KOHTUJURISTI SEISUKOHT

MELCHIOR WATHELET

esitatud 29. oktoobril 20151 ( 1 )

Kohtuasi C‑455/15 PPU

P

versus

Q

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Varbergs tingsrätt (Varbergi esimese astme kohus, Rootsi))

„Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega — Määrus (EÜ) nr 2201/2003 — Kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõte — Vanemlikku vastutust käsitleva kohtuotsuse tunnustamata jätmise põhjused — Artikli 23 punkt a — Otsus, mis on selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus taotletakse tunnustamist — Artikkel 24 — Otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse kontrollimise keeld”

I – Sissejuhatus

1. Käesolevas 25. augusti 2015. aasta eelotsuse küsimuses, mis saabus Euroopa Kohtusse 28. augustil 2015, palutakse Euroopa Kohtul otsustada, milline ulatus on nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, ( 2 ) artikli 23 punktil a ja artiklil 24.

2. Taotlus on esitatud P ja Q vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb nende kahest tütrest ühe hooldusõigust.

II – Õiguslik raamistik

A – Liidu õigus

3. Määruse nr 2201/2003 artiklis 2 „Mõisted” on ette nähtud: „Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid: […] 9) mõiste „eestkosteõigus” hõlmab lapse isiku eest hoolitsemisega seotud õigusi ja kohustusi, eeskätt õigust määrata lapse elukoht; [mõiste „eestkosteõigus” asemel on käesolevas seisukohas edaspidi kasutatud täpsemat mõistet „hooldusõigus”] […]”.

4. Määruse nr 2201/2003 artiklis 8 „Üldine kohtualluvus” on sätestatud: „1. Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles liikmesriigis. 2. Lõiget 1 kohaldatakse, kui artiklitest 9, 10 ja 12 ei tulene teisiti.”

5. Määruse artiklis 15 „Kohtuasja üleviimine kohtusse, kus on asja arutamiseks paremad võimalused” on sätestatud: „1. Erandina võivad selle liikmesriigi kohtud, kelle kohtualluvuses on asja sisuline arutamine, kui nad leiavad, et teise liikmesriigi kohtus, millega lapsel on eriline side, oleks asja või selle konkreetse osa arutamiseks paremad võimalused ja kui see on lapse parimates huvides: a) peatada kõnealuse menetluse või selle osa ja kutsuda osapooli esitama taotlust kõnealuse teise liikmesriigi kohtule vastavalt lõikele 4; või b) taotleda, et teise liikmesriigi kohus saaks pädevuse vastavalt lõikele 5. 2. Lõiget 1 kohaldatakse: a) ühe osapoole taotluse alusel või b) kohtu omal algatusel või c) teise liikmesriigi kohtu taotluse põhjal, millega lapsel on eriline side vastavalt lõikele 3. Kohtu omal algatusel või teise liikmesriigi kohtu taotluse põhjal toimunud üleviimisega peab nõustuma vähemalt üks osapool. 3. Lapsel loetakse olevat lõikes 1 nimetatud eriline side liikmesriigiga, kui see liikmesriik: a) on saanud lapse alaliseks elukohaks pärast lõikes 1 nimetatud kohtusse pöördumist või b) on lapse varasem alaline elukoht või c) on andnud lapsele kodakondsuse või d) on vanemliku vastutuse kandja alaline elukoht või e) on koht, kus asub lapse vara, kui kohtuasi käsitleb lapse kaitseks võetavaid meetmeid, mis on seotud tema vara haldamise, säilitamise või käsutamisega. 4. Asja sisuliseks arutamiseks pädev liikmesriigi kohus kehtestab tähtaja, mille jooksul tuleb vastavalt lõikele 1 pöörduda kõnealuse teise liikmesriigi kohtutesse. Kui selleks ajaks ei ole kohtutesse pöördutud, jätkab kohus, kuhu pöörduti, pädevuse teostamist vastavalt artiklitele 8–14. 5. Juhul, kui see on kohtuasja konkreetsete asjaolude tõttu lapse parimates huvides, võivad kõnealuse teise liikmesriigi kohtud võtta pädevuse kuue nädala jooksul pärast nende poole pöördumist vastavalt lõike 1 punktile a või b. Sel juhul loobub kohus, kuhu esimesena pöörduti, pädevusest. Muul juhul jätkab kohus, kuhu esimesena pöörduti, pädevuse teostamist vastavalt artiklitele 8–14. 6. Käesoleva artikli eesmärgil teevad kohtud koostööd kas otseselt või siis vastavalt artiklile 53 määratud keskasutuste kaudu.”

6. Artiklis 20 „Ajutised meetmed, sealhulgas kaitsemeetmed” on sätestatud: „1. Edasilükkamatutel juhtudel ei takista käesoleva määruse sätted liikmesriigi kohtuid võtmast selles riigis viibivate isikute ja seal asuva vara suhtes selliseid ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmed, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktidega, isegi kui käesoleva määruse alusel on peaasja arutamisel pädev mõne teise liikmesriigi kohus. 2. Lõikes 1 osutatud meetmeid ei kohaldata enam, kui liikmesriigi kohus, kelle pädevuses on vastavalt käesolevale määrusele asja sisuline arutamine, on võtnud meetmed, mida ta sobivaks peab.”

7. Määruse nr 2201/2003 artikli 21 „Kohtuotsuse tunnustamine” lõikes 1 on ette nähtud: „Ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata.”

8. Määruse nr 2201/2003 artiklis 23 „Vanemlikku vastutust käsitlevate kohtuotsuste mittetunnustamise põhjused” on ette nähtud: „Vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust ei tunnustata: a) kui selline tunnustamine on oluliselt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus taotletakse tunnustamist, võttes arvesse lapse parimaid huve; […]”.

9. Määruse artiklis 24 „Otsuse teinud kohtu pädevuse kontrollimise keeld” on sätestatud: „Otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevus ei kuulu kontrollimisele. […] artikli 23 punktis a osutatud avalikule korrale vastavuse kontrollimist ei või kohaldada artiklites 3–14 sätestatud kohtualluvuseeskirjade suhtes.”

10. Määruse artiklis 26 „Kohtuotsuse sisu mittekontrollimine” on ette nähtud: „Mitte mingil juhul ei või kontrollida kohtuotsuse sisu.”

11. Määruse artiklis 27 „Menetluse peatamine” on ette nähtud: „1. Selle liikmesriigi kohus, kus taotletakse teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist, võib menetluse peatada, kui kohtuotsus on tavalises korras edasi kaevatud. […]”.

B – 1980. aasta Haagi konventsioon

12. 25. oktoobril 1980 Haagis sõlmitud rahvusvahelise lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise konventsiooni (edaspidi „1980. aasta Haagi konventsioon”) artiklis 13 on sätestatud: „Eelmisest artiklist hoolimata ei ole avalduse saanud riigi kohtul või haldusorganil kohustust anda korraldus lapse tagastamise kohta, kui lapse tagastamisele vastu olev isik, asutus või muu organ tuvastab, et: a) lapse eest hoolitsenud isik, asutus või muu organ ei ole lapse äraviimise või kinnihoidmise ajal teostanud oma hooldusõigust või et ta on nõustunud lapse äraviimisega või kinnihoidmisega või on selle hiljem heaks kiitnud või b) valitseb tõsine oht, et lapse tagastamine võib talle põhjustada füüsilisi või psüühilisi kannatusi või muul viisil panna lapse talumatusse olukorda. Kohus või haldusorgan võib keelduda lapse tagastamist nõudmast, kui laps on juba sellises vanuses või sellise küpsusastmega, kus on õige tema arvamusega arvestada, ning ta ei soovi tagasi minna. Selles artiklis nimetatud asjaolude kaalumisel peab kohus või haldusorgan arvestama lapse sotsiaalset tausta käsitlevat teavet, mille on andnud lapse hariliku viibimiskoha keskasutus või muu pädev asutus.”

III – Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus

13. P‑l ja Q‑l on kaks ühist last, kellest esimene, V on sündinud 2000. aastal ja teine, S 2009. aastal.

14. Paar kohtus 1997. aastal, kuid Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus, Leedu) lahutas 6. veebruaril 2006 ( 3 ) P ja Q abielu ja otsustas, et laps V peab elama jääma ema juurde, kuid hooldusõigus on jagatud mõlema vanema vahel.

15. Pere lahkus siiski 2005. aastal Leedust ja asus elama Rootsi, kus vanemad ja laps registreeriti rahvastikuregistris 2006. aastal. Laps S sündis 2009. aastal Rootsis. Mõlemad lapsed räägivad rootsi keelt ning käisid lasteaias ja koolis Falkenbergis, Rootsis, kus enamjaolt oli ka nende suhtlusringkond.

16. P avastas 27. novembril 2013, et Q ja mõlemad lapsed on kadunud. Uurimist alustanud Falkenbergi omavalitsusüksuse sotsiaalteenistusega suhtlemisel väitis Q, et P oli tema ja laste suhtes toime pannud väärkohtlemise. Kõnealustest tegudest teatati politseile ning Q ja lapsed paigutati varjupaika. Mõni kuu hiljem P suhtes eeluurimine lõpetati, kuid talle kohaldati laste suhtes lähenemiskeeldu.

17. Q viis 29. märtsil 2014 oma kaks last Leetu. P‑l ja Q‑l oli toona ühine hooldusõigus mõlema lapse suhtes, ( 4 ) kes registreeriti 31. märtsil 2014 Leedus Šilutė omavalitsusüksuse rahvastikuregistris.

18. Q esitas 8. aprillil 2014 Šilutės rajono apylinkės teismasele (Šilutė esimese astme kohus) P vastu hagi, milles ta palus kohtul teha esialgse otsuse lapse S elukoha ja ainuhooldusõiguse ( 5 ) kohta ning otsuse talle elatise maksmise kohta mõlema lapse eest.

19. P esitas 11. aprillil 2014 eelotsusetaotluse esitanud kohtule Varbergs tingsrättile (Varbergi esimese astme kohus) Q vastu avalduse, et mõlema lapse suhtes antaks talle ajutiselt ainuhooldusõigus.

20. Samal päeval tegi Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) esialgse määruse selle kohta, et laps S elab oma ema juures.

21. P esitas 2014. aasta juunis Rootsi Kuningriigi Utrikesdepartementetile (välisministeerium) laste tagastamise taotluse 1980. aasta Haagi konventsiooni tähenduses.

22. P esitas 30. juulil 2014 Šilutės rajono apylinkės teismasele (Šilutė esimese astme kohus) avalduse, milles ta palus muu hulgas, et talle antaks lapse V suhtes ainuhooldusõigus. ( 6 ) Avaldus liideti kohtuasjaga, mis oli algatatud Q 8. aprillil 2014 esitatud hagi alusel.

23. Q palus 2. septembril 2014 jätta P avaldus rahuldamata ning esitas P avaldusele vastuse, millest ilmnes, et laps V oli olnud Klaipėda (Leedu) raviasutuses ravil posttraumaatilise stressi tõttu ja et raviaruannetest nähtub, et mis tahes kokkupuude oma isa P‑ga kutsub lapsel esile negatiivse reaktsiooni.

24. P palus 29. septembril 2014 samal kohtul jätta läbi vaatamata Q hagi, mis puudutas lapse S hooldusõiguse määramist, kuna P hinnangul puudus sellel kohtul pädevus.

25. P esitas 1. augustil 2014 Vilniaus apygardos teismasele (Vilniuse ringkonnakohus, Leedu) taotluse tuua laps S tagasi oma alalise elukoha riiki ehk Rootsi. Q esitas 18. augustil 2014 selle taotluse kohta samale kohtule vastuse, milles ta eitas, et lapse S siirdumine Leetu oli olnud ebaseaduslik, rõhutades, et isa käitumine oma alaealiste lastega oli olnud talumatu, ja palus jätta P taotluse rahuldamata.

26. Vilniaus apygardos teismas (Vilniuse ringkonnakohus) jättis 4. septembri 2014. aasta otsusega P esitatud laste tagastamise taotluse rahuldamata ja Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus) jättis 21. oktoobril 2014 selle 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklile 13 tugineva otsuse muutmata.

27. Selle otsuse tulemusel edastas Rootsi keskasutus ehk välisministeerium ( 7 ) määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 6 alusel dokumendid eelotsusetaotluse esitanud kohtule.

28. Pärast eelistungit, mis toimus ilma Q‑ta, tegi eelotsusetaotluse esitanud kohus 18. oktoobril 2014 esialgse määruse, mille kohaselt P‑l on lapse S suhtes ainuhooldusõigus.

29. Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) määras 18. veebruaril 2015 lapse S elukohaks Q elukoha ja mõistis P‑lt välja elatise mõlema lapse eest (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Sellest otsusest nähtub, et P võttis tagasi oma 30. juuli 2014. aasta nõude, et talle määrataks hooldusõigus lapse V suhtes.

30. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et tema pädevus tuleneb määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõikest 1, kuna nii Šilutės rajono apylinkės teismasele (Šilutė esimese astme kohus) hagi esitamise ajal 8. aprillil 2014 kui ka sellele kohtule endale avalduse esitamise ajal 11. aprillil 2014 oli mõlema lapse alaline elukoht selle sätte tähenduses Rootsis.

31. P väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et selleks, et viimasel säiliks menetluses pädevus, tuleb vaidlusalune otsus jätta tunnustamata. Tunnustamata jätmine peab tema sõnul põhinema määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktil a. P tunnistab, et määruse artikli 24 kohaselt on tavaliselt keelatud kontrollida otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust. Tema arvates ei viita see säte siiski nimetatud määruse artiklile 15, millest Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) oma pädevuse tuletas. See kohus on viimati nimetatud sätet siiski eiranud, kuna ta otsustas täiesti iseseisvalt hagi vastuvõetavuse küsimuse lahendada.

32. Jätkuvalt P väitel järeldas Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) lisaks, et kuna Leedu kohus keeldus last 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 alusel tagastamast, on lapse alaline elukoht nüüd Leedus. See on vastuolus sellega, mida märkis Euroopa Kohus oma otsuse Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) punktis 44, nimelt et „lapse ebaseaduslik äraviimine ei peaks põhimõtteliselt tooma kaasa seda, et selle liikmesriigi kohtute pädevus, kus laps omas alalist elukohta vahetult enne tema ebaseaduslikku äraviimist, läheb üle selle liikmesriigi kohtutele, kuhu ta viidi, ning seda ka mitte juhul, kui laps sai ebaseadusliku äraviimise järel viimati mainitud riigis alalise elukoha”.

33. Tunnistades, et avaliku huvi tingimust tuleb tõlgendada kitsalt, väidab P, et jääb teatud hindamisruum, kui tegemist on välisriigi kohtu toime pandud raske eksimusega. Ta leiab, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) pani sellise raske eksimuse toime, kui ta kas tahtlikult või hooletusest rikkus mitte ainult määruse nr 2201/2003 artiklit 15, vaid ka aluspõhimõtet, mille kohaselt lapseröövi asjades on viimase sõna õigus selle riigi kohtutel, kus oli lapse algne elukoht.

34. Q väitis eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et määruse nr 2201/2003 artikli 24 kohaselt on keelatud liikmesriigi kohtu pädevust kontrollida. Vaidlusaluse otsuse tunnustamisest võib keelduda ainult siis, kui kõnealune kohtuotsus on vastuolus avaliku huviga. Q väitel ei ole sellega tegemist, kuna uurimise käigus ilmnes selgelt, et P ei täida oma vanemlikke kohustusi sobival viisil, mistõttu laps S peab jääma oma ema juurde. Sellele järeldusele jõuti neljas erinevas kohtumenetluses. Peale selle käivad lapsed koolis Leedus ning puudub oht laste tervisele ja arengule. Vilniaus apygardos teismas (Vilniuse ringkonnakohus) ja Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus) leidsid, et ema tõi oma kaks last Leetu seaduslikult. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole mingit põhjust kahelda Leedu ametiasutuste (sealhulgas Šilutė omavalitsusüksuse kohalik lastekaitseteenistus (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) ja kohtute hinnangutes.

35. Q lisab, et kuni vaidlusaluse otsuse tegemiseni osales P Leedu kohtute menetlustes aktiivselt ja tal olid kõik õiguskaitsevahendid tehtud otsuste vaidlustamiseks. Peale selle võttis ta omal algatusel tagasi nõude, et lapse V elukoht määrataks tema juurde, mistõttu on ta nõustunud sellega, et see laps elab koos oma emaga Leedus. Lapse S suhtes hooldusõiguse nõudmisega rikub P seega mõlema lapse õigusi ja õigustatud huve.

36. Neil asjaoludel otsustas Varbergs tingsrätt (Varbergi esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

IV – Eelotsuse kiirmenetlus ja menetlus Euroopa Kohtus

37. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus eelotsusetaotluse suhtes kohaldada Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 sätestatud eelotsuse kiirmenetlust. Viidates kohtuotsusele Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810), põhjendas eelotsusetaotluse esitanud kohus oma taotlust väitega, et alates sellest, mida ta nimetab asjassepuutuva lapse röövimiseks 29. märtsil 2014, ei ole P‑l enam olnud võimalust lapsega kohtuda. Menetluse mis tahes pikenemine on vastuolus lapse huvidega ja kahjustab tema suhteid isaga. Õiguskindlusetuse edasikestmise vältimiseks on vaja, et Euroopa Kohus teeks otsuse kiiresti, et vaidluse saaks lõplikult lahendada.

38. Olles ära kuulanud kohtujuristi seisukoha, otsustas Euroopa Kohtu neljas koda 9. septembril 2015 rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses. Koda otsustas kodukorra artikli 109 lõike 3 alusel lisaks paluda Leedu Vabariigil esitada kirjalikult kõik vajalikud täpsustused käesoleva kohtuasja kohta. Euroopa Kohtu neljas koda palus ka põhikohtuasja pooltel, Rootsi Kuningriigil ja Leedu Vabariigil vastata eelistatult kirjalikult või siis kohtuistungil mõnele küsimusele.

39. P, Rootsi Kuningriik, ( 8 ) Leedu Vabariik ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. P, Q, Hispaania Kuningriik, Leedu Vabariik ja komisjon esitasid suulised seisukohad kohtuistungil, mis toimus 27. oktoobril 2015.

V – Eelotsuse küsimuse analüüs

A – Poolte seisukohad

40. P rõhutab, et põhikohtuasja eripära seisneb asjaolus, et lapse S hooldusõigust käsitlev vaidlusalune otsus tehti pärast tagastamisest keeldumise otsust, kuid enne seda, kui otsuse teinud liikmesriigi kohus oleks saanud lahendada küsimuse, kas lapse peaks tagastama või mitte.

41. Ta on seisukohal, et ebaseaduslike lapseröövide suhtes kohaldatava süsteemi aluseks olevate põhimõtete rikkumine Šilutės rajono apylinkės teismase (Šilutė esimese astme kohus) poolt ja asjaolu, et see kohus tunnistas ennast pädevaks hoolimata sellest, et otsuse teinud liikmesriigi kohtus oli lahendamisel küsimus, kas lapse peaks tagastama või mitte, annavad alust vaidlusaluse otsuse tunnustamata jätmiseks. P kordab viidet kohtuotsusele Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 44), mille ta tõi esile eelotsusetaotluse esitanud kohtus. ( 9 )

42. P leiab, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) ei ole vaidlusaluses otsuses selgelt märkinud, millistele asjaoludele ta oma pädevuse põhjendamisel tugineb. P väitel rajas see kohus oma pädevuse üldisele kaalutlusele, mis puudutas lapse parimaid huve, või alternatiivselt määruse nr 2201/2003 artikli 15 täiesti valele tõlgendusele. Ta märgib, et „[k]ui artiklis 24 on sätestatud, et avalikule korrale vastavuse kontrollimist ei või kohaldada kohtualluvuseeskirjade suhtes, on viidatud artiklitele 3–14. Ennekõike ei puuduta kõnealune vastuväide siinkohal tõlgendust, mille Leedu kohus andis viisi kohta, kuidas üht neist artiklitest tuleb kohaldada, vaid asjaolu suhtes, et ta pidas end iseseisvalt ja vastuolus kohustusega saada [eelotsusetaotluse esitanud kohtu] nõusolek pädevaks artikli 15 alusel või alternatiivselt jättes täielikult tähelepanuta määruses nr 2201/2003 ette nähtud eeskirjad”.

43. P on seisukohal, et põhimõte, mille kohaselt peab lapse päritolu liikmesriigi kohus lõplikult lahendama lapse hooldusõigust ja võimalikku tagastamist puudutavad küsimused, on ülioluline määruses nr 2201/2003 ette nähtud normide puhul, mis reguleerivad lapse ebaseaduslikku äraviimist. Ta leiab, et kui vastaval juhul ei oleks võimalik keelduda vaidlusaluse otsuse tunnustamisest, oleks väga hõlpsasti võimalik kõrvale kalduda nendest põhimõtetest endist, mis on aluseks määrusega nr 2201/2003 ette nähtud, ebaseaduslikule lapseröövile kohaldatavale süsteemile.

44. Leedu Vabariik leiab, et määruse nr 2201/2003 artikli 21 kohaselt tuleb vaidlusalust otsust Rootsis tunnustada. Leedu märgib, et määruse nr 2201/2003 artiklis 23 on ette nähtud ammendav loetelu vanemlikku vastutust käsitlevate kohtuotsuste mittetunnustamise põhjustest. Leedu Vabariigi väitel on üks neist põhjustest oluline vastuolu selle riigi avaliku korraga, kus taotletakse tunnustamist, kusjuures seda põhjust tuleb artikli 23 kohaselt tõlgendada lähtuvalt lapse parimatest huvidest. Leedu lisab, et määruse nr 2201/2003 artikli 24 alusel ei ole siiski võimalik tugineda avaliku korra klauslile, selleks et kontrollida, kas otsuse teinud liikmesriigi kohtud, käesoleval juhul Leedu kohtud on pädevad. Lisaks on selle määruse artiklis 26 muu hulgas sätestatud, et mitte mingil juhul ei või kontrollida kohtuotsuse sisu.

45. Hoolimata eespool kirjeldatust väidab Leedu Vabariik, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) võttis vaidlusaluses otsuses arvesse esiteks Vilniaus apygardos teismase (Vilniuse ringkonnakohus) otsust tagastamisest keeldumise kohta ja Lietuvos apeliacinis teismase (Leedu apellatsioonikohus) määrust ning teiseks määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 3 sõnastust, „mille kohaselt lapsel loetakse olevat eriline side liikmesriigiga […], kui see liikmesriik on andnud lapsele kodakondsuse (kuivõrd mõlemad lapsed on Leedu Vabariigi kodanikud)”.

46. Mis puudutab tagastamisest keeldumise otsust, siis toonitab Leedu Vabariik, et Vilniaus apygardos teismas (Vilniuse ringkonnakohus) ja Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus) tuvastasid, et last S ebaseaduslikult ära ei viidud.

47. Leedu Vabariik leiab sellest tulenevalt, et arvestades lapse äraviimise õiguspärasust, äraviimisest peaaegu aasta möödumist, asjaolu, et lapsed käivad koolis, ning muid märke integreerumisest, „tugines [Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus)] õigesti ja õiguspäraselt nendele asjaoludele, tunnistades end pädevaks ja otsustades, et ta on kohtuasja läbivaatamiseks sobiv[aim] kohus”.

48. Leedu Vabariik märgib samuti, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) pööras tähelepanu määruse nr 2201/2003 artikli 15 sätete sisule vaid sellega, et ta pakkus välja ühe kriteeriumidest, mis võimaldab tuvastada, milline kohus on kõige sobilikum asja lahendama, ning tunnistas end pädevaks alles pärast seda, kui ta tuvastas lapse Rootsist lahkumise õiguspärasuse, ja luges end lapse alalise elukoha järgseks kohtuks, mis andis talle pädevuse määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses.

49. Hispaania Kuningriik märkis 27. oktoobri 2015. aasta kohtuistungil, et kui pädevusnormi rikkumine ei oleks iseenesest piisav otsuse tunnustamata jätmiseks määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkti a ja artikli 24 alusel, võiks otsuse tunnustamata jätmine aset leida, kui pädevusnormide rikkumine on ilmne ning vastav tunnustamata jätmine on lapse parimates huvides.

50. Komisjon on seisukohal, et mõistet „avalik kord” tuleb tõlgendada kitsalt, kuna see kujutab endast takistust määruse ühe põhieesmärgi, nimelt kohtuotsuste vaba liikumise teostamisel, ning et avalikule korrale võib seega tugineda vaid erandjuhtudel ( 10 ). Lisaks on komisjoni hinnangul välistatud tugineda määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktile a, et keelduda kohtuotsuse tunnustamisest üksnes põhjusel, et otsus on ilmselgelt vastuolus avaliku korraga, sest sama sätte kohaselt tuleb arvesse võtta lapse parimaid huve.

51. Komisjon lisab, et määruse nr 2201/2003 artiklis 24 on täpsustatud, et artikli 23 punktis a osutatud avaliku korra kriteeriumi ei või kohaldada artiklites 3–14 sätestatud kohtualluvuse eeskirjade suhtes. Seetõttu leiab komisjon, et määrusega välistatakse otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse igasugune kontroll. Komisjon on seisukohal, et asjaolu, et nimetatud määruse artiklit 15 ei mainita selle artiklis 24, on selgitatav sellele sättele viitamise tulemusetusega, kuna üldpõhimõte on see, et puudub igasugune kontroll otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse üle.

52. Komisjon leiab, et kui liikmesriigil, kus taotletakse tunnustamist, puudub õigus kontrollida otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust, võib ta siiski teostada üldist kontrolli avalikku korda silmas pidades.

53. Komisjon märgib, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) otsustas, et Leedu muutus laste alaliseks elukohaks pärast tagastamisest keeldumise otsust. Ta leiab, et see seisukoht on vaieldav, kuna lähtudes kohtuotsusest Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 44), ei too asjaolu, et liikmesriik keeldub laste tagastamisest, endaga kaasa tagajärge, et pädevus antakse üle selle liikmesriigi kohtutele.

54. Komisjon on ka arvamusel, et isegi kui jõuda seisukohale, et laste alaline elukoht oli Leedus, rajas Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) oma pädevuse määruse nr 2201/2003 artiklile 15. Komisjoni hinnangul on sellist lähenemist raske mõista. Ta leiab, et kui Leedu kohus tõepoolest oli seisukohal, et laste alaline elukoht on Leedus, oleks ta pidanud rajama oma pädevuse määruse nr 2201/2003 artiklile 8. Lisaks ei järginud nimetatud kohus määruse nr 2201/2001 artiklit 15 kohaldades ei määrusega sätestatud tingimusi ega kohaldanud määruses ette nähtud menetlust.

55. Komisjoni väitel on üks aluspõhimõtetest Euroopa õigusruumis, sealhulgas Rootsis ja Leedus, vastastikune usaldus, mis põhineb lojaalsel koostööl kohtute vahel. Ta leiab, et Euroopa õigusruumis normide ilmselge ja kuritarvitav järgimata jätmine võib kujutada endast sellise õigusnormi rikkumist, mida liidu õiguskorras ja seega Rootsi õiguskorras loetakse olulise tähtsusega normiks.

56. Komisjon on ka seisukohal, et samuti tuleb arvesse võtta asjaolu, et P‑l oli võimalus vaidlusalune otsus vaidlustada otsuse teinud liikmesriigis ning et ta oleks seda võimalust pidanud kasutama. Ta leiab, et niisugune lähenemine on kooskõlas määruse nr 2201/2003 üldpõhimõttega, mille kohaselt tuleb normi mis tahes vale kohaldamine vaidlustada otsuse teinud liikmesriigi kohtus. Lõpuks tuletab komisjon meelde, et tuleb kontrollida, kas otsuse tunnustamisest keeldumiseks avaliku korra klauslile tuginemine on lapse parimates huvides või mitte.

57. Komisjon leiab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kindlaks tegema, kas käesoleval juhul kujutab liidu õiguse rikkumine endast viga, mida mõistlikult oleks olnud võimalik vältida otsuse teinud liikmesriigis olemasolevate õiguskaitsevahendite abil (koostoimes määruses nr 2201/2003 ette nähtud õiguskaitsevahenditega), või oli tegemist määruses sisalduvate sätete ilmselge ja kuritarvitava rikkumisega, mis kujutab endast liidu õiguses sätestatud vastastikuse usalduse ja lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist.

B – Sissejuhatavad märkused

58. Eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas hoolimata määruse nr 2201/2003 artiklis 24 ette nähtud keelust kontrollida otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust, võib ta määruse artikli 23 punkti a alusel keelduda tunnustamast vaidlusalust otsust, millega määrati, et laps S elab oma ema juures. ( 11 )

59. Kõigepealt tuleb toonitada, et eelotsuse küsimuse viide määruse nr 2201/2003 artiklile 24 näib tähendavat, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab küsimuse üksnes võimaluse kohta mitte tunnustada vaidlusalust otsust põhjusel, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) ei järginud pädevuse andmise norme.

60. Edasi, kui eelotsuse küsimus puudutab määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkti a, milles nähakse ette põhjus vanemlikku vastutust käsitleva otsuse tunnustamata jätmiseks, kui tunnustamine on ilmselgelt vastuolus avaliku korraga, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus mingilgi viisil näidanud, kuidas vaidlusaluse otsuse tunnustamine lubamatult riivaks avalikku korda liikmesriigis, kus taotletakse tunnustamist, või Euroopa Liidus.

61. Üksnes need argumendid, mille P esitas kohtule ja mis toodi uuesti ära eelotsusetaotluses ( 12 ), viitavad avaliku korra väidetavale rikkumisele. Selles osas väitis P eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et vaidlusaluse otsuse tunnustamine oli ilmselgelt vastuolus avaliku korraga, kuna Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) pani toime raske eksimuse, kui ta kas tahtlikult või teadmatusest rikkus esiteks määruse nr 2201/2003 artiklit 15 ning teiseks selles määruses ette nähtud tagastamise menetlust ja iseäranis aluspõhimõtet, mille kohaselt lapseröövi asjades on vastavalt nimetatud määruse artikli 11 lõikele 8 viimase sõna õigus selle riigi kohtutel, kus oli lapse algne elukoht. ( 13 )

62. Käesolevas seisukohas käsitlen ma neid kahte probleemi teineteise järel.

C – Määrusega nr 2201/2003 kehtestatud kohtualluvuse eeskirjade väidetav rikkumine ja sama määruse artikli 23 punktis a ette nähtud avaliku korra erand

63. P väidab, et vaidlusaluses otsuses ei ole selgelt märgitud, millistele asjaoludele Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) oma pädevuse põhjendamisel tugineb. Ta leiab samuti, et vaidlusalust otsust võib pidada määruse nr 2201/2003 artikli 20 alusel tehtud ajutiseks otsuseks, mistõttu vastavalt kohtuotsusele Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) puudub sellel mõju väljaspool Leedu territooriumi.

64. Euroopa Kohus leidis kohtuotsuse Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) punktides 76–78, et mis tahes kohtuotsus, millest ei ilmne, et see on tehtud määruses nr 2201/2003 ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade kohaselt, kuulub määruse artikli 20 kohaldamisalasse juhul, kui see vastab nimetatud sättes ette nähtud tingimustele. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus kõnealuse kohtuotsuse punktis 83, et määruses nr 2201/2003 ette nähtud tunnustamise ja täitmise süsteem ei ole kohaldatav määruse artikli 20 kohaldamisalasse kuuluvatele meetmetele.

65. Ma olen seisukohal, et see kohtupraktika ei ole põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav.

66. Nimelt, vastupidi P ( 14 ) seisukohtadele ilmneb vaidlusalusest otsusest, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) rajas oma pädevuse määruses nr 2201/2003 ette nähtud kohtualluvuse eeskirjadele. Sellega seoses on vaidlusaluses otsuses mainitud mitte ainult määruse nr 2201/2003 artiklit 15, ( 15 ) vaid ka ( 16 ) selle määruse artikleid 8 ja 9. ( 17 )

67. Sellest järeldub, et kuna vaidlusalune otsus sisaldab piisavalt andmeid, mis annavad tunnistust sellest, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) rajas oma pädevuse määruses nr 2201/2003 ette nähtud eeskirjadele, ei ole see otsus käsitatav määruse artikli 20 tähenduses ajutise otsusena ja eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ( 18 ) seda vastavalt nimetatud määruse artikli 21 lõikes 1 sätestatud kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttele ( 19 ) tunnustama, välja arvatud juhul, kui on kohaldatav mõni vanemlikku vastutust käsitlevate kohtuotsuste mittetunnustamise põhjus, mis on ette nähtud selle määruse artiklis 23. ( 20 )

68. Arvestades määruse nr 2201/2003 eesmärke, mida ma meenutasin, ja nimetatud määruse artikli 23 punkti a ennast, milles on ette nähtud, et kohtuotsust ei tunnustata, kui tunnustamine on „oluliselt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus taotletakse tunnustamist, võttes arvesse lapse parimaid huve”, leian ma, et määruse artikli 23 punktis a sätestatud avaliku korra tingimusele võib tugineda üksnes erandjuhtudel. ( 21 ) Nimelt, kuna see põhjus kaldub kõrvale kohtuotsuste tunnustamise põhimõttest, mis põhineb vastastikusel usaldusel, ja võib seega takistada määruse nr 2201/2003 mõne põhieesmärgi saavutamist, ( 22 ) tuleb seda tõlgendada kitsalt. ( 23 )

69. Tuleb veel mainida, et lisaks määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktis a ette nähtud erandi väga piiratud kohaldamisalale kinnitab selle määruse artikli 24 esimene lause, et teiste liikmesriikide kohtud ei või kontrollida hinnangut, mille kohus, kuhu esimesena pöörduti, on oma pädevusele andnud. Seda aluspõhimõtet ( 24 ) tugevdab ka sama sätte teises lauses tehtud täpsustus, mille kohaselt „artikli 23 punktis a osutatud avalikule korrale vastavuse kontrollimist ei või kohaldada artiklites 3–14 sätestatud kohtualluvuseeskirjade suhtes”.

70. Asjaolu, et määruse nr 2201/2003 artiklis 24 ei ole viidatud selle määruse artiklile 15, ei saa vähendada artiklis 24 sätestatud niisuguse aluspõhimõtte ulatust, mille kohaselt selle riigi avalik kord, kus taotletakse tunnustamist, ei saa teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist või täitmist välistada ainuüksi põhjusel, et otsuse teinud liikmesriigi kohus ei järginud kohtualluvuse eeskirju. ( 25 )

71. Ma sooviksin sellega seoses rõhutada, et vastastikusel usaldusel rajanevat aluspõhimõtet, mis tagab kohtuotsuste vaba liikumise liidus, ei saa kahtluse alla seada sõltuvalt kohtualluvuse eeskirjade väidetava eiramise raskusest.

72. Sellest järeldub, et isegi kui selguks, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) ei järginud määruses nr 2201/2003 ette nähtud kohtualluvuse eeskirju või selle määruse artiklis 15 sätestatut, nagu väidavad P ja komisjon ( 26 ) (minu hinnangul quod non), ei saa selline tõdemus kaasa tuua või võimaldada vaidlusaluse otsuse tunnustamata jätmist eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt.

73. Lisaks on määruse artiklis 26 ette nähtud, et mitte mingil juhul ei või kontrollida kohtuotsuse sisu. ( 27 ) Sellest järeldub, et selle liikmesriigi kohus, kus taotletakse tunnustamist, ei või keelduda tunnustamast teises liikmesriigis tehtud kohtuotsust ainuüksi põhjusel, et ta leiab, et selles otsuses on liikmesriigi või liidu õigust valesti kohaldatud, kuna vastasel juhul seaks ta ohtu määruse nr 2201/2003 eesmärgi. ( 28 )

74. Vastupidi, tuleb asuda seisukohale, et niisugustel juhtudel annab igas liikmesriigis loodud õiguskaitsevahendite süsteem, mida täiendab ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusetaotluse esitamise mehhanism, õigussubjektidele piisava tagatise. ( 29 )

75. Leedu Vabariik kinnitas aga 27. oktoobri 2015. aasta kohtuistungil, et vaidlusaluse otsuse peale oli võimalik esitada apellatsioonkaebus ja seejärel vajaduse korral ka kassatsioonkaebus. P kinnitas samal kohtuistungil omalt poolt, et ta ei esitanud vaidlusaluse otsuse peale Leedu kohtutele apellatsioonkaebust. P ei kasutanud seega õiguskaitsevahendeid, mida Leedu õigus talle pakkus, ning seda hoolimata tema aktiivsest osalemisest mitmes vanemlikku vastutust ja tema laste tagastamist käsitlevas menetluses, ( 30 ) mis toimusid Leedu kohtutes. Ta ei kasutanud seega võimalust vaidlustada Šilutės rajono apylinkės teismase (Šilutė esimese astme kohus) pädevust teha vaidlusalune otsus.

76. Eespool toodut silmas pidades leian, et määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkti a ja artikli 24 kohaselt ei saa selle riigi avalikule korrale, kus taotletakse tunnustamist, tugineda selleks, et välistada teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamine või täitmine ainuüksi põhjusel, et otsuse teinud liikmesriigi kohus ei järginud määrusest nr 2201/2003 tulenevaid kohtualluvuse eeskirju.

77. Olgu lisatud, et isegi kui selle liikmesriigi avalikule korrale, kus taotletakse tunnustamist, võiks lähtuvalt määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktist a tugineda, ei ole esitatud ühtegi argumenti – peale tulemusetu argumendi, mis põhineb selle määrusega kehtestatud kohtualluvuse eeskirjade väidetaval rikkumisel ja mille ma tagasi lükkasin –, et tõendada, mil viisil on avalikku korda rikutud.

D – Määruse nr 2201/2003 artikkel 11 ja tagastamise menetlus

78. Eelotsusetaotlusest ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimuse sõnastusest nähtub, et tema menetluses oleva vaidluse ese ( 31 ) on ainult lapse suhtes teostatav hooldusõigus, nagu see on määratletud määruse nr 2201/2003 artikli 2 punktis 9.

79. P ( 32 ), Rootsi Kuningriigi ja Leedu Vabariik märkisid vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele samuti, et põhikohtuasja ese ja selle vaidluse ese, mis oli Šilutės rajono apylinkės teismase (Šilutė esimese astme kohus) menetluses ja mille tulemusel tehti vaidlusalune otsus, kattuvad. Ka Q kinnitas seda seisukohta 27. oktoobri 2015. aasta kohtuistungil. ( 33 )

80. Ma märgin siiski, et Rootsi Kuningriik mainis oma kirjalikes seisukohtades, et „[p]ärast seda, kui Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus) oli 21. oktoobril 2014 jätnud laste tagastamise taotluse rahuldamata, edastati dokumendid määruse [nr 2201/2003] artikli 11 lõike 6 alusel Rootsi keskasutuse ehk välisministeeriumi kaudu Varbergs tingsrättile (Varbergi esimese astme kohus). P palus, et tema taotlus võetaks hooldusõigust käsitleva poolelioleva kohtuasja juurde. Määruse [nr 2201/2003] artikli 11 lõikest 8 nähtub, et 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata on iga hilisem lapse tagastamist nõudev otsus, mille teeb vastavalt [nimetatud] määrusele pädev kohus, täitmisele pööratav lapse tagastamise tagamiseks”.

81. Sellest tulenevalt olen ma seisukohal, et kindlalt ei saa välja selgitada, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtule on tõepoolest esitatud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 alusel tagastamise taotlus.

82. Olgu lisatud, et kuigi P tõepoolest viitas ebaseaduslikule lapse äraviimisele, ( 34 ) ilmneb vaidlusaluse otsuse leheküljelt 4, et Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) leidis, et laste viimine Leetu oli seaduslik. Lisaks märkis Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus), et Vilniaus apygardos teismas (Vilniuse ringkonnakohus) „rõhutas, et lapse S lahkumise ajal oli [P‑l] keelatud [Q‑le] ja tütardele läheneda ja püüda nendega ühendust võtta ning nende andmeid ja elukohta hoiti salajas, mis tähendab sisuliselt tema hooldusõiguse piiramist. Nende asjaolude tõttu tõdes [Vilniaus apygardos teismas (Vilniuse ringkonnakohus)], et puudub alus tuvastada, et [laps S] lahkus 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse (EÜ) nr 2201/2003 tähenduses ebaseaduslikult”. Kui aga lapse S Leetu viimine ja sinna jätmine on seaduslikud, ei ole kohtuotsuse Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) punkt 44 kohaldatav. ( 35 )

83. Euroopa Kohtu toimikust nähtub samuti, et tulenevalt Vilniaus apygardos teismase (Vilniuse ringkonnakohus) 4. septembri 2014. aasta määrusest, millega jäeti rahuldamata P taotlus lapse tagastamiseks ja mis jäeti 21. oktoobril 2014 Lietuvos apeliacinis teismase (Leedu apellatsioonikohus) määrusega muutmata, ( 36 ) ning hoolimata sellest, et tagastamisest keeldumise otsuste koopiad edastati28. novembril 2014 määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 6 alusel eelotsusetaotluse esitanud kohtule, ei ole määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 alusel tehtud mingit hilisemat lapse tagastamist nõudvat otsust. ( 37 ) Rootsi Kuningriik märkis oma kirjalikes seisukohtades nimelt, et „[k]üsimus on Rootsi keskasutuses jätkuvalt lahtine”.

84. Sellega seoses tuleb rõhutada, et hagil, mis puudutab vanemliku vastutuse sisu, ei ole sama eset ega alust kui hagil, mille ese on ebaseaduslikult teise liikmesriiki viidud või seal kinni peetud lapse tagasitoomine päritoluliikmesriiki. ( 38 )

85. Euroopa Kohus on otsustanud, et kuigi see on olemuslikult seotud muude määruses nr 2201/2003 reguleeritud küsimustega, eelkõige hooldusõigusega, on määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 6 alusel tehtud tagastamisest keeldumise otsusele järgnev määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 alusel lapse tagastamist nõudev otsus täitmisele pööratav menetlusautonoomia alusel, et mitte viivitada ebaseaduslikult ära viidud lapse tagasitoomisega. ( 39 )

86. Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades, arvestades eelotsuse küsimuse sõnastust, laste hooldusõigust käsitlevate otsuste ja laste tagastamist puudutavate otsuste ning Euroopa Kohtu toimikus teabe täielikku puudumist Rootsi kohtu poolt määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 ( 40 ) alusel tagastamisotsuse võimaliku tegemise kohta – seda vaatamata kuudele, mis on möödunud alates Lietuvos apeliacinis teismase (Leedu apellatsioonikohus) 21. oktoobri 2014. aasta otsuse tegemisest tagastamisest keeldumise kohta ( 41 ) –, leian ma, et P seisukohad tagastamise menetluse kohta ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamisel asjakohased.

VI – Ettepanek

87. Eespool toodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Varbergs tingsrätti (Varbergi esimese astme kohus) esitatud küsimusele järgmiselt: Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 23 punkti a ja artiklit 24 tuleb tõlgendada nii, et selle riigi avalik kord, kus taotletakse tunnustamist, ei saa teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist või täitmist välistada ainuüksi põhjusel, et otsuse teinud liikmesriigi kohus ei järginud määrusest nr 2201/2003 tulenevaid kohtualluvuse eeskirju.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243.

( 3 ) Šilutės rajono apylinkės teismase (Šilutė esimese astme kohus) 18. veebruari 2015. aasta otsusest nähtub, et P ja Q abielu lõppes 9. märtsil 2006 (vt käesoleva seisukoha punkt 29).

( 4 ) Euroopa Kohtu toimikust nähtub siiski – mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima –, et 6. veebruari 2006. aasta (9. märtsi 2006. aasta) otsusega määras Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) lapse V elukohaks Q elukoha.

( 5 ) Q palus määrata lapse S elukohaks Q elukoha.

( 6 ) P palus määrata lapse V elukohaks P elukoha.

( 7 ) Vt määruse nr 2201/2003 artikkel 53.

( 8 ) Olgu täpsustatud, et Rootsi Kuningriigi seisukohad piirdusid küsimustega, mis Euroopa Kohus talle esitas.

( 9 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 32.

( 10 ) Vt analoogia alusel kohtuotsused Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 20); Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 21) ja Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, punkt 26).

( 11 ) Olgu sellega seoses märgitud, et hooldusõigus määruse nr 2201/2003 artikli 2 punkti 9 kohaselt hõlmab õigust määrata lapse elukoht. Vt samuti kohtuotsus C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 63).

( 12 ) Vt käesoleva seisukoha punktid 32 ja 33.

( 13 ) Olgu rõhutatud, et eelotsusetaotluses ei ole mingit viidet Rootsi avalikule korrale. Kõne all on nimelt ainult liidu õigusnormi, st määruse nr 2201/2003 artikkel 15 ja selles määruses, eelkõige selle artikli 11 lõikes 8 ette nähtud tagastamise menetlus. Kuigi vastab tõele, et määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkt a on seotud ainult „selle liikmesriigi avaliku korraga, kus taotletakse tunnustamist”, leian ma, et see säte on kohaldatav ka juhul, kui otsuse tunnustamine on ilmselgelt vastuolus liidu avaliku korraga. Vt selle kohta kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 48).

( 14 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 42.

( 15 ) Sellele, miks vaidlusaluses otsuses on viidatud määruse nr 2201/2003 artiklile 15, võib olla mitu seletust. Kas Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) võttis lihtsalt üle sätted, millele viitasid pooled oma kohtukõnedes, nagu väidab Leedu Vabariik, või leidis kohus, et lapse huvides ei ole otstarbekas kohtuasja Rootsi kohtule üle anda.

( 16 ) Vt Leedu Vabariigi seisukohad (käesoleva seisukoha punkt 48).

( 17 ) Ma olen seisukohal, et kuigi määruse nr 2201/2003 artikli 24 kohaselt ei või eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollida hinnangut, mille Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutė esimese astme kohus) andis oma pädevusele, on vastastikuse usalduse põhimõttele omane, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud vanemliku vastutusega seotud nõue, kontrollib oma pädevust määruse nr 2201/2003 artiklite 8–14 alusel, ning et viimati nimetatud kohtu tehtud otsusest nähtub selgelt, et ta kavatses rakendada selles määruses ette nähtud vahetult kohaldatavaid kohtualluvuse eeskirju või tegi otsuse nende eeskirjade alusel. Seevastu, nagu on täpsustatud määruse artiklis 24, ei või teiste liikmesriikide kohtud kontrollida hinnangut, mille kohus, kuhu esimesena pöörduti, on oma pädevusele andnud. See keeld ei välista, et kohtul, kellele on esitatud kohtuotsus, mis ei sisalda andmeid, mis annaksid vaieldamatult tunnistust otsuse teinud liikmesriigi kohtu sisulisest pädevusest, on võimalus kontrollida, kas sellest kohtuotsusest nähtub, et viimati nimetatud kohus rajas oma pädevuse kõnealuse määruse mõnele sättele. Niisugune kontrollimine kujutab endast nimelt mitte otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse kontrollimist, vaid üksnes selle aluse kindlakstegemist, millele kohus oma pädevuse rajas. Vt selle kohta kohtuotsus Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punktid 73–75).

( 18 ) Ilma et see mõjutaks määruse nr 2201/2003 III peatüki 4. jao sätteid, mis puudutavad teatud kohtuotsuste, sealhulgas lapse tagastamist määravate otsuste täitmisele pööratavust (vt artikli 21 lõige 3). Kohtuotsuse Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) punktis 65 leidis Euroopa Kohus, et „[m]ääruse artikli 21 lõikes 3 sõnadega „ilma et see piiraks 4. jao kohaldamist” sätestatud reservatsioon […] on suunatud täpsustamisele, et selle sättega kõigile huvitatud isikutele antud õigus taotleda otsust, et teises liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks, ei välista tingimuste täitmise korral võimalust kasutada režiimi, mis on ette nähtud määruse artikli 11 lõikes 8 ning artiklites 40 ja 42 lapse tagastamise korral pärast tagastamisest keeldumise otsust, kuna see režiim on III peatüki 1. ja 2. jaos ette nähtud režiimi suhtes ülimuslik”.

( 19 ) Määruse nr 2201/2003 põhjendusest 2 ilmneb, et kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõte on tõelise õigusruumi loomise nurgakivi. Vastavalt määruse põhjendusele 21 peaks tunnustamine põhinema vastastikuse usalduse põhimõttel. Kohtuotsus Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punktid 70 ja 71). Vt analoogia alusel kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 40). Nagu Euroopa Kohus märkis kohtuotsuses Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika), on just vastastikune usaldus võimaldanud kehtestada kohtualluvuse kindlaksmääramise kohustusliku korra, mida kõik määruse nr 2201/2003 kohaldamisalas tegutsevad kohtud peavad järgima, ning sellele vastava liikmesriikide kohustuse loobuda kohaldamast välisriikide kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevaid siseriiklikke eeskirju ning kohaldada selle asemel vanemliku vastutuse valdkonnas tehtud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise lihtsustatud korda.

( 20 ) Kohtuotsuses Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, punkt 50) tuletas Euroopa Kohus meelde, et vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt peaks mittetunnustamise põhjusi olema võimalikult vähe. Vt samuti kohtuotsus Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punkt 40). Vanemlikku vastutust käsitlevate kohtuotsuste mittetunnustamise põhjused, millele võib tugineda, on sõnaselgelt ja ammendavalt loetletud määruse nr 2201/2003 artiklis 23. Vt selle kohta kohtuotsus C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkt 104).

( 21 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika), mis käsitleb nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikli 34 lõiget 1, mis on määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktiga a väga sarnane säte. Ma leian sellest tulenevalt, et määruse nr 44/2001 artikli 34 lõikel 1 põhinev Euroopa Kohtu praktika on ülekantav määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkti a tõlgendusele, tingimusel et viimati nimetatud sätte kohaselt võetakse arvesse lapse parimaid huve. Vt samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT L 351, lk 1) artikkel 45, mis kehtib alates 10. jaanuarist 2015. Olgu märgitud, et kõnealuse kohtuotsuse punktis 44 leidis Euroopa Kohus, et „[m]ääruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 osutatud avaliku korra tingimusele tuginemine on lubatud üksnes juhul, kui teises liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamine kahjustaks lubamatult tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorda, riivates mõnda aluspõhimõtet. Selleks et pidada kinni teises liikmesriigis langetatud otsuste sisu kontrollimise keelust, peaks riive seisnema kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorras ülioluliseks peetava õigusnormi või selles õiguskorras tunnustatud põhiõiguse rikkumises”.

( 22 ) Vt analoogia alusel kohtuotsused Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punktid 19 ja 21) ja Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, punkt 26), mis puudutavad Brüsseli 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) (muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta (EÜT L 304, lk 1, ja muudetud tekst lk 77) ning 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 388, lk 1) (edaspidi „Brüsseli konventsioon”) artikli 27 punkti 1 tõlgendamist. Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktis 1 on nimelt sätestatud, et „[o]tsust ei tunnustata: […] kui tunnustamine oleks vastuolus selle riigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse” (kohtujuristi kursiiv). Märkides, et kuigi vastupidi määruse nr 2201/2003 artikli 23 punktile a sõna „oluliselt” ja määruse nr 44/2001 artikli 34 lõikele 1 sõna „selgelt” puudub (mis minu argumente veelgi tugevdab), tuleb tõdeda, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktil 1 põhinev Euroopa Kohtu praktika on määruse nr 2201/2003 artikli 23 punkti a tõlgendusele ülekantav, tingimusel et viimati nimetatud sätte kohaselt võetakse arvesse lapse parimaid huve.

( 23 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319 punktid 46 ja 47), mis käsitleb eelkõige määruse nr 44/2001 artikli 34 lõiget 1.

( 24 ) Vt kohtuotsus Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 90). Vt analoogia alusel kohtuotsus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 31).

( 25 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 32). See kohtuotsus käsitleb Brüsseli konventsiooni artikli 28 kolmanda lõigu teist lauseosa, mille sõnastus on väga sarnane määruse nr 2201/2003 artikli 24 teise lausega.

( 26 ) Ma leian, et komisjoni seisukohad on kohati segased ja vastuolulised. Ta leiab ühelt poolt, et otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust ei või kontrollida, ja teiselt poolt, et liikmesriik, kus taotletakse tunnustamist, võib kõigele vaatamata teostada avalikku korda puudutavat üldkontrolli, kui kohtualluvuse eeskirju ilmselgelt ja pahatahtlikult ei ole järgitud. Minu hinnangul võib selline lähenemisviis oluliselt kahjustada mitte ainult määrust nr 2201/2003, vaid ka liidus kohtuotsuste vaba liikumise süsteemi, mis on muudegi määrustega kehtestatud. Kui komisjoni kohtuistungil sellega seoses küsitleti, tõi ta näiteks juhtumi, kui otsuse teinud liikmesriigi kohus rikub 4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklit 6. Kuigi see võib tõepoolest puudutada avalikku korda, ei ole see kuidagi seotud kohtualluvuse eeskirjadega. Lisaks, kui komisjon leiab, et esinevad tõendid selle kohta, et teatud siseriiklikud kohtud tahtlikult rikuvad määruses nr 2201/2003 ette nähtud kohtualluvuse eeskirju, võib institutsioon algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse. Vt analoogia alusel kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punktid 53–55).

( 27 ) Vt kohtuotsus C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkt 103).

( 28 ) Sellega seoses ei või selle riigi kohus, kus taotletakse tunnustamist, kontrollida otsuse teinud liikmesriigi kohtu antud õiguslike ega faktiliste hinnangute paikapidavust. Vt analoogia alusel kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 43), mis käsitleb määruse nr 44/2001 artiklit 36, mille sõnastus on määruse nr 2201/2003 artikliga 26 väga sarnane.

( 29 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punktid 49 ja 63).

( 30 ) Põhikohtuasi lisandub nimelt arvukatele teistele hagidele, mis on Leedu kohtutele esitatud ja mis on kõik lahendatud Q kasuks. Sellega seoses mainis Leedu Vabariik 27. oktoobril 2015 kohtuistungil nelja menetlust ehk Šilutės rajono apylinkės teismases (Šilutė esimese astme kohus) lapse S hooldusõigust puudutavat menetlust, mille tulemusel tehti vaidlusalune otsus, tagastamise menetlust Vilniaus apygardos teismases (Vilniuse ringkonnakohus) ning apellatsioonkaebust Lietuvos apeliacinis teismases (Leedu apellatsioonikohus), Vilniaus apygardos teismase (Vilniuse ringkonnakohus) ja Lietuvos apeliacinis teismase (Leedu apellatsioonikohus) menetlust, mis puudutab P ja lapse S suhtlemise ajutist korda ning lõpuks Klaipėdos apylinkės teismase (Klaipėda esimese astme kohus) ja Klaipėdos apygardos teismase (Klaipėda ringkonnakohus) menetlust, mis on seotud lapsega S määratud suhtlemise korra järgimisega. Leedu Vabariigi sõnul on vähemalt 16 kohtunikku neljas erinevas kohtuasjas andnud lapse parimate huvide alusel õiguse Q‑le.

( 31 ) Vt eelotsusetaotluse lk 1.

( 32 ) P kirjalikest seisukohtadest ilmneb, et arvestades „hooldusõiguse ja elukoha kindlaksmääramise valdkonnas kohaldatavaid erinevaid siseriiklikke õigusnorme ning seda, et mõlemad kohtuasjad puudutavad tütre S elukohta ja tema vanemate vanemlikku vastutust tema suhtes, tuleb asuda seisukohale, et kõnealustes erinevates riikides pooleli olevad menetlused on sama esemega”. Ta kinnitas oma seisukohta kohtuistungil 27. oktoobril 2015.

( 33 ) Pidades silmas, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli olev menetlus (algatatud 11. aprillil 2014) ja Šilutės rajono apylinkės teismase (Šilutė esimese astme kohus) menetlus (algatatud 8. aprillil 2014), mille tulemusel tehti vaidlusalune otsus, kattuvad, võib tekkida küsimus, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus ei peatanud menetlust vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõikele 2, milles on ette nähtud, et „[k]ui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust käsitlev menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena”. Niisugune teguviis oleks välistanud paralleelsed menetlused eri liikmesriikide kohtutes ja vastuolulised otsused, mis võivad nendest tuleneda (vt kohtuotsus Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 64).

( 34 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 41.

( 35 ) Vt käesoleva seisukoha punktid 16 ja 17 (asjaolud) ning punkt 47 (Leedu Vabariigi seisukohad).

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus) jättis P apellatsioonkaebuse rahuldamata. Kohus leidis, et on selge, et P on süüdi „talumatus käitumises, mis on vastuolus moraalinormidega, ning alaealise lapse kohtlemises viisil, mis võib ohtu seada lapse normaalse arengu, sotsiaalse heaolu ja parimad huvid”.

( 37 ) Nimelt, kuigi määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõigetes 4–6 on ette nähtud, et kohus, kellele on esitatud lapse tagastamise taotlus, võib – nagu põhikohtuasjas – 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohaselt keelduda last tagastamast, võib selle määruse alusel pädev kohus hoolimata tagastamisest keeldumise otsusest teha hilisema otsuse, milles ta määruse artikli 11 lõike 8 kohaselt nõuab lapse tagastamist ja mis on lapse elukoha liikmesriigis täitmisele pööratav, ilma et selle riigi asutustel oleks võimalik selle otsuse tunnustamist välistada.

( 38 ) Vt analoogia alusel kohtuotsused Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 68) ja C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 40) ning 1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 19, mille kohaselt „[l]apse tagastamise kohta konventsiooni alusel tehtud otsust ei loeta hooldusõiguse küsimuse sisuliseks otsustuseks”. Kohtuotsuse C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) punktis 40 leidis Euroopa Kohus, et „[n]eed hagid ei tohiks seega olla samal ajal eri kohtute menetluses”. Kohtuotsuse Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) punktis 46 kinnitas Euroopa Kohus, et hooldusõigust käsitlev kohtuotsus on lõplik otsus, mis on tehtud kõikidele asjassepuutuvatele asjaoludele antud igakülgse hinnangu põhjal ja millega pädev kohus otsustab lapse hooldusõiguse küsimuse lahendamise üle, mille kohta enam muid haldus- ega kohtuotsuseid ei tehta. Asjaolu, et lapse hooldusõiguse küsimuse lahendamine eeldab selle küsimuse korrapärast ülevaatamist või uuesti läbivaatamist teatud tähtaja jooksul või olenevalt teatud asjaoludest, ei välista otsuse lõplikkust. Seevastu sama kohtuotsuse punktis 43 rõhutas Euroopa Kohus, et eelkõige määruse nr 2201/2003 artikli 11 alusel lapse tagastamise menetluse eesmärk on takistada laste ebaseaduslikke viimisi ühest liikmesriigist teise ning tagada äraviimise korral lapse viivitamatu tagasitoomine. Kohtuotsuses Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, punkt 45) leidis Euroopa Kohus, et määruses nr 2201/2003 ette nähtud tagastamise süsteemi aluseks olevast kiiruse nõudest tulenevalt peavad siseriiklikud kohtud, kellele on esitatud lapse tagastamise nõue, kohtuasja kiiresti lahendama.

( 39 ) Vt kohtuotsus Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punktid 59 ja 60).

( 40 ) Enne määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 alusel tagastamise otsuse tegemist peab asjassepuutuv kohus arvesse võtma põhjuseid ja tõendeid, mille alusel tehti tagastamisest keeldumise otsus. Euroopa Kohus on seisukohal, et „[s]elline arvessevõtmine aitab – tulenevalt määruse aluseks olevast vastastikuse usalduse põhimõttest – põhjendada tehtud otsuse täitmisele pööratavuse nõuet”. „Pealegi näeb see regulatsioon ette lapse tagasitoomise küsimuse läbivaatamise kahel korral, tagades seeläbi, et tehtav otsus on parimal võimalikul moel põhjendatud ning lapse huvide kaitse on olnud esiplaanil”, vt kohtuotsus Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, punktid 59 ja 60).

( 41 ) Tuleb veel rõhutada, et „tagastamisest keeldumise taotluse lahendamise tähtaeg [on] väga lühike”. Vt kohtuotsus Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, punkt 66).