Avaliku Teenistuse Kohus: 7. juuli 2009, kohtuasi F-54/08: Bernard vs. Europol (punktid 44 ja 47); 23. november 2010,kohtuasi F-8/10: Gheysens vs. nõukogu (punkt 75).

Esimese Astme Kohus: 17. oktoober 2002, liidetud kohtuasjad T-330/00 ja T-114/01: Cocchi ja Hainz vs. komisjon (punkt 82); 6. veebruar 2003, kohtuasi T-7/01: Pyres vs. komisjon (punkt 64).

Siiski hetkest, mil administratsioon kehtestas lepingute pikendamise protsessi läbipaistvuse tagamiseks sisejuhisega erikorra, on selle korra sisseseadmine kui institutsiooni enesepiirang oma kaalutlusõigusele. Sellise korraga ei ole tegemist lepingulise töötaja lepingu sätete puhul, mille kohaselt lepingu pikendamise tingimuseks on valikukatse edukalt läbimine ja juhtkonna heakskiit.

Nimelt erinevalt ametnikest, kellele personalieeskirjad tagavad töösuhte stabiilsuse, nähtub muude teenistujate teenistustingimuste artikli 47 punktist b, mida kohaldatakse lepingulistele töötajatele teenistustingimuste artikli 119 esimese lõigu alusel, et institutsiooni ja tähtajaliselt tööle võetud lepingulise töötaja vahelise töösuhte kestust reguleerivad teenistustingimuste artiklis 85 kindlaks määratud piirides poolte vahel sõlmitud lepingus määratud tingimused. Lisaks on administratsiooni ulatuslik kaalutlusõigus lepinguliste töötajatega sõlmitud tähtajaliste lepingute pikendamisel.

Tähtajalise lepinguga ajutisel teenistujal ei ole üldjuhul mingit õigust oma lepingu pikendamisele, kuna see on üksnes võimalus, mis sõltub eeldusest, et pikendamine on teenistuse huvidega kooskõlas.

Sellest, et lepingulisele töötajale ei ole tagatud töösuhte stabiilsust, sellest, et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel on ulatuslik kaalutlusõigus, kas tema tähtajalist lepingut pikendada või mitte, ning muude teenistujate teenistustingimuste artikli 47 punkti b alapunkti i sõnastusest tuleneb, et pädeval asutusel ei ole kohustust algatada distsiplinaarmenetlust seoses lepingulise töötajaga, kelle käitumine võib õigustada distsiplinaarpõhjustel teenistusest vabastamist, ning et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võib sellisel juhul kasutada neid ühendava lepingulise suhtega kaasnevaid võimalusi. Mis puudutab muude teenistujate teenistustingimuste artikli 49 lõiget 1, mida kohaldatakse lepingulistele töötajatele teenistustingimuste artikli 119 esimese lõigu alusel, siis selles nähakse ette distsiplinaarmenetluse algatamine ainult töösuhte lõpetamiseks „ette teatamata”. Samuti ei ole võimu kuritarvitamisega tegemist siis, kui tehakse valik selle kasuks, et oodatakse asjaomase lepingulise töötaja tähtajalise lepingu lõppemist ning seda ei pikendata.

Avaliku Teenistuse Kohus: 1. juuli 2010, kohtuasi F-45/07: Mandt vs. parlament (punkt 110); 15. detsember 2010, kohtuasi F-67/09: Angulo Sánchez vs. nõukogu (punkt 70); 28. september 2011, kohtuasi F-26/10: AZ vs. komisjon (punkt 38).

Arvestades selle enda eesmärki, milleks on administratsioonile oma otsuse läbivaatamise võimaldamine, on kohtueelne menetlus areneva loomuga, mistõttu personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 sätestatud õiguskaitsevahendite süsteemis võib administratsioon kaebuse rahuldamata jätmise korral olla kohustatud täiendama või muutma põhjendusi, mis on vaidlustatud akti aluseks. Seega ei saa leida administratsiooni pool võimu ja menetluse kuritarvitamise kohta tõendeid asjaolust, et ta kaebuse rahuldamata jätmise otsus sisaldas erinevaid põhjendusi kui vaidlustatud otsuses esitatud põhjendused.

Teenistuse huve ja usaldussuhte säilitamist, mida teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus peab võtma arvesse, kui ta otsustab teenistuslepingut pikendada või mitte, tuleb hinnata mitte ainult selle talituse tasemel, kuhu asjaomane isik on määratud, kusjuures selle talituse huve ei saa tähelepanuta jätta, vaid ka peadirektoraadi tasemel, kuhu kuulub see talitus, ning isegi institutsiooni kui terviku tasemel. Pealegi kehtib pädeva asutuse vajadus hinnata teenistuse huve tervikuna eriti siis, kui vaatluse all on finantsvastutusega teenistuja hoiak.

Euroopa Liidu Üldkohus: 7. detsember 2010, kohtuasi T-49/07: Fahas vs. nõukogu (punkt 63); 5. oktoober 2011, kohtuasi T-11/06: Romana Tabacchi vs. komisjon (punkt 129).

Esimese Astme Kohus: 6. juuli 2000, kohtuasi T-62/98: Volkswagen vs. komisjon (punkt 281); 8. juuli 2004, liidetud kohtuasjad T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00: JFE Engineering vs. komisjon (punkt 178); 4. oktoober 2006, kohtuasi T-193/04: Tillack vs. komisjon (punkt 121); 27. september 2006, liidetud kohtuasjad T-44/02 OP, T-54/05 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP: Dresdner Bank jt vs. komisjon (punkt 61); 8. juuli 2008, kohtuasi T-48/05: Franchet ja Byk vs. komisjon (punkt 214).

Isegi siis, kui kriminaalmenetlust ei ole algatatud, kohaldatakse õigust süütuse presumptsioonile ametniku suhtes, keda süüdistatakse personalieeskirjadest tulenevate kohustuste rikkumises, mis on piisavalt rasked, et õigustada Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdluse algatamist, millest lähtudes võib administratsioon võtta vajaduse korral rangeid nõutavaid meetmeid.

Personalieeskirjade artikli 11a, mida kohaldatakse muude töötajate teenistustingimuste artikli 3a kohastele lepingulistele töötajatele teenistustingimuste artiklite 11 ja 81 alusel, eesmärk on tagada ametnike ja teenistujate sõltumatus, ausus ja erapooletus ning sellest tulenevalt nende institutsioonide sõltumatus, ausus ja erapooletus, mille teenistuses nad on, pannes asjaomasele ametnikule või teenistujale kohustuse teavitada preventiivselt ametisse nimetavat asutust või teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutust, et neil oleks võimalik vajaduse korral võtta sobivaid meetmeid. Võttes arvesse selle sättega taotletud sõltumatuse ja aususe eesmärkide ülimat tähtsust ning ametnikele ja teenistujatele ette kirjutatud kohustuse üldist olemust, tuleb personalieeskirjade artiklile 11a anda ulatuslik kohaldamisala, mis hõlmab kõiki olukordi, mille puhul asjaomane isik peab mõistlikult aru saama, et arvestades tema ametikohta ja asjaolusid, võib see kolmandate isikute silmis näida tema sõltumatuse võimaliku muutuse allikana. Sellega seoses ei tohi ametnike ja teenistujate sõltumatust kolmandate isikute suhtes hinnata ainult subjektiivselt. Sõltumatus eeldab samuti seda, et eriti avalike rahaliste vahendite haldamisel välditakse igasugust käitumist, mis võib objektiivselt mõjutada institutsioonide kuvandit ja vähendada usaldust, mida institutsioonid peavad avalikkuses tekitama.

Pealegi on vähetähtis, et asjaomasele institutsioonile ei tekitatud asjaomaste rikkumistega oletatavalt mingit finantskahju, kuna ametnikel ja teenistujatel personalieeskirjade artiklite 11a ja 12b alusel olevad kohustuste eesmärk on samuti säilitada institutsioonide sõltumatus ja kuvand.

(vt punktid 68, 70 ja 80)

Esimese Astme Kohus: 11. september 2002, kohtuasi T-89/01: Willeme vs. komisjon (punkt 47); 3. veebruar 2005, kohtuasi T-137/03: Mancini vs. komisjon (punkt 31).