ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑196/12

Euroopa Komisjon

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Tegevusetushagi — Euroopa Liidu ametnike ja muude teenistujate töötasude ja pensionide iga aastane kohandamine — Ametnike personalieeskirjad — Paranduskoefitsientide kohandamine — Nõukogu otsus — Komisjoni ettepaneku vastuvõtmisest keeldumine — Tegevusetus — Vastuvõetamatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 19. november 2013

Tegevusetushagi – Tegevusetus – Mõiste – Tegevusest hoidumine – Mitterahuldav tegevus – Nõukogu otsus lükata määruse ettepanek tagasi – Väljaarvamine

(ELTL artikkel 265)

Tegevusetushagi tugineb põhimõttele, et institutsiooni õigusvastane tegevusetus võimaldab eelkõige teistel institutsioonidel pöörduda Euroopa Kohtusse selleks, et viimane tunnistaks tegevusetuse EL toimimise lepinguga vastuolus olevaks. ELTL artikkel 265 peab silmas tegevusetust, mis väljendub otsuse vastu võtmata jätmises või seisukoha esitamata jätmises, mitte olukorda, kus vastu on võetud akt, mis erineb sellest, mida hageja oleks soovinud või vajalikuks pidanud.

Sellega seoses on vormiliselt vastu võetud nõukogu otsus, millega lükati komisjoni määruse ettepanek tagasi ‑ mis on vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses ja mis avaldati Euroopa Liidu Teataja L‑seerias, mis sisaldab liidu õigusakte ‑ seisukohavõtt ELTL artikli 265 tähenduses.

(vt punktid 22–26)

Kohtuasi C‑196/12

Euroopa Komisjon

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Tegevusetushagi — Euroopa Liidu ametnike ja muude teenistujate töötasude ja pensionide iga aastane kohandamine — Ametnike personalieeskirjad — Paranduskoefitsientide kohandamine — Nõukogu otsus — Komisjoni ettepaneku vastuvõtmisest keeldumine — Tegevusetus — Vastuvõetamatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 19. november 2013

Tegevusetushagi — Tegevusetus — Mõiste — Tegevusest hoidumine — Mitterahuldav tegevus — Nõukogu otsus lükata määruse ettepanek tagasi — Väljaarvamine

(ELTL artikkel 265)

Tegevusetushagi tugineb põhimõttele, et institutsiooni õigusvastane tegevusetus võimaldab eelkõige teistel institutsioonidel pöörduda Euroopa Kohtusse selleks, et viimane tunnistaks tegevusetuse EL toimimise lepinguga vastuolus olevaks. ELTL artikkel 265 peab silmas tegevusetust, mis väljendub otsuse vastu võtmata jätmises või seisukoha esitamata jätmises, mitte olukorda, kus vastu on võetud akt, mis erineb sellest, mida hageja oleks soovinud või vajalikuks pidanud.

Sellega seoses on vormiliselt vastu võetud nõukogu otsus, millega lükati komisjoni määruse ettepanek tagasi ‑ mis on vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses ja mis avaldati Euroopa Liidu Teataja L‑seerias, mis sisaldab liidu õigusakte ‑ seisukohavõtt ELTL artikli 265 tähenduses.

(vt punktid 22–26)
Komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametliku uurimismenetluse algatamine ei vabasta siseriiklikke kohtuid nende kohustusest kaitsta üksikisikute õigusi ELTL artikli 108 lõike 3 võimaliku rikkumise eest. Samas võib siseriiklike kohtute sekkumise ulatus varieeruda vastavalt sellele, kas komisjon on siseriiklikus kohtus vaidluse all oleva meetme suhtes algatanud ametliku uurimismenetluse või mitte.

Olukorras, kus komisjon ei ole veel ametlikku uurimismenetlust algatanud, võib siseriiklikel kohtutel olla juhul, kui neile on esitatud hagi, milles palutakse teha järeldused ELTL artikli 108 lõike 3 viimase lause võimalikust rikkumisest, tarvis tõlgendada ja kohaldada abi mõistet selleks, et teha kindlaks, kas abist oleks pidanud teavitama komisjoni.

Olukorras, kus komisjon on juba algatanud ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse seoses meetmega, millest ei olnud selle rakendamise käigus teavitatud, nõuavad ELTL artikli 108 lõike 3 kasulik mõju ning lojaalse koostöö kohustus ühelt poolt siseriiklike kohtute ja teiselt poolt komisjoni ja liidu kohtute vahel, et siseriiklik kohus, kuhu on esitatud hagi selle meetme lõpetamiseks ja väljamakstud summade tagasimaksmiseks, võtaks kõik vajalikud meetmed, et teha järeldused selle meetme peatamise kohustuse võimalikust rikkumisest. Selleks võib siseriiklik kohus otsustada peatada asjaomase meetme rakendamine ja nõuda juba makstud summade tagasinõudmist. Samuti võib ta kohaldada ajutisi meetmeid, et tagada esiteks osapoolte huvid ja teiseks komisjoni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kasulik mõju.

Juhul kui siseriiklikul kohtul on kahtlusi seoses küsimusega, kas asjaomane meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, või seoses ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kehtivuse või tõlgendamisega, võib ta esiteks küsida komisjonilt selgitusi ja teiseks võib või peab vastavalt ELTL artikli 267 teisele ja kolmandale lõigule esitama eelotsuse küsimuse Euroopa Kohtule.

(vt punktid 32–34, 38, 41–44 ja resolutsioon)
Kuna need kaks menetlust on läbiviimise poolest oluliselt erinevad, eriti mis puudutab võetava otsuse sisu kindlaksmääramist ja nendega seotud institutsioone, siis personalieeskirjade XI lisa artikli 3 alusel komisjoni ettepanekuga algatatud menetlust ei saa nõukogu selle ettepaneku alusel muuta menetluseks, mis põhineb lisa artiklil 10. Lähtudes sellest, et erinevalt personalieeskirjade XI lisa artiklil 10 põhinevast ettepanekust ei esitata artikli 3 alusel esitatud ettepanekut parlamendile, ei ole selline muutmine võimalik isegi siis, kui parlament ja nõukogu sellises tegutsemisviisis kokku lepivad.

Võttes arvesse personalieeskirjade XI lisas ette nähtud menetluste eripärasid ja nende menetluste konteksti, eelkõige nõukogule personalieeskirjade artikliga 65 antud rolli töötasude iga-aastase kohandamise raames, peab nõukogu hindama komisjoni esitatud objektiivseid andmeid, et tuvastada, kas on või ei ole tegemist liidu majandusliku ja sotsiaalse olukorra tõsiselt ja äkiliselt halvenemisega, mis võimaldab jätta kõrvale personalieeskirjade XI lisa artiklis 3 ette nähtud töötasude ja pensionide kohandamise „tavapärase” meetodi ja algatada lisa artiklis 10 ette nähtud menetluse selleks, et nõukogu saaks koos Euroopa Parlamendiga otsustada asjaomaste meetmete üle, mis komisjon on sellises kriisiolukorras välja pakkunud.

Kui nõukogu tuvastab komisjoni esitatud objektiivsete andmete põhjal sellise tõsise ja äkilise halvenemise artikli 10 tähenduses, peab komisjon parlamendile ja nõukogule esitama asjakohased ettepanekud nimetatud sätte alusel. Sellises olukorras on komisjonil siiski oma kaalutlusruum nende ettepanekute sisu kohta ehk selle üle, millised meetmed tunduvad talle asjakohased, arvestades asjaomast majanduslikku ja sotsiaalset olukorda ning vajaduse korral muid arvessevõetavaid tegureid nagu inimressursside haldamine ja eelkõige töölevõtmise vajadusi puudutavad tegurid.

(vt punktid 63, 66, 67, 72 ja 74)
EÜ artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt tuleb teises liikmesriigis registreeritud ja selle registreerimise alusel juba maksustatud mootorsõiduki esmakordsel kasutusele võtmisel liikmesriigi teedel tasuda maks, kui see sõiduk on peamiselt mõeldud tegelikuks ja alaliseks kasutamiseks mõlemas liikmesriigis või kui seda sõidukit tõepoolest niimoodi kasutatakse, tingimusel et see maks ei ole diskrimineeriv.

Kuna mootorsõidukite maksustamine ei ole Euroopa Liidu tasandil ühtlustatud, on liikmesriigid nimelt vabad maksude üle otsustama, tingimusel et nad jäävad liidu õigusega sätestatud piiridesse. Seetõttu võib liikmesriik maksustada teises liikmesriigis registreeritud sõiduauto registreerimismaksuga, kui see sõiduk on mõeldud alaliseks kasutamiseks peamiselt esimesena nimetatud liikmesriigi territooriumil või kui seda tegelikult niimoodi kasutatakse.

Lisaks ei kujuta ebasoodne olukord, mis võib tuleneda erinevate liikmesriikide maksualase pädevuse paralleelsest teostamisest, selles kontekstis endast asutamisvabaduse piirangut, kui selline pädevuse teostamine ei ole diskrimineeriv. Ebasoodne olukord ei ole diskrimineeriv, kui kõik selle liikmesriigi kodanikud, kus sõiduk ei ole registreeritud, olgu nad siis palgatöötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad, peavad seda maksu tasuma kas mootorsõiduki kandmisel selle liikmesriigi riiklikku registrisse või teises liikmesriigis registreeritud sõiduki esmakordsel kasutusele võtmisel esimesena nimetatud liikmesriigi teedel.

(vt punktid 23, 24, 28, 30, 32 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 punkti 1, artikli 5 lõiget 1 ja artikli 11 A osa lõike 1 punkti a ning direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 73 tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on kolmanda isiku ja kauba tarnija vahel sõlmitud kokkuleppega, mille kohaselt kohustub kolmas isik tasuma pärast vahendustasu mahaarvamist tarnijale kauba eest, mille ta on müünud ostjatele, kes kasutasid seda kaarti maksevahendina, kujutab kauba füüsiline üleandmine ostjale, kes kasutab pangakaarti maksevahendina pettuse eesmärgil, endast kaubatarnet.

Nimelt ei viita mõiste „kaubatarne” omandi üleminekule kehtiva siseriikliku õigusega ettenähtud vormis, vaid hõlmab kõiki materiaalse vara üleminekuga seotud tehinguid, millega üks pool annab teisele poolele õiguse käsutada vara nii, nagu ta oleks selle omanik.

Sellel mõistel on objektiivne olemus ja seda kohaldatakse sõltumata asjaomaste tehingute eesmärkidest või tulemitest, ilma et maksuhalduril oleks kohustust viia asjaomase maksukohustuslase kavatsuse kindlaksmääramiseks läbi uurimine või võtta arvesse teise ettevõtja, kui seda on asjaomane maksukohustuslane, kes on seotud sama kaubatarnete ahelaga, kavatsust.

Asjaolu, et nende tehingutega seoses kasutati pangakaarte maksevahendina pettuse eesmärgil, ei mõjuta seda, et neid tehinguid võib kvalifitseerida kaubatarnena, kuna pangakaardi niisugune kasutamine ei puuduta neid objektiivseid kriteeriume, millel kõnealune mõiste põhineb, vaid on seotud selle isiku tahtega, kes osales asjaomastes tehingutes ostjana, ja selle tahte realiseerimiseks võetud meetmetega.

Lisaks tuleb niisugust olukorda eristada kauba vargusest, mis ei kuulu „kaubatarne” mõiste alla, kuna kuriteo toimepanija ei saa kauba varguse tulemusena kaupa käsutada samadel tingimustel kui omanik.

(vt punktid 17, 20, 21, 26, 28, 29, 38 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi ettevõtja võib tugineda selle liikmesriigi kohtus neis artiklites sätestatud läbipaistvuskohustuse rikkumisele, mis seisneb selles, et selle liikmesriigi üks või mitu avalik-õiguslikku üksust on samas liikmesriigis asuva ettevõtjaga sõlminud kokkuleppe, mille kohaselt antakse sama liikmesriigi ettevõtjale tasu eest selget piiriülest huvi pakkuv kontsessioon või antakse mõnele ettevõtjale ainuõigus realiseerida selle huviga seotud majandustegevust.

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et soov mitte rikkuda teatud õigusi, mis tulenevad eelnevalt sõlmitud kokkuleppest, millega avalik-õiguslikud üksused andsid ühele ettevõtjale õiguse kasutada neile kuuluvaid kaabelsidevõrke, ei saa õigustada liidu õigusega vastuollu minevat kokkuleppe pikendamist viisil, millega antakse riigihankemenetlust korraldamata teenuste kontsessioon või ainuõigus teostada selge piiriülese huviga seotud majandustegevust, isegi kui seda tehakse selleks, et lõpetada asjaomaste poolte vahel täielikult nende tahtest sõltumatutel põhjustel tekkinud kohtuvaidlus neid siduva kokkuleppe ulatuse üle. Lisaks ei saa selliseid majanduslikke põhjendusi nagu soovi vältida mõne majandustegevuse väärtuse vähenemist, pidada üldisest huvist lähtuvateks olulisteks põhjusteks, millega õigustada viidatud artiklites sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttest ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelust ning sellest tulenevast läbipaistvuskohustusest kõrvale kaldudes riigihankemenetluse korraldamata jätmist selget piiriülest huvi pakkuva tegevusega seotud teenuste kontsessiooni või selle tegevuse teostamiseks ainuõiguse andmisel.

Pealegi ei erine asjaolu, et vaidlusaluse kokkuleppe sõlmimine langeks kokku tarbijate huvidega, kes vastupidisel juhul ei saaks kasutada interaktiivset televisiooni, tegelikult selle majandustegevuse väärtuse langust puudutavast põhjendusest, vaid vastupidi, see on sellega otseselt seotud. Seega ei saa kaalutlused, mis ükshaaval vaadelduna ei kujuta endast üldisest huvist lähtuvaid olulisi põhjusi, seda teha ka üksnes neid asjaolusid kokku liites.

Lisaks, kuigi liidu õiguse üldpõhimõtteks olev õiguskindluse põhimõte õigustab seda, et kokkuleppe õiguslikke järelmitega tuleb arvestada, ‑ sealhulgas osas, milles see põhimõte seda nõuab ‑ juhul, kui kokkulepe oli sõlmitud enne seda, kui Euroopa Kohus otsustas, millised nõuded kehtivad esmasest õigusest tulenevalt seda tüüpi kokkulepete suhtes, ja kui tagantjärele selgub, et see kokkulepe läheb nimetatud nõuetega vastuollu, ei saa nimetatud põhimõttele viidata mõne kokkuleppe pikendamiseks, minnes vastuollu võrdse kohtlemise ja diskrimineerimise keelu põhimõtetega ja sellest tuleva läbipaistvuskohustusega.

(vt punktid 40, 42–44 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta, artikleid 3 ja 4 ning määruse nr 968/2006, millega kehtestatakse ühenduse suhkrutööstuse ümberkorraldamise ajutise kava loomist käsitleva nõukogu määruse nr 320/2006 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nende artiklite tähenduses hõlmab mõiste „tootmisseadmed” silohoidlaid, mis on mõeldud abisaaja suhkru ladustamiseks ja seda sõltumata tõigast, kas neid kasutatakse ka muuks otstarbeks. Sellise mõiste kohaldamisalasse ei kuulu silohoidlad, mida kasutatakse üksnes kvoodi kohaselt toodetud suhkru ladustamiseks, mille on valmistanud teised tootjad või mis on viimaste käest ostetud, ning need silohoidlad, mida kasutatakse üksnes turunduslikul eesmärgil suhkru pakendamiseks või pakkimiseks. Sellise hinnangu andmine lähtuvalt asjaomaste silohoidlate tehnilistest omadustest ja nende tegelikust kasutusest on igal üksikjuhtumil siseriikliku kohtu ülesanne.

Ei esine ühtegi asjaolu, mis mõjutaks määruse nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta, artiklite 3 ja 4 ning määruse nr 968/2006, millega kehtestatakse ühenduse suhkrutööstuse ümberkorraldamise ajutise kava loomist käsitleva nõukogu määruse nr 320/2006 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikli 4 kehtivust. See määrus näeb ette ümberkorraldusabi asjaomaste tootmisseadmete demonteerimise korral.

Esiteks võimaldavad nimetatud õigusnormid tootjal otsustada, kas ta soovib abi saada, valida tehas, mille puhul ta vastavast kvoodist loobub, ning vajaduse korral otsustada tootmisseadmete täieliku või osalise demonteerimise kasuks. Soodustus, mille tootja ümberkorralduskavast saab, sõltub seega tema enda tehtud valikutest. Sellest lähtuvalt ei ole põhikohtuasjades kõne all olevad õigusnormid ebaproportsionaalsed.

Teiseks, arvestades ühelt poolt kõnealuse abi eesmärki mõjutada tootjat vabatahtlikult loobuma suhkrutehasele antud kvoodist, on suhkrutootja olukord, kes otsustab loobuda silohoidlaga varustatud tehasele antud kvoodist, igati sarnane suhkrutootja olukorraga, kes peab demonteerima tehase, mis ei ole silohoidlaga varustatud, kui need tootjad loobuvad samas arvus kvooditonnidest. Teiselt poolt moodustavad silohoidla lammutamisega seotud otsesed kulud üksnes väikse osa tootmisseadmete demonteerimise kogukulust. Neil asjaoludel ei ilmne, et liidu seadusandja, kellele on ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas antud ulatuslik kaalutlusõigus, nägemata ette, et abi kindlasummaline määr loovutatud kvooditonni kohta sõltub sellest, kas tootja poolt demonteerimisele määratud tehas on varustatud silohoidlaga või mitte, oleks vastu võtnud meetme, mis ei ole ilmselgelt ebasobiv taotletava eesmärgi saavutamiseks, milleks on vähendada suhkru tootmist ulatuses, mis tagaks siseturul tasakaalustatud olukorra.

(vt punktid 45, 46, 50, 51, 53 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 1 teise taande punkti 1 alapunkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus alampalgale töötasu selliste osade lisamine, mis ei muuda ühelt poolt töötaja tehtud töö ja teiselt poolt selle eest talle makstava tasu vahekorda. Siseriikliku kohtu ülesanne on konkreetsetel juhtudel kindlaks teha, kas sellega on tegemist töötasu osade puhul.

Kuna direktiiv 96/71 ise ei sisalda mingeid viiteid alampalga materiaalõigusliku määratlemise kohta, siis kuulub direktiivi kohaldamisel selle kindlaksmääramine, millistest osadest alampalk koosneb, asjaomase liikmesriigi õiguse kohaldamisalasse, kuna asjaomastest siseriiklikest õigusnormidest või kollektiivlepingutest või siseriiklike kohtute poolt neile antud tõlgendustest tulenev määratlus ei takista iseenesest liikmesriikidevahelist teenuste vaba liikumist. Niisiis kujutavad ühekordsed maksed, mida tasutakse kollektiivlepingu läbirääkimistel tehtud otsuse alusel, endast töötajale tema tavapärase tegevuse eest makstavat töötasu, vastavalt väljakujunenud siseriiklikule tavale, mille kohaselt sooviti kõnealuse kollektiivlepingu läbirääkimistel ja varasema kollektiivlepingu lõppemisel kõnealuste maksetega ennetada uue palgaastmestikku kohaldamist. Samas erinevad maksed töötajale vara kogumiseks, mida tööandja tasub oma töötajate jaoks mitmeaastasse säästukavasse, otseses mõttes töötasust ja neid ei saa direktiivi 96/71 kohaldamisel pidada tavapäraselt töötaja poolt tehtud töö ja selle eest saadava tasu vahekorda mõjutavateks. Samas, kuna nende maksetega soovitakse koguda sellist vara, mida töötaja saab kasutada enam-vähem pikaajalist perspektiivi silmas pidades, siis toimub see avaliku võimu rahalise toetuse abil sotsiaalpoliitilise eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 32, 37, 40–42, 44 ja 45 ning resolutsioon)
Euroopa Kohus on pädev lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on küll väljaspool liidu õiguse kohaldamisala, kuid kus siseriiklik õigus viitab liidu õiguse sätete sisule selleks, et määrata kindlaks puhtalt asjaomase riigi siseriikliku olukorra suhtes kohaldatavad õigusnormid. Selline on olukord juhul, kui siseriiklik õigus on muutnud kõnealused liidu õigusnormid sellistes olukordades vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, ilma et siseriiklikud õigusnormid lubaks kõrvale kalduda nendest liidu normidest, mille kohta Euroopa Kohus on andnud tõlgenduse.

Seega juhul, kui siseriiklikud õigusnormid sisaldavad nii erinorme siseriiklikku õigust puudutavale küsimusele vastamiseks kui ka liidu õigusest tulenevatele põhimõtetele viitavaid sätteid, peab nendest siseriiklikest õigusnormidest tulenema selgelt, et selle siseriiklikku õigust puudutava küsimuse lahendamiseks ei tule kohaldada mitte neid siseriiklikke erinorme, vaid liidu õigusest tulenevaid põhimõtteid.

(vt punktid 21–23, 33 ja 34)
Isegi kui eraõiguslik isik jääb direktiivi isikulisse kohaldamisalasse, ei saa direktiivi sätetele kui sellistele siseriiklikus kohtuvaidluses eraõigusliku isiku vastu tugineda. Pelk asjaolu, et avaliku teenuse ainukontsessionäärist eraõiguslik ettevõtja kuulub sõnaselgelt direktiivi 93/38 isikulisse kohaldamisalasse, ei too endaga kaasa tagajärge, et vaidluses selle ettevõtjaga võiks tugineda selle direktiivi sätetele.

Direktiivi 93/38, millega kooskõlastatakse veevarustus‑, energeetika‑, transpordi‑ ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused, artikli 4 lõiget 1, artikli 14 lõike 1 punkti c alapunkti i ja artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et neile ei või tugineda vaidluses eraõigusliku ettevõtjaga pelgalt põhjusel, et viimane on avaliku teenuse ainukontsessionäär, kes jääb selle direktiivi kohaldamisalasse, kui nimetatud direktiivi ei ole veel selle liikmesriigi õigusesse veel üle võetud.

Ettevõtja – kellele on ametiasutuse aktiga pandud ülesanne osutada viimase järelevalve all avalikku teenust ja kellel on selleks märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest normidest – on kohustatud järgima direktiivi 93/38, millega kooskõlastatakse veevarustus‑, energeetika‑, transpordi‑ ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused, sätteid ning järelikult võivad liikmesriigi ametiasutused vaidluses temaga nendele sätetele tugineda.

Liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud meetmed direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamiseks on siduv kohustus, mis on kehtestatud ELTL artikli 288 lõikega 3 ja direktiivi enesega. See kohustus võtta kõik üld‑ ja üksikmeetmed on siduv liikmesriikide kõigi asutuste suhtes ning üksuste suhtes, kelle on tehtud ülesandeks osutada avalikku teenust ja kellel on selleks laiad volitused. Sellest tuleneb, et liikmesriikide asutused peavad suutma tagada, et need üksused järgiksid direktiivi 93/38 sätteid.

(vt punktid 34, 38, 39 ja resolutsioon)
Lisaks tuleb selleks, et kontrollida, kas tegemist on jäätmetega direktiivi 2006/12 tähenduses, arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures peab arvestama selle direktiivi eesmärki ning jälgima, et ei kahjustata selle tõhusust. Teatavad asjaolud võivad olla märk sellest, et toimub aine või eseme äraviskamine või on olemas kavatsus või kohustus seda teha direktiivi 2006/12 artikli 1 lõike 1 punkti a tähenduses. Sellega seoses tuleb erilist tähelepanu pöörata asjaolule, et kõnealune ese või aine ei ole või enam ei ole selle valdajale vajalik, mistõttu see ese või aine kujutab endast koormat, millest valdaja soovib vabaneda.

Mis puudutab sõnade „ära viskama” tähendust, siis tuleb neid tõlgendada lähtuvalt direktiivi 2006/12 jäätmete kohta eesmärgist ja võttes arvesse ELTL artikli 191 lõiget 2. Sellest tuleneb, et sõnu „ära viskama” ja seega mõistet „jäätmed” direktiivi 2006/12 artikli 1 lõike 1 punkti a tähenduses ei tohi tõlgendada kitsendavalt. Nimetatud direktiivi sätetest tuleneb, et sõnad „ära viskama” hõlmavad nii aine või eseme kõrvaldamist kui ka selle taaskasutamist direktiivi artikli 1 lõike 1 punktide e ja f tähenduses.

Määruse nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral, mida on muudetud määrusega nr 2557/2001, artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses ei kuulu mõiste „jäätmed” alla diislikütuse saadetis, mis on juhuslikult segunenud teise ainega, tingimusel et saadetise valdajal on tegelikult kavatsus turustada seda teise tootega segunenud saadetist.

Mis puudutab klienti, kes sai lepingule mittevastava diislikütuse, siis on erilise tähtsusega asjaolu, et klient andis selle müüjale tagasi hüvitise saamiseks ning see toimus müügilepingu alusel. Samas ei saa asuda seisukohale, et niiviisi tegutsedes oli sellel kliendil tahe suunata kõnealune saadetis kõrvaldamisele või taaskasutamisele ning järelikult ta ei visanud saadetist direktiivi 2006/12 artikli 1 lõike 1 punkti a tähenduses ära.

Mis puudutab lepingule mittevastava diislikütuse tarninud müüjat, siis ei saa olla määrava tähtsusega asjaolu, et kõnealust saadetist oli võimalik ilma töötlemata turustada selles olekus, milles see oli kliendi poolt tagastamise ajal, et kõnealuse saadetise turuväärtus on ligikaudu samasugune nagu selle toote turuväärtus, mis vastab kokkulepitud spetsifikaadile, või et kõnealuse saadetisega analoogsete toodetega kauplemist ei peeta üldiselt jäätmetega kauplemiseks. Seevastu on määrav tähtsus asjaolul, et müüja võttis kõnealuse saadetise tagasi, kavatsedes seda ümbersegamise teel töödelda ja uuesti turustada.

(vt punktid 46, 49–54 ja resolutsioon)