ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Liidu õigust ja eelkõige ELTL artiklit 288 tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslike isikute vahelist vaidlust lahendav liikmesriigi kohus, kellel on võimatu tõlgendada oma riigisiseseid õigusnorme, mis on vastuolus direktiivi sättega, mis vastab kõigile vahetu õigusmõju tekkimiseks nõutavatele tingimustele, selliselt, et need oleksid selle sättega kooskõlas, ei ole kohustatud jätma ainuüksi liidu õiguse alusel kohaldamata riigisiseseid sätteid ega ka tingimust, mis kooskõlas nende sätetega sisaldub kindlustuslepingus. Niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas võib pool, keda riigisisese õiguse liidu õigusele mittevastavus kahjustab, või isik, kellele on selle poole õigused regressi korras üle läinud, siiski tugineda 19. novembri 1991. aasta kohtuotsusest Francovich jt (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428) tulenevale kohtupraktikale, et võimaluse korral saada liikmesriigilt kahju eest hüvitist.

Euroopa Kohus on sõnaselgelt leidnud, et eraõiguslike isikute vahelises vaidluses ei saa direktiivile tugineda selleks, et jätta kohaldamata liikmesriigi õigusnormid, mis on selle direktiiviga vastuolus (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, punkt 48). Liikmesriigi kohus on nimelt kohustatud direktiiviga vastuolus oleva riigisisese sätte kohaldamata jätma üksnes juhul, kui direktiivile tuginetakse liikmesriigi, tema haldusorganite, sealhulgas detsentraliseeritud ametiasutuste vastu või organite või üksuste vastu, mis alluvad riigile või on riigi kontrolli all või millele on liikmesriik usaldanud avalikes huvides oleva ülesande täitmise ja millel on selleks laiemad volitused võrreldes nendega, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest (vt selle kohta 24. jaanuari 2012. aasta kohtuotsus Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punktid 40 ja 41; 25. juuni 2015. aasta kohtuotsus Indėlių ir investicijų draudimas ja Nemaniūnas, C‑671/13, EU:C:2015:418, punktid 59 ja 60, ning 10. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Farrell, C‑413/15, EU:C:2017:745, punktid 32–42).

(vt punktid 44, 45, 57 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑445/17

Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

versus

Pilato SpA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione Tributaria Regionale del Lazio)

Eelotsusetaotlus – Ühine tollitariifistik – Kombineeritud nomenklatuur – Tariifne klassifitseerimine – Rubriigid 8703, 8704 ja 8705 – Matuseautod

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Matuseautod – Kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8703 klassifitseerimine

(Nõukogu määrus nr 2658/87, muudetud määrusega nr 927/2012, I lisa)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (komisjoni 9. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 927/2012 muudetud redaktsioonis) I lisas sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et sellised matuseautod nagu see, mis on vaatluse all põhikohtuasjas, tuleb klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8703.

(vt punkt 41 ja resolutsioon)
Mõistet „üldsusele edastamine“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka varem piiranguteta allalaaditavana ja autoriõiguse omaja loal ühel teisel veebisaidil avaldatud foto veebisaidile üleslaadimise.

Neid asjaolusid ja käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud kohtupraktikat arvesse võttes tuleb asuda seisukohale, et autoriõigusega kaitstud teose üleslaadimine teisele veebisaidile kui see, mille kaudu toimus autoriõiguste omaja nõusolekul algne üldsusele edastamine, tuleb sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kvalifitseerida selle teose uuele üldsusele kättesaadavaks tegemiseks. Sellises olukorras nimelt hõlmas üldsus, millega autoriõiguse omaja arvestas, kui ta andis nõusoleku oma teose edastamiseks veebisaidil, kus see algul avaldati, üksnes nimetatud veebisaidi kasutajaid, mitte selle veebisaidi kasutajaid, kuhu teos hiljem ilma selle õiguste omaniku nõusolekuta üles laaditi, ega muid isikuid. Käesoleva kohtuotsuse punktides 29–35 esitatud objektiivseid kaalutlusi ei mõjuta asjaolu, et – nagu põhikohtuasjas – autoriõiguse omaja ei ole piiranud võimalust kolmandatel isikutel fotot kasutada. Euroopa Kohtul on tegelikult juba olnud võimalus esile tuua, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud õiguste omamine ja kasutamine ei või olla seotud ühegi vorminõudega (vt selle kohta 16. novembri 2016. aasta kohtuotsus Soulier ja Doke, C‑301/15, EU:C:2016:878, punkt 50).

(vt punktid 35, 36, 47 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-548/17

Finanzamt Goslar

versus

baumgarten sports & more GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Profijalgpallurite agentuuride maksustamine – Tasumine osamaksetena ja tingimuslikult – Maksustatav teokoosseis, maksu sissenõutavus ja kogumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 29. novembri 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatav teokoosseis ja maksu sissenõutavus – Kaubatarned ja teenuste osutamine – Profijalgpallurite vahendamisteenuse pakkumine – Asjaomase teenuse osutamise aeg – Tasumine osamaksetena ja tingimuslikult mitme aasta jooksul pärast vahendamist – Teenuse osutamine, mis loetakse toimunuks kõnealuse vahendamise hetkel – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 63 ja 64)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 63 koostoimes artikli 64 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui agendi pakutava profijalgpallurite vahendamisteenusega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille eest tasutakse osamaksetena ja tingimuslikult mitme aasta jooksul pärast kõnealust vahendamist, seotud maksu maksustatav teokoosseis tekib ning maks muutub sissenõutavaks vahendamise hetkel.

(vt punkt 32 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on kohustus sellist kaubamärgiomanike kollektiivse esindamise organisatsiooni, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tunnistada isikuna, kellel on õigus nõuda direktiivis ette nähtud õiguskaitsevahendite kohaldamist kaubamärgiomanike õiguste kaitseks enda nimel ja nende õiguste teostamiseks enda nimel kohtusse pöörduda, tingimusel et riigisisestes õigusnormides peetakse seda organisatsiooni selliseks, kellel on otsene huvi nende õiguste kaitse vastu, ja et need õigusnormid võimaldavad tal selleks kohtusse pöörduda, ning seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) artikleid 12–14 tuleb tõlgendada nii, et vastutuse piirangud, mis on nendes sätetes ette nähtud, on kohaldatavad sellisele isikule, kes on kõne all põhikohtuasjas ning kes osutab IP‑aadresside rentimise ja registreerimise teenust, mis võimaldab interneti domeeninimesid kasutada anonüümselt, tingimusel et see teenus kuulub ühte nendes artiklites nimetatud teenusekategooriasse ja et see vastab kõigile asjakohastele tingimustele, kui teenuseosutaja tegevus on üksnes tehnilise, automaatse ja passiivse iseloomuga, mis tähendab, et teenuseosutajal ei ole teadmisi tema klientide poolt edastatava või talletatava teabe kohta ega kontrolli selle üle ning et tal puudub aktiivne roll, mis seisneb viimastele nende internetimüügialase tegevuse optimeerimise võimaldamises, ja seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 52 ja resolutsiooni punkt 2)
Assotsiatsiooninõukogu, mis loodi assotsiatsioonilepinguga assotsiatsiooni rakendamiseks ja järkjärguliseks arendamiseks, võttis assotsiatsioonilepingu artikli 12 ja lisaprotokolli artikli 36 alusel kõigepealt 20. septembril 1976 vastu otsuse nr 2/76, mis kujutab endast artikli 1 kohaselt ühenduse ja Türgi vahel töötajate vaba liikumise elluviimisel esimest etappi, mille kestuseks määrati neli aastat alates 1. detsembrist 1976 (10. veebruari 2000. aasta kohtuotsus Nazli, C-340/97, EU:C:2000:77, punkt 52). Selle otsuse artiklist 13 nähtub, et otsus jõustus 20. detsembril 1976.

Otsuse nr 2/76 artikkel 11 nägi ette, et assotsiatsiooninõukogu võtab hiljem vastu otsuse, mis käsitleb lisaprotokolli artikli 36 rakendamist teises etapis, täpsustades ühelt poolt, et seda otsust rakendatakse esimese etapi lõppemisel, ja teiselt poolt, et otsuse nr 2/76 sätted on kohaldatavad kuni teise etapi alguseni.

Selles kontekstis võttis assotsiatsiooninõukogu seejärel 19. septembril 1980 vastu otsuse nr 1/80, mille kolmanda põhjenduse kohaselt on otsuse eesmärk sotsiaalvaldkonnas Türgi kodanikest töötajate ja nende pereliikmete suhtes soodsamate sätete kehtestamine, kui on ette nähtud otsuses nr 2/76 (23. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Tetik, C-171/95, EU:C:1997:31, punkt 19).

Otsuse nr 1/80 II peatüki „Sotsiaalsätted“ 1. jao ”Tööhõive ja töötajate vaba liikumisega seotud küsimused“ sätted, mille hulka kuulub artikkel 13, kujutavad endast seega täiendavat etappi töötajate vaba liikumise ellurakendamisel (vt selle kohta 23. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Tetik, C-171/95, EU:C:1997:31, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika), ning need on vastavalt selle otsuse artiklile 16 kohaldatavad alates 1. detsembrist 1980.

Eeltoodust tuleneb, et otsuse nr 2/76 artikkel 7 on ratione temporis kohaldatav riigisisestele meetmetele, mis kehtestati ajavahemikul 20. detsembrist 1976, mis on selle otsuse jõustumise kuupäev, kuni 30. novembrini 1980, mil lõppes ühenduse ja Türgi vahel töötajate vaba liikumise ellurakendamise esimene etapp. Mis puudutab otsuse nr 1/80 artiklit 13, siis see on ratione temporis kohaldatav neile riigisisestele meetmetele, mis kehtestati alates 1. detsembrist 1980, mis on selle otsuse jõustumise kuupäev, tähistades ka teise etapi algust ühenduse ja Türgi vahel töötajate vaba liikumise ellurakendamisel.

Kuigi otsuse nr 2/76 kehtivus lõppes tõepoolest ühenduse ja Türgi vahel töötajate vaba liikumise ellurakendamise esimese etapi lõppemise päeval, see tähendab 30. novembril 1980, ja see asendati alates 1. detsembrist 1980 otsusega nr 1/80, nagu see nähtub käesoleva otsuse punktidest 44–47, ei saa sellist asendamist siiski tõlgendada nii, et otsus nr 2/76 tunnistati otsusega nr 1/80 tagasiulatuvalt kehtetuks, nii et esimesena nimetatud otsus ei ole enam kohaldatav. Kuna otsust nr 2/76 ei ole seega tagasiulatuvalt kehtetuks tunnistatud, tuleb selle otsuse artiklis 7 sätestatud standstill-tingimust kohaldada mis tahes meetme suhtes, mille liikmesriik on kehtestanud ajavahemikul alates 20. detsembrist 1976 kuni 30. novembrini 1980, nagu tõdeti ka käesoleva kohtuotsuse punktis 48.

(vt punktid 44–48, 51 ja 54)
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta artikleid 10–12 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus, kui liikmesriigid võtavad nende artiklite rakendamiseks meetmeid, mis võimaldavad pärandada sellist ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas.

Seega on esiteks selle määruse artikli 11 lõikes 1 esitatud tingimused, mis on kõik seotud põllumajandusettevõtte üleandja isikuga.

Teiseks, kuigi selles on ette nähtud, et ennetähtaegselt pensionile jäämise toetuse maksmise maksimaalne kestus on 15 aastat, on määruse nr 1257/1999 artikli 12 lõikes 2 samuti ette nähtud teine ajaline piirang, nimelt et toetust ei maksta pärast põllumajandusettevõtte üleandja 75. sünnipäeva. Seetõttu ei saa seda sätet tõlgendada selliselt, et sellega antakse tingimusteta õigus maksta toetust 15 aasta jooksul. Selles ei ole nimelt mitte ainult rõhutatud selle abi mittealalist laadi, vaid see tähendab ka a fortiori, et põllumajandusettevõtte üleandja surmaga selle toetuse maksmine lõpeb.

Kolmandaks tuleneb määruse nr 1257/1999 eesmärkidest järeldus, et ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust ei saa pärandada.

Esmalt on nimetatud määruse artikli 10 lõikes 1 nimelt kehtestatud ennetähtaegselt pensionile jäämise toetusele mitu eesmärki, see on sissetuleku tagamine vanematele põllumajandustootjatele, kes on otsustanud põllumajandustegevuse lõpetada, vanemate põllumajandustootjate asendamine selliste isikutega, kes suudavad vajaduse korral tõsta allesjääva põllumajandusettevõtte majanduslikku elujõulisust, ja põllumajandusmaa kasutamine muul kui põllumajanduslikul otstarbel, kui selle kasutamine põllumajanduses ei taga rahuldavat majanduslikku elujõulisust.

Seejärel tuletas Euroopa Kohus nende erinevate eesmärkide olemasolust, et Euroopa Liidu seadusandja soovis põllumajandusettevõtete elujõulisemaks muutmise eesmärgil soodustada põllumajandustootjate ennetähtaegselt pensionile jäämist ning ajendada eakaid põllumajandustootjaid oma tegevust lõpetama varem ja sellistel tingimustel, mille kohaselt nad tavaliselt seda ei teeks, kuna pensionilisa või täiendav sissetulek on ainult üks määruse nr 1257/1999 kohaldamise tagajärg (vt selle kohta 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Poola vs. komisjon, C‑210/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:529, punkt 39).

Sellest tuleneb, et esiteks antakse ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust põllumajandusettevõtte üleandjale tingimustel, mis on konkreetselt seotud tema isikuga, ja teiseks ei ole selle toetuse määrav eesmärk täiendada selle üleandja sissetulekut. Seega ei saa põllumajandusettevõtte üleandja pärijad nimetatud abi isiklikku laadi arvestades seda pärida juhul, kui üleandja ise sureb.

(vt punktid 40–46 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, milles ei ole ette nähtud liidu õigusest tuleneva tuletatud elamisõiguse andmist kolmanda riigi kodanikule, kes on sellise liidu kodaniku pereliige, kellel on selle liikmesriigi kodakondsus ja kes pöördub sellesse liikmesriiki tagasi pärast elamist ühes teises liikmesriigis liidu õiguse alusel ja seda järgides, kui asjaomase liidu kodaniku pereliige ei sisenenud selle liidu kodaniku päritoluliikmesriigi territooriumile või ei esitanud seal elamisloa taotlust asjaomase liidu kodaniku liikmesriiki tagasipöördumise „loomuliku jätkuna“, juhul kui nendes õigusnormides on nõutud, et kõikide asjaolude kogumis hindamisel võetakse arvesse ka teisi olulisi tegureid, eelkõige neid, mis võivad tõendada, et hoolimata liidu kodaniku liikmesriiki tagasipöördumise ja tema kolmanda riigi kodanikust pereliikme samasse liikmesriiki sisenemise vahele jäävast ajast, ei ole lõppenud vastuvõtvas liikmesriigis alustatud ja tugevdatud pereelu ja seetõttu on põhjendatud anda asjaomasele pereliikmele tuletatud elamisõigus; neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Kuna ELTL artikli 21 lõike 1 alusel antud tuletatud elamisõiguse eesmärk on võimaldada jätkata asjaomase liidu kodaniku kodakondsuse liikmesriigis pereelu, mida ta vastuvõtvas liikmesriigis alustas või tugevdas oma pereliikmega, kes on kolmanda riigi kodanik, on liidu kodaniku kodakondsuse liikmesriigi pädevatel asutustel õigus enne elamisõiguse andmist kontrollida, et selline liidu kodaniku ja tema kolmanda riigi kodanikust pereliikme pereelu ei olnud katkenud enne kolmanda riigi kodaniku sisenemist liikmesriiki, mille kodakondsus on asjaomasel liidu kodanikul.

Sellise kontrollimise käigus võib asjaomane liikmesriik võtta kaudse tõendina arvesse ka asjaolu, et liikmesriigi kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliige sisenes liikmesriigi territooriumile alles pärast seda, kui liikmesriigi kodaniku tagasipöördumisest oli möödunud juba märgatav aeg.

Siiski ei ole välistatud, et pereelu, mida alustasid või tugevdasid liidu kodanik ja tema kolmanda riigi kodanikust pereliige ajal, mil nad elasid liidu õiguse alusel ja selles ette nähtud tingimusi järgides vastuvõtvas liikmesriigis, jätkub ka hoolimata asjaolust, et liidu kodanik pöördub enda kodakondsuse liikmesriiki tagasi ilma asjaomase pereliikmeta, kelle hilisema saabumise liidu kodaniku päritoluriiki on tinginud tema isiklik olukord, töö või hariduse omandamine.

Järelikult on asjaolu, et elamisloa taotlust ei esitatud liidu kodaniku liikmesriiki tagasipöördumise „loomuliku jätkuna“, üks olulisi tegureid, mis ei ole küll eraldi võttes määrav tegur, kuid mille alusel võib asjaomase liidu kodaniku päritoluriik jõuda kõiki asjaolusid kogumis hinnates järeldusele, et selle taotluse ja kodaniku poolt eelnevalt liikumisvabaduse kasutamise vahel puudub seos, ning seetõttu jätta elamisloa andmise taotluse rahuldamata.

(vt punktid 31–35 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-329/17

Gerhard Prenninger jt

versus

Oberösterreichische Landesregierung

ja

Netz Oberösterreich GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 2011/92/EL – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – II lisa – Punkti 1 alapunkt d – Mõiste „raadamine maakasutusviisi muutmiseks“ – Trassiraie elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliini ehitamiseks ja käitamiseks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 2011/92 – II lisas loetletud klassidesse kuuluvate projektide hindamine – Raadamine maakasutusviisi muutmiseks – Mõiste – Trassiraie elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliini ehitamiseks ja käitamiseks – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/92, II lisa, punkti 1 alapunkt d)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta II lisa punkti 1 alapunkti d tuleb tõlgendada nii, et mõiste „raadamine maakasutusviisi muutmiseks“ selle sätte tähenduses hõlmab sellist trassiraiet elektri õhuliini rajamiseks ja käitamiseks õigusaktidega ette nähtud kasutusaja jooksul, nagu on arutusel põhikohtuasjas.

II lisa punkti 1 alapunkti d sõnastusest ilmneb, et see ei käsitle kõikvõimalikku raadamist, vaid üksnes sellist raadamist, mis toimub maale uue kasutusviisi määramiseks. Tuleb aga nentida, et kuna selline trassiraie nagu põhikohtuasjas on projekteeritud elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliini ehitamiseks ja käitamiseks, siis on asjaomasele maale määratud uus kasutusviis. Järelikult kuulub selline trassiraie, nagu on arutusel põhikohtuasjas, keskkonnamõju hindamise direktiivi II lisa punkti 1 alapunkti d kohaldamisalasse.

(vt punktid 32, 33, 41 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008, artikli 93 lõiget 1, artiklit 94 ja II lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab II lisas osutatud maa heas põllumajandus- ja keskkonnaseisundis hoidmise standardina kohustuse säilitada põllumajandusmaal asuvaid kivikalmeid, mille teisaldamine tähendab standardi rikkumist ja toob seega kaasa põllumajandustootjale tasumisele kuuluva toetuse vähendamise.

Nii nagu määruse nr 1782/2003 IV lisa sättedki hõlmab määruse nr 1306/2013 II lisas sätestatud GAEC 7 standard, mille põhipealkiri on „Maastik, hooldustööde minimaalne tase“, sel alusel täitmisele kuuluvate nõuete ja standardite hulgas maastikule iseloomulike vormide säilitamist. Viimati nimetatud määruse II lisas on maastikule iseloomulike vormide hulgas loetletud hekid, tiigid, kraavid ja puude read, kogumina või üksikute puudena, põlluservad ja terrassid. Kuna mõistet „maastikule iseloomulikud vormid“ ei ole määruses nr 1306/2013 määratletud, siis nagu on selgitanud kohtujurist oma ettepaneku punktis 26, tuleb selle tõlgendamisel võtta arvesse selle tavatähendust ning konteksti, milles mõistet enamasti kasutatakse (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 34).

Sellega seoses tuleb märkida, et mõiste „maastikule iseloomulikud vormid“ kitsendav tõlgendamine, mis välistaks eelkõige inimtegevuse tulemusena tekkinud vormid, oleks vastuolus liikmesriikide kaalutlusruumiga selle üle otsustamisel, kuidas määratleda kooskõlas määruse artikliga 94 maa heas põllumajandus- ja keskkonnaseisundis hoidmise miinimumstandardid (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 37). Selle kohta on Euroopa Kohus selgitanud, et maastikule iseloomulikud vormid on keskkonna füüsilised koostisosad ja vormide säilitamist käsitlevad nõuded peavad aitama kaasa nende säilitamisele füüsiliste koostisosadena (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 41). Kivikalmete säilitamine aitab aga kaasa liikmesriigi kultuuri- ja ajaloomälestiste kaitsele keskkonna füüsiliste koostisosadena.

(vt punktid 41, 43–47, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑601/17

Dirk Harms jt

versus

Vueling Airlines SA

(eelotsusetaotlus, mille on eitanud Amtsgericht Hamburg)

Eelotsusetaotlus – Lennutransport – Määrus (EÜ) nr 261/2004 – Artikli 8 lõige 1 – Piletihinna tagasimaksmine lennu tühistamise korral – Vahendustasu, mida saab isik, kes osaleb pileti ostmisel reisija ja lennuettevõtja vahendajana – Hõlmamine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 12. septembri 2018. aasta otsus

Transport – Lennutransport – Määrus nr 261/2004 – Hüvitis ja abi reisijatele – Piletihinna tagasimaksmine lennu tühistamise korral – Väljaarvutamine – Sellise vahendustasu arvessevõtmine, mida sai isik, kes osaleb pileti ostmisel reisija ja lennuettevõtja vahendajana – Tingimused

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 261/2004, artikli 2 punkt f ja artikli 8 lõike 1 punkt a)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrust (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, eelkõige selle artikli 8 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et piletihind, mis võetakse aluseks selle summa kindlaksmääramisel, mille lennuettevõtja peab reisijale tagasi maksma lennu tühistamise korral, sisaldab reisija makstud summa ja lennuettevõtja saadud summa vahet, mis seisneb vahendustasus, mille sai isik, kes tegutses nende kahe vahendajana, välja arvatud juhul, kui vahendustasu oli kindlaks määratud ilma asjaomase lennuettevõtja teadmata, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Viimase kohta tuleneb määruse nr 261/2004 artikli 2 punktist f, et pilet on dokument või muul kujul kui paberina esinev samaväärne dokument, sealhulgas elektrooniline dokument, mille on välja andnud või heaks kiitnud lennuettevõtja või lennuettevõtja volitatud esindaja. Sellest määratlusest nähtub, et sellise pileti erinevad tunnused, nagu tema hind, peavad olema ka juhul, kui piletit ei ole väljastanud lennuettevõtja ise, igatahes tema poolt heaks kiidetud, ja neid ei tohi järelikult kehtestada ilma tema teadmiseta. Nimelt ei saa sellist piletihinna osa, mis on kindlaks määratud lennuettevõtja teadmata, pidada lennuettevõtja teenuse kasutamiseks vajalikuks.

(vt punktid 17, 19, 20 ja resolutsioon)