ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1. juuli 2009. aasta dekreetseaduse nr 78 „Kriisivastased meetmed ning tähtaegade pikendamine“ (decreto legge n. 78 – Provvedimenti anticrisi, nonché proroga di termini; GURI nr 150, 1.7.2009), mille muudetud redaktsioon kinnitati seadusena 3. augusti 2009. aasta seadusega nr 102 (GURI nr 179 regulaarne lisa, 4.8.2009), (edaspidi „dekreetseadus nr 78/2009“) artiklis 21 „Kontsessioonide andmine hasartmängude valdkonnas“ on ette nähtud:

„1. Et tagada ülekaalukate avalike huvide kaitse mängupanuste kogumisel siis, kui see tegevus usaldatakse avaliku sektori välistele isikutele, tehakse seda alati kontsessiooni korras ning see kontsessioon antakse ühenduse ja riigisiseste põhimõtete ja eeskirjade kohaselt reeglina mitmele isikule, kes valitakse välja avatud, konkurentsipõhises ja mittediskrimineerivas menetluses. Seega […] alustab majandus- ja rahandusministeeriumi all tegutsev [Itaalia sõltumatu riigimonopolide amet (Amministrazione Autonoma Monopoli di Stato)] menetlusi, mida on vaja, et sõlmida aegsasti kontsessioonileping, mis hõlmab ka […] loteriipanuste kogumist kaugside teel, kõige paremini kvalifitseerunud riigisiseste ja ühenduse hasartmängukorraldajatega, keda ei valita siiski välja üle nelja ning kes vastavad nii kõlblusega seotud kui ka tehnilise ja majandusliku suutlikkuse kriteeriumidele.

2. Lõikes 1 nimetatud kontsessioon näeb ette õiguse komisjonitasule – mis hõlmab 8protsendilist hüvitist, mida tuleb maksta kiirloterii müügipunktidele, ning mis vastab 11,90%-le piletite müügist saadud kogusummast – ja iga kontsessionääri poolt väljamakstavate võitude keskmise maksimaalselt 75% ulatuses.

3. Kontsessioonilepingu sõlmimine hankemenetluse teel põhineb majanduslikult soodsaima pakkumuse kriteeriumil, kusjuures kõige olulisemaks peetakse järgmisi kriteeriume: a) pakkumuste maksumuse suurenemine võrreldes varem kindlaks määratud baasiga, mis tagab igal juhul tulude kogusumma, mis ei ole 2009. aastal väiksem kui 500 miljonit eurot ja 2010. aastal väiksem kui 300 miljonit eurot, olenemata kontsessionääride lõplikust arvust; b) selliste kvaliteedistandardite pakkumine, mis tagavad tarbijatele piletite muutmatuse ja võltsimatuse osas kõige suurema turvalisuse ning võitude väljamaksmise süsteemi turvalisuse; c) laiaulatuslik turustamine kogu riigi territooriumi hõlmava võrgu abil, mis on kontsessionääri ainuomandis ning millel peab olema vähemalt 10000 müügipunkti, mis tuleb avada hiljemalt 31. detsembriks 2010; see ei mõjuta keeldu kasutada lepingutingimusi, mis näevad ette kauba tarnijate või teenuste osutajate lepinguvabaduse piirangud – sellised tingimused on tühised.

4. Lõikes 1 nimetatud kontsessioonid, mida võib vaid üks kord uuendada, kestavad kuni üheksa aastat, mis jagatakse kaheks: viie ja nelja aasta pikkuseks ajavahemikuks. Kontsessioonilepingu jätkumine teisel ajavahemikul sõltub sellest, kas kontsessiooni andnud ametiasutus annab teenuse haldamisele positiivse hinnangu, mis tuleb koostada kontsessioonilepingu viienda kehtivusaasta esimese poolaasta jooksul.“
79

Tegemist on kriteeriumidega, mis on sisuliselt võrreldavad Euroopa Inimõiguste Kohtu kohaldatavate kriteeriumidega. Nimelt on see kohus järjepidevalt asunud seisukohale, et selleks, et hinnata, kas riikide kohtute kontroll on konkreetsel juhul olnud piisavalt ulatuslik, peab ta arvesse võtma kõnealusele kohtule antud pädevust ja niisuguseid tegureid nagu esiteks edasikaevatud otsuse ese ja eelkõige see, kas see puudutab spetsiifilist küsimust, mille lahendamine nõuab erialaseid teadmisi või kogemusi, või kas otsuse tegemisel kasutati haldusalast kaalutlusõigust ja kui seda tehti, siis millises ulatuses; teiseks tuleb arvesse võtta otsusele jõudmise viisi, eelkõige menetluslikke tagatisi, mida saab haldusasutuse menetluses kasutada, ning kolmandaks vaidluse sisu, sealhulgas kaebuse soovitud ja tegelikke aluseid (EIK 6. novembri 2018. aasta otsus Ramos Nunes de Carvalho e Sá vs. Portugal (CE:ECHR:2018:1106JUD005539113, punkt 179 ja seal viidatud kohtupraktika).
167

Tuleb siiski märkida, et seda üldmõistet saab kohaldada määramata hulga olukordade suhtes, mida on võimatu ette näha, mitte konkreetsete piletite suhtes, mille koostisosasid oleks võimalik enne liidu õigusaktis üksikasjalikult kirjeldada. Samuti tuleb märkida, et liidu seadusandja soovis määruse nr 1177/2010 artikli 19 lõikes 3 täpsustada, et vedaja poolt tasumisele kuuluva hüvitise arvutamisel võetakse arvesse „hinda, mille reisija […] reisijateveoteenuse eest tegelikult tasus“, mistõttu tuleb asuda seisukohale, et seda mõistet ei saa pidada ebatäpseks. Sealjuures ei piisa õiguskindluse põhimõtte rikkumise tuvastamiseks asjaolust, et see mõiste on Euroopa Kohtu tõlgenduse objektiks, mille tulemus on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 95–98, kuna see viiks selleni – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 224 märkis –, et üldkohaldatava sätte puhul oleks välistatud mis tahes muu tõlgendusmeetod kui grammatiline tõlgendus.
111

Käesoleval juhtumil käsitles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 kolme põhjendust, millel vaidlusalune otsus põhines ja mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 13. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 kirjeldas Üldkohus konteksti, milles see otsus tehti. Üldkohus märkis esiteks, et komisjon oli konsulteerinud tööturu osapooltega selle üle, kas liidu meede, mis puudutab liikmesriikide keskvalitsuste asutuste ametnike ja teenistujate teavitamist ja nendega konsulteerimist, on otstarbekas, ning just pärast seda konsulteerimist rääkisid tööturu osapooled läbi ja allkirjastasid kõnealuse kokkuleppe. Võttes seega arvesse vaidlusaluse otsuse põhjendusi ja konteksti, milles see otsus tehti, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 õigusnormi rikkumata, et see otsus oli ELTL artiklit 296 arvestades piisavalt põhjendatud, mistõttu esiteks oli otsuse adressaatidel, s.o TUNEDil ja EUPAE-l, võimalik komisjoni hinnangu aluseks olnud kolmest põhjendusest teada saada ja need vaidlustada ning teiseks oli Üldkohtul võimalik neid kontrollida.
43

Nimelt on selle artikli lõikes 2 ette nähtud loa uuendamine üksnes algse loa esemeks olevatega sama liiki toimingu ja kauba jaoks, ning sätestatud on, et sellisel juhul „võib loa anda tagasiulatuvalt alates algse loa kehtivusaja lõppemise kuupäevast“. Nimetatud artikli lõikes 3 ei ole viidatud mingile konkreetsele loale ja on sätestatud, et toll võib „[e]randjuhtudel“ pikendada loa tagasiulatuvat mõju, „kuid mitte kauemaks kui üks aasta enne taotluse esitamise kuupäeva“. See säte seab mainitud pikendamise sõltuvusse mitmest tingimusest, sealhulgas võimalus tõendada majandusliku vajaduse olemasolu ja seda, et taotlus ei ole seotud pettusekatse ega ilmse hooletusega.
63

Seega näib – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne teisti –, et nimetatud meede läheb kaugemale sellest, mis on vajalik, seda enam, et eelotsusetaotlusest nähtub, et pärast rahvakohtunike elektroonilise kodadesse määramise kehtestamist 2016. aasta augustis, osales VA rahvakohtunikuna paljudes kriminaalasju puudutavates otsustes. Nagu märkisid nii komisjon oma kirjalikes seisukohtades kui ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 100, näitab see asjaolu, et VA on võimeline täitma rahvakohtuniku ülesandeid täielikult kooskõlas kriminaalmenetluse normidega.
21

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Tribunal Constitucional (konstitutsioonikohus) tühistas tema 24. oktoobri 2016. aasta otsuse, leides, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei olnud piisavalt selgitanud põhjusi, miks ta tugines acte éclairé teooriale. Ta leiab siiski, et tühistamise tegelik põhjus on see, et Tribunal Constitucional (konstitutsioonikohus) kohaldab Hispaania kohtute otsustele liidu õiguse tõlgendamise ja kohaldamise valdkonnas sellises olukorras, kus need kohtud välistavad riigisiseste õigusnormide kohaldamise seetõttu, et nad peavad neid liidu õigusega vastuolus olevaks, kriteeriumi, mis on erinev ja rangem kriteeriumist, mida ta kohaldab olukorras, kus need kohtud otsustavad, et riigisisesed õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas.
71

Kuuendana, mis puudutab apellandi argumente, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 tõlgendas Üldkohus 2004. aasta üldiste rakendussätete artikli 5 lõiget 2 valesti, kui ta leidis, et sellest sättest tuleneb, et ametisse nimetaval asutusel on „personalieeskirjade IX lisa artiklis 3 ette nähtud ärakuulamiseks volitada mõnda isikut – käesoleval juhul IDOCit – ära kuulama teatavaid isikuid, sealhulgas asjaomast isikut“, siis olgu märgitud, et artikli 5 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui ametisse nimetaval asutusel või tema poolt selleks volitatud isikul tuleb pärast personalieeskirjade IX lisa artiklis 3 nimetatud ärakuulamist vestelda teatud isikutega, edastatakse asjaomasele ametnikule tema taotlusel vestluste protokollide allkirjastatud koopia, tingimusel et neis mainitud asjaolud on otseselt seotud ametniku kohta esitatud esialgsete väidetega“.
7

Delegeeritud määruse 2015/63 I lisas „Krediidiasutuste ja investeerimisühingute aasta osamaksete arvutamise kord“ on esitatud osamaksete arvutamise valemid, kord ja sammud. Selle arvutamise 6. samm „Aasta osamaksete arvutamine“ on sõnastatud järgmiselt: „ 1. Kriisilahendusasutus skaleerib iga 5. sammu tulemusena saadud lõpliku koondnäitaja (FCIn) artiklis 9 kindlaks määratud vahemiku piires ümber, kasutades järgmist valemit: kus miinimum- ja maksimumfunktsiooni argumentideks on kõigi nende kriisilahendusrahastusse osamakseid tegevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute väärtused, kelle puhul lõplik koondnäitaja arvutatakse. 2. Kui arvata välja need krediidiasutused ja investeerimisühingud, kelle suhtes kohaldatakse artiklit 10, ja nende krediidiasutuste ja investeerimisühingute osamaksete ühekordselt makstavad osad, kelle suhtes liikmesriigid kohaldavad artikli 20 lõiget 5, arvutab kriisilahendusasutus iga krediidiasutuse või investeerimisühingu (n) aasta osamakse järgmiselt: kus: p, q on krediidiasutuste ja investeerimisühingute indeks; Target on aasta sihttase, mille kriisilahendusasutus on määranud kindlaks vastavalt artikli 4 lõikele 2 ja millest on lahutatud vastavalt artiklile 10 arvutatud osamaksete summa ja artikli 20 lõike 5 kohaselt makstavate ühekordsete maksete summa; Bn on kohustuste summa (v.a omavahendid), millest on maha arvatud krediidiasutuse või investeerimisühingu n tagatud hoiused ning mida on kohandatud vastavalt artiklile 5, ilma et see piiraks artikli 20 lõike 5 kohaldamist.“
Seega kahjustas ELTL artikliga 267 kehtestatud süsteemi tõhusust see, kui asjaomane kohtunik nimetati ametisse nii, et eirati Naczelny Sąd Administracyjny (Poola kõrgeim halduskohus) 27. septembri 2018. aasta lõpliku määruse siduvust ja ilma, et oleks ära oodatud Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus A. B. jt. Sellega seoses tuleb lisaks märkida, et Euroopa Kohus otsustas – tuginedes selles osas kõnealuse kohtuotsuse punktides 156–165 esitatud kaalutlustele – oma kohtuotsuse A. B. jt resolutsioonis, et ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus õigusnormid, millega muudetakse kehtivat riigisisest õigust ja mille kohaselt:

– esiteks, vaatamata sellele, et sellise kohtu nagu Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) kohtuniku ametikohale kandideerija esitas kaebuse niisuguse organi nagu KRSi otsuse peale mitte toetada tema kandidatuuri, vaid teha vabariigi presidendile ettepanek nimetada ametisse teised kandidaadid, on see otsus jõustunud osas, milles tehakse ettepanek ametisse nimetada need teised kandidaadid, mistõttu ei takista see kaebus vabariigi presidendil ametisse nimetada viimati nimetatuid ning otsuse võimalik tühistamine osas, milles ei tehtud ettepanekut kaebaja ametisse nimetamiseks, ei too kaasa viimase olukorra uut hindamist selleks, et olenevalt olukorrast ta sellele ametikohale nimetada, ning

– teiseks ei saa sellist kaebust rajada väitele, et nõuetekohaselt ei ole hinnatud, kas kandidaadid vastasid kriteeriumidele, mida võeti arvesse otsuse tegemisel ametisse nimetamise ettepaneku kohta,

kui ilmneb – mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigi asjasse puutuvate asjaolude põhjal –, et need sätted võivad õigussubjektides tekitada põhjendatud kahtlusi selles suhtes, kas kohtunikud, kelle nimetas KRSi otsuste alusel ametisse vabariigi president, on väljaspool väliste tegurite, eelkõige seadusandliku ja täidesaatva võimu otsese või kaudse mõju haardeulatust ja kas nad on vastanduvaid huvisid arvestades neutraalsed, ning seega viia selleni, et kõnealused kohtunikud ei näi enam sõltumatud või erapooletud ning see võib nõrgendada usaldust, mida kohtud peavad õigussubjektidele demokraatlikus ühiskonnas ja õigusriigis sisendama.
66

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa riigisisese õiguse järgi edasi kaevata, peab täitma oma kohustust esitada tema menetluses üleskerkinud liidu õiguse tõlgendamise küsimus Euroopa Kohtule, välja arvatud juhul, kui ta tuvastab, et üleskerkinud küsimus ei ole asjakohane või et Euroopa Kohus on kõnesolevat liidu õigusnormi juba tõlgendanud või et liidu õiguse õige tõlgendus on niivõrd ilmselge, et puudub mis tahes põhjendatud kahtlus. Hinnates seda, kas tegemist on niisuguse juhuga, tuleb arvestada liidu õiguse erijooni, selle tõlgendamisel tekkivaid erilisi raskusi ja kohtuotsuste lahknevuse ohtu liidus. Sellist kohut ei saa nimetatud kohustusest vabastada ainuüksi põhjusel, et ta on sellesama riigisisese menetluse raames juba Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitanud. Ta võib siiski jätta Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamata, kui see on liikmesriigi kohtu menetlusnormidest tulenevalt vastuvõetamatu, ent sealjuures tuleb järgida võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet.
101

Oma apellatsioonkaebuse ainsa väite esimese osa kolmandas punktis väidab WDFG esimesena, et Üldkohtu kasutatud võrdlussüsteem on määratletud meelevaldselt, kuna on raske täpselt kindlaks teha, millist kriteeriumi kasutades tehti kindlaks see sidus raamistik, millesse vaidlusalune meede kuulub. Teisena väidab ta, et Üldkohus määras oma määratletud võrdlussüsteemi raames selle, mis on reegel, ja selle, mis on erand, kindlaks valesti ja põhjendamatult. WDFG sõnul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135 ekslikult, et reegel on see, et firmaväärtust amortiseerida ei saa ja et vaidlusaluse meetmega on kehtestatud erand sellest reeglist. Üldkohus on WDFG arvates reegli ja erandi segi ajanud, just nagu kohtuasjas, milles tehti 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Andres (Heitkamp BauHoldingu pankrotihaldur) vs. komisjon (C‑203/16 P, EU:C:2018:505).
118

Apellant väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta analüüsis vaidlusaluse meetme proportsionaalsust, ilma et ta oleks enne hinnanud, kas kõnealused olukorrad olid võrdlussüsteemi õigesti kindlaks määratud eesmärgi, st neutraalse maksustamise eesmärgi seisukohast sarnased. Ta väidab, et vaidlusaluse meetme analüüsimisel proportsionaalsuse põhimõtte järgimise seisukohast valikulisuse analüüsi kolmandas etapis ei ole käesolevas asjas mingit mõtet ega põhjendust. Alles pärast seda, kui on analüüsitud küsimust, kas meede näeb ette diskrimineerimise sarnaste olukordade vahel meetme eesmärki silmas pidades, tuleb analüüsida, kas meede on põhjendatud asjaoluga, et see on omane selle süsteemi aluspõhimõtetele, millesse meede kuulub, ning kas see on kooskõlas sidususe ja proportsionaalsuse põhimõttega.
119

Apellant väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta analüüsis vaidlusaluse meetme proportsionaalsust, ilma et ta oleks enne hinnanud, kas kõnealused olukorrad olid võrdlussüsteemi õigesti kindlaks määratud eesmärgi, st neutraalse maksustamise eesmärgi seisukohast sarnased. Ta väidab, et vaidlusaluse meetme analüüsimisel proportsionaalsuse põhimõtte järgimise seisukohast valikulisuse analüüsi kolmandas etapis ei ole käesolevas asjas mingit mõtet ega põhjendust. Alles pärast seda, kui on analüüsitud küsimust, kas meede näeb ette diskrimineerimise sarnaste olukordade vahel meetme eesmärki silmas pidades, tuleb analüüsida, kas meede on põhjendatud asjaoluga, et see on omane selle süsteemi aluspõhimõtetele, millesse meede kuulub, ning kas see on kooskõlas sidususe ja proportsionaalsuse põhimõttega.
78

Komisjon palub teise väite teine osa tagasi lükata. Esiteks väidab ta, et see väiteosa on vastuvõetamatu, kuna see tõstatab väite, mida ei ole esitatud apellandi poolt Üldkohtule esitatud hagis. Teiseks leiab komisjon, et see väiteosa on igal juhul põhjendamatu. Vastupidi sellele, mida leiab apellant, ei taga vaidlusalune meede neutraalset maksustamist, kuna sellega antakse välismaistes äriühingutes osaluste omandamise korral soodsamad firmaväärtuse amortiseerimise tingimused, kui need, mis on ette nähtud riigisisestes äriühingutes osaluste omandamise korral. Esimeste jaoks nimelt sõltub firmaväärtuse amortiseerimise võimalus üksnes tingimusest, et omandatavas ettevõttes omandatakse vähemalt 5protsendiline osalus, samas kui teisel juhul on nõutav ka ettevõtjate ühinemine.
59

Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 49 viidatud Euroopa Kohtu praktikast, on Euroopa Kohus seoses sellega, et korduvuses seisneva raskendava asjaolu kohaldamisel emaettevõtja suhtes võetakse arvesse selle emaettevõtja tütarettevõtja toime pandud rikkumist, juba otsustanud, et ei ole nõutav, et emaettevõtja suhtes oleks varem toimunud menetlus, mille tulemusel oleks esitatud vastuväiteteatis ja tehtud otsus, tingimusel et tütarettevõtja, kelle tegevusest tulenes rikkumine, moodustas koos kõnealuse emaettevõtjaga juba esimese rikkumise ajal üheainsa ettevõtja ELTL artikli 101 tähenduses. Seega, kui otsus, millega tuvastatakse rikkumise toimepanemine ettevõtja poolt, on suunatud ühele äriühingutest, kes juba rikkumise toimepanemise ajal kuulusid sellesse ettevõtjasse, mistõttu sellel äriühingul ja tema kaudu sellel ettevõtjal oli võimalik rikkumise toimepanemisele vastu vaielda, ei saa samasse ettevõtjasse kuulunud teiste äriühingute kaitseõigusi rikkuda seeläbi, et rikkumist võetakse arvesse hilisemas kahju hüvitamise hagi menetluses, mille on algatanud isik, kellele on kõnealuse rikkumisega kahju tekitatud, kuna sellise hagi tulemusel ei saa nendele teistele äriühingutele määrata niisugust sanktsiooni nagu trahv.
143

Samuti on asjakohane Üldkohtu järeldus esimese vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132 ja teise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107 selle küsimuse analüüsimisel, kas vaidlusalused abimeetmed võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, nimelt järeldus, mille kohaselt asjaolu, et Banedanmark tegeleb Taani raudteevõrgustiku hooldamistegevusega, konkureerides teiste äriühingutega, ja võib siseneda teistele riiklikele turgudele – eeldusel, et see on tõendatud –, ei tõenda ühelt poolt, et Femern Landanlægi ning mitte Banedanmarki kasuks võetud meetmed kujutavad endast kaudset abi Banedanmarkile, ja teiselt poolt, et need meetmed võivad põhjustada konkurentsi moonutusi sellel turul, kus Femern Landanlæg tegutseb.
26

Neil asjaoludel otsustas Curtea de Apel Constanța (Constanța apellatsioonikohus, Rumeenia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas kiireloomuliseks olukorraks, nagu tuleneb 5. oktoobri 2010. aasta kohtuotsuse Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581) punktist 45, või olukorraks, kus on objektiivselt võimatu taotleda määruse nr 883/2004 artikli 20 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud luba, mis võib olla aluseks kindlustatud isiku elukohariigist erinevas liikmesriigis osutatud sobiva arstiabi (haiglaravi) kulude täielikule hüvitamisele, on see, kui ravi, milleks see kindlustatud isik oma nõusoleku andis, määras kindlustatud isiku elukohariigist erineva liikmesriigi arst, kusjuures diagnoosi ja kiire ravi vajadust kinnitas arst, kes kuulub elukohaliikmesriigi ravikindlustussüsteemi, kuid soovitas siiski teistsugust ravi kui see, milleks kindlustatud isik andis oma nõusoleku põhjustel, mille võib kvalifitseerida vastuvõetavaks, ja mis on vähemalt sama tõhus, kuid millel on see eelis, et see ei põhjusta puuet? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas juhul, kui kindlustatud isik ei nõustu põhjustel, mille võib kvalifitseerida vastuvõetavaks, elukohaliikmesriigi ravikindlustussüsteemi kuuluva arsti määratud raviga tema diagnoosi arvestades ja läheb teise liikmesriiki, et küsida teisest arvamust, ja selle arvamuse kohaselt soovitatakse muud ravi, mis on vähemalt sama tõhus, kuid millel on see eelis, et see ei põhjusta puuet – ravi, millega kindlustatud isik nõustub ja mis vastab määruse nr 883/2004 artikli 20 lõike 2 teises lauses sätestatud nõuetele –, on kindlustatud isik selle teise ravi kulude hüvitamiseks samuti kohustatud taotlema nimetatud määruse artikli 20 lõikes 1 ette nähtud luba? 3. Kas ELTL artikliga 56 ning määruse nr 883/2004 artikli 20 lõigetega 1 ja 2 on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt nõutakse esiteks selleks, et saada pädeva asutuse luba sobivaks arstiabiks (haiglaravi) teises liikmesriigis, mis ei ole elukohaliikmesriik, et meditsiinilise aruande koostaks ainult arst, kes tegutseb elukohaliikmesriigi ravikindlustussüsteemis, ja selle kiidaks heaks asjaomase riigi pädeva asutuse peaarst, ning seda ka juhul, kui ravi, milleks kindlustatud isik andis oma nõusoleku põhjustel, mille võib kvalifitseerida vastuvõetavaks, sest sellel ravil on see eelis, et see ei põhjusta puuet, on määranud ainult teise liikmesriigi arst teisese arvamusena, ning mis teiseks ei taga kättesaadavas ja prognoositavas menetluses, et elukohaliikmesriigi ravikindlustussüsteemi raames analüüsitaks tegelikult meditsiinilisest vaatevinklist, kas on võimalik kohaldada teisest arvamust, mis anti teises liikmesriigis? 4. Kas juhul, kui vastus esimesele ja kolmandale küsimusele on jaatav, on kindlustatud isikul või vastavalt tema pärijatel, kui täidetud on määruse nr 883/2004 artikli 20 lõike 2 teises lauses sätestatud kaks nõuet, õigus sellele, et kindlustatud isiku elukohariigi pädev asutus hüvitab täielikult teises liikmesriigis osutatud ravi kulud?“
101

Oma apellatsioonkaebuse ainsa väite esimese osa kolmandas punktis väidavad Santander ja Santusa esimesena, et Üldkohtu kasutatud võrdlussüsteem on määratletud meelevaldselt, kuna on raske täpselt kindlaks teha, millist kriteeriumi kasutades tehti kindlaks see sidus raamistik, millesse vaidlusalune meede kuulub. Teisena väidavad nad, et Üldkohus määras oma määratletud võrdlussüsteemi raames selle, mis on reegel, ja selle, mis on erand, kindlaks valesti ja põhjendamatult. Santanderi ja Santusa sõnul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136 ekslikult, et reegel on see, et firmaväärtust amortiseerida ei saa ja et vaidlusaluse meetmega on kehtestatud erand sellest reeglist. Üldkohus on reegli ja erandi segi ajanud, just nagu kohtuasjas, milles tehti 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Andres (Heitkamp BauHoldingu pankrotihaldur) vs. komisjon (C‑203/16 P, EU:C:2018:505).