KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 14. aprillil 2011( )

Kohtuasi C‑110/10 P

Solvay SA

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Kartellikokkulepe (EÜ artikkel 81) – Kaitseõigused – Õigus tutvuda toimikuga – Haldusmenetluse toimikute kadumine – Õigus olla ära kuulatud – Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul – Menetluse ülemäära pikk kestus – Euroopa soodaturg

Sisukord

I.SissejuhatusI – 5

II.Vaidluse taustI – 7

III.Menetlus Euroopa KohtusI – 12

IV.Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise taotlusI – 13

A.Kaitseõigused (teine ja kolmas väide)I – 14

1.Õigus tutvuda toimikuga (teine väide)I – 17

a)Teise väite vastuõetavusI – 20

b)Teise väite põhjendatusI – 21

2.Õigus olla ära kuulatud (kolmas väide)I – 29

a)Kolmanda väite esimene osaI – 29

b)Kolmanda väite teine osaI – 30

c)VahekokkuvõteI – 37

B.Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul (apellatsioonkaebuse esimene väide)I – 37

1.Nõuded menetluse kestuse hindamisele (esimese väite esimene ja teine osa)I – 39

a)Sissejuhatav küsimus, kas Solvay väited on tulemusetudI – 39

b)Vajadus anda menetluse kestusele terviklik hinnang (esimese väite esimene osa)I – 40

c)Väide põhjenduste puudulikkuse kohta (esimese väite teine osa)I – 44

2.Menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikud tagajärjed (esimese väite kolmas kuni viies osa)I – 45

a)Nõue tõendada kaitseõiguste kahjustamist (esimese väite kolmas osa)I – 45

b)Menetluse kestuse tagajärjed Solvay kaitsevõimalustele käesolevas asjas (esimese väite neljas osa)I – 51

i)Väide põhjenduste puudulikkuse kohtaI – 52

ii)Väide materiaalõigusnormi rikkumise kohtaI – 53

iii)Veel mõned väitedI – 56

iv)VahekokkuvõteI – 57

c)Solvay väidetav loobumine trahvi vähendamisest (esimese väite viies osa)I – 57

3.VahekokkuvõteI – 60

C.Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamineI – 60

D.Esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta otsuse tegemineI – 61

1.Õigus tutvuda toimikugaI – 62

2.Õigus olla ära kuulatudI – 63

3.Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksulI – 64

4.VahekokkuvõteI – 69

V.Trahvi vähendamise taotlusI – 69

A.Sissejuhatav märkusI – 70

B.Trahvi vähendamineI – 73

1.Haldus- ja kohtumenetluse ülemäära pikk kestusI – 74

2.Trahvi vähendamise ulatusI – 80

VI.KohtukuludI – 83

VII.EttepanekI – 84

I. Sissejuhatus

1. Euroopa Kohus apellatsioonikohtuna tegeleb Solvay/CFK juhtumiga nüüd juba teist korda.( )

2. Käesolev menetlus on tihedalt seotud paralleelselt poolelioleva menetlusega kohtuasjas C‑109/10 P: Solvay vs. komisjon. Mõlema kohtuasja algus ulatub tagasi Euroopa soodaturul 1980. aastatel toimunud sündmustele, mille tulemusel alustas Euroopa Komisjon 1989/1990. aastatel konkurentsiõigusalast menetlust.( )

3. Käesoleva vaidluse ajendiks ei ole siiski mitte turgu valitseva seisundi kuritarvitamise aspekt, vaid kartellikokkulepe, mille tagajärg oli Euroopa Komisjoni tuvastuste kohaselt ajavahemikus 1987–1990 turgude jagamine Belgia ettevõtja Solvay( ) ja Saksa ettevõtja CFK( ) vahel. Seetõttu määras komisjon Solvayle kahel korral (1990. ja 2000. aastal) trahvi, mille vastu see ettevõtja end kuni praeguse ajani kohtus kaitseb.

4. Praeguses staadiumis vaidlevad menetlusosalised peamiselt veel kahe põhjapaneva tähtsusega õigusküsimuse üle, millest üks puudutab toimikuga tutvumise õigust – eelkõige menetlustoimikute ühe osa kadumise tagajärgi – ja teine mõistliku menetlusaja põhimõtet.

5. Etteheite menetluse ülemäära pika kestuse kohta esitab Solvay muuhulgas paralleelselt käesoleva apellatsioonimenetlusega ka kaebuses Euroopa Inimõiguste Kohtule, mis on suunatud liidu kõigi 27 liikmesriigi vastu ning tugineb EÕIK( ) artikli 6 lõike 1 väidetavale rikkumisele.( )

II. Vaidluse taust

6. Nagu Üldkohus tuvastas,( ) viis Euroopa Komisjon 1989. aasta aprillis vastavalt määruse nr 17( ) artiklile 14 ette teatamata läbi läbiotsimised („uurimised”) mitme soodaturul( ) tegutseva ettevõtja, muu hulgas Belgia ettevõtja Solvay( ) äriruumides. Hiljem hankis komisjon asjaomastelt ettevõtjatelt täiendavat teavet.

7. Pärast uurimiste lõppemist heitis komisjon Solvayle esiteks ette osalemist kartellikokkulepetes ja teiseks turgu valitseva seisundi kuritarvitamist soodaturul.

8. Käesolevas menetluses käsitletakse üksnes ühte komisjoni tuvastatud kartellikokkulepetest( ). Komisjon tuvastas, et Solvay ja CFK sõlmisid kokkuleppe, mille alusel jagasid mõlemad ettevõtjad omavahel „alates ligikaudu 1987. aastast kuni vähemalt 1990. aasta lõpuni” soodaturu. Solvay tagas CFK‑le Saksamaal sooda iga-aastase minimaalse müügikoguse, mis arvutati CFK 1986. aasta müügikoguse alusel, ning hüvitas CFK‑le mis tahes puudujäägi, ostes temalt tagatud minimaalse müügikoguse saavutamiseks vajaliku koguse.( )

9. Selles kartellikokkuleppes osalemise eest määras komisjon 1990. aastal esimeses otsuses vastavalt EMÜ asutamislepingu artiklile 85 koostoimes määrusega nr 17 (otsus 91/298/EMÜ( )) mõlemale ettevõtjale trahvi, kusjuures Solvay pidi tasuma ümber arvutatuna 3 miljonit eurot ja CFK ümber arvutatuna 1 miljoni eurot.( ) Kuna esimese otsuse puhul esines siiski vormiviga seoses selle vormistusega, siis tühistas Üldkohus nimetatud otsuse.( ) Seepeale võttis komisjon 2000. aastal ilma järgmisi menetlussamme tegemata( ) – eelkõige ilma, et Solvay oleks uuesti ära kuulatud – vastu teise otsuse, mis seekord tugines EÜ asutamislepingu artiklile 81 koostoimes määrusega nr 17, milles Solvayle( ) määrati uuesti trahv muutumatuks jäänud summas (otsus 2003/5/EÜ).( ) Viimane otsus on käesoleva kohtumenetluse lähtepunktiks.

10. Üldkohus rahuldas Solvay esimeses astmes otsuse 2003/5 peale esitatud tühistamishagi ainult osaliselt: 17. detsembri 2009. aasta otsusega vähendas Üldkohus küll trahvi suurust 25% võrra 2,25 miljoni euroni, kuid jättis ülejäänud osas Solvay hagi siiski põhjendamatuse tõttu rahuldamata.( ) Selle Üldkohtu otsuse vastu, mille tegemiseni kulus ei rohkem ega vähem kui kaheksa aastat ja üheksa kuud, kaitseb Solvay( ) end nüüd käesoleva apellatsioonkaebusega.

11. Kronoloogiliselt võib selle õigusvaidluse siiani läbitud tähtsamad etapid kokku võtta järgmiselt:

– Haldusmenetlus kuni esimese trahvi määramise otsuseni

Aprill 1989: komisjoni poolt teostatud läbiotsimised

Märts 1990: vastuväiteteatis

Detsember 1990: komisjoni otsus 91/298 trahvi määramise kohta

– Kohtumenetlus esimese trahvi määramise otsuse tühistamiseks

Mai 1991: Solvay poolt Üldkohtusse esitatud tühistamishagi (T‑31/91)

Juuni 1995: otsuse 91/298 tühistamine

August 1995: komisjoni apellatsioonkaebus (C‑287/95 P)

Aprill 2000: apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmine

– Haldusmenetlus kuni teise trahvi määramise otsuse vastuvõtmiseni

Detsember 2000: komisjoni otsus 2003/5 trahvi määramise kohta

– Kohtumenetlus alates teise trahvi määramise otsuse vastuvõtmisest

Märts 2001: Solvay poolt Üldkohtusse esitatud tühistamishagi (T‑58/01)

Detsember 2009: Üldkohtu vaidlustatud otsus (T‑58/01)

Märts 2010: Solvay käesolev apellatsioonkaebus (C‑110/10 P)

III. Menetlus Euroopa Kohtus

12. Käesolevas apellatsioonimenetluses palub Solvay

– tühistada vaidlustatud 17. detsembri 2009. aasta kohtuotsus;

– vaadata hagi tühistatud punktide osas uuesti läbi ja tunnistada komisjoni 13. detsembri 2000. aasta otsus tervikuna või osaliselt kehtetuks, olenevalt esitatud väidete ulatusest;

– tühistada 2,25 miljoni euro suurune trahv, või trahvi tühistamata jätmise korral vähendada seda oluliselt, et hüvitada suur kahju, mis on apellandile tekitatud erakordselt kaua kestnud menetluse tõttu;

– mõista apellatsiooniastme ja Üldkohtu kohtukulud välja komisjonilt.

13. Komisjon palub omalt poolt

– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning

– mõista kohtukulud välja apellandilt.

14. Euroopa Kohtus toimus apellatsioonkaebuse üle kõigepealt kirjalik menetlus ning seejärel arutati asja 18. jaanuaril 2011 kohtuistungil. Kohtuistung korraldati ühiselt kohtuasjades C‑109/10 P ja C‑110/10 P.

IV. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise taotlus

15. Solvay palub oma põhitaotluses, mille toetuseks ta esitab kolm väidet, vaidlustatud kohtuotsuse tühistada. Käsitlen neid väiteid muudetud järjekorras: õigusliku hinnangu alguses arutan ma menetlusõiguslikke probleeme, mis on seotud toimikuga tutvumise õigusega ja õigusega olla ära kuulatud (vt allpool, A jagu), ning selle lõpus käsitlen menetlusõiguslikke probleeme seoses õigusega asja arutamisele mõistliku aja jooksul (vt allpool, B jagu).

16. Kuigi käesolevale juhtumile kohaldati veel vana määrust konkurentsimenetluste kohta määruse nr 17 redaktsioonis, ei ole tõstatatud õiguslikud küsimused ka ajal pärast konkurentsimenetluse uuendamist määrusega (EÜ) nr 1/2003( ) mingil määral oma tähtsust minetanud.

17. Erinevalt kohtuasjast C‑109/10 P( ) ei käsitleta käesolevas asjas materiaalõiguslikke probleeme seoses EÜ artiklite 81 või 82 (nüüd ELTL artiklid 101 või 102) kohaldamisega.

A. Kaitseõigused (teine ja kolmas väide)

18. Apellatsioonkaebuse teise ja kolmanda väitega heidab Solvay sisuliselt ette tema kaitseõiguste kahjustamist.

19. Igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse määramise, eriti trahvi või karistusmakse määramise, on kaitseõiguste tagamine liidu õiguse aluspõhimõte, mida Euroopa Kohtu praktikas on korduvalt kinnitatud.( ) Vahepeal on see kodifitseeritud ka põhiõiguste harta( ) artikli 41 lõike 2 punktis a ja artikli 48 lõikes 2.

20. Solvay teise ja kolmanda väite raames esitatud etteheited on põhimõttelise tähtsusega ja annavad Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada oma praktikat kaitseõiguste kohta konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses.

21. Need väited on seotud järgmise protseduurilise käiguga:

– Enne käesolevas asjas esimese, 1990. aasta trahvi määramise otsuse (otsus 91/298) tegemist andis komisjon Solvayle võimaluse vastuväiteteatise alusel seisukoha võtmiseks.( ) Toimikuga tutvumist selle tegelikus mõttes Solvayle siiski ei võimaldatud; ettevõtja käsutusse anti üksnes nende süüstavate dokumentide koopiad, millele komisjon omal ajal oma vastuväiteteatises tugines.( ) Selle eesmärk oli „lihtsustada menetlust”. ( )

– 2000. aastal, seega enne teise, käesolevas asjas vaidlusaluse trahvi määramise otsuse (otsus 2003/5) vastuvõtmist Solvayd uuesti ära ei kuulatud,( ) samuti ei võimaldatud tal tookord toimikuga tutvuda.( )

– Alles teises Üldkohtu menetluses (kohtuasi T‑58/01) esitas komisjon osa haldusmenetluse toimikuid, mida Üldkohus oli temalt menetlust korraldavate meetmetega mitu korda palunud.( ) Solvay sai paljude dokumentidega, millele tal kunagi varem ei olnud juurdepääsu olnud, tutvuda kohtu kantseleis. Ettevõtja sai ka võimaluse esitada Üldkohtule oma märkused selle kohta, kas need dokumendid olid tema kaitse jaoks tarvilikud.( )

– Üldkohtus pidi komisjon möönma, et ta ei suuda oma menetlustoimiku puuduvat osa – täpsemalt öeldes viit kausta – enam üles leida.( ) Komisjon ei suutnud Üldkohtule esitada ka puuduvate dokumentide loendit.( )

22. Seda arvesse võttes väidab Solvay üheltpoolt, et on rikutud tema õigust tutvuda toimikuga (teine väide, vt selle kohta allpool 1. jagu) ja teiseltpoolt, et on rikutud tema õigust olla ära kuulatud (kolmas väide, vt selle kohta allpool 2. jagu).

1. Õigus tutvuda toimikuga (teine väide)

23. Kaitseõiguste tagamise põhimõttest tulenev õigus tutvuda toimikuga tähendab, et komisjon peab võimaldama asjaomasel ettevõtjal põhjalikult uurida kõiki uurimistoimikus olevaid dokumente, mis võivad omada tähtsust tema kaitse seisukohast. Need hõlmavad nii süüstavaid kui ka õigustavaid dokumente, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni asutusesisesed dokumendid ja muu konfidentsiaalne teave.( )

24. Vaidlust ei ole selle üle, et Solvay sai haldusmenetluses tutvuda ainult menetlustoimiku nende osadega, mida komisjon kasutas vaidlusaluses otsuses ettevõtja vastu. Arvukatele muudele menetlustoimikus olevatele dokumentidele, millega Solvayl oleks olnud oma kaitseõiguste alusel samuti õigus tutvuda, ei võimaldatud ettevõtjale juurdepääsu. Sellega rikkus komisjon olulist menetluseeskirja,( ) milleks on õigus heale haldusele.( ) Sellist menetlusnormi rikkumist ei saa pärast vaidlusaluse otsuse tegemist enam heastada, eelkõige mitte üksikute dokumentide esitamisega mõnes hilisemas kohtumenetluses.( )

25. Praeguses staadiumis käsitlevad menetlusosalised üksnes küsimust, kas Üldkohus oleks pidanud vaidlusaluse otsuse komisjoni poolt menetlusnormi rikkumist arvestades tühistama. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt toob nimelt menetlusnormide rikkumine toimikutega tutvumisel haldusmenetluses kaasa komisjoni otsuse tühistamise üksnes juhul, kui sellega kaasnes kaitseõiguste rikkumine.( )

26. Erinevalt kohtuasjast C‑109/10 P on käesoleval juhul tegemist üksnes kaitseõiguste võimaliku rikkumisega seoses toimiku kaduma läinud osadega.( )

27. Vastupidi komisjonile ja Üldkohtule leiab Solvay, et tema kaitseõigusi on rikutud ja põhjendab seda arvukate argumentidega. Seejuures tugineb apellant peamiselt liidu õiguses tunnustatud õiguse üldpõhimõtetele: kaitseõiguste tagamisele, süütuse presumptsioonile ja tõendamiskoormise jagamisele. Lisaks heidab Solay ette Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumist ning põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu, artikli 48 ja artikli 52 lõike 3, EÕIK artikli 6 ja ELL artikli 6 lõike 1 rikkumist.

28. Täpsemaid argumente esitab Solvay siiski ainult kaitseõiguste kohta ning möödaminnes ka süütuse presumptsiooni kohta. Tema üksikutel viidetel põhiõiguste hartale, EÕIK artiklile 6 ja ELL artikli 6 lõikele 1 ei ole iseseisvat sisu, mistõttu need ei vaja põhjalikumat arutamist. ELL artikli 6 lõike 1 kohta piisab viitest, et nimetatud säte ei sisalda iseenesest põhiõiguste garantiisid. EÕIK artikkel 6 ei ole enne liidu ühinemist EIÕK‑ga( ) liidu institutsioonidele otseselt kohaldatav, kuid seda võetakse arvesse liidu õiguse üldpõhimõtete ning põhiõiguste tõlgendamisel ja kohaldamisel, kui heidetakse ette nende rikkumist.( )

a) Teise väite vastuõetavus

29. Komisjon vaidlustab suures osas teise väite vastuvõetavuse. Ta väidab, et asjaolu hindamine, kas teatavad dokumendid on tarvilikud ettevõtja kaitse jaoks, moodustab osa faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisest, mis on üksnes Üldkohtu ülesanne ega kuulu põhimõtteliselt apellatsioonimenetluses uuesti kontrollimisele.

30. See lähenemisviis ei veena mind. Euroopa Kohus ei pea käesolevas asjas menetlustoimiku üksikuid dokumente silmas pidades asendama Üldkohtu hinnangut oma hinnanguga.( ) Euroopa Kohtu ülesandeks on pigem kontrollida, kas Üldkohus võttis faktiliste asjaolude ja tõendite hindamisel aluseks õiged kriteeriumid ja mõõdupuud. See kujutab endast õigusküsimust, mille kontrollimiseks on apellatsioonimenetluses pädev Euroopa Kohus.( )

b) Teise väite põhjendatus

31. Teine väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 257–264 vastu, milles Üldkohus käsitleb küsimust, kas menetlustoimiku viie kausta puudumine tõi kaasa Solvay kaitseõiguste rikkumise,( ) ning järeldab, et selle tulemusel ei rikutud kaitseõigusi.( )

32. Apellant esitab erinevaid kritiseerivaid argumente kohtuotsuse vaidlusaluse osa kohta, millele on pühendatud apellatsioonkaebuse teise väite kõik viis osa. Mitmes osas need siiski kattuvad. Sisuliselt on alati tegemist ühe küsimusega: Kas Üldkohus võis välistada seda, et kaduma läinud toimikud võisid olla Solvay kaitse jaoks tarvilikud?( )

33. Kaalutluste lähtepunktiks peaks olema asjaolu, et ettevõtja, kellel haldusmenetluses ebaseaduslikult keelati tutvuda menetlustoimikute teatud osadega, peab kohtus üksnes tõendama, et ta oleks saanud kõnealuseid dokumente kasutada enda kaitseks.( ) Piisab sellest, kui ettevõtja tõendab – kas või väikest – võimalust, et dokumendid, millega ta ei saanud haldusmenetluses tutvuda, oleksid võinud olla tema kaitse jaoks tarvilikud.( )

34. Käesolevas asjas raskendas siiski Üldkohtu poolset menetlustoimiku nende osade tarvilikkuse kontrollimist, millega Solvay ei saanud tutvuda, asjaolu, et asjaomaseid dokumente ei suudetud üles leida.

35. Kindlasti ei oleks mõistlik alati lähtuda automaatselt sellest, et toimiku kadunud osad võisid olla tarvilikud asjaomase ettevõtja kaitse jaoks. Näiteks kui ammendava loendi abil on võimalik usutavalt mõista, et kõnealused menetlustoimiku osad sisaldasid üksnes dokumente, millele ei oleks nagunii olnud juurdepääsu, – seda tuleb eelkõige eeldada komisjoni otsuste projektide ja sisedokumentide puhul, kuid see võib puudutada ka muid konfidentsiaalseid dokumente,( ) – siis võib kaitseõiguste rikkumise algusest saadik välistada.

36. Käesoleval juhul ei olnud menetlustoimiku kadunud osade sisu siiski isegi osaliselt võimalik taastada.( ) Küsimust, keda selline olukord kahjustab, ei ole kohtupraktikas – nagu näha – veel selgitatud. Siiani tehtud kohtuotsused puudutasid haldusmenetluse dokumente, mille sisu oli kindel ja mida oli võimalik Üldkohtus kontrollida.( )

37. Põhimõtteliselt lasub asjaomasel ettevõtjal üksnes selle asjaolu põhjendamis- ja tõendamiskoormis, et ta oleks saanud toimiku osi, millega tal ebaseaduslikult keelati haldusmenetluses tutvuda, enda kaitseks kasutada.( ) See väide saab kehtida siiski ainult sel juhul, kui ettevõtja käsutuses on vähemalt olulisi viiteid nende dokumentide, millele talle ei võimaldatud juurdepääsu, autorite ning laadi ja sisu kohta.

38. Seevastu kuulub suutmatus üles leida menetlustoimiku osad komisjoni vastutusalasse. Hea halduse põhimõtte kohaselt on komisjon nimelt kohustatud toimikuid korrakohaselt pidama ja kindlalt säilitama. Korrakohase toimikute pidamise juurde kuulub eelkõige ka ammendava loendi koostamine, et tagada hilisem toimikuga tutvumine.

39. Kui toimiku kadunud osade sisu – nagu käesolevas asjas – ei saa sellise loendi puudumise tõttu kindlalt taastada, siis saab kaitseõiguste seisukohalt teha ainult ühe järelduse: ei saa välistada, et asjaomane ettevõtja oleks saanud dokumente, mida ei suudeta üles leida, kasutada enda kaitseks.

40. Sellest hoolimata eeldatakse vaidlustatud kohtuotsuses täpselt vastupidist: Üldkohtu arvates ei võimalda ükski asjaolu eeldada, et Solvay oleks saanud puuduvatest alamtoimikutest avastada dokumente, mis oleksid võimaldanud tal komisjoni järeldused kahtluse alla seada.( )

41. Üldkohus põhjendab oma arvamust muu hulgas sellega, et Solvay ei esitanud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses ühtegi argumenti, millega ta oleks vastu vaielnud tema ja CFK vahel sõlmitud kartellikokkuleppe olemasolule.( ) Niisiis seotakse küsimuse hindamine, kas toimiku kadunud osad on tarvilikud Solvay kaitse jaoks, Solvay kaitseargumentidega komisjoni tuvastuse vastu, et esines keelatud kokkulepe.( ) Teisisõnu: Üldkohus näib oletavat, et sellel, kes ei saanud siiani loota edule, ei oleks ka menetlusakti puuduvates osades trumpi tagavaraks olnud.

42. Niisugune toimimisviis kujutab endast õigusnormi rikkumist. Kindlasti tuleb iga konkreetse juhtumi erandlike asjaolude alusel kontrollida, kas tegemist on kaitseõiguste rikkumisega. Seda kontrolli tuleb siiski teostada sellest aspektist lähtudes, mida komisjon asjaomasele ettevõtjale süüks paneb, seega missuguseid etteheiteid ta ettevõtjale esitab.( ) Seda seetõttu, et nende komisjoni „etteheidete” vastu peab ettevõtja end kaitsma. Seevastu on täiesti tähtsusetu, milliseid sisulisi etteheiteid on ettevõtja omalt poolt siiani vaidlusalusele otsusele esitanud ja kas need etteheited on põhjendatud.

43. Üldkohus seab selle, kas kadunud dokumendid on Solvay kaitse jaoks tarvilikud, ekslikult sõltuvusse küsimusest, kas ettevõtja on komisjoni teatavaid tuvastusi vaidlustanud – nimelt neid, mis puudutavad CFK‑ga sõlmitud kartellikokkuleppe olemasolu – ja kas ta oleks teatavaid argumente saanud hagis esitada ka ilma kõigi toimikutega tutvumata.( )

44. Õige oleks olnud küsida üksnes seda, kas menetlustoimiku osad, mida ei suudeta üles leida, võisid sisaldada informatsiooni, mis oleks võimaldanud Solvayl tema seniseid argumente vaidlusaluse otsuse vastu paremini põhjendada või isegi esitada uusi argumente( ) kas siis tema ja CFK vahelise kokkuleppe olemasolu, selle mõtte ja eesmärgi või mõju kohta.

45. Sellega seoses tuleb meenutada Solvay – tõendite puudumise tõttu ebaõnnestunud – katset õigustada oma kõnealust kokkulepet CFK‑ga mõlema ettevõtja võimaliku ühinemise plaanidega.( ) Nii näiteks väitis Solvay haldusmenetluses, et tema Saksa tütarettevõtja DSW( ) tahtis 1988. aastal CFK tegevuse ülevõtmist puudutavate läbirääkimiste käigus kindlustada selle ettevõtja edasikestmist; sel eesmärgil sooviti võimaldada CFK‑le ajutiselt kindel minimaalne käive Saksa turul, et tagada CFK eksistents ning hoida teda huvipakkuva ülevõtmisobjektina.( )

46. Tarvilikke andmeid Solvay ja CFK vaheliste kontaktide õigustamiseks oleks võinud saada ka CFK märkustest. Välistada ei saa, et kadunud toimikud sisaldasid selliseid märkusi.( ) Need oleksid võinud olla olulised vähemalt rikkumise raskuse ja kestuse hindamisel ning komisjoni määratud trahvi suuruse kindlaksmääramisel.( )

47. Erinevalt sellest, mida arvab Üldkohus, ei olnud Solvay ülesanne esile tuua, mil määral täpselt võiks menetlustoimiku kadunud osadest ilmneda pidepunkte tema kasuks. Nende dokumentide sisu oli Üldkohtus võimatu taastada ning kelleltki ei saa nõuda võimatut. Ka selle võimatuse tagajärgi ei tohtinud panna Solvay süüks, kuna kõnealuste dokumentide kadumine kuulus komisjoni vastutusalasse.( )

48. Kokkuvõttes rakendas Üldkohus seega küsimuse kontrollimisel, kas menetlustoimiku dokumendid, mida ei suudeta üles leida, võisid olla Solvay kaitse jaoks tarvilikud, valesid kriteeriume. Ta ei mõistnud nõudeid, mis tulenevad selles osas kaitseõigustest. Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse teise väitega nõustuda.

49. Solvay poolt sellega seoses samuti ette heidetud süütuse presumptsiooni rikkumisel ei ole iseseisvat sisu, mis ulatuks kaugemale kaitseõiguste raames arutatud põhjendamis- ja tõendamiskohustuse küsimustest. Seetõttu ei ole vaja seda väidet eraldi käsitleda.

2. Õigus olla ära kuulatud (kolmas väide)

50. Kolmanda väitega vaidlustab Solvay vaidlustatud kohtuotsuse punktid 165–174, milles Üldkohus jõuab järeldusele, et komisjon ei olnud kohustatud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ettevõtjat uuesti ära kuulama.( ) Solvay leiab seevastu, et 2000. aasta haldusmenetluses oleks pidanud ärakuulamine aset leidma, sest esimene – Üldkohtu poolt tühistatud – trahvi määramise otsus (otsus 91/298) ei olnud mitte ainult valesti vormistatud, vaid oli lisaks tehtud ka ilma, et tal oleks võimaldatud nõuetekohaselt toimikuga tutvuda.

a) Kolmanda väite esimene osa

51. Selle väite esimeses osas heidab Solvay ette Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumist. Vaidlustatud kohtuotsus ei käsitle küsimust, kas esimeses haldusmenetluses tehtud menetlusvead seoses toimikuga tutvumise õigusega oleksid nõudnud uut ärakuulamist. Seega jättis Üldkohus Solvay esimeses kohtuastmes esitatud etteheite käsitlemata.

52. Selle argumendiga ei saa nõustuda. Üldkohus käsitles, kuigi ainult ühe lausega, nõuet hageja uuesti ära kuulata eelneva menetlusnormide rikkumise tõttu, mis puudutab toimikuga tutvumise õigust: Üldkohus viitas sellele küsimusele vastamisel oma märkustele toimikuga tutvumise õiguse kohta.( ) See oli Üldkohtu arusaama kohaselt loogiline ja järjekindel, sest Üldkohus lähtus ju sellest, et komisjon ei rikkunud toimikuga tutvumise ärajäämise tõttu kaitseõigusi.( ) Vastavalt vaidlustatud kohtuotsuses esitatud lahenduskäigule osutus seega ülearuseks Solvay uuesti ära kuulata.

53. Niisiis on Üldkohtu järeldused, mis puudutavad õigust olla ära kuulatud, piisavalt põhjendatud. Küsimus, kas sellega ei ole ka sisuliselt rikutud õigusnormi, on kolmanda väite teise osa ese, mida ma järgnevalt käsitlen.

b) Kolmanda väite teine osa

54. Kolmanda väite teises osas käsitleb Solvay sisuliselt küsimust, kas 1990. aastal esinenud menetlusnormide rikkumine seoses toimikuga tutvumisega nõudis hiljem – enne teise, käesolevas asjas vaidlusaluse 2000. aasta trahvi määramise otsuse (otsus 2003/5) tegemist – ettevõtja uut ärakuulamist.

55. Solvay väidab sisuliselt, et rikuti tema õigust olla ära kuulatud ning tema kaitseõigusi üldiselt. Lisaks heidab apellant ette põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu, artikli 48 ja artikli 52 lõike 3, EÕIK artikli 6 ja ELL artikli 6 lõike 1, hea halduse põhimõtte ja ELTL artikli 266 (endine EÜ artikkel 233) rikkumist. Kõiki neid väiteid iseloomustab ühine etteheide, et Üldkohus ei mõistnud vajadust Solvay komisjoni poolt uuesti ära kuulata.

56. Õigus olla ära kuulatud moodustab kaitseõiguste ühe osa, mida tuleb konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses järgida. Õigus olla ära kuulatud tähendab, et ettevõtjale, kelle suhtes viiakse läbi uurimine, antakse haldusmenetluses reaalne võimalus väljendada oma seisukohta käsitletavate asjaolude esinemise ja olulisuse ning komisjoni kasutatud dokumentide kohta.( ) Lihtseaduse tasandil oli nimetatud põhimõte vaidlusaluse otsuse tegemise ajal sätestatud määruse nr 17 artikli 19 lõikes 1.( )

57. Vaidlust ei ole selle üle, et Solvay kuulati käesolevas asjas komisjoni poolt ära 1990. aastal – enne esimese trahvi määramise otsuse (otsus 91/298) vastuvõtmist – vastuväiteteatise alusel. Vaieldakse üksnes küsimuse üle, kas meetmed, mis tuli võtta pärast komisjoni esimese trahvi määramise otsuse tühistamist vastavalt EÜ artiklile 233 (nüüd ELTL artikkel 266), hõlmasid uut ärakuulamist.

58. Määruse nr 17 kohases konkurentsiõiguse alases haldusmenetluses ei tulene EÜ artiklist 233 tingimata komisjoni kohustust kogu menetlust uuesti alustada. Pigem võib komisjon menetlust uuesti jätkata punktist, kus liidu kohtud tuvastasid menetlusnormi rikkumise. Juhul kui ajaliselt enne menetlusnormi rikkumist tehtud menetlustoimingud olid seaduspärased, ei tarvitse neid korrata.

59. Kohtuasjas PVC, milles komisjoni esimene otsus tunnistati tühiseks vormivea tõttu seoses komisjoni volinike kolleegiumi poolt otsuse lõpliku vastuvõtmise korraga, nõustus Euroopa Kohus sellega, et komisjon tegi ilma asjaomaseid ettevõtjaid uuesti ära kuulamata teise, suures osas identse sisuga otsuse.( ) Vaidlustatud kohtuotsuses tugines Üldkohus nimetatud kohtupraktikale, et põhjendada, et ka käesolevas asjas ei olnud vaja Solvayd uuesti ära kuulata.( )

60. Esmapilgul näib, et kohtuasja PVC ja käesoleva asja asjaolud on tõepoolest ühesugused. Seda seetõttu, et ka käesoleval juhul oli komisjoni esimene trahvi määramise otsus (otsus 91/298) haldusmenetluse lõpus tehtud vormivea tõttu – täpsemalt otsuse vormistamisel – tühiseks tunnistatud.

61. Lähemal vaatlusel ilmneb aga oluline erinevus: erinevalt kohtuasjast PVC oli käesolevas asjas haldusmenetluses tegemist veel teise tõsise veaga, mis esines ammu enne trahvi määramise otsuse lõplikku vastuvõtmist ja vormistamist: asjaomasel ettevõtjal Solvayl ei võimaldatud õiguslikele nõuetele vastavalt piisavalt toimikuga tutvuda.( )

62. Oma otsustes esimese trahvi määramise otsuse kohta (otsus 91/298)( ) ei ole liidu kohtud küll käsitlenud toimikuga tutvumise õigust ja kaitseõigusi, pigem on nad piirdunud vormistamise probleemidega. Sellest ei saa siiski järeldada, et liidu kohtud oleksid kinnitanud haldusmenetluse korrakohast käiku selles osas, mis puudutab toimikuga tutvumise õigust ja kaitseõigusi.

63. Vastupidi, Üldkohus tuvastas otsuse 91/297 kohta, mis põhineb samasugusel konkurentsiõiguse alasel haldusmenetlusel nagu otsus 91/298, kaitseõiguste rikkumist ebapiisava toimikuga tutvumise tõttu.( ) Peale selle oli juba alates 1982. aastast olemas komisjoni selge praktika toimikuga tutvumise võimaldamise kohta.( )

64. Komisjonil võib küll olla õigus, et Üldkohtu 29. juuni 1995. aasta erinevad otsused ei andnud ühetaolisi signaale toimikuga tutvumise õiguse võimaldamise eesmärkide ja ulatuse kohta.( ) Hiljemalt käesolevas asjas vaidlusaluse, teise trahvi määramise otsuse tegemise ajal 2000. aastal olid kõik võimalikud sellekohased arusaamatused siiski ammu kõrvaldatud.( )

65. Neil asjaoludel oleks komisjon pidanud käesolevas asjas pärast esimese trahvi määramise otsuse tühistamist uuesti alustama haldusmenetlust alates staadiumist vahetult pärast vastuväiteteatise kättetoimetamist. Ta oleks pidanud vastavalt õigusnormidele võimaldama Solvayl piisavalt tutvuda dokumentidega ning ettevõtja selle alusel uuesti ära kuulama.

66. Komisjoni kohustuse osas, kuulata ettevõtja pärast toimikuga tutvumist uuesti ära, ei muuda midagi ka asjaolu, et teise, käesolevas asjas vaidlusaluse trahvi määramise otsuse (otsus 2003/5), aluseks ei olnud uued etteheited.( ) Solvayl oli küll juba 1990. aastal üks kord võimalus olla ära kuulatud kõikide etteheidete osas, mille komisjon võttis aluseks nii oma esimeses kui ka teises trahvi määramise otsuses. Solvay pidi seda siiski tegema menetlustoimiku äärmiselt fragmentaarse tundmise alusel, kuna talle olid edastatud üksnes süüstavad dokumendid.( )

67. Õigus olla ära kuulatud ei ammendu seisukoha võtmise õigusega komisjoni kõigi etteheidete suhtes. Pigem peab asjaomane ettevõtja saama võimaluse esitada oma seisukoht, olles teadlik kõikidest menetlustoimiku osadest, millele tuleb seaduse alusel juurdepääs võimaldada. Vastasel juhul kaotaksid kaitseõigused konkurentsiõiguse alases menetluses suure osa oma toimest.

68. Seisukohavõtu võimalus on täiesti teistsuguse kvaliteediga, kui asjaomasel ettevõtjal oli enne seda võimalik korrakohaselt toimikuga tutvuda. Eelkõige on ilmne, et ettevõtja, kellel võimaldati tutvuda mitte ainult süüstavate, vaid ka õigustavate dokumentidega, saab end komisjoni etteheidete vastu tõhusamalt kaitsta kui ettevõtja, kellele esitati eranditult süüstav materjal.

69. Üldkohus rikkus seega õigusnormi, mis puudutab õigust olla ära kuulatud, kui ta ei pidanud Solvay uut ärakuulamist komisjoni poolt vajalikuks. Kokkuvõttes jätkub siinjuures õigusnormi rikkumine, mis esineb vaidlustatud kohtuotsuses seoses toimikuga tutvumise õigusega.( )

70. Hea halduse põhimõtet, mida Solvay samuti rõhutab, ei ole tarvis siinkohal enam käsitleda, kuna sellele tuginevatel argumentidel ei ole kaitseõiguste ja õiguse olla ära kuulatud kohta esitatud argumentide kõrval iseseisvat sisu. Samuti ei ole vaja, nagu juba selgitatud,( ) käsitleda EÕIK artiklit 6 ja ELL artikli 6 lõiget 1.

c) Vahekokkuvõte

71. Kokkuvõttes tuleb seega kolmanda väite teise osaga nõustuda.

B. Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul (apellatsioonkaebuse esimene väide)

72. Esimese väitega, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 100 kuni 123 vastu, heidab Solvay ette, et on rikutud tema õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul. Nimetatud põhiõigus on Euroopa Kohtu praktikas liidu õiguse üldpõhimõttena tunnustatud nii komisjoni haldusmenetluses kui ka liidu kohtute menetluses.( ) Vahepeal on see põhimõte sätestatud ka põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 ja artikli 47 teises lõigus.

73. Kuigi liidu kohtud olid juba mitmel korral käsitlenud mõistliku menetlusaja probleemi konkurentsi valdkonnas, näivad mulle Solvay tõstatatud õigusküsimused olevat eriti kaalukad. Üheltpoolt puudutavad need juhtumit, mil menetluse absoluutne kestus oli kõiki haldus- ja kohtumenetluse etappe arvesse võttes kahtlemata eriti pikk. Teisalt esitati nimetatud etteheited Lissaboni lepingu jõustumise taustal 1. detsembril 2009, millega Euroopa Liidu põhiõiguste harta muutus siduvaks õiguseks (ELL artikli 6 lõige 1).

74. Esimene väide jaguneb ühtekokku viieks osaks, mis käsitlevad osaliselt menetluse kestuse hindamist (vt allpool alapunkt 1) ja osaliselt menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikke tagajärgi (vt allpool alapunkt 2).

1. Nõuded menetluse kestuse hindamisele (esimese väite esimene ja teine osa)

75. Menetluse kestuse hindamisele esitatavad õiguslikud nõuded on esimese väite mõlema esimese osa esemeks.

a) Sissejuhatav küsimus, kas Solvay väited on tulemusetud

76. Erinevalt sellest, mida arvab komisjon, ei jookse Solvay väited mingil juhul „suures osas tühja”. Kindlasti eeldab vaidlustatud kohtuotsuse võimalik tühistamine veel ühte mõttelist sammu – kaalutlusi ülemäära pika menetluse eest sanktsioonide määramise kohta. Sellest hoolimata on menetluse kestuse arutamine vältimatu,( ) sest ilma menetluse ülemäära pika kestuse tuvastamiseta ei saa õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul lugeda algusest saadik rikutuks. Kriteeriumide suhtes, mida Üldkohus rakendas menetluse kestuse hindamisel, ei saa apellatsioonimenetluses olla välistatud Euroopa Kohtu igasugune õiguslik kontroll.

77. Solvay etteheited menetluse kestuse kohta jookseksid igatahes tühja juhul, kui apellant oleks need esitanud eraldi etteheidetest, mis käsitlevad menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikke tagajärgi. Seda ei ole aga käesolevas asjas tehtud. Pigem tehakse vaidlustatud kohtuotsusele etteheiteid mõlemast aspektist lähtudes, kusjuures esimese väite kolmas kuni viies osa käsitlevad spetsiaalselt õiguslikke tagajärgi.

78. Seda arvesse võttes tuleb tagasi lükata komisjoni vastuväide, et Solvay väited ei saa olla tulemuslikud.

b) Vajadus anda menetluse kestusele terviklik hinnang (esimese väite esimene osa)

79. Esimese väite esimeses osas heidab Solvay ette, et Üldkohus käsitles menetluse kestuse hindamisel üksikuid haldus- ja kohtumenetluse etappe üksnes eraldi, ilma 1989. aasta aprillist alates kestvale menetlusele tervikuna hinnangut andmata.

80. Menetluse kestuse mõistlikkust hinnatakse vastavalt iga kohtuasja konkreetsetele asjaoludele ning eelkõige vaidluse olulisusele huvitatud isiku jaoks, kohtuasja keerukusele ning hageja ja pädevate ametivõimude käitumisele.( ) Euroopa Kohus on selle kohta märkinud, et oluliste kriteeriumide loetelu ei ole ammendav.( )

81. Kahtlemata kuulub menetluse kestuse asjakohase kontrollimise juurde see, et Üldkohus hindab eraldi iga üksiku menetluse etapi kestust.( ) Kui mõni menetluse etapp on olnud ülemäära pikk, siis õigustab juba ainuüksi see asjaolu tuvastust, et on rikutud õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul.( )

82. Menetluse kestuse asjakohase kontrollimise juurde ei kuulu aga mitte ainult selline „jupphaaval” hindamine, vaid ka tervikhinnangu andmine haldusmenetluse või võimalike kohtumenetluste kestusele.( )

83. Tervikhinnangu andmise nõudele ei saa esitada vastuväidet, et haldus- ja kohtumenetlused on erinevat laadi ning et nõuded, mida haldusasutused või kohus peavad täitma, on toodud põhiõiguste harta erinevates sätetes. Asjaomase ettevõtja vaatepunktist on oluline üksnes see, millal tema „asjas” tehakse erapooletu asutuse poolt lõplik otsus. Põhiõiguste harta artikli 41 lõige 1 ja artikli 47 teine lõik sisaldavad ainult ühe ja sama menetlusõiguse põhimõtte kahte ilmingut, nimelt et õigussubjektidel on õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul.

84. On tõsi, et juhul kui haldus- või kohtumenetluse ükski konkreetne etapp ei olnud omaette võetuna ülemäära pikk, siis ei eeldata tavaliselt, et õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul on rikutud. Mida rohkem etappe on aga kogu menetlusel – mis koosneb ühest või mitmest haldus- ja/või kohtumenetlusest – seda olulisem on kogu menetluse kestuse hindamine.

85. Käesolevas asjas järgnes haldusmenetluse esimesele osale (1989–1990) ja esimesele kohtumenetlusele (1991–2000), haldusmenetluse – olgugi et ebatäielik – teine osa (2000) ning teine kohtumenetlus (alates 2001. aasta märtsist).( ) Kõik need menetluse etapid kokku olid vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamise ajal kestnud juba üle 20 aasta; praeguseks on möödunud isegi 22 aastat. Ükski teine Euroopa konkurentsiõiguse alane menetlus ei ole nii kaua kestnud.( )

86. Neil asjaoludel tuli menetluse kestuse asjakohasel hindamisel arvesse võtta haldus- ja kohtumenetluse kogu kestust kuni vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamiseni. Kuna Üldkohus jättis sellise tervikhinnangu andmata, on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi. Seega on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa põhjendatud.

c) Väide põhjenduste puudulikkuse kohta (esimese väite teine osa)

87. Solvay heidab lisaks ette vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudulikkust (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga), kuna Üldkohus ei arvestanud oma kaalutlustes seoses menetluse kestusega omaenda menetlusetappi.

88. Tõepoolest ei maini Üldkohus ühegi sõnaga tema enda poolt peetud menetluse etapi kestust (menetlus kohtuasjas T‑58/01). Siiski tuleb meeles pidada, et esimese astme kohtu otsuse põhjendus võib olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid oma kontrolli teostamiseks.( )

89. Käesolevas asjas lähtus Üldkohus sellest, et mitte ainuüksi menetluse kestus, vaid üksnes – menetluse kestusest tingitud – kaitseõiguste rikkumine võis viia vaidlusaluse otsuse tühistamiseni. Kuna Üldkohtu arvates ei saanud kaitseõiguste rikkumist eeldada, võidi vaidlustatud kohtuotsuses loobuda Solvay poolt Üldkohtus menetluse kestuse kohta esitatud argumentide sõnaselgest hindamisest. Selles mõttes ei ole tegemist põhjenduste puudulikkusega.

90. Neil asjaoludel tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.

2. Menetluse ülemäära pika kestuse õiguslikud tagajärjed (esimese väite kolmas kuni viies osa)

91. Esimese väite kolmandast viienda osani käsitleb Solvay haldus- ja kohtumenetluse mõistliku aja võimaliku ületamise õiguslikke tagajärgi.

a) Nõue tõendada kaitseõiguste kahjustamist (esimese väite kolmas osa)

92. Esimese väite kolmanda osa raames kerkib põhjapaneva tähtsusega õigusküsimus. Pooled vaidlevad selle üle, kas põhiõiguse asja arutamisele mõistliku aja jooksul võimalik rikkumine õigustab juba iseenesest vaidlusaluse otsuse tühistamist, või tuleb lisaks tõendada ka asjaomase ettevõtja kaitsevõimaluste kahjustamist.( )

93. Üldkohus lähtus vaidlustatud kohtuotsuses sellest, et menetluse ülemäära pikk kestus võib viia komisjoni otsuse tühistamiseni ainult juhul, kui on tõendatud, et menetluse kestus mõjutas asjaomase ettevõtja kaitseõigusi.( ) Selline toimimisviis on kooskõlas vahepeal väljakujunenud Euroopa Kohtu praktikaga, mis tugineb üldjuhul sellele, kas menetluse kestus võis mõjutada selle tulemust.( )

94. Solvay peab seda kohtupraktikat siiski aegunuks ja kutsub Euroopa Kohut üles seda praktikat uuesti läbi vaatama, võttes arvesse põhiõiguste harta siduvust alates Lissaboni lepingu jõustumisest.

95. Erilise tähtsusega on seoses sellega harta artikli 52 lõikes 3 sätestatu. Nimetatud sätte esimene lause sisaldab ühtsuse klauslit, mille kohaselt hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduse kaitse konventsiooniga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud.

96. On õige, et liidu põhiõigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul vastavalt põhiõiguste harta artikli 41 lõikele 1 ja artikli 47 teisele lõigule on välja kujundatud EÕIK artikli 6 lõike 1 järgi.( ) Erinevalt sellest, mida arvab Solvay, ei nõua aga EÕIK artikli 6 lõige 1 selle tõlgendamise praeguse seisu juures Euroopa Inimõiguste Kohtu poolt, et konkurentsiõiguse alane trahvi määramise otsus tuleb üksnes asja arutamise mõistliku aja ületamise tõttu tühistada ja haldusmenetlus peatada.

97. Üldjuhul kehtib, nagu komisjon õigesti märkis, et EÕIK jätab oma osalisriikidele teatud kaalutlusruumi põhiõiguste võimalike rikkumiste kõrvaldamise teede ja vahendite osas.( )

98. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast EÕIK artikli 6 lõike 1 kohta saab lisaks järeldada, et kriminaalkaristuste täielik tühistamine ja asjaomaste kriminaalmenetluste lõpetamine on ainult üks võimalik heastamise vorm EÕIK artikli 41 tähenduses põhiõiguse rikkumise eest menetluse ülemäära pika kestuse tõttu.( ) Selles ei ole juttu siseriiklike asutuste kohustusest tühistada karistused ja lõpetada menetlus. Pigem tunnustab Euroopa Inimõiguste Kohus sõnaselgelt ka määratud karistuse vähendamist ülemäära pika menetlusaja mõistliku heastamisena.( ) Ühes majanduskuritegevusealases kohtuasjas, mille esemeks olid raske pettuse juhtumid ning mida iseloomustas asjaolu, et menetlus kestis 17 aastat, pidas Euroopa Inimõiguste Kohus nimelt piisavaks menetluse ülemäära pika kestuse tuvastamist ja karistuse vähendamist.( ) Sellist laadi lahenduse võib minu arvates üle kanda ka konkurentsiõiguse alastele menetlustele, mis ei erine majandusõiguslikest kriminaalmenetlustest.

99. Konkurentsiõiguse puhul lisandub asjaolu, et Euroopa Inimõiguste Kohus ise ei näi lugevat nimetatud õigusvaldkonda klassikalise karistusõiguse hulka kuuluvaks; väljaspool karistusõiguse „kõva tuuma” lähtub Euroopa Inimõiguste Kohus sellest, et EIÕK artikli 6 lõike 1 karistusõigust puudutava osaga pakutavad tagatised ei pea olema tingimata kohaldatavad täies ranguses.( )

100. Vastavalt sellele tuleb praeguse seisu juures lähtuda sellest, et põhiõiguste harta artikli 52 lõike 3 esimeses lauses sätestatud ühtsuse nõudest ei tulene liidu kohtute jaoks kohustust vastata Euroopa konkurentsiõiguse raames aset leidnud asja mõistliku aja jooksul arutamise põhiõiguse rikkumisele tingimata vaidlusaluse otsuse tühistamisega.

101. On tõsi, et põhiõiguste harta artikli 52 lõike 3 teise lause kohaselt on liidu õiguses võimalik EÕIK standardi raame ületada. Käesoleva asja konkurentsiõiguse alases kontekstis ei ole selleks aga põhjust.

102. Karistuse määramisel asja mõistliku aja jooksul arutamise põhiõiguse rikkumise eest tuleb piisaval määral arvesse võtta nii asjaomase ettevõtja huve kui ka üldist huvi.

103. Asjaomase ettevõtja huvi seisneb selles, et saavutada põhiõiguste rikkumise tagajärgede võimalikult ulatuslik heastamine.( ) Üldine huvi seisneb selles, et tagada Euroopa siseturu konkurentsieeskirjade, mis kuuluvad aluslepingute põhjapanevate sätete hulka,( ) tõhus järgimine.( )

104. Kui komisjoni konkurentsiõiguse alase trahvi määramise otsus tühistataks üksnes haldus- või kohtumenetluses mõistliku arutamise aja ületamise tõttu, siis ei langeks sellega ära mitte ainult trahv, vaid ka konkurentsieeskirjade kui selliste rikkumise tuvastamine. Selline lahendus oleks vastuolus üldise huviga tagada konkurentsieeskirjade tõhus järgimine ning ulatuks kaugemale asjaomase ettevõtja õigustatud huvist tema põhiõiguse rikkumise võimalikult ulatusliku heastamise vastu.

105. Üksnes põhjusel, et on eiratud lahendi tegemise mõistlikku aega, ei saa võimaldada ettevõtjal seada kahtluse alla rikkumise toimepanemist.( ) Sanktsioon mõistliku menetlusaja rikkumise eest ei tohi mingil juhul võimaldada ettevõtjal jätkata või uuesti alustada tegevust, mis on leitud ühenduse õigusnormidega vastuolus olevat.( )

106. Seda arvesse võttes ei näe ma põhjust teha Euroopa Kohtule ettepanek kaaluda selles küsimuses uuesti läbi oma senine praktika. Seetõttu tuleb esimese väite kolmas osa tagasi lükata.

b) Menetluse kestuse tagajärjed Solvay kaitsevõimalustele käesolevas asjas (esimese väite neljas osa)

107. Esimese väite neljas osa käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse punkte 113–117, milles Üldkohus tuvastab, et mõistliku menetlusaja põhimõtte võimalik rikkumine ei mõjutanud Solvay võimalust end tõhusalt kaitsta, mistõttu ei ole tema kaitseõigusi rikutud. Selles näeb Solvay peamiselt põhjenduste puudulikkust ja kaitseõiguste tagamise põhimõtte ning mõistliku menetlusaja põhimõtte rikkumist. Üldkohus jättis piisavalt käsitlemata raskused, mis esinevad Solvayl pärast nii pika aja möödumist seoses enda kaitsmisega.

i) Väide põhjenduste puudulikkuse kohta

108. Väidetav põhjenduste puudulikkus vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga seisneb selles, et Üldkohus jättis käsitlemata Solvay poolt esimeses kohtuastmes esitatud arvukad argumendid oma kaitsmise raskuste kohta.

109. See argument ei ole veenev. Nagu juba märgitud, ei nõua põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest; põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt andmeid oma kontrolli teostamiseks.( )

110. Solvay argumenti, et tal on pärast nii pika aja möödumist raske end komisjoni süüdistuste vastu kaitsta, käsitleb Üldkohus vaidlustatud kohtuotsus koguni sõnaselgelt, kuigi äärmiselt napilt. Selles märgib kohus vastavalt, et komisjon ei teinud esimesest kohtumenetlusest saadik käesolevas asjas ühtegi uurimistoimingut ega võtnud vaidlusaluses otsuses arvesse ühtegi uut tõendit, mis tingiks vajaduse teostada kaitseõigust.( )

111. Võib küll olla, et Solvay on käesoleva asja asjaolude materiaalõigusliku hindamise osas teistsugusel arvamusel, kuid sellest ei saa siiski järeldada põhjenduste puudulikkust.( )

ii) Väide materiaalõigusnormi rikkumise kohta

112. Üldkohtu väidet, et aja möödumine ei põhjustanud Solvay kaitseõiguste kahjustamist, kritiseerib apellant aga ka materiaalõiguse seisukohalt. Solvay näeb selles kaitseõiguste tagamise põhimõtte ning mõistliku menetlusaja põhimõtte rikkumist.

113. Esmapilgul võib näida, nagu taotleks Solvay siinkohal, et Euroopa Kohus asendaks Üldkohtu hinnangu omaenda hinnanguga faktiliste asjaolude kohta, mis on apellatsioonimenetluses lubamatu.( )

114. Lähemal vaatlusel ei heida Solvay Üldkohtule aga ette mitte niivõrd faktiliste asjaolude vale hindamist, kui pigem tema arvates olulise asjaolu eiramist: Üldkohus jättis arvesse võtmata, et menetluse algusest möödunud aeg kahjustas Solvay kaitsevõimalusi kohtumenetluses. Üldkohus käsitles ekslikult ainult aja möödumise tagajärgede mõju Solvay kaitsevõimalustele komisjoni ees (st haldusmenetluses).

115. See argument on põhjendatud.

116. Asjaolu kontrollimisel, kas menetluse oletatavalt liiga pikk kestus avaldas asjaomase ettevõtja kaitsevõimalustele negatiivset mõju, ei või Üldkohus piirduda üksnes kaitsega menetluse teatud etapil. Pigem peab Üldkohus üldiselt kontrollima, kas menetluse kestus võis kahjustada ettevõtja kaitset komisjoni etteheidete vastu.( )

117. Kõige esmalt toimub nimetatud kaitsmine küll haldusmenetluses, kus ettevõtjale võimaldatakse tema ärakuulamine vastuväite teatise alusel. Kaitse ei piirdu aga haldusmenetlusega. Pigem saab asjaomane ettevõtja komisjoni trahvi määramise otsuse vastu pöörduda liidu kohtutesse (ELTL artikli 263 neljas lõik, endine EÜ artikli 230 neljas lõik). Ka sellise kohtumenetluse raames peab ettevõtja saama end tõhusalt kaitsta selle vastu, mida komisjon – nüüd ametliku otsuse kujul – talle süüks paneb.

118. Üldkohus piirdus seega ekslikult selle kontrollimisega, kas Solvay sai end haldusmenetluses tõhusalt kaitsta,( ) ja kas eelmise kohtumenetluse kestus – menetlus kohtuasjas T‑31/91 seoses esimese trahvi määramisega (otsus 91/298) – avaldas negatiivset mõju.( ) Üldkohus jättis oma kaalutlustes arvesse võtmata ettevõtja praegused kaitsevõimalused teises kohtumenetluses – menetluses kohtuasjas T‑58/01 seoses käesolevas asjas vaidlusaluse otsusega 2003/5.

119. Käesolevas asjas oleks Üldkohtus teises kohtumenetluses T‑58/01 esinenud kaitsevõimaluste arvestamine olnud tingimata vajalik kahel põhjusel: esiteks Solvay sõnaselge nõudmise tõttu võtta arvesse ka praeguse kohtumenetluse kestus, ja teiseks asjaolu tõttu, et Solvayl võimaldati alles selles kohtumenetluses – täpsemalt öeldes 2005. aastal – üldse toimikuga tutvuda. Niisiis oli see otsustava tähtsusega, kas Solvay sai 2005. aastal end veel tõhusalt komisjoni etteheidete või tuvastuste vastu kaitsta.

120. Põhiõigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul nõuab, et komisjon teeks konkurentsiõiguse alases menetluses trahvi määramise otsuse nii õigeaegselt, et asjaomane ettevõtja saab liidu kohtutes end selle vastu veel tõhusalt kaitsta.

121. Kuna Üldkohus jättis selle õiguslikult olulise asjaolu käsitlemata, on vaidlustatud kohtuotsusega rikutud õigusnormi.

iii) Veel mõned väited

122. Lõpuks tugineb Solvay esimese väite neljandas osas sellele, et on moonutatud faktilisi asjaolusid ja on rikutud EÕIK artiklit 6 ning ELL artikli 6 lõiget 1.

123. Neid etteheiteid ei ole vaja põhjalikult arutada. Faktiliste asjaolude moonutamist puudutav etteheide ei ole sisuliselt põhjendatud( ) ja minu arvates puuduvad ka pidepunktid sellise moonutamise kohta. Mis puudutab EÕIK artiklit 6 ja ELL artikli 6 lõiget 1, siis ei ole esimene säte vahetult kohaldatav ja teine säte ei sisalda iseenesest põhiõiguste garantiid.( )

iv) Vahekokkuvõte

124. Apellatsioonkaebuse esimese väite neljas osa on osaliselt põhjendatud.

c) Solvay väidetav loobumine trahvi vähendamisest (esimese väite viies osa)

125. Esimese väite viiendas ja ühtlasi viimases osas kritiseerib Solvay eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 122. Selles punktis märgib Üldkohus, et Solvay „loobus hagiavalduses sõnaselgelt võimalusest vähendada trahvi hüvitisena selle eest, et väidetavalt on rikutud tema õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul.” Selles näeb Solvay tema esimeses kohtuastmes esitatud väite moonutamist.

126. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on moonutamisega tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär.( ) Kui kanda see üle poolte väidetele ja argumentidele esimeses kohtuastmes, siis saab sellist moonutamist eeldada ainult juhul, kui Üldkohus mõistis neid ilmselgelt valesti või edastas need nende mõtet moonutades.

127. On kahetsusväärne, et vaidlustatud kohtuotsuses toodud vaidlusaluse formuleeringuga ei võimalda Üldkohus mõista, millisele Solvay hagiavalduse lõigule ta viitab. Apellatsioonimenetluse etapis on menetlusosalised siiski üksmeelselt jõudnud selleni, et Üldkohtu väite, mida Solvay kritiseerib, ajendiks võiksid olla hagiavalduse punktid 88 ja 89. Oma hagiavalduse punktis 88 rõhutab ettevõtja vastavalt, et tema arvates saab õiglase menetluse põhimõtte etteheidetava rikkumise kõrvaldada ainult vaidlusaluse otsuse tühistamine; pelgalt trahvi vähendamine ei kõrvalda EÕIK artikli 6 etteheidetavat rikkumist. Seejärel jõuab Solvay hagiavalduse punktis 89 järeldusele, et tema etteheite, mis käsitleb mõistliku aja ilmset ületamist, tagajärjeks võib olla üksnes vaidlusaluse otsuse tühistamine.( )

128. Minu arvates ei nähtu hagiavalduse kirjeldatud lõigust loobumist trahvi võimalikust vähendamisest menetluse kestuse tõttu. Samuti ei ole Solvay kirjalikest seisukohtadest mingil juhul võimalik järeldada, et ettevõtja „loobus sõnaselgelt” trahvi vähendamisest ülemäära pika menetluse tõttu, nagu Üldkohus märkis.

129. Pigem kirjeldab Solvay esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktides 88 ja 89 üksnes rõhutatult oma õiguslikku käsitlust. Ettevõtja selgitab, millist õiguslikku tagajärge peab ta mõistliku menetlusaja põhimõtte väidetava rikkumise tõttu nõutavaks: mitte trahvi vähendamist, vaid vaidlusaluse otsuse tühistamist.

130. Õigusliku käsitluse kirjeldamise ja sõnaselge loobumise vahel trahvi vähendamise võimalusest hüvitisena selle eest, et väidetavalt on rikutud õigusnormi, on põhjapanev erinevus. Seda erinevust ei ole Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 mõistnud.

131. Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 122 annab tunnistust sellest, et Üldkohus mõistis Solvay esimeses kohtuastmes esitatud väiteid ja argumente ilmselgelt valesti ning lisaks edastas need nende mõtet moonutades. See kujutab endast poole väidete ja argumentide moonutamist.

132. See moonutamine tuleb eriti ilmsiks, kui mõelda, et muus kontekstis taotleb Solvay esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses Üldkohtult igal juhul trahvi vähendamist ning viitab seejuures sõnaselgelt oma „väidetele ja argumentidele seoses tühiseks tunnistamise põhjustega”, seega ka oma väidetele ja argumentidele menetluse ülemäära pika kestuse kohta.( )

133. Järelikult on esimese väite viies osa põhjendatud.

3. Vahekokkuvõte

134. Apellatsioonkaebuse esimene väide on osaliselt põhjendatud.

C. Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine

135. Nagu eeltoodust tuleneb, on Solvay esitatud kolm apellatsioonkaebuse väidet suures osas põhjendatud. Iga nimetatud väite tulemuslikkus õigustab juba omaette võetuna kogu vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.

D. Esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta otsuse tegemine

136. Euroopa Kohus võib oma põhikirja artikli 61 lõike 1 kohaselt teha asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.

137. Selline on olukord käesolevas asjas. Kõik Solvay hagi kohta otsuse tegemiseks olulised fakti- ja õigusküsimused on läbi arutatud juba Üldkohtus ning pooltel oli võimalik esitada nende kohta oma argumendid. Seetõttu ei ole vaja suunata asja tagasi Üldkohtusse, pigem võib Euroopa Kohus teha ise otsuse Solvay hagi kohta, millega Solvay nõuab vaidlusaluse otsuse tühistamist. Menetluse erakordselt pikka kestust arvestades – 22 aastat alates komisjoni korraldatud läbiotsimistest 1989. aasta aprillis kuni praeguseni – peaks Euroopa Kohus seda võimalust kasutama.

138. Järgnevalt piirdun ma sellega, et käsitleda lühidalt vaidlusaluse otsuse õiguspärasust kolmest valitud aspektist: toimikuga tutvumine (allpool alapunkt 1), õigus olla ära kuulatud (allpool alapunkt 2) ja menetluse kestus (allpool alapunkt 3).

1. Õigus tutvuda toimikuga

139. On kindel, et Solvayl ei võimaldatud enne vaidlusaluse otsuse tegemist õiguslikele nõuetele vastavalt toimikuga tutvuda.( )

140. Nagu juba märgitud, on võimatu välistada, et Solvay oleks toimiku kadunud osades leidnud talle teadmata sisuga informatsiooni, mis oleks olnud tema kaitse jaoks tarvilik. See kehtib seda enam, et komisjon ise lähtub sellest, et toimiku mõni puuduv kaust „sisaldas määruse nr 17 artikli 11 alusel peetud kirjavahetust”, niisiis komisjoni informatsiooninõudeid erinevatele ettevõtjatele ja vastuseid nendele.( ) Sellised teiste ettevõtjate seisukohad oleksid võinud sisaldada asjakohaseid andmeid Solvay ja CFK vahelise kokkuleppe hindamiseks, isegi kui see puudutaks üksnes tuvastatud rikkumise kestust ning määratud trahvi suurust. Eelkõige rikkumise kestuse osas olid komisjoni andmed vaidlusaluses otsuses lünklikud ja vastuolulised.( )

141. Seega oli vähemalt olemas võimalus, et korrakohase toimikuga tutvumise võimaldamise korral oleks haldusmenetluse tulemus olnud teistsugune, olgu kas või ainult määratud trahvi suuruse osas.

142. Järelikult tuleb vaidlusalune otsus ainuüksi juba toimikuga tutvumise osas esinenud menetlusnormi rikkumise tõttu – kadunud toimikud – täies ulatuses tühistada.

2. Õigus olla ära kuulatud

143. Järgmisena on kindel, et Solvayd ei kuulatud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist 2000. aastal komisjoni poolt uuesti ära, kuigi see oleks olnud õiguslikus mõttes nõutav.( ) See menetlusnormi rikkumine on tihedalt seotud sellega, et Solvayle ei võimaldatud juurdepääsu toimikutele.

144. Ei saa välistada, et haldusmenetluse tulemus oleks olnud teistsugune, kui komisjon oleks 2000. aastal võimaldanud ettevõtjal – pärast korrakohast toimikuga tutvumist – uuesti anda ütlusi talle esitatud etteheidete kohta.( )

145. Ka sel põhjusel tuleb vaidlusalune otsus täies ulatuses tühistada.

3. Õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul

146. Mis puudutab lõpuks menetluse kestust, siis tuleb seda hinnata kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades.( )

147. Käesolevas asjas tuleb silmas pidada, et komisjon jäi ajavahemikul alates esimese trahvi määramise otsuse (otsus 91/298) tühistamisest kuni Euroopa Kohtu esimese otsuseni apellatsioonikohtuna( ) täiesti passiivseks. Seetõttu möödus nelja aasta ja seitsme kuu pikkune periood tarbetult.( )

148. Komisjoni tegevusetust ei saa õigustada viitega sellele, et nimetatud institutsioon esitas tollal esimese trahvi määramise otsuse tühistamise peale apellatsioonkaebuse. Komisjon võib küll vabalt otsustada ammendada täielikult talle avatud protsessuaalsed võimalused ning pöörduda esimeses kohtuastmes kaotamise korral Euroopa Kohtu kui apellatsioonikohtu poole. See ei tähenda siiski mingil juhul, et komisjon võib sellise apellatsioonimenetluse ajal lasta haldusmenetlusel peatuda.( )

149. Apellatsioonkaebusel ei ole peatavat toimet (Euroopa Kohtu põhikirja artikli 60 esimene lõik). Seega oli komisjon alates 29. juunist 1995, Üldkohtu otsuse väljakuulutamise päevast kohtuasjas T‑31/91 vastavalt EÜ artikli 233 esimesele lõigule (nüüd ELTL artikli 266 esimene lõik) kohustatud võtma Üldkohtu tühistamisotsuse täitmiseks vajalikud meetmed. Ka hea halduse põhimõte oleks nõudnud asjas koheselt uue otsuse väljatöötamist või haldusmenetluse peatamist.

150. Komisjonil oleks olnud lihtne jätkata haldusmenetlust juba alates 1995. aasta juulist, selle asemel, et oodata sellega kuni 2000. aasta aprillini.( ) Oma uues trahvi määramise otsuses oleks komisjon pidanud ainult selgitama, et tema võidu korral apellatsioonimenetluses muutub see otsus kehtetuks.

151. Neil asjaoludel jõuan ma järeldusele, et käesolevas asjas oli haldusmenetlus ainuüksi juba komisjoni peaaegu viieaastase tegevusetuse tõttu alates 1995. aasta juulist kuni 2000. aasta aprillini ülemäära pikk. Nagu juba märgitud,( ) osutub seetõttu teiste menetlusetappide kestuse täpsem uurimine ja menetluse kestuse käsitlemine tervikuna ülearuseks.( )

152. Siiski õigustab äsja tehtud tuvastus, et on rikutud mõistliku menetlusaja põhimõtet, vaidlusaluse otsuse tühistamist ainult juhul, kui menetluse kestus kahjustas asjaomasel ettevõtjal enda kaitsmise võimalusi.( ) Selle tõendamine on ettevõtja kohustus.

153. Euroopa Kohus esitab üldjuhul sellisele tõendamisele ranged nõuded:( ) asjaomase ettevõtja argumentatsioon peab tuginema veenvatele tõenditele ega tohi olla liiga abstraktne ja ebatäpne.( ) Näiteks juhul kui – nagu käesolevas asjas – väidetakse, et kaitsevõimalused on endiste töötajate lahkumise tõttu piiratud, tuleb üldjuhul nimetada nende isikute nimed, ära näidata nende tööülesanded ja lahkumise kuupäev, vajalik on märkida, mis laadi ja millises mahus teavet või selgitusi nad võivad anda, ning kirjeldada asjaolusid, mille tõttu ei saanud asjaomased isikud ütlusi anda.( )

154. Nii üksikasjalikke andmeid ei ole Solvay liidu kohtute jooksvas menetluses kahtlemata esitanud.

155. Käesoleval juhul tuleb igatahes arvesse võtta, et ajavahemikust – 1987. aastast kuni 1990. aastani, mille osas heidetakse Solvayle ette kartellikokkuleppes osalemist, oli teise trahvi määramise otsuse tegemise ajal 2000. aasta lõpus möödunud juba 13 aastat. Kui Solvay sai lõpuks 2005. aastal toimikuga Üldkohtus tutvuda, oli komisjoni tuvastatud rikkumise perioodist möödunud isegi juba 15 kuni 18 aastat.

156. On ilmselge, et ettevõtte töötajate mälu – liiatigi endiste töötajate mälu – on pärast nii pika aja möödumist nõrgenenud.

157. Sellest hoolimata tegi Solvay esimeses kohtuastmes Üldkohtule ettepaneku, et ta võib üksikasjalikult välja tuua, millised juhtivtöötajad kõnealusel ajavahemikul tema osakonnas „karbonaat” töötasid ning millal nad töölt lahkusid või surid.

158. Nimetatud kohtuasja erandlikel asjaoludel ei olnud Solvaylt mõistlik enamat oodata.

159. Eelkõige ei tohi apellanti kahjustada asjaolu, et ta jättis üksikasjalikult märkimata, milliste juhtumite ja tõendite kohta tema endised töötajad oleksid pidanud teavet andma. Seda seetõttu, et kuni praeguseni ei ole ettevõtjale teada kõigi menetlustoimiku osade sisu, mida talle tegelikult oleks pidanud olema näidatud.( ) Solvaylt ei saa nõuda selle tõendamist, kas ja millises ulatuses oleksid tema endised töötajad saanud anda teavet kadunud menetlustoimiku osade kohta, mille sisu on teadmata ja millele ei olnud menetluses kordagi juurdepääsu.

160. Üldjuhul ei tohi asjaolu, et aja möödumine on kahjustanud kaitsevõimalusi, tõendamisele esitatavate nõuete latti seada nii kõrgele, et asjaomasel ettevõtjal muudetakse igasugune tõendamine praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.

161. Silmas pidades asjaolu, et korvamatult on kadunud menetlustoimiku üks osa, mis võis sisaldada komisjoni kirjavahetust kolmandate ettevõtjatega,( ) ei saa välistada, et Solvay lahkunud töötajad oleksid saanud nende kättesaadavuse korral ettevõtjale tema kaitsmisel abiks olla. Eelkõige ei saa välistada seda, et nimetatud töötajad oleksid võinud anda taustainformatsiooni, mis ei tulnud pelgalt kirjalike märkuste kasutamisel ilmsiks.

162. Eeltoodut arvesse võttes on piisavalt pidepunkte selle kohta, et menetluse ülemäära pikk kestus kahjustas Solvay võimalusi end komisjoni ees kaitsta. Ainuüksi juba selle asjaolu tõttu tuleb vaidlusalune otsus tühistada.

4. Vahekokkuvõte

163. Juba sellest, kui arutada apellandi poolt esimeses kohtuastmes tõstatatud õigusküsimusi seoses toimikuga tutvumisega, õigusega olla ära kuulatud ja menetluse kestusega, tuleneb, et komisjoni vaidlusalune otsus (otsus 2003/5) tuleb täies ulatuses tühistada. Seega osutub Solvay poolt esimeses kohtuastmes esitatud ülejäänud väidete käsitlemine ülearuseks.

V. Trahvi vähendamise taotlus

164. Peale vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise ja vaidlusaluse otsuse kehtetuks tunnistamise( ) taotleb Solvay ka – Üldkohtu poolt uuesti määratud – trahvi tühistamist või vähendamist, ja nimelt suure kahju hüvitamiseks, mis olevat talle väidetavalt tekkinud erakordselt pika menetlusaja tõttu.

165. Minu poolt pakutud lahenduse järgi, mis viib vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseni( ) ja vaidlusaluse otsuse kehtetuks tunnistamiseni,( ) muutub see Solvay eraldi taotlus alusetuks. Järgnevalt käsitlen ma seda täielikkuse mõttes siiski teise võimalusena.

A. Sissejuhatav märkus

166. Euroopa Kohtu senisest praktikast on menetluse ülemäärase pikkuse probleemi osas võimalik tuletada kaks erinevat lahendusmeetodit: kohtuasjas Baustahlgewebe, kus asjaomasele ettevõtjale oli määratud trahv konkurentsiõiguse alusel, lubas Euroopa Kohus trahvi vähendada.( ) Seevastu kohtuasjas Der Grüne Punkt, kus ei olnud sellist trahvi määratud, sai Euroopa Kohus anda asjaomasele ettevõtjale üksnes viite võimalusele esitada kahju hüvitamise hagi vastavalt ELTL artiklile 268 koostoimes ELTL artikli 340 teise lõiguga (endine EÜ artikkel 235 koostoimes EÜ artikli 288 teise lõiguga).( )

167. Kohtuistungil märkis komisjon, et ta eelistab viimasena nimetatud lahendusviisi kohtuasja Der Grüne Punkt eeskujul. Komisjon põhjendas seda konkurentsiõiguse tõhusa kohaldamise vajadusega. Trahvi vähendamine kahjustaks komisjoni arvates Euroopa konkurentsieeskirjade tõhusat kohaldamist.

168. See vastuväide ei ole veenev.

169. Üheltpoolt on siseturu toimimiseks vältimatult vajalike Euroopa konkurentsieeskirjade kohaldamine( ) kahtlemata aluslepingute üks põhieesmärke.( ) Selle eesmärgi saavutamiseks on tõhusad ja hoiatavad sanktsioonid paratamatud.

170. Teiselt poolt tuleb sellises menetluses nagu konkurentsiõiguse alane haldusmenetlus, millel on karistusõigusele sarnased jooned,( ) võtta eriti suurel määral arvesse elementaarseid menetluslikke tagatisi. Konkurentsiõigust võib kohaldada ainult õigusriiklikult laitmatute vahenditega. Seega juhul kui konkurentsiõiguse alases menetluses rikutakse põhiõigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul, on asjaomasel ettevõtjal õigus nõuda rikkumise tõhusat kõrvaldamist.

171. Lahenduse otsimine mõistliku menetlusaja ületamise korral liigub niisiis paratamatult ühelt poolt konkurentsieeskirjade kohaldamise nõude ja teiselt poolt põhiõiguse rikkumise tõhusa kõrvaldamise nõude vahelises pingeväljas.

172. Menetlusökonoomia eesmärgil ja vajaduse tõttu tagada asjaomasele ettevõtjale kohene ja tõhus õiguskaitsevahend peaks Euroopa Kohus seal, kus see on võimalik, – seega trahvidega seotud kohtuasjades – ka edaspidi järgima lahendusviisi, mida ta on eelnevalt kasutanud kohtuotsuses Baustahlgewebe.( )

173. Konkurentsieeskirjade tõhusa kohaldamise jaoks on sel juhul piisav, et asi piirdub rikkumise tuvastamise ja asjaomase ettevõtja kohustusega rikkumine lõpetada.( ) Teiste turul osalejate suhtes piirdub asi komisjoni või kohtu esialgselt määratud trahvi hoiatava toimega. Euroopa Kohus ei pea trahvi teole vastavust küsitavaks. „Baustahlgewebe meetod” viib üksnes esialgse trahvi teatud laadi tasaarvestamiseni summaga, mida loetakse mõistlikuks hüvitiseks menetluse ülemäära pika kestuse eest.( )

B. Trahvi vähendamine

174. Kohtuotsus Baustahlgewebe( ) tugineb kokkuvõttes ELTL artiklis 261 sätestatud täielikule pädevusele otsuste läbivaatamisel, mis on Euroopa Kohtul konkurentsiõiguse alaste karistuste määramisel vastavalt määruse nr 17 artiklile 17.( ) Seega võib Euroopa Kohus määratud trahvi või karistusmakset oma äranägemisel tühistada, seda vähendada või suurendada.

175. Kohtuotsuse Baustahlgewebe praktikat kohaldades tuleb kõigepealt hinnata menetluse kestust (selle kohta allpool alapunkt 1) ja seejärel määrata trahvi võimaliku vähendamise ulatus (allpool alapunkt 2).

1. Haldus- ja kohtumenetluse ülemäära pikk kestus

176. Menetlusaja mõistlikkust hinnatakse, nagu juba märgitud,( ) vastavalt iga kohtuasja konkreetsetele asjaoludele ning eelkõige vaidluse olulisusele huvitatud isiku jaoks, kohtuasja keerukusele ning hageja ja pädevate ametivõimude käitumisele.

177. Seejuures kontrollitakse eraldi iga üksiku menetluse etapi kestust, peale selle tuleb anda aga ka tervikhinnang haldusmenetluste või kohtumenetluste kestusele.( )

178. Konkreetsetest menetluse etappidest on mõistliku menetlusaja põhimõtet silmas pidades problemaatilised eelkõige kaks etappi: komisjoni täieliku tegevusetuse periood esimese apellatsioonimenetluse ajal (menetlus liidetud kohtuasjades C‑287/95 P ja C‑288/95 P) ning teine menetlus Üldkohtus (menetlus kohtuasjas T‑58/01).( )

179. On juba märgitud, et komisjoni tegevusetuse tõttu, mis kestis neli aastat ja seitse kuud, 1995. aasta juulist kuni 2000. aasta aprillini, – st esimese apellatsioonimenetluse ajal, – rikuti Solvay põhiõigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul.( ) Käesoleva menetluse puhul võib seetõttu lahtiseks jätta küsimuse, kas samal perioodil pidi ka Euroopa Kohus apellatsioonikohtuna vastutama neli aastat ja seitse kuud kestnud menetluse ülemäära pika kestuse eest.

180. Mis puudutab Üldkohtu teist menetlust (kohtuasi T‑58/01), siis tundub selle kaheksa aasta ja üheksa kuu pikkune kestus juba esmapilgul olevat talumatult pikk.

181. Nagu apellant õigesti rõhutab, ei saa nii pikka läbivaatamisaega käesolevas asjas põhjendada viitega kohtuasja mingit laadi keerukusele: Üldkohtul oli tegemist ainult kahe osapoolega, tõlkimisele kulunud aeg ei olnud märkimisväärne( ) ning menetlusosaliste tõstatatud fakti- ja õigusküsimused ei olnud eriti rasked. Esines küll seotus paralleelselt poolelioleva menetlusega kohtuasjas T‑57/01, kuid paljude väidete identsus mõlemas kohtuasjas oleks pidanud sünergiast tingituna nende asjade läbivaatamist pigem kiirendama kui aeglustama.

182. Kindlasti on suur osa menetluse venimisest seletatav vajadusega võimaldada Solvayl kohtumenetluse ajal tutvuda haldusmenetluse toimikuga.( ) Asjaolu, et selleks vajati aga poolteist aastat – ja koguni kaks aastat, kui poolte esitatud dokumendid kaasa arvata,( ) – ei saa kuidagi aktsepteerida. See ajakaotus ei tohi Solvayd kahjustada. Vajaduse korral oleks Üldkohus pidanud seadma komisjonile selged tähtajad ja nende tähtaegade võimaliku järgimata jätmise korral tegema vajalikud järeldused komisjoni kahjuks.

183. Muu hulgas on esimese astme kohtumenetluses võimalik tuvastada ka Üldkohtu mõned ulatuslikud tegevusetuse perioodid. Näiteks tuleb rõhutada 29‑kuulist perioodi, mis möödus komisjoni märkuste esitamisest selle kohta, kas teatud dokumendid on Solvay kaitse jaoks tarvilikud, kuni suulise menetluse alustamiseni.( ) Mainida tuleb ka peaaegu 18‑kuulist perioodi, mis möödus 26. juunil 2008 toimunud kohtuistungist kuni vaidlustatud kohtuotsuse väljakuulutamiseni 17. detsembril 2009.( )

184. Enesestmõistetavalt ei tohi Üldkohtu sisemise töökorralduse probleemid, nagu näiteks regulaarne uute kohtunike ametisse nimetamine või kohtunikel esinevad takistused, kahjustada asjaomase isiku huve.( )

185. Neil asjaoludel olid nii haldus- kui ka kohtumenetlus käesolevas asjas ülemäära pikad.

186. See mulje kinnistub, kui vaadelda haldus- ja kohtumenetluse kõigi etappide kestust käesolevas asjas tervikuna:

– Vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale EÕIK artikli 6 lõike 1 kohta tuleb menetluse kestuse arvutamisel alguspunktina silmas pidada kuupäeva, mil Solvay esmakordselt nägi, et tema vastu rakendatakse kahtlustuste tõttu meetmeid, millel on oluline mõju tema olukorrale.( ) See aeg oli käesolevas asjas ammu enne vastuväiteteatist (mis on võrreldav ametliku „süüdistusega”): see langes juba kuupäevale, mil komisjon teostas 1989. aasta aprillis Solvay juures läbiotsimise.( )

– Vahepealsel ajal menetlust ei lõpetatud.

– Menetluse eeldatava lõppemise ajaks tuleb lugeda kuupäeva, mil tehakse otsus käesolevas apellatsioonimenetluses.( )

187. Praeguseni on menetlus seega kestnud kokku juba 22 aastat. Küsimuse, kas nii pikka menetluse kestust saab üleüldse õigustada, võib jätta lahtiseks. Igal juhul peaksid selliseks õigustuseks esinema erandlikud asjaolud, nagu näiteks käsitletavate fakti- ja õigusküsimuste eriline keerukus ning asjaomase ettevõtja oluline kaasvastutus menetluse teatud venimise eest. Selliste asjaoludega ei ole siinkohal mingil juhul tegemist.

188. Üksnes möödaminnes olgu märgitud, et menetluse kogu kestuse õigustamiseks ei piisa pelgalt asjaolust, et aegumistähtaeg ei ole veel möödunud.( ) Aegumistähtaeg annab nimelt ainult äärmise ajalise raami, mille jooksul võib võtta meetmeid trahvi määramiseks Euroopa konkurentsieeskirjade rikkumise eest. Aegumistähtaja jooksul nõuab mõistliku menetlusaja põhimõte, et uurimine ja otsustamine toimuksid kiiresti ning et välditaks õigustamatuid tegevusetuse perioode. Seda seetõttu, et asjaomased ettevõtjad on menetluse toimumise ajal nimelt tugevdatud surve all ning tunnevad pidevat ebakindlust selles suhtes, millal nende vastu toimuv menetlus lõpeb ja milline on selle tulemus. Sellises olukorras pakub mõistliku menetlusaja põhimõte neile tugevamat kaitset kui sanktsioonide kohaldamise aegumistähtaja pakutav kaitse.( )

189. Kokkuvõttes jõuan ma seetõttu järeldusele, et on rikutud Solvay põhiõigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul.

190. Kohaldades kohtuotsusest Baustahlgewebe( ) tulenevat kohtupraktikat tuleks vaidlustatud kohtuotsus seega menetluse ülemäära pika kestuse tõttu tühistada vähemalt selles osas, milles on trahvi suuruseks määratud 2,25 miljonit eurot.

2. Trahvi vähendamise ulatus

191. Kohtuistungil tehtud järelepärimise peale läksid poolte seisukohad võimaliku trahvi vähendamise ulatuse kohta käesolevas asjas suures osas lahku. Sel ajal kui Solvay soovib, et menetluse kestust arvestades vähendataks trahvi sel määral, et sanktsioonil oleks veel ainult sümboolne iseloom, on komisjon diametraalselt vastupidisel seisukohal: komisjoni arvates ei peaks sümboolne olema mitte trahv, vaid selle vähendamine.

192. Kohtuotsuses Baustahlgewebe, mis on siiani ainus käsutuses olev näide, oli Euroopa Kohtu poolt tehtud trahvi vähendamine üksnes marginaalne: Üldkohtu määratud 3 miljoni eküü suurust trahvi vähendati 50 000 eküü võrra;( ) see vastab vähendamisele ligikaudu 1,67% võrra.

193. Kas selline tähtsusetu trahvi vähendamine oleks EÕIK suuniste valguses tänapäeval veel mõistlik, selles tuleb kahelda. Vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale EÕIK artikli 6 lõike 1 kohta, mida tuleb põhiõiguste harta artikli 52 lõike 3 esimese lause kohaselt ka liidu õiguses arvestada, on heastamise aspektist otsustav asjaolu, mil määral on mõistlikku menetlusaega ületatud.( )

194. Käesolevas asjas ilmneb nii haldus- ja kohtumenetluse üksikutest etappidest kui ka kõikidest menetlusetappidest kokku, et menetluse mõistlikku aega ületati märkimisväärselt: neli aastat ja seitse kuud kestnud tegevusetus haldusmenetluses,( ) kaheksa aasta ja üheksa kuu pikkune menetlus esimeses kohtuastmes( ) ning praeguseni kokku 22 aastat kestnud menetlus,( ) – kusjuures puudusid erandlikud asjaolud – ületavad igasuguse mõeldava mõistliku menetlusaja.

195. Neil asjaoludel ei oleks trahvi pigem tähtsusetu vähendamine, nagu seda tegi Euroopa Kohus kohtuotsuses Baustahlgewebe ja nagu seda näib komisjon ka käesolevas asjas ette kujutavat, mingil juhul mõistlik.

196. Ülemäära pikast menetlusest tulenev põhiõiguse rikkumine nõuab tõhusat sanktsiooni. Seejuures tuleb ühest küljest arvesse võtta asjaomase ettevõtja poolt toime pandud rikkumise raskust ja teisest küljest selle põhiõiguse rikkumise raskust, mis tuleneb menetluse ülemäära pikast kestusest.( )

197. Käesolevas asjas tuleb lähtuda sellest, et on raskelt rikutud põhiõigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul. See õigustab trahvi selget vähendamist. Ühtlasi tuleb aga arvesse võtta, et komisjoni tuvastuste kohaselt oli Solvay ja CFK vahelise kartellikokkuleppe puhul tegemist siseturu ühe põhilise eeskirja (EÜ artikkel 81) „raske rikkumisega”.( ) Üksikjuhtumi kõiki asjaolusid kaaludes pean ma seetõttu mõistlikuks trahvi vähendamist 50% võrra. Arvutuste lähtepunktiks tuleb seejuures valida Üldkohtu poolt kindlaksmääratud trahvi suurus.

198. Seega juhul, kui Euroopa Kohus ei tühista vaidlustatud kohtuotsust täies ulatuses ega tunnista vaidlusalust otsust kehtetuks,( ) teen ma vähemalt ettepaneku vähendada 2,25 miljoni euro suurust trahvi 50% võrra.

VI. Kohtukulud

199. Kodukorra artikli 122 esimene lõik sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse.

200. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 2 koosmõjus artikliga 118 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Solvay on palunud mõista komisjonilt välja nii apellatsioonimenetluses kui esimese astme menetluses tekkinud kohtukulud ja komisjon on kohtuasja mõlemas kohtuastmes kaotanud, tuleb temalt välja mõista mõlema kohtuastme kulud.

VII. Ettepanek

201. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:

1. Tühistada Üldkohtu 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑58/01: Solvay vs. komisjon.

2. Tunnistada komisjoni 13. detsembri 2000. aasta otsus 2003/5/EÜ kehtetuks.

3. Mõista mõlema kohtuastme kulud välja komisjonilt.