Kohtuasi T‑208/06

Quinn Barlo Ltd jt

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Kartellikokkulepped – Metakrülaatide turg – EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus – Mõiste „üks rikkumine” – Rikkumise kestus – Trahvid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Kartellikokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

2. Konkurents – Kartellikokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste – Põhjusliku seose vajalikkus kooskõlastamise ja ettevõtjate turukäitumise vahel – Põhjusliku seose esinemise eeldus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

3. Konkurents – Kartellikokkulepped – Mitut tegu hõlmav rikkumine, millel on nii keelatud kokkuleppe kui kooskõlastatud tegevuse tunnused – Üks kvalifikatsioon „kokkulepe ja/või kooskõlastatud tegevus” – Lubatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendi laad – Tõendite kogumile tuginemine – Nõutava tõendusjõu tase seoses üksikult võetud tõenditega

(EÜ artikli 81 lõige 1)

5. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ettevõtja osalemine konkurentsivastastes algatustes – Ettevõtja vastutuse tekkimiseks piisab algatuse vaikivast heakskiitmisest, kui ta ei avalda, et ta ei loe ennast selle tegevusega seotuks

(EÜ artikli 81 lõige 1)

6. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Ettevõtja osalemine konkurentsivastastes algatustes – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artiklid 81 ja 82)

7. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Süütuse presumptsioon – Konkurentsi valdkonna menetlus – Kohaldatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Rikkumised – Ühe rikkumise koostisosadeks olevad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus – Ettevõtjale vastutuse omistamine rikkumise kui terviku eest – Tingimused

(EÜ artikli 81 lõige 1)

9. Ühenduse õigus – Tõlgendamine – Institutsioonide aktid – Põhjendused – Arvessevõtmine

10. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus esitada tõend rikkumise ja selle kestuse kohta

(EÜ artikli 81 lõige 1)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Iga ettevõtja osalemise raskusaste

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Tegelik mõju turule – Kohustus sellist mõju tõendada, et kvalifitseerida rikkumine väga raskeks rikkumiseks – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud – Ettevõtja passiivne või käsutäitja roll

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Kergendavad asjaolud – Kartellikokkuleppes kokkulepitust erinev käitumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

1. Selle hindamiseks, kas kooskõlastatud tegevus on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, on tegevuse konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine üleliigne, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturul. Seega ei ole vaja uurida kooskõlastatud tegevuse tagajärgi, kui on tuvastatud selle tegevuse konkurentsivastane eesmärk.

(vt punkt 39)

2. Kuigi EÜ artikli 81 lõike 1 raames eeldab kooskõlastatud tegevuse mõiste lisaks asjaomaste ettevõtjate vahelisele kooskõlastamisele turukäitumist, mis on selle kooskõlastamise tulemus, ning põhjuslikku seost nende kahe elemendi vahel, tuleb eeldada – tingimusel, et puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad –, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidega vahetatud teavet, et määrata oma käitumine turul.

(vt punkt 40)

3. Mõisted „kokkulepe” ja „kooskõlastatud tegevus” EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses hõlmavad salajase koostöö vorme, mis on oma olemuselt sarnased ning mis erinevad vaid intensiivsuse ja avaldumisvormi poolest.

Mitmeosalise rikkumise raames, milles paljud tootjad osalesid mitme aasta vältel eesmärgiga üheskoos turgu reguleerida, ei nõuta komisjonilt, et ta kvalifitseeriks täpselt rikkumise iga ettevõtja ja iga konkreetse ajahetke puhul kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks, kuna igal juhul hõlmab EÜ artikkel 81 ühte või teist nendest rikkumise liikidest.

Selles kontekstis tuleb ühe rikkumise kvalifitseerimist „kokkuleppeks ja kooskõlastatud tegevuseks” mõista kui sellise mitmeosalise terviku tähistamist, mis hõlmab faktilisi asjaolusid, millest osa kvalifitseeriti kokkuleppeks ja teised kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, milles ei ole ette nähtud eraldi kvalifikatsiooni seda liiki mitmeosalise rikkumise jaoks.

(vt punktid 34, 41 ja 42)

4. Rikkumise kohta tõendite kogumise osas tuleb meenutada, et komisjon peab esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmist. Sellega seoses peab komisjon esitama täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud.

Siiski ei pea kõik komisjoni esitatud tõendid tingimata vastama neile tingimustele rikkumise kõigi tunnuste osas. Piisab, kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult sellele nõudele.

Ettevõtja poolt toime pandud EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tõendamiseks otsuses komisjoni esitatud kaudseid tõendeid tuleb hinnata mitte eraldi, vaid kogumis.

(vt punktid 43–45)

5. Ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise piisavaks tõendamiseks on piisav, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus sõlmiti konkurentsivastaseid kokkuleppeid, olemata sellele selgelt vastu. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendid, et ta osales neil kohtumistel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil kohtumistel muul eesmärgil kui nemad.

See õiguspõhimõte rajaneb sellel, et ettevõtja, kes osales nimetatud koosolekul teatamata avalikult, et ta ei loe end seal arutatuga seotuks, andis teistele osalejatele mõista, et ta on kokkulepituga nõus ja et ta kavatseb seda järgida.

Asjaolu, et ettevõtja ei vii ellu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute tulemusi, ei kõrvalda tema vastutust, mis tuleneb kartellis osalemisest, välja arvatud siis, kui ta avalikult teatas, et ei loe end seal arutatuga seotuks.

Lisaks, enda avalikult mitteseotuks lugemise mõistet kui vastutusest vabastavat asjaolu tuleb tõlgendada kitsalt. Täpsemalt, ettevõtja vaikimist koosolekul, kus ebaseaduslikult kooskõlastatakse konkreetselt hinnapoliitikat puudutavat küsimust, ei saa samastada kindla ja selge taunimisega.

(vt punktid 47–50)

6. Konkurentsi valdkonnas ei keela ükski õigusnorm ega Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõte komisjonil tugineda ettevõtja vastu selliste teiste ettevõtjate avaldustele, kellele on samuti rikkumine süüks pandud. Ainuüksi selle tõttu ei saa järeldada, et komisjoni teatise raames, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul, tehtud avaldustel puudub tõenduslik väärtus.

Teatud umbusk õigusvastase kartelli peamiste osaliste vabatahtlike avalduste vastu on mõistetav, kuna need osalised võivad muuta oma osatähtsuse rikkumises võimalikult väikeseks ja teiste osatähtsuse võimalikult suureks. Võttes siiski arvesse koostööteatises ette nähtud menetlusele omast loogikat, ei loo selle kohaldamise taotlemine, selleks et vähendataks trahvisummat, tingimata ajendit esitada moonutatud tõendeid süükspandava kartelli teiste osaliste kohta. Igasugune katse komisjoni eksitada võib nimelt kahtluse alla seada ettevõtja siiruse ja koostöö täielikkuse ning seega seada ohtu ettevõtja võimaluse koostööteatisest täielikult kasu saada.

Eeskätt, kui isik möönab konkurentsieeskirjade rikkumist ja möönab seega selliste faktiliste asjaolude olemasolu, mis ületavad neid faktilisi asjaolusid, mille olemasolu võidi järeldada otseselt vaatlusalustest dokumentidest, tähendab see vastupidist tõendavate asjaolude puudumisel a priori, et see isik otsustas rääkida tõtt. Avalduse tegija huvide vastaseid avaldusi tuleb seega üldjuhul pidada eriti usaldusväärseteks tõenditeks.

Siiski ei saa kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatavad ettevõtjad, pidada siiski piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toime pandud rikkumise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid.

Selleks et analüüsida koostöötaotluse esitanud ettevõtjate avalduste tõenduslikku väärtust, võtab Üldkohus arvesse eelkõige nende üksteist toetavate tõendite olulisust, mis kinnitavad nende avalduste asjakohasust ning tõendite puudumist selle kohta, et ettevõtjad on püüdnud muuta oma osatähtsuse rikkumises võimalikult väikeseks ja teiste ettevõtjate osatähtsuse võimalikult suureks. Lisaks mõjutab avalduse asjakohasus olenevalt asjaoludest nõutava tõendusjõu taset.

Asjaolu, et avaldus esitati menetluse väga hilises staadiumis, st vastuses vastuväiteteatisele, ei võimalda iseenesest eitada selle avalduse tõenduslikku väärtust, mida tuleb hinnata kõiki käesoleva asja asjaolusid arvesse võttes. Siiski on niisuguse avalduse tõenduslik väärtus väiksem kui siis, kui see oleks tehtud spontaanselt, ning seda sõltumata teise ettevõtja avaldusest. Täpsemalt, kui trahvide eest kaitse saamise taotlust esitavale ettevõtjale on teada asjaolud, mille komisjon on uurimise käigus kogunud, ei ole koostööteatises ette nähtud menetlusele omane loogika, mille kohaselt igasugune katse komisjoni eksitada võib kahtluse alla seada ettevõtja siiruse ja koostöö täielikkuse, kohaldatav samal määral kui siis, kui see oleks tehtud spontaanselt, ilma et oleks teada komisjoni esitatud vastuväited. Ka ei pruugi kaalutlused, mille kohaselt on koostööteatise alusel tehtud avaldused avalduse tegija huvide vastased ja neid tuleb üldjuhul pidada eriti usaldusväärseteks tõenditeks, olla täiel määral kohaldatavad osas, mis puudutab trahvide eest kaitse saamise taotluse esitava ettevõtja vastust vastuväiteteatisele.

(vt punktid 52–56, 97, 108 ja 109)

7. Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis peab Üldkohus EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise otsuse peale esitatud tühistamishagi saamisel teostama täielikku üldkontrolli selle üle, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte.

Kohtu kahtlust tuleb tõlgendada rikkumise tuvastamise otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mis liidu õiguse üldpõhimõttena on kohaldatav muu hulgas ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, mille tulemusel võidakse määrata trahve või karistusmakseid.

(vt punktid 57 ja 58)

8. Konkurentsieeskirjade rikkumise laadist ning sellega seotud karistuste ranguse laadist ja ulatusest lähtuvalt on nende rikkumiste toimepanemise korral vastutus isiklik.

EÜ artikli 81 lõikes 1 nimetatud kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus eeldavad vaieldamatult mitut ettevõtjat, kes on kõik rikkumise kaastäideviijad, kuid viis, kuidas nad on rikkumise toime pannud, võib olla erinev olenevalt asjassepuutuva turu iseärasustest ja iga ettevõtja positsioonist sellel turul, seatud eesmärkidest ning rikkumise toimepanemiseks valitud või kavandatud meetmetest.

Lihtsalt asjaolust, et iga ettevõtja osaleb rikkumises talle omasel viisil, ei piisa siiski tema vastutuse välistamiseks rikkumise kui terviku eest, sh tegude eest, mille panid sisuliselt toime teised rikkumises osalenud ettevõtjad, kuid mille ese või konkurentsivastane mõju on sama.

EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus rikkumises kui tervikus osalemise alusel, isegi kui on tõendatud, et asjaomane ettevõtja on otseselt osalenud vaid kartellikokkuleppe ühes või mitmes osas. Samamoodi ei tähenda asjaolu, et ettevõtja ei tegutsenud asjassepuutuvas sektoris, iseenesest tingimata seda, et seda ettevõtjat ei saa pidada vastutavaks ühe rikkumise eest tervikuna.

Komisjon peab selleks, et tuvastada ettevõtja osavõtt ühest niisugusest rikkumisest, tõendama, et ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik kavandatava tegevuse sisust või teiste ettevõtjate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel, või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja aktsepteeris selle riski võtmist.

Seega võib ettevõtjat pidada vastutavaks kartellikokkuleppe eest tervikuna vaid siis, kui ühelt poolt ta teadis või pidi kindlasti teadma, et kokkumäng, milles ta osales väga paljude aastate jooksul regulaarselt korraldatud koosolekute kaudu, kuulub tervikplaani, mille eesmärk oli moonutada tavapärast konkurentsi, ja kui teiselt poolt hõlmas asjaomane tervikplaan kõiki osi, mis moodustasid kartellikokkuleppe. Ettevõtjat ei saa pidada kogu kartellis osalenuks üksnes sel põhjusel, et kokkuleppel, milles ta osales, ja kogu kartellil on samad eesmärgid. Nimelt võib üksnes juhul, kui ettevõtja selles kokkuleppes osaledes teadis või pidi teadma, et seda tehes liitub ta kogu kartelliga, asjaomases kokkuleppes osalemine kujutada endast kogu selle kartelliga liitumise väljendust.

Ainuüksi asjaolu, et ettevõtja oli teadlik konkurentsivastastest eesmärkidest seoses asjassepuutuva sektori toodetega ja järgis neid, ei võimalda järeldada, et ta oli teadlik ühest eesmärgist, mida taotleti ühe kartelliga selles sektoris tervikuna. Nimelt ei saa ühe eesmärgi mõistet määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele konkreetses sektoris, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste selline määratlus ohustab võtta ühe ja vältava rikkumise mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitut ühte majandussektorit puudutavat tegevust, mis on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise.

(vt punktid 125–128, 143 ja 144, 149)

9. Õigusakti resolutsioon on lahutamatult seotud selle akti põhjendava osaga ning selle akti tõlgendamisel tuleb vajaduse korral arvestada põhjusi, mis viisid akti vastuvõtmiseni.

(vt punkt 131)

10. Rikkumise kestus on EÜ artikli 81 lõikes 1 esitatud rikkumise mõiste osa ja selle kestuse tõendamise kohustus lasub peamiselt komisjonil. Kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku aset leidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel.

Asjaolu, et kartellikokkulepe kui selline oli katkematu, ei võimalda välistada, et üks või mitu selle osalist teatavaks ajaks oma osalemise katkestasid.

Kuigi ajavahemik, mis lahutab rikkumise kahte ilmingut, on asjakohane kriteerium, et tuvastada rikkumise vältavus, on samuti tõsi see, et küsimust, kas nimetatud periood on piisavalt pikk, et kujutada endast rikkumise katkemist, ei saa uurida abstraktselt. Vastupidi, seda tuleb hinnata kõnealuse kartellikokkuleppe toimimise kontekstis, mis olenevalt olukorrast hõlmab asjaomase ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise konkreetseid üksikasju.

(vt punktid 155 ja 156, 159)

11. Vastavalt suunistele määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi kindlaksmääramisel tuleb eristada rikkumise raskusastme hindamist, mille alusel määratakse kindlaks trahvi üldine lähtesumma, ja iga asjaomase ettevõtja rikkumises osalemise suhtelise raskusastme hindamist, mida tuleb uurida raskendavate või kergendavate asjaolude võimaliku kohaldamise raames.

Nimelt, nimetatud suuniste punktid 2 ja 3 näevad ette trahvi põhisumma muutmise lähtuvalt teatavatest raskendavatest ja kergendavatest asjaoludest, mis on iga ettevõtja puhul erinevad. Konkreetselt suuniste punkt 3 „Kergendavad asjaolud” sisaldab näidisloetelu asjaoludest, mis võivad kaasa tuua trahvi põhisumma vähendamise. Nii viidatakse puhtalt passiivsele rollile rikkumises, kokkulepete täitmata jätmisele, rikkumise lõpetamisele kohe, kui komisjon sekkub, põhjendatud kahtluse olemasolule, et ettevõtja ei teadnud, et kõnealune tegevus kujutab endast rikkumist; asjaolule, et rikkumine on toime pandud hooletusest ning ettevõtja tõhusale koostööle menetluses väljaspool koostööteatise kohaldamisala.

Seevastu ei pea komisjon trahvi lähtesumma kindlaksmääramise kontekstis hindama konkreetse ettevõtja tegevuse mõju. Nimelt, trahvide üldise taseme kindlaksmääramisel arvessevõetav mõju ei ole see, mis tuleneb ettevõtja väidetavast tegelikust käitumisest, vaid see, mis tuleneb sellest rikkumisest tervikuna, milles ta osales.

Kui ettevõtja ei ole vastutav kartelli eest tervikuna, vaid selle ühe osa eest, tuleb seda trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võtta. Nimelt on sellisel juhul konkurentsieeskirjade rikkumine tingimata vähem raske kui see, mis pandi süüks rikkumise kõikides osades osalenud rikkujatele, kes panustasid selle kartelli tõhususse ja raskusesse rohkem kui rikkuja, kes on seotud selle sama kartelli üheainsa osaga. Ent ettevõtjale ei saa kunagi määrata trahvi, mille summa on arvutatud osalemise alusel kokkumängus, mille eest teda ei peeta vastutavaks.

(vt punktid 183–185, 197–200)

12. Ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise raskuse hindamisel ettevõtjale määratava trahvi lähtesumma kindlaksmääramiseks nähtub suunistest määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, et horisontaalseid hinnakartelle või turgude jagamise kokkuleppeid võib lugeda väga rasketeks rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku mõju turule. Nimelt väärivad niisugused kartellikokkulepped oma laadi tõttu kõige raskemaid trahve. Kartellikokkulepete võimalik tegelik mõju turule, eelkõige küsimus, mil määral tõi konkurentsi piiramine kaasa kõrgema turuhinna kui see, mis oleks olnud ilma kartellita, ei ole trahvide taseme kindlaksmääramisel otsustav kriteerium.

(vt punkt 189)

13. Passiivne roll eeldab, et asjaomane ettevõtja hoidis madalat profiili, st ei osalenud aktiivselt konkurentsivastase kokkuleppe või kokkulepete väljatöötamises. Ettevõtja passiivset rolli kartellis väljendavad sellised asjaolud nagu ettevõtja kohtumistel osalemise sporaadilisus võrreldes kartelli tavaliste liikmetega, samuti see, et ettevõtja tuli rikkumise esemeks olnud turule hilinenult, sõltumata ettevõtja kartellis osalemise kestusest, või ka sellekohaste sõnaselgete avalduste olemasolu, mis pärinevad rikkumises osalenud kolmandate ettevõtjate esindajatelt.

(vt punkt 224)

14. Selleks et kohaldada kergendava asjaoluna suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 3 teises taandes nimetatud ja endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmist või tegude tegemata jätmist, tuleb kontrollida, kas asjaomase ettevõtja esitatud asjaolud tõendavad, et ajavahemikul, mil ta oli endast rikkumist kujutavate kokkulepetega seotud, hoidus ta tegelikult nende täitmisest, käitudes turul konkureerivalt, või vähemalt tõendavad, et ta on selgelt ja märgatavalt rikkunud asjaomase kartelli elluviimisega seotud kohustusi niivõrd, et see häiris kartelli toimimist.

(vt punkt 231)

ÜLDKOHTU OTSUS (kolmas koda)

30. november 2011( )

Konkurents – Kartellikokkulepped – Metakrülaatide turg – EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus – Mõiste „üks rikkumine” – Rikkumise kestus – Trahvid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud

Kohtuasjas T‑208/06,

Quinn Barlo Ltd, asukoht Cavan (Iirimaa),

Quinn Plastics NV, asukoht Geel (Belgia),

Quinn Plastics GmbH, asukoht Mayence (Saksamaa),

esindajad: advokaadid W. Blau, F. Wijckmans ja F. Tuytschaever,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: V. Bottka ja S. Noë, hiljem V. Bottka ja N. Khan,

kostja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 31. mai 2006. aasta otsuse K(2006) 2098 (lõplik), mis käsitleb EÜ artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/F/38.645 – Metakrülaadid), artiklid 1 ja 2 hagejaid puudutavas osas ning teise võimalusena nõue tühistada selle otsuse artikkel 2 osas, milles sellega määratakse hagejatele trahv, või kolmanda võimalusena nõue vähendada selle trahvi summat,

ÜLDKOHUS (kolmas koda),

koosseisus: koja esimees O. Czúcz, kohtunikud I. Labucka (ettekandja) ja D. Gratsias,

kohtusekretär: ametnik J. Plingers,

arvestades kirjalikus menetluses ja 10. mai 2011. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse taust

1 Komisjoni 31. mai 2006. aasta otsuses K(2006) 2098 (lõplik), mis käsitleb EÜ artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/F/38.645 – Metakrülaadid) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), tuvastas Euroopa Ühenduste Komisjon muu hulgas, et teatud arv ettevõtjaid on rikkunud EÜ artiklit 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklit 53, osaledes 23. jaanuari 1997 ja 12. septembri 2002 vahele jäävatel erinevatel ajavahemikel metakrülaatide sektoris konkurentsivastastes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mis hõlmasid kogu EMP territooriumi (vaidlustatud otsuse artikkel 1).

2 Vaidlustatud otsuse kohaselt oli tegemist ühe ja vältava rikkumisega, mis puudutas kolme järgmist polümetüülmetakrülaattoodet (edaspidi „PMMA‑tooted”): vormisegu, plaadid ja sanitaartooted. Vaidlustatud otsusest nähtub, et need kolm PMMA-toodet on nii füüsikaliselt kui keemiliselt erinevad ning neid kasutatakse erineval otstarbel, kuid neid võib pidada üheks ühtseks tooterühmaks ühise tooraine, s.o metüülmetakrülaadi (edaspidi „MMA”) tõttu (vaidlustatud otsuse põhjendused 4–8).

3 Vaidlustatud otsuse kohaselt seisnes kõnealune rikkumine hinnaläbirääkimistes ning hinnatõusu või vähemalt praegu kehtivate hinnatasemete stabiliseerimist puudutavate hinnakokkulepete sõlmimises, täitmises ja nende kontrollimises, läbirääkimistes täiendavate teenuste kulu ostjate kanda jätmise üle, turgusid ja/või äriühinguid puudutava äritegevuses olulise ja konfidentsiaalse teabe vahetamises ning osalemises rikkumisele kaasaaitavatel korrapärastel kohtumistel ja muude kontaktide omamises, mille eesmärk oli hõlbustada rikkumise toimepanemist (vaidlustatud otsuse artikkel 1 ja põhjendused 1–3).

4 Vaidlustatud otsuse adressaadid olid Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG ja Para-Chemie GmbH (edaspidi koos „Degussa”), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (varem Atofina SA), Altuglas International SA ja Altumax Europe SAS (edaspidi koos „Atofina”), Lucite International Ltd ja Lucite International UK Ltd (edaspidi koos „Lucite”), ICI plc ning hagejad Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV ja Quinn Plastics GmbH.

5 Hagejad kuuluvad Iiri konglomeraati Quinn Group Ltd, kes 7. mail 2004, pärast rikkumisperioodi omandas kontserni Barlo (Barlo Group plc, pärast nimemuutust Barlo Group Ltd) kõrgeima tasandi emaettevõtja kogukapitali (vaidlustatud otsuse põhjendus 299). Hagejad tekkisid Barlo kontserni endise kolme äriühingu (edaspidi koos „Barlo”) tegevuse integreerimises Quinni kontserni 2005. aasta jaanuaris:

– Quinn Plastics GmbH on Barlo Plastics GmbH õigusjärglane. Vaidlustatud otsuse kohaselt osales Barlo Plastics GmbH metakrülaatide sektoris tuvastatud salajases tegevuses (vaidlustatud otsuse põhjendus 297);

– Quinn Plastics NV on Barlo Plastics NV õigusjärglane. Viimati nimetatu oli Barlo Plastics GmbH emaettevõtja, kellele kuulus kaudselt 100% kapitalist (vaidlustatud otsuse põhjendused 38, 43 ja 301);

– Quinn Barlo on Barlo Group Ltd õigusjärglane. Tegemist on endise Barlo kontserni emaettevõtjaga, kellele kuulub otseselt või kaudselt 100% endiste Barlo äriühingute kapitalist (vaidlustatud otsuse põhjendused 300 ja 301).

6 Kõik kolm hagejat on vaidlustatud otsuse adressaadiks, kuna komisjon leidis, et Quinn Barlo ja Quinn Plastics NV vastutasid Quinn Plastics GmbH (varem Barlo Plastics GmbH) tegevuse eest rikkumise ajal (vaidlustatud otsuse põhjendused 301 ja 304 ning artikkel 1).

7 Uurimine, mille tulemisel tehti vaidlustatud otsus, algatati pärast seda, kui Degussa esitas 20. detsembril 2002 trahvide eest kaitse saamise taotluse vastavalt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „koostööteatis”).

8 Komisjon viis 25. ja 26. märtsil 2003 läbi kontrollimised Atofina, Barlo, Degussa ja Lucite’i ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 59). Pärast neid kontrollimisi esitas Atofina 3. aprillil ja Lucite 11. juulil 2003 koostööteatise alusel trahvide eest kaitse saamise või trahvisumma vähendamise taotlused (vaidlustatud otsuse põhjendused 60 ja 66). 18. oktoobril 2004 esitas ICI vastavalt koostööteatisele trahvisumma vähendamise taotluse (vaidlustatud otsuse põhjendus 83). Barlo selle teatise alusel taotlust ei esitanud.

9 Ajavahemikus 9. aprillist 2003 kuni 29. juulini 2004 esitas komisjon Barlole mitu teabenõuet nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204 ; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 11 alusel ja seejärel nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1; lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 18 alusel (vaidlustatud otsuse põhjendused 62–79).

10 Komisjon võttis 17. augustil 2005 vastu vastuväiteteatise, mis puudutas ühte ja vältavat rikkumist seoses MMA‑ga ja PMMA-vormisegu, PMMA-plaatide ja PMMA-sanitaartoodetega ning saatis selle muu hulgas hagejatele ja Quinn Plastics, SA‑le (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).

11 Ärakuulamine toimus 15. ja 16. detsembril 2005.

12 Arvestades asjaolusid, mille ettevõtjad esitasid oma vastustes vastuväiteteatisele ja ärakuulamisel, otsustas komisjon loobuda teatavatest vastuväidetest, muu hulgas:

– kõikide vastuväiteteatise adressaadiks olevate äriühingute suhtes esitatud vastuväited, mis puudutavad MMA‑ga seotud rikkumise osa;

– hagejate ja Quinn Plastics, SA suhtes esitatud vastuväited, mis puudutavad PMMA vormisegu;

– Quinn Plastics, SA suhtes esitatud vastuväited seoses PMMA‑plaatidega (vaidlustatud otsuse põhjendus 93).

13 Komisjon võttis 31. mail 2006 vastu vaidlustatud otsuse. Hagejate osas leidis komisjon, et nad osalesid eespool punktides 1–3 nimetatud konkurentsivastastes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses ajavahemikul 30. aprillist 1998 kuni 21. augustini 2000 (vaidlustatud otsuse artikli 1 punktid l–n) ning määras neile trahvi summas 9 miljonit eurot, mille tasumise eest on nad solidaarselt vastutavad (vaidlustatud otsuse artikli 2 punkt e).

14 Mis puutub trahvisumma arvutamisse, siis esiteks analüüsis komisjon rikkumise raskust ja leidis kõigepealt, et arvestades rikkumise laadi ja seda, et rikkumine hõlmas kogu EMP territooriumi, oli tegemist väga raske rikkumisega suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998 C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) tähenduses (vaidlustatud otsuse põhjendused 319–331).

15 Seejärel leidis ta, et väga raskete rikkumiste kategoorias oli võimalik ettevõtjaid erinevalt kohelda, et võtta arvesse rikkumise toimepanijate tegelikku majanduslikku suutlikkust konkurentsi oluliselt kahjustada. Sellega seoses tuvastas ta, et käesolevas asjas võis asjaomased ettevõtjad „jagada [kolme] kategooriasse sõltuvalt nende suhtelisest kaalust käibes, mida saadi nende PMMA‑toodete müügist, millega seoses nad kartellis osalesid”. Komisjon teatas, et Barlo, kelle 2000. aastal EMP tasandil saadud PMMA-plaatide käive oli 66,37 miljonit eurot, tuli liigitada kolmandasse kategooriasse.

16 Lisaks, samuti seoses erineva kohtlemisega vähendas komisjon hagejatele arvutatud trahvisummat 25%, põhjendades seda järgmiselt (vaidlustatud otsuse põhjendus 335):

„[K]omisjon võtab arvesse asjaolu, et ei ole selge, kas Barlo osales või mitte salajastes kontaktides, mis puudutasid PMMA-vormisegu või PMMA‑sanitaartooteid. Järelikult näib, et Barlo ei teadnud või ei pruukinud teada konkurentsivastaste kokkulepete tervikprojektist […]”.

17 Nendest kaalutlustest tulenevalt kehtestas komisjon hagejatele määratavaks trahvi lähtesummaks 15 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 336).

18 Teiseks analüüsis komisjon rikkumise kestust ja leidis, et arvestades seda, et hagejad osalesid rikkumises kahe aasta ja kolme kuu jooksul, tuleb lähtesummat suurendada 20% võrra (10% iga rikkumises osalemise täisaasta eest) (vaidlustatud otsuse põhjendused 351–353). Niisiis määrati hagejate trahvi põhisummaks 18 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 354).

19 Kolmandaks analüüsis komisjon raskendavaid ja kergendavaid asjaolusid. Ta ei võtnud hagejate osas arvesse ühtegi raskendavat asjaolu. Kergendavate asjaolude osas nõustus komisjon hagejate argumendiga, mille kohaselt oli neil rikkumises vaid passiivne ja vähetähtis roll, ning vähendas sellest tulenevalt nende trahvisummat 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 372–374).

20 Komisjon lükkas tagasi muud hagejate esitatud kergendavad asjaolud (vaidlustatud otsuse põhjendused 375–396) ning määras trahvisummaks seega 9 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 397). Kuna hagejate suhtes ei kohaldatud koostööteatist, on tegemist neile määratud lõpliku trahvisummaga.

Menetlus ja poolte nõuded

21 Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 8. augustil 2006.

22 Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik kolmanda koja koosseisu, millele käesolev asi on seetõttu määratud.

23 Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (kolmas koda) alustada suulist menetlust ning menetlust korraldavate meetmete raames paluti komisjonil vastata teatud küsimustele ja esitada dokumente. Komisjon täitis selle nõudmise määratud tähtaja jooksul.

24 Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 10. mai 2011. aasta kohtuistungil. Komisjon esitas veel täiendavaid dokumente vastuseks eelmises punktis nimetatud nõudmisele ning need lisati toimikusse. Kuna hagejad kinnitasid, et nad said nende dokumentide suhtes võtta seisukoha kohtuistungil, siis suuline menetlus pärast kohtuistungit lõpetati.

25 Hagejad paluvad Üldkohtul:

– esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsuse artiklid 1 ja 2 neid puudutavas osas;

– teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2 neid puudutavas osas;

– kolmanda võimalusena tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2 osas, milles neile määratakse selles 9 miljoni euro suurune trahv, ning vähendada trahvisummat käesoleva hagi põhjendamiseks esitatud argumentidest lähtuvalt;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

26 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus

27 Hagi põhjendamiseks esitavad hagejad kaks väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud EÜ artiklit 81. Teise väite kohaselt on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3, suuniseid ja proportsionaalsuse põhimõtet.

Esimene väide, mille kohaselt on rikutud EÜ artiklit 81

28 Esimese väite raames kinnitavad hagejad sisuliselt, et komisjon ei tõendanud piisavalt, mil viisil Barlo tegevus rikkus EÜ artiklit 81. Väide jaguneb sisuliselt kolmeks osaks. Esimese väite esimeses osas vaidlustavad hagejad komisjoni hinnangu viiele kohtumisele, millele vaidlustatud otsus tugineb hagejaid puudutavas osas, ning heidavad talle ette, et ta ei ole võtnud arvesse seda, et muid nendega seotud kontakte või teabevahetust ei toimunud. Esimese väite teises osas kinnitavad nad, et komisjon ei tõendanud, et Barlo osales „ühes ja ühises konkurentsivastases projektis”. Esimese väite kolmandas osas kinnitavad hagejad, et komisjon ei tõendanud, et Barlo osales vältavas rikkumises.

Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on antud vale hinnang kohtumistele ning muudele kontaktidele ja teabevahetusele, millega Barlo oli seotud

29 Esimese väite käesolev osa tugineb kolmele etteheitele.

30 Kõigepealt, mööndes, et Barlo oli kohal viiest kõnealusest kohtumisest neljal (st Saksamaal Dernbachis 1998. aasta aprillis, Darmstadtis 29. juunil 1998, Heidelbergis 24. veebruaril 2000 ja Deidesheimis 21. augustil 2000 toimunud koosolekud), väidavad hagejad, et komisjon ei ole tõendanud, et tema kohalolek nendel kohtumistel kujutas endast olulist konkurentsipiirangut ja EÜ artikli 81 rikkumist. Edasi, hagejad vaidlevad vastu sellele, et Barlo oli kohal viiendal kohtumisel, st mais–juunis 1999. aastal Barcelonas toimunud kohtumisel, ning leiavad, et komisjon ei ole tõendanud, et niisugune kohtumine aset leidis. Viimaseks, hagejad leiavad, et komisjon ei ole arvesse võtnud seda, et peale Barlo esindaja kohalviibimise neljal eespool nimetatud kohtumisel ei ole komisjon kindlaks teinud ühtegi muud konkurentsivastast kontakti või teabevahetust, millega nad seotud oleksid.

– Neli kohtumist, mille puhul tunnistatakse Barlo kohalolekut

31 Hagejad vaidlevad vastu sellele, et nad on rikkunud EÜ artiklit 81 põhjusel, et Barlo esindaja osales neljal kõnealusel kohtumisel. Esiteks vaidlevad nad vastu nende kohtumiste vaidlustatud otsuses esitatud kirjeldusele, kuna selle põhjendamiseks ei ole esitatud piisavaid tõendeid. Teiseks väidavad hagejad, et Barlo tegevusel oli „õiguspärane selgitus”. Nad märgivad, et kartelliosaliste huvid ei olnud tingimata Barlo huvidega kooskõlas, kuna viimati nimetatu ei tegutsenud MMA valdkonnas ega kõikide PMMA-toodete valdkonnas. Hagejad on arvamusel, et kuna Barlo hinnapoliitika ei olnud kooskõlas kartelli eesmärkidega ning kuna tema turuosa suurenes, tahtsid kartelliosalised tõenäoliselt testida, kas Barlo võidi kartelli kaasata, kutsudes teda kohtumistele, millel oli „süütu” päevakord, või sündmustele, kus ei olnud ette nähtud mis tahes kohtumist. Komisjoni toimikus sisalduvad tõendid näitavad, et need katsed kukkusid läbi ja et Barlo jätkas oma äripoliitika järgimist, mille eesmärk oli turuosa suurendamine.

32 Sellega seoses tuleb sissejuhatuseks märkida, et vaidlustatud otsuse artikli 1 kohaselt rikkusid hagejad EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu artiklit 53 seeläbi, et „nad osalesid […] metakrülaatide sektoris kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mis hõlmasid kogu EMP territooriumi ja mis seisnesid hinnaläbirääkimistes ning hinnatõusu või vähemalt praegu kehtivate hinnatasemete stabiliseerimist puudutavate hinnakokkulepete sõlmimises, rakendamises ja nende kontrollimises, läbirääkimistes täiendavate teenuste kulu klientide kanda jätmise üle, turgusid ja/või äriühinguid puudutava äritegevuses olulise ja konfidentsiaalse teabe vahetamises ning osalemises rikkumisele, sh elluviimise kontrollimisele kaasaaitavatel korrapärastel kohtumistel ja muudes kontaktides.”

33 EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kogu kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.

34 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmavad mõisted „kokkulepe” ja „kooskõlastatud tegevus” EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses salajase koostöö vorme, mis on oma olemuselt sarnased ning mis erinevad vaid intensiivsuse ja avaldumisvormi poolest (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punktid 131 ja 132, ning 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑8/08: T‑Mobile Netherlands jt, EKL 2009, lk I‑4529, punkt 23).

35 EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui asjaomased ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil (Üldkohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑7/89: Hercules Chemicals vs. komisjon, EKL 1991, lk II‑1711, punkt 256, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 199).

36 Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö (Euroopa Kohtu eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 115, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 158).

37 EÜ artikli 81 lõikega 1 on oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega võidakse mõjutada olemasoleva või võimaliku konkurendi käitumist turul või anda sellisele konkurendile teada seda, kuidas ettevõtja ise on otsustanud käituda või kavatseb hakata turul käituma, kui sellise suhtlemise eesmärk või tagajärg on niisuguste konkurentsitingimuste tekkimine, mis ei vasta kõnealuse turu normaalsetele tingimustele (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 115–117, ja eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt, punkt 33).

38 Sellest tuleneb eeskätt, et teabevahetus konkurentide vahel võib olla vastuolus konkurentsieeskirjadega, kui see vähendab teadmatuse astet kõnealuse turu toimimise kohta või teeb selle astme olematuks, mille tulemusel tekib konkurentsipiirang ettevõtjate vahel (eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt, punkt 35).

39 Lisaks tuleb rõhutada, et selle hindamiseks, kas kooskõlastatud tegevus on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, on tegevuse konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine üleliigne, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturul. Seega ei ole vaja uurida kooskõlastatud tegevuse tagajärgi, kui on tuvastatud selle tegevuse konkurentsivastane eesmärk (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).

40 Lisaks, kuigi kooskõlastatud tegevuse mõiste eeldab lisaks asjaomaste ettevõtjate vahelisele kooskõlastamisele turukäitumist, mis on selle kooskõlastamise tulemus, ning põhjuslikku seost nende kahe elemendi vahel, tuleb eeldada – tingimusel, et puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad –, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidega vahetatud teavet, et määrata oma käitumine turul (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).

41 Keerulise rikkumise raames, milles paljud tootjad osalesid mitmete aastate vältel eesmärgiga üheskoos turgu reguleerida, ei nõuta komisjonilt, et ta kvalifitseeriks täpselt rikkumise iga ettevõtja ja iga konkreetse ajahetke puhul kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks, kuna igal juhul hõlmab EÜ artikkel 81 ühte või teist nendest rikkumise liikidest (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 111–114, ja Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punkt 696).

42 Selles kontekstis tuleb ühe rikkumise kvalifitseerimist „kokkuleppeks ja kooskõlastatud tegevuseks” mõista kui sellise mitmeosalise terviku tähistamist, mis hõlmab faktilisi asjaolusid, millest osa kvalifitseeriti kokkuleppeks ja teised kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, milles ei ole ette nähtud eraldi kvalifikatsiooni seda liiki keerulise rikkumise jaoks (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Hercules Chemicals vs. komisjon, punkt 264, ja eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus HFB jt vs. komisjon, punkt 187).

43 Rikkumise kohta tõendite kogumise osas tuleb meenutada, et komisjon peab esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmist (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58). Sellega seoses peab komisjon esitama täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud (vt Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 55).

44 Siiski ei pea kõik komisjoni esitatud tõendid tingimata vastama neile tingimustele rikkumise kõigi tunnuste osas. Piisab, kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult sellele nõudele (vt Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 180 ja seal viidatud kohtupraktika).

45 Ettevõtja poolt toime pandud EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tõendamiseks otsuses komisjoni esitatud kaudseid tõendeid tuleb hinnata mitte eraldi, vaid kogumis (vt Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑53/03: BPB vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑1333, punkt 185 ja seal viidatud kohtupraktika).

46 Samuti tuleb arvesse võtta, et konkurentsivastane tegevus toimub varjatult ning seega tuleb enamikul juhtudest konkurentsivastane tegevus või kokkulepe tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis kogumis analüüsituna ning muu loogilise selgituse puudumise korral võivad osutuda tõendiks konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57).

47 Pealegi on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise piisavaks tõendamiseks piisav, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus sõlmiti konkurentsivastaseid kokkuleppeid, olemata sellele selgelt vastu. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendid, et ta osales neil kohtumistel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil kohtumistel muul eesmärgil kui nemad (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punkt 155; eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 96, ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 81).

48 See õiguspõhimõte rajaneb sellel, et ettevõtja, kes osales nimetatud koosolekul teatamata avalikult, et ta ei loe end seal arutatuga seotuks, andis teistele osalejatele mõista, et ta on kokkulepituga nõus ja et ta kavatseb seda järgida (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 82).

49 Asjaolu, et ettevõtja ei vii ellu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute tulemusi, ei kõrvalda ka tema vastutust, mis tuleneb kartellis osalemisest, välja arvatud siis, kui ta avalikult teatas, et ei loe end seal arutatuga seotuks (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 85).

50 Lisaks on otsustatud, et enda avalikult mitteseotuks lugemise mõistet kui vastutusest vabastavat asjaolu tuleb tõlgendada kitsalt. Täpsemalt, ettevõtja vaikimist koosolekul, kus ebaseaduslikult kooskõlastatakse konkreetselt hinnapoliitikat puudutavat küsimust, ei saa samastada kindla ja selge taunimisega (vt selle kohta Üldkohtu 5. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑303/02: Westfalen Gassen Nederland vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4567, punktid 103 ja 124).

51 Samuti tuleb märkida, et eespool viidatud kohtupraktika vaikimisi antud nõusoleku kohta tugineb oletusele, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus sõlmiti konkurentsivastaseid kokkuleppeid (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 81) või millel oli ilmselge konkurentsivastane iseloom (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punkt 155). Järelikult, kui kohtumise konkurentsivastast iseloomu ei ole kindlalt tõendatud, ei ole see kohtupraktika kohaldatav (vt selle kohta Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑36/05: Coats Holdings ja Coats vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 91).

52 Seoses hagejate argumentidega, mis puudutavad koostööteatise alusel esitatud taotluste raames tehtud avalduste väärtust, tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei keela ükski õigusnorm ega liidu õiguse üldpõhimõte komisjonil tugineda ettevõtja vastu selliste teiste ettevõtjate avaldustele, kellele on samuti rikkumine süüks pandud (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punkt 512). Ainuüksi selle tõttu ei saa järeldada, et koostööteatise raames tehtud avaldustel puudub tõenduslik väärtus (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punktid 57 ja 58).

53 Teatud umbusk õigusvastase kartelli peamiste osaliste vabatahtlike avalduste vastu on mõistetav, kuna need osalised võivad muuta oma osatähtsuse rikkumises võimalikult väikeseks ja teiste osatähtsuse võimalikult suureks. Võttes siiski arvesse koostööteatises ette nähtud menetlusele omast loogikat, ei loo selle kohaldamise taotlemine, selleks et vähendataks trahvisummat, tingimata ajendit esitada moonutatud tõendeid süükspandava kartelli teiste osaliste kohta. Igasugune katse komisjoni eksitada võib nimelt kahtluse alla seada ettevõtja siiruse ja koostöö täielikkuse ning seega seada ohtu ettevõtja võimaluse koostööteatisest täielikult kasu saada (Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 70, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 58).

54 Eelkõige tuleb leida, et kui isik möönab konkurentsieeskirjade rikkumist ja möönab seega selliste faktiliste asjaolude olemasolu, mis ületavad neid faktilisi asjaolusid, mille olemasolu võidi järeldada otseselt vaatlusalustest dokumentidest, tähendab see vastupidist tõendavate asjaolude puudumisel a priori, et see isik otsustas rääkida tõtt. Avalduse tegija huvide vastaseid avaldusi tuleb seega üldjuhul pidada eriti usaldusväärseteks tõenditeks (eespool punktis 44 viidatud Üldkohtu otsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punktid 211 ja 212; 26. aprilli 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02: Bolloré jt vs. komisjon EKL 2007, lk II‑947, punkt 166, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 59).

55 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatavad ettevõtjad, pidada siiski piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toime pandud rikkumise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid (eespool punktis 44 viidatud Üldkohtu otsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 219; 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 285, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 293).

56 Selleks et analüüsida koostöötaotluse esitanud ettevõtjate avalduste tõenduslikku väärtust, võtab Üldkohus arvesse eelkõige nende üksteist toetavate tõendite olulisust, mis kinnitavad nende avalduste asjakohasust (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 220, ja eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, punkt 70), ning tõendite puudumist selle kohta, et ettevõtjad on püüdnud muuta oma osatähtsuse rikkumises võimalikult väikeseks ja teiste ettevõtjate osatähtsuse võimalikult suureks (vt selle kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punktid 62 ja 295).

57 Viimaseks, mis puudutab käesolevas asjas kohtuliku kontrolli ulatust, siis tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab Üldkohus EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise otsuse peale esitatud tühistamishagi saamisel teostama täielikku üldkontrolli selle üle, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte (vt Üldkohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑41/96: Bayer vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑3383, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).

58 Pealegi tuleb kohtu kahtlust tõlgendada rikkumise tuvastamise otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mis liidu õiguse üldpõhimõttena on kohaldatav muu hulgas ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, mille tulemusel võidakse määrata trahve või karistusmakseid (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punktid 149 ja 150).

59 Nende üldiste kaalutluste raames tuleb analüüsida hagejate argumente, mille kohaselt komisjon sisuliselt ei tõendanud, et Barlo osalemine neljal kõnealusel kohtumisel kujutas endast EÜ artikli 81 rikkumist.

60 Esiteks, Dernbachis 1998. aasta aprillis toimunud kohtumist on vaidlustatud otsuse põhjenduses 151 kirjeldatud järgmiselt:

„1998. aasta aprillis toimus teine eespool põhjenduses 144 mainitud kohtumistest Dernbachis […] hotellis. Atofina sõnul oli ka selle eesmärk Saksamaal uute hinnastruktuuride rakendamine ning osalejad võtsid meetmeid, et tagada nende struktuuride nõuetekohane toimimine ja järgimine, täpsemalt mis puudutab kõrgemate hindade kohaldamist väikeste koguste puhul ja klientidele ülekantavate kulude vähendamist […]. Barlo kinnitab selle kohtumise toimumist ja [B.] kohalolekut, märgib, et kohtumise eesmärk oli esialgu analüüsida turu arenguga seotud küsimusi, kuid päevakorda laiendati tegelikult sellele, et anti teada uutest hinnastruktuuridest klientidele kõrgemate teenusehindade kohaldamise näol. Kuna osalejad ei suutnud jõuda üksmeelele klientidelt teenusekulude võtmise osas, siis ei teinud Barlo pärast […] kohtumist mingit katset tõsta PMMA-plaatide hindu. Isegi kui Degussa leiab, et on võimalik, et see kohtumine on sama mis eespool põhjenduses 148 […] mainitud 16. märtsi 1998. aasta kohtumine, järeldab komisjon Atofina ja Barlo avalduste põhjal, et selles põhjenduses viidatud kohtumine leidis tegelikult aset 1998. aasta aprillis.”

61 Toimikust ja vaidlustatud otsuse põhjenduse 151 sõnastusest nähtub, et kõnealuse kohtumise sisu kindlakstegemiseks tugines komisjon kahele dokumendile, st koostööteatise alusel esitatud taotluse raames esitatud Atofina avaldusele ja hagejate vastusele vastuväiteteatisele.

62 Kuid neid dokumente arvestades tuleb esiteks tõdeda, et õiguslikult on piisavalt tõendatud, et kõnealusel kohtumisel oli ilmselgelt konkurentsivastane eesmärk.

63 Teiseks väidavad hagejad vääralt, et B. esitatud kirjeldus on ainus tõend selle kohtumise konkurentsivastasuse kohta. Nimelt nähtub Atofina avaldusest, et selle kohtumise eesmärk oli tagada uute hinnastruktuuride toimimine ja järgimine, mis tuleb kvalifitseerida ilmselgelt konkurentsivastaseks. Seda järeldust ei muuda pelk asjaolu, et tegemist on mitme kohtumise üldise kirjeldusega.

64 Teiseks, tuleb toonitada, et hagejad ei sea kahtluse alla nende endi esindaja B. antud kirjelduse õigsust. Ent vastupidi nende väidetule võimaldab see kirjeldus ka tuvastada, et tegemist oli kartellikoosolekuga. Sellest nähtub nimelt, et koosolekul teavitati uutest hinnastruktuuridest ning neid uusi hinnastruktuure arutati, vaatamata sellele, et B. sõnul ei jõudnud osalejad selles küsimuses kokkuleppele. Asjaolu, et B. sõnul ei viinud arutelu kokkuleppeni, ei võta sellelt kohtumiselt ilmselget konkurentsivastast laadi, kuna tegemist oli vähemalt tundliku äriteabe vahetamisega.

65 Lisaks tuleb rõhutada, et need kaks asjaolu kinnitavad teineteist eelkõige osas, mis puudutab „uute hinnastruktuuride” arutelu ja Barlo osalemist kohtumisel. Neil asjaoludel ei võimalda see, et Atofina viitas muude ettevõtjate osalemisele sellel koosolekul, kummutada hagejate osas tehtud komisjoni järeldust.

66 Peale selle ei võimalda Degussa vastuses vastuväiteteatisele esitatud kinnitused seada kahtluse alla Atofina ja B. kirjeldust. Degussa väitis ju pelgalt, et ta ei saanud konkreetselt kinnitada, et 1998. aasta aprillis toimus kohtumine, rõhutades samas, et ta ei saanud seda välistada. Ta märkis, et oli võimalik, et tegemist oli sama kohtumisega kui 16. märtsi 1998. aasta kohtumine. Ent tuleb toonitada, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse 92. joonealusest märkusest, mainis Degussa samuti Barlo esindaja kohalolekut sellel viimati nimetatud kohtumisel.

67 Lisaks, vastuseks komisjoni teabenõudele esitatud hilisemas avalduses ütles Atofina, et kõnealune kohtumine ei toimunud mitte aprillis, vaid 16. märtsil 1998, kinnitades samas selle kirjeldust. Siiski ei vabasta see asjaomase kohtumise täpse kuupäevaga seotud ebakindlus hagejaid vastutusest, arvestades nende endi avaldusi ja seda, et aluseks võetud kuupäev, st 1998. aasta aprillikuu 1998. aasta 16. märtsi asemel, on neile soodne, kuna komisjon valis just selle kuupäeva (aprilli viimane päev) nende rikkumises osalemise alguskuupäevaks.

68 Teiseks, mis puudutab hinnangut Barlo käitumisele Dernbachi kohtumisel, siis tuleb meenutada, et hagejad ei eita tema osalemist kõnealusel koosolekul ega väida, et Barlo teatas avalikult, et ta ei loe end seal arutatuga seotuks (vt eespool punkt 47).

69 Neil asjaoludel piisab Barlo osalemisest kohtumisel, et tuvastada, et tema tegevus oli vastuolus EÜ artikliga 81, kuna nagu eeltoodust nähtub, käsitles see kohtumine vähemalt hinnateemalisi arutelusid ning see tuleb seega kvalifitseerida ilmselgelt konkurentsivastaseks (vt eespool punktid 37 ja 38). Vastupidi hagejate väidetule oleks B. selles olukorras pidanud aru saama, et ta osales kartellikoosolekul, ning ta oleks pidanud avalikult teatama, et ta ei loe end koosolekul arutatuga seotuks (vt eespool punktid 47, 48 ja 51).

70 Mis puudutab seda, et Barlo ei tõstnud pärast nimetatud kohtumist oma hindu, siis isegi kui eeldada, et see vastab tõele, ei ole see piisav, et hagejate vastutust kahtluse alla seada (vt eespool punkt 49). Igal juhul ei tõenda hagejad, et Barlo ei võtnud arvesse kohtumisel vahetatud teavet, et määrata oma käitumine turul (vt eespool punkt 40).

71 Teiseks, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduses 155 nimetatud 29. juuni 1998. aasta Darmstadti kohtumist, siis hagejad ei vaidle vastu selle konkurentsivastasusele. Nad märgivad siiski, et ei ole tõendatud, et Barlo nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse, millest tulenevalt võib Barlo osalemise sellel kohtumisel kvalifitseerida EÜ artikli 81 rikkumiseks.

72 See argumentatsioon ei saa siiski olla tulemuslik.

73 Piisab, kui tõdeda, et selle kohtumise vaidlustatud otsuse põhjenduses 155 esitatud kirjeldust arvestades, millele hagejad ei ole vastu vaielnud, oli tegemist ilmselgelt konkurentsivastase kohtumisega. Neil asjaoludel oli eespool punktis 47 viidatud kohtupraktika kohaselt Barlo kohustatud avalikult teatama, et ta ei lugenud end seal arutatuga seotuks.

74 Eeskätt ei saa asjaolu, et Barlo ei andnud mõista, et ta muudab oma hinnapoliitikat, (vaidlustatud otsuse põhjendus 155 lõpuosa) kvalifitseerida avalikult sellest teatamiseks, et ta ei pea enda kohtumisel arutatuga seotuks (vt eespool punkt 50).

75 Samuti ei ole tulemuslik argument, et kartelliosalised kutsusid Barlo sellele kohtumisele eesmärgiga teda kartelli kaasata ja et see katse luhtus. Kuna ei ole avalikult teavitatud, et end ei peeta kohtumisel arutatuga seotuks, siis ei ole tõendatud, et Barlo ei andnud teistele osalejatele mõista, et ta nõustus otsustatuga või kavatses seda järgida, nagu hagejad väidavad.

76 Neil asjaoludel ei oma tähtsust hagejate argumendid, et esiteks oli tegemist esimese kohtumisega, mis käsitles hinnaläbirääkimisi ja millel Barlo esindaja kohal viibis, ja et viimati nimetatu ei osanud oodata niisugust konkurentsivastast arutelu, teiseks, et Barlo eitas mis tahes aktiivset osalemist kohtumisel ning et ei tõendatud, et Barlo muutis oma hinnapoliitikat pärast seda kohtumist, ning viimaseks, et vaidlustatud otsuses ei viidata Barlo esindajale ühelgi järelkohtumisel. Nagu eeltoodust nähtub, ei olnud lisaks tegemist esimese kohtumisega, millest Barlo esindaja osa võttis. Lucite’i sellekohastele kinnitustele räägivad vastu Atofina, Degussa ja hagejate endi kinnitused, nagu on esitatud eespool.

77 Kolmandaks, mis puudutab 24. veebruari 2000. aasta kohtumist Heidelbergis, siis hagejad väidavad, et komisjoni kirjeldus vaidlustatud otsuse põhjenduses 167 ei ole õige ning tegemist ei olnud kartellikoosolekuga, vaid „ootamatu” „katsega” rakendada hinnakokkulepet ja kaasata Barlo ning et see ebaõnnestus.

78 Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 167 tuuakse õigesti ära selle avalduse sisu, mille hagejad esitasid vastuses vastuväiteteatisele ja mille õigsust ei ole käesoleva hagi raames vaidlustatud. Ent vastupidi hagejate öeldule on see avaldus iseenesest juba piisav, et tõendada, et kõnealusel kohtumisel oli ilmselgelt konkurentsivastane iseloom. Nimelt nähtub sellest ühemõtteliselt, et Degussa ja Atofina esitlesid oma uusi hinnastruktuure, et julgustada teisi osalejaid neid järgima, ja et osalejate vahel toimus sel teemal „arutelu”. Isegi kui eeldada, et hagejate esitatud asjaolu, et „arutelu” lõppes ilma konkreetse tulemuse kehtestamiseta, ei ole piisav, et kõrvaldada kõnealuse kohtumise konkurentsivastasus, kuna tegemist oli vähemalt hinnaaruteluga ning ärilisest seisukohast olulise teabe vahetamisega. Ent arvestades seda, et Barlo ei teatanud avalikult, et ta ei loe end kohtumisel arutatuga seotuks, on hagejate osalemine kartellis tõendatud ainuüksi seetõttu, et Barlo viibis sellel kohtumisel (vt eespool punktid 37 ja 47–51).

79 Teiseks, komisjoni kinnitusi, et ettevõtjad „kohtusid selleks, et kontrollida hinnatõusu puudutavate kokkulepete rakendamist”, et „eelnevatel kuudel tuvastati, et hinnad teatavatel siseriiklikel turgudel ei olnud tõusnud või olid tõusnud ainult osaliselt” ja et „osalejad vahetasid ka turgu puudutavat teavet”, toetab Degussa tehtud avalduste sisu, mille komisjon esitas Üldkohtu nõudel (vt eespool punkt 23). Lisaks, osas, milles komisjon väidab vaidlustatud otsuse põhjendusele 117 viidates, et teabevahetus puudutas muu hulgas turuhindu, siis seda asjaolu kinnitab eelmises punktis viidatud hagejate avaldus, milles mainitakse, et Degussa ja Atofina esitlesid oma uusi hinnastruktuure.

80 Neil asjaoludel, arvestades eelkõige hagejate endi avaldust, mida kõnesoleva kohtumise sisu osas ei ole vaidlustatud, ei saa nende muud argumendid olla tulemuslikud. Eeskätt ei oma tähtsust see, et vaidlustatud otsuses ei mainitud kohtumisel osalejate seas ettevõtjat „Repsol”, kuigi Degussa tema osalemist mainis, või et Lucite ei mäleta, et sel kuupäeval oleks toimunud mis tahes kohtumine. Sama kehtib ka argumentide kohta, mille kohaselt parandas Degussa oma vastuses vastuväiteteatisele oma varasemate avalduste teatavaid aspekte. Pealegi ei seadnud viimati nimetatu kahtluse alla asjassepuutuvate ettevõtjate vaheliste arutelude konkurentsivastasust. Viimaseks, mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt ei ole esitatud tõendeid komisjoni väite toetuseks, et teabevahetus puudutas niisugust teavet, „nagu on mainitud […] põhjenduses 117”, siis tuleb meenutada, et hagejad ise möönsid, et Degussa ja Atofina esitlesid oma uusi hinnastruktuure. Järelikult, isegi kui eeldada, et tõendatud ei ole kõiki vaidlustatud otsuse põhjenduses 117 nimetatud teabe liike puudutavat teabevahetust, ei muuda see järeldust, mille kohaselt toimus asjaomasel kohtumisel ärilisest seisukohast olulise teabe vahetus.

81 Neljandaks, seoses 21. augusti 2000. aasta Deidesheimi kohtumisega tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendus 168 sisaldab selle kohtumise üksikasjalikku kirjeldust, mille aluseks on peamiselt Lucite’i esindaja sellel kohtumisel käsitsi tehtud märkmed, mis leiti kontrolli käigus Lucite’i ruumides ja milles mainitakse muu hulgas Barlo puhul ette nähtud hinnatõusu. Selle kohtumise toimumist, sh selle konkurentsivastasust kinnitas Lucite seejärel oma koostööteatise alusel esitatud taotluses, seda tegid ka Degussa ja Atofina. Barlo kinnitas oma kohtumisel osalemist ning selle ilmset konkurentsivastasust, öeldes järgmist:

„21. augustil 2000 leidis Deidesheimis […] aset neljas kohtumine, mille päevakorras oli „e-kaubandus”, teema, mida sel ajal arutati palju ka CEFIC‑i kohtumistel. Kutse kohtumisele saatis jällegi Degussa. Selle asemel, et rääkida e‑kaubandusest, muutsid Degussa ja Atofina kohtumise päevakorda, et teha hinnatõusu ettepanek 2000. aasta novembriks. Pärast seda, kui Degussa ja Atofina olid vahetanud üksikasjalikku teavet oma hindade kohta, teatasid nad oma kavatsusest tõsta hindu 2000. aasta novembris. [Hagejate] teabe kohaselt ei nõustunud [B.] mis tahes hindade tõstmisega […]”

82 Neid asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et kohtumise ilmselgelt konkurentsivastast laadi ja Barlo kohalolekut sellel kohtumisel on tõendatud õiguslikult piisavalt.

83 Lisaks ei sea hagejad käesolevas hagis kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 168 esitatud kirjeldust, vaid väidavad üksnes, et komisjon ei ole tõendanud, et Barlo kohalolek sellel kohtumisel oli vastuolus EÜ artikliga 81, kuna Barlo ei andnud nõusolekut Atofina ja Degussa ettepanekutele. Niisiis oli hagejate sõnul see kohtumine Barlo jaoks „ootamatu” „katse” teda kartelli kaasata. Samuti rõhutavad nad, et ei ole tõendit selle kohta, et Barlo viis sellel kohtumisel otsustatud hinnatõusu ellu, millega komisjon nõustub, kuna selle kohtumise kuupäev vastab tema rikkumises osalemise lõppkuupäevale.

84 Selle argumendiga ei saa siiski kahtluse alla seada komisjoni järeldust EÜ artikli 81 rikkumise kohta.

85 Esiteks, argumendile, mille kohaselt ei andnud Barlo hinnatõusuks oma nõusolekut, räägivad vastu Lucite’i esindaja käsitsi tehtud märkmed, mida Lucite, Degussa ja Atofina hiljem kinnitasid.

86 Teiseks, isegi kui oletada, et Barlo ei andnud hinnatõusuks sõnaselget nõusolekut, osales ta siiski ilmselgelt konkurentsivastasel kohtumisel, mille käigus arutati ja otsustati hindu tõsta ning vahetati tundlikku äriteavet, teatamata avalikult, et ta ei loe end seal arutatuga seotuks. Neil asjaoludel tuvastatakse konkurentsieeskirjade rikkumine vastavalt eespool punktis 49 viidatud kohtupraktikas paika pandud põhimõtetele. Täpsemalt ei oma tähtsust asjaolu, et kohtumise sisu oli Barlo jaoks „ootamatu” ja et viimati nimetatu ei viinud kohtumise tulemusi ellu.

87 Lisaks, Atofina avaldus, mille kohaselt „oli kohtumise eesmärk püüda taastada Degussa/Ato[fina]/Lucite’i/Barlo vaheline usaldus, et oleks võimalik hindu tõsta”, mis kaugeltki ei tõenda, et kohtumine ei olnud ette nähtud kui kartelli koosolek, nagu väidavad hagejad, kinnitab pigem kohtumise ilmselget konkurentsivastast iseloomu, Barlo osalemist sellel ja seda, et Barlo oli kartelliga juba enne seda kohtumist seotud.

88 Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et komisjon leidis õigesti, et Barlo osalemine neljal eespool mainitud kohtumisel kujutas endast EÜ artikli 81 rikkumist.

89 Seda järeldust ei sea kahtluse alla hagejate argumendid, mille kohaselt tuleks käesolevas asjas pöörata „erilist tähelepanu” tõendamiskoormisele, mida komisjon püüab ümber pöörata, arvestades seda, et hagejad omandasid Barlo neli aastat pärast rikkumise lõppemist, ja seda, et sellest tulenevalt ei olnud hagejatel võimalik esitada omaenda tõendeid. Nimelt nähtub eeltoodust, et EÜ artikli 81 rikkumine tehti kindlaks vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tõendite valdkonnas.

90 Arvestades ka seda, et eespool punktis 88 tehtud järeldus rajaneb üheti mõistetavatel komisjoni kogutud tõenditel, ei saa olla tulemuslikud hagejate argumendid, mille eesmärk on sisuliselt asendada komisjoni aluseks võetud asjaolud muu „usutava selgitusega” (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus Coats Holdings ja Coats vs. komisjon, punktid 72 ja 74).

91 Seega tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.

– 1999. aasta mai–juuni vaidlustatud Barcelona (Hispaania) kohtumine (vaidlustatud otsuse põhjendus 164)

92 Erinevalt eespool analüüsitud neljast kohtumisest eitavad hagejad, et Barlo osales 1999. aasta mais või juunis mis tahes kohtumisel, ning väidavad veel, et komisjon ei ole isegi selle toimumist tõendanud. Ent sellel kohtumisel on nende osas „otsustav tähtsus”, kuna see on seos kahe 1998. aasta kohtumise ja kahe 2000. aasta kohtumise vahel, millel Barlo kohal viibis.

93 Sellega seoses tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 on öeldud järgmist:

„1999. aasta mais või juunis leidis Atofina, ICI, Degussa, Barlo ja Irpeni (üks kohalik tootja) esindajate vahel Barcelona ühes hotellis aset kohtumine. Kohtumise eesmärk oli teavitada Irpenit hinnakokkulepetest ja kaasata ta kokkulepetesse. Arutelud puudutasid ka miinimumhindade määratlemist, sh kaubaaluse kaupa. Arutelu toimus riigi ja kliendi kaupa, iga riigi jaoks määratleti täpselt hinnatõusude ajakava.”

94 Nagu rõhutavad hagejad, ei ole vaidlust selles, et komisjonil ei olnud selle kohtumise kohta ühtegi dokumentaalset tõendit mitte ainult selle konkurentsivastasuse osas, vaid ka selle tegeliku toimumise ja sellel osalenud isikute osas. Selle kohtumise kirjelduse toetuseks viitas komisjon vaidlustatud otsuses ju ainult Atofina avaldusele, mille ta tegi koostööteatise alusel esitatud taotluse raames, ja Degussa kinnitusele, mille ta andis oma vastuses vastuväiteteatisele.

95 Seega tuleb kontrollida, kas need avaldused võimaldavad õiguslikult piisavalt tõendada Barlo osalemist väidetaval koosolekul.

96 Sellega seoses tuleb meenutada, et nagu nähtub eespool punktides 52–54 viidatud kohtupraktikast, on leebuspoliitika raames tehtud avaldustel oluline roll. Need ettevõtja nimel tehtud avaldused on olulise tõendusliku väärtusega, kuna need toovad kaasa märkimisväärsed õiguslikud ja majanduslikud riskid (vt ka Üldkohtu 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑385/06: Aalberts Industries jt vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 47). Siiski nähtub eespool punktides 53 ja 55 viidatud kohtupraktikast samuti, et süüdistatavate ettevõtjate poolt koostöötaotluste raames tehtud avaldusi tuleb siiski hinnata ettevaatlikult, ning kui need on vaidlustatud, ei või neid üldiselt arvestada ilma, et muud tõendid neid kinnitaks.

97 Lisaks, selleks et analüüsida koostööteatise alusel taotluse esitanud ettevõtjate avalduste tõenduslikku väärtust, võtab Üldkohus arvesse eelkõige nende üksteist toetavate tõendite olulisust, mis kinnitavad nende avalduste asjakohasust (eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 220, ja eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, punkt 70). Samuti mõjutab avalduse asjakohasus olenevalt asjaoludest tõendusjõu taset (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 220).

98 Mis puudutab käesolevas asjas Atofina avaldust, mille ta tegi koostööteatise alusel esitatud taotluses, siis hagejad väidavad, et selle on puudulik tõenduslik väärtus, kuna see ei ole piisavalt täpne.

99 Sellega seoses tuleb märkida, et Atofina asetab asjaomase kohtumise rea kohtumiste konteksti, mis toimusid ajavahemikus 1997. aasta suvest 1999. aastani ja mida on kirjeldatud koostööteatise alusel esitatud taotlusest võetud lehel, mis on lisatud kostja vastusesse. Nimetatud lehe ülaosas pealkirja „Osalejad” all märkis Atofina ära asjaomased ettevõtjad, st Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol ja Barlo, ning ka nende esindajad, sh Barlo puhul „W. [B.] + E. [S.] alates 1999. aastast”. Seejärel kirjeldas Atofina mitut kohtumist Saksamaal, sh kaks kohtumist Darmstadtis 1998. aasta suvel ja sügisel, Prantsusmaal ja Itaalias. Lõpetuseks, selle lehe allosas märkis Atofina järgmist:

„Mais/juunis 1999

Kohtumine Barcelona kesklinna hotellis: samad pluss Irpen (kohalik tootja) ning kohalike võrgustike esindajate kohalolek.

Arutelude sisu Darmstadtis ja kohalikul tasandil:

Turustajate (70% turust) kohaldatavate hindade tasemed, töötlejate miinimumhindade eesmärgi määratlemine, miinimumhinna kindlaksmääramine kaubaaluse kaupa.”

100 Tuleb nentida, et vastupidi hagejate väidetule võimaldab see avaldus kindlaks teha nii kohtumisel osalenud isikud kui ka selle konkurentsivastase sisu. Nimelt tuleb märget „samad pluss Irpen” tõlgendada lähtuvalt eri kohtumiste osaliste äramärkimisest, mis on esitatud Atofina avalduse lehe ülaosas, kus viimati nimetatu märkis muu hulgas „Barlo[:] W. [B.] + E. [S.] alates 1999. aastast”. Samuti tuleb märget „arutelude sisu […] kohalikul tasandil” selle lehe kontekstis tingimata mõista kui viidet kõnealusele Bacelona kohtumisele. Niisiis seisnes Atofina sõnul see kohtumine „turustajate hindade tasemete” kindlaksmääramises, „töötlejate miinimumhindade eesmärgi määratlemises” ja „miinimumhinna kindlaksmääramises kaubaaluse kaupa”. Lisaks, kuigi sellele dokumendile ei ole vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 viidatud, nähtub toimikust, et Atofina esitas hiljem vastuseks komisjoni teabenõudele täiendavaid kommentaare vaidlusaluse kohtumise teemal, viidates sõnaselgelt Barlo esindaja kohalolekule. Pealegi lisas Atofina täiendava täpsustuse seoses kohtumise konkurentsivastase sisuga, kinnitades, et selle „eesmärk […] oli laiendada hinnastruktuuri Hispaaniale/Portugalile ning veenda kohalikke tootjaid sellega ühinema”.

101 Sellest nähtub selgelt, et Atofina sõnul oli Barlo esindaja kõnealusel kohtumisel osalejate seas ja et kohtumisel oli konkurentsivastane iseloom.

102 Samuti tuleb märkida, et hagejad väidavad õigustatult, et Atofina avaldus ei sisalda palju täpsustusi väidetava Barcelona kohtumise kohta. Seega ei võimalda see kindlaks teha ei kohtumise kuupäeva ega täpset kohta ega teemasid, mida kohtumisel konkreetselt arutati. Täpsustusi viimase küsimuse kohta lisati alles hiljem (vt eespool punkt 100). See kirjeldus on vastuolus kõnealusel lehel nimetatud muude kohtumiste kirjeldusega, kus märgitakse ära hotellide nimed, kus kohtumised toimusid, teemad, mida konkreetselt arutati, ja mõnikord ka muid täpsustusi, näiteks ettevõtja nimi, kes hotellikulud maksis. Samuti ei sisalda Atofina avaldus peale Barlo esindaja äramärkimise teiste kohtumisel osalejate seas muud konkreetset teavet tema kohta.

103 Lisaks tuleb tõdeda, et Atofina avalduse asjassepuutuvusele võib omistada suhtelise tähtsuse, arvestades komisjoni hinnangut teistele tema mainitud koosolekutele. Nimelt tuleb märkida, et Atofina avalduses nimetatud kohtumiste seeriasse kuuluvatest kaheksast kohtumisest (kohtumised, mis toimusid 1998. aasta aprillis Dernbachis, 1998. aasta juunis Idsteinis (Saksamaa), 1998. aasta kevadel Pariisis (Prantsusmaa), 1998. aasta suvel Darmstadtis, 1998. aasta sügisel Darmstadtis ja 1999. aasta kaks kohtumist Milanos (Itaalia) või Milano lähedal) kasutati vaidlustatud otsuses hagejate vastu vaid kahte, milles osalemist Barlo tunnistas, st Dernbachi 1998. aasta aprilli ja Darmstadti 1998. aasta juuni kohtumised. Ent meenutagem, et Atofina sõnul osalesid tema avalduse lehe ülaosas mainitud „osalejad”, sh Barlo, kõikidel selle seeria kohtumistel.

104 Neil asjaoludel tuleb mis tahes dokumentaalse tõendi puudumisel vaidlusaluse kohtumise kohta Degussa kinnitust Barlo kohaloleku osas vaidlusalusel kohtumisel analüüsida eriti tähelepanelikult.

105 Ent kohe tuleb tõdeda, et Degussa kinnituse asjakohasus on piiratud esiteks selle sisu ja teiseks selle tegemise asjaolusid arvestades.

106 Nimelt kinnitas Degussa esiteks väga üldiselt kohtumise „toimumist, sisu ja osalejaid” ega esitanud mingit konkreetset teavet Barlo kohta. Ainus selles avalduses sisalduv täpsustus puudutab selle eesmärki (Irpeni kaasamine kokkulepetesse) ega puuduta konkreetselt Barlot. Pealegi kinnitas Degussa sõnaselgelt, et ta ei mäletanud enam üksikasju ning eelkõige, et ta ei olnud suuteline andma kohtumise kuupäeva, kuna F‑i transpordi kuludokument selle perioodi kohta puudus.

107 Seega tuleb tõdeda, et selle avalduse tõendusjõu tase Barlo kohalviibimise osas sellel kohtumisel on suhteliselt madal.

108 Teiseks, mis puudutab hagejate argumente, et see kinnitus esitati menetluse väga hilises staadiumis, st vastuses vastuväiteteatisele, siis tuleb märkida, et see asjaolu ei võimalda iseenesest eitada Degussa avalduse tõenduslikku väärtust, mida tuleb hinnata kõiki käesoleva asja asjaolusid arvesse võttes.

109 Siiski on niisuguse avalduse tõenduslik väärtus väiksem kui siis, kui see oleks tehtud spontaanselt, ning seda sõltumata Atofina avaldusest. Täpsemalt, kui trahvide eest kaitse saamise taotlust esitavale ettevõtjale on teada asjaolud, mille komisjon on uurimise käigus kogunud, ei ole koostööteatises ette nähtud menetlusele omane loogika, mille kohaselt igasugune katse komisjoni eksitada võib kahtluse alla seada ettevõtja siiruse ja koostöö täielikkuse (vt eespool punkt 53), kohaldatav samal määral kui siis, kui see oleks tehtud spontaanselt, ilma et oleks teada komisjoni esitatud vastuväited. Ka ei pruugi kaalutlused, mille kohaselt on koostööteatise alusel tehtud avaldused avalduse tegija huvide vastased ja neid tuleb üldjuhul pidada eriti usaldusväärseteks tõenditeks (vt eespool punkt 54), olla täiel määral kohaldatavad osas, mis puudutab niisuguse trahvide eest kaitse saamise taotluse esitava ettevõtja vastust vastuväiteteatisele nagu Degussa.

110 Lisaks ei saa välistada, et vastuväiteteatise sisu mõjutab sellise kinnituse ulatust, kui nagu käesolevas asjas on tegemist väga üldise kinnitusega kohtumise „toimumise”, „sisu” ja „osalejate” kohta. Seda kaalutlust illustreerib see, kuidas käsitleti kahte kohtumist Milanos või Milano lähedal, mis Atofina avalduse kohaselt peeti 1999. aastal. Vastuses Üldkohtu küsimusele selgitas komisjon, et ta „ei võtnud [neid] kahte Atofina [avalduses] mainitud kohtumist [hagejate] vastu arvesse, kuna teine leebema kohtlemise taotlus, s.o Degussa oma, ei kinnitanud sõnaselgelt Barlo kohalviibimist neil kohtumistel”. Lisaks täpsustas ta, et „[v]astuväiteteatise vastuse punktis 160 piirdus Degussa Atofina, Degussa, Lucite’i, Madreperla ja Plastiditi kohaloleku meenutamisega, nagu on märgitud vastuväiteteatise punktis 240”. Ent komisjon ei selgitanud, miks ta otsustas vastuväiteteatise punktis 240 jätta kahe Milano või Milano lähedal toimunud kohtumise osalejate seas Barlo mainimata, kuigi ta tegi seda vaidlusaluse Barcelona kohtumise puhul, ning seda olukorras, kus mõlemal juhul oli Atofina Barlo kohalolekut maininud samas sõnastuses („samad pluss […]”). Ei saa seega välistada, et konkurentsivastaste kohtumiste osalejate nimede osas tugines Degussa teataval määral vastuväiteteatise sõnastusele, selle asemel et asjaolud objektiivselt välja selgitada.

111 Viimaseks, esiteks tuleb meenutada, et hagejad vaidlevad kindlalt vastu sellele, et Barlo oli vaidlusalusel kohtumisel kohal, kuigi nad tunnistavad sõnaselgelt tema kohalolekut kõikidel muudel vaidlustatud otsuses nende vastu kasutatud kohtumistel, ning teiseks, et vaidlustatud otsuses ei mainita mis tahes muud selle kohtumise kinnitust, mis Atofina sõnul puudutab ka ICI‑d (nüüd Lucite) ning ettevõtjaid „Repsol” ja „Irpen”, ja seda vaatamata sellele, et ICI ja Lucite on samuti koostööteatise alusel taotlusi esitanud.

112 Arvestades kõiki eespool analüüsitud asjaolusid ja eelkõige komisjoni suutmatust koguda kõnealuse kohtumise kohta dokumentaalseid tõendeid või üksikasjalikumaid avaldusi Barlo osalemise kohta sel kohtumisel ning arvestades põhimõtet, mille kohaselt tuleb kohtu kahtlust tõlgendada otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks (vt eespool punkt 58), tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 nimetatud Barcelona kohtumist ei saa kasutada hagejate vastu.

113 Sellega seoses tuleb tõepoolest märkida, et komisjon väidab õigustatult, et kuigi ta peab esitama täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud (vt selle kohta eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 55), ei pea komisjoni esitatud kõik tõendid ilmtingimata vastama neile tingimustele rikkumise kõigi tunnuste osas, vaid piisab, kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult neile nõuetele (vt selle kohta eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 180 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti rõhutab komisjon õigustatult, et tõendeid tuleb hinnata kogumis, arvestades kõiki asjassepuutuvaid faktilisi asjaolusid (vt selle kohta Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑141/94: Thyssen Stahl vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑347, punkt 175).

114 Siiski, osas, milles komisjon väidab, et 1999. aasta mai–juuni Barcelona kohtumist tuleb hinnata kartelliliikmete vahelist pidevat koostööd arvestades, mis Degussa sõnul algas 1984.–1985. aastal, tuleb meenutada, et komisjon möönis vaidlustatud otsuses, et „Barlo kartellis osalemist ei saa võrrelda enamiku muude ettevõtjate omaga”, eeskätt kuna „tuvastatud konkurentsivastased kontaktid näita[sid] pigem seda, et Barlo osales sporaadiliselt kohtumistel, mis piirnesid sellega, et ettevõtjat hoiti kursis PMMA-plaatide osas sõlmitud konkurentsivastaste kokkulepete või tegevusega” (vaidlustatud otsuse põhjendus 373). Lisaks, komisjon tunnistas ka seda, et Barlo osales rikkumises lühema aja jooksul kui teised ettevõtjad, st 30. aprillist 1998 kuni 21. augustini 2000, samas kui rikkumine kui selline tuvastati ajavahemikus 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002. Neid asjaolusid arvestades on täiesti tõenäoline, et Barlo osalemine kartellis piirdus vaid nende nelja kohtumisega, millel osalemist hagejad möönsid. Järelikult ei saa eespool punktis 112 esitatud järeldust muuta komisjoni poolt hagejate vastu kogutud kaudsete tõendite kogumis hindamine ega juhtumi kontekst.

115 Sellest tulenevalt tuleb kõnesoleva etteheitega nõustuda.

– Puuduvad muud kontaktid ja teabevahetus, milles Barlo väidetavalt osales

116 Hagejad vaidlustavad vaidlustatud otsuse põhjenduses 227 sisalduvate kinnituste õigsuse. Esiteks märgivad nad, et nende kohtumiste üksikasjalik kirjeldus, milles Barlo osales, näitab, et nimetatud kohtumised ei olnud mõeldud selleks, et teavitada viimati nimetatut sellest, mida arutati nendel kohtumistel, kus ta puudus. Teiseks rõhutavad hagejad, et vaidlustatud otsuses ei ole kuidagi ära näidatud muude kontaktide või teabevahetuse olemasolu, milles Barlo oleks osalenud, ning niisuguste kontaktide või teabevahetuse olemasolu põhjendamiseks ei ole esitatud mis tahes tõendit.

117 Sellega seoses olgu meenutatud, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 227 on öeldud järgmist:

„[…] asjaolu, et Barlo võib-olla ei osalenud kõikidel kohtumistel, mis olid pühendatud tootele, mille tootmisele see ettevõtja on spetsialiseerunud (st PMMA-plaadid), ei oma tema kartellis osalemise hindamise osas mingit tähtsust, kuna ta osales nendest kohtumistest, millel ta puudus, varasematel ja hilisematel kohtumistel ning tal oli seega võimalik olla teavitatud ja võtta arvesse oma konkurentidega vahetatud teavet, et määrata kindlaks oma äritegevus turul […]”

118 Tuleb nentida, et hagejate argumentatsioon tugineb selle põhjenduse väärale tõlgendamisele. Nimelt piirdus komisjon selles põhjenduses sellega, et lükkas tagasi hagejate teesi, mille kohaselt ei saa hagejaid pidada vastutavaks ühe ja vältava rikkumise eest nende kohtumiste väikese arvu tõttu, millel Barlo osales. Seevastu ei väitnud komisjon seda, et Barlot oli tegelikult teavitatud nende kohtumiste sisust, millelt ta puudus, ega ka seda, et esines muid kontakte või teabevahetust, millega Barlo seotud oli. Ta piirdus sellega, et märkis ära võimaluse, et Barlot võidi olla teavitatud („oli võimalik”), mida hagiavalduses ei ole pealegi vaidlustatud.

119 Hagejate argumentatsioon on seega tulemusetu.

120 Lisaks ei ole poolte vahel vaidlust selles, et hagejate suhtes komisjoni esitatud vastuväited rajanevad Barlo osalemisel viiel konkurentsivastasel kohtumisel, mis puudutavad PMMA-plaate ja mida on analüüsitud eespool.

121 Lisaks, osas, milles hagejad vaidlustavad oma vastutuse ühe rikkumise eest, viidatakse esimese väite teise osa analüüsile, mida tehakse allpool.

122 Järelikult tuleb kõnealune etteheide tagasi lükata.

– Järeldus esimese väite esimese osa kohta

123 Esimese väite esimese osaga, mille kohaselt on kohtumistele ja muudele kontaktidele või teabevahetusele, millega Barlo on seotud, antud vale hinnang, tuleb eeltoodut arvestades nõustuda osas, mis puudutab Barlo väidetavat osalemist 1999. mai või juuni kohtumist Barcelonas, ülejäänud osas tuleb väide tagasi lükata. Selle järelduse võimalikku mõju vaidlustatud otsuse õiguspärasusele ja trahvisumma kindlaksmääramisele analüüsitakse allpool.

Esimese väite teine osa, mille kohaselt on antud vale hinnang Barlo osalemisele kolme PMMA-toodet hõlmavas „ühes ja ühises konkurentsivastases projektis”

124 Hagejad väidavad, et komisjon leidis vaidlustatud otsuses vääralt, et nad on rikkunud EÜ artiklit 81 seeläbi, et nad liitusid või osalesid „ühes ja ühises konkurentsivastases projektis”, mis hõlmas kolme tootekategooriat, st PMMA‑vormisegu, PMMA-plaadid ja PMMA-sanitaartooted.

125 Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et konkurentsieeskirjade rikkumise laadist ning sellega seotud karistuste ranguse laadist ja ulatusest lähtuvalt on nende rikkumiste toimepanemise korral vastutus isiklik (eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 78).

126 Edasi tuleb märkida, et EÜ artikli 81 lõikes 1 nimetatud kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus eeldavad vaieldamatult mitut ettevõtjat, kes on kõik rikkumise kaastäideviijad, kuid viis, kuidas nad on rikkumise toime pannud, võib olla erinev olenevalt asjassepuutuva turu iseärasustest ja iga ettevõtja positsioonist sellel turul, seatud eesmärkidest ning rikkumise toimepanemiseks valitud või kavandatud meetmetest. Lihtsalt asjaolust, et iga ettevõtja osaleb rikkumises talle omasel viisil, ei piisa siiski tema vastutuse välistamiseks rikkumise kui terviku eest, sh tegude eest, mille panid sisuliselt toime teised rikkumises osalenud ettevõtjad, kuid mille ese või konkurentsivastane mõju on sama (eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 79 ja 80).

127 EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 81). Kui erinevad teod kuuluvad „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus rikkumises kui tervikus osalemise alusel (vt eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 258 ja seal viidatud kohtupraktika), isegi kui on tõendatud, et asjaomane ettevõtja on otseselt osalenud vaid kartellikokkuleppe ühes või mitmes osas (vt Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05: BASF ja UCB vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 161 ja seal viidatud kohtupraktika).

128 Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab komisjon selleks, et tuvastada ettevõtja osavõtt niisugusest ühest kokkuleppest, tõendama, et ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik kavandatava tegevuse sisust või teiste ettevõtjate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel, või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja aktsepteeris selle riski võtmist (eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 87, ning eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 83).

129 Viimaseks olgu rõhutatud, et tõsiasja, et ettevõtja ei osalenud kartellikokkuleppe kõigis osades või et tal oli väike roll nendes osades, milles ta osales, tuleb arvestada rikkumise raskusastme hindamisel ja vajaduse korral trahvisumma kindlaksmääramisel (eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 90, ning eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 86).

130 Käesolevas asjas tuleb esiteks märkida, et vaidlustatud otsuse resolutsioonis ei täpsustata selle rikkumise täpset ulatust, mille eest otsuse adressaate vastutavaks peeti, kuna artiklis 1 vaid viidatakse „metakrülaatide sektoris kokkulepetele ja kooskõlastatud tegevusele”, mainimata konkreetselt asjaomaseid tooteid.

131 Tuleb siiski meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õigusakti resolutsioon lahutamatult seotud selle akti põhjendava osaga ning selle akti tõlgendamisel tuleb vajaduse korral arvestada põhjusi, mis viisid akti vastuvõtmiseni (vt Üldkohtu 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑201/04: Microsoft vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑3601, punkt 1258 ja seal viidatud kohtupraktika).

132 Ent vaidlustatud otsuse põhjenduses 2 on selgelt öeldud, et üks ja vältav rikkumine puudutas kolme PMMA-toodet:

„Käesoleva otsuse adressaadid on osalenud [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 ühes ja järjepidevas rikkumises metakrülaatide sektoris seoses kolme järgmise tootega:

– PMMA-vormisegu;

– PMMA-plaadid ja

– PMMA-sanitaartooted.”

133 Lisaks, vaidlustatud otsuse põhjendustes 222–226 esitab komisjon põhjused, millest tulenevalt ta leidis, et kõnealuse kartellikokkuleppe saab kvalifitseerida üheks ja jätkuvaks rikkumiseks, mis puudutab eespool mainitud kolme toodet. Selles kontekstis käsitleti hagejate konkreetset juhtumit järgmises sõnastuses:

„Asjaolu, et asjaomased ettevõtjad ei osalenud kõigis osades, mis moodustavad tervikliku kartellikokkuleppe, ei saa neid vabastada vastutusest [EÜ] artikli 81 rikkumise eest. Käesolevas asjas ei muuda asjaolu, et Barlo ei tooda erinevalt teistest konkurentsivastastes kokkulepetes osalenutest kõiki kolme PMMA-toodet, rikkumise laadi ega eesmärki moonutada kõikide nende toodete normaalset hindade kujunemist. [Vaidlustatud otsuse] 3. jaos esitatud asjaoludest nähtub selgesti, et kõik konkurentsivastaste kokkulepete osalised liitusid ja aitasid oma võimaluste piires (st olenevalt sellest, kas nad olid spetsialiseerunud ühele või teisele kokkulepetega hõlmatud tootele) kaasa sellele ühisele konkurentsivastasele projektile” (vaidlustatud otsuse põhjendus 226).

134 Neid vaidlustatud otsuse põhjendusi arvestades tuleb seega tõdeda, et otsuse artiklis 1 peetakse hagejaid vastutavaks ühes ja vältavas rikkumises osalemise eest seoses PMMA‑vormisegu, PMMA‑plaatide ja PMMA‑sanitaartoodetega.

135 Teiseks, olgu märgitud, et Üldkohtule hindamiseks esitatud küsimus ei seisne kolme kõnealust toodet puudutava ühe rikkumise olemasolus, vaid hagejate vastutuses niisuguse rikkumise eest tervikuna. Nimelt esitasid hagejad alles repliigis argumentatsiooni, mille eesmärk oli kahtluse alla seada ühe rikkumise olemasolu kui selline. Seda argumentatsiooni tuleb pidada uueks väiteks ja see tuleb Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 alusel vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Arvestades järgnevaid kaalutlusi, ei ole seda igal juhul ka vaja analüüsida.

136 Seega tuleb analüüsida, kas hagejate osalemine rikkumises oli nende endi käitumise tõttu niisugune, et võis kaasa tuua nende vastutuse kogu nende osalemise ajal toime pandud rikkumises.

137 Sellega seoses tuleb esiteks tagasi lükata argument, et Barlo ei tegutsenud ühes tootekategooria sektoris, st PMMA-sanitaartoodete sektoris. Selles suhtes piisab tõdemusest, et nagu Üldkohus on juba otsustanud, võib ettevõtja EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu rikkuda, kui tema käitumise – mis toimub koordineeritult teiste ettevõtjate käitumisega – eesmärk on konkurentsi piiramine konkreetsel turul ühisturu piires, ilma et ta ise asjaomasel turul tegutseks (Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑99/04: AC-Treuhand vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑1501, ja 8. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑29/05: Deltafina vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 48). Ainuüksi see, et Barlo ei tegutsenud PMMA‑sanitaartoodete sektoris, ei tähenda järelikult tingimata, et hagejaid ei saa selle tootega seotud rikkumise eest vastutavaks pidada.

138 Teiseks, asjaolu, et vaidlustatud otsuses komisjon „loobu[s] [hagejate] suhtes PMMA‑vormisegu puudutavatest vastuväidetest” (vaidlustatud otsuse põhjendus 93), ei tähenda samuti, et neid ei saanud pidada vastutavaks ühe rikkumise eest, mis puudutas muu hulgas seda toodet.

139 Muidugi on sõnastus, mida komisjon on kasutanud vaidlustatud otsuse põhjenduses 93, ebaõnnestunud ja see võib näida vastuolus olevat hagejate vastutusega niisuguse ühe rikkumise eest, nagu on silmas peetud vaidlustatud otsuse artiklis 1, tõlgendatuna otsuse põhjendustest 2 ja 226 lähtuvalt (vt eespool punktid 130–134). Kõiki vaidlustatud otsuse põhjendusi arvestades tuleb vaidlustatud otsuse põhjendust siiski tingimata mõista nii, et komisjoni arvates ei olnud Barlo otsene osalemine PMMA‑vormisegu puudutavas kartelli osas tuvastatud. Ent ainuüksi see asjaolu iseenesest ei välista hagejate vastutust kolme asjaomast toodet hõlmava ühe rikkumise eest (vt eespool punkt 126).

140 Kolmandaks, asjaolu, et komisjon mainis vaidlustatud otsuses hagejate osas vaid viite kohtumist, mis toimusid enam kui kaheaastasel ajavahemikul ja millest ükski ei olnud pealegi „tippkohtumine”, kus oleks sõlmitud „fundamentaalsed koostöökokkulepped” (vaidlustatud otsuse põhjendus 105), ei ole samuti piisav, et välistada nende vastutus ühe rikkumise eest.

141 Nimelt nähtub kohtupraktikast, et see, et erinevatel ettevõtjatel on olnud erinevad ülesanded ühise eesmärgi poole püüdlemisel, ei kõrvalda konkurentsivastast eesmärki ja järelikult rikkumist, tingimusel et iga ettevõtja annab ühise eesmärgi poole püüdlemisel panuse endale sobival tasemel (vt Üldkohtu 28. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑452/05: BST vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks on juba leitud, et üldise kokkuleppe puhul, mis kestab mitu aastat, ei ole kartelli avaldumiste vaheline mõnekuuline erinevus eriti tähtis. Seevastu on määravaks asjaolu, et erinevad tegevused kuuluvad tervikplaani oma identse eesmärgi tõttu (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 260, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Lafarge vs. komisjon, punkt 483).

142 Neljandaks tuleb hagejate esitatud argumente arvestades veel kontrollida, kas eespool punktis 128 viidatud kohtupraktikas esitatud tingimused on täidetud.

143 Sellega seoses on Üldkohus täpsustanud, et ettevõtjat võib pidada vastutavaks kartellikokkuleppe eest tervikuna, isegi kui on tõendatud, et ta on otseselt osalenud vaid kartellikokkuleppe ühes või mõnes osas, kui ühelt poolt ta teadis või pidi kindlasti teadma, et kokkumäng, milles ta osales väga paljude aastate jooksul regulaarselt korraldatud koosolekute kaudu, kuulub tervikplaani, mille eesmärk oli moonutada tavapärast konkurentsi, ja kui teiselt poolt hõlmas asjaomane tervikplaan kõiki osi, mis moodustasid kartellikokkuleppe (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑48/00: Corus UK vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2325, punkt 176, ja eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus BST vs. komisjon, punkt 32).

144 Niisiis ei saa ettevõtjat pidada kogu kartellis osalenuks üksnes sel põhjusel, et kokkuleppel, milles ta osales, ja kogu kartellil on samad eesmärgid. Nimelt võib üksnes juhul, kui ettevõtja selles kokkuleppes osaledes teadis või pidi teadma, et seda tehes liitub ta kogu kartelliga, asjaomases kokkuleppes osalemine kujutada endast kogu selle kartelliga liitumise väljendust (Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑28/99: Sigma Tecnologie vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1845, punkt 45, ja eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Bolloré jt vs. komisjon, punkt 209).

145 Sellega seoses tuleb kohe märkida, et komisjon ei tõendanud ega isegi väitnud, et Barlo teadis või pidi teadma PMMA‑plaatide kartellis osaledes, et ta liitub kogu kartelliga, mis puudutab kolme PMMA‑toodet.

146 Vastupidi, nagu hagejad õigesti rõhutavad, möönis komisjon ise vaidlustatud otsuses, et „Barlo ei teadnud või ei pruukinud teada konkurentsivastaste kokkulepete tervikprojektist” (vaidlustatud otsuse põhjendus 335).

147 Samuti ei väida komisjon, et Barlo oli teadlik teiste ettevõtjate poolt kavatsetud või ellu viidud sisulistest tegudest nende samade eesmärkide taotlemisel või et ta võis neid mõistlikult ette näha ning oli valmis nendega kaasnevat riski aktsepteerima. Vastupidi, ta kinnitab kostja vastuses, et Barlole olid teada konkurentide teod, mille eesmärk oli saavutada see üks eesmärk „vähemalt PMMA‑plaatide osas”.

148 Komisjoni kaitstud tees tugineb tegelikult ainsale väitele, et Barlo rikkumist võib „subjektiivselt tajuda” kui rikkumist, mis hõlmab vaid PMMA‑plaate, mis on tegelikkuses lahutamatu osa ulatuslikumast kolme PMMA‑toodet hõlmavast ühest rikkumisest. Ent eespool punktides 128, 143 ja 144 viidatud kohtupraktikast nähtub selgelt, et rikkumise subjektiivne taju on EÜ artikli 81 lõike 1 seisukohalt asjassepuutuv aspekt. Sellega seoses tuleb tegelikult meenutada, et see säte ei ole kohaldatav, kui just ei ole kahe asjaomase poole ühist tahet (vt Üldkohtu 19. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑18/05: IMI jt vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika).

149 Lisaks tuleb rõhutada, et ainuüksi asjaolu, et Barlo oli teadlik konkurentsivastastest eesmärkidest PMMA‑plaatide valdkonnas ja järgis neid, ei võimaldanud järeldada, et ta oli teadlik ühest eesmärgist, mida taotleti ühe kartelliga metakrülaatide sektoris. Nimelt, nagu on juba otsustatud, ei saa ühe eesmärgi mõistet määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele konkreetses sektoris, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste selline määratlus ohustab võtta ühe ja vältava rikkumise mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitmeid ühte majandussektorit puudutavaid tegevusi, mis on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise (eespool punktis 127 viidatud Üldkohtu otsus BASF ja UCB vs. komisjon, punkt 180, ja 28. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑446/05: Amann & Söhne ja Cousin Filterie vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 92).

150 Nimelt võimaldaks komisjoni tees panna ettevõtjale süüks üks rikkumine vaid seetõttu, et tuvastatakse objektiivsed seosed selle rikkumise ja kokkuleppe vahel, milles ettevõtja osales, näiteks samasse majandussektorisse kuulumine, ning seda ilma et oleks isegi tuvastatud, et ta oli niisugusest ühest rikkumises teadlik või et ta võis seda mõistlikult ette näha ning oli valmis sellega kaasnevat riski aktsepteerima.

151 Tuleb seega nentida, et komisjon ei ole tõendanud, et Barlo osalemine rikkumises seoses PMMA‑plaatidega tõi tema enda käitumise läbi kaasa hagejate vastutuse ühe rikkumise eest tervikuna ning et esimese väite teine osa on seega põhjendatud.

152 Järelikult tuleb vaidlustatud otsuse artikkel 1 tühistada osas, milles tuvastatakse, et hagejad on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mis puudutasid mitte ainult PMMA‑plaate, vaid ka PMMA‑vormisegu ja PMMA‑sanitaartooteid.

153 Mis puudutab selle järelduse võimalikku mõju hagejatele määratud trahvisumma suhtes, siis seda analüüsitakse allpool teise väite teise osa raames, mille kohaselt on rikkumise raskust valesti hinnatud.

Esimese väite kolmas osa, mille kohaselt on Barlo osalemisele vältavas rikkumises antud vale hinnang

154 Hagejad väidavad, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et nad panid toime vältava rikkumise. Nad rõhutavad, et vaidlustatud otsus tugineb Barlo kohalolekule viiel kohtumisel, mis toimusid rohkem kui kahe aasta pikkusel ajavahemikul, mis praktilisest seisukohast lähtuvalt välistab mis tahes kartellis vältava osalemise vormi. Lisaks märgivad hagejad, et kui jätta arvesse võtmata väidetav Barcelona kohtumine 1999. aasta mais või juunis, mille toimumisele nad vastu vaidlevad, siis rajaneb vaidlustatud otsus neljal kohtumisel, millest kaks esimest peeti väidetavalt 1998. aasta esimesel poolaastal, samas kui ülejäänud kaks leidsid aset 2000. aastal, st et nende kohtumiste vahele jääb 20 kuud.

155 Sellega seoses tuleb meenutada, et rikkumise kestus on EÜ artikli 81 lõikes 1 esitatud rikkumise mõiste osa ja selle kestuse tõendamise kohustus lasub peamiselt komisjonil. Kohtupraktika nõuab, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel (vt Üldkohtu 9. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑450/05: Peugeot ja Peugeot Nederland vs. komisjon, EKL 2009, lk II‑2533, punkt 220 ja seal viidatud kohtupraktika).

156 Lisaks on otsustatud, et asjaolu, et kartellikokkulepe kui selline oli katkematu, ei võimalda välistada, et üks või mitu selle osalist katkestasid oma osalemise teatavaks ajaks (eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus IMI jt vs. komisjon, punkt 83).

157 Lisaks, mis puudutab komisjoni teesi, mille kohaselt tuleb rikkumise vältavat laadi analüüsida seda arvestades, et avalikult ei ole teatatud, et kartellikokkuleppega ei loeta end seotuks, ning et ei ole jätkatud tõeliselt autonoomset poliitikat, mitte üksnes seda, et lükikesel ajavahemikul on hoidutud kartellitegevuses osalemast, kusjuures viimane on asjakohane vaid juhul, kui komisjon oleks täitnud tal lasuva tõendamiskoormise, st esitanud tõendeid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku aset leidnud asjaolusid, et võiks põhjendatult tunnistada, et rikkumine jätkus katkematult kahe konkreetse kuupäeva vahelisel ajal (vt eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus IMI jt vs. komisjon, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt oleks komisjoni teesiga nõustumise tagajärg niisuguste tõendite puudumisel see, et tõendamiskoorm