Kuna rahvusvaheline konventsioon laevadelt pärineva merereostuse vältimise kohta (Marpoli konventsioon 73/78) ei ole ühendusele siduv, ei ole ainuüksi asjaolu, et direktiivi 2005/35 (mis käsitleb laevade põhjustatud merereostust ning karistuste kehtestamist merereostusega seotud rikkumiste eest) eesmärk on nimetatud konventsiooni teatud sätted ühenduse õigusesse üle võtta, piisav selleks, et Euroopa Kohus võiks selle direktiivi õiguspärasust kontrollida nimetatud konventsiooni alusel. Siiski peab ühendus oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust, sh rahvusvaheliste konventsioonide sätteid, kuivõrd neis on kodifitseeritud üldise rahvusvahelise õiguse poolt tunnustatud tavaõiguse normid. Kuna kõnesoleva Marpoli konventsiooni I lisa 9. reegel, 11. reegli punkt b ning II lisa 5. reegel ja 6. reegli punkt b ei kujuta endast üldises rahvusvahelises õiguses tunnustatud tavaõiguse norme, siis direktiivi 2005/35 kehtivust ei saa hinnata selle konventsiooni alusel, kuigi see on liikmesriikidele siduv.

Kuna ühenduse poolt sõlmitud rahvusvahelised lepingud on ühenduse teiseste õigusaktide suhtes ülimuslikud, võib ühenduse teisese õigusakti vastuolu niisuguste rahvusvahelise õiguse normidega mõjutada selle akti kehtivust. Kui kehtetust on kasutatud argumendina siseriiklikus kohtus, kontrollib Euroopa Kohus EÜ artikli 234 alusel asjassepuutuva ühenduse õigusakti kehtivust kõigi rahvusvahelise õiguse normide alusel, juhul kui täidetud on kaks tingimust. Esiteks peavad need normid olema ühendusele siduvad. Teiseks saab Euroopa Kohus uurida ühenduse õigusakti kehtivust rahvusvahelise lepingu alusel vaid juhul, kui vastava lepingu laad ega ülesehitus seda ei välista ning kui selle sätted on oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed.

Mis puudutab 10. detsembril 1982 Montego Bay’s allakirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni (Montego Bay konventsioon), siis ühendus on sellele alla kirjutanud ja otsusega nr 98/392 heaks kiitnud, mistõttu on see ühendusele siduv, ning nimetatud konventsiooni sätted on sellest tulenevalt ühenduse õiguskorra lahutamatu osa. Siiski ei kehtesta Montego Bay konventsioon eeskirju, mida saaks otse ja vahetult üksikisikute suhtes kohaldada ning mis annaks neile õigusi ja vabadusi, millele saab tugineda vaidluses riigi vastu, sõltumata laeva lipuriigi seisukohast. Siit tuleneb, et Montego Bay konventsiooni laad ja ülesehitus välistavad selle, et Euroopa Kohus saaks sellest konventsioonist lähtudes hinnata ühenduse õigusakti kehtivust.

Direktiivi 2005/35 (mis käsitleb laevade põhjustatud merereostust ning karistuste kehtestamist merereostusega seotud rikkumiste eest) artikkel 4 koostoimes nimetatud direktiivi artikliga 8 paneb liikmesriikidele kohustuse kohaldada laevadelt saasteainete merreheitmise suhtes sanktsioone, kui see on toimunud „tahtlikult või kergemeelselt või [raske] hooletuse tõttu”, kuid ilma et neid mõisteid oleks defineeritud. Need erinevad mõisted, eelkõige „raske hooletus”, tähistavad vastutuse tekkimise tingimusi, mida kohaldatakse määratlemata hulgale olukordadele, mida ei ole võimalik ette näha, mitte aga konkreetsele käitumisele, mida saab ühenduse või riigi õigusaktis üksikasjalikult kirjeldada. Pealegi kuuluvad kõnealused mõisted liikmesriikide õigussüsteemidesse ja on seal kasutusel. Neil asjaoludel tuleb mõistet „raske hooletus” kõnesoleva artikli 4 tähenduses mõista nii, et see tähendab tahtmatut tegu või tegevusetust, millega vastutav isik rikub selgelt hoolsuskohustust, mida ta oleks oma omadusi, teadmisi, võimeid ja individuaalset olukorda arvestades pidanud järgima ja võinud järgida. EÜ artikli 249 kohaselt peavad liikmesriigid võtma direktiivi 2005/35 üle oma riigi õiguskorda. Seega määratletakse kõnealuse direktiivi artiklis 4 osutatud rikkumised ja kohaldatavad sanktsioonid liikmesriikide poolt vastuvõetud õigusnormides.

Siit järeldub, et direktiivi 2005/35 artikkel 4 selle koostoimes nimetatud direktiivi artikliga 8 ei riku õiguskindluse üldpõhimõtet, kui paneb liikmesriikidele kohustuse kohaldada sanktsioone laevadelt pärinevate saasteainete merreheitmise suhtes, kui see on toimunud „raske hooletuse” tõttu, ilma seda mõistet defineerimata.

(vt punktid 72–74, 77–79, resolutiivosa punkt 2)