ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Arvestades, et kõnealusel juhul (– kus teise Euroopa Liidu liikmesriigi kodanik on määratud ühe sadamaameti, st avalik-õigusliku isikuna käsitatava juriidilise isiku esimeheks –) on ELTL artikli 45 lõikes 4 sätestatud erand nähtavasti asjakohatu, kuna see puudutab (…) avalikku teenistust (millega käesoleval juhul (…) ei ole tegemist), ja et sadamaameti esimehele usaldatud ametikohustuste täitmist saab siiski käsitada kui „tööd” selle laias tähenduses (…), kas siis säte, mis lubab neid kohustusi täita ainult Itaalia kodanikel, kujutab endast kodakondsuse alusel diskrimineerimist, mis on sellesama artikliga 45 keelatud, või mitte?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, võib liikmesriigi kohus ja täpsemalt eelotsusetaotluse esitanud kohus lugeda tühiseks jõustunud kohtuotsuse, mis võib olla tehtud asjaomase kohtuvaidluse suhtes ning mida on kirjeldatud eelotsusetaotluse kirjeldavas osas, sest see võimaldas kujuneda sellisel õiguslikul olukorral, mis on vastuolus riigihankeid reguleeriva ühenduse õigusega, ning seetõttu, kas on võimalik nõuda sellise jõustunud kohtuotsuse täitmist, mis on vastuolus ühenduse õigusega?
1.

Kas direktiivis 97/81/EÜ (1) ära toodud 6. juuni 1997. aasta kokkuleppe klausli 5 punkti 2 (milles on sätestatud, et „(t)öötaja keeldumine üleminekust täistööajaga töölt osalisele tööajale või vastupidi ei tohiks iseenesest olla mõjuv põhjus töösuhte lõpetamiseks, ilma et see piiraks töösuhte lõpetamist vastavalt siseriiklikule seadusele, kollektiivlepingule või tavale muudel põhjustel, mis võivad tuleneda asjassepuutuva ettevõtte tootmisnõuetest”) tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda näha liikmesriikide õigusaktides ette tööandja võimalust muuta osalise tööajaga töösuhe täistööajaga töösuhteks isegi vastu töötaja tahtmist?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/23

Rialto Inn Srl 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-238/13 P)

2013/C 207/36

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Rialto Inn Srl (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Comitato „Venezia vuole vivere” ja Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
1.

Kas direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete (1) kohta artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab kvalifitseerida jäätmekavaks õigusnormi, milles on sätestatud, et erandina normist, mille kohaselt ei või luba anda ühelegi jäätmekäitluskeskusele peale jäätmekavas ette nähtud jäätmekäitluskeskuste, võib enne selle jäätmekava jõustumist loa saanud jäätmekäitluskeskustele pärast jõustumist uue loa anda maatükkide osas, mille kohta oli antud enne jäätmekava jõustumist antud varasem luba?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/27

Peter Schönbergeri 8. mail 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 7. märtsi 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T-186/11: Peter Schönberger versus Euroopa Parlament

(Kohtuasi C-261/13 P)

2013/C 207/44

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Peter Schönberger (esindaja: advokaat O. Mader)

Teine menetlusosaline: Euroopa Parlament

Apellandi nõuded

— Tühistada Üldkohtu 7. märtsi 2013. aasta otsus kohtuasjas T-186/11;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud hageja taotlus. Tühistada hagejale 25. jaanuari 2011. aasta kirjaga teatatud kostja otsus lõpetada tema petitsiooni nr 1188/2010 menetlemine, ilma et petitsiooni sisu oleks hinnanud petitsioonikomisjon;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus jättis asjaolude kirjelduses märkimata, et petitsioonikomisjoni esimees teatas täpsemaid põhjendusi esitamata, et petitsioon on küll vastuvõetav, kuid petitsioonikomisjon ei saa uurida selle sisu. Järelikult moonutas Üldkohus asjaolusid, andes mõista, nagu oleks petitsioonile antud sisuline hinnang.

Üldkohus jättis tähelepanuta petitsiooni esitamise põhiõiguse kaitseala ulatuse, leides õigusvastaselt, et see kaitse piirdub üksnes petitsiooni vastuvõetavuse kontrollimisega. Kaitse hõlmab aga ka õigust petitsiooni sisulisele hindamisele ja sisulisele otsusele, kui petitsioon on vastuvõetav (õigus nõuda sisulist hindamist).

Üldkohus leidis ebaloogiliselt, et vastuvõetava petitsiooni uurimata jätmisel parlamendi poolt ei ole — vastupidi vastuvõetamatu petitsiooni uurimata jätmisele — mingisuguseid õiguslikke tagajärgi.

Üldkohtu otsus on vastuolus tema enda kohtupraktikaga kohtuasjas T-308/07: Tegebauer (1). Üldkohus leidis nimetatud otsuses, et petitsiooniõiguse sisu võib olla riivatud, kui petitsiooni ei ole sisuliselt uuritud.

Üldkohus jättis tähelepanuta õigusnormi rikkumise, mis seisneb selles, et parlament ei ole enda otsust piisavalt põhjendanud. Selle asemel asendas Üldkohus petitsiooni uurimata jätmise puuduva põhjenduse enda põhjendustega.

Üldkohus unustas hinnata asjaolu, et apellandile ei antud võimalust esitada petitsioonikomisjonile enda taotlus moonutamata kujul.

(1) Üldkohtu 14. septembri 2011. aasta otsus (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2000/31/EÜ artiklid 12, 13 ja 14, mis reguleerivad vastutust, on kohaldatavad ka eraõiguslike isikute vahelistes tsiviilõiguslikes küsimustes nagu tsiviilvastuse kohaldamine au teotamise korral või on need piiratud tsiviilvastutusega äritehingute/tarbijalepingute valdkonnas?
6.

Kui vastus on jaatav, siis kas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni artikliga 6 on kooskõlas Hispaania tsiviilkohtumenetluse seaduse sätted, mis takistavad poolel, kes on kohustatud kandma kohtukulud, vaidlustada procurador’i tasu, kui ta peab seda ülemäära suureks ja tegelikult tehtud tööle mittevastavaks?
2.

Kas kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ ja direktiiviga 2006/112/EÜ on vastuolus praktika, mille kohaselt nõuab liikmesriik impordikäibemaksu sisse hoolimata sellest, et see on tasutud — ekslikult või õigusliku aluseta — reverse charge’i mehhanismis sisearve väljastamise ning samaaegse müükide ja ostude registris registreerimise teel?
1.

Kas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni artikli 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu tõlgendusega on vastuolus Codice di procedura (kriminaalmenetluse seadustik) artiklid 70, 71 ja 72, sest need näevad ette kohustuse peatada määramata ajaks menetlus juhul, kui on tuvastatud, et süüdistatav ei ole võimeline teadlikult menetluses osalema pöördumatu ja paranemislootuseta haiguse tõttu, nähes samas ette haige seisundi perioodilise kontrollimise eksperdi poolt?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/22

Ge.A.P. Srl 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-237/13 P)

2013/C 207/35

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Ge.A.P. Srl (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/20

Savoia e Jolanda Srl 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-235/13 P)

2013/C 207/33

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Savoia e Jolanda Srl (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
2.

Kas ja mis tingimustel on eespool viidatud piirangud õigustatavad avaliku huvi, nimelt liiklusohutuse kaitse vajadusega ja kas minimaalsete tegevuskulude kehtestamist, nagu see on sätestatud dekreetseaduse nr 112/2008 hiljem muudetud ja täiendatud redaktsiooni artikliga 83-bis, saab selle eesmärgi perspektiivist põhjendada
a)

artikli 3 lõikes 2 käsitletud „tegevuskoha” all tuleb mõista selle võlgniku filiaali, kelle suhtes algatati põhimenetlus, ning sellega on vastuolus see, et mitme samasse kontserni kuuluva äriühingu üheaegse likvideerimise menetluse raames võib nende äriühingute suhtes algatada teisest menetlust liikmesriigis, kus neil on registrijärgne asukoht, põhjendusel, et neil on iseseisev õigusvõime?
5.

Kui neljandale küsimusele tuleb vastata jaatavalt, a) kas siis selle liikmesriigi kohus, mille territooriumil on võlgniku asukoht, on pädev hagi arutama Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti a alusel? α) Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on lepingust tulenev nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses? β) Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on teenuste osutamise lepingust tulenev nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti b tähenduses? b) Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 3 tähenduses?
ET Euroopa Liidu Teataja C 226/7

7. juunil 2013 esitatud hagi — Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-317/13)

(2013/C 226/13)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: F. Drexler, A. Caiola, ja M. Pencheva)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 7. märtsi 2013. aasta otsus 2013/129/EL 4-metamfetamiini suhtes kontrollimeetmete kehtestamise kohta (1);

— säilitada nõukogu otsuse 2013/129/EL tagajärjed, kuni see asendatakse uue, nõuetekohasel kujul vastu võetud õigusaktiga;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Kõigepealt tuletab Euroopa Parlament meelde, et vaidlustatud otsuse preambul viitab järgmistele õiguslikele alustele: nõukogu 10. mai 2005. aasta otsuse 2005/387/JSK uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta (2) artikli 8 lõige 3 ja Euroopa Liidu toimimise leping. Parlament järeldas sellest, et nõukogu pidas vaikimisi silmas varasema EL lepingu artikli 34 lõike 2 punkti c.

Parlament esitab oma tühistamishagi põhjenduseks kaks väidet.

Esiteks väidab parlament, et nõukogu nimetas oma otsuse õiguslikuks aluseks EL lepingu artikli 34 lõike 2 punkti c, mis tunnistati kehtetuks alates Lissaboni lepingu jõustumisest. Seetõttu ei saab vaidlustatud otsuse aluseks olla vaid 2005/387/JSK. Viimane kujutab endast teisest õiguslikku alust ning on seega ebaseaduslik.

Teiseks, eeltoodut arvesse võttes leiab parlament, et ühisotsuste tegemise puhul rikuti olulisi menetlusnorme. Ühelt poolt, kui EL lepingu artikli 34 lõike 2 punkt c oleks olnud kohaldatav, oleks parlament enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist pidanud konsulteerima vastavalt EL lepingu artikli 39 lõikele 1. Parlament on seisukohal, et nii see ei olnud. Teiselt poolt, kui kohaldada tuleb Lissaboni lepinguga sisse viidud sätteid, oleks parlamendi pidanud kaasama õigusloomemenetlusse ELTL artikli 83 lõike 1 alusel. Ühel või teisel juhul, kuna parlament ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel kaasatud, siis on tegemist menetlusnormide olulise rikkumisega.

Lõpetuseks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama vaidlustatud otsus tühistada, leiab parlament, et ELTL artikli 264 teise lõigu alusel tuleb säilitada vaidlustatud otsuse tagajärjed, kuni see asendatakse uue, nõuetekohasel kujul vastu võetud õigusaktiga.

(1) ELT L 72, lk 11.

(2) ELT L 127, lk 32.
1.

Kas direktiivi 85/337 (1) (muudetud direktiiviga 97/11 (2)) I lisa punktis 20 sisalduvat väljendit „[elektrienergia ülekandeks mõeldud] õhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km” tuleb tõlgendada nii, et ainsad elektrienergiarajatised, mida see hõlmab, on nimetatud kahele künnisele vastavad õhuliinid?
ET Euroopa Liidu Teataja C 226/7

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Alba Iulia (Rumeenia) 7. juunil 2013 — Claudiu Roșu versus Direcția Generală a Finanțelor Publice a Județului Sibiu — Activitatea de Inspecție Fiscală

(Kohtuasi C-312/13)

(2013/C 226/11)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Alba Iulia

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Claudiu Roșu

Vastustaja: Direcția Generală a Finanțelor Publice a Județului Sibiu — Activitatea de Inspecție Fiscală

Eelotsuse küsimus

Kas juhul, kui müüja staatus on muudetud käibemaksukohustuslaseks ja poolte vahel on kokku lepitud kinnisasja võõrandamise tasus (hinnas) ilma käibemaksu mainimata, tuleb nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikleid 73 ja 78 tõlgendada nii, et maksustatavaks väärtuseks on:

a) poolte vahel kokku lepitud kauba võõrandamise tasu (hind), millest on maha arvatud käibemaks, või

b) poolte vahel kokku lepitud kauba võõrandamise tasu (hind)?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 215/10

Henkel AG & Co. KGaA, Henkel France’i 24. mail 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 7. märtsi 2013. aasta määruse peale kohtuasjas T-64/12: Henkel AG & Co. KGaA, Henkel France versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-284/13 P)

2013/C 215/13

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Henkel AG & Co. KGaA, Henkel France (esindajad: advokaadid F. Brunet, E. Paroche, E. Bitton)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada kohtumäärus osas, milles leiti, et Henkeli Üldkohtule esitatud hagi see nõue, millega taotleti vaidlustatud otsuse tühistamist, on vastuvõetamatu;

— tunnistada, et Henkeli Üldkohtule esitatud hagi ei ole esemetu ja on vastuvõetav ning saata asi Üldkohtule tagasi asjakohaste faktide uuesti ülevaatamiseks;

— tühistada kohtumäärus osas, millega jäeti Henkeli kohtukulud tema enda kanda ja mõisteti temalt välja komisjoni kohtukulud (kohtumääruse resolutsiooni punkt 3), ning mõista komisjonilt välja käesoleva ja Üldkohtu menetluse kulud.

Väited ja peamised argumendid

Käesolev apellatsioonkaebus koosneb kolmest väitest, millega apellandid vaidlustavad Üldkohtu järelduse, et neil puudus huvi vaidlustada vaidlustatud otsust Üldkohtus. Üldkohus on valesti leidnud, et vaidlustatud otsus muutus esemetuks tulenevalt ADLC otsusest, milles ADLC leidis, et dokumentide edastamine ei olnud apellantide kaitseõiguste järgimise tagamiseks vajalik ja et dokumendid ei olnud ADLC-s juhtumi analüüsimiseks asjakohased

Apellandid väidavad vastupidi, et neil säilis õiguslik huvi menetluse algatamise vastu Üldkohtus, kuivõrd neil on vaja tugineda Prantsuse menetluses nendele dokumentidele tõendamaks, et (i) asjaolud, mille eest määrati karistus juhtumi COMP/39.579 puhul, on samad või vähemalt väga tihedalt seotud Prantsuse menetluses vastutusele võtmise asjaoludega, millel on mõju apellantide leebema kohtlemise staatusele Prantsusmaal ja et (ii) Henkeli nõuet saada luba kasutada neid dokumente Prantsuse menetluses dokumente ei käsitletaks leebema kohtlemise taotleja koostööst keeldumisena, mis õigustab trahvi vähendamist 25 %, mitte 30 % võrra, nagu leidis ADCL, vaid et seda käsitletaks seadusliku õiguse ja õigustatud huvi kasutamisena, täpsemalt kaitseõiguste teostamisena.

Käesolev apellatsioonkaebus on jaotatud kolmeks väiteks:

— esiteks, Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, kuivõrd ta leidis vääralt, et ADLC otsusele ei ole järgnevat menetlusastet, milles dokumente saaks uuesti hinnata, kui vaidlustatud otsus tühistataks ja dokumendid edastataks ADLC-le;

— teiseks on kohtumäärus puudulikult põhjendatud, kuna Üldkohus leidis, et Henkelil puudus huvi menetluse algatamise vastu, jättes hindamata Henkeli esitatud seisukohad; ja

— kolmandaks, Üldkohus rikkus õigusnormi, jättes hindamata, kas Henkelil ei säilinud huvi Üldkohtus menetluse algatamise vastu, et vältida õigusvastase teo kordumist.

Nendel põhjustel paluvad apellandid Euroopa Kohtul määrus tühistada.
2.

Kui turgu valitseva seisundi kuritarvitamist tuleb eeldada juba siis, kui patendiõiguste rikkuja on valmis alustama läbirääkimisi: Kas ELTL artikkel 102 esitab valmisolekule alustada läbirääkimisi kvalitatiivseid ja/või ajalisi erinõudeid? Kas sellist valmisolekut saab eeldada eeskätt juba siis, kui patendiõiguste rikkuja on vaid üldsõnaliselt (suuliselt) teatanud, et ta on valmis alustama läbirääkimisi, või peab patendiõiguste rikkuja olema läbirääkimisi juba alustanud ja andnud näiteks teada, millistel konkreetsetel tingimustel on ta valmis litsentsilepingut sõlmima?