ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas hagi seoses ELi kaubamärgi rikkumisega (määruse (EÜ) nr 207/2009 (1), mida on muudetud määrusega (EL) nr 2015/2424, artikli 96 punkt a) võib jätta rahuldamata vastuväite tõttu, et taotluse esitaja tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt (määruse nr 207/2009, mida on muudetud määrusega nr 2015/2424, artikli 52 lõike 1 punkt b), kui kostja küll esitas sellel nõudel põhineva vastuhagi, mis käsitleb ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamist (määruse nr 207/2009, mida on muudetud määrusega nr 2015/2424, artikli 99 lõige 1), kuid kohus ei ole vastuhagi kohta veel otsust teinud?
3.

Kui vastus eelmisele küsimusele pooldab hüvitiste kattumise vältimise Hispaania õigusnormi kohaldamist (selle laiendamisega kohtupraktika kaudu) arutatavale kohtuasjale, vaatamata sellele, et puudub sõnaselge seadus, mis käsitleb välisriigis omandatud hüvitise või tulu saamise õigusi, siis kas tuleb arvestada, et 20 % pensionilisa, mida Hispaania sotsiaalkindlustuse õigusaktide kohaselt saavad üle 55-aastased töötajad, kes on tunnistatud oma tavapärasel kutsealal töötamiseks täielikult püsivalt töövõimetuks, nagu kirjeldatud, on Šveitsi sotsiaalkindlustussüsteemi vanaduspensioniga samaliigiline või sellest erinevat liiki hüvitis? Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 ja määruse (EÜ) nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 esitatud eri sotsiaalkindlustusliikide määratlus on ühenduse ulatusega või tuleb järgida liikmesriigi õiguses iga konkreetse hüvitise kohta antud määratlust? Kui see määratlus on ühenduse ulatusega, siis kas käesoleva menetluse esemeks olevat 20 % pensionilisa püsiva täieliku töövõimetuse pensioni arvutamise baassummalt tuleb lugeda töövõimetushüvitiseks või töötushüvitiseks, võttes arvesse, et see täiendab tavapärasel kutsealal töötamiseks püsiva täieliku töövõimetuse pensionit seetõttu, et üle 55-aastaste puhul on teise töö leidmine raske, nii et kui hüvitisesaaja asub tööle, siis selle pensionilisa maksmine peatatakse?
1.

Rikutud on harta artiklit 47 ja Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõiget 1, eriti tõendamiskoormisega seotud teavitamiskohustust, kuna apellantide seisukohal ei teavitanud Üldkohus pooli sellest, et ta loeb kohtuasjas tõendamist vajavaks faktiküsimuseks seda, kas liidu ühtekuuluvuspoliitika rakendamine liidu või liikmesriikide poolt kujutab endast ohtu vähemusrahvuste piirkondadele iseloomulike etnilistele, kultuurilistele, religioossetele või keelelistele tingimustele; kas need on loetavad ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses rasketeks ja püsivateks ebasoodsateks demograafilisteks tingimusteks.
3.

Kui eelmistele küsimustele vastatakse, et direktiiviga ei ole vastuolus, et osade või aktsiate asendamisest tulenevat kasumit maksustatakse asendamisel saadud osade või aktsiate hiljem võõrandamise ajal, kaasa arvatud juhul, kui mõlemad tehingud ei kuulu sama liikmesriigi maksupädevusse, siis kas liikmesriik, milles asendustehingust teenitud kasumi maksustamine lükati edasi, võib kasumit, mille maksustamine on edasi lükatud, maksustada selle mainitud võõrandamise ajal, tingimusel et kohaldatavatest kahepoolse maksustamise lepingu sätetest ei tulene teisiti, võtmata arvesse võõrandamise tulemust, kui selleks tulemuseks on kahjum? See küsimus esitatakse nii 23. juuli 1990. aasta direktiivi kui ka Euroopa ühenduse asutamislepingu artikliga 43 (nüüd Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 49) garanteeritud asutamisvabaduse seisukohast, kuna maksumaksjal, kes oli asendustehingu ajal ja osade või aktsiate võõrandamise tehingu ajal Prantsusmaa maksuresident, peaks olema käesoleva otsuse punktis 4 meelde tuletatud tingimustel õigus võõrandamise kahjum maha arvata.
1)

Kas direktiivi 75/363/EMÜ (1) (muudetud direktiiviga 82/76/EMÜ (2)) artikli 2 lõike 1 punkti c ja selles viidatud lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas kohaldatav, mille kohaselt peavad arst-residendid stipendiumi saamiseks esitama avalduse, et kohustuvad töötama vähemalt viis aastat Bolzano autonoomse provintsi avalik-õiguslikus tervishoiuteenistuses (Servizio sanitario pubblico della Provincia Autonoma di Bolzano) 10-aastase ajavahemiku jooksul, mida hakatakse arvestama alates eriala omandamisest, ning mis juhul, kui see kohustus jäetakse täielikult täitmata, võimaldab Bolzano autonoomsel provintsil – omavalitsusüksus, mis tasu rahastab – sõnaselgelt summa tagasi nõuda kuni 70 % ulatuses makstud stipendiumist koos seadusjärgse intressiga, mida hakatakse arvestama alates hetkest, mil administratsioon üksikud maksed tegi?
2.

Kas nimetatud direktiividega ja õigusnormidega on kooskõlas tõlgendus, et nende töötajate puhul võib tööandja vabalt valida, mis päeval ta annab töötajale igal nädalal puhkepäevad, millele töötajal on õigus, nii et töötajat võib kohustada töötama – ilma ületunnitöö tasu maksmata – kuni 10 päeva järjest?
4.

Üldkohus kvalifitseeris vääralt asjaolud, nimelt personali kattuvused Tycsa PSCs, GSWs ja teistes ettevõtjates, milles viimatinimetatu osalust omas, asudes seisukohale, et need kattuvused kujutavad endast täiendavat ja õiguslikult asjassepuutuvat tõendit selle tõendamisel, et need ettevõtjad moodustasid ühe majandusüksuse.
4.

Lisaks sellele, et Üldkohus rikkus õigusnorme õige õigusliku kriteeriumi kohaldamisel, ei esitanud ta piisavat põhjendust, kuivõrd ta ei selgitanud põhjusi, mille tõttu ta leidis, et Trenzas y Cables tegevjuhtidelt vande all võetud ütlused, millele MRT tugines, olid alusetud.
2.

Üldkohus rikkus õigusnorme õige õigusliku kriteeriumi kohaldamisel ning tõendite hindamisel ja igal juhul rikkus oma kohtuliku kontrolli volitusi, asudes seisukohale, et apellant piirdus „oma peadirektorite kinnituste“ esitamisega (tegelikkuses oli tegemist TQ peadirektorite vande all antud ütlustega), selleks et tõendada, et GSW kui ainuhaldaja juhtimis- ja kontrollifunktsioonid olid volitatud TQ peadirektoritele ning et TQ tegutses turul sõltumatult. Ka oli Üldkohtu põhjendus puudulik, sest ta ei selgitanud põhjusi, mille tõttu ta pidas TQ peadirektorite vande all antud ütlusi alusetuteks.
10.

Kümnendaks, Üldkohus kohaldas tegeliku otsustava mõju avaldamise kindlakstegemisel väära õigusliku kriteeriumi; rikkus õigusnorme nende tõendite hindamisel, mille apellant esitas, et lükata ümber eeldus, et ta avaldas tegelikku otsustavat mõju ettevõtjate suhtes, kus tal on osalus; samuti rikkus Üldkohus oma kohtuliku kontrolli volitusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 392/6

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka) 22. juulil 2016 – Ypourgos Esoterikon, Ypourgos Paideias kai Thriskevmaton versus Maria-Eleni Kalliri

(Kohtuasi C-409/16)

(2016/C 392/08)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Ypourgos Esoterikon, Ypourgos Paideias kai Thriskevmaton

Vastustaja: Maria-Eleni Kalliri

Eelotsuse küsimus

Kas presidendi dekreedi 90/2003 artikli 1 lõige 1, millega muudeti presidendi dekreedi 4/1995 artikli 2 lõiget 1 ning mille kohaselt peavad politseiakadeemia politseikoolide ja ohvitserikoolide tsiviilkandidaadid, lisaks muudele nõuetele vastavusele, „olema (nii mehed kui naised) vähemalt 1m ja 70cm pikad“, on kooskõlas direktiivide 76/207/EMÜ (1), 2002/73/EÜ (2) ja 2006/54/EÜ (3) sätetega, mis keelavad igasuguse kaudse soolise diskrimineerimise seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega avalikus sektoris (välja arvatud juhul, kui selline erinev kohtlemine on tingitud objektiivsetelt põhjendatud asjaoludest, mis ei ole kuidagi seotud soolise diskrimineerimisega, ning kui see ei lähe kaugemale, kui on meetme eesmärgi saavutamiseks sobiv ja vajalik)?

(1) Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiiv 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT 1976, L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 5/1, lk 187).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiv 2002/73/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT 2002, L 26, lk 1; ELT eriväljaanne 5/4, lk 255).

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiiv 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (ELT 2006, L 204, lk 23).
3.

Kas juhul, kui arve vorminõuded vastavalt direktiivi 2006/112 artiklile 226 ei ole täidetud, tuleb sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus anda alati juba siis, kui tegemist ei ole maksudest kõrvalehoidumisega või kui maksukohustuslane ei teadnud ega saanud teada, et asjaomase tehinguga on seotud pettus, või eeldab õiguspärase ootuse kaitse põhimõte sellisel juhul, et maksukohustuslane on teinud kõik, mida temalt võib mõistlikult nõuda, et kontrollida arvel esitatud andmete õigsust?
ET Euroopa Liidu Teataja C 419/31

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Ministarstvo pomorstva, prometa i infrastrukture — Uprava zračnog prometa, elektroničkih komunikacija i pošte (Horvaatia) 30. augustil 2016 – Hrvatska agencija za civilno zrakoplovstvo versus Air Serbia A.D. Beograd, ja Dane Kondič, direktor Air Serbia A.D. Beograd

(Kohtuasi C-476/16)

(2016/C 419/41)

Kohtumenetluse keel: horvaatia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Ministarstvo pomorstva, prometa i infrastrukture — Uprava zračnog prometa, elektroničkih komunikacija i pošte

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Hrvatska agencija za civilno zrakoplovstvo

Kostja: Air Serbia A.D. Beograd ja Dane Kondič, direktor Air Serbia A.D. Beograd

Eelotsuse küsimus

Kas üldiselt Euroopa Liidu õiguse tõlgendusega ja konkreetselt Euroopa ühise lennunduspiirkonna rajamise mitmepoolse lepingu V lisas sisalduva VI protokolli artikli 3 lõike 1 punkti a alapunkti i tõlgendusega on kooskõlas Euroopa ühise lennunduspiirkonna lepingu assotsieerunud liikmeks oleva lennundusettevõtja tegevus, mis seisneb reisijate veos, mis algab ühest Euroopa Liidu liikmesriigist, läbib seejärel selle ettevõtja päritoluriiki, kus reisijad ja nende pagas viiakse üle sama lennundusettevõtja teise lennukisse, ja mille sihtkoht on teine Euroopa Liidu liikmesriik või kolmas riik, ja mis toimub ühe autonoomse sõidupileti alusel, millel on märgitud kaks erinevat lennunumbrit.
3.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2001/24/EÜ (3) krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (mida on muudetud direktiivi 2014/59/EL artikliga 117) artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et likvideeritava üksuse päritoluliikmesriigi haldusasutuse meede, millega vähendatakse likvideeritava üksuse kohustusi, mille suhtes on kohaldatav mõne muu riigi õigus, ning alandatakse intressimäära ja ajatatakse kohustuste täitmine, jõustub selles liikmesriigis, kelle õigus on kohustuste suhtes kohaldatav ja kus on asjaomase võlausaldaja asukoht, ilma täiendavate formaalsusteta täielikult, või eeldab jõustumine, et likvideeritav üksus (likvideeritav äriühing) kuulub direktiivi 2014/59/EL isikulisse kohaldamisalasse (vastavalt esimesele eelotsuse küsimusele) ja võetud meede direktiivi 2014/59/EL esemelisse kohaldamisalasse?
4.

Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav: Milliseid meetmeid peab võtma pakkuja, kelle toode põhimõtteliselt rikub vaidlustatud disainilahendusest tulenevaid õigusi, selleks et objektiivselt tagada, et tema toodet kasutatakse ainult parandamise eesmärgil, aga mitte ka muudel eesmärkidel nagu näiteks terviktoote täiendamisel või isikupärastamisel? Kas on piisav, a) kui pakkuja märgib müügiprospektis, et müük toimub ainult parandamise eesmärgil terviktoote esialgse välimuse taastamiseks, või b) on vajalik, et pakkuja seab tarne tegemisel tingimuseks soetaja (edasimüüja või tarbija) esitatud kirjaliku kinnituse selle kohta, et ta kasutab pakutud toodet ainult parandamise eesmärgil?
4.

Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas sellest tulenevalt tuleb tõlgendada määruse nr 604/2013 artikli 13 lõiget 1 nii, et see keelab saata kolmanda riigi kodanikku tagasi riiki, kus ta algselt ELi territooriumile sisenes?
2

Kas asjaolu, et määruse nr 6/02 artikli 82 lõikes 4 ei ole negatiivsete tuvastushagide esemeks olevate vaidluste puhul ette nähtud alternatiivseid kohtuid peale artikli 82 lõikes 1 ette nähtud kostja elukohajärgse kohtu, tuleb tõlgendada nii, et see tähendab nimetatud vaidluste suhtes ainupädevuse andmist?
—

eraldised kohustusteks ja kuludeks on ette nähtud, et katta kahju või võlgu, mille laad on selgelt määratletud ning mis bilansipäeval on tõenäolised või kindlad, kuid mille summa või tekkimiskuupäev on ebakindel (direktiivi artikli 20 lõige 1);
ET Euroopa Liidu Teataja C 410/7

Kohrener Landmolkerei GmbH, DHG Deutsche Heumilchgesellschaft mbH 9. augustil 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 8. juuni 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-178/15: Kohrener Landmolkerei und DHG versus komisjon

(Kohtuasi C-446/16 P)

(2016/C 410/07)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellandid: Kohrener Landmolkerei GmbH, DHG Deutsche Heumilchgesellschaft mbH (esindaja: Rechtsanwalt A. Wagner)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

— tühistada Üldkohtu 8. juuni 2016. aasta määrus ja kohustada teist menetlusosalist

— tunnistama vastuvõetavaks apellantide 23. detsembril 2014 esitatud vastulause menetluses, mille toimiku number on AT-TSG-0007-01035.

Väited ja peamised argumendid

Apellantide sõnul asus Üldkohus vaidlustatud määruses seisukohale, et apellantide argumendid on seotud üksnes vastulause hilinenud esitamisega liikmesriigi ametiasutuse poolt. Apellandid väitsid aga ka seda, et määruse nr 1151/2012 (1) artikli 51 lõike 1 teises lõigus sätestatu on neid kahjustanud ja et see regulatsioon on õigusvastane, kuna selles ei ole ette nähtud, millise ajavahemiku jooksul peab liikmesriigi ametiasutus apellantide vastulause teisele menetlusosalisele edastama. Nii viitasid nad kõnealuses õigusnormis olevale veale, mis toob halvimal juhul kaasa selle, et apellandid ei saa üldse vastulauset esitada. Selle kohta Üldkohus otsust ei teinud.

Üldkohus tegi käesolevaga vaidlustatud määruses üksnes kindlaks, et apellandid ei väitnud piisavalt selle sätte õigusvastasust. Apellandid viitasid enda sõnul aga juba hagiavalduses probleemidele, mis tekivad tähtaja ebakorrektsest sätestamisest määruse nr 1151/2012 artikli 51 lõike 1 teises lõigus. See tähendab just seda, et nad vaidlustasid eelnimetatud sättes sisalduva regulatsiooni ja lähtusid sellest, et nende kui vastulause esitajate õigused ei ole piisavalt tagatud.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1151/2012 põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta (ELT L 343, lk 1).
2.

Jaatava vastuse korral: kas võrdse kohtlemise põhimõttega, mis on ette nähtud direktiivi 2011/98/EL (2) artikli 12 lõike 1 punktis e, on vastuolus sellised õigusnormid nagu Itaalia sätted, mille kohaselt kolmanda riigi töötajal, kellel on „töötamisõigust andev ühtne luba“ (mille kehtivusaeg on pikem kui kuus kuud), ei ole võimalik saada „vähemalt kolme alaealise lapsega perede toetust“, kuigi ta elab koos kolme või enama alaealise lapsega ning tema sissetulek jääb alla seaduses ette nähtud piiri?
1.

Kas direktiivile 1999/70/EÜ (1) lisatud raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et see takistab seda, et niisuguse õigusnormiga nagu kirjeldatud on lubatud tööaega lühendada ainuüksi seetõttu, et tegu on ajutise teenistujaga? Kui vastus on jaatav, siis: kas objektiivseks põhjuseks, mis õigustaks seda erinevat kohtlemist, võib pidada majanduslikku olukorda, mille tõttu on vaja kulusid vähendada, milleks ollakse sunnitud eelarvevahendite vähenemise tõttu? Kas objektiivseks põhjuseks, mis õigustaks seda erinevat kohtlemist, võib pidada haldusasutuse enesekorralduspädevust?
5.

Kas direktiivi 92/85/EMÜ artikli 10 punktiga 2 on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis loevad piisavaks sellise ülesütlemisavalduse, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja kus ei ole seoses töölepingute kollektiivse ülesütlemise otsuse kohaldamisega raseda töötaja suhtes kuidagi viidatud erijuhu olemasolule, vaid on lihtsalt esitatud töölepingute kollektiivse ülesütlemise põhjused?
10.

Komisjon toonitab, et puudub statistika, mis tõendaks, et kogutud asulareovesi on puhastatud põhjalikumalt kui bioloogiline puhastus, v.a Kreeka asutuste 27. novembri 2012. aasta vastus. See vastus sisaldab küll teatud andmeid, ent need katavad vaid 4-kuu pikkust perioodi, sest puhasti võeti kasutusse alles 27. juulil 2012. Igal juhul tuleb Kreeka asutustel selleks, et tõendada kogutud asulareovee nõuetekohast puhastamist, näidata, et reoveepuhastit on nõuetele vastavalt käitatud 12 kuud, salvestades andmed BHT (biokeemiline hapnikutarve) ja KHT (keemiline hapnikutarve) vähenemise protsendi kohta nii, et täidetud on direktiivist tulenevad reovee bioloogilise puhastuse ja kolmanda astme puhastuse nõuded, ning lämmastiku taseme vähenemise protsendi kohta vastavalt direktiivi I lisa tabelile 2. Kui need andmed puuduvad, ei saa komisjon kontrollida, kas praegu kogutavat asulareovett puhastatakse lõpuks põhjalikumalt kui bioloogiline puhastus, mida on kirjeldatud direktiivi artiklis 4.
ET Euroopa Liidu Teataja C 402/20

Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) 18. augustil 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. juuli 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-674/15: Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-464/16 P)

(2016/C 402/22)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) (esindaja: advokaat D. Lazar)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

1. Tühistada täies ulatuses Üldkohtu 20. juuli 2016. aasta otsus kohtuasjas T-674/15.

2. Tühistada komisjoni 9. oktoobri 2015. aasta otsus (Ares(2015)4207700) ja 14. augusti 2015. aasta otsus (Ares(2015)3532556), millega ei anta apellandile luba dokumentidega tutvumiseks.

3. Kohustada komisjoni võimaldama apellandile juurdepääs kõikidele Ungari valitsuse dokumentidele, mis puudutavad EU Piloti menetlust 6874/14/JUST (CHAP(2015)00353 ja CHAP(2015)00555), olenemata sellest, kas need dokumendid on juba olemas või esitatakse need alles edaspidi.

4. mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebust Üldkohtu nimetatud otsuse peale põhjendatakse järgmiselt:

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei ole poolel olenemata tema staatusest Euroopa Kohtu põhikirja tähenduses lubatud ise hagi esitada, vaid ta peab kasutama kolmanda isiku teenuseid (1).

Lisaks ei tohiks advokaadid, kes täidavad juhtimisülesandeid juriidilise isiku organites, esindada nende juriidiliste isikute huve liidu kohtus (2).

Apellandi arvates on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikega 3.

Euroopa Kohtu praktikast ei ilmne, millist legitiimset eesmärki taotleb Euroopa Kohus põhikirja sellise tõlgendamisega. Samuti ei ole selge, millise tõlgendusega jõuab Euroopa Kohus tulemusele, et esindaja peab olema sõltumatu kolmas isik. Põhikirjas vähemalt sellist sõnastust ei ole.

Euroopa Kohtu põhikirja tuleb tõlgendada nii, et iga pool ja iga juriidiline isik võib vabalt valida oma esindaja.

(1) Kohtumäärus, 5.12.96, Lopes vs. Euroopa Kohus, C-174/96 P, EU:C:1996:473, punkt 11; kohtumäärus, 21.11.2007, Correia de Matos vs. Parlament, C-502/06 P, ei avaldata; EU:C:2007:696, punkt 11; kohtumäärus, 29.9.2010, EREF vs. Kommission, C-74/10 P ja C-75/10 P, ei avaldata, EU:C:2010:557, punkt 54.

(2) Kohtumäärus, 8.12.1999, Euro-Lex vs. Siseturu Ühtlustamise Amet [EU-Lex], T-79/99, EU:T:1999:312, punkt 29; kohtumäärus, 13.1.2005, Suivida vs. komisjon, T-184/04, EU:T:2005:7, punkt 10; kohtumäärus, 30.11.2012, Activa Preferentes vs. nõukogu, T-437/12, ei avaldata, EU:T:2012:638, punkt 7.
2.

Apellatsioonkaebuse esimeses väites märgib apellant, et Üldkohus otsustas ultra petita rikkudes Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 76 lõiget 1 ja artikli 84 lõiget 1, või teise võimalusena väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et võrdse kohtlemise ja hoolsuskohustuse põhimõtete rikkumine võib viia vaidlustatud otsuse tühistamiseni, asudes seisukohale, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada, kuna EUIPO ei nõudnud ega saanud Siemens SA-lt ja Siemens SLilt väljavõtted kohtutoimikutest, mis tõendaksid, et ei esine ühtegi finantsmääruse artiklites 93 ja 94 sätestatud hankemenetlusest kõrvaldamise alust Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas toob apellant veel esile, et Üldkohus moonutas fakte asudes seisukohale, et EUIPO ei nõudnud ega esitanud mingeid tõendeid, mis oleksid rakendusmääruse artikli 134b kohaselt piisavad, et tõendada Siemens SLi hankemenetlusest kõrvaldamise aluste puudumist, kuna asja toimikus on äriregistri väljavõte, mis on rakendusmääruse artikli 134b kohaselt kohtutoimiku väljavõttega võrdväärne dokument.
1.

Kas direktiivi 2006/112 (1) artiklit 214 tuleb tõlgendada nii, et seoses sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusega tuleb käibemaksukohustuslasena registreerimise kategooriatele omistada erinev tähtsus, või on viidatud sättega vastuolus, et liikmesriigid omistavad käibemaksukohustuslasena registreerimise kategooriatele erineva tähtsuse, nagu seda on tehtud ZDDS artiklis 97a ja artikli 70 lõikes 4?
1.

Kas tuleb asuda seisukohale, et maaelu arengu rakenduskava („kava AGRO“) on „mitmeaastane programm“ nõukogu 21. juuni 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1260/1999 (1) (mis tunnistati kehtetuks nõukogu 11. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1083/2006 (2) artikliga 107) artikli 14 kohaldamisel, ilma et see piiraks artikli 105 lõike 1 kohaldamist?
Et liidu liikmesriigi kodaniku võimalik süüdimõistmine kriminaalasjas nagu käsitletaval juhul toob vältimatult kaasa tema liidu õigusest tuleneva vaba liikumise õiguse teostamise piirangud – ehkki need on põhimõtteliselt õigustatud –, siis kas juba seetõttu tuleb asuda seisukohale, et need kriminaalmenetlused kujutavad endast tervikuna liidu õiguse kohaldamist, nagu on nõutud harta artikli 51 lõikes 1?

Juhul kui vastus eelnevatele küsimustele on peamiselt niisugune, et harta on selle artikli 51 lõike 1 alusel kohaldatav, siis esitatakse järgmised küsimused.
I.

Esimene tühistamisalus: määruse nr 207/2009 (1) artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumine – väärate kriteeriumide kohaldamine 1. Üldkohus seadus kaubamärgi eristavuse tingimuseks ekslikult, et see „erineb märkimisväärselt selle sektori standardist või tavast“. Ta kohaldas testi, mida kasutatakse ruumiliste kaubamärkide jaoks, mis koosnevad kaupade endi välimusest ilma sõnalise või graafilise osata, see test on aga range kui tavaliste kaubamärkide suhtes kohaldatav test. Seda testi ei oleks tohtinud kohaldada, kuna taotletav kaubamärk on kahemõõtmeline kaubamärk, mis sisaldab graafilist osa. Rangema testki kohaldamine on vastuolus väljakujunenud kohtupraktikaga. 2. Üldkohus eksis, kui tugines oma järeldustes kohtuotsusele Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C-25/05 P, EU:C:2006:422. See kohtuasi ei ole kuidagi võrreldav käesoleva kohtuasjaga, kuna see puudutas graafilise või sõnalise osata (pakendatud) kaupa. 3. Sõna- või kujutismärkidele kohaldatavatest eeskirjadest rangemate eeskirjade kohaldamine ei ole ka põhjendatud, kuna taotletava kaubamärgi ulatus on veelgi kitsam kui oleks üksnes graafilisest osast koosneva registreeringu ulatus. Rangemaid eeskirju kohaldades rikkus Üldkohus määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b, mis sätestab, et ei registreerita (üksnes) kaubamärke, millel puudub eristusvõime.