Kohtuasi C‑213/17

X

versus

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EL) nr 604/2013 – Liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramine – Artiklid 17, 18, 23 ja 24 – Liikmesriigis pooleli olev eelnev rahvusvahelise kaitse andmise menetlus – Teises liikmesriigis esitatud uus taotlus – Tagasivõtmispalve puudumine selleks ette nähtud tähtaegade jooksul – Asjaomase isiku üleandmine kriminaalmenetluse läbiviimiseks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 5. juuli 2018. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus – Rahvusvahelise kaitse taotleja, kelle kohta on väljastatud Euroopa vahistamismäärus ja kes viibib vahistamismääruse teinud liikmesriigi territooriumil, ilma et ta oleks seal esitanud uut rahvusvahelise kaitse taotlust – Selle liikmesriigi esitatud tagasivõtmispalve vahistamismäärust täitvale liikmesriigile – Lubatavus – Vahistamismääruse teinud liikmesriigi võimalus vaadata läbi vahistamismäärust täitvas liikmesriigis esitatud rahvusvahelise kaitse taotlus – Puudumine

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus – Tagasivõtmispalve esitamine – Palve esitanud liikmesriigis varem esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebus, mille menetlus on selles liikmesriigis pooleli – Kohustus kaebuse läbivaatamine peatada ja seejärel see läbivaatamine palve rahuldamise korral lõpetada – Puudumine

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 23 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et uue rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutab liikmesriik, kellele see taotlus esitati, kui see liikmesriik ei esita tagasivõtmispalvet mainitud määruse artikli 23 lõikes 2 määratud tähtaegade jooksul, samas kui varem esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest oli vastutav teine liikmesriik ja nimetatud tähtaegade lõppemise ajal oli viimati nimetatud liikmesriigi kohtus pooleli menetlus, milles lahendati neist rahvusvahelise kaitse taotlustest ühe peale esitatud kaebust. Tagasivõtmismenetluse kohaldamisala on piiritletud Dublini III määruse artiklites 23 ja 24. Selle määruse artikli 23 lõikest 1 selgub, et see menetlus on muu hulgas kohaldatav selle määruse artikli 18 lõike 1 punktis d osutatud isikutele (vt selle kohta 5. aprilli 2017. aasta kohtumäärus Ahmed, C‑36/17, EU:C:2017:273, punktid 26 ja 27, ning 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Hasan, C‑360/16, EU:C:2018:35, punktid 42 ja 43). Viimati nimetatud sättes on silmas peetud eelkõige kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut, kelle rahvusvahelise kaitse taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud teises liikmesriigis uue taotluse. Dublini III määruse artiklis 23 ette nähtud tagasivõtmismenetlus on seega kohaldatav kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes on esitanud liikmesriigis uue rahvusvahelise kaitse taotluse, samas kui varem teises liikmesriigis esitatud rahvusvahelise kaitse taotlus on menetleva ametiasutuse otsusega tagasi lükatud, kuigi see otsus ei ole veel muutunud lõplikuks, sest selle peale on esitatud kaebus, mille menetlus on viimati nimetatud liikmesriigi kohtus pooleli. Seetõttu oli sellises olukorras nagu põhikohtuasjas selle liikmesriigi ametiasutustel, kus uus taotlus esitati, võimalus esitada viidatud määruse artikli 23 lõike 1 alusel palve võtta asjasse puutuv isik tagasi. Samas oli neil selle määruse artikli 23 lõike 2 alusel kohustus esitada see palve võimalikult kiiresti ja kindlasti selles sättes ette nähtud tähtaegade jooksul, nii et pärast nende tähtaegade möödumist sellist palvet enam nõuetekohaselt esitada ei saa (vt analoogia alusel 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 67). Nii Dublini III määruse artikli 23 lõike 3 sõnastusest kui ka selle määruse üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest tuleneb, et nende tähtaegade möödumisel läheb vastutus automaatselt üle liikmesriigile, kus esitati uus rahvusvahelise kaitse taotlus (vt analoogia alusel 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 61, ja 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 30). (vt punktid 27, 28, 32–35 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 604/2013 artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik esitab palve võtta tagasi kolmanda riigi kodanik, kes viibib tema territooriumil ilma elamisloata, ei teki tal sellest tulenevalt kohustust peatada varem esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamine ega kohustust lõpetada see läbivaatamine juhul, kui tagasivõtmispalve saanud liikmesriik palve rahuldab. Kuigi Dublini III määruse artikli 18 lõikes 2 on ette nähtud erinevad kohustused seoses käiguga, mis tuleb anda rahvusvahelise kaitse taotlusele olenevalt sellest, millisesse etappi asjaomane rahvusvahelise kaitse menetlus on jõudnud, on kõigi nende kohustuste eesmärk tagada rahvusvahelise kaitse menetluse jätkumine, ning need ei pane ühelegi liikmesriigile kohustust see menetlus peatada või katkestada. (vt punktid 42 ja 44 ning resolutsiooni punkt 2)

Määruse nr 604/2013 artikli 24 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole liikmesriik, kes esitab selle määruse artikli 24 alusel tagasivõtmispalve, kohustatud pärast seda, kui palve saanud liikmesriik on selle määruse artikli 23 lõikes 2 ette nähtud tähtajad mööda lasknud, teavitama viimati nimetatud liikmesriigi ametiasutusi, et palve esitanud liikmesriigi kohtus on pooleli selles riigis varem esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsuse peale esitatud kaebuse menetlus. Dublini III määruse artikli 24 lõikes 5 on ette nähtud, et tagasivõtmispalve esitatakse tüüpvormil ja sellele lisatakse artikli 22 lõikes 3 nimetatud kahes loendis kirjeldatud otsesed või kaudsed tõendid või asjakohased osad asjaomase isiku avaldustest, mis võimaldavad palve saajaks oleva liikmesriigi asutustel kindlaks teha, kas ta on kõnealuses määruses sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav. Seega tuleneb juba selle määruse artikli 24 lõike 5 sõnastusest, et palvet esitaval liikmesriigil lasuv teabe edastamise kohustus piirdub asjaoludega, mis võimaldavad palve saajaks oleval liikmesriigil hinnata, kas ta on vastutav. (vt punktid 47, 48 ja 53 ning resolutsiooni punkt 3)