ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1. Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et teatava ettevõtja töötaja ja tema abikaasa, kes sõlmivad selle ettevõtjaga krediidilepingu, mille sõlmimise võimalus on põhimõtteliselt üksnes ettevõtja töötajatel ja mille eesmärk on rahastada isikliku eluaseme soetamist, on „tarbijad“ selle sätte tähenduses.
51

Seega tuleb esimesele ja neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2014/24 artikli 10 punkti h tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud erand riigihangete korra kohaldamisalast kehtib nii kiirabiautos transporditavatele hädaolukorras abivajajatele abi andmise kohta parameediku-assistendi/parameediku-sanitari poolt, mis on kaetud CPV koodiga 75252000‑7 (päästeteenused), kui ka kvalifitseeritud patsiendiveo kohta, mis on kaetud CPV koodiga 85143000‑3 (kiirabiteenused), tingimusel, et kvalifitseeritud patsiendivedu teostab tõepoolest nõuetekohase esmaabikoolituse saanud personal ja et veetakse patsienti, kelle puhul on oht, et tema tervislik seisund võib veo ajal halveneda.
3

Määruse nr 469/2009 põhjendused 3–5 ja 7–10 on sõnastatud järgmiselt: „(3) Ravimeid, eriti neid, mis on välja töötatud pikaajalise ja kuluka teadustöö tulemusel, ei hakata ühenduses ja Euroopas edasi arendama, kui neid ei kaitse soodsad sätted, mis võimaldavad niisuguse teadustöö jätkamiseks piisavat kaitset. (4) Praegu lühendab ajavahemik, mis jääb uue ravimi patenditaotluse esitamise ja nimetatud ravimile müügiloa andmise vahele, patendiga antavat tegelikku kaitseaega sedavõrd, et see ei kata teadustööks tehtud investeeringuid. (5) Selle tagajärjel ei ole pakutav kaitse piisav, mis kahjustab ravimitealast teadustööd. […] (7) [Liidu] tasandil tuleks ette näha ühtne lahendus, millega saaks vältida liikmesriikide seaduste erinevat arengut, kuna see looks takistusi ravimite vabale liikumisele [liidus] ning mõjutaks seega otseselt siseturu toimimist. (8) Seetõttu on vaja kehtestada [TKT] müügiloa saanud ravimitele, mis antaks siseriikliku või Euroopa patendi omanikule igas liikmesriigis välja samadel tingimustel. Määrus on selleks kõige kohasem õiguslik vahend. (9) [TKTga] antava kaitse kehtivusaeg peaks olema selline, et see võimaldab tegeliku piisava kaitse. Sel eesmärgil peaks nii patendi kui [TKT] omanik saama kasutada kokku kõige rohkem viieteistkümneaastast ainuõigust alates ajast, kui anti esmane müügiluba kõnealuse ravimi [liidus] turuleviimiseks. (10) Nii keerulises ja tundlikus sektoris, nagu seda on ravimisektor, tuleks arvesse võtta kõik asjaga seotud huvid, kaasa arvatud rahvatervis. Seetõttu ei saa [TKTd] välja anda kauemaks kui viis aastat. Antud kaitse peaks rangelt piirduma ainult tootega, millele on antud ravimi müügiluba.“
118

Oma vasturepliigis väidab see liikmesriik, et komisjoni repliigi seisukohtades esitatud väited teistest liikmesriikidest pärit veoettevõtjate kaudse diskrimineerimise ja teenuste osutamise vabaduse piiramise kohta on vastuvõetamatud, kuna tegemist on uute väidetega. Liikmesriik lisab, et igal juhul on need väited põhjendamatud, kuna loataotluse saab esitada lihtsalt veebisaidi kaudu, luba väljastatakse kindla ajavahemiku jaoks, olenemata veotoimingute arvust, ja loa maksumus on veoettevõtjate vajadustega võrreldes suhteliselt väike. Ta väidab, et see läbipaistev ja praktiline süsteem on vastavuses veoettevõtjate ootustega ja seda ei ole enne komisjonile kaebuse esitamist kritiseeritud.
Majandusarengu ministri ning suhete eest maakondadega ja territoriaalse ühtekuuluvuse eest vastutava ministri 12. novembri 2011. aasta dekreedi nr 226, millega on sätestatud eeskirjad hankekriteeriumide ja maagaasi jaotamise avaliku teenuse osutamise pakkumuse hindamise kriteeriumide kohta, millega rakendatakse 1. oktoobri 2007. aasta dekreetseaduse nr 159, mis on koos muudatustega seadusena kinnitatud 29. novembri 2007. aasta seadusega nr 222, artiklit 46bis (decreto n. 226 del ministro dello sviluppo economico et del ministre per i rapporti con le regioni e la coesione territoriale recante regolamento per i criteri di gara e per la valutazione dell’offerta per l’affidamento del servizio della distribuzione del gas naturale, in attuazione dell’articolo 46‑bis del decreto legge 1 ottobre 2007 n. 159, convertito in legge, con modificazioni, dalla legge 29 novembre 2007, n. 222; GURI nr 22 regulaarne lisa, 27.1.2012), algse redaktsiooni artikli 5 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:

„2. „Hüvitusväärtus, mida on õigus saada neil, kellega on sõlmitud lõppev leping või kellele on antud lõppev kontsessioon, millel ei ole tähtaega ette nähtud või mille tähtaeg lõpeb hiljem kui uue kontsessiooni andmise kohta avaldatud hanketeates ette nähtud teenuse osutamise lõppemise kuupäev, arvutatakse välja lepingutingimuste kohaselt, nagu on ette nähtud 23. mai 2000. aasta seadusandliku dekreedi nr 164 hilisemate muudatustega arvestava redaktsiooni artikli 15 lõikes 5, eriti kui leping lõpetatakse enne kokkulepitud tähtaja lõppu.

3. Kui lõikes 2 nimetatud isikutele ette nähtud hüvitusväärtuse arvutamismeetod ei selgu lepingudokumentidest, sealhulgas juhul, kui on üldiselt märgitud, et hüvitusväärtus peab vastama turuhindadele, kohaldatakse kuninga 15. oktoobri 1925. aasta dekreedi nr 2578 artikli 24 lõike 4 punktides a ja b ette nähtud kriteeriume lõigetes 5–13 täpsustatud tingimustel, piirdudes paigaldise osaga, mis kuulub teenuseosutajale ning mille kohta ei ole ette nähtud, et see läheb hankelepingu kokkulepitud tähtaja lõppedes tasuta üle kontsessiooni andnud omavalitsusüksusele.“
34

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimustest nähtub, et need põhinevad eeldusel, et RATP-ga sõlmiti otseleping ja et Autolinee Toscane on täielikult RATP kontrolli all, ja kui need asjaolud peavad paika, siis võivad need seada kahtluse alla kõnealuse hankeotsuse kooskõla määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktidega b ja d. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib ka teada, kas selle määruse artikkel 5 on kohaldatav sellisele hankemenetlusele, millega on tegemist põhikohtuasjas.
12

Võttes arvesse teatud ebatäpsusi, mis esinesid Itaalia ametivõimude vastustes, ja pärast 2. detsembri 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia (C‑196/13, EU:C:2014:2407) vastuvõtmist, milles Euroopa Kohus tuvastas, et Itaalia Vabariik on teatavate olemasolevate prügilatega seoses rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, saatis komisjon 19. juunil 2015 täiendava põhjendatud arvamuse, milles täpsustas, mille poolest erinevad käesolevas kohtuasjas kõne all olev rikkumismenetlus ja see, mis oli aluseks mainitud kohtuotsusele. Komisjon märkis selles, et mainitud kohtuasi käsitles pädevate asutuste kohustust võtta iga kõne all oleva prügila kohta vastu otsus, mille ese on vastavalt direktiivi 1999/31 artiklile 14 kas loa andmine prügilate tegevuse jätkamiseks või nende sulgemine. Ta täpsustas, et käesolevas kohtuasjas kõnealune menetlus käsitleb seevastu üksnes nn lõpetamiskohustusi, st kohustusi rakendada meetmeid, mille puudutatud liikmesriik on juba vastu võtnud ja mille ese on olenevalt prügilast, kas prügilale antud luba tegevuse jätkamiseks või selle sulgemine. Komisjoni sõnul seisnevad need lõpetamiskohustused seega olenevalt prügilast kas selle sulgemiseks vajalike meetmete võtmises vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 14 punkti b teisele lausele või vajalike meetmete võtmises, et viia prügilad, mis on saanud artikli 14 punkti c alusel loa tegevuse jätkamiseks, direktiivi nõuetega kooskõlla.
21

Kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 78‑2 on sätestatud: „Kriminaalpolitsei vanemametnikud ning nende korraldusel ja vastutusel artiklites 20 ja 21‑1° nimetatud kriminaalpolitsei ametnikud ja nooremametnikud võivad nõuda isikusamasuse mis tahes vahenditega tõestamist igalt isikult, kelle suhtes on alust kahtlustada, et – ta on toime pannud süüteo või süüteokatse; – või et ta valmistab ette esimese või teise astme kuriteo toimepanemist; – või ta võib anda esimese või teise astme kuriteo uurimisel vajalikku informatsiooni; – või et ta on rikkunud kohustusi või keeldusid, mis tulenevad kohtu seatud järelevalvemeetmetest, elukohast lahkumise keelust koos elektroonilise järelevalve kohaldamisega, karistuse määramisest või karistuse täitmist kontrolliva kohtu poolt määratud meetmest; – või on kohtu korraldusel kuulutatud tagaotsitavaks. Riigiprokuröri kirjalikul korraldusel võib tema täpsustatud õigusrikkumiste uurimise ja nende eest vastutusele võtmise eesmärgil kontrollida samadel tingimustel iga isiku isikusamasust prokuröri määratud kohtades ja ajavahemikul. Asjaolu, et isikusamasuse kontrollil avastatakse muid õigusrikkumisi kui need, mida on mainitud riigiprokuröri korralduses, ei ole menetluse tühisuse aluseks. Samuti võib esimeses lõigus ette nähtud tingimustel kontrollida iga isiku isikusamasust, olenemata selle isiku käitumisest, et ennetada ohtu avalikule korrale, eelkõige inimeste julgeolekule või varale. Esimeses lõigus sätestatud korras võib piiriülese kuritegevusega seotud süütegude ennetamiseks ja uurimiseks seaduses ette nähtud dokumentide omamise, kaasaskandmise ja esitamise kohustuse täitmiseks samuti kontrollida isikuid alal, mis jääb Prantsusmaa ja [Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] osalisriikide maismaapiiri ja sealt 20 kilomeetri kaugusel oleva piirjoone vahele, ning määrusega kinnitatud rahvusvahelisele transpordile avatud sadama, lennujaama, raudteejaama või bussijaama aladel, mis on avalikkusele ligipääsetavad. […] Kui tegemist on maanteelõiguga, mis algab käesoleva lõigu esimeses lauses osutatud alalt ja esimene teemaksupunkt jääb 20 kilomeetri piirjoonest kaugemale, võib kuni sellise esimese teemaksupunktini kontrolli teostada ka parkimisalal, teemaksupunkti asukohas ja külgneval parkimisalal. Käesolevas sättes silmas peetud teemaksupunktid kinnitatakse määrusega. Asjaolu, et isikusamasuse kontrollil avastatakse muid õigusrikkumisi kui eespool mainitud kohustuste rikkumine, ei ole menetluse tühisuse aluseks. Käesoleva lõigu alusel ei või seaduses ette nähtud dokumentide omamise, kaasaskandmise ja esitamise kohustuse täitmise kontrollimine samas kohas väldata kauem kui kuus tundi järjest ega või seisneda käesolevas lõigus nimetatud aladel või kohtades viibivate või seal liiklevate isikute süstemaatilises kontrollimises. […]“.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 29 lõike 2 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et taotleja on nimetatud sätte tähenduses „põgenenud“, kui ta hoiab enda üleandmise võimatuks muutmise eesmärgil tahtlikult kõrvale tema üleandmise läbiviimise eest vastutavate riigisiseste asutuste eest. Seda võib eeldada siis, kui üleandmist ei saa läbi viia seetõttu, et taotleja on lahkunud talle määratud elukohast ilma enda äraolekust liikmesriigi pädevaid asutusi teavitamata, kuigi teda oli tema vastavasisulistest kohustustest teavitatud, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Kõnealusel taotlejal jääb võimalus tõendada, et asjaolu, et ta oma äraolekust neid asutusi ei teavitanud, on õigustatud mõjuvatel põhjustel ja selle põhjuseks ei olnud kavatsus hoida kõrvale nende asutuste eest.

Määruse nr 604/2013 artikli 27 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et üleandmisotsuse vaidlustamise menetluses võib asjaomane isik tugineda selle määruse artikli 29 lõikele 2, väites, et kuna ta ei olnud põgenenud, on kuuekuuline tähtaeg möödunud.
Direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kasutab selle sättega antud võimalust lükata pagulasseisundi taotlus vastuvõetamatuse tõttu tagasi põhjendusega, et teine liikmesriik on taotlejale juba andnud täiendava kaitse, kui neid elutingimusi arvestades, mis kõnealusel taotlejal selles teises liikmesriigis täiendava kaitse saajana eeldatavasti on, ei ähvarda teda tõsine oht, et talle saab osaks Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 4 tähenduses ebainimlik või alandav kohtlemine. Asjaolu, et sellise täiendava kaitse saajad ei saa kõnealuses liikmesriigis toimetulekut tagavaid toetusi või antakse neid teiste liikmesriikidega võrreldes tunduvalt väiksemas mahus, kuid selles osas ei kohelda neid kõnealuse liikmesriigi enda kodanikest erinevalt, saab viia ainult siis järelduseni, et kõnealust taotlejat ähvardaks seal selline oht, kui selle asjaolu tagajärjel satuks taotleja tema erilise haavatavuse tõttu ning olenemata oma tahtest ja isiklikest valikutest äärmuslikku materiaalsesse puudusse.

Direktiivi 2013/32 artikli 33 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi poolt selle võimaluse kasutamine juhul, kui taotlejale täiendava kaitse andnud teise liikmesriigi varjupaigamenetlus viib selleni, et rahvusvahelise kaitse taotlejatele, kes vastavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, II ja III peatükis ette nähtud tingimustele, keeldutakse süstemaatiliselt ja ilma taotluse tegeliku läbivaatamiseta pagulasseisundi andmisest.
21

Selles suhtes on nimetatud kohtul tekkinud küsimus, kas see põhimõte tähendab, et vastutus liidu konkurentsiõiguse rikkumise eest tuleb omistada äriühingule, kellele läksid üle kartellis osalenud lõpetatud äriühingu aktsiad ja kes jätkas tema majandustegevust. Seetõttu tekib küsimus, kas tõhususe põhimõttega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu need, millele viidati käesoleva kohtuotsuse punktis 15, ja juhul, kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas on võimalik asuda seisukohale, et äriühingu, kes jätkas kartellis osalenud äriühingu majandustegevust, vastutus tekib ainult siis, kui nendest äriühingutest esimene aktsiate omandamise ajal teadis või pidi teadma, et teine äriühing on niisuguse rikkumise toime pannud.
43

Selle sätte sõnastusest tuleneb, et liikmesriigid võivad põhimõtteliselt selle loa kehtetuks tunnistada, kui on esitatud võltsitud dokument või kui selle loa saamiseks on toime pandud pettus. Kõnealuses sättes ei ole määratud kindlaks isikut, kes on esitanud või kasutanud neid dokumente või toime pannud pettuse, ega ole nõutud, et asjaomane pereliige oli sellest teadlik. Selle sõnastusest nähtub samuti, et pereliikme elamisloa kehtetuks tunnistamise otsuse põhjendamiseks piisab juba ainuüksi sellest, kui valeandmeid sisaldavaid või võltsitud dokumente on sel eesmärgil kasutatud eelkõige asjaomase direktiivi artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses taasühinemist taotleva isiku stabiilse, korrapärase ja piisava sissetuleku tõendamiseks, ilma et direktiivi 2003/86 artikli 16 lõike 2 punktis a oleks nõutud pereliikme pettuse toimepanemise kavatsuse tõendamine või isegi see, et pereliige oli valeandmetest või võltsitud dokumentidest teadlik.
59

Siiski, nagu märkis sisuliselt ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 103 ja 106, tundub esiteks, et see aspekt on ainult väga kaugelt seotud põhikohtuasjaga, mis käsitleb tarbija nõuet, et ta vabastataks sõlmitud laenulepingust selles sisalduva ebaõiglase tingimuse tõttu, ning teisalt nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teabest, et nüüdseks on need seadused DH 1, DH 2 ja DH 3, mis on Ungari kohtute jaoks siduvad tarbijate kaitsel ebaõiglaste tingimuste eest, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja mitte enam Kúria (Ungari kõrgeim kohus) selles küsimuses tehtud kohtuotsused, kuna need õigusaktid on vastu võetud nimetatud kohtuotsuste rakendamiseks.
Mõistet „kooli- või ülikooliharidus“ nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punktide i ja j tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma sellise autokooli sõiduõpet, nagu on kõne all põhikohtuasjas, selleks et saada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/126/EÜ juhilubade kohta artikli 4 lõikes 4 viidatud B‑ ja C1‑kategooria sõiduki juhiluba.
44

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2010/24 artikli 13 lõiget 1 ja artikli 14 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et esiteks on need kohaldatavad menetlusele, mis puudutab taotluse esitanud liikmesriigi palvel sissenõutud nõuete tagasivõitmise nõuet taotluse saanud liikmesriigis asutatud äriühingu pankrotivarasse, kui menetlus põhineb artikli 14 lõikes 2 nimetatud täitemeetmete vaidlustamisel, ja teiseks, et selles menetluses tuleb pidada kostjaks taotluse saanud liikmesriiki nende sätete tähenduses, ilma et asjaolu, kas sissenõutud summat hoitakse selle liikmesriigi varast eraldi või see seguneb tema varaga, omaks selles suhtes tähtsust.
63

Seda kinnitas Euroopa Kohtu kohtuistungil Tšehhi Vabariik, kes oli samuti nõus sellega, et tõrvhape, mis on selle segu peamine koostisosa, on tekkinud Ostravas asuva endise naftarafineerimistehase tegevuse tulemusena, vastab „[r]afineerimisel, destilleerimisel või muul pürolüütilisel töötlemisel tekkiva[tele] tõrvajää[kidele] (välja arvatud asfalttsement)“, mis on nimetatud määruse nr 1013/2006 V lisa 1. osa A nimekirja rubriigis A3190. Siiski märgib see liikmesriik, et kuivõrd tõrvhape on TPS-NOLO (Geobal) saamiseks segatud söetolmu ja kaltsiumoksiidiga, on seda töödeldud ümber nii, et ta on kaotanud oma jäätme olemuse ja seda on võimalik kasutada kütusena tsemenditehastes.
112

Lisaks sellele ilmnes mõjuanalüüsi 6. peatüki ja 8. lisa alusel, et tehtavate jõupingutuste jagunemine liikmesriikide vahel ei ole märgatavalt tasakaalust väljas. Vastab küll tõele, et Rootsis piisab variandi 6C eesmärkide saavutamiseks investeeringust, mille suurus on 0,003% SKPst, samas kui Bulgaarias on vastav määr 0,168%. See erinevus näitab samal ajal nii SKP erinevat suurust Euroopa Liidu liikmesriikides kui ka teatud liikmesriikide juba tehtud jõupingutusi. Nõukogu märgib sellega seoses põhjendatult, et seos heitkoguste varasema taseme ning vaidlustatud direktiivi kohaselt nõutavate jõupingutuste vahel on kooskõlas põhimõttega, et saastaja maksab.
46

Lisaks, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust selle kohta, kas vastaval juhul on maksuhaldur kohustatud kontrollima, kas kõnealuste arvete parandamine ja riigikassasse alusetult tasutud maksu tagasisaamine need arved väljastanud isikute poolt on seaduslikult võimalik, siis tuleb meelde tuletada, et põhikohtuasi käsitleb käibemaksu mahaarvamise taotluse, mille esitas kõnealuste arvete saaja, rahuldamata jätmist maksuhalduri poolt. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 42–45 on välja toodud, kujutab sellised arved väljastanud isikute võimalus neid arveid parandada või riigikassasse alusetult tasutud maks tagasi saada endast tõepoolest aspekti, mida tuleb kontrollida, et teha kindlaks, kas kõnealuste arvete saajal peab olema õigus esitada tagastusnõue vahetult maksuhaldurile. See aspekt ei ole aga oluline selleks, et kontrollida, kas asjaolu, et maksuhaldur jättis põhikohtuasjas käsitletavas olukorras rahuldamata kõnealuste arvete saaja esitatud käibemaksu mahaarvamise taotluse, on kooskõlas liidu õigusega.
37

Liidu seadusandja on sõnaselgelt ette näinud teha vahet kaitsel, mis on igal üksikkaubamärgi omanikul, ja täiendaval kaitsel, mis kaubamärgi omanikul on siis, kui kaubamärk on lisaks omandanud maine, on liidu kaubamärgiõiguse järjestikustes muudatustes säilinud. Nõnda on väljendid „kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud“ ja „kaupade või teenuste puhul, mis on identsed või sarnased selliste kaupade või teenustega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud“ sisalduvad nüüd määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 1 punktides a ja b ning direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 punktides a ja b, eristades seega kõigile üksikkaubamärkidele antud kaitset sellest kaitsest, mis on ette nähtud selle määruse artikli 9 lõike 2 punktis c ja asjaomase direktiivi artikli 10 lõike 2 punktis c ning mida kohaldatakse juhul, kui kaubamärk on omandanud maine ja kui kolmas isik kasutab tähist, mis „on identne või sarnane [ELi] kaubamärgiga, sõltumata sellest, kas seda kasutatakse seoses kaupade või teenustega, mis on identsed, sarnased või ei ole sarnased nendega, mille suhtes [ELi] kaubamärk on registreeritud“.
19

Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab siinkohal, et põhikohtuasja kaebaja ei väida küll tema menetluses erinevalt High Courtis (kõrge kohus) toimunud menetlusest, et ta töötas sellel ajavahemikul tähtajalise töölepingu alusel, kuid on siiski arvamusel, et kuna direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 3 punktis c kasutatakse eraldavat sidesõna „või“, sisaldab see säte kahte erinevat teokoosseisu. Nimelt väidab kaebaja, et selle sätte esimene osa („on võetud nõuetekohaselt arvele töötuna endast sõltumatutel põhjustel pärast seda, kui ta on lõpetanud alla aastase tähtajalise töölepingu“) viitab alla aastase kestusega tähtajalise töölepingu lõpetamisele, samas kui teine osa („on jäänud töötuks endast sõltumatutel põhjustel esimese kaheteistkümne kuu jooksul“) ei viita tähtajalise töölepingu lõpetamisele, vaid üle aastase kestusega töölepingu lõpetamisele, mis toimus esimese kaheteistkümne kuu jooksul, mil asjaomane isik töötas. Seda eristust kinnitab asjaolu, et sätte esimene osa puudutab olukorda, kus isik on „võetud nõuetekohaselt arvele“ töötuna, samas kui teine osa nõuab, et töötaja on „tööotsijana registreeritud asjaomases tööhõiveametis“. Sellist nõuet ei oleks mõtet ette näha juhul, kui isik on „võetud nõuetekohaselt arvele“ töötuna.
42

Kuigi direktiivi 2011/64 põhjendus 8, milles on märgitud, et sellist liiki sigarit, mis on paljude omaduste poolest sarnane sigaretiga, tuleb kohelda sigaretina, võimaldab selgitada direktiivi artikli 3 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 1 sätestatud kriteeriume, et eristada sigarette sigaritest ja sigarillodest, ei saa selle põhjendusega õigustada loobumist määratlustest, mille on ette näinud liidu seadusandja, et klassifitseerida selliseid tooteid, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
60

Järgmiseks tuleb rõhutada, et eelotsuse taotlustes viidatud asjaolu, et sellised meetmed, nagu on kõne all põhikohtuasjades, on vaatamata nende ajutisele iseloomule Hispaanias jõus alates 1998. aastast, ei võimalda iseenesest teha järeldust, et need meetmed ei ole sobivad. Nimelt ilmneb seisukohtadest, mille Hispaania valitsus on Euroopa Kohtule esitanud, et Hispaanias on balloonidesse pakendatud LPG turg maagaasi turu laienemise tõttu languses. Müügi vähenemine suurendab sellel turul tegutsevate ettevõtjate kulutusi ja muudab raskemaks selliste uute konkurentide asutamise, kes võiksid hinnasurvet avaldada. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on neid asjaolusid kontrollida ja võtta neid arvesse põhikohtuasjades kõne all oleva meetme proportsionaalsuse hindamisel.
62

Seetõttu on oluline, et lepingu sõlmimise menetlusega seonduvaid eeskirju kohaldataks läbipaistvalt kõigi pakkujate suhtes. Nimelt on võrdsuse põhimõttega kaasneva läbipaistvuskohustuse eesmärk peamiselt tagada, et iga huvitatud ettevõtja saaks lepingu sõlmimise menetluses pakkumuse esitamise otsuse teha kogu asjakohase teabe põhjal ja et puuduks hankijapoolse soosimise ja meelevaldsuse oht. See tähendab, et kõik hankemenetluse tingimused ja eeskirjad peavad olema sõnastatud selgelt, täpselt ja ühemõtteliselt, nii et ühelt poolt võimaldaks see kõigil piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikel pakkujatel mõista nende täpset ulatust ja neist ühtemoodi aru saada ning teiselt poolt oleks piiritletud hankija kaalutlusõigus ning tal võimaldataks tõepoolest kontrollida, kas pakkujate esitatud pakkumused vastavad kõnealuse menetluse kriteeriumidele (vt selle kohta 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, punkt 87, ja 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Unibet International, C‑49/16, EU:C:2017:491, punkt 46).