ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/3

5. aprillil 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

(Kohtuasi C-172/13)

2013/C 207/04

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: W. Roels, R. Lyal)

Kostja: Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kehtestades kontsernidele sellise kahjumi piiriülese mahaarvamise korra, mis muudab mahaarvamise õiguse saamise praktikas sisuliselt võimatuks, ning piirates selle mahaarvamise 1. aprillil 2006 järgneva ajavahemikuga, on Ühendkuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 49 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 31;

— mõista kohtukulud välja Ühendkuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Pärast 13. detsembri 2005. aasta otsust kohtuasjas C-446/03: Marks & Spencer (EKL 2005, lk I-10837) muutis Ühendkuningriik neid õigusakte, mis reguleerivad kontserni kuuluvate äriühingute kahjumi ülekandmist ja kasutamist samasse kontserni kuuluva teise äriühingu poolt oma maksukohustuse alandamiseks (kontserni maksusoodustus). Mitteresidentidest äriühingute kahjumit reguleerivad õigusnormid sisalduvad nüüd seaduse Corporation Tax Act 2010 5. osas.

Käesoleval ajal kehtiva Ühendkuningriigi õiguse kohaselt võib kontserni kuuluv äriühing saada maksusoodustuse kontserni kuuluva mitteresidendist äriühingu kahjumi arvelt üksnes siis, kui viimasel pole asukohaliikmesriigis õigust maksusoodustusele. Tulevikus saadava maksusoodustuse võimaluse osas muudab Ühendkuningriigi õigus peaaegu võimatuks tõendada nimetatud tingimuse täitmist, kuna see võimalus tuleb tuvastada kahjumliku majandusaasta „lõppedes otsekohe”. Seda tingimust on praktilistel põhjustel võimatu täita. Järelikult välistavad õigusnormid mis tahes soodustuse mitteresidendist tütarettevõtja kahjumi osas, mis on vastuolus asutamisvabadusega, nii nagu seda on tõlgendatud eespool viidatud kohtuotsuses C-446/03: Marks & Spencer.

Teiseks kohalduvad uued kontserni maksusoodustuse eeskirjad üksnes kahjumile, mis on tekkinud pärast 1. aprilli 2006, mis on nende eeskirjade jõustumiskuupäev. See ajaline piirang (st nende õigusnormidega enne seda kuupäeva tekkinud kahjumi osas soodustuse välistamine) on vastuolus asutamisvabadusega.
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/21

Biasutti Hotels srl, varem Hotels Biasutti Snc 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-236/13 P)

2013/C 207/34

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Biasutti Hotels srl, varem Hotels Biasutti Snc (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
—

tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita Euroopa Ühenduste Kohtu 26. aprilli 2007. aasta otsust kohtuasjas C-135/05, milles sedastati, et Itaalia Vabariik rikkus kohustusi, mis tulenesid talle direktiivi 75/442/EMÜ (1), muudetud direktiiviga 91/156/EMÜ (2), artiklitest 4, 8 ja 9; nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/689/EMÜ (3) (ohtlike jäätmete kohta) artikli 2 lõikest 1 ning nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ (4) (prügilate kohta) artikli 14 punktidest a-c, siis on Itaalia Vabariik rikkunud talle ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/18

SPLIA 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-232/13 P)

2013/C 207/30

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Società per l’industria alberghiera (SPLIA) (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
—

tühistada — vajaduse korral ja niivõrd, kuivõrd see on apellandi huvides — Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus 2000/394/EÜ, Veneetsia ja Chioggia territooriumil asuvate ettevõtjate kasuks võetud abimeetmete kohta, mis on sätestatud seadustes nr 30/97 ja nr 206/1995, millega kehtestatakse sotsiaalmaksuvähendused;
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/33

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Högsta domstolen (Rootsi) 22. mail 2013 — C More Entertainment versus Linus Sandberg

(Kohtuasi C-279/13)

2013/C 207/55

Kohtumenetluse keel: rootsi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Högsta domstolen

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: C More Entertainment AB

Vastustaja: Linus Sandberg

Eelotsuse küsimused

1. Kas üldsusele edastamise mõiste direktiivi 2001/29/EÜ (1) artikli 3 lõike 1 tähenduses hõlmab tegevust, mille puhul pakutakse kõigile kättesaadaval veebilehel kikitavat linki teosele, mida levitab sellele autoriõigust omav isik?

2. Kas linkimise viis mõjutab vastust esimesele küsimusele?

3. Kas lingitud teosele juurdepääsu mingil viisil piiramine on asjaolu, millega tuleb arvestada?

4. Kas liikmesriikidel on õigus ette näha laiema ulatusega autori ainuõigus, sätestades, et üldsusele edastamine hõlmab lisaks direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatule ka muud tegevust?

5. Kas liikmesriikidel on õigus ette näha laiema ulatusega autori ainuõigus, sätestades, et üldsusele edastamine hõlmab lisaks direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatule ka muud tegevust?

(1) Euroopa Parlamendi ja Nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230).
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/25

Manutencoop Soc. coop., vaerm Manutencoop Soc. coop. arl ja Astrocoop Universale Pulizie, Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. rl 2. mail 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-246/13 P)

2013/C 207/39

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellandid: Manutencoop Soc. coop., varem Manutencoop Soc. coop. r.l. ja Astrocoop Universale Pulizie, Manutenzioni e Trasporti Soc. coop. r.l. (esindajad: advokaadid A. Vianello, A. Bortoluzzi ja A. Veronese)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellantide nõuded

— Tühistada Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-280/00 ja T-285/00, mis tehti teatavaks 25. veebruaril 2013, ja/või muuta seda;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks on esitatud kaks väidet.

Esiteks on apellantide väitel määruses rikutud õigusnorme Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaldamisel seoses komisjoni riigiabi valdkonnas tehtud otsuste põhjendamiskohustusega. Eeskätt ei järginud Üldkohus apellantide väitel järeldusi, mille Euroopa Kohus tegi ja millega ta kinnitab, et komisjoni otsuses „endas peavad sisalduma kõik olulised asjaolud, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada”. Ehkki vaidlustatud otsuses puuduvad olulised asjaolud selle rakendamiseks siseriiklike ametiasutuste poolt, ei täheldanud Üldkohus ühtegi puudust seoses meetodiga, mida komisjon vaidlusaluses otsuses järgis; sellest tulenevalt rikkus ta õigusnorme.

Teiseks on apellantide väitel määruses rikutud õigusnorme Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaldamisel seoses tõendamiskoormise jaotumisega ELTL artikli 107 lõikes 1 ette nähtud tingimusi puudutavas. Euroopa Kohtu poolt sedastatud põhimõtete kohaselt on abi tagasinõudmise etapis liikmesriik — ja seega mitte üksik abisaaja — see, kes peab igal konkreetsel juhul eraldi tõendama, et on täidetud ELTL artikli 107 lõikes 1 ettenähtud tingimused. Käesolevas kohtuasjas jättis komisjon aga apellantide väitel vaidlustatud otsuses selgitamata sellise kontrollimise „viisi”. Seetõttu, kuna tema käsutuses ei olnud olulisi asjaolusid tagasinõudmise etapis selle tõendamiseks, kas antud soodustused kujutasid endast abisaajate puhul riigiabi, pööras Itaalia Vabariik apellantide väitel tõendamiskoormise ümber, nõudes üksikutelt maksusoodustuse vormis antud abi saanud ettevõtjatelt selle tõendamist, et kõnealused soodustused ei moonuta konkurentsi ega kahjusta liikmesriikidevahelist kaubandust; tõendite esitamata jätmise korral eeldatakse, et antud soodustus moonutab konkurentsi ja kahjustab ühenduse kaubandust.
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/19

Principessa (likvideerimisel) 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-233/13 P)

2013/C 207/31

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Principessa (likvideerimisel) (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/8

Confindustria Venezia, varem Unione degli Industriali della Provincia di Venezia (Unindustria) jt. 15. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 29. jaanuari 2013. aasta määruse peale kohtuasjas T-273/00 Unindustria jt. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-191/13 P)

2013/C 207/13

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellandid: Confindustria Venezia, varem Unione degli Industriali della Provincia di Venezia (Unindustria) jt. (esindajad: advokaadid A. Vianello, A. Bortoluzzi ja A. Veronese)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Siram SpA, Bortoli Ettore Srl, Arsenale Venezia SpA ja Itaalia Vabariik

Apellantide nõuded

— Tühistada Üldkohtu (neljas koda) määrus kohtuasjas T-273/00 ja/või muuta seda ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuse toetuseks viitavad apellandid õigusnormide rikkumisele Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaldamisel esiteks seoses komisjoni riigiabi valdkonnas tehtud otsuste põhjendamiskohustusega ning teiseks seoses tõendamiskoormise jaotumisega ELTL artikli 107 lõikes 1 ette nähtud tingimusi puudutavas.

Apellandid on seisukohal, et käesoleva apellatsioonkaebusega vaidlustatud määruses ei järginud Üldkohus järeldusi, mille Euroopa Kohus tegi 9. juuni 2011. aasta otsuses Comitato „Venezia vuole vivere”, kus ta kinnitab, et komisjoni otsuses „endas peavad sisalduma kõik olulised asjaolud, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada”. Ehkki otsus ei sisalda olulisi asjaolusid selle rakendamiseks siseriiklike ametiasutuste poolt, ei täheldanud Üldkohus ühtegi puudust seoses meetodiga, mida komisjon vaidlusaluses otsuses järgis; sellest tulenevalt rikkus ta õigusnorme.

Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaselt on abi tagasinõudmise etapis liikmesriik — ja seega mitte üksik abisaaja — see, kes peab igal konkreetsel juhul eraldi tõendama, et on täidetud ELTL artikli 107 lõikes 1 ettenähtud tingimused. Käesolevas kohtuasjas jättis komisjon aga apellantide väitel vaidlustatud otsuses selgitamata sellise kontrollimise „viisi”; seetõttu, kuna tema käsutuses ei olnud olulisi asjaolusid tagasinõudmise etapis selle tõendamiseks, kas antud soodustused kujutasid endast abisaajate puhul riigiabi, otsustas Itaalia Vabariik 24. detsembri 2012. aasta seadusega nr 228 (artikli 1 punkt 351 jj) apellantide väitel tõendamiskoormise ümber pöörata vastupidiselt ühenduse kohtupraktikas sedastatule. Itaalia seadusandja on apellantide väitel eeskätt seisukohal, et mitte riigi, vaid üksikute maksusoodustuse vormis antud abi saanud ettevõtjate ülesanne on tõendada, et kõnealused soodustused ei moonuta konkurentsi ega kahjusta liikmesriikidevahelist kaubandust; tõendite esitamata jätmise korral eeldatakse, et antud soodustus moonutab konkurentsi ja kahjustab ühenduse kaubandust. Kõik see on apellantide arvates ilmselgelt vastuolus põhimõtetega, mille Euroopa Kohus sedastas kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere”.
3.

Kas eeldusel, et komisjonitasu ette nägeva veolepingu suhtes kohaldatakse artikli 4 lõikes 2 ette nähtud üldist presumptsiooni, võib juhul, kui algne käsundiandja on sõlminud lepingu esimese ekspediitoriga, kes on seejärel sõlminud lepingu teisega, nõustuda sellega, et käsundiandja ja selle teise ekspediitori vaheliste lepinguliste suhete suhtes kohaldatav õigus määratakse kindlaks esimese ekspediitori asukohariigi põhjal, kusjuures nii valitud riigi õigust peetakse üldiselt kohaldatavaks kogu komisjonitasu ette nägeva veotehingu suhtes?
1.

Kas avalik-õigusliku ettevõtja garantii andmise omistamist avalik-õiguslikele asutustele — mis on vajalik abi kvalifitseerimiseks riigiabina ELTL artiklite 107 ja 108 tähenduses — takistab kindlasti asjaolu, et sellise garantii, nagu on kõne all käesolevas asjas, andis avalik-õigusliku ettevõtja (ainu)tegevjuht, kellel oli selleks küll tsiviilõiguslik pädevus, kuid kes tegutses omavoliliselt, hoidis garantii andmist teadlikult salajas ja eiras järelevalvenõukogu nõusoleku taotlemata jätmisega avalik-õigusliku ettevõtja põhikirja sätteid, ning lisaks tuleb lähtuda sellest, et garantii anti asjaomase avalik-õigusliku asutuse (käesoleval juhul omavalitsusüksus) tahte vastaselt?
a)

Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1) isikulist kohaldamisala puudutavaid norme ja määruse II jaotises sisalduvaid kohaldatava õiguse territoriaalse kohaldamisala kindlaksmääramise norme tuleb tõlgendada nii, et kõnealused kohaldatava õiguse kindlaksmääramise normid on kohaldatavad sellises asjas nagu käesolev, milles on tegemist a) Madalmaades elava töötajaga, kes b) on Madalmaade kodanik, c) oli vähemasti varem kaetud Madalmaade kohustusliku sotsiaalkindlustusega, d) on meremehena Šveitsis asuva tööandja teenistuses, e) täidab oma töökohustusi Panama lipu all sõitva torupaigalduslaeva pardal, ja f) täitis kõnealuseid töökohustusi alguses väljaspool liidu territooriumi (ligikaudu kolm nädalat Ameerika Ühendriikide mandrilava kohal ja ligikaudu kaks nädalat rahvusvahelistes vetes) ja seejärel Madalmaade mandrilava kohal (ühe kuu ja hiljem veel ligikaudu ühe nädala) ning Ühendkuningriigi mandrilava kohal (ligikaudu ühe nädala), samal ajal kui g) selle tööga teenitud tulu maksustatakse Madalmaade tulumaksuga?
1.

Kas mõistet „ravim” KN-i rubriigi 3004 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et selle hulka kuuluvad ka sellised toitaineid sisaldavad preparaadid nagu põhikohtuasjas käsitletavad tooted, mis on mõeldud ainult selleks, et arstliku järelevalve all manustada neid enteraalselt (maosondiga) isikutele, keda haiguse või terviserikke tõttu ravitakse ja kellele antakse neid tooteid selle haiguse või terviserikke vastu võitlemise raames alatoitumuse raviks või ennetamiseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/30

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul Sibiu (Rumeenia) 16. mail 2013 — Elena Petru versus Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu, Casa Națională de Asigurări de Sănătate

(Kohtuasi C-268/13)

2013/C 207/50

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunalul Sibiu

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Elena Petru

Vastustaja: Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Sibiu, Casa Națională de Asigurări de Sănătate

Eelotsuse küsimus

Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 (1) artikli 22 lõike 2 teise lõigu tähenduses (kindlustatud isiku) võimaluse puudumist saada ravi liikmesriigi territooriumil, kus ta elab, tuleb tõlgendada absoluutsena või mõistlikult? Teisisõnu, kas olukord, kus operatsiooni saab teostada kindlustatud isik elukohajärgses liikmesriigis õigel ajal ja tehnilisest aspektist rahuldavalt, kuna seal on olemas vajalikud spetsialistid, kellel on samal tasemel teaduslikud oskusteadmised, kuid kus puuduvad esmavajadusi rahuldavad ravimid ja meditsiinitehnika, on võrdsustatav olukorraga, kus vajalik ravi ei ole selle sätte mõttes tagatud?

(1) Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35).