KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 22. septembril 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑615/19 P

John Dalli

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Kahju hüvitamise hagi – Lepinguväline vastutus – Sellise kahju hüvitamine, mis on apellandile väidetavalt tekitatud komisjoni ja Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) väidetavalt õigusvastase tegevusega, mis on seotud tema komisjoni liikme volituste lõpetamisega 16. oktoobril 2012

I. Sissejuhatus

1. John Dalli palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. juuni 2019. aasta otsus Dalli vs. komisjon (T‑399/17, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2019:384), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi nõudega hüvitada kahju, mis talle on väidetavalt tekitatud Euroopa Komisjoni ja Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) väidetavalt õigusvastase tegevusega, mis on seotud tema komisjoni liikme volituste lõpetamisega.

2. Käesolev apellatsioonkaebus annab Euroopa Kohtule võimaluse võtta seisukoht mitmes OLAFi juurdlusülesandeid ja nende juurdluste läbiviimist puudutavas varem käsitlemata küsimuses. Lisaks sellele tuleb Euroopa Kohtul täpsustada mõningaid kohtuotsuse seadusjõu ja mittevaralise kahju tõendamisega seotud kohtupraktika aspekte.

3. Euroopa Kohtu palvel on käesolevas ettepanekus analüüsitud üksnes Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetamatust puudutavat komisjoni argumenti ning apellatsioonkaebuse esimest väidet, kolmanda väite esimest osa, viiendat väidet ja seitsmendat väidet.

II. Õiguslik raamistik

A. Määrus (EÜ) nr 1073/1999

4. Määruse (EÜ) nr 1073/1999 ( 2 ) – mis käesoleva asja asjaolude suhtes kohaldamisele kuulub ( 3 ) – artikli 1 lõikes 3 on sätestatud: „Amet toimetab haldusjuurdlust asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonides, talitustes, ametites ja asutustes (edaspidi „institutsioonid ja asutused“), selleks et: – võidelda pettuste, korruptsiooni ja Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastu, – selgitada välja ametikohustuste täitmisega seotud rasked juhtumid, näiteks distsiplinaar- või vastavalt vajadusele kriminaalmenetlust põhjustada võiv ühenduse ametnike ja teiste teenistujate kohustuste eiramine või institutsioonide ja asutuste nende liikmete, juhtide või töötajate kohustuste täitmata jätmine, kelle suhtes ei kohaldata Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju ning ühenduste teiste teenistujate teenistustingimusi (edaspidi „personalieeskirjad“).“

5. Määruse artiklites 3 ja 4 on sätestatud vastavalt OLAFi välis- ja sisejuurdluste suhtes kohaldatavad normid.

6. Määruse artiklis 5 on ette nähtud: „Välisjuurdlusi otsustab ameti direktor alustada kas omal algatusel või asjaomase liikmesriigi taotlusel. Sisejuurdlusi otsustab ameti direktor alustada kas omal algatusel või selle institutsiooni või asutuse taotlusel, kus kõnealune juurdlus peab toimuma.“

7. Määruse artikli 6 lõikes 1 on täpsustatud, et juurdlust juhib ameti direktor.

8. Määruse nr 1073/1999 artikli 8 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt: „Direktor tagab, et ameti töötajad ning teised temale alluvad isikud järgivad isikuandmete kaitset käsitlevaid ühenduse ja siseriiklikke sätteid, eriti neid, mis on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiiviga 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja nende andmete vaba liikumise kohta[ ( 4 )].“

9. Määruse artikli 11 lõiked 1 ja 7 on sõnastatud järgmiselt: „1. Järelevalvekomitee tugevdab ameti sõltumatust, kontrollides korrapäraselt juurdlusülesannete täitmist. Komitee esitab oma arvamuse ameti tegevuse kohta direktori taotlusel või omal algatusel, sekkumata siiski pooleliolevate juurdluste käiku. […] 7. Direktor esitab järelevalvekomiteele igal aastal […] tegevuse kava. Direktor teavitab komiteed korrapäraselt ameti tegevusest, juurdlustest, nende tulemustest ning võetavatest meetmetest. Kui juurdlus on kestnud üle üheksa kuu, teatab direktor järelevalvekomiteele selle lõpetamist takistavad põhjused ja juurdluse lõpetamiseks eeldatavalt vajaliku aja. Direktor teavitab komiteed juhtudest, kui asjaomane institutsioon või asutus ei ole järginud tema soovitusi. Direktor teavitab komiteed juhtudest, mille puhul tuleb edastada informatsiooni liikmesriigi õigusasutustele.“

10. Määruse artiklis 14 on sätestatud: „Kuni personalieeskirjade muutmiseni võivad kõik Euroopa ühenduste ametnikud ja teised teenistujad esitada […] ameti direktorile käesoleva artikli alusel kaebuse ameti poolt sisejuurdluse käigus tema vastu võetud meetme kohta […]. Eespool nimetatud sätteid kohaldatakse analoogia põhjal institutsioonide ja asutuste personali suhtes, kes ei ole hõlmatud personalieeskirjadega.“

B. OLAFi järelevalvekomitee töökord

11. OLAFi järelevalvekomitee töökorra ( 5 ) (edaspidi „töökord“) artikli 13 lõikes 5 on sätestatud: „Juhtumid, kus teavet tuleb edastada liikmesriigi õigusasutustele, vaadatakse läbi OLAFi peadirektori esitatud teabe alusel ja vastavalt [määrusele nr 1073/1999]. Samadel alustel võetakse ka järelmeetmeid. Järelevalvekomitee taotleb juurdepääsu kõnealustele juurdlustele enne asjakohase teabe edastamist eelkõige selleks, et kontrollida põhiõigustest ja menetlustagatistest kinnipidamist. Kui sekretariaat on saanud juurdepääsu dokumentidele sellise tähtaja jooksul, mis võimaldab komiteel kõnealust ülesannet täita, esitab juhtumi läbivaatamiseks nimetatud aruande esitaja oma aruande komitee täiskogu koosolekul. Täieliku teabe saamiseks võib koosolekule kutsuda OLAFi vastutavaid töötajaid. Komitee nimetab aruandjad, kes vaatavad kõnealuseid juurdlusi läbi ning vajaduse korral esitavad oma arvamuse.“

III. Vaidluse taust

12. Vaidluse tausta, mida on kajastatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–16, saab kokku võtta järgmiselt.

13. Otsusega 2010/80/EL ( 6 ) nimetati J. Dalli komisjoni liikmeks ajavahemikuks 10. veebruarist 2010 kuni 31. oktoobrini 2014. Komisjoni president andis talle tervise- ja tarbijaküsimuste voliniku portfelli.

14. Pärast seda, kui komisjon oli 21. mail 2012 saanud äriühingult Swedish Match J. Dalli tegevust puudutavaid süüdistusi sisaldanud kaebuse, algatas OLAF 25. mail 2012 juurdluse.

15. OLAF kuulas J. Dalli ära 16. juulil ja 15. oktoobril 2012.

16. 15. oktoobril 2012 edastati komisjoni peasekretärile OLAFi aruanne, mis oli adresseeritud nimetatud institutsiooni presidendile. Aruandele oli lisatud OLAFi peadirektori allkirjaga kiri, milles anti ülevaade juurdluse peamistest järeldustest ning teatati komisjoni presidendile, et talle anti nendest järeldustest teada võimalike meetmete võtmiseks volinike käitumisjuhise (K(2011) 2904) alusel.

17. J. Dalli kohtus komisjoni presidendiga 16. oktoobril 2012. Hiljem samal päeval teavitas viimane Malta Vabariigi peaministrit ning Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu presidente J. Dalli tagasiastumisest. Komisjon avaldas ka pressiteate, milles teatas sellest tagasiastumisest.

18. Üldkohtu kantseleisse 24. detsembril 2012 saabunud hagiavaldusega esitas J. Dalli hagi, paludes tühistada „komisjoni presidendi 16. oktoobri 2012. aasta suuline otsus [tema] ametivolituste viivitamatu lõpetamise kohta“ ning mõista välja sümboolne ühe euro suurune hüvitis mittevaralise kahju ning esialgu määratud 1913396 euro suurune hüvitis varalise kahju eest.

19. Üldkohus jättis selle hagi 12. mai 2015. aasta kohtuotsusega Dalli vs. komisjon (T‑562/12, edaspidi „kohtuotsus Dalli vs. komisjon“, EU:T:2015:270) rahuldamata.

20. Tühistamisnõude osas leidis Üldkohus esiteks, et apellant esitas tagasiastumisavalduse vabatahtlikult, ilma et komisjoni president oleks seda ELL artikli 17 lõike 6 tähenduses nõudnud. Kuna selle apellandi poolt vaidlustatud aktiks oleva nõudmise esitamine ei leidnud tuvastamist, leidis Üldkohus, et tühistamisnõue tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata. Samuti leidis Üldkohus, et isegi kui eeldada, et apellandil oleks lubatav seada hagiga kahtluse alla enda tagasiastumise õiguspärasus põhjusel, et vastav tahteavaldus ei vastanud tegelikule tahtele, ei ole selline tahtevastase tahteavalduse tegemine igal juhul tõendatud.

21. Teiseks leidis Üldkohus kahju hüvitamise nõude osas, et kuivõrd vaidlustatud komisjoni aktide olemasolu ei leidnud tühistamisnõude raames tuvastamist, ei saa komisjoni mingisugust õigusvastast tegevust ja seda enam mingit piisavalt selget õigusnormi rikkumist sel alusel selle institutsiooni suhtes tuvastada. Mis puudutab väidetavat tahtele mitte vastavat tahteavaldust, millele tugineti tühistamisnõude raames teise võimalusena, siis märkis Üldkohus, et see ei ole tõendatud. Üldkohus leidis, et komisjoni või tema presidendi lubamatut tegevust puudutavad väited ei ole õiguslikult piisavalt kinnitust leidnud. Seetõttu jättis Üldkohus kahju hüvitamise nõude põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

22. J. Dalli esitas 21. juunil 2015 selle Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse, mis 14. aprilli 2016. aasta kohtumäärusega Dalli vs. komisjon ( 7 ) rahuldamata jäeti.

IV. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

23. Üldkohtu kantseleisse 28. juunil 2017 saabunud hagiavaldusega esitas J. Dalli hagi, paludes komisjonilt esialgu hinnatuna 1000000 euro suuruse hüvitise väljamõistmist eelkõige mittevaralise kahju eest, mis talle on tekitatud komisjoni ja OLAFi väidetavalt õigusvastase tegevusega, mis on seotud tema komisjoni liikme volituste lõpetamisega 16. oktoobril 2012.

24. Hagiavalduse põhjenduseks tugineb J. Dalli seitsmele OLAFi tegevuse õigusvastasusega seotud etteheitele, mis puudutavad esiteks juurdluse algatamise otsuse õigusvastasust; teiseks vigu juurdluse kirjeldamisel ja selle õigusvastast laiendamist; kolmandaks tõendite kogumise põhimõtete rikkumist ning tõendite moonutamist ja võltsimist; neljandaks kaitseõiguste, otsuse 1999/396/EÜ ( 8 ) artikli 4 ja suuniste OLAFi töötajatele juurdluste menetlemiseks (edaspidi „OLAFi suunised“) artikli 18 rikkumist; viiendaks määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõike 7 ja töökorra artikli 13 lõike 5 rikkumist; kuuendaks süütuse presumptsiooni põhimõtte, määruse nr 1073/1999 artikli 8, ELTL artikli 339 ja isikuandmete kaitse õiguse rikkumist ning seitsmendaks määruse nr 1073/1999 artikli 4, otsuse 1999/396 artikli 4 ning OLAFi ja komisjoni vahel komisjonis läbiviidavaid OLAFi sisejuurdlusi puudutava teabe õigeaegse vahetamise tagamise tegevusjuhendit käsitleva ühiste kavatsuste protokolli rikkumist. Lisaks sellele esitas J. Dalli kaks komisjoni õigusvastast tegevust puudutanud etteheidet.

25. Eraldi menetlusdokumendis, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 13. septembril 2017, esitas komisjon vasuvõetamatuse vastuväite.

26. Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus selle vastuvõetamatuse vastuväite tagasi, jättes seejärel J. Dalli hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

27. Kõigepealt leidis Üldkohus, et kohtuotsuses Dalli vs. komisjon ei käsitletud OLAFi ja komisjoni väidetavalt lubamatuid toiminguid ning seega ei ole see kohtuotsus neis küsimustes seadusjõustunud kohtuotsus.

28. Seejärel lükkas Üldkohus tagasi kõik J. Dalli poolt OLAFi ja komisjoni suhtes esitatud etteheited.

29. Viimaks tõdes Üldkohus täiendavalt, et J. Dalli ei olnud tõendanud ei etteheidetava tegevuse ja väidetava kahju vahelist põhjuslikku seost ega kahju tekkimist.

V. Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus

30. Apellatsioonkaebuses palub J. Dalli Euroopa Kohtul: – tühistada vaidlustatud kohtuotsus; – mõista välja hüvitis talle tekitatud eelkõige mittevaralise kahju eest, mille suuruseks on esialgse hinnangu kohaselt 1000000 eurot, ning – mõista mõlemas kohtuastmes toimunud menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.

31. Komisjon palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldamata jätta ning mõista Üldkohtus ja Euroopa Kohtus kantud kohtukulud välja J. Dallilt.

32. Kohtuistungit ei toimunud.

VI. Analüüs

A. Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetamatus

33. Vastuses apellatsioonkaebusele väidab komisjon, et kahtleb põhjendustes, millest juhindudes lükkas Üldkohus tagasi komisjoni Üldkohtus esitatud vastuvõetamatuse vastuväite, mis puudutas kohtuotsuse Dalli vs. komisjon seadusjõudu.

34. Kõigepealt pean täpsustama, et kuigi komisjon ei esitanud Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetavuse vaidlustamiseks vastuapellatsioonkaebust, on asja läbivaatamist takistavad asjaolud, mis on seotud kohtuotsuse seadusjõuga, selline avalikul huvil põhinev väide, mida peavad liidu kohtud kontrollima omal algatusel ( 9 ). Neil asjaoludel tuleb kontrollida, kas Üldkohus – tuginedes sellele, et kohtuotsus Dalli vs. komisjon ei ole seadusjõustunud – leidis õigesti, et talle esitatud hagi oli vastuvõetav.

35. Olles ära märkinud kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte tähtsuse nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades ( 10 ), rõhutas Üldkohus, et kohtuotsuse seadusjõud võib olla hagi vastuvõetavuse takistuseks, kui hagi, mille kohta kõnealune kohtuotsus tehti, vastandas samu pooli, selle ese oli sama ja see põhines samadel alustel ( 11 ). Üldkohus juhtis tähelepanu sellele, et hagi esemeks on apellandi nõuded, hagi aluseks aga need õiguslikud ja faktilised asjaolud, millele need nõuded tuginevad ( 12 ). Üldkohus leidis, et kohtuotsusega Dalli vs. komisjon lahendatud hagi ja talle esitatud hagi puhul on täidetud poolte samasuse ja eseme samasuse nõuded ( 13 ).

36. Kahe hagi aluste samasusega seotud tingimuse osas juhtis Üldkohus aga tähelepanu sellele, et esimeses hagis väitis apellant, et tühistamisnõudes nimetatud rikkumised kujutavad endast isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selget rikkumist. Üldkohus juhtis siiski tähelepanu ka sellele, et kohtuotsuses Dalli vs. komisjon leidis ta, et tühistamisnõudega vaidlustatud aktide olemasolu ei leidnud tuvastamist, mistõttu ei saanud mis tahes õigusvastane tegevus liidu vastutust kaasa tuua ( 14 ). Neil asjaoludel märkis Üldkohus, et kohtuotsuses Dalli vs. komisjon ei võtnud ta seisukohta osutatud komisjoni või OLAFi lubamatu tegevuse kohta ning sedastas üksnes, et puudus vaidlustatud otsus ( 15 ).

37. Üldkohus täpsustas aga, et kohtuotsuse seadusjõud laieneb ainult sellistele faktilistele ja õiguslikele küsimustele, mis on kohtulahendiga tegelikult ja tingimata lahendatud ( 16 ). Kuivõrd Üldkohus ei olnud komisjoni ja OLAFi lubamatu tegevuse kohta esimeses hagis esitatud väiteid käsitlenud, leidis ta, et neid faktilisi ja õiguslikke küsimusi ei ole kohtuotsusega Dalli vs. komisjon tegelikult ja tingimata lahendatud, mistõttu ei olnud see kohtuotsus neis küsimustes seadusjõustunud kohtuotsus.

38. Üldkohus järeldas, et seetõttu ei ole vaja hinnata, kas nende kahe hagi alus on sama.

39. Vastuses apellatsioonkaebusele väitis komisjon, et asjaolu, et Üldkohus komisjoni ja OLAFi tegevusega seotud kahju hüvitamise nõudeid ei käsitlenud, ei ole asjasse puutuv. Komisjon leidis, et kohtuotsusega Dalli vs. komisjon on need nõuded tegelikult ja tingimata lahendatud, võttes arvesse, et selle kohtuotsusega jäeti need nõuded „põhjendamatuse tõttu“ rahuldamata, kuna need „ei [olnud] õiguslikult piisavalt tuvastatud“ ( 17 ). Teise Üldkohtule esitatud hagi eesmärk oli juba liidu kohtute poolt lahendatud vaidluse uuesti algatamine, mis ei ole kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte kohaselt lubatav.

40. Olen siiski arvamusel, et vaidlustatud kohtuotsuses esitatud Üldkohtu põhjendused ei kannata mingisugust vastuvaidlemist. Üldkohus märkis õigesti, et esimeses hagis esitatud kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise aluseks oli üksnes see, et puudusid vaidlustatud aktid. See tähendab tingimata seda, et komisjoni lubamatu tegevusega seotud apellandi väidete mis tahes viisil käsitlemine ei olnud vajalik, ning niisiis seda ei tehtud. Seega ei saa lugeda, et nende väidete aluseks olevate faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta oleks selles kohtuotsuses tegelikult ja tingimata seisukoht võetud, ning neil asjaoludel ei saa olla tegemist nõuetega, mille kohta on olemas seadusjõus kohtuotsus.

41. Seda järeldust ei sea kahtluse alla komisjoni argument, mille kohaselt tuleneb asjaolust, et Üldkohus leidis kohtuotsuses Dalli vs. komisjon, et apellandi väited „ei ole õiguslikult piisavalt tuvastatud“, et need väited on selle kohtuotsusega tingimata lahendatud. Teisisõnu oleks Üldkohus justkui teinud kaudselt otsuse nimetatud väidetega seotud faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta.

42. See lahendus avaks liidu õiguses tee kohtuotsuse seadusjõu ebamõistlikule laiendamisele kaudselt otsustatule, mis ei ole minu meelest soovitav ( 18 ). Lisaks sellele ei ole selline laiendamine minu meelest käesoleval juhul võimalik, kuivõrd ei saa väita, et teatud faktiline või õiguslik küsimus oleks kohtuotsusega kaudselt lahendatud, kui kohtuotsusest tuleneb selgelt, et seda küsimust ei ole isegi käsitletud.

43. Neil asjaoludel ei saa kohtuotsus Dalli vs. komisjon olla seadusjõustunud kohtuotsus väidete suhtes, mida Üldkohus nimetatud kohtuotsuses ei käsitlenud.

44. Seetõttu olen arvamusel, et Üldkohus ei eksinud, leides, et hagi on vastuvõetav.

B. Esimene väide

1. Esimese väite esimene osa

45. Esimese väite esimeses osas vaidlustab apellant Üldkohtu seisukoha, mille kohaselt ei ole ei määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõike 3 ega OLAFi suuniste artikli 5 näol tegemist isikule õigusi andvate õigusnormidega ( 19 ).

46. Juhin seejuures tähelepanu sellele, et liidu organite õigusvastase tegevuse eest liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks peab olema täidetud rida tingimusi, sealhulgas tingimus, mis puudutab institutsioonile ette heidetava tegevuse õigusvastasust ( 20 ). Selle tingimuse kohaselt peab tegemist olema isikule õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisega ( 21 ). Seega tuleb kontrollida, kas Üldkohus leidis õigesti, et normid, millele apellant tugines, ei andnud isikutele õigusi, mistõttu ei olnud nende sätete alusel esitatud kahju hüvitamise hagi põhjendatud.

47. Määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõike 3 kohta leidis Üldkohus, et selles sättes on sätestatud üksnes haldusjuurdlustega seotud OLAFi eesmärgid ja ülesanded ning see ei anna isikutele õigusi. Apellant leiab, et kõnealune säte piirab OLAFi pädevust ning lubab tal juurdluse algatada vaid siis, kui täidetud on kaks tingimust, ehk kui on tegemist „raske juhtumiga“ ning kui esinevad „piisavalt tõsised kahtlused“. Asjasse puutuv säte annab isikutele õigused, kuna need kaks tingimust tagavad asjaomasele isikule selle, et asjale on antud esimene hinnang.

48. Selle argumentatsiooniga ei saa minu meelest nõustuda. Esiteks tuleneb nii määruse nr 1073/1999 artikli 1 sisust kui selle pealkirjast, et sellega soovitakse üksnes üldiselt sõnastada OLAFi eesmärgid juurdluste läbiviimisel ning talle selleks antud ülesanded. Määruse nr 1073/1999 ülesehitusest nähtub samuti, et artikli 1 lõike 3 eesmärk ei ole reguleerida OLAFi juurdluste läbiviimise korda ega nende isikute, keda need juurdlused puudutavad, õiguslikku olukorda, kuna sedalaadi eeskirjad sisalduvad eelkõige selle määruse järgnevates sätetes, milles määratakse kindlaks see, kuidas OLAFi juurdlusi praktiliselt läbi viia tuleb. Määruse artikli 1 lõike 3 põhiline eesmärk ei ole iseenesest isikute huvide kaitse regulatsiooni kehtestamine, vaid OLAFi rolli määratlemine juurdluste läbiviimisel.

49. Teiseks ei tulene – vastupidi apellandi seisukohale – määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõike 3 sõnastusest kuidagi nõuet, et OLAFi juurdluse algatamiseks peavad samal ajal olema täidetud kaks tingimust, milleks on „raske juhtumi“ ja „piisavalt tõsiste kahtluste“ esinemine, viimast ei ole selles sättes isegi mainitud.

50. Pealegi, kuigi selline piisavalt tõsiste kahtluste nõue kui OLAFi haldusjuurdluse algatamise eeltingimus tuleneb küll Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt „ei saa OLAFi direktor otsustada alustada juurdlust […], kui puuduvad piisavalt tõsised kahtlused“ ( 22 ), on samavõrd tõsi ka see, et see tingimus ei seondu määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõikes 3 sisalduva OLAFi eesmärke ja ülesandeid puudutava üldist laadi sättega. Piisavalt tõsiste kahtluste nõuet tuleb seostada konkreetselt OLAFi juurdluse algatamist puudutava sättega ehk määruse nr 1073/1999 artikliga 5 ( 23 ).

51. Nõnda olen arvamusel, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, leides, et määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõige 3 ei ole selline õigusnorm, mille eesmärk on anda isikutele õigusi.

52. OLAFi suuniste artikli 5 osas leidis Üldkohus, et tegemist on OLAFi sise-eeskirjadega, mille eesmärk on tagada OLAFi juurdluste läbiviimine loogiliselt ja sidusalt. Üldkohtu hinnangul kirjeldab see säte asjade valikumenetlust, ent ei anna iseenesest isikutele ühtki õigust. Apellant leiab, et see, et norm on oma laadilt sise-eeskiri, ei tähenda, et tegemist ei võiks olla normiga, mis annab isikutele õigusi. Tema hinnangul tuleneb OLAFi suuniste artiklist 5 teatud hulk tingimusi, millega OLAF peab arvestama teabe hindamisel juurdluse algatamise üle otsustamiseks. Need tingimused, mis panevad OLAFile kohustusi, annavad õigusi isikule, keda juurdlus puudutab.

53. OLAFi suuniste artiklit 5 puudutavad apellandi argumendid mind ei veena. Vastupidi sellele, mida leiab apellant, ei põhjendanud Üldkohus oma seisukohta, et OLAFi suunised ei anna isikutele õigusi, üksnes sellega, et need on oma laadilt institutsiooni sise-eeskirjad, vaid uuris ka apellandi poolt osutatud normi sisu. Selline arutluskäik näib aga olevat õiguslikult põhjendatud.

54. Minu meelest on asjaolu, et tegemist on institutsiooni sise-eeskirjaga, märk sellest, et see norm isikutele õigusi ei anna. Institutsiooni sise-eeskiri on ennekõike adresseeritud selle institutsiooni töötajatele, eesmärgiga tagada institutsiooni optimaalne tegutsemine ning põhimõtteliselt ei ole sellel mingisugust mõju väljaspool seda institutsiooni.

55. Olen siiski arvamusel, et seda märki peab toetama kõnealuse normi sisule antav täpsem hinnang, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses ( 24 ) just tegigi. Nii märkis Üldkohus, et OLAFi suuniste artikkel 5 puudutab juurdluste valikumenetlust ja täpsemalt juurdluse algatamist või algatamata jätmist käsitleva arvamuse koostamist. Niisiis on selles sättes sätestatud kriteeriumid, mida organ seejuures arvesse võtma peab, ning tähtaeg, mille jooksul arvamus esitada tuleb. Teisisõnu on kõnealuse sätte eesmärk ennekõike suunata OLAFi töötajaid seadma asjad teatud tähtsusjärjekorda ning võimaldada seeläbi, nagu märkis ka komisjon, OLAFi ressursside tõhusat kasutamist. Selle sätte eesmärk ei ole anda asjaomastele isikutele menetluslikke tagatisi ja seetõttu ei anna see neile minu meelest subjektiivseid õigusi, mis saaksid olla kahju hüvitamise hagi aluseks.

56. Neil asjaoludel olen arvamusel, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, leides, et ei määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõige 1 ega OLAFi suuniste artikkel 5 ei ole normid, mille eesmärk on anda isikutele õigusi.

57. Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tagasi lükata.

2. Esimese väite teine osa

58. Esimese väite teises osas leiab apellant erinevaid argumente esitades, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, rikkus põhjendamiskohustust ning õigusnormi, lükates tagasi väite, mis puudutas OLAFi hoolsuskohustuse rikkumist.

a) Faktiliste asjaolude moonutamine

59. Apellant väidab, et nimetades OLAFi direktorile kaebuse edastamise ja juurdluse algatamise vahelist aega „väga lühikeseks“ olukorras, kus see ajavahemik oli vaid mõne tunni pikkune, moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid.

60. See argumentatsioon ei ole minu meelest põhjendatud, kuna mõnetunnist ajavahemikku võib põhjendatult nimetada „väga lühikeseks“. Seega ei saa Üldkohtule mingisugust faktiliste asjaolude moonutamist ette heita.

b) Põhjendamiskohustuse rikkumine

61. Apellant leiab, et vastupidi Üldkohtu tuvastatule, ei vaadanud juurdluste valiku ja läbivaatamise üksus kaebust läbi ega kogunud sellega seoses täiendavat teavet.

62. Tuleb aga tõdeda, et see väide seondub Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnanguga. Faktide ja tõendite hindamine ei ole nimelt niisugune õigusküsimus, mis sellisena kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui fakte või tõendeid on moonutatud ( 25 ). Kuna apellant ei väida siinkohal, et Üldkohus oleks fakte moonutanud, olen arvamusel, et see argument tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

63. Selle teise argumendi juures rõhutab apellant ka, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust, kui lükkas tagasi argumendi, mille kohaselt ei hinnanud OLAF saadud teavet vajalikul määral, selgitamata seejuures, miks ei võetud arvesse järelevalvekomitee hinnangut.

64. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole aga Üldkohtul kohustust ammendavalt ning üksikasjalikult vastata kõigile argumentidele, mille pooled talle esitanud on ( 26 ). Täpsemalt ei pea Üldkohus esitama ammendavat ning üksikasjalikku ülevaadet menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest, tingimusel et põhjendused võimaldavad huvitatud isikutel mõista põhjuseid, mille tõttu Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning annavad Euroopa Kohtule piisavalt teavet kontrolli tegemiseks ( 27 ).

65. Käesolevas asjas aga nõnda ongi. Argumendi, et OLAF ei hinnanud saadud teavet vajalikul määral, lükkas Üldkohus nimelt tagasi, märkides ühelt poolt, et seda hindamist ei tohi segamini ajada juba algatatud menetluse raames tehtava kontrolliga, ning teiselt poolt, et Üldkohtule esitatud faktiliste asjaolude alusel oli OLAF selle hinnangu nõuetekohaselt andnud.

66. Neil asjaoludel ei saa Üldkohtule ette heita otsuse põhjendamata jätmist, mistõttu tuleb see argument tagasi lükata.

c) Õigusnormi rikkumine

67. Apellant väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et OLAF ei rikkunud hoolsuskohustust ning uuris kaebuses sisaldunud asjaolusid enne apellanti puudutanud juurdluse alustamist nõuetekohaselt ja piisavalt. Sellega seoses esitab apellant erinevaid argumente.

68. Esiteks olevat Üldkohus leidnud, et OLAF peab juurdluste valikumenetluses kontrollima, kas tal olemas olev teave on piisav, ent see ei nõua selle teabe põhjalikku hindamist, kuna neid asjaolusid tuleb analüüsida või need tuvastada juurdluse lõpuks ( 28 ). Apellandi hinnangul rikkus Üldkohus õigusnormi, kui jättis need asjaolud täpselt määratlemata ning selgitamata, miks ei saanud neid hinnata valikumenetluse etapis.

69. Selle argumendiga ei saa minu meelest nõustuda. Tegelikult suutis apellant kõnealused faktilised asjaolud kindlaks teha, kuivõrd osaliselt põhjendab ta seda apellatsioonkaebuse argumenti sellega, et Üldkohus on neid asjaolusid vääralt hinnanud. Pealegi olen arvamusel – nagu komisjongi rõhutab –, et argumendiga, mille kohaselt ei selgita Üldkohus, miks tuli neid asjaolusid põhjalikult analüüsida juurdluse käigus, mitte valikumenetluse etapis, soovitakse sisuliselt kahtluse alla seada Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnanguid. Kuna selline väide ei ole niisugune õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele – välja arvatud juhul, kui fakte või tõendeid on moonutatud –, siis tuleb see argument vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

70. Teiseks olevat Üldkohus rikkunud õigusnormi, leides, et OLAF võib juurdluse algatada kaebuses sisalduva teabe alusel, ilma selle usaldatavust kontrollimata, kui teave on täpne ja üksikasjalik. Apellant leiab, et hoolsuskohustustest tulenevalt peab OLAF nende väidete usaldusväärsust ja usaldatavust hoolikalt ja erapooletult hindama ning et asjaolu, et see teave oli täpne ja üksikasjalik, ei saanud olla piisav kinnitamaks, et see on usaldusväärne ja usaldatav.

71. Kuigi on tõsi, et määruses nr 1073/1999 ei ole sätestatud erilisi tingimusi juurdluse algatamiseks, juhin sellega seoses tähelepanu sellele, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei või OLAF juurdlust algatada, kui puuduvad piisavalt tõsised kahtlused ( 29 ). OLAF ei saa niisiis juurdluse algatamist otsustada kaalutlusõiguse alusel, vaid tal on pigem teatud hindamisruum, mille piiritleb piisavalt tõsiste kahtluste esinemise tingimus. Teisisõnu ei saa OLAFile esitatud kaebus automaatselt kaasa tuua juurdluse algatamist, kuna OLAF peab enne veenduma, et talle esitatud väited on piisavalt tõsist laadi.

72. Niisiis tuleb veel kindlaks teha, kas selline nõue tähendab, et OLAF peab kaebuses sisalduvat teavet süstemaatiliselt kontrollima või kas teatud asjaoludel võib – nagu märkis ka Üldkohus – kaebuses sisalduv teave olla piisav selleks, et asuda seisukohale, et tegemist on piisavalt tõsiste kahtlustega, ning seega selleks, et juurdluse algatamine oleks põhjendatud.

73. Ma arvan, et toetada tuleks teist varianti. Olen arvamusel, et kaebus, mille aluseks on selline täpne ja üksikasjalik teave, nagu Üldkohus tuvastas, on piisav piisavalt tõsiste kahtluste tekitamiseks ja seega juurdluse algatamiseks. Teisisõnu peab OLAF sellise teabe olemasolul – vähemalt kui selle usaldatavus ei ole ilmselgelt kaheldav – saama juurdluse algatada.

74. Juurdlusele eelnevat valikumenetlust ei tohi nimelt segamini ajada juurdluse endaga. Kui juurdluse eesmärk on kaebuses sisalduvate väidete õigsuse kontrollimine, siis valikumenetluses tuleb seda teavet uurida märksa väiksema põhjalikkusega. Selles etapis toimuva kontrolli raames ei pea OLAF hakkama kaebuses sisalduvat teavet igakülgselt uurima. Neil asjaoludel olen arvamusel, et – välja arvatud juhul, kui teave näib ilmselgelt ebausaldusväärne või ebapiisav – teabe pinnalt tekkinud kahtlused saab lugeda piisavalt tõsisteks, lähtudes sellest, et teave on täpne ja üksikasjalik ( 30 ). Seega tuleb see argument tagasi lükata.

75. Kolmandaks rikkus Üldkohus õigusnormi, leides, et OLAFile kaebuse esitanud isiku ja apellandi vahelise huvide konflikti võimalust pidanuks OLAF uurima vaid juhul, kui see oleks ilmselgelt tuvastatav üksnes OLAFile esitatud teabe pinnalt. Kuigi kontrollides enne OLAFi juurdluse algatamist piisavalt tõsiste kahtluste esinemist, tuleb veenduda ka selles, et isikul, kellelt kaebus pärineb, ei ole huvide konflikti, ei kohusta see siiski OLAFit sellise võimaluse põhjalikuks uurimiseks, kui see ei ole ilmselge. Seda tuleb uurida juurdluse etapis, ent valikumenetluse etapis peab OLAF asjaolusid üksnes põgusalt kontrollima, sest vastasel juhul lähevad juurdluse ja valiku etapp omavahel segamini. Seega ei saa OLAFile ette heita, et ta ei kaalunud huvide konflikti võimalust, kui ilmselgelt ei nähtunud sellise konflikti esinemist, mistõttu Üldkohus ei ole sellega seoses õigusnormi rikkunud.

76. Kõigest eeltoodust järeldub, et esimene väide tuleks tagasi lükata.

C. Kolmanda väite esimene osa

77. Kolmanda väite esimeses osas tugineb apellant erinevatele argumentidele, millega soovib näidata, et OLAFi poolt tõendite kogumisega seotud Üldkohtu põhjenduste puhul on rikutud õigusnorme.

78. Kahe esimese argumendiga leiab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnorme, leides, et OLAFi objektiivset erapooletust ei seadnud kahtluse alla see, et juurdlusest võtsid osa OLAFi direktor ning üks liikmesriigi asutuse ja OLAFi järelevalvekomitee liige.

79. OLAFi direktori juurdluses osalemist puudutava esimese argumendi kohta rõhutab komisjon, et see jääb edutuks, kuna see ei sea kahtluse alla kõiki Üldkohtu poolt esile toodud põhjuseid, mis välistavad erapooletuse kohustuse rikkumise seoses OLAFi direktori osalemisega.

80. Selle argumendiga ei saa minu meelest nõustuda. Nimelt ei ole ülejäänud Üldkohtu põhjendused, mida apellatsioonkaebuses ei käsitleta ja mis sisalduvad vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, sellised, mis võimaldasid iseenesest apellandi argumendi tagasi lükata, vaid pigem oli tegu Üldkohtu tõdemustega faktiliste asjaolude kohta. Üldkohus lükkas selle argumendi tagasi üksnes põhjusel, et juurdluse juhtimise funktsioon ei välista OLAFi direktori osalemist selles juurdluses.

81. Peale selle tuleb asuda seisukohale, et Üldkohtu sellekohaste põhjendustega tuleb nõustuda. Vastupidi apellandi seisukohale ei saa määruse nr 1073/1999 artikli 6 lõikes 1 sätestatud asjaolu, et OLAFi direktor juhib juurdlust, vastavasisulise sõnaselge normi puudumisel tõlgendada nii, et see ei luba tal mis tahes moel juurdluses vahetult osaleda. Märgin seejuures, et juurdluses osalemist ei takista ka muud OLAFi direktorile määruse nr 1073/1999 sätetega pandud ülesanded. Vastupidi, juba see, et juurdluse aruanne koostatakse tema juhtimisel, viitab juurdluses teatud kujul osalemisele. Samamoodi viitab OLAFi juurdluste läbiviimises osalemisele ka tema kohustus kontrollida, et talle alluvad isikud järgiksid isikuandmete kaitset puudutavaid sätteid. Pealegi ei näe ma hästi, kuidas saaks OLAFi direktor tõhusalt juurdlust juhtida, kui ta ei tohiks samas osaleda kõigis selle juurdluse etappides.

82. Neil asjaoludel olen arvamusel, et OLAFi direktori juurdluses osalemine ei saanud OLAFi objektiivset erapooletust kahtluse alla seada ning seega ei ole Üldkohus selles suhtes õigusnormi rikkunud.

83. Seoses teise väitega, mis puudutab Malta pettustevastase võitluse koordinatsioonibüroo (Anti-Fraud Coordinating Structures (AFCOS)) liikme osalemist juurdluses, näib mulle samuti, et see ei sea kahtluse alla OLAFi erapooletust. Nimelt ei tulene ühestki määruse nr 1073/1999 sättest nõuet, et juurdluse läbiviimisel peaksid OLAF ja liikmesriigi asutused olema rangelt eraldatud. Vastupidi, viimati nimetatud ja OLAF peavad juurdluste suhtes tegema koostööd ( 31 ), mistõttu liikmesriigi asutuse liikme juurdluses osalemine ei saa OLAFi erapooletust kahtluse alla seada, ammugi mitte – nagu ka Üldkohus märkis – olukorras, kus nimetatud liige ei võtnud sõna ärakuulamisel, kus ta osales. Üldkohus ei saanud selles suhtes õigusnormi rikkuda.

84. Esmapilgul näib problemaatilisem see, et nimetatud AFCOSi liige oli samal ajal OLAFi järelevalvekomitee liige. Sellega seoses märkis Üldkohus, et OLAFi järelevalvekomitee liikme osalemine tunnistaja ärakuulamisel on „kahetsusväärne, pidades silmas rolli, mis on sellele komiteele omistatud määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikega 1“ ( 32 ), kus on sätestatud, et järelevalvekomitee pooleliolevatesse juurdlustesse ei sekku. Apellandi hinnangul kinnitab selle isiku osalemine, et OLAF ei olnud objektiivselt erapooletu.

85. Olen siiski arvamusel, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, leides, et OLAF ei ole erapooletuse kohustust rikkunud, hoolimata sellest, et järelevalvekomitee liige viibis ühe tunnistaja ärakuulamise juures. Määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikes 1 on tõepoolest sätestatud, et järelevalvekomitee käimasolevatesse juurdlustesse ei sekku. See nõue võimaldab tagada, et OLAF täidab oma ülesandeid sõltumatult. Samas ei saa üksnes järelevalvekomitee liikme kohalolekut tunnistaja ärakuulamisel käsitada selle liikme sekkumisena juurdluse käiku, kui ta tegelikult selles juurdluses ei osalenud. Üldkohus tuvastas aga, et see järelevalvekomitee liige viibis ärakuulamisel suulise ja kirjaliku tõlke eesmärgil. Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et see liige võttis tegelikult juurdlustoimingutest osa, mistõttu tuleb nõustuda Üldkohtu põhjendustega.

86. Kolmanda argumendiga väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, lükates tagasi apellandi argumendi, mille kohaselt kujutas OLAFi poolt Malta asutustele telefonikõnede väljavõtete saamiseks esitatud taotluste alusel saadud teabe kasutamine, kogumine ja säilitamine endast avaliku võimu poolset kaebaja eraelu puutumatuse õigusvastast riivet. Eelkõige märgib apellant, et OLAF tugines nende väljavõtete küsimisel väärale õiguslikule alusele, mille kohaselt ei olnud selline õiguste riive lubatav.

87. Kuigi telefoniväljavõtete saamiseks esitatud taotlused sisaldasid ekslikku viidet nende aluseks olevale määruse nr 1073/1999 sättele, on esiteks aga samavõrd tõsi, et määruse nr 1073/1999 artikli 6 lõikest 6 tuleneb selgelt, et liikmesriigi asutustel on üldisem kohustus teha OLAFi ametnikega nende ülesannete täitmiseks lojaalset koostööd. Seega järeldas Üldkohus õigesti, et OLAFil oli õiguslik alus nõuda neid väljavõtteid Malta asutustelt.

88. Teisalt, isegi kui neid väljavõtteid ei võinud Malta õiguse kohaselt teha, ei saa sellest järeldada, et nende andmete kogumise eest ning selle eest, et see kogumine ei olnud kooskõlas asjaomase liikmesriigi õigusega, peaks vastutama OLAF, kuna neid andmeid kogusid Malta asutused.

89. Neil asjaoludel on Üldkohus õigesti leidnud, et OLAFi nimetatud taotluse esitamist ei saa käsitada õigusvastase eraellu sekkumisena, kuna OLAF võis õiguspäraselt Malta asutustelt neid telefoniväljavõtteid nõuda, ning et seda, et nende nõudmine ei olnud kooskõlas Malta õigusega, ei saa ette heita OLAFile.

90. Neljanda argumendiga leiab apellant viimaks, et Üldkohus rikkus õigusnormi, leides, et apellandi õigust sõnumi saladusele ja eraelu puutumatusele ei rikutud, kuna apellant ei kuulunud nende isikute hulka, kelle kõnesid kuulati ja salvestati.

91. Juhin seejuures tähelepanu sellele, et liidu organite õigusvastase tegevuse eest liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks peab olema täidetud rida tingimusi, sealhulgas tingimus, mis puudutab institutsioonile etteheidetava tegevuse õigusvastasust. Selle tingimuse kohaselt peab tegemist olema isikule õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisega ( 33 ).

92. See tingimus nõuab, et viidatud õigusnormiga antav kaitse oleks sellele normile viitava isiku seisukohalt tõhus ja et see isik kuuluks seega nende isikute hulka, kellele kõnealune õigusnorm õigusi annab. Hüvitise aluseks ei saa olla õigusnorm, mis kaitseb õigusvastase tegevuse eest, millele see isik tugineb, mitte seda isikut, vaid mõnda teist isikut ( 34 ). Sellest tulenevalt ei saa apellant tugineda kolmandate isikute eraelu puutumatuse õigusvastasele rikkumisele, mistõttu ei ole Üldkohus selles suhtes õigusnormi rikkunud.

93. Seetõttu olen arvamusel, et kolmanda väite esimene osa tuleb tagasi lükata.

D. Viies väide

94. Viiendas väites leiab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi ning moonutanud fakte, leides, et teavitades järelevalvekomiteed oma aruande edastamisest Malta asutustele eelmisel õhtul, ei rikkunud OLAF kohustusi, mis tulenesid määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikest 7, mille kohaselt on OLAFi direktoril kohustus teatada järelevalvekomiteele liikmesriigi õigusasutustele teabe edastamisest, ja töökorra artikli 13 lõikest 5, mille kohaselt taotleb järelevalvekomitee juurdepääsu kõnealustele juurdlustele, et kontrollida põhiõigustest ja menetlustagatistest kinnipidamist.

95. Kõigepealt väidab apellant, et olles järelevalvekomiteed teavitanud liikmesriigi õigusasutustele teabe edastamisest, ei võinud OLAF seda teavet edastada enne viie tööpäeva pikkuse tähtaja möödumist. Erandlikel juhtudel võib see tähtaeg olla lühem, ent selleks peab olema järelevalvekomitee nõusolek. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, leides, et OLAFil oli kaalutlusruum küsimuses, millise tähtaja jooksul pärast järelevalvekomitee teavitamist teave liikmesriigi asutustele edastada.

96. Märgin, et määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikes 7 on küll sätestatud, et OLAFi direktor teavitab järelevalvekomiteed juhtumitest, mille puhul on vajalik teabe edastamine liikmesriigi õigusasutustele, ent selles sättes ei ole siiski ette nähtud mingisugust vähimat tähtaega, mis peaks mööduma enne teabe tegelikku edastamist. Viiepäevane tähtaeg, millele apellant viitab, on sätestatud OLAFi ja järelevalvekomitee vahel 2012. aasta septembris sõlmitud ajutises töökorralduskokkuleppes. Selles töökorralduskokkuleppes on sätestatud, et liikmesriikide õigusasutustele edastatavad dokumendid tuleb „üldjuhul“ järelevalvekomiteele saata viis päeva enne nende edastamist.

97. Niisiis tuleneb nii määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõike 7 kui ka OLAFi ja järelevalvekomitee vahel 2012. aasta septembris sõlmitud ajutise töökorralduskokkuleppe sõnastusest üheselt, et liikmesriigi õigusasutustele teabe edastamiseks ei olnud OLAFile kehtestatud ühtki kohustuslikku tähtaega. Seega ei saa Üldkohtule ette heita õigusnormi rikkumist seoses järeldusega, et OLAFil oli selle tähtaja suhtes kaalutlusõigus.

98. Samuti tuleneb sellest, et vastupidi apellandi seisukohale ei olnud selle tähtaja lühendamiseks vajalik järelevalvekomitee nõusolek, kuna see tähtaeg oli, nagu Üldkohus märkis, üksnes suunava tähendusega.

99. Järgmiseks leiab apellant, et Üldkohus moonutas fakte, võttes arvesse komisjoni poolt esile toodud asjaolu, et liikmesriigi õigusasutustele kiiresti teabe edastamise vajalikkusest teavitati järelevalvekomitee esimeest, kes andis selleks edastamiseks oma nõusoleku, kuigi ei olnud ühtki tõendit, mis saaks seda komisjoni väidet kinnitada.

100. Olen arvamusel, et see argument tuleb edutuse tõttu tagasi lükata. Kuivõrd OLAFil on liikmesriigi õigusasutustele teabe edastamise tähtaja suhtes kaalutlusõigus, ei ole asjasse puutuv, kas järelevalvekomitee esimees andis selle teabe kiireks edastamiseks oma nõusoleku või mitte.

101. Viimaks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, leides, et teabe võis õigusasutustele edastada enne, kui järelevalvekomitee oli täitnud enda töökorras sätestatud ülesanded.

102. Töökorra artikli 13 lõikes 5 on tõepoolest sätestatud, et „[j]ärelevalvekomitee taotleb juurdepääsu kõnealustele juurdlustele enne asjakohase teabe edastamist eelkõige selleks, et kontrollida põhiõigustest ja menetlustagatistest kinnipidamist“. Ent nagu ka Üldkohus õigesti märkis, on samavõrd tõsi ka see, et töökorraga ei saa OLAFile panna kohustusi, mida seadusandja eelkõige määruses nr 1073/1999 sätestanud ei ole.

103. Määruse nr 1073/1999 artiklist 11 tuleneb aga, et järelevalvekomitee kontrollib OLAFi tegevust korrapäraselt, eesmärgiga tugevdada OLAFi sõltumatust, sekkumata siiski pooleliolevatesse juurdlustesse ( 35 ). Järelevalvekomitee kontrolli tuleb seega mõista OLAFi tegevuse süstemaatilise kontrollimisena.

104. Kuigi määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikes 7 on ette nähtud järelevalvekomitee teavitamine juhtudest, mille puhul on vajalik teabe edastamine liikmesriigi õigusasutustele, ei viita neil asjaoludel miski sellele, et teabe edastamine eeldaks seda, et järelevalvekomitee on kõnealuse teabe läbi vaadanud, pealegi oleks selline peatav toime vastuolus järelevalvekomitee kui OLAFi tegevuse üle regulaarset kontrolli teostava organi rolliga.

105. Rõhutan pealegi, et ükski määruse nr 1073/1999 säte ei võimalda järelevalvekomiteel liikmesriigi õigusasutustele teabe edastamist keelata. Neil asjaoludel tuleb määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõikes 7 sätestatud kohustust mõista nii, et tegemist on lihtsalt direktorile pandud teavitamiskohustusega, mis käesoleval juhul oli täidetud.

106. Praegu OLAFi juurdluste läbiviimisega seotud küsimusi reguleeriva määruse nr 883/2013 sätete analüüs kinnitab seda tõlgendust. Selle määruse artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktis b on sätestatud, et peadirektor teavitab korrapäraselt järelevalvekomiteed eelkõige juhtudest, mille puhul on teave edastatud liikmesriikide õigusasutustele. Sellest sättest tuleneb niisiis selgelt, et järelevalvekomitee tehtav kontroll ei ole mitte süstemaatiline, vaid regulaarne, ning et lisaks sellele tuleb komiteed edastatud teabest teavitada vaid tagantjärele.

107. Mul on keeruline mõista, kuidas saaks asuda seisukohale, et määruse nr 1073/1999 kohaldamisalasse kuuluvatel juhtudel oleks järelevalvekomitee teavitamise kohustus töökorra sätetest tulenevalt sedavõrd avaram, et teabe edastamise eelduseks on see, et järelevalvekomitee on selle teabe igakülgselt läbi vaadanud.

108. Neil asjaoludel olen arvamusel, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, leides, et määruse nr 1073/1999 artikli 11 lõiget 7 ja töökorra sätteid ei ole rikutud.

109. Seetõttu tuleb viies väide tagasi lükata.

E. Seitsmes väide

110. Märgin, et see apellandile kahju tekitamist puudutav väide tuleks edutuse tõttu tagasi lükata, kui Euroopa Kohus asub seisukohale, et tagasi tuleb lükata kõik OLAFi tegevuse õigusvastasusega seotud Üldkohtu põhjenduste kohta esitatud apellandi etteheited.

111. Seitsmes väide puudutab õigusnormi rikkumist ja poolte argumentide moonutamist seoses sellega, et Üldkohus leidis, et apellant ei tõendanud, et etteheidetav tegevus oleks oma raskusest tingituna apellandile kahju tekitanud.

112. Esiteks ei saa minu meelest nõustuda argumendiga, mis puudutab hagi moonutamist. Vastupidi apellandi seisukohale ei jätnud Üldkohus apellandi esitatud tõendeid tähelepanuta, vaid leidis, et need ei ole piisavad tõendamaks seda, et etteheidetav tegevus oli oma laadilt selline, et see põhjustas kahju.

113. Teiseks osutab apellant õigusnormi rikkumisele, mis tema hinnangul seisneb mittevaralise kahju mõiste ekslikus sisustamises.

114. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et selleks, et mittevaralise kahju tekkimist puudutav tingimus oleks täidetud, pidanuks apellant „vähemalt […] tõendama, et ette heidetav tegevus oli raskusest tulenevalt selline, et põhjustas nimetatud kahju“ ( 36 ), mida apellant aga ei näidanud.

115. Olen arvamusel, et see põhjendus on tingitud õigusnormi rikkumisest seoses Üldkohtu otsuses osutatud kohtupraktika eksliku tõlgendamisega.

116. Juhin siinkohal tähelepanu sellele, et Euroopa Kohus on leidnud, et „kuigi tõendite esitamist ei käsitata tingimata sellise kahju tekkimise tunnustamise eeldusena, peab hageja tõendama vähemalt selle, et asjaomasele institutsioonile ette heidetav tegevus oli oma laadilt selline, et see põhjustas talle kahju“ ( 37 ).

117. Mittevaralise kahju puhul võib seega kahju tekkimisega seotud tingimus olla täidetud kahel viisil. Esiteks võib hageja esitada tõendid, mis tõendavad mittevaralise kahju tekkimist ja suurust.

118. Teiseks võib kahju tekkimisega seotud tingimus olla täidetud ka selliste tõendite puudumisel, kui hageja näitab, et etteheidetava tegevusega kaasneb mittevaralise kahju tekkimine tingimata. Teisisõnu võimaldab kohtupraktika teatud tegevuste korral mittevaralise kahju tekkimise tuvastatuks lugeda lihtsustatud korras.

119. Nõnda on see hindamisaruandes ametniku käitumise ja ametialase pädevuse kohta esitatud negatiivsete hinnangute puhul ( 38 ). Samuti on kohtupraktikas mööndud, et kui isikut seostatakse avalikult taunitavaks loetava tegevusega, kuna ta on õigusvastaselt kantud nende isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mis toob kaasa tema suhtes hukkamõistu ja usaldamatuse, põhjustab selline seostamine loomuldasa talle mittevaralise kahju. ( 39 )

120. Näiliselt küll seda kohtupraktikat aluseks võttes on Üldkohus sellest siiski hälbinud. Selle asemel, et asuda seisukohale, et teatud tegevused põhjustavad loomuldasa asjaomasele isikule mittevaralise kahju, leidis Üldkohus, et ette heidetav tegevus peab oma raskuse tõttu olema niisugune, et see sellist kahju põhjustab.

121. Kohtupraktikast, millele Üldkohus tugineb, ei tulene aga kuidagi, et apellant peaks selle rakendamise eeldusena tõendama vaidlusaluse tegevuse raskust. Sellise tingimuse lisamisega on Üldkohus vähendanud hüvitise saamise võimalust isiku jaoks, kellel etteheidetava tegevuse tõttu tingimata mittevaraline kahju tekkis. Üldkohtu põhjendused – kui nendega nõustuda – võtaksid sellelt kohtupraktikalt soovitava toime, kuna selle eesmärk on nimelt lihtsustada teatud tegevustega põhjustatud mittevaralise kahju tuvastatuks lugemist.

122. Liiati ei sobi need põhjendused eriti kokku liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimusi puudutava üldisema kohtupraktikaga, eelkõige seoses tingimusega, mis puudutab isikule õigusi andva õigusnormi rikkumist, mis peab kohtupraktika kohaselt olema „piisavalt selge“. Otsustav kriteerium, mille alusel saab asuda seisukohale, et tegemist on liidu õiguse piisavalt selge rikkumisega, on aga see, kui asjaomane institutsioon on selgelt ja märkimisväärselt ületanud oma kaalutlusõigust ( 40 ).

123. Neil asjaoludel on selge, et institutsiooni tegevuse raskust hinnatakse juba isikule õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumise hindamise etapis. Mittevaralise kahju hindamise etapis tegevuse raskuse kriteeriumi uuesti kasutamine ei ole minu meelest asjakohane, välja arvatud juhul, kui asuda seisukohale, et mõned piisavalt selged õigusnormi rikkumised on tegelikult suhteliselt väikese raskusega.

124. Seega olen seisukohal, et mittevaralise kahju kindlaksmääramist puudutavate Üldkohtu põhjenduste puhul on rikutud õigusnormi ning seetõttu tuleb seitsmenda väitega – tingimusel, et see ei ole edutu – nõustuda.

125. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimesest lõigust tuleneb, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, võib Euroopa Kohus ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.

126. Käesoleval juhul leidis Üldkohus, et apellandil ei ole mittevaralist kahju tekkinud, kuna ta ei tõendanud, et etteheidetav tegevus oli oma raskuselt selline, et see talle kahju põhjustas.

127. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 124 tõdesin, on selle järelduse aluseks eksliku kriteeriumi kasutamine mittevaralise kahju mõiste sisustamisel.

128. Mittevaralise kahju tekkimist puudutavale väitele hinnangu andmiseks on niisiis vaja käesolevas ettepanekus osutatud kohtupraktikast lähtudes uuesti hinnata faktilisi asjaolusid, et teha kindlaks, kas käesoleval juhul oli etteheidetav tegevus loomuldasa selline, mis põhjustas apellandile mittevaralise kahju, ilma et apellandilt võiks nõuda selle tegevuse raskuse tõendamist.

129. Sellest tuleneb, et menetlusstaadium ei võimalda Euroopa Kohtul vaidlust lahendada, ning seetõttu tuleb see apellandi hagi mittevaralise kahju tekkimist puudutava väite osas otsuse tegemiseks suunata tagasi Üldkohtusse.

VII. Ettepanek

130. Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades leian, et esimene väide, kolmanda väite esimene osa ning viies väide tuleb tagasi lükata. Kui Euroopa Kohus lükkab tagasi Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) tegevuse õigusvastasust puudutavad väited, olen arvamusel, et seitsmes väide tuleb edutuse tõttu tagasi lükata. Juhul, kui Euroopa Kohus nõustub mõne OLAFi tegevuse õigusvastasust puudutava väitega, olen arvamusel, et nõustuda tuleb ka seitsmenda väitega, ning sel juhul tuleb hagi saata tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta määrus Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdluste kohta (EÜT 1999, L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 91).

( 3 ) See määrus asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. septembri 2013. aasta määrusega (EL, Euratom) nr 883/2013, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlusi ning millega tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 1073/1999 ja nõukogu määrus (Euratom) nr 1074/1999 (ELT 2013, L 248, lk 1), ning mis jõustus 1. oktoobril 2013.

( 4 ) EÜT 1995, L 281, lk 31; ELT eriväljaanne 13/15, lk 355.

( 5 ) ELT 2011, L 308, lk 114.

( 6 ) Euroopa Ülemkogu 9. veebruari 2010. aasta otsus Euroopa Komisjoni ametisse nimetamise kohta (ELT 2010, L 38, lk 7).

( 7 ) C‑394/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:262.

( 8 ) Komisjoni 2. juuni 1999. aasta otsus ESTÜ, Euratom pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste huve kahjustava ebaseadusliku tegevuse tõkestamisega seotud sisejuurdluse tingimuste kohta (EÜT 1999, L 149, lk 57; ELT eriväljaanne 01/03, lk 118).

( 9 ) Vt 1. aprilli 1987. aasta kohtuotsus Ainsworth jt vs. komisjon (159/84, 12/85 ja 264/85, ei avaldata, EU:C:1987:172); 1. juuni 2006. aasta kohtuotsus P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon (C‑442/03 P ja C‑471/03 P, EU:C:2006:356, punkt 45) ning kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Iirimaa jt (C‑89/08 P, EU:C:2009:298, punkt 63). Vt selle kohta Wathelet, M., ja Wildemeersch, J., „Contentieux européen“, Larcier, Brüssel, 2014 (2. trükk), lk 484.

( 10 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 27. Vt ka 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punktid 35 ja 36).

( 11 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 28. Vt ka 25. juuni 2010. aasta kohtuotsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon (T‑66/01, EU:T:2010:255, punkt 197).

( 12 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 33 ja 34.

( 13 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 32 ja 33. Rõhutan siinjuures, et kahtlen mõneti selles, kas nende hagide ese on sama. Nimelt oli esimene hagi suunatud eelkõige apellandi komisjoni poolt sunnitud ametist lahkumisega väidetavalt tekitatud kahju hüvitamisele, teine hagi aga OLAFi õigusvastaste juurdlustoimingutega tekitatud kahju hüvitamisele. Neil asjaoludel ei nähtu mulle selgelt, miks leidis Üldkohus, et nende kahe hagi ese on sama, kuna nende hagide eesmärgid on erinevad.

( 14 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 36.

( 15 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 37.

( 16 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 30.

( 17 ) Kohtuotsus Dalli vs. komisjon, punktid 163 ja 164.

( 18 ) Vt kaudse kohtuotsuse seadusjõu ohtude kohta seoses võistlevuse põhimõtte järgimisega Turmo, A., L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne, Bruylant, Brüssel, 2017, lk 177, või kohtuotsuse seadusjõu ärakasutamise kohta vaidluste koondamise vahendina, Deshayes, O., „L’autorité de la chose jugée“, Procédures, 2012, nr 3, lk 33–36.

( 19 ) OLAFi suuniste artikli 5 „Valikumenetlus“ lõigetes 3–5 on nimelt sätestatud:

„3. […] Arvamus juurdluse või koordineerimisjuhtumi algatamise või tagasilükkamise kohta põhineb sellel, kas teave kuulub OLAFi tegutsemispädevusse, kas teave on juurdluse või koordineerimisjuhtumi algatamiseks piisav ning kas see on kooskõlas peadirektori kehtestatud juurdluspoliitika prioriteetidega.

4. Hinnates seda, kas OLAF on pädev tegutsema, võetakse arvesse ELi asjakohaseid määruseid, otsuseid, institutsioonidevahelisi kokkuleppeid, ELi finantshuvide kaitsmisega ja OLAFi pädevusse kuuluvate mis tahes muude ELi huvide kaitsmisega seotud õigusvahendeid. Hinnangu andmisel, kas teave on piisav, et põhjendada juurdluse või koordineerimisjuhtumi algatamist, võetakse arvesse allika usaldusväärsust ja väidete usaldatavust. Juurdluse või koordineerimisjuhtumi algatamise põhjendamisel võetakse arvesse kogu valikumenetluse käigus kogutud teavet. Kriteeriumid, millest lähtudes tehakse kindlaks, kas teave puudutab kehtestatud juurdlusprioriteete, kehtestatakse juurdluspoliitika prioriteetidega.

5. Juurdluste valiku ja läbivaatamise üksus esitab peadirektorile arvamuse juhtumi algatamise või tagasilükkamise kohta teabe registreerimisele järgneva kahe kuu jooksul.“

( 20 ) 29. septembri 1982. aasta kohtuotsus Oleifici Mediterranei vs. EMÜ (26/81, EU:C:1982:318) ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Nikolaou vs. kontrollikoda (C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, punkt 53).

( 21 ) Selles küsimuses on väljakujunenud kohtupraktika alates 4. juuli 2000. aasta kohtuotsusest Bergaderm ja Goupil vs. komisjon (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punkt 42 jj), kus ühtlustati liidu vastutuse rakendamise tingimused nende tingimustega, mis peavad olema täidetud liikmesriigi vastutuse tekkimiseks isikutele liidu õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest. Vt hilisemast ajast 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 30). Selle temaatika kohta vt ka Kawczyńska, M., „Pozaumowna odpowiedzialność odszkodowawcza Unii Europejskiej“, Wolters Kluwer, Varssavi, 2015, lk 313–316.

( 22 ) 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. EKP (C‑11/00, EU:C:2003:395, punkt 141) ja 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. EIP (C‑15/00, EU:C:2003:396, punkt 164).

( 23 ) Seda tõlgendust kinnitab liiati määrus nr 883/2013, millega määrus nr 1073/1999 kehtetuks tunnistati ja asendati, kuna selle artiklis 5, mis puudutab juurdluste algatamist, on sedakorda täpsustatud, et juurdlused algatatakse, kui on piisavad kahtlused.

( 24 ) Üksnes see, et norm on oma laadilt sise-eeskiri, ei võimalda veenduda selles, et normi eesmärk ei ole isikutele õiguste andmine. Pean eelkõige silmas juhtumit, kus sise-eeskirja eesmärk on tegelikult asjaomases institutsioonis konkretiseerida mõnd üldisemat laadi sätet, mis annab isikule õigusi.

( 25 ) 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus LS Cable & System vs. komisjon (C‑596/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:1025, punkt 24) ja 13. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (püsikarjamaad) (C‑252/18 P, EU:C:2020:95, punkt 59).

( 26 ) 19. juuni 2014. aasta kohtumäärus Donaldson Filtration Deutschland vs. ultra air (C‑450/13 P, EU:C:2014:2016, punkt 49) ja 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Netherlands Maritime Technology Association vs. komisjon (C‑100/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:254, punkt 50).

( 27 ) 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Bouygues ja Bouygues Télécom vs. komisjon (C‑431/07 P, EU:C:2009:223, punkt 42); 22. mai 2014. aastakohtuotsus Armando Álvarez vs. komisjon (C‑36/12 P, EU:C:2014:349, punkt 31) ning 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch vs. komisjon (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, punkt 72).

( 28 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 70.

( 29 ) 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. EKP (C‑11/00, EU:C:2003:395, punkt 141) ja 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. EIP (C‑15/00, EU:C:2003:396, punkt 164).

( 30 ) Sellist tõlgendust näib minu meelest kinnitavat ka määruse nr 883/2013 artikkel 5, milles on käesoleval ajal täpsustatud OLAFi juurdluse algatamise tingimused. Sellesse sättesse on koondatud piisavaid kahtlusi puudutav kohtupraktika ning seal on rõhutatud, et selliste kahtluste aluseks võib olla kolmandate isikute antud teave selle kohta, et on esinenud kelmus/pettus, korruptsioon või muu liidu finantshuve kahjustav ebaseaduslik tegevus. Teisisõnu ei pea OLAF juurdluse algatamiseks tuvastama, et saadud teave kinnitab pettuse, korruptsiooni või muu õigusvastase tegevuse asetleidmist, vaid nende esinemist tuleb lihtsalt pidada võimalikuks.

( 31 ) Määruse nr 1073/1999 artikli 6 lõige 6, artikli 7 lõige 2 ning artikli 9 lõiked 2 ja 3.

( 32 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 105.

( 33 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 46.

( 34 ) 3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus CN vs. parlament (T‑343/13, EU:T:2015:926, punkt 86).

( 35 ) Määruse nr 1073/1999 põhjendus 17.

( 36 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 225.

( 37 ) 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus SELEX Sistemi Integrati vs. komisjon (C‑481/07 P, ei avaldata, EU:C:2009:461, punkt 38); 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon (T‑297/12, ei avaldata, EU:T:2014:888, punkt 31) ning 29. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Tilly‑Sabco vs. nõukogu ja komisjon (T‑707/18, ei avaldata, EU:T:2020:160, punkt 125).

( 38 ) 13. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Cwik vs. komisjon (T‑155/03, T‑157/03 ja T‑331/03, EU:T:2005:447, punkt 206).

( 39 ) 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (T‑384/11, EU:T:2014:986, punktid 82–85).

( 40 ) 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punkt 30) ja 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 33).