ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Teatavas kohtuasjas, milles vaidlusaluse kaubamärgi omanik väitis, et isik, kes oli esitanud kehtetuks tunnistamise taotluse vastavate kaubamärkide segiajamise tõenäosuse tõttu, oli andnud nõusoleku nende registreerimiseks rahumeelse kooseksisteerimise vormis ja kooseksisteerimise kokkuleppe kaudu, märkis Üldkohus, et õiguse omaja nõusolek segiajamise tõenäosust põhjustada võiva tähise registreerimiseks peab olema sõnaselge. Üldkohus järeldas sellest esiteks, et kaubamärkide rahumeelne kooseksisteerimine ei põhine selgel nõusolekul määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses. Teiseks mis puutub kooseksisteerimise kokkuleppesse, siis märkis Üldkohus – pärast seda, kui oli tuvastanud, et kokkuleppe ese ei olnud kaubamärgid, mille üle oli vaidlus, vaid muu kaubamärk –, et nimetatud kokkulepet ei saa ilma poolte selge nõusolekuta määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses tõlgendada selle ulatust ületades. Üldkohus tuvastas, et see selge nõusolek puudus.

Teiseks tuleb esile tuua, et kuigi kohtupraktika kohaselt ei ole välistatud, et varasemate kaubamärkide kooseksisteerimine turul võib vähendada võimalikku segiajamise tõenäosust vastandatud kaubamärkide vahel, saab seda võimalust võtta siiski EUIPO menetluse käigus arvesse üksnes juhul, kui vaidlusaluse ELi kaubamärgi omanik on nõuetekohaselt tõendanud, et kõnealune kooseksisteerimine on tingitud sellest, et asjaomane avalikkus ei taju segiajamise tõenäosust tema osutatud varasemate kaubamärkide ja selle varasema kaubamärgi vahel, millel kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb, tingimusel et asjaomased varasemad kaubamärgid ja vastandatud kaubamärgid on identsed.

(vt punkt 70)
Määruse ja liikmesriigi õigusnormide vaheliste suhete puhul ei takista määruse otsekohaldatavus seda, et selle tekstis volitatakse liidu institutsiooni või liikmesriiki võtma rakendusmeetmeid ja et selle õiguse kasutamise korda reguleerib asjaomase liikmesriigi avalik õigus. Sellest, et määrus sisaldab sellist volitust, ei nähtu siiski, et liikmesriigil on rakenduseeskirjade kehtestamisel piiramatu kaalutlusõigus, ega ka seda, et nimetatud normidel peab olema teatud konkreetne sisu. Liikmesriikidel tuleb järgida liidu õigusnormides ette nähtud tingimusi ja piire, mis on selles kontekstis eriomaselt kohaldatavad või mis moodustavad asjaomase õigusloome konkreetse õigusliku aluse.

Selles osas tuleneb määruse nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta põhjendusest 61 ja artikli 71 lõikest 2, et vastavalt subsidiaarsuse põhimõttele kehtestatakse abikõlblikkuse eeskirjad põhimõtteliselt riiklikul tasandil ja kulutused on abikõlblikud ainult siis, kui need on tehtud pädeva asutuse kehtestatud valikukriteeriumide alusel otsustatud tegevuste jaoks. Neil asjaoludel on liikmesriikide ametivõimudel kohustus tegutseda, lähtudes suunistest ja neile määrusega nr 1698/2005 antud volitustes määratud piiridest, esiteks asjaomaste kulutuste valikukriteeriumide määratlemisel ja teiseks nende kriteeriumide kohaldamisel. Külade uuendamise ja maakorralduse rakenduskorda saab täies ulatuses reguleerida üksnes liikmesriigi õigusega. Nimelt ei võimalda määrus nr 1698/2005 komisjonil kehtestada menetlust või konkreetseid seadusandlikke valikuid asjaomase liikmesriigi külade maakorralduse ja uuendamise läbiviimiseks.

(vt punktid 43–45, 47 ja 48)
Kui asutus ei vasta personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 ette nähtud neljakuulise tähtaja jooksul abitaotlusele personalieeskirjade artikli 24 tähenduses, võib asuda seisukohale, et see asutus on vaikimisi teinud otsuse abitaotlus rahuldamata jätta. Nimelt tuleb sellise hüpoteesi korral eeldada, et see asutus leidis, et abitaotluse põhistamiseks esitatud tõendid ei kujuta endast piisavaid esialgseid tõendeid selliste väidetavate asjaolude tegeliku toimumise kohta, mis tingivad abistamiskohustuse. Sellise vaikimisi tehtud abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse olemasolu tuvastamine on seega olemuslikult seotud selliste meetmete võtmata jätmisega administratsiooni poolt nagu need, mis ta on kohustatud võtma tulenevalt oma personalieeskirjade artiklis 24 ette nähtud abistamiskohustusest, sest sellise hüpoteesi korral on administratsioon asunud vaikimisi, kuid vältimatult seisukohale, et juhtum ei kuulu viimati nimetatud sätte kohaldamisalasse.

See olukord on aga erinev olukorrast, kus administratsioon leidis abitaotluse kohta otsust tehes, et olid esitatud piisavad esialgsed tõendid, millest tulenevalt osutus vajalikuks algatada haldusjuurdlus, et tuvastada, kas väidetavad asjaolud kujutasid tõepoolest endast psühholoogilist või seksuaalset ahistamist personalieeskirjade artikli 12a tähenduses. Nimelt peab selline juurdlus olema sellises olukorras lõpule viidud, selleks et administratsioonil oleks juurdluse aruande järelduste alusel võimalik võtta selle kohta lõplik seisukoht, mis võimaldab tal siis kas abitaotluse rahuldamata jätta või siis juhul, kui väidetud asjaolude tegelik toimumine tuvastatakse ja need kuuluvad personalieeskirjade artikli 12a kohaldamisalasse, algatada eeskätt distsiplinaarmenetlus selleks, et määrata vajaduse korral eeldatavale ahistajale distsiplinaarkaristus.

(vt punktid 54, 56 ja 57)
ELi kaubamärgi kord rajaneb määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõikes 2 esitatud põhimõttel, mille kohaselt ainuõiguse saab esimene taotleja. Selle põhimõtte alusel võib kaubamärgi ELi kaubamärgina registreerida vaid siis, kui seda ei takista varasem kaubamärk, olgu see siis ELi kaubamärk, liikmesriigis registreeritud kaubamärk, Beneluxi intellektuaalomandi büroos registreeritud kaubamärk, liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärk või liidus kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärk. Ilma et oleks välistatud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamine, ei takista aga pelk asjaolu, et kolmas isik kasutab registreerimata kaubamärki, identse või sarnase kaubamärgi registreerimist ELi kaubamärgina identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks.

Selle põhimõtte kohaldamisel tuleb arvestada nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktiga b, mille kohaselt tunnistatakse ELi kaubamärk Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal kehtetuks, kui taotluse esitaja tegutses selle kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt. Sellele alusele tugineda sooviv kehtetuks tunnistamise taotleja peab tõendama asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et ELi kaubamärgi omanik tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt.

Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b osutatud mõistet „pahauskne“ ei ole õigusnormides määratletud, piiritletud ega isegi kirjeldatud.

Siinkohal olgu märgitud, et Euroopa Kohus esitas 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli mitu täpsustust selle kohta, kuidas tuleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b esitatud pahausksuse mõistet tõlgendada. Seetõttu tuleb taotleja pahausksuse olemasolu hindamisel võtta arvesse kõiki juhtumi puhul asjakohaseid tegureid, mis esinesid tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotluse esitamise ajal, ning eelkõige seda, et taotleja teadis või oleks pidanud teadma, et kolmas isik kasutab vähemalt ühes liikmesriigis identset või sarnast tähist identse või sarnase kauba või teenuse jaoks, mis tekitab taotletava tähisega segiajamist, teiseks taotleja kavatsust takistada kolmandal isikul jätkata sellise tähise kasutamist, ning kolmandaks taset, mis on kolmanda isiku tähise ja taotletava tähise õiguskaitsel.

Samas nähtub sõnastusest, mida Euroopa Kohus kasutas 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, et selles nimetatud arved on üksnes näited tõendite kohta, mida võib võtta arvesse selle kindlakstegemisel, kas registreerimise taotleja tegutses kaubamärgitaotluse esitamisel pahaukselt.

Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel läbi viidava igakülgse analüüsi raames võib samuti võtta arvesse vaidlusaluse tähise päritolu ja loomisjärgset kasutamist, selle tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilisi kaalutlusi ning nimetatud taotluse esitamisega seotud sündmuste ajalist järjestust.

(vt punktid 17–22)
Kohtuasi T‑580/16

Irit Azoulay jt

versus

Euroopa Parlament

Avalik teenistus – Ametnikud – Ajutised teenistujad – Töötasu – Peretoetused – Õppetoetus – Koolituskulude hüvitamisest keeldumine – Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõige 1 – Õiguspärane ootus – Võrdne kohtlemine – Hea halduse põhimõte

Kokkuvõte – Üldkohtu (kaheksas koda) 28. aprilli 2017. aasta otsus

Ametnikud–Töötasu–Peretoetused–Õppetoetus–Koolituskulud–Mõiste–Maksed, mis on tehtud mittetulundusühingutele laste osalemise eest hariduslikus eriprogrammis ja subsideerimata õppes–Välistamine

(Personalieeskirjad, VII lisa artikli 3 lõige 1)

Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikest 1 selgub, et mõiste „koolituskulud“ puudutab kulusid, mis on seotud ametniku ülalpeetava lapse korrapärase õppimisega „alg- või keskkooli tasulises“ päevases õppes.

Euroopa Parlamendi poolt personalieeskirjade VII lisa artikli 3 rakendamiseks vastu võetud õppetoetuse andmise üldiste rakendussätete artikli 3 kohaselt hõlmavad koolituskulud „õppeasutuste õpilaste nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu“. Sellises sõnastuses kuulub aga koolituskulude alla nii tasu, mis võimaldab õpilasel õppeasutuses õppima asuda (nimekirja kandmise tasu) kui ka tasu, mis võimaldab tal käia selle asutuse ainekursustel ja osaleda õppetöös (õppemaks).

Mõiste „koolituskulud“ on liidu õiguse autonoomne mõiste ja liikmesriigi tasandil koolituskulude kohta olemasolevad määratlused või liigitused ei ole seetõttu määravad. Sellegipoolest peab paika ka järeldus, et see, kuidas nimetada või liigitada makseid, mida vanemad teevad mittetulundusühingutele laste osalemise eest koolide hariduslikus eriprogrammis ja subsideerimata õppes, ei muuda tõsiasja, et kõnealused koolid ei nõua nimekirja kandmise tasu ega õppemaksu. Sellest järeldub paratamatult, et maksete puhul, mida nimetatud mittetulundusühingud nõuavad, ei saa samuti tegemist olla nende koolide nimekirja kandmise tasu ja õppemaksuga.

Nimetatud üldiste rakendussätete artikkel 3 välistab hüvitatavate kulude hulgast „kõik muud kulud“. See väljendiga on lisaks „õppetegevusega mitteseotud kuludele“ sõnaselgelt hõlmatud ka „muud kulud, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega“.

Sellest tuleneb, et asjaomastele mittetulundusühingutele tehtud makseid ei saa pidada koolituskuludeks, sest nende puhul on tegemist kuludega, mis on tingitud nõuetest ja tegevustest õppekava järgimisel ehk laste osalemisest nimetatud kooli hariduslikus eriprogrammis ja subsideerimata õppekavas, ning seetõttu tuleb need lugeda „muudeks kuludeks, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega“ üldiste rakendussätete artikli 3 sätete tähenduses, mida õppetoetus vastavalt samale sättele ei kata.

(vt punktid 20, 30, 36, 38 ja 40)
Disainilahenduse registreerimise taotlusele esitatavate tingimuste kontrolli raames on tõlgendus määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 36 lõike 1 punktile c ning määruse nr 2245/2002, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta, artikli 10 lõike 1 punktile c koostoimes viimati nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punktiga e, mille kohaselt nimetatud säte, milles nähakse ette tingimus, et disainilahendusel peab olema reprodutseerimiskõlblik kujutis, on kohaldatav üksnes disainilahendustele, mille üksnes kujutise kvaliteet on puudulik, on ilmselgelt vastuolus disainilahenduste registreerimise süsteemiga.

Määruse nr 6/2002 artikkel 36, mis sätestab lõike 1 punktis c, et ühenduse disainilahenduse taotlus peab sisaldama disainilahenduse reprodutseerimiskõlblikku kujutist, täpsustab lõikes 5, et taotlus peab vastama määruses nr 2245/2002 ette nähtud tingimustele. Viimati nimetatud määrus sätestab artikli 4 lõike 1 punktis e, millele viidatakse nimetatud määruse artikli 10 lõike 1 punktis c, et kujutise kvaliteet „peab olema selline, et kõik üksikasjad, mille kaitset taotletakse, oleksid selgesti eristatavad“. See lauseosa viitab mis tahes registreerimise suhtes esitatavale nõudele, et kolmandatel isikutel peab olema selgelt ja täpselt võimalik teha kindlaks kõik selle disainilahenduse üksikasjad, mille suhtes kaitset taotletakse. Ebatäpsed kujutised ei võimalda kolmandatel isikutel ühemõtteliselt asjaomase disainilahenduse kaitse objekti kindlaks teha.

Seega, isegi kui kujutised puudutavad rohkem kui üht disainilahendust, on selgitamine tingimata vajalik mitte üksnes kolmandate isikute õiguskindluse tagamiseks, kes peavad disainilahendusele antud kaitse objektist täpselt aru saama, vaid ka arvepidamise eesmärgil, kuna Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti sissenõutav lõiv sõltub asjaomase disainilahendusega hõlmatavate toodete klasside arvust.

(vt punktid 40–42, 45–47)
Üldkohtu (viies koda) 15. veebruari 2017. aasta otsus – M. I. Industries vs. EUIPO – Natural Instinct (Natural Instinct Dog and Cat food as nature intended)

(kohtuasi T‑30/16)

Euroopa Liidu kaubamärk – Vastulausemenetlus – Euroopa Liidu kujutismärgi Natural Instinct Dog and Cat food as nature intended taotlus – Varasemad Euroopa Liidu sõnamärgid INSTINCT ja NATURE’S VARIETY – Varasema kaubamärgi tegelik kasutamine – Kasutamise laad – Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 42 lõige 2 – Määruse (EÜ) nr 2868/95 eeskirja 22 lõiked 3 ja 4

1. Euroopa Liidu kaubamärk – Kaebemenetlus – Liidu kohtusse esitatud hagi – Üldkohtu pädevus – Faktiliste asjaolude kontrollimine esimest korda Üldkohtus esitatud tõendite alusel – Väljajätmine (nõukogu määrus nr 207/2009, artikkel 65) (vt punkt 16)

2. Euroopa Liidu kaubamärk – Kolmandate isikute märkused ja vastulause – Vastulause menetlemine – Varasema kaubamärgi kasutamise tõendamine – Tegelik kasutamine – Mõiste – Hindamiskriteeriumid (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 42 lõiked 2 ja 3; komisjoni määrus nr 2868/95, artikli 1 eeskirja 22 lõige 3) (vt punktid 23, 24, 56 ja 57)

3. Euroopa Liidu kaubamärk – Kolmandate isikute märkused ja vastulause – Vastulause menetlemine – Varasema kaubamärgi kasutamise tõendamine – Tegelik kasutamine – Mõiste – Tõlgendamine määruse nr 207/2009 artikli 42 lõigete 2 ja 3 ratio legis’t arvesse võttes (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 42 lõiked 2 ja 3; komisjoni määrus nr 2868/95, artikli 1 eeskirja 22 lõige 3) (vt punkt 25)

4. Euroopa Liidu kaubamärk – Kolmandate isikute märkused ja vastulause – Vastulause menetlemine – Varasema kaubamärgi kasutamise tõendamine – Tõendite tõendusjõud – Hindamiskriteeriumid (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 42 lõiked 2 ja 3 ja artikli 78 lõike 1 punkt f) (vt punktid 39–41 ja 43)

5. Euroopa Liidu kaubamärk – Kolmandate isikute märkused ja vastulause – Vastulause menetlemine – Varasema kaubamärgi kasutamise tõendamine – Kaubamärgi kasutamine kaubamärgina – Sõnamärk NATURE’S VARIETY (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 42 lõige 2) (vt punktid 64–72)

6. Euroopa Liidu kaubamärk – Kaebemenetlus – Liidu kohtusse esitatud hagi – Üldkohtu võimalus muuta vaidlustatud otsust – Piirid (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 65 lõige 3) (vt punkt 88)

Ese

Hagi EUIPO viienda apellatsioonikoja 26. novembri 2015. aasta otsuse (asi R 2944/2014‑5) peale, mis käsitleb M. I. Industriesi ja Natural Instincti vahelist vastulausemenetlust.

Resolutsioon

1. Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) viienda apellatsioonikoja 26. novembri 2015. aasta otsus (asi R 2944/2014‑5) niivõrd, kuivõrd selles tuvastati varasema sõnamärgi INSTINCT tegeliku kasutamise puudumine.

2. Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3. Jätta EUIPO kohtukulud tema enda kanda ja mõista temal välja pool M. I. Industries Inc’i kohtukuludest.

4. Jätta pool M. I. Industriesi kohtukuludest tema enda kanda.
Kui taotletud või registreeritud kaubamärk kujutab endast sellega tähistatud kauba kahemõõtmelist või ruumilist kujutist, sõltub selle eristusvõime küsimusest, kas kaubamärk erineb oluliselt sektoris kombeks või tavaks olevast ja on seetõttu võimeline täitma oma peamist ülesannet, mis seisneb kauba päritolule viitamises.

See on nii ka juhul, kui kaubamärk moodustab sellega tähistatava kauba kuju ühe osa, kuivõrd asjaomane avalikkus tajub seda vahetult ja eraldi järele mõtlemata kõnealuse kauba teatava detaili või aspekti kujutisena. Sellises olukorras ei ole määrava tähtsusega mitte asjaomase tähise määratlemine kujutismärgina, ruumilise või muu tähisena, vaid asjaolu, et tähis on segiaetav sellega tähistatava kauba välimusega

Kui sellises olukorras ei ole kaubamärgi eristusvõime hindamise aluseks erinevus tähistatavate kaupade sektoris kombeks või tavaks olevast, piisaks registreerimise tõenäolisuse suurendamiseks ja seega kauba enda välimusele või kujule peaaegu automaatselt kaitse saamiseks nimelt sellest, kui taotleda sellise tähise registreerimist, mida tajutakse vahetult kui tähistatava kauba osa. Võttes aga arvesse, et keskmine tarbija ei ole harjunud eeldama kauba päritolu selle välimuse või kuju alusel, tekitaks see võimalus määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktist b kõrvalehiilimise märkimisväärse ohu ja õõnestaks selle sättega kaitstavat üldist huvi.

Pädeval ametiasutusel on kaubamärkide puhul, mis koosnevad nendega tähistatava kauba kujust, lubatud tuvastada kaubamärgi peamised omadused kaupa ennast analüüsides. Selline uurimine on nõutav siis, kui kaubamärgi teatava peamise omaduse väljaselgitamine on vajalik graafilise kujutise või registreerimistaotluse esitamise ajal esitatud võimalike kirjelduste osaks olevate elementide täpse laadi kindlakstegemiseks ja seeläbi määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti e alapunkti ii aluseks oleva üldise huvi kaitseks. Kõnealuse huvi mõte on keelata ettevõtjal omastada alusetult tähist, mis koosneb kauba kujust ning hõlmab tehnilist lahendust. See problemaatika kerkib loogiliselt esile olukorras, kus tegemist on kaubamärgiga, mis koosneb kauba konkreetsest, mitte abstraktsest kujust.

(vt punktid 37–40)
Üldkohtu (kaheksas koda) 6. aprilli 2017. aasta otsus – Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis vs. Euroopa Teadusnõukogu Rakendusamet

(kohtuasi T‑348/16)

Vahekohtuklausel – Teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse seitsmes raamprogramm – Leping Minatran – Abikõlblikud kulud – Tagaseljamenetlus

Kohtumenetlus–Üldkohtule esitatud hagi–Tagaseljamenetluse kohaldamine–Üldkohtu kohustus rahuldada hageja nõuded–Tingimused

(Üldkohtu kodukord, artikli 123 lõige 3)

(vt punktid 26 ja 27)

Ese

ELTL artikli 272 alusel esitatud nõue tuvastada, et 26. mai 2016. aasta võlateates nr 3241606289 nimetud nõue, et hageja hüvitaks ühe osa projekti Minatran jaoks saadud finantseeringust –245525,43 eurot – on põhjendamatu ja tuvastada, et see summa vastab abikõlblikele kuludele.

Resolutsioon

1. Euroopa Teadusnõukogu Rakendusameti (ERCEA) 26. mai 2016. aasta võlateates nr 3241606289 nimetud nõue, et Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis hüvitaks ühe osa projekti Minatran jaoks saadud finantseeringust –245525,43 eurot – on põhjendamatu ja see summa vastab abikõlblikele kuludele.

2. Nõutava võlasumma 132192,12 euro suuruses summas tasaarvestamine on vastuolus Minatran projekti elluviimiseks 18. augustil 2008 sõlmitud toetuslepinguga nr 211166 ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust.
2.

Euroopa Liidu kaubamärk–Loobumine, tühisus ja kehtetuks tunnistamine–Tühistamise põhjused–Kaubamärgi tegelikult kasutusele võtmata jätmine–Sõnamärgid AN IDEAL WIFE, AN IDEAL LOVER ja AN IDEAL HUSBAND (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 15 lõige 1 ja artikli 51 lõike 1 punkt a) (vt punktid 36, 41, 45 ja 53)
Euroopa Investeerimispanga ja tema töötajate vahelised suhted, isegi kui need on lepingulised, on peamiselt regulatiivsed. Nimelt on investeerimispanga kodukorra artiklis 31 ja investeerimispanga personalieeskirjade artikli 20 esimeses lõigus ette nähtud, et investeerimispangal on kaalutlusõigus kehtestada ja muuta ühepoolselt oma töötajate tasustamiskorra koostisosi ning seega vastu võtta ja ajakohastada oma töötajate põhipalkade astmestikku.

Investeerimispank võib selle kaalutlusõiguse kasutamise käigus siiski otsustada määrata kõigepealt ette kindlaks teatava ajavahemiku jaoks kriteeriumid, mis piiritlevad seejärel tema töötajate põhipalkade astmestiku regulaarse ajakohastamiste kehtestamise, ning panna seega endale kohustuse järgida neid kriteeriume, kui ta selle ajavahemiku jooksul seda astmestikku iga‑aastaselt kohandab

Kui investeerimispank võtab selles küsimuses eraldiseisva otsuse põhipalkade astmestiku iga‑aastase kohandamise meetodi kohta, mille ese on piiritleda ja seega piirata tma kaalutlusruumi põhipalkade astmestiku iga‑aastasel kohandamisel, siis investeerimispank võttis selle otsuse kehtivuse ajaks endale kohustuse järgida seda meetodit, juhul kui ta kasutab investeerimispanga personalieeskirjadest tulenevat kaalutlusõigust. Järelikult ei saa investeerimispank oma töötajate põhipalkade astmestiku iga-aastasel kohandamisel tugineda kaalutlusruumile, mis väljub selles meetodis kehtestatud kriteeriumitest.

(vt punktid 46–49, 53 ja 60)
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu ja Üldkohtu kodukorra artikli 177 lõike 1 punkti d kohaselt tuleb hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. See peab nähtuma hagiavalduse tekstist endast ning olema piisavalt selge ja täpne, et kostja saaks kaitset ette valmistada ning Üldkohtul oleks võimalik hagi lahendada vajaduse korral ilma täiendavate materjalideta.

Kuigi hagiavalduse teksti saab põhjendada ka viidetega hagiavaldusele lisatud dokumentide kindlaksmääratud osadele, ei kuulu hagiavalduse lisadest hagi alusena käsitletavate väidete ja argumentide väljaotsimine ja kindlakstegemine Üldkohtu ülesannete hulka, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne. Sellest tuleneb, et niivõrd, kuivõrd hagiavaldus viitab hageja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile esitatud dokumentidele, on see vastuvõetamatu, kuna hagiavalduses sisalduv üldine viide ei ole hagiavalduses endas esitatud väidete ja argumentidega seostatav.

Sama kehtib siis, kui viidatud on aktile, mille tekst on toodud ära hagiavalduse põhitekstis, kuid puudub märge hagiavalduses esitatud väidete nendele konkreetsetele punktidele, mida hageja soovib täiendada, ega kõnealuse akti vastavatele lõikudele, milles sisalduvad võimalikud asjaolud, mis toetavad või täiendavad hagiavalduse väiteid, sest niisugusel juhul ei erine hagiavalduse põhitekstis dokumendi teksti esitamine millegi poolest üldisest viitest hagiavaldusele lisale. Kui see oleks teisiti, saaksid hagejad pelgalt lisade tekste hagiavalduse põhitekstis taas esitades hoida kõrvale kohtupraktikast, mille kohaselt on üldised viited lisadele vastuolus vorminõuetega, mis sisalduvad Euroopa Liidu Kohtu põhikirja ja kodukorra sätetes.

Seega ei ole Üldkohus käesolevas kohtuasjas, hoolimata sellest, et apellatsioonikojale esitatud dokument on hagiavalduses (kohtuasja tausta sisaldavas jaotises) täielikult ära toodud, kohustatud otsima ja hindama argumente, mis sisalduvad kõnealuses dokumendis või hagiavalduse lõikudes, kus see dokument on taasesitatud, ja millele hageja võib-olla viitab, sest niisugused argumendid ei ole vastuvõetavad.

(vt punktid 11–14)