ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
120

Esiteks, mis puudutab argumenti õiguse kohta end mitte süüstada, siis tuleb meelde tuletada, et ettevõtja koostöö koostööteatise tähenduses on asjaomase ettevõtja poolt laadilt täiesti vabatahtlik. Vastavalt 18. oktoobri 1989. aasta otsusele kohtuasjas Orkem vs. komisjon (374/87, EKL, EU:C:1989:387, punktid 34 ja 35) võib komisjon kohustada ettevõtjat esitama talle kogu vajaliku teabe, mida see ettevõtja võib omada, kuid ta ei või kohustada ettevõtjat andma vastuseid, mis tooks talle kaasa rikkumise olemasolu tunnistamise, kuna selle tõendamine on komisjoni kohustus. Euroopa Kohus on samuti leidnud, et kuigi komisjon ei saa ettevõtjat sundida rikkumises osalemist tunnistama, ei takista see tal siiski trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtmast asjaolu, et see ettevõtja on teda vabatahtlikult abistanud rikkumise olemasolu tuvastamisel (vt kohtuotsus, 14.7.2005, Acerinox vs. komisjon, C‑57/02 P, EKL, EU:C:2005:453, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika). Ettevõtja poolt haldusmenetluse käigus koostöö tegemine ja selle koostöö ulatus on tema enda vaba valik. Nii koostööteatise kohaldamise taotlusele järgnev menetlus kui ka menetlus, mis järgneb taotlusele kokkulepe sõlmida, on koostöö vormid. Seetõttu kohaldub sama loogika kokkuleppemenetlusele. Asjaomase ettevõtja taotlus kokkulepe sõlmida, milles tunnistatakse oma vastutust rikkumises pärast ettevalmistavaid arutelusid, mis koostöömenetluse raames toimusid, tugineb selle ettevõtja vabale tahtele. Lisaks ei ilmne toimikust sugugi, et komisjon oli üritanud mõjutada hagejate valikut.
Selles osas tuleb märkida, et hageja lähtub ilmselt oletusest, et ta otsustab säilitada oma senise lendude taseme. Siiski tuleb tunnistada, et isegi kui on tõsi, et niisugusel juhul on uuel turuletulijal võimalik saada vaid üks lennuteenindusaeg, leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 363:

„[…] Kuna konkurentsivõimeliste lennuteenuste osutamisel on üldiselt eelkõige ajatundlike reisijate puhul nõutav rohkem kui üks lend päevas, tuleb märkida, et […] [Müncheni] lennujaamas on lähitulevikus oodata olulist mahu kasvu. Täpsemalt toimub käesoleval ajal pika heakskiitmismenetluse teine etapp kolmanda lennuraja osas, mis plaanitakse kasutusse võtta 2011. aastal. Kolmas lennurada võimaldab teha kuni 120 lendu tunnis erinevalt senise kahe rajaga süsteemi kuni 90 lennust tunnis ning seda teenindab [Müncheni] lennujaama kaks terminali. Mahu kavandatav kasv suurendab tõenäosust, et uued turuletulijad saavad lähitulevikus [eelkõige kui allpool põhjenduses 384 ja järgmised nimetatud majandustingimused lennutransporditeenuste osas on paranenud] lennuteenindusaegu vastavalt lennuteenindusaegade jagamise tavamenetlusele […]. Samal ajal võivad uued turuletulijad saada kohustuste alusel lennuteenindusaja, milleks nad võivad eelisõigused saada pärast kaht hooaega, mis järelikult veelgi suurendab nende huvi hakata seda liini teenindama.”
78

Põhistamaks oma nõuet tühistada nõukogu 2011. aasta juuli aktid, nõukogu 2011. aasta detsembri aktid, nõukogu 2012. aasta juuni aktid, nõukogu 2012. aasta detsembri aktid, nõukogu 2013. aasta juuli aktid, nõukogu 2014. aasta veebruari aktid ja nõukogu 2014. aasta juuli aktid (edaspidi koos „nõukogu 2011. aasta juuli kuni 2014. aasta juuli aktid”), esitab hageja täiendavas menetlusdokumendis ja hilisemates nõuete kohandustes kaheksa tühistamist põhistavat väidet: esimene väide, et on rikutud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4; teine väide, et eksitud on faktilistes asjaoludes; kolmas väide, et on antud väär hinnang sellele, kas hageja on terrorirühmitus; neljas väide, et ei ole piisavalt arvesse võetud olukorra arengut „aja möödumise tagajärjel”; viies väide, et on rikutud mittesekkumise põhimõtet; kuues väide, et on eiratud põhjendamiskohustust; seitsmes väide, et on rikutud hageja kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, ning kaheksas väite, et on rikutud omandiõigust.
105

Nimelt kohaldatakse ELTL artikli 270 ning personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel alustatud avaliku teenistuse kohtuvaidlustele, sealhulgas ametnikule või teenistujale tekitatud kahju hüvitamise vaidlustele, konkreetseid erinorme võrreldes nendega, mis tulenevad ELTL artikli 268 ja ELTL artikli 340 teise lõigu kohaselt liidu lepinguvälist vastutust reguleerivatest üldpõhimõtetest. Eelkõige personalieeskirjadest tuleneb, et erinevalt mis tahes muust üksikisikust on liidu ametnik või teenistuja seotud institutsiooni või organiga, olles viimasest sõltuvuses töösuhte kaudu, mis hõlmab spetsiifilist vastastikuste õiguste ja kohustuste tasakaalu, mis väljendub institutsiooni kohustuses hoolitseda asjaomase isiku eest (vt 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Petrilli, T‑143/09 P, EU:T:2010:531, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et ainuüksi õigusvastasuse tuvastamisest piisab, et oleks täidetud esimene kolmest tingimusest, mida on vaja selleks, et tekiks liidu vastutus kahju eest, mis on tema ametnikele ja teenistujatele liidu avaliku teenistuse õiguse rikkumisega tekitatud (12. juuli 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Q, T‑80/09 P, EU:T:2011:347, punkt 45). Eespool punktis 44 esitatud põhjustel on need põhimõtted mutatis mutandis kohaldatavad sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas.
274

Seoses asjaoluga, et asjaomase asutuse tegevuse tulemus on terrorismiga seotud isikute ja üksuste loetelu koostamine, tuleb rõhutada, et see ei tähenda iseenesest, et see asutus ei ole iga sellist isikut ja rühmitust enne tema asjaomasesse loetellu kandmist individuaalselt hinnanud, ega seda, et see hinnang on tingimata meelevaldne või põhjendamata (vt selle kohta 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus LTTE vs. nõukogu, T‑208/11 ja T‑508/11, EU:T:2014:885, punkt 118).
103

Sellega seoses tuleb lükata tagasi hagejate argument, mis on repliigis esitatud teise võimalusena ja mille kohaselt nõustudes nende kohustustega, mille kohaselt 10% sotsiaaleluasemetest üüritakse välja ilma sissetuleku ülempiirita, tunnistas komisjon, et elamuehitusega tegelevatelt ühingutelt ei ole võimalik nõuda, et nad üüriksid eluasemeid üksnes ebasoodsas olukorras olevatele isikutele (mitte aga eelisjärjekorras neile). Nimelt tugineb see argument artikli 17 järgses kirjas esitatud komisjoni hinnangu ekslikule tõlgendamisele. Komisjon ei leidnud, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratluses on ilmne viga, kuna see ei näinud ette, et elamuehitusega tegelevad ühingud pidid eluasemeid üürile andma „üksnes“ ebasoodsas olukorras olevatele isikutele, vaid seetõttu, et see oli ebatäpne, kuna selles oli sätestatud üürileandmine „eelisjärjekorras isikutele, kellel on raske leida sobivat eluaset“, ilma et see ebasoodsas olukorras olevate isikute sihtgrupp oleks määratletud.
109

Selle vastuse lõigus, mis käsitleb vaidlusalust kava, on öeldud järgmist: „Käsitletavas asjas ei ole komisjon veel võtnud seisukohta Hispaania maksuõigusnormide, mis puudutavad firmaväärtuse mahaarvamist, kokkusobivuse suhtes riigiabi seisukohast; küll aga ei tundu need olevat vastuolus neljanda raamatupidamise direktiiviga […]. Igal juhul rõhutab komisjon, et võimalike abimeetmete, millele auväärne liige viitab, mis tahes hilisema uurimise tulemust on võimatu ette näha. Sellega seoses komisjon kordab, et ta võib, tuginedes enda kontrollipädevusele riigiabi valdkonnas, kohustada tagasi nõudma mis tahes kokkusobimatu või ebaseaduslikult antud abi, nii et abisaaja kaotaks mis tahes eelise, mis tal võis oma konkurentide ees olla, taastades sellega abi andmisele eelnenud konkurentsil põhineva turuolukorra (In this case, the Commission has yet to give its opinion on the compatibility, from a state aid point of view, of the Spanish goodwill write-off provisions; they do not, however, appear to be contrary to the Fourth Accounting Directive. […] In any case, the Commission would point out that it is impossible to predict the outcome of any subsequent investigation of the possible aid measures referred to by the Honourable Member. In this regard, the Commission would reiterate that it may, by virtue of its state aid control powers, order the recovery of any incompatible or illegally granted aid so as to deprive the recipient of any advantage it may have enjoyed over its competitors, thereby restoring the pre-aid competitive market situation.)
247

Sellega seoses võib osutada, et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 105 selgitanud, et tema hinnangul on abi saajad need ettevõtjad, kes võisid maksustamisel firmaväärtust amortiseerida. Ta tõi nimelt esile, et puudub mehhanism, mis tagaks, et eelis läheb täielikult või osaliselt asjaomaste osaluste müüjatele üle, ja et isegi kui see läheb üle, annaks vaidlusalune meede omandajale ikkagi suurema võimaluse pakkuda kõrgemat hinda, „mis on konkurentsi tingimustes toimuva omandamistehingu korral oluline tegur“.
82

Teiseks, mis puudutab argumenti, et hagejat ei saanud üle viia Itaalia põhiseaduses sisalduva sõnaselge sätte kohaselt, mille eesmärk on tagada kohtunike erapooletus oma ülesannete täitmisel, siis olgu toonitatud, et hageja ei ole osutanud, millisel Itaalia põhiseaduse sättel tema argument põhineb. Kui eeldada, et hageja viitab kohtunike ametist tagandamise keelule, mis on sätestatud Itaalia põhiseaduse artiklis 107 ja mille kohaselt ei või kohtunikku ilma tema nõusolekuta või erikorda järgimata ümber paigutada, siis tuleb tõdeda, et see keeld ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
568

Hagejad ei vaidle vastu nende finantsandmete õigsusele. Nimelt piirduvad nad sellega, et pakuvad muid võrdlusi, mis puudutavad erinevate aastate andmeid. Eespool punktis 559 esitatud põhjustel on komisjonil alust väita, et hagejate olukorra arengu küsimuse hindamiseks 25. juuli 2012. aasta seisuga on võrdluse alused ühelt poolt olukord 2009. aasta lõpus, mida võeti arvesse vaidlustatud otsuses, ning teiselt poolt peadirektori 25. juuli 2012. aasta kirja vastuvõtmise ajal esinenud olukord. Tuleb aga tõdeda, et nende kahe kuupäeva vahelisel ajal hagejate olukord paranes märgatavalt.
61

Seetõttu tuleb sedastada, et hagejal on olnud võimalus nii vastulausete osakonnas kui ka apellatsioonikojas tuua välja oma argumendid segiajamise tõenäosuse kohta ühelt poolt taotletava kaubamärgi ja teiselt poolt kõigi varasemate kaubamärkide vahel, kuid ta on otsustanud konkreetseid argumente iga varasema kaubamärgi kohta mitte esitada, kuna ta eelistas tugineda üldiselt ja seega üldistades varasematele kaubamärkidele WESERGOLD (26. septembri 2008. aasta vastulause punkt 1), Wesergold (selle dokumendi punkt 3) ja WeserGold (sama dokumendi punkt 8). Nimelt on selge, et hageja esitas 22. detsembri 2009. aasta kirjas, mille ta saatis menetlusse astuja poolt vastulausete osakonna otsuse suhtes esitatud kaebuse raames, varasemate kaubamärkide ja taotletava kaubamärgi segiajamise tõenäosuse puudumise kohta argumendid, et mitmes varasemas kaubamärgis, millele oli tuginetud, sisaldub sõna „wesergold”, mille tähed „w” ja „g” on suurtähed. Kuna aga vastulause põhines kõigil eespool punktides 7–11 nimetatud varasematel kaubamärkidel ning apellatsioonikojal oli määruse nr 207/2009 artikli 64 lõike 1 alusel õigus uurida taotletava kaubamärgi ja kõigi varasemate kaubamärkide segiajamise tõenäosust, oli vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikele 1 hageja kohustus esitada apellatsioonikojale menetluses oleva kaebuse raames oma seisukohad iga konkreetse varasema kaubamärgi osas niivõrd, kuivõrd see võis olla põhjendatud. Seega ei saa hageja tulemuslikult väida, et ta ei saanud ette näha, et apellatsioonikoda tugineb segiajamise tõenäosuse olemasolu uurimisel kõigile varasematele kaubamärkidele (vt selle kohta kohtuotsus BELLRAM, punkt 60 eespool, EU:T:2013:11, punkt 28).
98

Autoriseerimismenetlus on kohaldatav kõigi määruse nr 1907/2006 artiklis 57 sätestatud kriteeriumidele vastavate ainete suhtes. Autoriseerimismenetluse esimene etapp seisneb selles artiklis silmas peetud ainete määratlemises, milleks on määruse nr1907/2006 artiklis 59 ette nähtud mitmest etapist koosnev menetlus. Määruse põhjenduses 77 on märgitud, et pidades silmas teostatavust ja praktilisi kaalutlusi nii füüsiliste kui juriidiliste isikute osas, kes peavad koostama taotlused ja rakendama asjakohaseid riskijuhtimismeetmeid, kui ka ametiasutuste osas, kes peavad autoriseerimistaotlusi läbi töötama, tuleks autoriseerimismenetlust kohaldada samal ajal ainult piiratud arvu ainete suhtes. Nende ainete valimise osas on määruse nr 1907/2006 artikli 59 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud, et komisjoni või asjaomase liikmesriigi ülesanne on otsustada, et need vastavad määruse artiklis 57 sätestatud kriteeriumidele. Seadusandja on seega jätnud komisjonile ja liikmesriikidele ulatusliku kaalutlusõiguse, mis võimaldab neil määruse nr 1907/2006 VII jaotises nimetatud väga ohtlikke aineid reguleerivaid eeskirju järk-järgult ellu viia (kohtuotsus Bilbaína de Alquitranes jt vs. kemikaaliamet, punkt 73 eespool, EU:T:2013:106, punkt 70).
315

Kui on tõendatud, et rikkumise toime pannud ettevõtja võis asjaomasel turul salajasi kartellikokkuleppeid arvesse võtta oma tegevuse kindlaksmääramisel, ei ole asjaolu, et ta ei osalenud ühes või teises neist kokkulepetest, eeldades et see on tõendatud, üksi piisav tõend, mida nõuab kohtupraktika, mille kohaselt peavad 2006. aasta suunistes silmas peetud kergendava asjaolu kohaldamiseks rikkumise toimepanijad tõendama, et nad on käitunud konkurentsi soodustavalt või vähemalt, et nad on selgelt ja märgatavalt rikkunud kartellikokkuleppe täitmisega seotud kohustusi niivõrd, et see häiris selle toimimist. Nimelt ei välista ainuüksi tõend selle kohta, et mõnes salajases kartellikokkuleppes ei ole osaletud, iseenesest, et teised kokkulepped võisid asjaomasel turul konkurentsi kahjustada (kohtuotsus, 5.12.2013, Solvay Solexis vs. komisjon, C‑449/11 P, EU:C:2013:802, punkt 81).
226

Kolmas asjaolu, millele komisjon viitas vaidlustatud otsuse põhjenduses 474, osutab viidetele, mis tehti SLM‑i juhtumile ITC käsikirjalistes märkmetes club Italia 17. (tegelikult 19.) ja 27. jaanuari 1997. aasta koosolekute kohta. Need viited ei ole piisavad, et tõendada, et SLM oli teadlik club Italiast juba enne selles osalemise algust. Nimelt ei ole ainuüksi see, et kartelliliikmed on maininud konkurendist ettevõtjat märkmete tegemisel või koosoleku puhul, piisav, et teha sellest ettevõtjast kartellis osaleja. Lisaks on käesolevas asjas keeruline teada, millele viitavad SLM‑i kohta tehtud märkmed. Mis puudutab märkmeid 19. jaanuari 1997. aasta koosoleku kohta – mille osas ITC möönab, et need on osaliselt arusaamatud –, siis näib, et märge „SLM/Trame” tehti viitena katsele tuvastada ühe kliendi tarnijad, kuid sellele märkele järgneb kohe küsimärk. Mis puudutab märkmeid 27. jaanuari 1997. aasta koosoleku kohta, siis on SLM‑i kohta tehtud mitu märget, kuid kõik need ei ole arusaadavad. Kõige selgem näib olevat see, et SLM pakkus ühele kliendile „920” ning et ühe teise pakkumuse tegi Trame. Selles küsimuses tuleb siiski märkida, et ITC teistest käsikirjalistest märkmetest 1997. aasta jaanuari koosoleku kohta (mis samuti viitavad eespool mainitud „920”‑le), on võimalik välja lugeda, et klient San Michele märkis, et „SLM edastas talle kirjaliku pakkumuse 940‑ga”. See märge võimaldab illustreerida kinnitust, mille SLM esitas oma menetlusdokumentides ja mille kohaselt olid tema konkurendid suutelised saama ühiste klientide kaudu rohket teavet SLM‑i müüdud koguste ja kohaldatud hindade kohta. Veel tuleb märkida, et pakutud hind näib olevat oluliselt madalam club Italia liikmete soovitud hinnast (18. detsembri 1995. aasta koosolekul olid kavandatavad hinnad 1300 ja 1400 vahel, ITC käsikirjalistes märkmetes 27. jaanuari 1997. aasta koosoleku kohta on mainitud Redaelli pakkumusi 1090‑ga).
126

Lisaks tuleneb määruse nr 1/2003 artikli 25 grammatilisest, teleoloogilisest ja kontekstipõhisest tõlgendusest, et sarnaselt individuaalsetele menetluslikele tagatistele nagu kaitseõigused ning komisjoni kohustusele esitada vastuväiteteatis ja niisuguste karistuste määramise otsus asjaomasele juriidilisele isikule (vt selle kohta kohtuotsus, 10.9.2009, Akzo Nobel jt vs. komisjon, C‑97/08 P, EKL, EU:C:2009:536, punktid 57 ja 59), kehtib lõike 1 kohane aegumine ja sellele võib tugineda iga juriidiline isik eraldi, kui komisjon on nende suhtes menetluse alustanud. Kohtupraktikas on juba tunnustatud, et ainuüksi see, et ühe majandusüksuse tähenduses äriühingute kontserni ühe tütarettevõtja suhtes on aegumistähtaeg möödunud, ei mõjuta emaettevõtja vastutust ega takista tema suhtes menetlust läbi viia (vt selle kohta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon, punkt 125 eespool, EU:T:2012:325, punktid 193–196, mida ei ole selles küsimuses muudetud kohtuotsusega, 8.5.2014, Bolloré vs. komisjon, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, punkt 109).
Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) peab siis, kui kaubamärgiomanik on oma kaubamärgi jälgimise haldamise usaldanud esindajale, kes tegeleb sellega kutsetegevuse raames, ja sellest Siseturu Ühtlustamise Ametit nõuetekohaselt teavitanud, seda valikut tunnustama, saates ametliku teabe asjaomasele määratud esindajale nii, et viimane saaks volitaja huve kaitsta, näidates üles kõrgendatud hoolsust, mida temalt kui pädevalt asjatundjalt eeldatakse. Sellega seoses ei saa Siseturu Ühtlustamise Amet tugineda määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 47 lõikele 2 ja määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirjale 29, väites, et nende sätete kohaselt peab ta kaubamärgi registreeringu peatsest lõppemisest teavitama kaubamärgiomanikku, mitte aga tema määratud esindajat, kes tegutseb kutsetegevuse raames. Selline argumentatsioon on nimelt vastuolus määruse nr 2868/95 eeskirjaga 67, mille kohaselt adresseeritakse määratud esindaja olemasolul teated ja dokumendid kõnealusele määratud esindajale.

Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 81 lõikest 1 tuleneb, et tähtaja ennistamine sõltub kahe tingimuse täitmisest, millest esimene on see, et pool on näidanud üles asjaoludele vastavat hoolsust, ning teine, et tähtaja möödalaskmine toob vahetult kaasa õiguse või õiguskaitsevahendi kaotamise.

Sellest sättest tuleneb ka, et hoolsuskohustus lasub ennekõike kaubamärgiomanikul. Kui omanik delegeerib kaubamärgi registreeringu kehtivuse pikendamisega seotud halduskohustused, tuleb tal hea seista selle eest, et valitud isik annab piisava tagatise, et nimetatud kohustuste täitmist saab eeldada. Asjaomaste kohustuste delegeerimise tõttu kehtib hoolsuskohustus nii omaniku kui ka valitud isiku puhul. Kuna viimane tegutseb omaniku nimel ja huvides, siis tuleb tema tegevust pidada omaniku tegevuseks.

Nimetatud määruse artikli 81 lõikes 1 oleva määratluse „asjaoludele vastavalt ülesnäidatud hoolsus” kohaselt tuleb siis, kui on antud volitus erialaspetsialistist esindajale, võtta kasutusele tähtaegade sisemine kontrolli- ja jälgimissüsteem, mis hoiab üldjuhul ära tähtaegade tahtmatu möödalaskmise, nii nagu on ette nähtud Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) menetlussuunistes. Sellest tuleneb, et üksnes erandlike ning seega kogemuste põhjal ettenägematute sündmuste korral võib tähtaja ennistamise taotluse rahuldada.

(vt punkt 36–38, 41)
Tähtaja ennistamine sõltub kahe tingimuse täitmisest, millest esimene on see, et osaline on olnud vastavate asjaolude kohaselt nõutavalt hoolas, ning teine, et tähtaja möödalaskmine toob vahetult kaasa õiguse või õiguskaitsevahendi kaotamise. Hoolsuskohustus lasub ennekõike kaubamärgiomanikul. Kui omanik annab kaubamärgi kehtimise pikendamisega seotud administratiivsed kohustused üle, tuleb tal hea seista selle eest, et valitud isik pakub nimetatud kohustuste nõuetekohase täitmise eeldamiseks vajalikke tagatisi. Peale selle kehtib asjaomaste kohustuste üleandmise tõttu hoolsuskohustus omanikuga samaselt ka valitud isiku suhtes. Kuna viimane tegutseb omaniku nimel ja huvides, siis tuleb tema tegevust pidada omaniku tegevuseks.

(vt punktid 18 ja 19)
Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 42 lõigetest 2 ja 3 ning määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta eeskirja 22 lõikest 3 nähtub, et ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlusele esitatud vastulause väidete põhjenduseks esitatud tõendeid ja kaubamärkide kasutamise territooriumi puudutavaid küsimusi reguleerivad määruse nr 207/2009 asjakohased sätted, ilma et oleks vaja viidata liikmesriigi õiguse mis tahes normile.

Asjaolu, et ühenduse kaubamärkide registreerimisele esitatud vastulause põhjenduseks saab tugineda varasematele siseriiklikele või rahvusvahelistele kaubamärkidele, ei tähenda seda, et selle varasema kaubamärgi suhtes kohaldatav liikmesriigi õigus, millele vastulause põhjenduseks tuginetakse, on ühenduse vastulausemenetluse puhul asjakohane õigus.

Kui määruses nr 207/2009 või vastaval juhul direktiivis 2008/95 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta asjakohased sätted puuduvad, on liikmesriigi õigus tõesti lähtepunktiks.

See on nii ühenduse vastulausemenetluses viidatud varasema kaubamärgi registreerimise kuupäeva puhul.

Ometi ei kehti mainitu juhul, kui on tegemist selle territooriumi kindlaksmääramisega, mille osas tuleb varasema kaubamärgi kasutamist tõendada. Seda küsimust reguleerib ammendavalt määrus nr 207/2009, ilma et peaks lähtuma liikmesriigi õigusest.

Eespool osutatud sätete kohaselt tuleb varasema kaubamärgi – olgu see ühenduse, siseriiklik või rahvusvaheline kaubamärk – tegelikku kasutamist tõendada liidu või asjaomase liikmesriigi osas.

(vt punktid 26–31)
Ei EL toimimise lepingus ega Euroopa Investeerimispanga personalieeskirjades, mille on investeerimispanga kodukorra artikli 29 alusel vastu võtnud direktorite nõukogu, ei viidata investeerimispanga ja teenistujate vahelistele vaidlustele kohaldatavatele hagi esitamise tähtaegadele. Ühelt poolt õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele, mis kuulub liidu üldpõhimõtete hulka ning mille kohaselt peab õigussubjektil olema piisav aeg teda kahjustava meetme õiguspärasuse hindamiseks ja vajaduse korral hagi ettevalmistamiseks, ning teiselt poolt õiguskindluse nõude, mille järgi muutuvad teatud aja möödudes liidu organite võetud aktid lõplikuks, vaheline tasakaal eeldab, et need vaidlused esitataks liidu kohtu menetlusse mõistliku aja jooksul.

Kohtupraktika ümberpööratud tõlgendus on lubatav seetõttu, et mis tahes teistsugune tõlgendus ei oleks sobiv ega kooskõlas kohaldatavate liidu õiguse üldpõhimõtetega. Üksnes õiguse lõppemist kehtestavate menetlusnormide range kohaldamine vastab õiguskindluse nõudele ja vajadusele hoida õigusemõistmise käigus ära mis tahes diskrimineerimine või suvaline kohtlemine. On otsustatud, et analoogiliselt personalieeskirjade artikli 91 lõikes 3 sätestatud hagi esitamise tähtajaga tuleb põhimõtteliselt mõistlikuks pidada kolmekuulist tähtaega, mille jooksul Euroopa Investeerimispanga teenistuja esitab tühistamishagi tema huve kahjustava investeerimispanga. akti peale. Viimati nimetatud kohtupraktikast tuleneb seevastu, et investeerimispanga teenistuja poolt esitatud kõik hagid, mis on esitatud pärast kolmekuulise tähtaja möödumist, mida on pikendatud seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra, tuleb lugeda esitatuks aja jooksul, mis ei ole mõistlik.

(vt punkt 27)

Euroopa Kohus: 13. juuni 1958, kohtuasi 9/56: Meroni vs. Ülemamet (EKL 1958, lk 9, punkt 27); 22. september 2011, kohtuasi C‑426/10 P: Bell & Ross vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2011, lk I‑8849, punktid 43, 54 ja 55).

Üldkohus: 30. märts 2000, kohtuasi T‑33/99: Méndez Pinedo vs. EKP (EKL AT 2000, lk I‑A‑63 ja II‑273, punktid 33 ja 34); eespool viidatud kohtuasi De Nicola vs. EIP (punkt 107); eespool viidatud kohtuasi D vs. EIP (punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).