KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 1. aprillil 2004( )

Liidetud kohtuasjad C-10/02 ja C-11/02

Anna Fascicolo jt

versus

Regione Puglia jt

ning

Grazia Berardi jt

versus

Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 jt

Tribunale Regionale per la Puglia eelotsusetaotlus

Direktiivid 86/457/EMÜ ja 93/16/EMÜ – Diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamine – Siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames üldarstina praktiseerimine – Omandatud õiguste võrdsustamine erikoolituse läbimise tunnistusega – Teatud maakonnas vabade ametikohtade täitmiseks üldarstide nimekirja koostamine

I. Sissejuhatus

1. Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia esitatud eelotsuse küsimused puudutavad kriteeriume, mille alusel määratletakse arstide õigus kandideerida teatud üldarsti ametikohtadele. Eelotsuse küsimused esitanud kohus kahtleb, kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiviga 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta( ) (edaspidi „arstide direktiiv”) on kooskõlas see, kui riikliku tervishoiusüsteemi üldarstide konkursil eelistatakse kandidaate, kellel on üldarsti erikoolituse läbimise tunnistus ja kes ühtlasi on omandanud üldarstina praktiseerimise õiguse, teistele kandidaatidele, kellel on ainult üks nimetatud kvalifikatsioonitunnustest.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

2. Arstide direktiiviga on kodifitseeritud arstide kvalifikatsiooni puudutavad erinevad direktiivid, sealhulgas nõukogu 15. septembri 1986. aasta direktiiv 86/457/EMÜ üldarsti erikoolituse kohta( ).

3. Üldarstikoolitust reguleerivad arstide direktiivi artiklid 31, 32 ja 34 (direktiivi 86/457 artiklid 2, 3 ja 5). Artikli 31 lõike 1 punktis b on sätestatud, et täisajaga koolituse kestus peab olema vähemalt kaks aastat. Kui koolitus toimub osalise ajaga, siis tuleb teda arstide direktiivi artikli 34 kohaselt vastavalt pikendada.

4. Arstide direktiivi artiklis 36 (direktiivi 86/457 artikkel 7) on sätestatud:

„1. Alates 1. jaanuarist 1995 seavad liikmesriigid oma siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimise tingimuseks artiklis 30 sätestatud diplomi, tunnistuse või muu kvalifikatsiooni tõendava dokumendi omamise, kui liikmesriigi poolt tunnustatud omandatud õigustest ei tulene teisiti.

[…]

2. Iga liikmesriik täpsustab omandatud õigusi, mida ta tunnustab. Ta tunnustab siiski nende arstide õigust praktiseerida oma siseriikliku sotsiaalkindlustusskeemi alusel ilma artiklis 30 nimetatud diplomi, tunnistuse või muu kvalifikatsiooni tõendava dokumendita üldarstina, kellel on selline õigus 31. detsembril 1994 artiklite 1–20 kohaselt ja kes asuvad kõnealusel kuupäeval selle liikmesriigi territooriumil artikli 2 või artikli 9 lõike 1 kohaselt.

3. – 5. […]”

B. Itaalia õigusnormid

5. Kvalifikatsiooninõuded Itaalias üldarstina praktiseerimiseks on sätestatud seadusandlikus dekreedis nr 256/1991. Üldiselt on selleks vaja omada üldarsti koolituse läbimise tunnistust. Selle seadusandliku dekreedi artikli 6 kohaselt tunnustatakse siiski ka nende arstide õigust praktiseerida siseriikliku tervishoiusüsteemi raames üldarstina, kellel oli selline õigus 31. detsembril 1994.

6. Itaalia sotsiaalkindlustussüsteemis üldarstina praktiseerimise tingimusi reguleeris põhikohtuasjas käsitletavate faktide toimumise ajal 1996. aasta kollektiivleping, mis jõustus vabariigi presidendi dekreedi 484/96 alusel. Kollektiivlepingu artikli 1 lõike 3 kohaselt on praktiseerimise eelduseks kas üldarsti koolituse läbimise tunnistus või siis õigus praktiseerida varem omandatud praktiseerimisõiguse alusel.

7. Kollektiivlepingu artikli 2 lõike 1 kohaselt valivad tervishoiuasutused kollektiivlepinguga reguleeritud tegevusalade jaoks arste välja igal aastal maakonnas koostatava nimekirja alusel. Vastavalt kollektiivlepingu artiklile 3 saavad kandidaadid punkte, mille andmisel arvestatakse ühelt poolt kvalifikatsiooni antud kutsealal töötamiseks ning teiselt poolt töökogemust. Üldarsti koolituse läbimise tunnistuse eest antakse 12 punkti. Esimese etapi arstiabi osutava, haigekassaga lepingu sõlminud arstina praktiseerimisel antakse 0,20 punkti iga kuu eest. Kui arst praktiseeris samas maakonnas, siis suurendatakse seda punktisummat 0,30 punktini.

8. Lisapunkte võib omandada üldarsti teatud erilise tegevuse eest. Kollektiivlepingu artikli 3 lõikega 3 on otsesõnu välistatud samal ajavahemikul praktiseerimise eest antavate punktide kokkuliitmine. Seevastu puudub regulatsioon, mis otsesõnu välistaks praktiseerimise eest saadud punktide liitmise üldarsti koolituse läbimise tunnistuse eest saadud punktidega.

9. Kollektiivlepingu artiklis 20 on käsitletud üksikute vabade kohtade täitmist esimese etapi arstiabi tagamiseks tööjõupuudusega piirkondades. Selleks koostatakse vabade ametikohtade täitmiseks nimetatud maakonnas juba koostatud arstide nimekirja alusel veel teinegi kandidaatide nimekiri iga tegevusala kohta, kusjuures kandidaadile antakse 5 lisapunkti, kui tema elukoht on olnud tööjõupuudusega piirkonnas vähemalt kaks aastat, ja 20 lisapunkti, kui ta on olnud vastavas provintsis paikne vähemalt kaks aastat.

10. Vastavalt kollektiivlepingu artikli 3 lõikele 6 reserveerivad maakonnad 20%–40% esimese etapi arstiabi osutamiseks loodud vabadest ametikohtadest arstidele, kes omavad üldarsti koolituse läbimise tunnistust ja vastavalt 60%–80% ilma selle kvalifikatsioonita arstidele, kes praktiseerivad Itaalia sotsiaalkindlustussüsteemi raames varem omandatud õiguse alusel. Juhul kui kõnealust lepingut õigel ajal ei ajakohastata, on järgmisel aastal mõlema kategooria arstidele ette nähtud eraldada 50% vabadest ametikohtadest (nimetatud lepingu lõppsäte nr 5).

III. Asjaolud ja eelotsusetaotlus

11. Vaidlused põhikohtuasjades on tekkinud seetõttu, et arstid, kellel oli üldarsti koolituse läbimise tunnistus ning kellel lisaks oli varem omandatud üldarstina praktiseerimise õigus, võisid kandideerida mõlema kvoodi raames väljakuulutatud ametikohtadele.

12. Esialgu otsustasid Regione Puglia (Apuulia maakond) kohalikud tervishoiuasutused, eriti menetluses osalev asutus Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3, asukohaga Altamuras (edaspidi „AUSL BA/3 Altamura”), maakonna valitsusasutuse korraldusel, et kuigi arstid, kellel on ühtaegu üldarsti koolituse läbimise tunnistus ja õigus 31. detsembril 1994 praktiseerida siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames, võivad kandideerida mõlema kvoodi piires, ei ole „topeltkvalifikatsiooniga” kandidaatidel siiski õigust kasutada nimetatud tunnistuse omamise eest antavat 12 punkti, kui nad konkureerivad ametikohtade kvoodi piires, mis on reserveeritud võrdsustatud praktiseerimisõigust omavatele arstidele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitas seda eespool nimetatud siseriiklike sätete alusel oma väljakujunenud kohtupraktikas. Kohtuasjas C‑11/02 esitasid hagid „topeltkvalifikatsiooniga” arstid, menetlusosalised G. Berardi jt ning L. Vaira jt, kes sellise praktikaga ei nõustunud.

13. Vahepealsel ajal leidis aga Consiglio di Stato, et „topeltkvalifikatsiooniga” kandidaatide koolituse läbimise tunnistuse eest antavaid punkte tuleks arvestada ka siis, kui nad kandideerivad võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide kvoodi piires. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmete kohaselt oli Consiglio di Stato seisukohal, et arstide direktiivi kohaselt ei tohi koolituse läbimise tunnistusega arste seada halvemasse olukorda.

14. Tervishoiuasutused, nende hulgas ka menetluses osalev asutus Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1, asukohaga Andrias (edaspidi „AUSL BA/1 Andria”), ja AUSL BA/3 Altamura, muutsid Regione Puglia valitsusasutuse korraldusel oma praktikat ning tunnistasid „topeltkvalifikatsiooniga” kandidaatide õigust, et neile arvestataks koolituse läbimise tunnistuse alusel 12 punkti ka võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele mõeldud kvoodi ulatuses. Seepeale esitasid kaebuse menetlusosalised A. Fascicolo jt ning E. De Benedictis jt. Need on arstid, kes saavad koolituse läbimise tunnistuse puudumisel kandideerida ainult võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide kvoodi ulatuses. Nende hagide alusel avati kohtuasi C‑10/02.

15. Eelotsuse küsimused esitanud kohtu arvates on Consiglio di Stato seisukoha puhul koolituse läbimise tunnistust ühekülgselt eelistatud võrdsustatud praktiseerimisõigusele, mis on vastuolus arstide direktiiviga. Seepärast on ta Euroopa Kohtule esitanud järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas kuni 31. detsembrini 1994 omandatud praktiseerimisõigust tuleb direktiivi 86/457/EMÜ artikli 7 lõike 2 ja direktiivi 93/16/EMÜ artikli 36 lõike 2 alusel pidada üldarstina praktiseerimise suhtes võrdseks üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamisega?

2. Kas ühenduse osutatud sätete alusel on liikmesriikidel lubatud üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamise korral võimaldada alates 1. jaanuarist 1995 arstidele, kes ühtlasi omavad kuni 31. detsembrini 1994 omandatud praktiseerimisõigust, soodustusi, millega neile on reserveeritud suuremal hulgal ametikohti kui arstidele, kes omavad vaid üht nendest kvalifikatsioonitunnustest?

3. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav:

kas siis omandatud õiguste kaitset arvestades on liikmesriikidel lubatud ülalnimetatud tingimuse alusel kohelda kõnealuseid arste veelgi soodsamalt, andes neile kõikidel juhtudel teatud arvu lisapunkte üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamise eest?”

IV. Õiguslik hinnang

A. Poolte seisukohad

16. Põhikohtuasja menetluspooled on jagunenud kahte erinevasse leeri.

17. A. Fascicolo jt, E. De Benedictis jt ning AUSL BA/3 Altamura on seisukohal, et arstide direktiiviga oleks vastuolus koolituse läbimise tunnistuse eest punktide andmine juhul, kui tunnistuse omanik kandideerib võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele mõeldud ametikohtadele.

18. Selline seisukoht rajaneb eeldusel, et võrdsustatud praktiseerimisõigusega üldarsti kvalifikatsioon on võrdväärne koolituse läbinud arstiga. Seega ei tähenda koolituse läbimine, et arsti kvalifikatsioon oleks paranenud, kui arst võib töötada oma ametikohal ka võrdsustatud praktiseerimisõiguse alusel. Koolituse eest lisapunktide arvestamine ei ole järelikult võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide ametikohtadele kandideerimisel õigustatud. Juhul kui neid punkte arvestatakse, on võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstid, kes ei ole läbinud üldarsti koolitust, konkureerides oluliselt halvemal positsioonil. Seeläbi muutub küsitavaks kogu kvoodi mõte, st võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide kaitse. Lisaks esineb ka võimalus, et arstid läbiksid üldarsti koolituse ainult seepärast, et nii omandaksid nad rohkem punkte kui võrreldaval ajavahemikul arstina praktiseerimise eest. Selle vältimiseks on kõige uuemas kollektiivlepingus vähendatud üldarsti koolituse läbimise tunnistuse eest saadavat punktide arvu 7,2­le punktile. Selline punktide arv vastab kaheaastasele arstina praktiseerimisele vastavas maakonnas.

19. Vastupidiselt sellele on G. Berardi jt, L. Vaira jt, AUSL BA/1 Andria ning Regione Puglia arvates lubatud anda lisapunkte koolituse läbimise tunnistuse eest, kui tunnistuse omanik kandideerib võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide ametikohtadele neile mõeldud kvoodi raames.

20. Selle seisukoha pooldajad eristavad sotsiaalkindlustussüsteemi raames üldarstina praktiseerimise õigust konkursi kandidaatide kvalifikatsiooni hindamisest. Kuna võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt tuleb ainult võrdväärseid olukordi võrdselt kohelda, ning ebavõrdseid ebavõrdselt, siis peaks topeltkvalifikatsiooniga kandidaatidel olema lubatud kandideerida enamatele üldarsti ametikohtadele. Üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamisel nähtud vaev ja kulutused õigustavad tunnistuse hindamist kõrgemalt võrreldaval ajavahemikul arstina praktiseerimisest. Selle tunnistuse eest 12 punkti andmata jätmise tagajärg oleks, et tunnistuse omanikud oleks halvemas seisus võrreldes nendega, kes kaheaastase koolituse asemel arstina praktiseerisid ning seega said praktiseerimise eest 4, 8 kuni 7, 2 lisapunkti.

21. Komisjon rõhutab kõigepealt, et arstide direktiivi artikli 36 lõige 2 ega muud sätted ei reguleeri siseriiklikus tervishoiusüsteemis ametikohtade andmise korda. Samas tuletab komisjon otsusest Garofalo kohtuasjas( ), et varem omandatud praktiseerimisõigust tunnustatakse võrdväärselt koolituse läbimise tunnistusega. Selles otsuses leidis Euroopa Kohus, et liikmesriikidel on praktiseerivate arstide õiguste tunnustamisel ulatuslik kaalutlusõigus, mida piirab ainult asjaolu, et tunnustada tuleb ka selles liikmesriigis asuvate, teistest liikmesriikidest pärit, enne 1. jaanuari 1995 praktiseerimisõiguse omandanud arstide õigust üldarstina töötada.

B. Seisukoht

22. Käesolevas asjas peab Euroopa Kohus otsustama selle üle, kas arstide direktiiviga on kooskõlas, kui üldarsti koolituse läbimise tunnistusele omistatakse suurem väärtus kui võrdsustatud praktiseerimisõigusele, või peab mõlemaid kategooriad kohtlema võrdselt. Selline küsimus eeldab vaikimisi, et sotsiaalkindlustussüsteemi tarvis üldarsti ametikohtadele kandideerijate väljavalimine oleks üleüldse arstide direktiiviga reguleeritud.

23. Käesolevates kohtuasjades võib kahtluse all olla juba seegi, kas arstide direktiiv kuulub üldse kohaldamisele, kuna näib, et tegemist on puhtalt siseriiklike asjaoludega, millel puudub seos põhivabadustega.( ) Arstide direktiivi väljaandmise aluseks on EMÜ asutamislepingu artikkel 49 (muudetuna EÜ artikkel 40), EMÜ asutamislepingu artikli 57 lõige 1 ja lõike 2 esimene ja kolmas lause (muudetuna EÜ artikli 47 lõige 1 ja lõike 2 esimene ja kolmas lause) ning EMÜ asutamislepingu artikkel 66 (nüüd EÜ artikkel 55), mis on aluseks töötajate vaba liikumist, asutamisvabadust ja teenuste vaba liikumist hõlbustavatele õigusaktidele.

24. Siiski ei ole arstide direktiivi kohaldamisala piiratud ainult ühenduses arstide vaba liikumise hõlbustamisega, vaid sellega ühtlustatakse ka üldarsti koolituse miinimumnõuded.( ) Selle ühtlustamise tõttu kohaldatakse arstide direktiivi ka puhtalt siseriiklikele asjaoludele.( ) Selline kohaldamisala ei ole arstide direktiivi andmise õiguslike alustega vastuolus. EMÜ asutamislepingu artikli 57 lõike 2 kohaselt on sõnaselgelt lubatud liikmesriikides nende õigus- ja haldusnormide kooskõlastamine, mis käsitlevad tegevuse alustamist ja jätkamist füüsilisest isikust ettevõtjana. Sellise kooskõlastamisega on hõlmatud ka puhtalt siseriiklikud asjaolud.

25. Ühtlasi on arstide direktiivi sätetest lähemal vaatlusel näha, et direktiivis ei ole reguleeritud sotsiaalkindlustussüsteemi tarvis üldarsti ametikohtadele kandideerijate väljavalimist.

26. Arstide direktiivi artikli 36 lõikes 1 on seoses koolitusega sätestatud ainult üks eriline tingimus siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimiseks. See norm ei anna igale nimetatud kvalifikatsiooniga arstile õigust nõuda, et ta saaks praktiseerida. Varem omandatud praktiseerimisõiguse tunnustamisest arstide direktiivi artikli 36 lõikes 2 ei saa tuletada kaugemaleulatuvaid nõudeid seoses arstide väljavalimisega nimetatud ametikohtadele.

27. Ülejäänud regulatsioon IV jaotises üldarsti erikoolituse kohta käsitleb koolitusele esitatavaid nõudeid, koolituse läbimise tunnistuse tunnustamist ning õigust riigis kasutatavatele kutsenimetustele. Puudub regulatsioon selle kohta, milliste kriteeriumide alusel tuleks sobivate kandidaatide hulgast teatud kandidaadid välja valida.

28. Ka muud arstide direktiivi sätted käsitlevad peamiselt arstide ja erialaarstide kvalifikatsiooni miinimumnõudeid ning nende koolituse läbimise tunnistuste tunnustamist. Nagu üldarsti kvalifikatsiooni puhul reguleerivad need ainult koolitusega seotud tingimusi oma alal praktiseerimiseks ja mitte lõplikke valikukriteeriume. Kui vaadata arstide direktiivi tervikuna, siis on ainult artiklis 21 käsitletud siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimise tingimuste aspekti, mis ei ole seotud koolitusega, nimelt ettevalmistava koolitusperioodi nõuet. Samas on selle sätte sisu tähtaja möödumise tõttu juba aegunud.

29. Niisiis on arstide direktiivis praeguseks käsitletud ainult nõutava koolitusega seotud tingimusi praktiseerimisõiguse saamiseks ning määratletud võrdsustatud praktiseerimisõiguse tunnustamise võimalusi ning minimaalset ulatust. Vastavalt arstide direktiivi 22. põhjenduses sõnaselgelt öeldule ei mõjuta direktiiv muus osas liikmesriikide õigust organiseerida oma siseriiklikke sotsiaalkindlustusskeeme ja otsustada nendele skeemidele vastava tegevuse üle.

30. Seega võivad liikmesriigid vabalt kujundada üldarstide väljavalimise kriteeriume sotsiaalkindlustussüsteemi raames, kui nad nõuavad vähemalt üldarsti koolituse läbimist või sellega võrdsustatud üldarstina praktiseerimise õigust.

31. Nagu komisjon suulises menetluses märkis, võivad piiriüleste asjaolude puhul ühenduse õiguses sätestatud põhivabadustest tuleneda kõrgemad nõudmised. Kuigi E. De Benedictis jt püüdsid suulises menetluses samuti esile tuua võimalikke piiriüleseid seoseid, peab siiski möönma, et käesolevas menetluses on sellised seosed ainult välja mõeldud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole sellesuunalisi küsimusi esitanud. Seega pole käesoleval juhul põhjust kontrollida põhivabaduste kohaldumise küsimust.

32. Eeltoodut arvestades tuleb teise ja kolmanda küsimusega seoses tõdeda, et arstide direktiivis ei ole sätestatud, kas liikmesriigid

– võivad arstidele, kes omavad ühtaegu üldarsti koolituse läbimise tunnistust ja siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames kuni 31. detsembrini 1994 omandatud üldarstina praktiseerimise õigust, tagada eelistatud kohtlemise seeläbi, et nad võivad kandideerida enamatele ametikohtadele kui need arstid, kellel on ainult kas nimetatud tunnistus või omandatud praktiseerimisõigus, ja/või

– võivad nimetatud arste kohelda veelgi soodsamalt seeläbi, et igal juhul tagatakse neile üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamisel lisapunktid.

33. Esimese küsimuse – kas üldarsti koolituse läbimise tunnistusel on arstide direktiivi kohaselt suurem väärtus kui varem omandatud praktiseerimisõigusel – vastamise praktiline tähtsus näib seoses eelnimetatud järeldusega kaheldav. Kuna aga eelotsusetaotluse esitanud kohus ning osa menetlusosalisi on oma seisukohta põhjendanud mõlemate „kvalifikatsioonide” väidetava võrdväärsusega ning kollektiivlepingu artikli 1 lõikes 3 on varem omandatud praktiseerimisõigus võrdsustatud koolituse läbimise tunnistuse alusel saadud õigusega (titulo equipollente), näib siiski vajalik olevat vastata ka sellele küsimusele.

34. Arstide direktiivis ega Garofalo kohtuotsuses ei ole sõnaselgelt sätestatud, et üldarsti koolitus on võrdväärne varem omandatud praktiseerimisõigusega. Siiski on arstide direktiivi kohaselt koolitusel suur väärtus. Seitsmeteistkümnenda põhjenduse kohaselt anti arstide direktiiv välja eesmärgiga parandada senises meditsiinikoolituses esinevaid puudujääke. Kaheksateistkümnenda põhjenduse kohaselt loodab ühenduse seadusandja, et täiendav kvalifikatsioon on kasulik patsientidele ning aitab edendada tervishoidu.( ) Sellistes eelistes võib põhimõtteliselt väljenduda ülekaalukas avalik huvi, mis on vajalik õigustamaks koolitusnõudega ametialal vaba tegutsemise õigusele seatud piiranguid.( )

35. Seevastu ei ole arstide direktiivist võimalik välja lugeda, et varem omandatud praktiseerimisõigusel oleks eriline väärtus. Arstide direktiivi artikli 36 lõike 2 kohaselt tunnustati siiski nende arstide õigust praktiseerida oma siseriiklikus sotsiaalkindlustussüsteemis üldarstina ilma üldarsti koolituse läbimise tunnistuseta, kellel oli selline õigus enne 1. jaanuari 1995 ja kes olid teostanud oma elukoha valimise õigust.( ) Liikmesriigid võivad kaitstud arstide ringi laiendada.( ) Nad ei ole aga kohustatud nõudma teatud minimaalse aja jooksul praktiseerimist ega muid kvalifikatsioonitõendeid. Nii on Itaalia regulatsiooni kohaselt teoreetiliselt võrdsustatud praktiseerimisõigus omandatud isegi juhul, kui arstil oli õigus üldarstina praktiseerida ainult 31. detsembril 1994. Seega ei eelda võrdsustatud praktiseerimisõiguse tunnustamise võimalus mingit erilist kvalifikatsiooni. Varem omandatud praktiseerimisõiguse lihtne tunnustamine ei tähenda järelikult patsientide arstliku järelevalve või tervishoiusüsteemi parandamist. Pigem on see lihtsalt mõeldud liiga jäiga regulatsiooni pehmendamiseks.

36. Kokkuvõtteks peab seega möönma, et üldarsti koolitusel on kõrgem väärtus kui võrdsustatud praktiseerimisõigusel. Loomulikult ei välista koolituse kõrgem väärtus seda, et võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstide praktilise kogemuse tõttu on nad üldarstina töötamiseks võrdväärselt või paremini kvalifitseeritud kui üldarsti koolituse läbimise tunnistusega arstid. Kuid sellise parema kvalifikatsiooni põhjuseks ei ole mitte võrdsustatud praktiseerimisõigus, vaid lihtsalt omandatud praktilised kogemused kui sellised.

37. Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et arstide direktiivi kohaselt on üldarsti koolituse läbimise tunnistusel põhimõtteliselt kõrgem väärtus kui võrdsustatud praktiseerimisõigusel.

V. Ettepanek

38. Seega teen ettepaneku vastata Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia esitatud küsimustele järgmiselt:

1. Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta mõttele vastavalt on üldarsti koolituse läbimise tunnistusel põhimõtteliselt kõrgem väärtus kui võrdsustatud praktiseerimisõigusel.

2. Direktiivis 93/16/EMÜ ei ole sätestatud, kas liikmesriigid

– võivad arstidele, kes omavad ühtaegu üldarsti koolituse läbimise tunnistust ja siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames kuni 31. detsembrini 1994 omandatud üldarstina praktiseerimise õigust, tagada eelistatud kohtlemise seeläbi, et nad võivad kandideerida enamatele ametikohtadele kui need arstid, kellel on ainult kas nimetatud tunnistus või omandatud praktiseerimisõigus, ja/või

– võivad nimetatud arste kohelda veelgi soodsamalt seeläbi, et igal juhul tagatakse neile üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamise eest lisapunktid.