Sellised siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt nendes normides ette nähtud pensioniikka jõudmine tähendab töötaja jaoks töölepingu lõppemist, puudutavad seega pooltevahelise töösuhte kestust ning üldisemalt asjaomase töötaja kutsetegevust, takistades tema edasist osalemist tööelus. Järelikult tuleb sellist laadi sätteid pidada õigusnormideks, mis sätestavad töö saamise ja töö tingimused, kaasa arvatud töölt vabastamise ja töötasu direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses, ja mis sätestavad sellesse vanusesse jõudnud töötajate otseselt halvema kohtlemise võrreldes teiste töötavate isikutega. Sellised õigusnormid põhjustavad seega otseselt vanuse alusel erineva kohtlemise, mis on sätestatud direktiivi 2000/78 artikli 2 lõikes 1 ja lõike 2 punktis a.

Põhjenduse 14 kohaselt ei piira see direktiiv pensioniiga sätestavaid siseriiklikke õigusnorme. Samas on selles põhjenduses vaid täpsustatud, et see direktiiv ei puuduta liikmesriikide pädevust määrata kindlaks pensioniiga ning et see ei piira sugugi selle kohaldamist siseriiklikele meetmetele, millega sätestatakse töölepingu lõppemise tingimused juhuks, kui isik on jõudnud kindlaksmääratud pensioniikka.

Igasugust vanuse alusel diskrimineerimise keeldu, nagu on sätestatud direktiivis 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mille alusel loetakse õiguspäraseks kohustuslikus korras pensionile saatmist käsitlevad kollektiivlepingute punktid, milles on ainsa tingimusena nõutud see, et töötaja on saanud 65-aastaseks ja jõudnud seega siseriiklikus õiguses sätestatud pensioniikka ning vastab muudele sotsiaalkindlustusalastele tingimustele sissemaksetest sõltuva vanaduspensioni saamiseks, kui

— see meede, isegi kui see lähtub vanusest, on siseriiklikus õiguses objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud õiguspärase eesmärgiga, mis on seotud tööhõivepoliitikaga ja tööturuga, ning

— selle üldise huvi eesmärgi saavutamiseks kasutatavad meetmed pole asjakohatud ega kasutud.

Ühelt poolt kehtestati need siseriiklikud õigusnormid põlvkondadevahelise tööhõive soodustamist käsitleva ning töötuse vähendamise eesmärgil tööturgu reguleeriva riikliku poliitika raames.

Sellise üldise huvi eesmärgi õiguspärasust ei saa põhjendatult kahtluse alla seada, kuna tööhõivepoliitika ning olukord tööturul kuuluvad nende eesmärkide hulka, mis on sõnaselgelt nimetatud direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 esimeses lõigus ning vastavalt EL artikli 2 esimese lõigu esimesele taandele ning EÜ artiklile 2 kuulub tööhõive kõrge taseme edendamine nende eesmärkide hulka, mida taotlevad nii Euroopa Liit kui ka ühendus.

Üksnes asjaolu, et asjaomane siseriiklik säte ei viita otsesõnu seda laadi eesmärgile, ei välista automaatselt seda, et sama direktiivi artikli 6 lõige 1 saaks seda sätet õigustada tingimusel, et teised asjaomase meetme üldisest kontekstist tulenevad elemendid võimaldavad tuvastada selle meetme aluseks olevat eesmärki, et saaks kohtulikult kontrollida selle meetme objektiivset õigustatust.

Kuna teisest küljest on kehtiva ühenduse õiguse kohaselt liikmesriikidel ning vastavalt asjaoludele ka tööturu osapooltel siseriiklikul tasandil laiaulatuslik kaalutlusõigus mitte ainult selles osas, millist eesmärki tööhõive- ja sotsiaalpoliitika vallas nad peaksid järgima, vaid ka selle eesmärgi saavutamise vahendite valikul, on liikmesriikide pädevate asutuste ülesanne seega leida õige tasakaal erinevate asjassepuutuvate huvide vahel, järgides, et siinkohal ette nähtud siseriiklikud meetmed ei ületaks seda, mis on asjakohane ja vajalik asjaomase liikmesriigi poolt taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks.

Ei tundu ebamõistlik, kui liikmesriigi asutused leiavad, et kohustuslikus korras pensionile saatmine sel alusel, et töötaja on jõudnud määratud vanusesse, võib olla asjakohane ja vajalik selleks, et saavutada riikliku tööhõivepoliitika raames kehtestatud õiguspärane eesmärk, milleks on täieliku tööhõive saavutamine tööturule pääsemise soodustamise abil. Pealegi ei saa nimetatud meedet pidada sellise töötaja õigustatud ootuste ülemääraseks riiveks, kes saadetakse kohustuslikus korras pensionile, kuna asjaomased siseriiklikud õigusnormid ei lähtu mitte üksnes konkreetsest vanusest, vaid arvestavad ka asjaolu, et asjaomane isik saaks oma karjääri lõppedes rahalist kompensatsiooni vanaduspensioni näol, mille suurust ei saa pidada ebamõistlikuks.

(vt punktid 53–57, 62, 64, 68, 71–73, 77 ja resolutsioon)