Esialgne tõlge

KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PRIIT PIKAMÄE

esitatud 3. veebruaril 2022( )

Kohtuasi C‑121/21

Tšehhi Vabariik

versus

Poola Vabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 259 – Tšehhi piiri ääres Poolas asuva Turówi kaevanduse käitamise loa pikendamine – Erimeelsus Tšehhi Vabariigi ja Poola Vabariigi vahel, mis puudutab keskkonnamõju Tšehhi Vabariigis – Direktiiv 2011/92/EL – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Riigisiseste õigusaktide, keskkonnamõju hindamise otsuse ja käitamisloa vastuolu liidu õigusega





I. Sissejuhatus

1. Tšehhi Vabariik, keda toetab Euroopa Komisjon, palub ELTL artikli 259 alusel esitatud hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et Poola Vabariik on rikkunud mitut liidu keskkonnakaitsealast õigusnormi, võttes haldusmenetluse raames meetmed, mille eesmärk on pikendada Turówi (Poola) pruunsöekaevandust puudutavat kaevandamiskontsessiooni kuni 2026. aastani.

2. Vaidluse esemeks on käsitletaval juhul piiriülene mõju, mis tuleneb Poola ettevõtja kaevandustegevusest eespool nimetatud kaevanduses ja kujutab endast küsimust, milles need kaks liikmesriiki on eri arvamustel. Tšehhi Vabariik kinnitab ühelt poolt, et tema piiri lähedal asuvad kodanikud peavad põhjendamatult kannatama tagajärgede all, mida kaevandustegevus põhjustab keskkonnale ning milleks on põhjavee taseme märkimisväärne langus ja maapinna vajumine. Poola Vabariik teiselt poolt väidab, et kaevanduse sulgemine tõi kaasa raskeid majanduslikke kahjusid nii energiavarustuse kui ka töökohtade poolest.

3. Et tegemist on esimese riikidevahelise erimeelsusega, mis kuulub ainult liidu keskkonnaõiguse valdkonda ja mida peab arutama Euroopa Kohus, võib kohtuotsus, mille viimane käesolevas kohtuasjas teeb, olla oluliseks panuseks rahvusvaheliste kohtute praktikasse.( ) Seejuures tuleb loota, et see, mida Euroopa Kohus selles kohtuotsuses tuvastab, moodustab aluse, mille põhjal suudavad need kaks liikmesriiki saavutada sõbraliku kokkuleppe, mis võimaldab neil oma vastavad huvid heanaaberlikult lepitada, tagades samas liidu õiguse täieliku järgimise.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Direktiiv 2000/60/EÜ

4. Direktiivi 2000/60/EÜ( ) artikli 4 lõigetes 1, 4 ja 5 on sätestatud:

„1. Vesikonna majandamiskavas nimetatud meetmeprogrammide elluviimisel:

a) pinnavee puhul

[…]

ii) kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki pinnaveekogusid, kui alapunkti iii kohaldamisest tehis- ja oluliselt muudetud veekogude suhtes ei tulene teisiti, eesmärgiga saavutada pinnavee hea seisund hiljemalt 15 aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist ning ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist;

[…]

b) põhjavee puhul

[…]

ii) kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki põhjaveekogumeid ning tagavad põhjavee võtmise ja taastumise tasakaalu, eesmärgiga saavutada põhjavee hea seisund hiljemalt 15 aasta möödumisel käesoleva direktiivi jõustumisest vastavalt V lisa sätetele, järgides seejuures lõike 4 kohaselt kindlaks määratud tähtajapikendusi ja lõigete 5, 6 ja 7 kohaldamist, ilma et see piiraks lõike 8 kohaldamist ning kui artikli 11 lõike 3 punktist j ei tulene teisiti;

[…]

4. Lõike 1 alusel kindlaksmääratud tähtaegu võib pikendada veekogu eesmärkide järkjärguliseks saavutamiseks, tingimusel et veekogu seisundis ei toimu edasist halvenemist ning kui on täidetud kõik järgmised tingimused:

a) liikmesriigid teevad kindlaks, et kõiki vajalikke parandusi veekogude seisundis ei ole võimalik saavutada nimetatud lõikes sätestatud tähtaja jooksul vähemalt ühel järgmistest põhjustest:

i) vajalikke parandusi on tehniliste võimaluste tõttu kogu ulatuses võimalik saavutada üksnes etappidena, mis ületavad tähtaja;

ii) paranduste lõpuleviimine tähtaja jooksul oleks ebaproportsionaalselt kulukas;

iii) looduslikud tingimused ei võimalda veekogu seisundi parandamist tähtajaks;

b) tähtaja pikendamine ja selle põhjused on konkreetselt esitatud artikli 13 kohaselt nõutavas vesikonna majandamiskavas;

c) tähtajapikendus piirdub maksimaalselt kahe ajakohastusega vesikonna majandamiskavas, välja arvatud juhtudel, kus looduslike tingimuste tõttu ei saa eesmärke selle tähtaja jooksul saavutada;

d) vesikonna majandamiskavas sätestatakse kokkuvõte artikli 11 alusel nõutavatest meetmetest, mida peetakse vajalikuks, et viia veekogu pikendatud tähtaja jooksul järk-järgult nõutavasse seisundisse, oluliste viivituste põhjused nende meetmete elluviimisel ning nende rakendamise eeldatav ajakava. Vesikonna ajakohastatud majandamiskavasse lisatakse kõnealuste meetmete rakendamise ülevaade ning kokkuvõte täiendavatest meetmetest.

5. Liikmesriigid võivad seada eesmärgiks saavutada konkreetsete veekogude jaoks lõikes 1 nõututest leebemad keskkonnaalased eesmärgid, kui artikli 5 lõike 1 alusel on kindlaks tehtud, et nad on inimtegevusest nii mõjutatud, või kui nende looduslik seisund on selline, et nende eesmärkide saavutamine oleks võimatu või ebaproportsionaalselt kulukas, ning kui on täidetud kõik järgmised tingimused:

a) keskkonnaalaseid või sotsiaalmajanduslikke vajadusi, mida selline inimtegevus rahuldab, ei ole võimalik rahuldada muude vahenditega, mis oleksid keskkonna seisukohalt oluliselt paremad ega tooks kaasa ebaproportsionaalselt suuri kulutusi;

b) liikmesriigid tagavad:

– pinnavee puhul parima võimaliku ökoloogilise ja keemilise seisundi saavutamise, võttes arvesse mõju, mida inimtegevuse või reostuse iseloomu tõttu ei oleks olnud võimalik ära hoida;

– põhjavee puhul vähimad võimalikud muutused põhjavee seisundis, võttes arvesse mõju, mida inimtegevuse või reostuse iseloomu tõttu ei ole olnud võimalik ära hoida;

c) vastava veekogu seisundis ei toimu edasist halvenemist;

d) leebemate keskkonnaalaste eesmärkide kehtestamine ja selle põhjendused on konkreetselt esitatud artikli 13 kohaselt nõutavas vesikonna majandamiskavas ja need eesmärgid vaadatakse iga kuue aasta järel üle.“

2. Direktiiv 2003/4/EÜ

5. Direktiivi 2003/4/EÜ( ) artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on nähtud ette:

„1. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et riigiasutused korrastavad nende ülesannetega seotud, nende valduses oleva või nende nimel hoitava keskkonnateabe nii, et seda oleks võimalik korrapäraselt üldsusele levitada, eelkõige arvutikaugside ja/või selle olemasolul muu elektroonilise tehnoloogia abil.

[…]

2. Kättesaadavaks tehtavat ja levitatavat teavet tuleb asjakohasel viisil ajakohastada ja see sisaldab vähemalt järgmist:

[…]

f) olulise keskkonnamõjuga load ja keskkonnaalased kokkulepped või viited kohtadele, kust niisugust teavet võib artikli 3 raames taotleda või leida;

[…]“

3. Keskkonnamõju hindamise direktiiv

6. Direktiivi 2011/92/EL( ) artiklis 1 on nähtud ette:

„1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise suhtes.

2. Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) „projekt“:

– ehitiste või muude käitiste püstitamine või kavade teostamine,

– muu sekkumine looduskeskkonda ja maastikku, kaasa arvatud maavarade kaevandamine;

[…]

c) „teostusluba“ – pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks;

[…]“

7. Selle direktiivi artikli 2 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et enne teostusloa andmist nõutakse keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu tõenäoliselt oluliselt mõjutavatelt projektidelt teostusluba ja hinnatakse nende keskkonnamõju. Sellised projektid on määratletud artiklis 4.

2. Keskkonnamõju hindamise võib lisada liikmesriikide projektide teostusloamenetlusse või kui see ei ole võimalik, muudesse menetlustesse või käesoleva direktiivi eesmärkide täitmiseks kehtestatud menetlustesse.“

8. Selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt tehakse keskkonnamõju hindamisel kindlaks projekti otsene ja kaudne oluline mõju muu hulgas veele ning kirjeldatakse ja hinnatakse seda sobival viisil, võttes arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid.

9. Selle direktiivi artikkel 4 on järgmine:

„1. Kui artikli 2 lõikest 4 ei tulene teisiti, hinnatakse I lisas loetletud töid artikli 5–10 kohaselt.

2. Kui artikli 2 lõikest 4 ei tulene teisiti, teevad liikmesriigid II lisas loetletud projektide puhul kindlaks, kas projekti hinnatakse artiklite 5–10 kohaselt. Liikmesriigid teevad selle kindlaks järgneva abil:

a) üksikjuhtumite uurimine

või

b) endi kehtestatud künnised või tingimused.

Liikmesriigid võivad teha otsuse kohaldada mõlemaid alapunktides a ja b nimetatud võimalusi.

[…]

4. Kui liikmesriigid otsustavad nõuda II lisas loetletud projektide puhul kindlakstegemist, esitab arendaja teavet projekti laadi ja selle tõenäoliselt olulise keskkonnamõju kohta. Esitatava teabe täpne loetelu on esitatud IIA lisas. Arendaja võtab asjakohasel juhul arvesse muude liidu õigusaktide alusel kui käesolev direktiiv läbiviidud keskkonnamõju hindamiste kättesaadavaid tulemusi. Arendaja võib ka kirjeldada projekti erisusi ja/või meetmeid, mis on ette nähtud muidu ilmneda võiva olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks või ennetamiseks.

5. Pädev asutus teostab kindlakstegemise arendaja lõike 4 kohaselt esitatud teabe põhjal ja võttes vajaduse korral arvesse muude liidu õigusaktide alusel kui käesolev direktiiv läbiviidud keskkonnamõju esialgsete kontrollimiste või hindamiste tulemusi. Kindlakstegemine tehakse üldsusele kättesaadavaks ning

a) juhul kui otsustati nõuda keskkonnamõju hindamist, tuuakse välja sellise hindamise nõudmise peamised põhjused viitega asjakohastele III lisas loetletud tingimustele, või

b) juhul kui otsustati keskkonnamõju hindamist mitte nõuda, tuuakse välja sellise hindamise nõudmisest loobumise peamised põhjused viitega asjakohastele III lisas loetletud tingimustele ning kui arendaja selleks ettepaneku teeb, tuuakse välja, millised projekti erisused ja/või meetmed on ettenähtud muidu ilmneda võiva olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks või ennetamiseks.

6. Liikmesriigid tagavad, et pädev asutus teostab kindlakstegemise võimalikult kiiresti ja hiljemalt 90 päeva jooksul alates kuupäevast, mil arendaja esitas kogu lõike 4 kohaselt nõutava teabe. Erakorralistel juhtudel, näiteks seoses projekti laadi, keerukuse, asukoha või mahuga, võib pädev asutus kõnealust kindlakstegemise tähtaega pikendada; sellisel juhul teatab pädev asutus arendajale kirjalikult tähtaja pikendamise põhjused ja kindlakstegemise eeldatava kuupäeva.“

10. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Kui nõutakse projekti keskkonnamõju hindamist, koostab ja esitab arendaja keskkonnamõju hindamise aruande. Arendaja peab esitama vähemalt järgmise teabe:

[…]

2. Arendaja taotlusel esitab pädev asutus arvamuse arendaja poolt keskkonnamõju hindamise aruandes käesoleva artikli lõike 1 kohaselt esitatava teabe ulatuse ja üksikasjalikkuse astme kohta, võttes arvesse arendajalt saadud teavet projekti erisuste, sealhulgas selle asukoha ja tehnilise võimsuse, ning tõenäolise keskkonnamõju kohta. Pädev asutus konsulteerib enne arvamuse esitamist artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustega.

Liikmesriigid võivad samuti nõuda, et pädevad asutused esitaksid esimeses lõigus osutatud arvamuse olenemata sellest, kas arendaja seda taotleb.“

11. Selle direktiivi artiklis 6 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et asutustel, kes eriomaste keskkonnaülesannete või kohaliku ja piirkondliku pädevuse tõttu on tõenäoliselt projektiga seotud, võimaldatakse avaldada arvamust arendaja esitatud teabe ja teostusloa taotluse kohta, võttes seejuures asjakohasel juhul arvesse artikli 8a lõikes 3 osutatud juhtumeid. Selleks määravad liikmesriigid asutused, kellega tuleb konsulteerida kas üldiselt või juhtumipõhiliselt. Artikli 5 kohaselt kogutud teave edastatakse kõnealustele asutustele. Konsulteerimise üksikasjaliku korra kehtestavad liikmesriigid.

2. Selleks et tagada asjaomase üldsuse tõhus osalemine otsustusprotsessides, teavitatakse üldsust artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsustusprotsesside korral aegsasti ja hiljemalt siis, kui on mõistlikult võimalik teavet anda, elektrooniliselt, avalike teadete või muude sobivate vahendite kaudu järgmisest:

[…]

3. Liikmesriigid tagavad, et üldsusele tehakse mõistlike tähtaegade piires kättesaadavaks järgmine:

[…]

c) [direktiivi 2003/4] sätete kohaselt muu kui käesoleva artikli lõikes 2 nimetatud teave, mis on vajalik otsuse tegemiseks vastavalt käesoleva direktiivi artiklile 8 ja mis saab kättesaadavaks alles pärast seda, kui asjaomast üldsust on käesoleva artikli lõike 2 kohaselt teavitatud.

4. Asjaomasele üldsusele antakse õigeaegsed ja tõhusad võimalused võtta osa artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalaste otsuste tegemise korrast ning selleks antakse üldsusele õigus esitada pädevale asutusele või pädevatele asutustele märkusi ja arvamusi, kui selleks on enne teostusloa taotluse kohta otsuse tegemist veel võimalus.

5. Üldsuse teavitamise üksikasjaliku korra, näiteks müürilehtede kasutamine teatavas ümbruskonnas või avaldamine kohalikes ajalehtedes, ning asjaomase üldsusega konsulteerimise üksikasjaliku korra, näiteks kirjalike esildiste või avalike küsitluste teel, määravad kindlaks liikmesriigid. Liikmesriigid võtavad sobival haldustasandil vajalikud meetmed asjaomase teabe üldkättesaadavuse tagamiseks elektrooniliselt, kas vähemalt keskse portaali või hõlpsasti ligipääsetavate kontaktpunktide kaudu.

6. Menetluse eri etappideks nähakse ette mõistlikud tähtajad, jättes piisavalt aega

a) lõikes 1 osutatud asutuste ja üldsuse teavitamiseks ning

b) lõikes 1 osutatud asutusele ja asjaomasele üldsusele, et valmistada ette keskkonnaalaseid otsuseid ja nende tegemises tõhusalt osaleda vastavalt käesoleva artikli sätetele.

7. Asjaomase üldsusega artikli 5 lõikes 1 osutatud keskkonnamõju hindamise aruande asjus konsulteerimise tähtaeg ei või olla lühem kui 30 päeva.“

12. Direktiivi artiklis 7 on nähtud ette:

„1. Kui liikmesriik teab, et mõni projekt tõenäoliselt avaldab olulist keskkonnamõju mõnes teises liikmesriigis, või kui tõenäoliselt oluliselt mõjutatav liikmesriik seda taotleb, esitab liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, mõjutatavale liikmesriigile võimalikult kiiresti ja hiljemalt oma üldsuse teavitamise ajal muu hulgas:

a) projekti kirjelduse ja kogu olemasoleva teabe selle võimaliku piiriülese mõju kohta;

b) teabe võimaliku otsuse laadi kohta.

Liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, jätab teisele liikmesriigile piisavalt aega teatada oma soovist osaleda artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalase otsuse tegemise menetluses, kusjuures ta võib esitada ka käesoleva artikli lõikes 2 osutatud teabe.

2. Kui lõike 1 kohaselt teavet saav liikmesriik teatab oma soovist osaleda artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalase otsuse tegemise menetluses, esitab liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, kui ta seda juba teinud ei ole, mõjutatavale liikmesriigile artikli 6 lõike 2 kohaselt nõutava ja artikli 6 lõike 3 punktide a ja b kohaselt kättesaadavaks tehtud teabe.

[…]

5. Käesoleva artikli lõigete 1–4 rakendamise üksikasjaliku korra, sealhulgas konsulteerimistähtajad, määravad kindlaks asjaomased liikmesriigid artikli 6 lõigetes 5–7 osutatud korra ja tähtaegade põhjal ning see peab võimaldama asjaomasel üldsusel mõjutatava liikmesriigi territooriumil võtta tõhusalt osa projektiga seotud artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsuste tegemise menetlustest.“

13. Sama direktiivi artiklis 8 on nähtud ette:

„Teostusloa menetlemisel tuleb nõuetekohaselt arvesse võtta konsultatsioonide tulemusi ja artiklite 5–7 kohaselt kogutud teavet.“

14. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 8a on sätestatud:

„1. Projektile teostusloa andmise otsus hõlmab vähemalt järgmist teavet:

[…]

b) otsusele lisatud keskkonnaalased tingimused, projekti erisuste ja/või meetmete kirjeldus, mis on ette nähtud olulise kahjuliku keskkonnamõju vältimiseks, ennetamiseks või vähendamiseks ja võimaluse korral leevendamiseks, ning asjakohasel juhul ka seiremeetmed.

[…]

3. Juhul kui liikmesriigid kasutavad muid artikli 2 lõikes 2 osutatud menetlusi kui teostusloa andmise menetlus, loetakse käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatud asjakohased nõuded täidetuks, kui nende menetluste käigus väljastatud otsus sisaldab asjaomastes lõigetes osutatud teavet ning on loodud mehhanism, mis võimaldab käesoleva artikli lõikes 6 sätestatud nõuete täitmist.

[…]“

15. Selle direktiivi artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Kui teostusloa andmise või selle andmisest keeldumise otsus on tehtud, teatab pädev asutus või teatavad pädevad asutused sellest siseriikliku korra kohaselt viivitamata üldsusele ja artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustele ning tagavad, et üldsusele ja artikli 6 lõikes 1 osutatud asutustele on kättesaadav järgmine teave, võttes vajaduse korral arvesse artikli 8a lõikes 3 osutatud juhtumeid:

a) otsuse sisu ja sellele lisatud tingimused, nagu on osutatud artikli 8a lõigetes 1 ja 2;

b) otsuse aluseks olevad peamised põhjused ja kaalutlused, sealhulgas teave üldsuse osalemise kohta. See hõlmab ka kokkuvõtet konsultatsioonide tulemustest ja artiklite 5–7 kohaselt kogutud teavet ning seda, kuidas neid tulemusi, eelkõige artiklis 7 osutatud mõjutatavalt liikmesriigilt saadud kommentaare, on arvesse võetud või muul viisil käsitletud.

2. Pädevad asutused teavitavad kõiki liikmesriike, kellega on artikli 7 kohaselt nõu peetud, ning edastavad neile käesoleva artikli lõikes 1 osutatud teabe.

Asjaomased liikmesriigid tagavad, et see teave tehtaks nende territooriumi asjaomasele üldsusele nõutaval viisil kättesaadavaks.“

16. Selle direktiivi artikli 11 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid tagavad, et kooskõlas siseriikliku õigussüsteemiga oleks asjaomasel üldsusel:

a) kellel on küllaldane huvi või teisel juhul;

b) kelle õigust on kahjustatud, kui liikmesriigi menetlusseadus seab selle eeltingimuseks,

juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus või mõnes muus sõltumatus ja erapooletus organis, mis on seaduslikult asutatud, et vaidlustada otsuste, seaduste ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega.

2. Liikmesriigid määravad kindlaks, mis etapis võib otsuseid, seadusi või tegevusetust vaidlustada.“

17. Keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisa „Artikli 4 lõikes 1 osutatud projektid“ on punktis 19 mainitud „[p]ealmaakaevandami[st] aladel pindalaga üle 25 hektari või turba kaevandami[st] aladel pindalaga üle 150 hektari“ ning selle punktis 24 „[k]äesolevas lisas loetletud projektide mis tahes muudatus[i] või laiendami[st], kui niisugune muudatus või laiendamine ise ei ületa käesolevas lisas sätestatud võimalikke künniseid“.

18. Selle direktiivi II lisas „Artikli 4 lõikes 2 osutatud projektid“ on punkti 2 alapunktis a mainitud „[p]ealmaakaevandami[st] ja turba kaevandami[st] (I lisaga hõlmamata projektid)“, punkti 2 alapunktis e „maapealse[i]d tööstusrajatis[i] söe, nafta, maagaasi ja maakide ning bituminoosse kilda väljamiseks“ ning punkti 13 alapunktis a „[j]uba loa saanud või valminud või käimasolevate I või käesolevas lisas loetletud projektide muutmi[st] või laiendami[st], kui see võib keskkonda oluliselt kahjustada (I lisaga hõlmamata muudatus või laiendus)“.

B. Poola õigus

1. Keskkonnateabe seadus

19. 3. oktoobri 2008. aasta seaduse keskkonda ja selle kaitsmist, üldsuse osalemist keskkonnakaitses ja keskkonnamõjude hindamist käsitleva teabe kättesaadavaks tegemise kohta (ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko) (Dz. U. nr 199, jrk nr 1227; edaspidi „keskkonnateabe seadus“) § 72 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:

„1. Otsus keskkonnatingimuste kohta tehakse enne, kui saadakse:

[…]

4) […] luba mineraalide kaevandamiseks maardlates […];

[…]

2. Keskkonnatingimuste otsuse nõuet ei kohaldata muudatustele, mis puudutavad:

[…]

2) kaevandamisluba või lõike 1 punktides 4 ja 5 nimetatud otsust, sealhulgas:

[...]

k) pruunsöe kaevandamise loa kehtivusaja ühekordne pikendamine kuni kuus aastat, kui kaevandamisloa pikendamise põhjuseks on maardla mõistlik haldamine ja selle loa ulatust ei laiendata;

[…]“

2. Kaevandamisseadustik

20. 9. juuni 2011. aasta seaduse, millega kehtestatakse geoloogia‑ ja kaevandusseadustik, (ustawa Prawo geologiczne i górnicze; Dz. U. nr 163, jrk nr 981; edaspidi „kaevandamisseadustik“) §‑s 33 on nähtud ette:

„[…] Kui enne loa andmist tehti otsus, millega määrati kindlaks keskkonnakaitsetingimused ja seda menetluse kohaselt, milles osaleb üldsus, ei kohaldata sätteid, mis käsitlevad avalik-õiguslike organisatsioonide osalemist, loa andmise menetluse suhtes.“

3. Haldusmenetluse seadus

21. 30. augusti 2002. aasta haldusmenetluse seaduse (ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi) (Dz. U. nr 150, jrk nr 1270) § 50 lõikes 1 on sätestatud:

„Kaebuse esitamise õigus on igal isikul, kellel on õiguslik huvi, prokuratuuril, ombudsmanil, laste ombudsmanil ja igal avalik-õiguslikul asutusel oma seadusliku tegevuse raames asjades, mis puudutavad kolmandate isikute huve, kui nad osalesid haldusmenetluses.“

22. Poola Vabariik mainib oma kostja vastuses eelmistes punktides viidatud õigusaktide muudatusi, mis tehti 30. märtsi 2021. aasta seadusega, millega muudetakse keskkonnateabe seadust. Nende muudatuste eesmärk on võimaldada asjaomasel üldsusel paremini kasutada keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 11 ette nähtud õigusi. See üldsus võib nüüd saada teavet teatavate otsuste tegemise kohta, ilma et peaks pöörduma organi poole, kes need tegi. Üldsus on väidetavalt saanud uusi õigusi esitada kaebus lubade peale, mis on antud pärast keskkonnatingimusi puudutavat menetlust ja otsust, milles ta osales. Kaevandusseadustiku § 33 muudeti väidetavalt selleks, et neid uusi keskkonnateabe seadusest tulenevaid õigusi kohaldataks ka loa andmise menetluse suhtes, mida selle seadustiku alusel läbi viiakse ja millele eelnes keskkonnatingimuste otsus.

III. Vaidluse taust ja kohtueelne menetlus

23. Turówi pruunsöe pealmaakaevandus asub Poola territooriumil Tšehhi Vabariigi ja Saksamaa Liitvabariigi piiri lähedal.

24. Pädevad Poola ametiasutused andsid 27. aprillil 1994 loaga nr 65/94 PGE Elektrownia Bełchatów S.A.‑le, hiljem PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (edaspidi „ettevõtja“), kaevandamisloa selle kaevanduse käitamiseks 26 aastaks, s.o kuni 30. aprillini 2020.

25. Ettevõtja palus 2. märtsil 2015 Wrocławi (Poola) keskkonnakaitse piirkondlikul direktoril teha keskkonnatingimuste otsus selleks, et saaks viia ellu projekti, mida määratleti kui Turówi pruunsöesoone käitamise pikendamist 2044. aastani. Nii Tšehhi Vabariik kui ka Saksamaa Liitvabariik osalesid menetluses, mille see taotlus esile kutsus.

26. Ettevõtja esitas 24. oktoobril 2019 keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k alusel taotluse pikendada kaevandamisluba kuue aasta võrra.

27. Wrocławi keskkonnakaitse piirkondlik direktor võttis 21. jaanuaril 2020 vastu teatavate projektide keskkonnamõju hindamise otsuse (edaspidi „keskkonnamõju hindamise otsus“) ja tunnistas 23. jaanuaril 2020 selle otsuse viivitamatult täitmisele pööratavaks. Ettevõtja lisas 24. jaanuaril 2020 keskkonnamõju hindamise otsuse 24. oktoobril 2019 esitatud kaevandamisloa pikendamise taotlusele.

28. Poola Vabariigi kliimaminister andis 20. märtsi 2020. aasta otsusega pruunsöe kaevandamise loa kuni 2026. aastani (edaspidi „otsus 2026“).

29. Mitu Tšehhi Vabariigi isikut, sh valitsusvälist organisatsiooni, esitasid vaided või kaebused eelmises kahes punktis nimetatud otsuste peale.

30. Kuna Tšehhi Vabariik leidis, et Poola Vabariik on selle loa andmisel mitmes aspektis rikkunud liidu õigust, pöördus ta 30. septembril 2020 ELTL artikli 259 alusel komisjoni poole.

31. Poola Vabariik edastas 30. oktoobril 2020 oma seisukohad. Mõlema liikmesriigi suulised seisukohad kuulati ära komisjoni korraldatud arutelul 13. novembril 2020.

32. Komisjon esitas 17. detsembril 2020 põhjendatud arvamuse, milles ta heitis Poola Vabariigile ette mitut liidu õiguse rikkumist. Täpsemalt leidis komisjon, et kuna liikmesriik võttis vastu keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k, mis võimaldab pikendada pruunsöe kaevandamise luba kuue aasta võrra, ilma et viidaks läbi keskkonnamõju hindamist, on ta rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2.

33. 28. aprillil 2021 tehti otsus pikendada loa nr 65/94 kehtivust kuni 2044. aastani (edaspidi „otsus 2044“).

IV. Menetlus Euroopa Kohus ja poolte nõuded

34. Tšehhi Vabariik esitas 26. veebruaril 2021 liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Poole Vabariik palub jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.

35. Kui Tšehhi Vabariik esitas ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, kohustas Euroopa Kohtu asepresident 21. mai 2021. aasta kohtumäärusega( ) Poola Vabariiki lõpetama viivitamata ja kuni kohtuotsuse kuulutamiseni kohtuasjas C‑121/21 pruunsöe kaevandamine Turówi kaevanduses.

36. Euroopa Kohtu president andis 1. juuli 2021. aasta otsusega komisjonile loa astuda menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.

37. Euroopa Kohtu president rahuldas 14. juuli 2021. aasta otsusega Poola Vabariigi taotluse kohaldada selle hagi suhtes Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 133 ette nähtud kiirendatud menetlust.

38. Euroopa Kohtu kantselei 20. juuli 2021. aasta kirjadega kodukorra artikli 62 lõikes 1 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames paluti Poola Vabariigil võtta seisukoht komisjoni põhjendatud arvamuse kohta ning sellel institutsioonil paluti esitada see arvamus kohtumenetluse keeles, st poola keeles ning võtta seisukoht teatavate nõuete kohta hagiavalduses. Nende palvete adressaadid vastasid nõuetekohaselt.

39. Euroopa Kohtu asepresident, kellele Tšehhi Vabariik esitas ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, mõistis 20. septembri 2021. aasta kohtumäärusega( ) Poola Vabariigilt komisjonile välja sunniraha 500 000 eurot päevas alates selle kohtumääruse teatavakstegemisest nimetatud liikmesriigile kuni kuupäevani, mil viimane Euroopa Kohtu asepresidendi 20. mai 2021. aasta kohtumääruse täidab. Sama otsusega jättis asepresident rahuldamata Poola Vabariigi kodukorra artikli 163 alusel esitatud taotluse see kohtumäärus tühistada.

40. Kohtuistung toimus 9. novembril 2021 nõuetekohaselt esindatud Tšehhi Vabariigi, Poola Vabariigi ja komisjoni osavõtul.

41. Kui Tšehhi Vabariigile esitati kohtuistungil selle kohta küsimus, täpsustas ta, et ei loobu oma nõudest, mis puudutab väidetavate rikkumiste lõpetamist.

V. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

42. Enne Tšehhi Vabariigi väidete ükshaaval analüüsimist pean vajalikuks meenutada ühiseid sätteid, mis reguleerivad ELTL artiklites 258 ja 259 kirjeldatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, mille eesmärk on lasta tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine.( ) Selles küsimuses tuleb märkida, et hoolimata menetluslikul tasandil eksisteerivatest erinevustest konkreetsetes aspektides, mis sõltuvad hagejast, kes liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitas – kas see on komisjon või liikmesriik –, on olemas ühised sätted, mida menetlusosaliste suhtes ilma eranditeta kohaldatakse ning mille hulgas on tõendamiskoormist käsitlevad sätted ja need, mis puudutavad kuupäeva, mis võetakse rikkumise konkreetsel juhul esinemise hindamisel aluseks.

43. Nende sätete mainimine tundub mulle eriti asjakohane käesoleva analüüsi raames, arvestades seda, et käesoleva kohtuasja faktilised asjaolud on keerukad ning et rikkumised, millele Tšehhi Vabariik viitab, puudutavad suurt hulka Poola õiguskorra aspekte, st õigusaktide vastuvõtmist, aga ka haldusotsuste tegemist – aspektid, mida on aja jooksul muudetud. Niisuguste ühiste sätete kohaldamise eesmärk on tagada see, et analüüsitakse täpselt ja ühetaoliselt riigisiseste õigusaktide vastavust liidu õigusele, mille esimust kõik liikmesriigid on kohustatud austama.( )

1. Tõendamiskoormist käsitlevad õigusnormid liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames

44. Et menetlust Euroopa Kohtus ELTL artiklites 258 ja 259 kirjeldatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames iseloomustab võistlevuse põhimõte, peab hageja väidetava rikkumise olemasolu tõendama, esitades Euroopa Kohtule teabe, mida viimane selle rikkumise esinemise kontrollimiseks vajab. Menetluslikult ei tohi seega teha mingit vahet, mis puudutab nende kahe aluslepingutes ette nähtud korra käsitamist.( )

45. Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 120 punktist c ja seda sätet käsitlevast kohtupraktikast, et hagiavalduses peab olema selgelt ja täpselt märgitud hagi ese ja see peab sisaldama lühiülevaadet väidetest, et võimaldada kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on hagi aluseks, peavad ühtselt ja arusaadavalt järelduma hagiavalduse tekstist endast ning haginõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata.( ) Seevastu kostjast liikmesriigi ülesanne on end esitatud andmete ja nendest tulenevate järelduste vastu sisuliselt ja üksikasjalikult kaitsta.( )

46. Argumente, mille menetlusosalised on käesolevas kohtuasjas esitanud, on seega rangelt analüüsitud, lähtudes tõendamiskoormist käsitlevatest õigusnormidest, mida ma eelmises punktis täpsustasin.

2. Kuupäev, mis rikkumise esinemise hindamisel aluseks võetakse

47. Teine oluline aspekt, mida analüüsi raames tuleb arvestada, puudutab kuupäeva, mis rikkumise esinemise hindamisel aluseks võetakse. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ilmneb, et mis puudutab ELTL artiklis 258 ette nähtud menetlust, siis aluseks võetakse kuupäev, mil möödub tähtaeg, mille komisjon on põhjendatud arvamuses selle sätte kohaselt kindlaks määranud. Vajadus tugineda rikkumise esinemise hindamisel niisugusele aluseks võetavale kuupäevale on eriti ilmne siis, kui juhtumi asjaolud on menetluse käigus edasi arenenud, väga sageli rikkumise toime pannud liikmesriigi sekkumise tulemusena, näiteks seeläbi, et muudeti riigisiseseid õigusakte, mida peeti liidu õigusega vastuolus olevaks.

48. Tuleb teha kindlaks kuupäev, mis võetakse aluseks menetluse teatavas etapis, vältimaks seda, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi muutub niisuguse asjaolude muutumise tõttu esemetuks. Vajadus määrata selgelt kindlaks vaidluse ese on ilmne, kui võtta arvesse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi eesmärki, milleks on võimaldada Euroopa Kohtul tuvastada, et liikmesriik on rikkunud liidu õigust. Lisaks on niisugusel lähenemisel see eelis, et see tagab, et järgitakse liikmesriikide menetluslikke õigusi, kui komisjon sekkub, et teha niisugusele liidu õiguse rikkumisele lõpp – mis oleks raske, kui liikmesriigid oleksid oma kaitse puhul kohustatud võtma seisukoha vaidluse eseme igasuguse muutuse kohta, mille on tekitanud asjaolude muutumine.

49. On ilmne, et selle kohtupraktika otsene kohaldamine ELTL artiklis 259 ette nähtud menetluse suhtes ei ole mõeldav, sest menetluse kutsub esile liikmesriik ise, mitte komisjon. Tekib seega küsimus, milline kuupäev võetakse liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemise hindamisel niisuguse menetluse raames aluseks. Selles küsimuses tuleb märkida, et viimati viidatud artikli teises lõigus ette nähtud eelnev pöördumine komisjoni poole kujutab endast menetluslikku nõuet, mis tuleb täita, et saaks hiljem esitada hagi Euroopa Kohtule. Ei tohi nimelt unustada, kui tähtis see menetluslik etapp on, võttes arvesse selle õiguslikke tagajärgi, st komisjoni kohustust kuulata ära mõlemad pooled, kes peavad esitama oma kirjalikud ja suulised seisukohad, ning et sellest alates hakatakse arvestama kolmekuulist tähtaega, mille lõpul võib liikmesriik pöörduda Euroopa Kohtu poole juhul, kui komisjon ei ole esitanud oma põhjendatud arvamust.

50. Mulle näib, et võistlevuse põhimõtte järgimine, mis seda menetluse etappi iseloomustab – nagu näitab sõnaselgelt selle artikli kolmas lõik – nõuab, et hagejast liikmesriik esitab kõik väited, mis põhinevad liidu õiguse väidetaval rikkumisel, ja kõik vastavad tõendid juba oma komisjoni poole pöördumise kirjas. Lisaks peab sellest selgelt ilmnema, et hagejast liikmesriik kavatseb esitada ELTL artikli 259 alusel hagi, mitte lihtsalt paluda komisjonil algatada menetlus ELTL artikli 258 alusel. Eelnevast tuleneb, et vaidluse ese määratakse kindlaks selles etapis.( )

51. Et esiteks ei ole hagejast liikmesriik seotud sellega, mida komisjon oma põhjendatud arvamuses tuvastas, ning teiseks ei ole ta kohustatud läbima menetluse teisi etappe – erinevalt komisjonist ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames –, tundub mulle loogiline määrata kuupäev, mil hagejast liikmesriik komisjoni poole pöördus, selleks kuupäevaks, mis võetakse rikkumise esinemise hindamisel menetlusõiguse tähenduses aluseks.( ) Euroopa Kohtu praktika kohaldamine analoogia alusel, võttes samas arvesse ELTL artiklis 259 ette nähtud menetluse eripärasid, näib mulle seda asjakohasem, et niisugune lähenemine on nõutav nendesamade kaalutluste seisukohast, mis käsitlevad ELTL artiklis 258 kirjeldatud menetlust ja on esitatud eelmistes punktides, st vajaduse tõttu määrata piisavalt täpselt kindlaks vaidluse ese, olenemata asjaolude võimalikust muutusest, ja kohustuse tõttu austada liikmesriikide menetluslikke õigusi.

52. Eespool esitatud põhjustel tundub mulle, et käesoleva vaidluse ese peab piirduma põhimõtteliselt regulatiivse ja haldusliku olukorraga, mis eksisteeris hetkel, mil Tšehhi Vabariik komisjoni poole pöördus. See ei välista, et asjakohaseks võib pidada teatavaid sellest kuupäevast hilisemaid faktilisi asjaolusid. Pean siiski vajalikuks meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on niisugune hilisemate faktiliste asjaolude arvessevõtmine võimalik ainult erandkorras, st juhul kui need faktilised asjaolud on sama laadi nagu etteheidetav tegevus ega muuda sisuliselt etteheidetava asjaolu olemust.( ) See kohtupraktika rajaneb loogiliselt argumendil, et liikmesriik ei saa liidu õiguse rikkumisel põhinevast hagist kõrvale hiilida mingi formaalse trikiga, st muutes õigusakte või võttes vastu uue otsuse, mis siiski sisaldab edasi samu liidu õigusega vastuolus olevaid asjaolusid.

B. Esimene väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1, 2, 4 ja 6, artikli 5 lõikeid 1 ja 2 ning artikleid 6–9 (pruunsöe kaevandamise loa pikendamine kuueks aastaks keskkonnamõju hindamist läbi viimata)

1. Poolte argumendid

53. Esimese väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et kuna keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktiga k on välistatud keskkonnamõju igasugune hindamine juhul, kui kaevandamisluba pikendatakse ühekordselt kuue aasta võrra, on sellega rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikeid 1 ja 2, sest selle kohaselt on niisugune pikendamine lubatud, võtmata ette kas keskkonnamõju täielikku hindamist või nn „eelneva kontrollimise“ menetlust, mis on nendes sätetes ette nähtud. Lisaks toob niisugune hindamise puudumine kaasa selle, et asjaomane üldsus ning vastaval juhul naaberliikmesriigid, kelle territooriumi projekt võib puudutada, ei saa selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4–6 ning artiklites 5–9 ette nähtud menetlustes osaleda.

54. Nimetatud liikmesriigi sõnul on seda Poola õigusnormi ilmselgelt kasutatud selleks, et pikendada lube, mis anti pruunsöe kaevandamiseks kahes teises kaevanduses Poolas. See oli tegelikult aluseks pruunsöe Turówis kaevandamise loale kuni 2026. aastani.

55. Poola Vabariik arvab, et see väide on muutunud esemetuks, sest 28. aprillil 2021 tehti otsus 2044. Selle kestuse tõttu ei oleks seda saanud teha keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k alusel. Lisaks tehti otsus 2044 keskkonnamõju hindamise otsuse põhjal, mille ettevõtja oma taotlusele lisas.

56. Kostjast liikmesriigi sõnul on see väide lisaks ilmselgelt põhjendamatu. Esiteks leiab see riik, et hagiavalduses esitatud nõuetest ilmneb, et hagi ulatus on piiratud pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa kehtivuse küsimusega ja puudutab seega Poola õiguse vastuolu keskkonnamõju hindamise direktiiviga ainult osas, milles seda õigust kohaldati konkreetselt selle loa raames.

57. See liikmesriik kinnitab, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k ei kohaldatud selle loa vastuvõtmisel, sest loa andnud asutusel oli selle loa andmisel kohustus võtta arvesse keskkonnamõju hindamise otsust võimaluse tõttu, et kõnesolev projekt mõjutab oluliselt keskkonda, nagu see asutus selle loa põhistuses selgitas.

58. Poola Vabariik märgib selles küsimuses, et Poola õiguses on „teostusloa“ andmine keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses menetlus, mis sisaldab mitut etappi, sh keskkonnatingimuste otsuse tegemine. See viimane otsus on siduv organitele, kes teevad hilisemaid investeerimisotsuseid. See on otseselt siduv ka ettevõtjale, nagu ka luba ise, ning seega – vastupidi eeldusele, millest lähtub Tšehhi Vabariik, – ei ole vaja, et see oleks lisatud sellesse teostusloasse.

59. Käsitletaval juhul tehti keskkonnamõju hindamise otsus, mida ettevõtja oli palunud, et viia ellu projekt, mida määratleti kui pruunsöesoone käitamise jätkamist Turówi kaevanduses kuni 2044. aastani, 21. jaanuaril 2020 keskkonnamõju hindamise direktiivis ette nähtud üldsusega konsulteerimiste ja üldsuse osalemise tulemusena. 24. jaanuaril 2020 lisati see taotlusele pikendada kaevandamisluba kuue aasta võrra. Loa andmine lühemaks ajaks kui keskkonnamõju hindamise otsuses ette nähtud periood on Poola õiguses aga lubatud ning on lisaks kooskõlas põhimõttega a maiori ad minus. Seega eelnes pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmisele keskkonnamõju hindamine ning järelikult ei kaasnenud sellega nende keskkonnamõju hindamise direktiivi sätete rikkumist, millele on esimeses väites tuginetud.

2. Õiguslik hinnang

a) Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine

60. Oma esimese väitega tugineb Tšehhi Vabariik konkreetselt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumisele sellega, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktiga k on välistatud keskkonnamõju hindamine kaevandamisloa pikendamise korral ühekordselt kuue aasta võrra.

61. Kohe alguses tuleb täpsustada, et see väide puudutab õigusakti vastuvõtmist, mitte halduspraktikat. Seega vastupidi Poola Vabariigi vihjele ei puuduta see eelmises punktis mainitud õigusliku aluse kohaldamist konkreetse juhtumi suhtes. Tema argument, et see väide on ilmselgelt põhjendamatu, sest seda riigisisest sätet ei kohaldatud pruunsöe Turówis kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmisel, tundub mulle seega asjakohatu.

62. Selle väite analüüsi keskmes on pigem õiguslik küsimus, kas liikmesriik võib õigusloome teel lubada pädevatel asutustel hoiduda võtmast teatavat hulka haldusmeetmeid, mis on seotud loa andmisega kaevandamisprojektidele. Sellele küsimusele vastamiseks on vaja kõigepealt selgeks teha, kas liidu õigus ja käsitletaval juhul keskkonnamõju hindamise direktiiv kohustab liikmesriiki võtma niisuguseid haldusmeetmeid. Jaatava vastuse korral on liikmesriik kahtlemata oma kohustusi rikkunud.

63. Selles küsimuses tuleb meenutada, et „projektide“ puhul keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses tuleb enne neile teostusloa andmist hinnata vastavalt selle direktiivi artikli 2 lõikele 1 nende keskkonnamõju, kui need võivad oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada keskkonda. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 1 ei ole nimelt nõutud, et iga projekti suhtes, mis võib oluliselt mõjutada keskkonda, kohaldataks selles direktiivis ette nähtud hindamismenetlust, vaid ainult nende suhtes, mida on mainitud selle direktiivi artiklis 4, milles on nimetatud selle I ja II lisas loetletud projekte.

64. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikest 1 koostoimes artikli 4 lõikega 1 tuleneb, et projektid, mis kuuluvad selle direktiivi I lisa kohaldamisalasse, kujutavad juba oma olemuselt endast märkimisväärset ohtu keskkonnale ja nende puhul tuleb kindlasti hinnata nende keskkonnamõju. Selles kontekstis on vaja kõigepealt märkida, et selle direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis c on viidatud mõistele „teostusluba“, mis on selles määratletud kui „pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks“. Teiseks tuleb juhtida tähelepanu, et I lisa punktis 19 on mainitud „pealmaakaevandusi pindalaga üle 25 hektari“, st kaevandusi, mille pindala sarnaneb Turówi kaevanduse pindalale. Selle lisa punkt 24 on analüüsis oluline, sest selles on nähtud ette, et eespool nimetatud hindamismenetlust tuleb kohaldada „[k]äesolevas lisas loetletud projektide mis tahes muudatus[e] või laiendami[se suhtes], kui niisugune muudatus või laiendamine ise ei ületa käesolevas lisas sätestatud võimalikke künniseid“ (kohtujuristi kursiiv). Teiste sõnadega ei ole keskkonnamõju hindamise direktiivis piirdutud sellega, et on kehtestatud nõue viia läbi keskkonnamõju hindamine, kui tuleb anda esialgne teostusluba projektile, vaid seda nõutakse ka siis, kui tehakse teatavaid sellega seotud otsuseid.

65. Keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkt k – mida käsitleb esimene väide – võib kuuluda keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisa punkti 24 kohaldamisalasse, sest see riigisisene õigusnorm puudutab kaevandamisloa pikendamist. Tekib seega küsimus, kas niisugust „loa pikendamist“ võib mõista kui „projekti laiendamist“ keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses. Põhimõtteliselt võib lihtsa grammatilise tõlgendamise põhjal terminit „laiendamine“ mõista kui teatava projekti „territoriaalse ulatuse suurendamist“, aga ka kui „pikendamist ajas“.

66. Minu arvates tuleb sellele küsimusele selgelt vastata jaatavalt. Nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses Inter-Environnement Wallonie ja Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen( ), kuuluvad meetmed, mis toovad kaasa selle, et projektile antud teostusluba pikendatakse, ja mida oli nimetatud juba keskkonnamõju hindamise direktiivi I lisas, selle lisa punkti 24 kohaldamisalasse. Sellest kohtuotsusest ilmneb, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud õigusnormi kohaldatakse isegi siis, kui asjaomase loa kestust ei pikendata rohkem kui kuue aasta võrra,( ) nagu see on just kõnesolevates Poola õigusaktides nimetatud juhul. Sellest järeldub, et kaevandamisloa ühekordne pikendamine kuue aasta võrra kujutab endast projekti, mille puhul tuleb vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikele 1 hinnata, milline on selle mõju keskkonnale.

67. Eelneva põhjal tuleb tuvastada, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 punkt k ei ole liidu õigusega kooskõlas, sest selles riigisiseses õigusnormis on nähtud ette täpselt vastupidine sellele, mida nõuab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 1.

68. Seejärel tuleb analüüsida, kas esineb ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 rikkumine.

69. Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et see säte sisaldab viidet II lisale, milles on punkti 2 alapunktis a projektide hulgas, mille keskkonnamõju võib hinnata, mainitud „pealmaakaevandamist“, kui tegemist on „I lisaga hõlmamata projektidega“. Nagu ma aga juba selgitasin, on samasuguse pindalaga kaevandusi nagu Túrowi kaevandus nimetatud juba I lisas. Seega kuulub seda liiki kaevandus juba keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaldamisalasse, mis toob kaasa selle, et vähemalt selle kaevandustekategooria puhul on direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaldamine välistatud.

70. See märgitud, näib keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 2 mulle siiski asjakohane, mis puudutab alla I lisa punktis 19 nimetatud suuruse jäävaid kaevandusi, st väiksemaid kui 25 hektari suuruseid kaevandusi. Tundub, et kõnesolevate Poola õigusaktide eesmärk on reguleerida ka väiksema pindalaga projektide haldamist. Selles kontekstis tuleb märkida, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkt k on esiteks sõnastatud üsna üldiselt, mis puudutab keskkonnamõju hindamise kohustusest vabastatud projektiliike, ning teiseks ei ole selles sugugi samamoodi nagu keskkonnamõju hindamise direktiivis eristatud projekte, mida tuleb, ja projekte, mida saab ehk niiviisi hinnata. Analüüsi selles etapis on seega vaja asuda seisukohale, et selle riigisisese sätte kohaldamisala on väga lai.

71. Teiseks tuleb märkida, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 2 lubab sõnaselgelt liikmesriikidel endal kindlaks teha, kas asjaomase projekti puhul tuleb hinnata selle keskkonnamõju.( ) Vastavalt selle direktiivi põhjendusele 9, [ei tarvitse m]uud liiki projektidel“, st II lisas loetletud projektidel „alati olla olulist keskkonnamõju“, mis tähendab, et neid projekte hinnatakse ainult siis, „kui liikmesriigid leiavad, et need avaldavad keskkonnale tõenäoliselt olulist mõju“ (kohtujuristi kursiiv). Nagu ilmneb direktiivi artikli 4 lõikest 2, teevad liikmesriigid selle kindlaks iga üksikjuhtumit eraldi analüüsides või liikmesriigi kindlaks määratud künniste või kriteeriumide põhjal. Liikmesriigid võivad otsustada kohaldada mõlemat mainitud menetlust. Artikli 4 lõikes 3 on nõutud, et üksikjuhtumeid uurides või künniseid või tingimusi kehtestades võetakse arvesse asjakohaseid III lisas sätestatud valikutingimusi. Need märkused näitavad selgelt, et liikmesriikidel on selle sätte riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel märkimisväärne kaalutlusruum.

72. Siinses kontekstis ei tohi siiski unustada, et kuigi keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 on pädevale asutusele jäetud mõningane vabadus ise otsustada, kas teatava projekti puhul tuleb hinnata selle keskkonnamõju või mitte, ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast( ), et sellel kaalutlusõigusel on piirid, mille seab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 1 sätestatud kohustus teha enne teostusloa andmist „mõju-uuring“ keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivate projektide puhul. Seega ületab liikmesriik, kes määrab kriteeriumid ja künnised kindlaks, võtmata arvesse projektide asukohta, või kes määrab need kindlaks niisugusel tasemel, et praktikas on terve projektiliik juba ette vabastatud kohustusest viia läbi mõju hindamine, oma kaalutlusruumi.

73. Euroopa Kohtu sõnul ei piisa ainuüksi asjaolust, et liikmesriigil on kaalutlusruum, et välistada teatava projekti puhul hindamismenetlus keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses. Kui oleks teisiti, võiksid liikmesriigid kaalutlusruumi, mis on neile keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 jäetud, kasutada selleks, et konkreetne projekt jääks väljapoole hindamiskohustust, ehkki oma laadi, mahu või asukoha tõttu võib projekt oluliselt mõjutada keskkonda. Seega ükskõik missugune ka ei oleks meetod, mille liikmesriik valib, et teha kindlaks, kas konkreetse projekti puhul on hindamine vajalik või mitte, st kas konkreetse projekti puhul on see ette nähtud õigusaktidega või osutub vajalikuks projekti individuaalse hindamise tulemusena, ei tohi see meetod kahjustada keskkonnamõju hindamise direktiivi eesmärki, mille kohaselt ei peaks ükski projekt, millel on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju selle direktiivi tähenduses, hindamisest kõrvale jääma, välja arvatud juhul, kui teatavat kõrvalejäetud projekti võiks üldise kontrolli alusel pidada selliseks, mis keskkonnale tõenäoliselt mõju ei avalda.( )

74. Need kaalutlused on veelgi õigemad riigisiseste meetmete puhul, mis puudutavad terveid projektide kategooriaid. Konkreetsemalt on Euroopa Kohus leidnud, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikega 2 ei ole antud liikmesriikidele õigust „välistada üldiselt ja lõplikult“ hindamise võimalus ühe või mitme selles sättes esitatud projektikategooria puhul, sest kõnesolevate kriteeriumide ja/või künniste eesmärk ei ole vabastada juba ette hindamiskohustusest mõned II lisas loetletud projektide kategooriad tervikuna, mille elluviimist liikmesriigi territooriumil võidakse kavandada, vaid ainult hõlbustada projekti konkreetsete omaduste hindamist selleks, et teha kindlaks, kas projekti puhul on see kohustus.( )

75. Siinses kontekstis tekib seega küsimus, kas kõnesolevad Poola õigusaktid nõuavad niisugust „mõju-uuringut“, nagu on nähtud ette Euroopa Kohtu praktikas, kui niisugune lähenemine tundub õigustatud, võttes arvesse teatavate projektide omadusi, ja konkreetsemalt nende laadi, mahu või asukoha tõttu. Leian, et sellele küsimusele tuleb selgelt vastata eitavalt, sest keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k kohaldatakse ilma diskrimineerimiseta kõikide kaevanduste suhtes. Et selle riigisisese õigusnormiga on kõik kaevandused üldiselt ja lõplikult vabastatud niisuguse „mõju-uuringu“ kohustusest, ilma et võetaks nõuetekohaselt arvesse iga projekti omadusi, mis võivad oluliselt mõjutada keskkonda, tuleb seda õigusnormi pidada sätteks, mis on vastuolus keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikest 2 koostoimes artikli 2 lõikega 1 – niisugusena, nagu neid on tõlgendatud kohtupraktikas, – tulenevate nõuetega.

76. Seda tuleb tuvastada ka näilise võimatuse kohta kohaldada kaevanduste suhtes, mis kuuluvad „muud liiki“ projektide hulka keskkonnamõju hindamise direktiivi põhjenduse 9 tähenduses, kas individuaalset hindamist või hindamist sobivate künniste või valikukriteeriumide abil – nagu on nähtud ette selle direktiivi artikli 4 lõike 2 punktides a ja b –, et teha kindlaks, kas II lisas nimetatud projektide puhul tuleb hinnata nende keskkonnamõju. Pean vajalikuks rõhutada, et eespool viidatud Poola õigusnorm vabastab pädevad asutused kohustusest teha see kindlaks kõikide kaevanduste puhul, võimaldamata neil siiski arvesse võtta iga juhtumi eripära. On niisiis ilmne, et selline jäik ja iga kaevandusega kaasnevaid keskkonnaprobleeme ebapiisavalt arvestav lähenemine ei saa kujutada endast keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 nõuetekohast ülevõtmist õigusaktidesse.

77. Tuleb seega järeldada, et Poola Vabariik on ületanud kaalutlusruumi, mis tal keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõike 2 alusel koostoimes artikli 2 lõikega 1 on, sest riigisiseste õigusaktidega ei ole järgitud menetlusi, mis on nähtud ette selle direktiivi II lisa kohaldamisalasse kuuluva kaevanduse keskkonnamõju hindamiseks.

78. Eelnevates punktides esitatud põhjustel arvan, et Poola Vabariik on keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k vastuvõtmisega rikkunud ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõiget 2.

b) Menetluslike nõuete rikkumine keskkonnamõju hindamise alal

79. Asjaolu, et käesolevas analüüsis on tuvastatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine, tekitab paratamatult küsimuse, kuidas käsitada seda väidet õiguslikust seisukohast, sest selles on viidatud ka direktiivi artikli 5 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 6–9 rikkumisele. Selles küsimuses tuleb meenutada, et nendes õigusnormides on sätestatud menetlusnormid, mida liikmesriigid peavad järgima, kui nad viivad I lisas loeteletud projektide puhul läbi keskkonnamõju hindamise. Konkreetsemalt on tegemist muu hulgas arendaja kohustusega valmistada ette ja esitada hindamisaruanne, kohustusega konsulteerida asutustega, keda projekt võib puudutada, ja tagada üldsuse juurdepääs teabele projekti kohta, sh otsuste tegemise protsessi kohta.

80. Arvan nagu ka komisjon, et see, kui tuvastatakse, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohustust hinnata projekti puhul selle keskkonnamõju, hõlmab loogiliselt nende konkreetsete menetluslike nõuete järgimata jätmist, millele niisugune hindamine peab vastama. Mulle näib, et see ilmneb ka Tšehhi Vabariigi hagiavalduse hoolikal lugemisel, sest neid õigusnorme, milles on sätestatud niisuguse hindamise menetluslikud nõuded, on ilmselgelt mainitud ainult täielikkuse huvides.

81. Pealegi pean vajalikuks märkida, et keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunktis k on piirdutud sellega, et on vabastatud teatav kaevandamistegevus üldiselt liidu õigusega kehtestatud kohustusest viia läbi keskkonnamõju hindamine, puudutamata siiski konkreetseid kohustusi, mis on seotud hindamismenetlusega ning sätestatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõigetes 1 ja 2 ning artiklites 6–9, – mis oleks võinud õigustada eraldi vastavuse analüüsi, lähtudes igast eespool viidatud sättest. Niisugune lähenemine ei tundu mulle aga olevat vajalik käsitletaval juhul, sest sellise vastavuse analüüsi tingimused ei ole selgelt täidetud.

82. Et õigusnormid, millele Tšehhi Vabariik viitab, sisaldavad peamiselt menetluslikke nõudeid, mida tuleb keskkonnamõju hindamise raames järgida, tuleb seepärast järeldada, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 rikkumine toob paratamatult kaasa nende menetluslike nõuete rikkumise.

c) Hagi esitamisest hilisemad muudatused õigusaktides

83. Ammendavuse huvides tuleb juhtida tähelepanu hiljutistele muudatustele Poola õigusaktides, eelkõige keskkonnateabe seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k tühistamisele. Nagu märgib komisjon oma 13. augusti 2021. aasta seisukohtades, tundub, et tulevikus ei ole pruunsöe kaevandamise loa ühekordne pikendamine kuue aasta võrra Poola õigusaktide järgi võimalik, kui eelnevalt ei ole viidud läbi keskkonnamõju hindamist. Komisjoni esitatud teabe põhjal analüüsib ta praegu, kas see õigusaktide muudatus võib teha lõpu keskkonnamõju hindamise direktiivi väära kohaldamise juhtumitele, mis tulenevad eespool viidatud seaduse § 72 lõike 2 punkti 2 alapunkti k kohaldamisest.

84. Selles küsimuses piisab, kui märkida, et kuna õigusaktide muudatused võeti vastu 2021. aasta juulis, st pärast seda, kui Tšehhi Vabariik komisjoni poole pöördus, ei saa neid käesolevas menetluses arvesse võtta, muutmata põhjendamatult vaidluse eset.( ) Arvan seega, et Euroopa Kohus ei saa neid hilisemaid õigusaktide muudatusi arvesse võtta, kui hindab Poola Vabariigi rikkumist.

C. Teine väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõiget 5, artikleid 8 ja 9 ning artikli 11 lõiget 1 (asjaomase üldsuse kõrvalejätmine kaevandamisloa andmise menetlusest)

1. Poolte argumendid

85. Tšehhi Vabariik väidab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi nende sätetega kehtestatud kohustusi, mis puudutavad üldsuse osalemist selles direktiivis ette nähtud menetlustes ning nendest tulenevate otsuste kontrolli, kohaldatakse nende menetluste kõikides etappides, sh viimane etapp, st projektile teostusloa andmise menetlus ja selle tulemus.

86. See tuleneb esiteks asjaolust, et keskkonnamõju hindamise direktiivi mõnes sättes, eelkõige artikli 6 lõike 2 punktides a, c ja d, on mainitud kas „teostusluba“ selle artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses või kõiki selle loa andmise menetluse raames tehtud otsuseid. Teiseks ei ole selles direktiivis ette nähtud mingit erandit sellega kehtestatud kohustustest sel põhjusel, et need täideti menetluse eelnevas etapis. Kolmandaks on eesmärk, milleks on üldsuse osalemine pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses, erinev eesmärgist, milleks on üldsuse osalemine keskkonnamõju hindamise menetluses, sest teostusloa andmise menetluses osalemise eesmärk on teha kindlaks, kas lõplik luba hõlmab nõuetekohaselt keskkonnamõju hindamise tulemusi. Ka keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 11 ette nähtud võimalus esitada kaebus kaotaks oma kasuliku mõju, kui seda kaasamist ei saaks kontrollida.

87. Tšehhi Vabariik arvab seega, et kaevandusseadustiku § 33, mille kohaselt jääb asjaomane üldsuse projektile teostusloa andmise menetlusest ja selle menetluse kohtulikust kontrollist kõrvale, kui keskkonnamõju hindamise otsus tehti selle projekti puhul üldsuse osalemisel läbi viidud keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusena, on keskkonnamõju hindamise direktiivi eespool viidatud sätetega vastuolus.

88. Poola Vabariik väidab vastu, et lähtudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikest 2, milles on nähtud ette võimalus kohaldada projektile teostusloa andmise integreeritud menetlust, on liikmesriikidel õigus kindlaks määrata menetlused, mille kohaselt tuleb üldsuse osalemine tagada selle loa andmise etapis, mille raames analüüsitakse küsimusi, millist mõju avaldab kavandatav projekt keskkonnale. Niisugust osalemist ei oleks siiski vaja tagada loa andmise menetluse järgnevates etappides, mille raames arutatakse kavandatava projekti toimimise muid aspekte.

89. Poolas sisaldab projektile teostusloa andmise menetlus mitut etappi ning alles pärast seda, kui eelnevalt on saavutatud keskkonnatingimuste otsus, võib ettevõtja saada niisuguse loa, mille puhul on see otsus siduv. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt on nii, et juhul kui riigisisese õigusega nähakse ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus ning esimeses etapis tehakse peamine otsus ja teises etapis rakendusotsus, mis ei või väljuda peamise otsusega määratletud piiridest, siis tuleb mõju, mida projekt võib keskkonnale avaldada, kindlaks määrata ja hinnata peamise otsuse tegemise menetluses.

90. Järelikult ei olnud menetluses, mis puudutas loa andmist pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks, nõutav tagada uuesti üldsuse osalemine ega viia taas läbi piiriüleseid konsulteerimisi, sest vastavaid kohustusi järgiti keskkonnamõju hindamise otsusega lõppenud menetluses. Komisjon kinnitas niisugust lähenemist oma põhjendatud arvamuses, leides, et keskkonnamõju hindamise direktiivi asjaomaste sätete rikkumist ei ole.

91. Mis puudutab hagejast liikmesriigi väidet, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikes 1 on nõutud võimalust kohtulikult kontrollida seda, kas teostusloa andmise menetluse raames võeti keskkonnamõju hindamise tulemusi arvesse, siis Poola Vabariik väidab esiteks, et Poola õiguses on põhimõtteliselt tagatud asjaomase üldsuse võimalus niisugune kaebus esitada. Niisugused organisatsioonid nagu Greenpeace ČR esitasid kaebused pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa peale, mille raames analüüsiti sisuliselt selle loa peatamise küsimust.

92. Teiseks tuleneb selle artikli lõikest 2 – mille kohaselt määravad liikmesriigid kindlaks, missuguses etapis võib otsuseid vaidlustada, –, et nad võivad tagada kaebuse esitamise võimaluse ainult keskkonnatingimuste otsuse etapis, kui on välistatud, et loaotsuses jäetakse see esimene otsus arvesse võtmata. Nii ongi see Poolas, sest keskkonnateabe seaduse §‑s 86 on nähtud ette, et see otsus on siduv ametiasutustele, kes teevad selle seaduse § 72 lõikes 1 nimetatud otsuse. Et keskkonnamõju hindamise otsus on otseselt kohaldatav, on põhjendamatu ja esemetu tagada valitsusvälistele organisatsioonidele võimalus pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmine vaidlustada.

93. Poola Vabariik lisab, et igal juhul on väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, muutunud esemetuks, sest kaevandusseadustiku § 33 on muudetud ja see võimaldab nüüd asjaomastel pooltel esitada kaebuse investeerimisotsuse peale, et kontrollida selle vastavust keskkonnatingimuste otsusele.

2. Õiguslik hinnang

94. Teise väitega leiab Tšehhi Vabariik, et kaevandusseadustiku §‑ga 33, milles on nähtud sisuliselt ette, et avalik-õiguslikud organisatsioonid ei osale teostusloa andmise menetluses, kui need organisatsioonid osalesid keskkonnamõju hindamise menetluses, on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi mitut sätet. See väide puudutab samuti õigusakti, mitte teatavat halduspraktikat.

95. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigete 2–7, artikli 7 lõike 5, artiklite 8 ja 9 ning artikli 11 lõikega 1 kehtestatud kohustused puudutavad asjaomase üldsuse ja niisuguste teiste liikmesriikide osalemist, kelle territooriumil võib projekt avaldada olulist mõju, keskkonnamõju hindamise direktiivis ette nähtud menetlustes, sh nendest tulenevate otsuste kontrollimises. Need kohustused puudutavad keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 2 tähenduses mõistetud „otsustusprotsessi“ läbiviimist ja lõpuleviimist – protsess, mille eesmärk on anda „teostusluba“, kusjuures see termin hõlmab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti c kohaselt otsust, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks.

a) Üldsuse ja teiste liikmesriikide teostusloa andmise menetlusele juurdepääsemise õiguse rikkumine

96. Kõigepealt sooviksin rõhutada, et mind ei veena Tšehhi Vabariigi tõlgendus, mille kohaselt on keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklite 6–9 eesmärk tagada üldsuse ja teiste liikmesriikide absoluutne ja piiramatu õigus pääseda ligi teostusloa andmise menetluse kõikidele etappidele. Minu arvates tuleb seda seisukohta käsitada nüansirikkalt, meenutades menetlusautonoomiat, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikidele jäetud. Nagu Poola Vabariik õigesti märgib, on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikes 2 ette nähtud liikmesriigi võimalus lõimida keskkonnamõju hindamine olemasolevatesse projektidele teostusloa andmise menetlustesse või nende puudumise korral muudesse menetlustesse või menetlustesse, mis tuleb luua, et täita selle direktiivi eesmärke.

97. Teiste sõnadega ei ole projektidele teostusloa andmisele eelnevate menetluste ühtlustamist liidu õigusnormidega läbi viidud. Liikmesriikidel on pigem valikuvabadus vormi ja vahendite osas, mis arvatakse aitavat saavutada keskkonnamõju hindamise direktiivi eesmärke. Järelikult võivad erinevate liikmesriikide riigisisesed õigusaktid üksteisest oluliselt erineda, mis puudutab viisi, kuidas on korraldatud haldusmenetlused otsuse alal, millega antakse luba viia ellu keskkonda oluliselt mõjutada võivaid projekte.

98. Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt on tema riigisiseses õiguskorras ette nähtud mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus, mis algab projekti keskkonnamõju hindamisega. Poola Vabariik seletab, et projektide puhul, mis seisnevad kivimite soonest kaevandamises, on ettevõtja, kes kavandab seda liiki tegevust, kohustatud saavutama selle projekti elluviimise suhtes kohaldatavate keskkonnatingimuste otsuse ja siis ainult kivimi soonest kaevandamise loa. Poola Vabariik rõhutab, et keskkonnatingimuste otsus on siduv haldusasutusele, kes kivimi soonest kaevandamise loa annab.

99. Seejuures tuleb meenutada, et Euroopa Kohus tunnustab sõnaselgelt liikmesriigi vabadust näha ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on nii, et juhul kui riigisisese õigusega nähakse ette mitmeetapiline teostusloa andmise menetlus ning esimeses etapis tehakse peamine otsus ja teises etapis rakendusotsus, mis ei või väljuda peamise otsusega määratletud piiridest, siis tuleb mõju, mida projekt võib keskkonnale avaldada, kindlaks määrata ja hinnata peamise otsuse tegemise menetluses.( ) Ainult juhul, kui mõju on võimalik kindlaks määrata alles rakendusotsuse vastuvõtmise menetluses, tuleb hindamine läbi viia selle menetluse raames.( ) Euroopa Kohus on täpsustanud, et projekti keskkonnamõju hindamine tuleb üldjuhul läbi viia niipea, kui on võimalik kindlaks määrata ja hinnata kõiki mõjusid, mida see projekt võib keskkonnale avaldada.( ) Keskkonnamõju tuleb hinnata eelnevalt, mis on põhjendatud vajadusega, et otsustamisel võtaks pädev asutus kogu tehnilise kavandamise ja otsustamise protsessi keskkonnamõju arvesse võimalikult varajases etapis, et pigem vältida reostuse või saaste tekkimist kui võidelda hiljem nende tagajärgedega.( )

100. Niisugune riigisiseses õiguses ette nähtud loa andmise menetlus, nagu on kirjeldanud Poola Vabariik, tundub mulle olevat kooskõlas Euroopa Kohtu praktikas kindlaks määratud nõuetega, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku eelmises punktis. Konkreetselt ei saa Poola Vabariigile mitmeetapilise loa andmise menetluse kehtestamist ette heita, eelkõige arvestades menetlusautonoomiat, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikidele jäetud. Sellest vaatevinklist näib, et Poola Vabariik on kehtestanud vajalikud sätted selleks, et keskkonda oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivate projektide suhtes kohaldataks enne teostusloa andmist loa küsimise menetlust ja keskkonnamõju hindamist vastavalt kohustusele, mis on talle kehtestatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõikega 1.

101. Selle põhjal näib mulle loogiline, et kui projekti keskkonnamõju hinnati juba teostusloa andmisele eelneva haldusmenetluse etapis, järgides seejuures keskkonnamõju hindamise direktiiviga kehtestatud menetluslikke nõudeid, ei ole mingit objektiivset põhjendust, mis võimaldaks nõuda, et liikmesriik kordab seda etappi teostusloa andmise staadiumis. Niisuguse nõudega eirataks liikmesriikide autonoomiat haldusmenetluste kehtestamisel ning see kujutaks endast tarbetut formalismi, mis võib tekitada ülemääraseid takistusi projekti elluviimisel. Nõustun seega komisjoni seisukohaga, et kui üldsus ja vastaval juhul teised liikmesriigid said keskkonnamõju hindamise menetluses osaleda, ei näi olevat vaja, et see osalemine korduks teostusloa andmise etapis. Järelikult ei olnud Turówi kaevanduse käitamise loa kuni 2026. aastani pikendamise raames nõutav tagada uuesti üldsuse osalemist ega viia taas läbi piiriüleseid läbirääkimisi, sest nimetatud valdkonda puudutavaid kohustusi oli järgitud juba menetluse raames, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus.

102. Tšehhi Vabariigi argumendid, millega vihjatakse, et kaevandusseadustiku § 33 on keskkonnamõju hindamise direktiiviga vastuolus, ei tundu mulle veenvad, sest need rajanevad lihtsalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõike 2 grammatilisel tõlgendusel, mis arvatakse viitavat lõplikule „teostusloale“, selgitamata siiski täpselt ja üksikasjalikult, miks ei ole Poola õiguskorras ette nähtud mitmeetapiline haldusmenetlus keskkonnamõju hindamise direktiivi nõuetega kooskõlas. Niisuguse argumendi toetamine tähendaks, et mitmeetapilist haldusmenetlust, mille eesmärk on hinnata projekti keskkonnamõju, ei tohigi ette näha, – mis läheb selgelt vastuollu sellega, mida Euroopa Kohus on oma praktikas leidnud. Need argumendid tuleb seega tagasi lükata.

b) Kaebuse esitamise õiguse rikkumine

103. Keskkonnamõju hindamise direktiivi kaebuse esitamise õigust käsitleva artikli 11 lõike 1 väidetava rikkumise kohta tuleb kõigepealt märkida, et tundub, et niisuguse kaebuse esitamist teostusloa andmise otsuse peale ei välista juhul, kui asjaomane isik ei osalenud selle teostusloa andmisega lõppenud menetluses, mitte kaevandusseadustiku § 33, vaid haldusmenetluse seaduse § 50 lõige 1, nagu Tšehhi valitsus isegi oma seitsmenda väite raames märgib.

104. Lisaks tuleb meenutada, et kohtuotsuse Flausch( ) kohaselt ei puuduta kaebused ainult teostusloa andmise otsuste peale põhimõtteliselt üldsuse otsustusprotsessis osalemise küsimusi, aga teisiti on siis, kui võimalikele puudustele, mis puudutavad üldsuse osalemist, tuleb viidata lõpliku teostusloa andmise otsuse peale esitatava kaebuse raames.

105. Sellest järeldub loogiliselt, et kui riigisiseses õiguses on nähtud ette mitmeetepiline menetlus, mis koosneb keskkonnamõju hindamise etapist ja projektile teostusloa andmise etapist – nagu Poola õiguskorras –, võivad liikmesriigid ette näha, et puudustele, mis puudutavad üldsuse osalemist, tuleb viidata esimeses etapis.

106. Nagu ilmneb selgelt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõikest 2, määravad liikmesriigid kindlaks, millises etapis võib otsuseid, akte või tegevusetust vaidlustada. Teiste sõnadega – vastupidi sellele, mida väidab Tšehhi Vabariik, – ei ole liikmesriik kohustatud tagama, et võimalikke puudusi, mis puudutavad üldsuse osalemist, saaks vaidlustada veel kord teostusloa andmise etapis.

107. Tšehhi Vabariigi mainitud ohu kohta, et keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusi ei võeta hiljem arvesse, leian, et ei keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõige 1 ega ükski teine liidu õigusnorm, mis annab samaväärse õiguse, ei takista kehtestada riigisisest menetlust ja riigisiseseid õigusnorme, mis näevad ette, et kaebuse esitamise võimalus tagatakse üksnes keskkonnatingimuste otsuse etapis, kui on välistatud, et teostusloa andmise otsuses jäetakse kekskonnamõju hindamise menetluse tulemused arvesse võtmata.

108. Selles küsimuses tuleb märkida, et Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt( ) on tema riigisiseses õiguses põhimõtteliselt tagatud asjaomase üldsuse võimalus esitada haldusmenetluse raames vaided ja halduskohtutele kaebused teostusloa andmise otsuste peale, eelkõige selleks, et kontrollitaks nende vastavust varasemates keskkonnatingimuste otsustes kindlaks määratud tingimustele.

109. Et puuduvad konkreetsed märgid, mis kinnitaksid väidet, et Poola õigus ei võimalda nõuda projektile teostusloa andmise otsuse kohtulikku kontrolli sel põhjusel, et selles ei ole võetud arvesse keskkonnamõju hindamise menetluse tulemusi, tuleb see argument tagasi lükata.

110. Eelneva põhjal teen ettepaneku lükata teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi.

D. Kolmas väide, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1 (keskkonnamõju hindamise otsuse kohene täitmisele pööratavus)

1. Poolte argumendid

111. Kolmanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et keskkonnamõju hindamise otsuse koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamisega on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, sest sellega on võetud viidatud sättelt kasulik mõju. Nimetatud liikmesriik väidab, et kuigi seda otsust saab Poola õiguses kohtulikult kontrollida, toob selle kohene täitmisele pööratavus kaasa selle, et asjaomaseks projektiks saab anda teostusloa ja selle seejärel ellu viia enne, kui saab teha kohtuotsuse keskkonnamõju hindamise otsuse õiguspärasuse küsimuses, – probleem, mida võimendab esiteks asjaolu, et üldsusel ei ole võimalik saavutada kohtult ajutisi meetmeid kaitseks selle kohese täitmisele pööratavuse eest, ning teiseks asjaolu, et projektile antud teostusluba ei saa tühistada, kui tegevuse algusest on möödunud aasta.

112. Sellega seoses kinnitab Tšehhi Vabariik, et keskkonnamõju hindamise otsuse peale esitatud kaebused ja selle otsuse kohene täitmisele pööratavus on veel nende halduslikus etapis, samas kui kaevandamistegevus Turówi kaevanduses jätkub. Ta väidab ka, et põhjavee tase alaneb tunduvalt kiiremini kui eelduste korral, millel see otsus rajaneb, ning et vastupidi selles otsuses märgitule on Tšehhi Vabariigi territooriumil aset leidnud märkimisväärne elamutega kaetud maapinna vajumine.

113. Poola Vabariik märgib, et Poola õiguses võib otsuse, mis ei ole jõustunud, tunnistada otsekohe täitmisele pööratavaks juhtudel, kui see osutub vajalikuks inimeste tervise ja elu kaitsmiseks, et vältida märkimisväärseid kahjusid rahvamajandusele, või muu avaliku või ühele poolele erakordselt olulise huvi tõttu. Kui otsus tunnistatakse kohaselt täitmisele pööratavaks aga eraldi aktiga, võib selle peale esitada vaide ja seejärel kohtule kaebuse. Lisaks võib teise astme organ haldusmenetluse seadustiku § 135 kohaselt otsuse koheselt täitmisele pööratavuse peatada kas omal algatusel või menetlusosaliste taotlusel.

114. See liikmesriik kinnitab ka, et käsitletaval juhul ei ole esiteks esitatud mingit taotlust selle § 135 alusel. Teiseks kestis keskkonnamõju hindamise otsuse menetlus ligi viis aastat, kuni 21. jaanuarini 2020, kusjuures suurem osa sellest ajavahemikust tegeldi piiriülese mõjuga Tšehhi asutuste ja üldsuse sekkumise tõttu ning ajavahemik, mille jooksul võis ettevõtja teostusloa saada, lühenes märkimisväärselt – mis mõjutas otsust tunnistada keskkonnamõju hindamise otsus otsekohe täitmisele pööratavaks. Kolmandaks esitati selle viimase otsuse peale tõesti vaided ja seejärel kaebused, mis on halduskohtus veel menetlemisel.

115. Poola Vabariik kinnitab veel, et kolmas väide on esemetu, sest tänu õigusliku raamistiku muutmisele 30. märtsil 2021 leevendavad üldsusele antud õigused väidetavat tegelikku kohtuliku kontrolli puudumist seetõttu, et keskkonnamõju hindamise otsus tunnistati koheselt täitmisele pööratavaks. Teise astme organ võib nüüd taotluse korral ja põhjendatud juhtudel kohese täitmisele pööratavuse selle otsuse peale esitatud kaebuse raames peatada.

2. Õiguslik hinnang

116. Kolmanda väitega, mis on suunatud keskkonnamõju hindamise otsuse kohese täitmisele pööratavuse vastu, kinnitab Tšehhi Vabariik, et on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 11 lõiget 1, sest väidetavalt on koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise vastu Poola õiguskorras ette nähtud kohtumenetlused ebatõhusad, võttes arvesse asjaolu, et see kohene täitmisele pööratavus võib viia kiiresti projekti elluviimiseni, hoolimata kaebuse esitamisest keskkonnamõju hindamise otsuse peale – probleem, mida süvendab see, et puudub võimalus taotleda ajutisi meetmeid selle täitmise suhtes. Näib, et see väide on suunatud pigem riigisisese õiguse pihta – nagu ka kaks esimest väidet – kui koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise kui niisuguse pihta.

117. Tundub vajalik meenutada kohe Euroopa Kohtu praktikat, millest tuleneb liikmesriikide kohustus tagada tõhusad õiguskaitsevahendid riigisiseste haldusotsuste peale, mis võivad avaldada kahjulikku ja pöördumatut mõju keskkonnale. Euroopa Kohus on leidnud, et õiguskaitsevahendite tõhusus sõltub eelkõige asjaomase üldsuse liikmete võimalusest paluda liikmesriigi kohtul, kes peab lahendama vaidluse, mida reguleerib liidu õigus, määrata ajutised meetmed, mis võivad loa kohaldamise ajutiselt peatada kuni tulevase lõpliku otsuse tegemiseni.( ) Vajadus tagada tõhus kohtulik kaitse on eriti oluline siis, kui niisugune otsus nagu keskkonnamõju hindamise otsus tunnistatakse koheselt täitmisele pööratavaks. Et analüüsida seda väidet, mille kohaselt on Poola riigisiseses õiguskorras ette nähtud kohtumenetlused ebatõhusad, tundub mulle vajalik hinnata riigisisest õiguslikku raamistikku ja poolelioleva menetluse praegust etappi.

a) Riigisisene õiguslik raamistik

118. Riigisisese õigusliku raamistiku kohta selgitab Poola Vabariik, et Poola õigusnormid võimaldavad tunnistada jõustumata otsuse koheselt täitmisele pööratavaks erijuhtudel, st kui see on vajalik inimeste tervise või elu kaitseks, et vältida suuri rahvamajanduslikke kahjusid, või isegi muu üldsuse huvi või ühe poole erakordselt olulise huvi tõttu. Esimese astme organ võib tunnistada oma otsuse otseselt täitmisele pööratavaks juba selle tekstis või pärast selle tegemist. Teisel juhul tunnistatakse otsus koheselt täitmisele pööratavaks määrusega, mille peale võivad pooled esitada vaide ja seejärel kaebuse halduskohtule. Poola Vabariik märgib, et Poola õiguses on nähtud ette teistsugune vahend, mis võimaldab vaidlustada otsese täitmisele pööratavuse: haldusmenetluse seadustiku § 135 kohaselt võib teise astme organ peatada otsuse otsese täitmisele pööratavuse omal algatusel. See organ võib seda teha ka pärast seda, kui on läbi vaadanud menetlusosaliste taotluse.

b) Pooleliolevate menetluste praegune etapp

119. Menetluste praeguse etapi kohta kinnitab Tšehhi Vabariik, et mitu Tšehhi isikut on esitanud kaebuse keskkonnamõju hindamise otsuse peale ning vaide 23. jaanuari 2020. aasta otsuse peale, mille kohaselt on keskkonnamõju hindamise otsus koheselt täitmisele pööratav. Seda infot kinnitab Poola Vabariik, kes selgitab, et mitu keskkonnakaitseorganisatsiooni esitasid keskkonnakaitse peadirektorile kaebuse 21. jaanuari 2020. aasta keskkonnamõju hindamise otsuse peale, mille tegi Wrocławi keskkonnakaitse piirkondlik direktor. Poola Vabariigi selgituste kohaselt on nii, et kui esimene nimetatud isik teeb oma otsuse teise astmena, on asjaomastel organisatsioonidel õigus esitada kaebus Varssavi Wojewódzki Sąd Administracyjnyle (vojevoodkonna halduskohus).

120. Konkreetselt keskkonnamõju hindamise otsuse kohese täitmisele pööratavuse otsuse kohta väidab Poola Vabariik, et keskkonnakaitse piirkondlik direktor otsustas pärast seda, kui analüüsis Tšehhi poole argumente vaidemenetluses, 14. aprillil 2021 jätta selle otsuse jõusse. Poola Vabariik juhib tähelepanu asjaolule, et tänaseks on mitu keskkonnakaitseorganisatsiooni esitanud selle viimase otsuse peale kaebuse Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawiele (Varssavi vojevoodkonna halduskohus). Seejuures pean vajalikuks märkida, et Tšehhi Vabariik teatas Euroopa Kohtule kohtuistungil, et see menetlus on praegu pooleli ning et kohtuistung peaks toimuma 2021. aasta lõpul.

121. Mõlema poole esitatud argumentide hindamine viib mind järeldusele, et Poola õiguskorras on tõesti õiguskaitsevahendid, mis võimaldavad saavutada selle, et haldusasutused ja kohtud kontrollivad haldusotsuste, sh keskkonnamõju hindamise otsuste õiguspärasust. Konkreetselt on asjast huvitatud isikutel võimalus lasta otsuse otsene täitmisele pööratavus peatada. Et kaalukad tõendid puuduvad, ei saa ma jagada Tšehhi Vabariigi kahtlusi, et olemasolevad õiguskaitsevahendid on tõhusad. Asjaolu, et eespool nimetatud keskkonnakaitseorganisatsioonid ei võitnud oma kaebuste puhul kohtuvaidlusi, ei ole iseenesest piisav tõend, mis võimaldaks järeldada, et need õiguskaitsevahendid ei ole tõhusad, seda enam, et need ei ole veel ammendatud.

122. Eelnevate kaalutluste põhjal kaldun kolmanda väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükkama.

E. Neljas väide, et on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunkti ii (keskkonnamõju hindamise otsusesse ei ole kaasatud võimalikku menetlust juhuks, kui asjaomaste veekogude puhul ei tehta erandeid)

1. Poolte argumendid

123. Tšehhi Vabariigi sõnul ei taga keskkonnamõju hindamise otsus direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktist ii ja punkti b alapuntist ii tulenevate kohustuste järgimist pinna‑ ja põhjavee osas, mida Turówi kaevanduses toimuv kaevandamistegevus puudutab, selle tegevuse kogu ettenähtud ajavahemiku jooksul kuni 2044. aastani, ning seega on neid sätteid rikutud.

124. See liikmesriik märgib, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 on nähtud ette nende eesmärkide saavutamise erandid, mis kehtivad maksimaalselt 2021. või 2027. aastani, ning et muu hulgas peetakse mõeldavaks lõikes 5 ette nähtud erandite kestuse pikendamine lõike 4 kohaselt, võtmata arvesse võimalust, et niisuguse pikendamise luba keeldutakse andmast seetõttu, et ei ole järgitud tingimusi, mis on selles lõikes 5 nimetatud erandite tegemiseks vajalikud.

125. Ehkki Poola Vabariik nõustub keskkonnamõju hindamise dokumentides, et enne Turówi kaevanduse maardlas kaevandamise lõpetamist 2044. aastal ei ole võimalik saavutada veekogude head seisukorda, ei näita keskkonnamõju hindamise otsus, mil viisil kavatseb see liikmesriik nende erandite tegemisest keeldumise korral saavutada vastavuse liidu õigusele. Konkreetselt ei ole selles otsuses keeldu kaevandamist niisugusel juhul jätkata.

126. Poola Vabariik ei nõustu seisukohaga, et on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunti ii. Ta rõhutab, et selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandeid ei hinnata ja kohaldata mitte konkreetsete investeeringulubade abil, vaid konkreetsete vesikonna majandamiskavade ajakohastamise raames, mis toimub selle direktiivi artikli 13 alusel. Niisugused ajakohastamised viiakse vesikondade puhul läbi aastatel 2021–2027, sh Oderi vesikonna puhul. Selle kavade ajakohastamise raames tehaksegi seoses hetkeolukorraga otsused nende erandite säilitamise või konverteerimise või nendest loobumise kohta.

127. See liikmesriik arvab – viidates ka komisjoni põhjendatud arvamusele –, et direktiivis 2000/60 ei ole nõutud, et projektile teostusloa andmise otsuses keskkonnamõju hindamise direktiivi tähenduses oleksid kindlaks määratud kohustused, mis tulenevad võimalikest tulevatest otsustest, mis käsitlevad konkreetsete veekogude puhul keskkonnaalastest eesmärkidest tehtavad erandeid. Seda seisukohta ei sea kahtluse alla kohtupraktika, millele Tšehhi Vabariik viitab ning milles on ainult märgitud, et enne teostusloa andmist konsulteerimiseks üldsuse käsutusse antavad dokumendid peavad sisaldama andmeid, mis on vajalikud, et hinnata selle projekti mõju vetele, lähtudes direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikest 1. Küll aga ei ole selles kohtupraktikas märgitud, et projektile teostusloa andmise otsuses tuleb siduvalt lahendada küsimus, kas selle projekti võib ellu viia, lähtudes tulevastest otsustest, kas eespool nimetatud erandeid teha või mitte.

128. Poola Vabariik vaidleb vastu ka Tšehhi Vabariigi väitele, et selles õigusnormis silmas peetud kohustuste järgimist ei tagata kuidagi teisiti. Ta kinnitab, et Poola õiguses on olemas süsteemid, mis käsitlevad põhja‑ või pinnavett mõjutada võivate tegevuste neid kolme aspekti, mis tagavad direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 järgimise kõnesolevate erandite tegemisest keeldumise korral. Need süsteemid puudutavad esiteks menetlusi seoses niisuguse otsuse saavutamisega, mis võimaldab sellise tegevusega tegelda; teiseks selle kontrollimist, millist mõju avaldab tegevus vetele, ning kolmandaks karistusi negatiivse mõju eest vetele, mida avaldavad isikud, kes tegelevad mõne tegevusega varem saadud loa alusel. Lisaks on see, kui ettevõtja rikub keskkonnakaitsetingimusi, loa ilma hüvitist maksmata tühistamise alus.

129. Lisaks märgib Poola Vabariik esiteks, et neljas väide puudutab keskkonnamõju hindamise otsuse sisu. Et selle otsuse peale on esitatud vaie, millele võib järgneda kaebus halduskohtule, ja nende menetluste tulemusena võidakse see otsus tühistada, rikutaks Euroopa Kohtu otsusega küsimuses, kas keskkonnamõju hindamise otsus on direktiiviga 2000/60 kooskõlas, rollijaotust Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute vahel.

130. Teiseks tuleneb ELTL artikli 259 sõnastusest, et selle sätte alusel esitatud hagiavalduses tuleb tõendada, et asjaomane liikmesriik on juba jätnud täitmata liidu õigusest tuleneva kohustuse, mitte et esineb niisuguse kohustuse hüpoteetiline rikkumine, mis võib aset leida tulevikus. Selles mõttes on neljas väide vastuvõetamatu.

2. Õiguslik hinnang

131. Neljanda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et keskkonnamõju hindamise otsusega on rikutud direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunti ii, mis käsitlevad keskkonnaalaseid eesmärke, mis tuleb pinna‑ ja põhjavee puhul saavutada, sest selles otsuses ei ole kindlaks määratud meetmeid, mis on vaja võtta juhul, kui selle direktiivi artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud nende sätete erandeid, mida praegu kohaldatakse, ei pikendata projekti kestuse jooksul. See väide erineb eespool analüüsitud väidetest sel põhjusel, et see ei käsitle mitte õigusakti, vaid pigem konkreetset haldusakti.

132. Vastupidi Poola Vabariigi väitele ei leia ma, et see väide oleks vastuvõetamatu sel põhjusel, et puudutab hüpoteetilist rikkumist tulevikus. Rikkumine, millele Tšehhi Vabariik viitab, tundub mulle aset leidvat praegusel hetkel ja olevat piisavalt konkreetne, sest ta heidab Poola ametiasutustele sisuliselt ette seda, et need ei järginud kohustusi, mis on neile kehtestatud direktiiviga 2000/60, st ei teinud kõike, mis on vajalik, et saavutada selle direktiiviga püstitatud keskkonnaalased eesmärgid ettenähtud tähtaegade jooksul, vaid tuginesid pigem eranditele, ehkki ei ole kindel, et need erandid tehakse.

133. Tšehhi Vabariigi väite sisu kohta tuleb kõigepealt meenutada, et direktiiv 2000/60 on raamdirektiiv, mis on vastu võetud EÜ artikli 175 lõike 1 (hiljem ELTL artikli 192 lõige 1) alusel. See direktiiv sätestab vee kaitsmiseks ühised põhimõtted ja üldise tegevusraamistiku ning tagab Euroopa Liidus üldiste vee kaitse ja säästva kasutuse põhimõtete ja struktuuride kooskõlastamise ja integreerimise ning kaugemas perspektiivis ka edasiarendamise. Direktiiviga sätestatud ühiseid põhimõtteid ja üldist tegevusraamistikku peavad liikmesriigid edasi arendama, võttes direktiivis sätestatud tähtaegade jooksul vastu konkreetsed meetmed. Siiski ei ole direktiivi eesmärk liikmesriikide veevaldkonda reguleerivate õigusaktide täielik ühtlustamine.( )

134. Direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti ii ja punkti b alapunkti ii järgi kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid kõiki pinnaveekogusid ja põhjaveekogumeid, kui alapunkti iii kohaldamisest tehis‑ ja oluliselt muudetud veekogude suhtes ei tulene teisiti, eesmärgiga saavutada pinnavee ja põhjavee hea seisund. Vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 3 lõike 1 punktile c kuulub keskkonnamõju hindamise hulka ka selle hindamine, millist mõju avaldab projekt veele. Selles mõttes on vajalik, et keskkonnamõju hindamise menetluse järeldused – mis siin esinevad keskkonnamõju hindamise otsuse vormis – hõlmaksid ka kohustusi, mis tulenevad direktiivist 2000/60, mis kujutab võrreldes keskkonnamõju hindamise direktiiviga endast eriregulatsiooni veepoliitika alal.( )

135. See märgitud, pean vajalikuks juhtida tähelepanu, et vastavalt direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikele 7 ei riku liikmesriigid seda direktiivi, kui on täidetud kõik punktides a–d sätestatud tingimused. Nagu Euroopa Kohus hiljuti kohtuotsuses Land Nordrhein-Westfalen otsustas, võib projekt, mis võib tuua veele kaasa kahjulikke tagajärgi, saada loa üksnes siis, kui on täidetud kõik need nõuded. Enne loa andmist peavad projekti heakskiitmiseks pädevad liikmesriigi ametiasutused kontrollima, kas need nõuded on täidetud, ilma et see piiraks võimalikku kohtulikku kontrolli.( ) Seega on siis, kui analüüsitakse ükskõik missugust väidet, et liikmesriik on rikkunud direktiivi 2000/60, põhimõtteliselt nõutav, et kontrollitakse, kas arvesse on võetud eespool nimetatud tingimusi.

136. Väide, millele tugineb Tšehhi Vabariik, puudutab aga teistsugust aspekti, mida on vaja selgitada. Hagejast liikmesriik ei väida, et oleks rikutud kohustust võtta arvesse direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikes 7 sätestatud tingimusi. Tšehhi Vabariik heidab Poola ametiasutustele ette seda, et nad lähtusid eeldusest, et erandid, mis on Poola Vabariigi suhtes direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigete 4 ja 5 alusel tehtud, on säilinud.

137. Tuleb märkida, et selle argumendiga eiratakse asjaolu, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandeid ei kohaldata keskkonnamõju hindamise otsuse abil, vaid konkreetsete vesikonna majandamiskavade ajakohastamise raames, mida tehakse direktiivi 2000/60 artiklite 13–15 alusel.( ) Nendes majandamiskavades on kindlaks määratud eesmärgid kõikide veekogude puhul. Veekogude puhul, mis ei ole veel saavutanud keskkonnaalast eesmärki „hea seisund“ või „potentsiaalselt hea seisund“, peab majandamiskavades olema vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõikele 4 ette nähtud selle eesmärgi saavutamise tähtaeg. Kui seda eesmärki ei ole teatava veekogu puhul võimalik saavutada, võib püüda saavutada leebemat keskkonnaalast eesmärki, tingimusel et on täidetud artikli 4 lõikes 5 sätestatud kriteeriumid.( )

138. Komisjoni ja Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt võetakse järgmine vesikonna majandamiskava direktiivi 2000/60 artikli 13 lõike 7 järgi vastu enne 22. detsembrit 2021. Poola Vabariik märgib, et selle kava ajakohastamise tööd on praegu käimas ning et on võetud kõik haldusmeetmed, mis on asjaomaste erandite säilitamiseks vajalikud. Poola ametiasutused viivad praegu läbi konsulteerimisi üldsusega kava projektide teemal vastavalt direktiivis 2000/60 sätestatud nõuetele.

139. Seega tuleb järeldada, et Poola ametiasutused ei olnud keskkonnamõju hindamise otsuse tegemise ajal kohustatud võtma arvesse võimalust, et direktiivi 2000/60 artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandid säilivad. Küll aga olid nad kohustatud hindama, kas on veekogude kahjustamise oht, mille tekitab kaevandustegevus, mis võib olla selle direktiivi artikli 4 lõikes 7 ette nähtud tingimustest lähtudes aktsepteeritav.

140. Lisaks tundub mulle vajalik juhtida tähelepanu Poola Vabariigi selgitustele, et Poola õiguses on nähtud ette tõhusad süsteemid, mis tagavad vastavuse direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktile ii ja punkti b alapunktile ii asjaomaste erandite tegemisest keeldumise korral. Konkreetsemalt lubavad need süsteemid Poola ametiasutustel antud teostusload uuesti läbi vaadata või need tühistada. Seega vastupidi Tšehhi Vabariigi väidetele näivad Poola ametiasutuste käsutuses olevat sobivad vahendid selle tagamiseks, et järgitakse liidu õigusest tulenevaid kohustusi.

141. Eespool esitatud põhjustel teen ettepaneku see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

F. Viies väide, milles kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõikeid 1, 2 ja 5 ning artiklit 8 (asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi kõrvalejätmine pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetlusest)

1. Poolte argumendid

142. Viienda väitega kinnitab Tšehhi Vabariik, et välistades asjaomase üldsuse ja selle liikmesriigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses, on Poola Vabariik rikkunud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikeid 2–7, artikli 7 lõikeid 1, 2 ja 5 ning artiklit 8.

143. Nagu ka oma teise väite puhul, mille kohaselt on neid sätteid rikutud kaevandusseadustiku §‑ga 33, on Tšehhi Vabariik arvamusel, et selle teostusloa andmise menetlus on „otsustusprotsess“, mis kuulub keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 2 lõike 2 kohaldamisalasse ning seega kohaldatakse selle direktiivi artikli 6 lõigetes 2–7, artikli 7 lõigetes 1, 2 ja 5 ning artiklis 8 sätestatud kohustusi ka selle menetluse suhtus. Asjaomase üldsuse ja selle liikmesriigi osalemine oleks olnud vajalik, et kontrollida, kas sellesse loasse kaasati keskkonnamõju hindamise otsuse tingimused. Pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks loa andmise menetluses, mis toimus ilma üldsuse osalemiseta, ei järgitud aga ühtegi nendest kohustustest.

144. Poola Vabariik leiab, et see väide on põhjendamatu, viidates oma teist väidet käsitlevatele argumentidele. Ta rõhutab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi asjassepuutuvates sätetes silmas peetud kohustused täideti juba selle menetluse etapis, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus.

145. Lisaks ei ole nendes sätetes nõutud võimalust kontrollida, kas investeerimisotsuse (loa) puhul võeti arvesse keskkonnamõju hindamise otsuse tingimusi, teades, et asjaomase üldsuse ja liikmesriigi osalemine menetlustes, milles tehakse keskkonnamõjuga otsused, seisneb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõike 4 kohaselt seisukohtade ja arvamuste esitamises ametiasutustele enne, kui tehakse teostusloa andmise otsus. Võttes arvesse seda eesmärki, on niisugune osalemine teostusloa andmise menetluse etapis üleliigne ning seda enam, et keskkonnamõju hindamise otsus oli siduv asutusele, kes seda menetlust läbi viis.

146. Poola Vabariik väidab lisaks, et otsuse 2044 vastuvõtmine ja nende Poola õigusnormide muutmine, mis näevad ette võimaluse esitada kaebus teostusloa andmise otsuste peale, millele eelnesid keskkonnamõju hindamise otsused, mille menetluses sai üldsus osaleda, viisid selleni, et viies väide muutus esemetuks.

2. Õiguslik hinnang

147. Viies väide puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigetest 2–7, artikli 7 lõigetest 1, 2 ja 5 ning artiklist 8 tulenevate kohustuste järgimata jätmist sellega, et Poola Vabariik muutis asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa andmise menetluses väidetavalt võimatuks.

148. Kõigepealt tundub mulle vajalik lükata tagasi Poola Vabariigi argument, mille kohaselt on see väide muutunud esemetuks sel põhjusel, et Poola ametiasutused tegid uue otsuse, millega pikendati luba kuni 2044. aastani. Selles küsimuses piisab vastuväitest, et see otsus tehti alles 28. aprillil 2021, st pärast kuupäeva, mis võetakse ELTL artiklis 259 kirjeldatud menetluse raames aluseks selle hindamisel, kas eksisteerib rikkumine.( )

149. Et võib tõmmata paralleele õiguslike küsimustega, mille Tšehhi Vabariik tõstatas oma teise väite raames, viitan oma käesoleva ettepaneku punktis 96 jj esitatud analüüsile, milles ma selgitasin, et eespool viidatud õigusnormides ette nähtud kohustusi järgiti projekti keskkonnamõju hindamise etapis, mille tulemusena tehti keskkonnamõju hindamise otsus, ning et keskkonnamõju hindamise direktiiviga ei ole vastuolus niisugune õiguslik konstruktsioon, nagu on nähtud ette Poola õiguskorras ning mille raames täidetakse need kohustused projektile teostusloa andmise menetluse ühes eelnevas etapis, st projekti keskkonnamõju hindamise etapis, ning et lõppetapp, st projekti puudutava otsuse tegemise etapp toimub ilma asjaomase üldsuse ja puudutatud liikmesriigi osaluseta.

150. Tšehhi Vabariigi argumendi kohta, et on vaja täiendavat osalemist teostusloa andmise etapis, et „kontrollida“ hiljem, kas projektile teostusloa andmisel võeti arvesse keskkonnamõju hindamise otsuse tingimusi, tuleb täpsustada, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 11 annab õiguse esitada kaebus ainult selleks, „et vaidlustada otsuste, seaduste ja tegevusetuse sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega“.( ) Seevastu ei anna artikkel 11 õigust nõuda keskkonnamõju hindamise otsuseni viinud kaalutluste järgimise kohtulikku kontrolli.

151. Sellega seoses pean muide vajalikuks rõhutada, et ükski säte, millele Tšehhi Vabariik oma teise väite põhjenduseks viitab, ei anna niisugust õigust. Vastupidi, nagu ilmneb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõikest 4, on nende sätete eesmärk pigem anda asjaomasele üldsusele „õigus esitada […] pädevatele asutustele märkusi ja arvamusi“ enne, kui teostusloa taotluse kohta tehakse otsus. Lisaks ilmneb selle direktiivi artiklist 8, et „[t]eostusloa menetlemisel tuleb arvesse võtta nõupidamise tulemusi ja artiklite 5, 6 ja 7 kohaselt kogutud teavet“ (kohtujuristi kursiiv). See liikmesriigi ametiasutustele kehtestatud kohustus ei tekita siiski asjaomasele üldsusele õigust otsust „kontrollida“, nagu vihjab Tšehhi Vabariik. Teine väide tundub mulle seega rajanevat keskkonnamõju hindamise direktiivi sätete vääral tõlgendusel.

152. Keskkonnamõju hindamise direktiivi kohaldatavuse kohta tuvastatu kehtib ilma, et see piiraks asjaomase üldsuse võimalust – mis on Poola Vabariigi esitatud teabe kohaselt tema riigisiseses õiguses olemas – esitada teostusloa andmise otsuste peale kaebusi haldusmenetluse raames ja halduskohtutele, eelkõige selleks, et kontrollitaks nende otsuste vastavust varasemates keskkonnatingimuste otsustes kindlaks määratud tingimustele.( )

153. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et viies väide, et ei ole järgitud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 6 lõigetest 2–7, artikli 7 lõigetest 1, 2 ja 5 ning artiklist 8 tulenevaid kohustusi, sest Poola Vabariik muutis asjaomase üldsuse ja Tšehhi Vabariigi osalemise pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamiseks loa andmise menetluses väidetavalt võimatuks, on põhjendamatu.

G. Kuues väide, mille kohaselt on rikutud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõikeid 1 ja 2 (pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa avaldamata jätmine ja selle Tšehhi Vabariigile mõistetavas vormis edastamata jätmine)

1. Poolte argumendid

154. Tšehhi Vabariigi sõnul jättis Poola Vabariik pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa raames täitmata teavitamiskohustused, mis tal on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 kohaselt ning mille eesmärk on muu hulgas see, et asjaomasel üldsusel oleks võimalus analüüsida, kas keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimused kaasati nõuetekohaselt sellesse loasse.

155. Mis puudutab selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a, siis loa andmise otsuse sisu ja selle tingimusi ei avaldatud. Arvestades, et selle loaga muudeti luba nr 65/94, mida oli juba mitu korda muudetud, oleks tulnud avaldada loa konsolideeritud versioon, et täita selles sättes ette nähtud kohustused, ning oleks tulnud ära tuua kogu selle direktiivi artiklis 8a ette nähtud teave. Üldsusele edastatud luba sisaldas resolutsioonis aga ainult teavet esialgse loa pikendamise kohta. Asjaolu, et seejärel edastati Tšehhi Vabariigile kõik otsused, millega seda luba oli muudetud, ei võimaldanud selgelt mõista, missugune loa redaktsioon hetkel kehtib. Pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loas ei ole näidatud kaevandamisala praegust ulatust ning see ei sisalda iseenesest selget ja siduvat viidet keskkonnamõju hindamise otsuses sätestatud tingimustele.

156. Mis puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b, siis keskkonnamõju hindamise otsus peaks loogiliselt kujutama endast „[teostusloa andmise] otsuse aluseks olevate peamiste põhjuste ja kaalutluste“ põhielementi, kuid luba ei sisalda mingit hinnangut küsimuses, kas lubatud kaevandamistegevus on keskkonnamõju hindamise otsusega kooskõlas.

157. Mis puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2, siis selle direktiivi eesmärgi saavutamiseks on nõutav teave asjaomasele liikmesriigile vaja edastada nii kiiresti kui võimalik. Poola Vabariik edastas aga pruunsöe kuni 2026. aastani kaevandamise loa Tšehhi Vabariigile alles viis kuud pärast selle andmist ning edastatud dokument ei vastanud selle direktiivi artikli 9 lõikes 1 sätestatud nõuetele.

158. Poola Vabariik vastab, et avalikud teated, mis tehakse kättesaadavaks asjaomase linnavalitsuse talituste avaliku teabe bülletääni veebisaidil ning loaandjast ametiasutuse veebisaidil, puudutavad loa nr 65/94 pikendamise menetluse kõiki etappe, mis võimaldas üldsusel ja Tšehhi Vabariigi sellega tutvuda.

159. Mis puudutab väidet, et oleks tulnud edastada selle loa konsolideeritud redaktsioon, siis Poolas vastu võetud lubade ajakohastamise süsteem välistab niisuguse edastamise, sest selline konsolideeritud redaktsioon kujutaks endast uut haldusotsust, mille ulatus ületaks esitatud muutmistaotluse – mis oleks vastuolus Poola haldusõigusega. Selles kontekstis on Poola Vabariik arvamusel, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikliga 9 ei ole teostusloa andmise otsustele kehtestatud konkreetset vormi.

160. See liikmesriik arvab, et keskkonnamõju hindamise otsuse ja selle koheselt täitmisele pööratavaks tunnistamise määruse avaldamisega, eriti Tšehhi Vabariigi keskkonnaministeeriumi ametlikul saidil ja Saksamaal järgiti kohustust esitada üldsusele selle direktiivi artiklis 8a ja artikli 9 lõike 1 punktis b teises lauses nimetatud teave.

161. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 2 kohta leiab Poola Vabariik, et nõutav teave edastati Tšehhi Vabariigile õigeaegselt, et asjaomane üldsus saaks kasutada oma õigust esitada selle direktiivi artikli 11 lõike 1 alusel kaebus kohtule.

162. Lõpuks leiab Poola Vabariik, et kuues väide on esemetu, sest otsus 2044 avaldati vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõigetele 1 ja 2.

2. Õiguslik hinnang

163. Kuuenda väite raames heidab Tšehhi Vabariik Poola Vabariigile ette esiteks seda, et rikkudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 1, ei avaldanud Poola Vabariik kuni 2026. aastani kaevandustegevusega tegelda lubava otsuse ja sellele otsusele lisatud tingimuste sisu ega aluseid ja asjaolusid, millel see luba rajaneb, ning teiseks seda, et rikkudes keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõiget 2, edastas ta selle otsuse teksti Tšehhi Vabariigile hilinemisega ning et edastatud dokument ei vastanud keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 9 lõike 1 punktides a ja b sätestatud nõuetele. See väide puudutab konkreetseid halduslikku laadi meetmeid, st avaldamis‑ ja edastamismeetmeid, mis on keskkonnamõju hindamise direktiiviga liikmesriikide am