ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑54/16

Vinyls Italia SpA

versus

Mediterranea di Navigazione SpA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Ordinario di Venezia)

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Maksejõuetusmenetlused – Määrus (EÜ) nr 1346/2000 – Artiklid 4 ja 13 – Kõiki võlausaldajaid kahjustavad toimingud – Tingimused, mille täidetuse korral saab toimingu vaidlustada – Toiming, mille suhtes kohaldatakse menetluse algatanud riigi õiguse asemel mõne teise liikmesriigi õigust – Toiming, mida ei saa selle õiguse alusel vaidlustada – Määrus (EÜ) nr 593/2008 – Artikli 3 lõige 3 – Poolte valitud õigus – Kõikide vaadeldavat olukorda mõjutavate asjaolude esinemine menetluse algatanud riigis – Mõju

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 8. juuni 2017. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades–Maksejõuetusmenetlused–Määrus nr 1346/2000–Kahjustavad toimingud–Kohaldatav õigus–Erand lex fori concursus’e üldisest kohaldamisest–Kohaldamise tingimused–Toiming, mida ei saa lex causae alusel vaidlustada–Niisugusel kostjal lasuv tõendamiskoormis, kelle vastu on esitatud tagasivõtmise hagi–Kohustus tugineda asjaolule, et toimingut vaidlustada võimaldavad tingimused ei ole täidetud, ja kohustus seda tõendada

Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et vormi ja tähtaega, mida kõiki võlausaldajaid kahjustanud toimingust kasu saanud isik peab selle artikli alusel vastuväite esitamiseks järgima, et vaielda vastu selle toimingu tagasivõitmiseks lex fori concursus’e sätete alusel esitatud hagile, nagu ka küsimust, kas pädev kohus saab seda artiklit kohaldada omal algatusel ning ka pärast asjassepuutuvale poolele selleks ette nähtud tähtaja möödumist, reguleerib selle liikmesriigi menetlusõigus, kelle territooriumil on kohtuasjas menetlus pooleli. See õigus ei tohi siiski olla vähem soodne kui siseriikliku õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid sarnaseid olukordi reguleerivad eeskirjad (võrdväärsuse põhimõte) ja see ei või muuta liidu õigusega antud õiguste teostamist tegelikult võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) – neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. (vt punkt 33 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 1346/2000 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et tõendamiskoormisega pool peab tõendama, et kui lex causae alusel on kahjustavaks peetavat toimingut võimalik vaidlustada, ei ole konkreetsel juhul täidetud tingimused, mis erinevad lex fori concursus’es sätestatud tingimustest ja mis on nõutavad, et selle toimingu vastu esitatud hagi saaks läbi vaadata. (vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 2)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 48–50)
Kohtuasi C‑75/16

Livio Menini

ja

Maria Antonia Rampanelli

versus

Banco Popolare Società Cooperativa

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Ordinario di Verona)

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus – Direktiiv 2008/52/EÜ – Direktiiv 2013/11/EL – Artikli 3 lõige 2 – Tarbijate esitatud vastuväide krediidiasutuse algatatud maksekäsumenetluses – Õigus pöörduda kohtusse – Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette kohustuse kasutada vahendusmenetlust – Kohustus kasutada juristi abi – Kohtusse esitatava hagi vastuvõetavus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 14. juuni 2017. aasta otsus

Tarbijakaitse – Tarbijate õigused – Vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus – Direktiiv 2013/11 – Siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette vahendusmenetluse kasutamise kohustuse kui hagi vastuvõetavuse tingimuse – Lubatavus – Tingimused – Siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et vahendusmenetluse raames peavad tarbijad kasutama juristi ning nad tohivad vahendusmenetlusest loobuda üksnes siis, kui nad toovad selle otsuse põhjendamiseks mõjuvad põhjused – Lubamatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/11, artikli 2 lõige 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2013. aasta direktiivi 2013/11/EL tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 ja direktiivi 2009/22/EÜ (tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta), tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb selle direktiivi artikli 2 lõikes 1 viidatud vaidluste puhul ette vahendusmenetluse kasutamise kui samade vaidlustega seotud hagi vastuvõetavuse tingimuse, kui niisugune nõue ei takista pooltel teostada oma õigust pöörduda kohtusse.

Seevastu tuleb nimetatud direktiivi tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mis näeb ette, et niisuguse vahendusmenetluse raames peavad tarbijad kasutama juristi ning nad tohivad vahendusmenetlusest loobuda üksnes siis, kui nad toovad selle otsuse põhjendamiseks mõjuvad põhjused.

(vt punkt 71 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑330/16

Piotr Zarski

versus

Andrzej Stadnicki

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Okręgowy w Warszawie)

Eelotsusetaotlus – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7/EL – Tähtajatu äriruumi üürileping – Üüri hilinenud maksmine – Leping, mis on sõlmitud enne selle direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist – Liikmesriigi õigusnormid – Sellise lepingu väljajätmine nimetatud direktiivi ajalisest kohaldamisalast

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 1. juuni 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7 – Tähtajatu äriruumi üürileping, mis on sõlmitud enne selle direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist – Üüri hilinenud maksmine, mis leidis aset pärast selle direktiivi ülevõtmist – Liikmesriigi õigusnormid, mis jätavad sellise lepingu välja nimetatud direktiivi ajalisest kohaldamisalast – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/35, artikli 6 lõige 3, ja direktiiv 2011/7, artikli 12 lõige 4)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 12 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad jätta selle direktiivi kohaldamisalast välja hilinenud maksed, mis tasutakse enne 16. märtsi 2013 sõlmitud lepingu täitmiseks, isegi kui hilinemine leiab aset pärast seda kuupäeva.

Nii tuleb direktiivi 2011/7 artikli 12 lõike 4 sõnastuse osas täheldada, et liidu seadusandja kasutab väljendit „lepingud, mis on sõlmitud“, mitte aga väljendit „äritehingud“, mida kasutatakse direktiivi teistes sätetes. Selle sätte sõnastuse analüüs viib seega järelduseni, et väljendi „lepingud, mis on sõlmitud“ kasutamisega soovis liidu seadusandja anda liikmesriikidele õiguse jätta direktiivi 2011/7 kohaldamisalast välja enne 16. märtsi 2013 sõlmitud lepingulised suhted kogu ulatuses, sealhulgas tagajärgede osas, mis küll tulenevad nendest lepingulistest suhetest, kuid mis saabuvad pärast seda kuupäeva.

Sellest tuleneb, et kui liikmesriik kasutab talle direktiivi 2011/7 artikli 12 lõikes 4 antud õigust, jäävad enne 16. märtsi 2013 sõlmitud lepingud, välja arvatud direktiivi 2000/35 artikli 6 lõike 3 punktis b sätestatud juhul, viimati nimetatud direktiivi kohaldamisalasse, kaasa arvatud nende tulevaste tagajärgede osas, olenemata asjaolust, et viimati nimetatud direktiiv on alates sellest kuupäevast põhimõtteliselt kehtetuks tunnistatud. Sel juhul ei saa direktiiv 2011/7 olla kohaldatav selliste lepingute tagajärgedele, mis saabuvad alates 16. märtsist 2013, sest nendele ei saa samal ajal kohaldada direktiivi 2000/35 ja direktiivi 2011/7 sätteid.

Eeltoodust tuleneb, et vaidlused maksete üle, mis on muutunud sissenõutavaks pärast 16. märtsi 2013, ei saa kuuluda direktiivi 2011/7 kohaldamisalasse, kui leping, mille alusel neid makseid tuleb teha, on sõlmitud enne seda kuupäeva ja kui asjassepuutuv liikmesriik on kasutanud direktiivi 2011/7 artikli 12 lõikes 4 ette nähtud õigust.

(vt punktid 27, 29 ja 32–34 ning resolutsioon)
Nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiivi 78/660/EMÜ, mis põhineb [ELTL artikli 50 lõike 2 punktil g] ja käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid, ning mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2003. aasta direktiiviga 2003/51/EÜ, artikli 2 lõikes 3 nimetatud õige ja õiglase ülevaate põhimõtet ja artikli 31 lõike 1 punktis c nimetatud ettevaatliku hindamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus raamatupidamises kajastamise meetod, mille kohaselt aktsiaoptsiooni emiteerinud äriühing kajastab optsiooni võõrandamise hinna tuluna majandusaastal, mille ajal optsioon realiseeriti, või optsiooni kehtivusaja lõpus.

Selliste aktsiaoptsioonide puhul, nagu on vaatluse all põhikohtuasjades, ei sisalda kõnealune direktiiv mingit konkreetset teavet meetodi kohta, mille alusel tuleb nende optsioonide hind raamatupidamises kajastada. Nagu komisjon Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades märkis, on seega paratamatult olemas erinevaid direktiiviga 78/660 kooskõlas olevaid raamatupidamises kajastamise meetodeid, tingimusel et need järgivad selle direktiiviga kehtestatud üldpõhimõtteid.

Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohtule esitatud toimikust ei nähtu, et nende põhimõtetega ei ole kooskõlas selline raamatupidamises kajastamise meetod, nagu on vaatluse all põhikohtuasjades ja mille kohaselt aktsiaoptsiooni emiteerinud äriühing võib kajastada tuluna selle optsiooni võõrandamise hinna majandusaastal, mille ajal optsiooni realiseeriti, või optsiooni kehtivusaja lõpus.

Esiteks ei ole ettevaatliku hindamise põhimõttega vastuolus, kui aktsiaoptsiooni emiteerinud äriühing kajastab optsiooni võõrandamise hinna tuluna alles pärast optsiooni realiseerimist või selle kehtivusaja lõppu.

Nagu väidavad põhikohtuasja kaebajad Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, ei saa teisalt välistada, et kui optsiooni võõrandamise hind on raamatupidamises kajastatud tuluna optsiooni emiteerimise majandusaastal ja enne optsiooni realiseerimist, või olenevalt olukorrast enne optsiooni kehtivusaja lõppu, esineb optsiooniemissioonile järgnevatel majandusaastatel emitendist äriühingu raamatupidamises suurem risk kui juhul, kui see kajastatakse raamatupidamises majandusaastal, mil optsioon realiseeritakse, või kui optsiooni kehtivusaeg lõppeb.

(vt punktid 44–47 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 27 lõiget 1 koostoimes selle määruse põhjendusega 19 tuleb tõlgendada selliselt, et rahvusvahelise kaitse taotleja võib oma kaebuses tema kohta tehtud üleandmisotsuse vaidlustamiseks tugineda selle määruse artikli 21 lõikes 1 sätestatud tähtaja aegumisele, ja seda isegi juhul, kui vastuvõtmispalve saajaks olev liikmesriik on valmis teda vastu võtma.

Mis puudutab nimetatud määruse eesmärke, siis tuleb eelkõige rõhutada, et selle määruse põhjendusest 9 tuleneb, et kuigi see määrus kinnitab määruse nr 343/2003 põhimõtteid, tehakse sellega samal ajal kogemuste põhjal vajalikke parandusi mitte ainult Dublini süsteemi, vaid ka taotlejatele pakutava kaitse tõhustamiseks, mis tagatakse muu hulgas neile võimaldatava tõhusa ja täieliku kohtuliku kaitse abil (vt kohtuotsus, 7.6.2016, Ghezelbash, C-63/15, EU:C:2016:409, punkt 52).

Dublini III määruse artikli 27 lõikes 1 ette nähtud kaebeõiguse ulatuse kitsalt tõlgendamine oleks aga vastuolus selle eesmärgi saavutamisega (vt kohtuotsus, 7.6.2016, Ghezelbash, C-63/15, EU:C:2016:409, punkt 53).

Eelnevast järeldub, et seda sätet tuleb tõlgendada selliselt, et see tagab rahvusvahelise kaitse taotlejale tõhusa kohtuliku kaitse, võimaldades tal eelkõige esitada kaebus tema suhtes tehtud üleandmisotsuse vaidlustamiseks, mis võib käsitleda määruse kohaldamise kontrollimist, sealhulgas määrusega ette nähtud menetluslike tagatiste järgimist (vt kohtuotsus, 7.6.2016, Karim, C-155/15, EU:C:2016:410, punkt 22).

Selles osas tuleb märkida, et liidu seadusandja on määratlenud tähtaja ületamise tagajärjed, nähes Dublini III määruse artikli 21 lõike 1 kolmandas lõigus ette, et kui nimetatud palvet ei esitata nende tähtaegade jooksul, vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest liikmesriik, kus taotlus esitati. Sellest järeldub, et kuigi selle määruse artikli 21 lõike 1 sätted on mõeldud vastuvõtmise menetluse piiritlemiseks, aitavad need sarnaselt III peatüki kriteeriumidele ühtlasi kindlaks määrata vastutavat liikmesriiki sama määruse tähenduses. Järelikult ei saa pärast selle määruse sätetes ette nähtud tähtaegade möödumist teha otsust anda taotleja üle teisele liikmesriigile kui see, kus esitati rahvusvahelise kaitse taotlus.

Neil asjaoludel ja selleks, et tagada, et vaidlustatud üleandmisotsus on vastu võetud selles määruses ette nähtud vastuvõtumenetluse nõuetekohase läbiviimise tulemusena, peab selle üleandmisotsuse peale esitatud kaebust arutav kohus saama hinnata varjupaigataotleja väiteid selle kohta, et on rikutud määruse artikli 21 lõike 1 sätteid (vt analoogia alusel kohtuotsus, 7.6.2016, Karim, C-155/15, EU:C:2016:410, punkt 26).

(vt punktid 46–48, 52, 53, 55, 62, resolutsiooni punkt 1)
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et dumpinguvastase algmääruse artikli 17 lõike 1 kohaselt võib juhul, kui kaebuste esitajaid, eksportijaid, importijaid, tooteliike või tehinguid on palju, valimi koosseisu kindlaks määrata kahe alternatiivse meetodi abil. Nimelt võib uurimine piirduda põhjendatud hulga poolte, toodete või tehingutega, kasutades valiku ajal kättesaadava teabe põhjal statistiliselt õigeid valimeid. Uurimine võib samuti piirduda, kusjuures see on institutsioonide enda otsustada, suurima tüüpilise toodangu-, müügi- või ekspordimahuga, mida on nende käsutuses oleva aja jooksul võimalik uurida.

Sellest tuleneb, et kui liidu institutsioonid valivad teise väljavõttelise uuringu meetodi, on neil teatud paindlikkus, mis on seotud prognoosiva hindamisega, mida neil on mõistlikult võimalik saavutada neile uurimise jaoks ette nähtud aja jooksul.

Dumpinguvastaste meetmete läbivaatamist käsitlevad uurimised tuleb dumpinguvastase algmääruse artikli 11 lõike 5 kohaselt aga läbi viia hoolikalt ja need tuleb tavaliselt lõpule viia 12 kuu jooksul alates läbivaatamise algatamise kuupäevast, kusjuures tuleb täpsustada, et institutsioonidel on dumpinguvastase algmääruse artikli 6 lõike 8 kohaselt samuti kohustus võimalikult põhjalikult kontrollida huvitatud isikute esitatud ja otsuste aluseks oleva teabe paikapidavust.

Pealegi tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et institutsioonidel on valimi koostamisel ulatuslik kaalutlusõigus (vt selle kohta kohtuotsus, 10.9.2015, Fliesen‑Zentrum Deutschland, C‑687/13, EU:C:2015:573, punkt 93), mistõttu liidu kohtul tuleb kontrollimise käigus üksnes välja selgitada, kas valik ei põhine sisuliselt ebatäpsetel asjaoludel ega ole tehtud ilmset hindamisviga.

(vt punktid 27 ja 30–32)
Kohtuasi C‑357/16

„Gelvora“ UAB

versus

Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

Eelotsusetaotlus – Ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29/EÜ – Kohaldamisala – Inkassofirma – Tarbijakrediit – Nõude loovutamine – Äriühingu ja võlgniku vahelise õigussuhte laad – Artikli 2 punkt c – Mõiste „toode“ – Sissenõudmistoimingud, mis viiakse läbi samal ajal kohtutäituri toimingutega

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 20. juuli 2017. aasta otsus

Tarbijakaitse – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29 – Kohaldamisala – Tarbijakrediidilepingut mittetäitva võlgniku võlg, mis on loovutatud inkassofirmale – Sellise inkassofirma ja lepingut mittetäitva võlgniku vaheline õigussuhe – Hõlmamine – Toote mõiste – Võla sissenõudmise toimingud, mida inkassofirma viib läbi samal ajal kohtutäituri toimingutega – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/29, artikli 2 punkt c)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), tuleb tõlgendada nii, et inkassofirma ja tarbijakrediidilepingut mittetäitva võlgniku, kelle võlg on loovutatud nimetatud äriühingule, vaheline õigussuhe kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse. Mõiste „toode“ nimetatud direktiivi artikli 2 punkti c tähenduses hõlmab toiminguid, mida selline äriühing teeb võla sissenõudmiseks. Selles osas ei oma tähtsust asjaolu, kas võlg on tuvastatud kohtuotsusega ning kas see kohtuotsus on saadetud kohtutäiturile täitmiseks.

Lisaks asjaolule, et selliste toimingute tegemine samal ajal ametliku täitemenetlusega kohtutäituri kaudu võib võlgniku viia eksiteele selles suhtes, millist menetlust tema suhtes rakendatakse, nõuab ebaausate kaubandustavade direktiiviga tarbijale tagatud kaitse kasulik mõju, et ettevõtjale, kes on otsustanud võla sissenõudmise eesmärgil tegutseda iseseisvalt, kohaldatakse selle direktiivi sätteid nende toimingute suhtes, mida ta teeb samal ajal sundtäitmise menetlusega ise.

(vt punktid 30, 31 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused nagu põhikohtuasjas kõnealused õigusnormid, mis kehtestavad kaughasartmängude korraldamiseks kontsessioonide ja lubade korra, kui need sisaldavad reegleid, mis on teistes liikmesriikides asutatud hasartmängukorraldajate suhtes diskrimineerivad, või kui need sisaldavad mittediskrimineerivaid reegleid, mida ei kohaldata läbipaistvalt või mida rakendatakse nii, et teatavatel teistes liikmesriikides asutatud pakkujatel on oma kandidatuuri esitamine takistatud või raskendatud.

Esiteks, mis puudutab niisugust siseriiklikku regulatsiooni nagu 25. juunil 2014 kehtinu, siis tuleb tõdeda, et põhikohtuasjas kõnealuse reegliga sarnane liikmesriigi reegel, mille kohaselt peab usaldusväärne hasartmängukorraldaja olema tegelnud selle liikmesriigi territooriumil hasartmängude korraldamisega vähemalt 10 aastat, toob kaasa erineva kohtlemise, sest see seab teistes liikmesriikides asuvad hasartmängukorraldajad ebasoodsamasse olukorda võrreldes oma riigi hasartmängukorraldajatega, kellel on seda tingimust lihtsam täita. Sellise kohtlemiserinevuse õigustamiseks ei piisa pelgalt viitamisest üldise huviga seotud eesmärgile.

Teiseks, mis puudutab niisugust siseriiklikku regulatsiooni nagu 29. augustil 2014 kehtinu, siis kohustus olla kolm aastat tegelnud mõnes liikmesriigis hasartmängude korraldamisega ei too kaasa vastuvõtvas liikmesriigis asutatud hasartmängukorraldajate soosimist ja seda saab üldise huviga seotud eesmärgiga õigustada. Vajalik on aga, et kõnealuseid reegleid kohaldataks läbipaistvalt kõigi pakkujate suhtes. Sellele tingimusele ei vasta niisugused nagu põhikohtuasjas kõnealused õigusnormid, milles ei olnud piisava täpsusega määratletud majandusministri pädevuse kasutamise tingimused selles menetluses ega tehnilised tingimused, mida peavad hasartmängukorraldajad oma pakkumuse esitamisel täitma.

(vt punktid 44–48 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑193/16

E

versus

Subdelegación del Gobierno en Álava

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

Eelotsusetaotlus – Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artikli 27 lõike 2 teine lõik – Sisenemis- ja elamisõigusele avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise huvides kehtestatud piirang – Avaliku korra või avaliku julgeoleku huvides väljasaatmine – Käitumine, mis kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu mõnele ühiskonna põhihuvile – Tõeline ja vahetu oht – Mõiste – Liidu kodanik, kes elab vastuvõtvas liikmesriigis, kus ta kannab vangistust alaealiste suhtes toime pandud korduvate seksuaalse kuritarvitamise süütegude eest

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 13. juuli 2017. aasta otsus

Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38 – Sisenemis- ja elamisõigusele avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise huvides kehtestatud piirang – Käitumine, mis kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu mõnele ühiskonna põhihuvile – Mõiste „tõeline ja vahetu oht“ – Isik, kes kannab väljasaatmisotsuse tegemise hetkel vangistust ilma väljavaateta lähitulevikus vabaneda – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 27 lõike 2 teine lõik)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) artikli 27 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et isik kannab väljasaatmisotsuse tegemise hetkel vangistust ilma väljavaateta lähitulevikus vabaneda, ei välista seda, et tema käitumine olenevalt olukorrast võib kujutada endast tõelist ja vahetut ohtu, mis kahjustab vastuvõtva liikmesriigi ühiskonna mõnda põhihuvi.

(vt punkt 27 ja resolutsioon)
Kuigi direktiivi 1999/44 tekst ei sisalda mingit termini „müügileping“ määratlust, ei viidata seal selle termini tõlgendusega seoses ka riigisisesele õigusele. Siit järeldub seega, et direktiivi kohaldades tuleb seda terminit käsitada kui liidu õiguse autonoomset mõistet, mida viimase territooriumil tuleb tõlgendada ühetaoliselt. (vt analoogia alusel kohtuotsus, 18.10.2011, Brüstle, C‑34/10, EU:C:2011:669, punkt 26).

Direktiivi 1999/44 sätetest ning taustast nähtub, et mõiste „müügileping“ laieneb üksnes teatavatele lepinguliikidele, mida riigisiseste õiguskordade kohaselt võib kvalifitseerida ka teisiti, nagu teenuse osutamise või töövõtulepingud.

Ühest küljest loetakse kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 4 kohaselt „[v]almistatavate või toodetavate tarbekaupade tarnelepingud […] samuti müügilepinguteks.“ Seega leping, mille ese on sellise kauba müük, mis tuleb esmalt müüja poolt valmistada või toota, kuulub direktiivi kohaldamisalasse.

Teisest küljest on direktiivi 1999/44 artikli 2 lõikes 5 peetud tarbekauba mittevastavusega, mis on selle kehva paigaldamise tagajärg, samaväärseks tarbekauba enda mittevastavust, eelkõige juhul, kui paigaldamine on tarbekauba müügilepingu osa. Kui kauba paigaldamise teenus on seotud müügiga, kuulub see niisiis direktiivi kohaldamisalasse.

Eeltoodu alusel tuleb teha esiteks järeldus, et direktiiv 1999/44 ei kuulu kohaldamisele mitte ainult müügilepingutele stricto sensu, vaid kuulub kohaldamisele ka teatud muudele lepinguliikidele, mis on seotud teenuste osutamisega; need lepingud võivad riigisisese õiguse alusel olla kvalifitseeritud teenuse osutamise või töövõtulepingutena, täpsemalt valmistatava või toodetava tarbekauba tarnelepingud ning samuti niisuguste kaupade müügilepingud, milles on ette nähtud ka kauba paigaldamine.

Lisaks peab teenuste osutamine olema müügi suhtes aktsessoorne selleks, et teenuste osutamisega seotud lepinguliike saaks kvalifitseerida „müügilepingutena“ kõnealuse direktiivi tähenduses.

(vt punktid 32, 34–38)