetega 1, 3 ja 4. Ta märgib, et lisaks on viimati nimetatud uuring viidud läbi viis aastat enne kaubamärgitaotluse esitamist, on raske aru saada, mis baasil see turu-uuring on läbi viidud ning millised kaubad on väidetavalt mainekad. Samuti märkis apellatsioonikoda, et kaks Poola patendiameti kolmest otsusest ning Hispaania patendi- ja kaubamärgiameti otsused ei ole menetluskeelde tõlgitud ning seega tuleb need jätta tähelepanuta. Mis puutub Poola patendiameti 2008. aasta otsusesse ja Prantsuse INPI otsustesse, mis olid tõlgitud, siis märkis apellatsioonikoda, et on raske aru saada, milliste tõendite põhjal need siseriiklikud ametid varasemate kaubamärkide maine tuvastasid. Ta selgitas näitlikustamiseks, et Prantsuse INPI 13. novembri 2012. aasta otsuses on üksnes nimetatud selle kohta esitatud dokumente, et varasema kaubamärgi kujutisosa – mis koosneb puuma kujutisest – on rõivavaldkonna avalikkuse seas üldtuntud, kuid selle väite tõepärasust on võimatu kontrollida, kui puuduvad tõendid maine kohta, mis olid selle siseriikliku menetluse raames esitatud. Ta tuletas sellega seoses meelde kohustust hinnata mainet tõendite põhjal, mille vastulause esitaja on esitanud vastavalt määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõigetele 1 ja 4 ning rõhutas asjaolu, et muudes menetlustes esitatud dokumente saab võtta arvesse üksnes juhul, kui nendele tuginev pool on neid sõnaselgelt tsiteerinud ja need identifitseerinud. Lõpuks meenutas apellatsioonikoda, et igal juhul saab EUIPO otsuste seaduspärasust hinnata üksnes määruse nr 207/2009 alusel, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Liidu kohus, mitte EUIPO või siseriiklike ametite varasema otsustuspraktika alusel. Lõpuks märkis apellatsioonikoda, et ebapiisavad on tervikuna need tõendid, mis on esitatud varasemate kaubamärkide mis tahes liikmesriigis olemasoleva maine kohta seoses vastavate kaupadega.
44

Lisaks piisab selles osas, milles hageja sisuliselt väidab, et geograafiline nimetus ei saa kirjeldada asjaomaste teenuste omadusi, kui märkida, et määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c eesmärk on vältida, et mõni majandustegevuses osaleja monopoliseerib geograafilise nimetuse oma konkurentide arvel. Kuigi vastab tõele, et apellatsioonikoja laiendatud kooseis on põhimõtteliselt kohustatud hinnates, kas geograafiline tähis on selle konkurentsisuhete suhtes asjakohane, kontrollima päritolu ja taotletud kauba ja teenuste vahelist seost, enne kui ta võib keelduda kaubamärgi registreerimisest määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c alusel, võib selle kohustuse rangus muutuda sõltuvalt eri teguritest, näiteks asjaomase geograafiline tähise maist või laadist. Nimelt on tõenäosus, et geograafiline tähis võib mõjutada konkurentsisuhteid, suur juhul, kui tegemist on ulatusliku piirkonnaga, mis on mainekas kõrge kvaliteediga kauba ja teenuste poolest, ja see tõenäosus on väike, kui tegemist on konkreetse kohaga, mille maine piirdub väheste kaupade või teenustega (selle kohta kohtuotsus 15.12.2011, PASSIONATELY SWISS, T377/09, ei avaldata, EU:T:2011:753, punkt 41).
71

Peale selle tuleb nentida, et hageja ei esita ühtki argumenti selle väite ümber lükkamiseks, et kuna vastandatud tähistes on ühine sõnaline osa „cali“, on need visuaalsest ja foneetilisest küljest teataval määral sarnased. Arvestades sõnaliste osade „cali“ identsust vastandatud tähistes, tuleb leida, et erinevused, mis seisnevad eelkõige nende kujutisosades ja sõnalistest osades „co“ ja „sun“, ei ole sellised, mis jätaksid asjaomasele avalikkusele mulje, et need tähised on igakülgselt hinnates visuaalsest ja foneetilisest küljest teataval määral sarnased.
50

Viiendaks ei saa ka asuda seisukohale, et registreeritud kaubamärk ja lisatud element moodustavad ühe jagamatu terviku, kuna kuigi see ei ole täiendav, on lisatud element asetatud registreeritud kaubamärgi peale, sellega siiski kokku puutumata nii, et avalikkusele jääb registreeritud kaubamärgiga ja tähistega nr 1 ja 2 kokku puutudes mulje, et need kuuluvad erinevatesse kontseptioonidesse ja viitavad erinevatele tähendustele. Seetõttu tuleb järeldada, et tähised nr 1 ja 2 on üldjoontes registreeritud kaubamärgiga samaväärsed.
11

Vaidlustatud otsuse punktis 20 lisas apellatsioonikoda, et äratuskella helina moodustavatest helidest koosnev kaubamärk saab täita päritolu tähistamise ülesannet üksnes siis, kui see sisaldab elemente, mis seda teistest kaubamärkidest eristavad. Käesoleval juhul nentis apellatsioonikoda selle sama otsuse punktis 21, et taotletud kaubamärgi puhul on tegemist täiesti argisele äratuskella helinale sarnaneva heli kordusega, ja seda vaatamata asjaolule, et kaubamärk on kirjutatud viiulivõtmes tempoga 147 lööki minutis, kahe sol-dieesi kordusega. Vaidlustatud otsuse punktis 22 leidis apellatsioonikoda, et määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punktil b põhineva vastuväite tagasilükkamiseks ei ole sellised nüansid võrreldes klassikalise äratuskella helinaga piisavad, kuna need võivad asjaomasele tarbijale märkamatuks jääda, ning selle otsuse punktis 23 märkis apellatsioonikoda, et samuti ei ole täpne väide, et taotletud kaubamärki iseloomustavad konkreetsed ja arvukad tunnused, mida asjaomane tarbija vahetult tajub.
37

Tuleb meenutada, et üldjuhul on kaks kaubamärki sarnased, kui need on asjaomase avalikkuse silmis ühe või mitme asjakohase aspekti osas vähemalt osaliselt samased (kohtuotsus, 23.10.2002, Matratzen Concord vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, EU:T:2002:261, punkt 30). Käesoleval juhul ei saa tõsiselt võetavalt eitada seda, et tähis Tiger Energy Drink ja vaidlusalune kaubamärk T.G.R. ENERGY DRINK on osaliselt samased vähemalt visuaalsest ja foneetilisest küljest, milline tahes on asjaomane avalikkus. Ainus erinevus vaidlusaluse kaubamärgi ja tähise Tiger Energy Drink vahel eelkõige visuaalsest küljest on see, et viimane koosneb kahest enamast silbist, millest ei piisa selle välistamiseks, et neist tähistest jääb sama üldmulje.
26

Teisena, ehkki hageja väidab, et komisjonil on keelatud Euroopa Liidu huvi olemasolu välistamiseks väita, et ANC oli juba juhtumit käsitlenud, tunnistades samas, et määruse nr 1/2003 artikli 13 lõige 2 ei ole siinses asjas kohaldatav, tuleb meenutada, et see säte, nagu kõik nimetatud määruse sätted, peab silmas olukordi, milles kohaldatakse ELTL artikleid 101 ja 102 (kohtuotsus, 21.1.2015, easyJet Airline vs. komisjon, T‑355/13, EU:T:2015:36, punkt 43).
19

Mis puutub volitusse, siis tuleb märkida esiteks, et erinevalt Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 5 punktist b ei nõua käesolevas asjas kohaldatav kodukorra artikli 51 lõige 3 enam selle tõendamist, et advokaadile on volituse andnud selleks õigustatud isik. Teiseks on vastupidi menetlusse astuja väidetele volikiri nimeliselt antud isikule, kes on hagiavalduse advokaadina allkirjastanud, nimelt I. Speciacile. Mis kolmandaks puutub sellesse, et hageja ei ajakohastanud lisade nimekirja nii, et sellega oleks hõlmatud volikiri, siis piisab, kui märkida, et Üldkohtu 20. mai 2015. aasta kodukorra praktiliste rakendussätete (ELT 2015, L 152, lk 1) punkti 97 võimalik rikkumine ei too kaasa hagi vastuvõetamatust. Neljandaks ei nähtu vastupidi menetlusse astuja väidetele kodukorrast, et tõend hagiavalduse allkirjastanud advokaadi volituse kohta peab olema esitatud enne hagiavalduse esitamist. Vastupidi, kuna see puudus on kodukorra artikli 51 lõike 4 alusel kõrvaldatav, ei ole keelatud volituse olemasolu tõendava dokumendi esitamine pärast hagiavalduse esitamist (vt selle kohta kohtuotsus, 4.2.2015, KSR vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Lampenwelt (Moon), T‑374/13, ei avaldata, EU:T:2015:69, punktid 11–13).
107

Tuleb ka märkida, et Süüria ärikogukonna kohta on ajakirjanduses kirjutatud palju artikleid, mis pärinevad erinevatest allikatest ja mille nõukogu on kostja vastuse lisana ära toonud. Nendes artiklites on kinnitatud, et Süüria majanduseliidi on moodustanud suures osas ettevõtjad, kelle on valinud Bachar el-Assad ja tema perekond laiemas tähenduses, ning et see eliit on saavutanud edu, kasutades ära režiimi soosingut. Käsitletaval juhul tuleb märkida – nagu märkis nõukogu ja vastupidi hagejate väitele –, et need dokumendid on vastuvõetavad, sest nende eesmärk ei ole vaidlusaluseid õigusakte ex post põhjendada, vaid tõendada, et nende aktide vastuvõtmise kontekstist lähtudes on need aktid piisavalt põhjendatud (vt selle kohta kohtuotsus, 15.11.2012, nõukogu vs. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, punkt 62).
141

Sama kaalutlus laieneb muudele hageja esitatud tõenditele, mis käsitlevad kolme asjaomast kaupade ja teenuste rühma. Kui eeldada, et vande all antud seletuses esitatud teave veebisaitide haldamise kohta puudutab teabeteenuste rühma, ei võimalda see kõigepealt järeldada, et kõnealuseid saite külastab laia avalikkuse märkimisväärne osa või need saidid on asjaomase avalikkuse nimetatud osa seas tuntud. Järgmiseks nähtub reklaamprospektis esitatud teabest, et hageja organiseeritud seminar on suunatud erialaspetsialistidest koosnevale avalikkusele, nimelt väikeste ja keskmise suurusega pruulikodade pidajatele. Lõpuks nähtub vande all antud seletusest, et hageja poolt taotletava kaubamärgi all avaldatud raamatud on erialased ega ole seetõttu suunatud laiale avalikkusele.
51

Lisaks tuleb meenutada, et esiteks toonitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 88 ja 89 sisuliselt, et asjassepuutuvatest ettevõtjatest enamiku müük toimus ühelainsal turul, mistõttu võisid tegelikult kõik trahvid ulatuda määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud ülemmäärani 10% kogukäibest, et selle ülemmäära kohaldamine on pigem reegel kui erand ja et kõik erinevused rikkumise raskusastmes või kergendavates asjaoludes ei saa enam väljenduda trahvisummas (vt selle kohta kohtuotsus, 16.6.2011, Putters International vs. komisjon, T‑211/08, EU:T:2011:289, punkt 75). Teiseks põhjendas komisjon põhjendustes 90–92 suuniste punkti 37 kohaldamist ja „kõigi[…] rikkuja[te]“ põhisummade kohandamist viitega eelkõige „kartelli esemeks oleva toote müügiväärtuse suh[tele] kogukäibesse ja rikkujate vahelis[tele] erinevus[tele] nende isikliku rikkumises osalemise alusel“ ning asjaolule, et „kõik rikkujad tegutsesid erinevas, kuid siiski suures ulatuses […] ümbrike müügiga“. Arvestades juhtumi eripäraseid asjaolusid ja tõsiasja, et „kõik rikkujad tegutsesid erinevas, kuid siiski suures ulatuses standardsete ümbrike ja spetsiaalsete trükiga ümbrike müügiga“, tegi komisjon seega ettepaneku „vähendada GPV rikkumise eest määratavat trahvi[summat] [konfidentsiaalne] %, [hagejate] trahvi [konfidentsiaalne] %, Bongi ja Mayer-Kuverti trahvi [konfidentsiaalne] % ning Hamelini trahvi [konfidentsiaalne] %.“
57

Apellatsioonikoda leidis, et koomiksi jutumullist koosnev element moodustab üksnes väikese osa tähisest kui tervikust ning see pääseb taotletavast kaubamärgist jäävas tervikmuljes suhteliselt vähe mõjule. Ta lisas, et ei ole tõendatud, et asjaomane avalikkus tajub seda elementi kui koomiksi jutumulli, mis põhimõtteliselt väljendab teatava tegelaskuju väljaöeldavat sõnumit. Ta leidis, et taotletavas kaubamärgis ei ole ükski tegelaskuju äratuntav ning seega ei taju avalikkus seda kujundit, mis sõna „up“ ümbritseb, koomiksi jutumullina, vaid pelga väljamõeldud raamina. Avalikkusel on kalduvus lugeda sõnu „start up“ ja „initiative“ kokku vastavalt teatavale loogilisele järjestusele. Sellest järjestusest moodustub väljend, millel on teatav tähendus, väljendi „start initiative up“ osas see aga puudub. Peale selle ei takista asjaolu, et sõna „up“ on kantud koomiksi jutumulli ning see on kirjutatud valgete tähtedega tumedal taustal, avalikkusel lugeda seda sõna vaistlikult pärast sõna „start“, kuna sõna „start-up“ on tuntud mõiste, seda ei ole aga sõnad „start initiative“.
45

Siinkohal tuleb märkida, et ühelt poolt oliivipastal ja teiselt poolt oliiviõlil on oluline ühine omadus, nimelt on need mõlemad oliividest valmistatud toiduained. Nende peamine koostisaine on seega sama. Peale selle tuleb ilmselge põhjendamatuse tõttu lükata tagasi hageja väide, mille kohaselt sisuliselt on oliivipastad peamiselt „kosmeetikatooted“. Peale selle, et nimetatud väide ei ole põhjendatud, on see ka vastuolus Nizza klassifikatsiooni klassi 29 päise ja selle klassi selgitavate märkustega, mis puudutavad peamiselt toiduaineid. Peale selle leidis apellatsioonikoda õigesti ja ilma, et hageja oleks esitanud selle kohta üksikasjalikke tõendeid, et mõiste „oliivipasta“ on piisavalt ebamäärane, et see hõlmab oliiviõlist valmistatud pastasid ning seetõttu on oliivipasta ja oliiviõli vahel teatav sarnasus. Siinkohal tuleb samuti märkida, et tõendid, mille menetlusse astuja EUIPOs, eelkõige 5. juuli 2013. aasta seisukohtades esitas, näitavad, et teatavad purgis olevad valmistoidud, mis on valmistatud oliividest, sisaldavad koostisainena oliiviõli, mis vastavalt olukorrale on asjaomase kaitstud geograafilise tähisega hõlmatud. Seetõttu ei teinud apellatsioonikoda hindamisviga, kui sedastas, et oliivipastad on sama liiki tooted kui asjaomase kaitstud geograafilise tähisega hõlmatud oliiviõli.
60

Nagu on märgitud eespool punktis 44, siis vastavalt direktiivi 2006/42 artiklile 7 ja täpsemalt selle artikli lõigetele 2 ja 3 annab asjaolu, et harmoneeritud standardi kohta on avaldatud viide Euroopa Liidu Teatajas, sellele standardile õigusliku väärtuse, mis lubab masinatootjatel või nende volitatud esindajatel kasutada oma toodetud ja niisugusele standardile vastava masina puhul eeldust, et see vastab nimetatud direktiivis sätestatud asjakohastele olulistele tervisekaitse- ja ohutusnõuetele, mida vastav avaldatud harmoneeritud standard hõlmab. Teise võimalusena võib täheldada, et kui siseriikliku standardiga oli harmoneeritud standard üle võetud, toimis sisuliselt sama mehhanism direktiivi 98/37 kehtivusajal: selle direktiivi artikli 5 lõike 2 esimeses lõigus oli sätestatud, et „[k]ui siseriiklik standard, mis on üle võtnud ühtlustatud standardi, mille kohta käiv viide on avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas, ja mis reguleerib üht või enamat olulist ohutusnõuet, eeldatakse, et kooskõlas kõnealuse standardiga konstrueeritud masinad või ohutusseadised vastavad asjakohastele olulistele nõuetele“. Järelikult, nagu on öelnud kohtujurist Campos Sánchez-Bordona kohtuasjas James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:63) esitatud ettepaneku punktis 54, millele komisjon kohtuistungil viitas, on harmoneeritud standardite avaldamist käsitlevad otsused õigusaktid, mille peale saab esitada tühistamishagi (vt selle kohta kohtuotsus, 27.10.2016, James Elliott Construction,C‑613/14, EU:C:2016:821, punktid 38–43). Üldkohus täpsustas 25. mai 2004. aasta kohtumääruses Schmoldt jt vs. komisjon (T‑264/03, EU:T:2004:157, punktid 91–94), et tegemist on üldaktidega. Üldkohus järeldab sellest, et niisuguste avaldatud aktide suhtes kohaldatakse sama korda, mis liidu institutsioonide üldaktide suhtes.
13

Aruandes jõudis lepitusorgan järeldusele, et poolte vahel on võimalik osaline kokkulepe, mis põhineb järgmistel kaalutlustel: „6.1. Lepitusorgan märgib, et pooled on nõus vaatama läbi korrektsiooni aluse, mis on seotud teatavate, eelarveaasta 2009 summade võimaliku ülekandmisega eelarveaastasse 2010, ning samuti märkimisväärsete tagasimaksetega tingimusel, et ametivõimud esitavad vastavad tõendid. 6.2. Korrektsioonitaseme kohta tuleb märkida, et 2009. aastaks välja pakutud kindla suurusega 10% määr on kõrgem, kui see, mida kohaldati 2008. aastal (7,4%) ja kõrgem kui määr, mis on ette pandud 2010. aastaks. Lepitusorganil tekib küsimus, kas 2009. aasta korrektsioonimäära ei saa määrata kindlaks täpsemalt, nii et see sarnaneks rohkem määraga, millega on nõustutud 2008. aasta puhul. See eeldab aga, et arvutused hõlmavad kõiki puudusi ja et neis peetakse silmas fondidel tekkida võivat riski. Lepitusorgan ei saa aga hinnata, kas see on võimalik. 6.3. Lepitusorgan võtab arvesse ametivõimude deklareeritud tagasimaksete kõrget protsenti [ja nende] taotlust esitada [komisjoni] talitustele täpne aruanne summadest, mis on kantud fondide kreeditisse ning asjaolu tõendamist, et tagasimaksed võlgnetakse [komisjoni viidatud puuduste tõttu Rumeenia ühtses haldus- ja kontrollsüsteemis, haldusalastes ristkontrollides ja kohapealsetes kontrollides ning sanktsioonide arvutamisel ja maksmisel]. Sellest tuleneb loogiliselt, et kui ametivõimude poolt arvutatud korrektsioonid, mille kohta on tehtud vastavad ettepanekud, on õiged, tuleb finantskorrektsiooni(de) määra vähendada, kui rohkem kui pool alusetult makstud toetussummadest on tagasi makstud.“
108

Teiselt poolt tuleb rõhutada, et ette heidetud tegevus peab olema kahju otsustav põhjus (kohtumäärus, 31.3.2011, Mauerhofer vs. komisjon, C‑433/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:204, punkt 127, ja kohtuotsus, 10.5.2006, Galileo International Technology jt vs. komisjon, T‑279/03, EU:T:2006:121, punkt 130; vt selle kohta samuti kohtuotsus, 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 61). Teiste sõnadega võib öelda, et isegi kui institutsioonid on aidanud kaasa selle kahju tekkimisele, mille eest hüvitist nõutakse, võib see kaasaaitamine olla liiga väike teiste isikute, näiteks hageja vastutuse tõttu (kohtuotsus, 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 59, ja kohtumäärus, 31.3.2011, Mauerhofer vs. komisjon, C‑433/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:204, punkt 132).
118

Mis kolmandaks puutub hageja argumenti seoses piirangutega, mida saab dokumentidega tutvumise õiguse suhtes kehtestada üksnes juhul, kui need tegelikult vastavad üldise huvi eesmärkidele ning kui nende puhul ei ole eesmärki arvestades tegemist eesmärkidele mittevastava ja lubamatu sekkumisega, siis kui eeldada, et hageja soovis tugineda proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele, siis tuleb märkida, et see põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide aktid ei läheks kaugemale sellest, mis on vastava õigusaktiga taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, võttes arvesse, et juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema seatud eesmärkidega vastavuses (kohtuotsus, 17.10.2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punkt 29). Seega on dokumentidega tutvumise valdkonnas kohtupraktikas selgitatud, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et erandid ei läheks kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ja vajalik (kohtuotsus, 20.9.2016, PAN Europe vs. komisjon, T‑51/15, ei avaldata, EU:T:2016:519, punkt 21).
79

Sellega seoses märkis Eesti Vabariik sisuliselt, et 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata, EU:T:2012:170) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsust Leedu vs. komisjon (T‑262/07, EU:T:2012:171) koostoimes tõlgendades ilmneb, et suhkruotsus oli vastuolus ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2 ja selle akti artikliga 58. Eesti Vabariik väidab kõigepealt, et ühinemiseks kehtestatud ülemäärase suhkruvaru kõrvaldamise süsteemi eesmärk on mis tahes häirete vältimine suhkruturu ühise korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises. Selle eesmärgi täitmiseks pani määrus nr 60/2004 uutele liikmesriikidele ühelt poolt kohustuse, et nende kasutuses on 1. mail 2004 süsteem, mille abil on võimalik tuvastada peamiste ettevõtjate ülemäärased laovarud, ning teiselt poolt kohustuse sundida viimati nimetatud ettevõtjaid esitama tõendi, et need laovarud on kõrvaldatud enne 30. novembrit 2005, või tasuda summa kõrvaldamata koguse eest. Eesti Vabariik täitis selle kohustuse ÜLTSi vastuvõtmisega. Pealegi nähtub 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), et ühinemisakti artikli 58 kohaselt ei saa eesti keeles avaldamata määrusele Eesti ettevõtjate vastu tugineda, isegi kui nad olid sellest tulenevatest kohustustest teadlikud ja täitsid neid. Seega ei saa Eesti ettevõtjate vastu tugineda ÜLTSile, mis viitab eesti keeles 6. augustil 2005 avaldatud määruse nr 60/2004 sätetele ja 4. juulil 2005 eesti keeles avaldatud nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrusest (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307), tulenevale suhkru KN-koodile. Eesti Vabariik märgib, et sel põhjusel tagastas ta pärast 12. juuli 2012. aasta kohtuotsuse Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450) kuulutamist Eesti ettevõtjatele summad, mida viimased ÜLTSi alusel olid maksnud. Tema määrusest nr 60/2004 tulenev kohustus kõrvaldada ülemäärane varu taandati praktikas puhtalt liidu eelarvesse summa tasumisele. Vastavalt 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata, EU:T:2012:170) ja 29. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Leedu vs. komisjon (T‑262/07, EU:T:2012:171) on see aga vastuolus ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punktiga 2.
56

Selle argumendiga ei saa nõustuda. Nimelt kohtupraktikast tuleneb, et kui ELi kaubamärgi omanik tugineb selleks, et põhjendada selle märgi tegelikku kasutamist määruse nr 207/2009 artikli 15 tähenduses, dokumentidele, millest nähtub märgi kasutamine kolmanda isiku poolt, väidab ta kaudselt ka seda, et see kasutamine toimus tema nõusolekul (vt kohtuotsused, 13.1.2011, PINE TREE, T‑28/09, ei avaldata, EU:T:2011:7, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.1.2015, now, T‑278/13, ei avaldata, EU:T:2015:57, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks tundub vähetõenäoline, et menetlusse astujal oleksid need dokumendid olnud ja et ta oleks need vaidlustatud märgi kasutamise tõendamiseks esitanud, kui see kasutamine toimus tema tahte vastaselt.
189

Tõsi küll, tõendusdokumendi punktist 5.1.2.1.2 tuleneb, et Zanotelli jt (2010) uuringus ei tehta üheseid järeldusi DEHP liigitamise kohta endokriinseid häireid põhjustavaks aineks. Sellest uuringust ei ilmne selgelt, kas kaladel DEHP toimel avaldunud „kasvu peetumine“ (reduction in growth) on seotud sisesekretsioonisüsteemiga (it is not clear whether the effect is endocrine mediated or not). Ka uuringus Wang jt (2013) ei uuritud ega täheldatud endokriinset või süsteemset kahjulikku mõju (no endocrine related or systemic adverse effects were investigated nor observed).
47

Lisaks märgib komisjon, et vaidlustatud otsus ei sunni Poola ametiasutusi asuma samale seisukohale, millel on komisjon. Ta väidab selles osas õigesti, et liidu kohtus esitatud menetlusdokumente käsitlev Euroopa Kohtu praktika – millest nähtub, et kui välja arvata erandlikud juhud, mil mingi dokumendi avalikustamine võib kahjustada korrakohast õigusemõistmist, ei luba ega keela ükski eeskiri või säte menetlusosalistel omaenda menetlusdokumente kolmandatele isikutele avaldada (kohtuotsus, 12.9.2007, API vs. komisjon, T‑36/04, EU:T:2007:258, punkt 88; kohtumäärus, 3.4.2000, Saksamaa vs. komisjon, C‑376/98, EU:C:2000:181, punkt 10) – on ülekantav dokumentidele, mis on koostatud sellise haldusmenetluse raames, nagu on kõne all käesoleval juhul.