KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 18. novembril 2003( )

Kohtuasi C-304/01

Hispaania Kuningriik

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Kalandus – Määrus (EÜ) nr 1162/2001 – Merluusivarude taastamine – Kalalaevade tegevuse kontrollimine – Õiguslik alus – Mittediskrimineerimise põhimõte – Põhjendamiskohustus





I – Sissejuhatus

1. Käesoleva menetluse esemeks on Hispaania Kuningriigi hagi komisjoni 14. juuni 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1162/2001( ) (edaspidi „vaidlustatud määrus” või „määrus nr 1162/2001”) tühistamise nõudes. Vaidlustatud määrusega on kehtestatud ICES( ) III, IV, V, VI ja VII alapiirkonnas ning ICES VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajoonis merluusivarude taastamiseks võetavad meetmed ning tingimused kalalaevade tegevuse kontrollimiseks.

2. Hispaania Kuningriik leiab, et vaidlustatud määrus rajaneb vääral õiguslikul alusel ja selle vastuvõtmine kuulus mitte Euroopa Ühenduste Komisjoni, vaid Euroopa Nõukogu pädevusse. Lisaks rikub määruse nr 1162/2001 artikli 2 lõige 2 mittediskrimineerimise põhimõtet, kuna näeb ette erandkorra teatud laevade jaoks. Ühtlasi on rikutud põhjendamiskohustust, kuna komisjon ei ole esitanud põhjendusi, miks selline erandkord on kehtestatud.

II – Õiguslik raamistik ja faktilised asjaolud

3. Ühenduse poliitika kalavarude kaitse ja kasutamise valdkonnas põhineb „suurimal lubatud väljapüügimahul” (TAC, mis tuleneb ingliskeelsest väljendist Total Allowable Catches või prantsuskeelsest väljendist Totaux Admissibles des Captures), mis kehtestatakse igaks aastaks. See määratakse iga kalaliigi ja püügipiirkonna kohta teadusuuringute alusel. TAC-id jaotatakse liikmesriikide vahel kvootidena.

4. See poliitika jätkab kalanduse juhtimise tava, mis oli välja kujunenud enne ühise kalanduspoliitika aluste kehtestamist nõukogu 25. jaanuari 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 170/83, millega kehtestati ühenduse kalavarude kaitse- ja majandamissüsteem( ). Määrus nr 170/83 on hiljem asendatud nõukogu 20. detsembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3760/92, millega luuakse ühenduse kalanduse ja akvakultuurisüsteem( ) (edaspidi „määrus nr 3760/92”).

5. Määrus nr 3760/92 sätestab ühenduse kalanduspõhimõtted. Sellega on kehtestatud iga püügipiirkonda või püügipiirkondade rühma käsitlevad järgmised meetmed: moodustatakse vööndid, kus kalastamine on keelatud või piiratud, piiratakse püügimahtu, kehtestatakse loomuste koguselised piirangud, piiratakse merel veedetud aega, arvestades vajaduse korral kalastusvete kaugust, kinnitatakse kalalaevade arv ja tüübid, millel on õigus kala püüda, määratakse kindlaks kalapüügivahendeid ja nende kasutusviisi käsitlevad tehnilised meetmed, kehtestatakse nende isendite alammõõt või miinimumkaal, mille püük on lubatud, ja sätestatakse stiimulid, sealhulgas majanduslikku laadi, et edendada valikulisemat kalapüüki. Määrus nr 3760/92 on asendatud 20. detsembri 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 2371/2002( ), mis jõustus 1. jaanuaril 2003.

6. Pärast seda, kui ICES 2000. aasta novembris sedastas merluusivarude vähenemise, tõdesid nõukogu ja komisjon nõukogu 14. ja 15. detsembri 2000. aasta kalandusteemalisel istungjärgul, et nimetatud varude taastamise kava tuleb kiiresti vastu võtta. Komisjon andis vaidlustatud määruse 14. juunil 2001, tuginedes määruse nr 3760/92 artiklile 15, mis sätestab:

„1. Tõsiste ja ootamatute häirete esinemisel, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist, teeb komisjon liikmesriigi nõudmisel või omal algatusel otsuse võetavate asjakohaste meetmete kohta, mis ei kehti üle kuue kuu ja millest teatakse liikmesriikidele ja Euroopa Parlamendile ning mis jõustuvad kohe.

2. Kui liikmeriik saadab komisjonile taotluse, teeb komisjon esitatud küsimuse kohta otsuse 10 tööpäeva jooksul.

3. Liikmesriigid võivad komisjoni poolt vastavalt lõikele 1 tehtud otsusega pöörduda nõukogu poole 10 tööpäeva jooksul otsuse teatavakstegemisest.

4. Nõukogu võib ühe kuu jooksul kvalifitseeritud häälteenamusega vastu võtta teistsuguse otsuse.”

7. Määruse nr 1162/2001 neljandas põhjenduses on sätestatud:

„4) Merluusi noorvormide püügi vähendamiseks tuleb viivitamata võtta järgmised meetmed:

– ette näha merluusipüügiks kasutatavate veetavate püüniste võrgusilma üldine suurendamine, millega seoses tuleb kõrvale kalduda veetavate püüniste võrgusilma suurust reguleerivatest tingimustest, mis on sätestatud nõukogu 30. märtsi 1998. aasta määruse (EÜ) nr 850/983 (kalavarude kaitsest mereorganismide noorvormide kaitseks võetud tehniliste meetmete kaudu)(( )), viimati muudetud määrusega 973/2001(( )), I ja II lisas,

– määrata kindlaks geograafilised piirkonnad, kus eluneb rohkesti merluusi noorvorme ja nähakse ette, et veetavate püünistega püük on lubatud ainult suure võrgusilmaga püünistega,

– ette näha lisatingimused, et vähendada merluusi noorvormide sattumist piimtraalidesse.”

8. Määruse nr 1162/2001 artiklis 1 on sätestatud, et nimetatud määrus kehtib ICES V ja VI alapiirkonnas ning ICES VII alapiirkonna b, c, f, g, h, j ja k ning VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajoonis tegutsevate kalalaevade suhtes.( )

9. Vaidlustatud määruse artiklis 2 on sätestatud:

„1. Olenemata määruse (EÜ) nr 850/98 artikli 4 lõikes 4 ja artiklis 15 sätestatud tingimustest ei tohi 55–99 mm võrgusilmaga veetavaid püüniseid kasutavate laevade pardal hoitavad merluusisaagid (Merluccius merluccius) ületada 20% pardal hoitava mereorganismide kogusaagi massist.

2. Lõikes 1 sätestatud tingimusi ei kohaldata alla 12 meetri pikkuste laevade suhtes, mis pöörduvad sadamasse tagasi 24 tunni jooksul viimasest väljumisajast arvates.”

10. Vaidlustatud määruse artiklites 3 ja 4 on täpsustatud, milliste püügivahendite kasutamine on keelatud. Artiklis 5 määratletakse teatud geograafilised piirkonnad ja tingimused, millal neis piirkondades on kalapüük lubatud. Määrus sisaldab ka rakendamis- ja kontrollimeetmeid.

11. Hispaania Kuningriik kasutas määruse nr 3760/92 artikli 15 lõikega 3 tunnustatud pädevust ja esitas 22. juunil 2001 nõukogule ettepaneku muuta määrust nr 1162/2001, tühistades artikli 2 lõike 2. Nõukogu lükkas 20. juuli 2001. aasta istungil selle ettepaneku tagasi.

12. Hispaania Kuningriik esitas 2. augustil 2001 hagi määruse nr 1162/2001 tühistamise nõudes.

III – Poolte nõuded

13. Hispaania Kuningriik palub Euroopa Kohtul:

1) tühistada nr 1162/2001 ICES III, IV, V, VI ja VII alapiirkonnas ning ICES VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajoonis merluusivarude taastamiseks võetavate meetmete kohta ning seonduvate tingimuste kohta kalalaevade tegevuse kontrollimiseks;

2) mõista kohtukulud välja komisjonilt.

14. Komisjon palub Euroopa Kohtul:

1) jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;

2) mõista kohtukulud välja hagejalt.

IV – Poolte argumendid ja hinnang

A – Väärat õiguslikku alust ja komisjoni pädevuse puudumist käsitlevad väited

1. Hispaania Kuningriik

15. Hispaania valitsuse väitel rajaneb määrus vääral õiguslikul alusel. Et komisjon võiks kõnealuseid meetmeid rakendada, peavad määruse nr 3760/92 artikli 15 lõike 1 nõuete kohaselt olema täidetud kõik järgmised tingimused. Esinema peavad tõsised ja ootamatud häired, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist. Võetud meetmed peavad olema vajalikud ega tohi kehtida üle kuue kuu. Neist peab liikmesriikidele ja Euroopa Parlamendile teatama ning need jõustuvad kohe. Antud juhul ei ole kõik need tingimused täidetud.

16. Kui vastab tõele, et merluusivarude olukord on kriitiline, nagu kalandusnõukogu 14. ja 15. detsembri 2000. aasta istungil tõdes, ei ole võetud meetmed siiski vajalikud. Määruse nr 3760/92 artikliga 15 komisjonile antud volitused võimaldavad kehtestada kiireloomulisi ja erakorralisi meetmeid tõsiste häirete kõrvaldamiseks. Komisjoni vaidlustatud määrusega võetud meetmed ei ole kiireloomulised ega erakorralised.

17. Komisjon andis määruse nr 1162/2001 alles 14. juunil 2001, kuigi kalandusnõukogu taotles selle vastuvõtmist juba 15. detsembril 2000. Seega viivitas komisjon kuus kuud võtmaks meetmeid, mis teoreetiliselt olid kiireloomulised. See näitab, et kõnealune meede ei olnud tegelikult kiireloomuline ja et nõukogu oleks võinud selle aja jooksul varem sekkuda. Sellega seoses tuleb pidada silmas, et EÜ artikli 37 alusel kuulub kalandusvaldkonna seadusandlike aktide andmine nõukogu pädevusse ja et määruse nr 3760/92 artikkel 15 sätestab kiireloomulisusega õigustatud erandi. Kui kiireloomulisus puudub, on asjaomaste meetmete vastuvõtmine nõukogu pädevuses vastavalt määruse nr 3760/92 artikli 4 üldreeglile. Ohustatud varude tegelikuks kaitsmiseks oleks komisjon ühtlasi pidanud võtma muid meetmeid, näiteks kalapüügi täielik keelamine teatud piirkondades. Võetud meetmed ei ole taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad.

18. Määruse nr 3760/92 artikkel 15 näeb ette, et meetmed ei saa kehtida üle kuue kuu. Vaidlustatud määruse ajaline kehtivus ei ole piiratud, kuna määruses vastav piirang puudub. See on vastuolus määruse nr 3760/92 artikliga 15, mis viib järeldusele, et see säte ei ole vaidlustatud meetmete vastuvõtmiseks piisav õiguslik alus.

2. Komisjon

19. Kostja vastuses märgib komisjon, et parim võimalik varude taastamise viis bioloogilisest aspektist vaadatuna on kalapüügi täielik keelamine. Tuleb aga arvestada asjaolu, et turska ja merluusi püütakse välja kaaspüügina, nii et nende väljapüügi täielik keelamine tähendaks paljude muude liikide püügi keelamist. Täielikul püügikeelul on rasked sotsiaalsed ja majanduslikud tagajärjed. Seetõttu tuleb leida muud meetmed, mis ühest küljest vähendaksid püügisurvet tursa- ja merluusivarudele ning teisest küljest lubaksid muude liikide väljapüüki võimalikus ulatuses.

20. Määruse nr 3760/92 artikkel 15 annab komisjonile ulatusliku kaalutlus- ja tegutsemisõiguse. Tal on õigus otsustada, kas esinevad tõsised ja ootamatud häired, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist, st hinnata majanduslikult ja teaduslikult keerulist olukorda. Sätte sõnastuse kohaselt teeb komisjon otsuse võetavate asjakohaste meetmete kohta, mis tähendab seda, et ta võib ette näha kõikvõimalikke meetmeid, mida ta konkreetses olukorras vajalikeks peab. Artiklis 15 ei ole nimetatud kiireloomulisi ega erakorralisi meetmeid, mida mainib Hispaania Kuningriik. Komisjoni hinnangul on võetud meetmed vajalikud merluusivaru kriitilise olukorra mõjutamiseks.

21. Määruse andmisele kulunud aeg oli komisjoni arvates lihtsalt seletatav ja põhjendatav. Merluusivaru kriitiline olukord kõnealustes piirkondades sai teatavaks 2000. aasta novembris. Et sobivate meetmete võtmiseks määrust anda, pidi komisjon probleemi käsitlemiseks korraldama kaks teaduslikku nõupidamist, üks toimus 2001. aasta jaanuaris Hispaanias ja teine 2001. aasta veebruaris Brüsselis. Pärast seda pidas ta mitteametlikult nõu asjassepuutuvate ringkondade ja teadlastega.

22. Komisjon märgib vaidlustatud määruse ajalise kehtivuse osas, et see on antud määruse nr 3760/92 artikli 15 alusel, mis näeb ette maksimaalse kehtivusaja kuus kuud. Vaidlustatud määruse ükski säte ei ole selle nõudega vastuolus. Vastupidi, komisjon on meetmete ajalise kehtivuse piiratust alati rõhutanud, näiteks 12. juuni 2001. aasta teadaandes nõukogule ja Euroopa Parlamendile tursa- ja merluusivarude taastamise kohta ühenduse vetes ja nendega piirnevatel veealadel.( )

3. Hinnang

23. EÜ artikli 37 lõike 2 kolmanda lõigu kohaselt on nõukogu pädevuses seadusandlike aktide andmine põllumajandusküsimustes, sh kalandusvaldkonnas. Määruse nr 3760/92 artikliga 15 annab nõukogu komisjonile üle pädevuse võtta asjakohaseid meetmeid juhul, kui esinevad tõsised ja ootamatud häired, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist.

24. Komisjonil on õigus artikli 15 alusel sekkuda, kui on täidetud alljärgnevad tingimused. Esiteks peavad esinema tõsised ja ootamatud häired, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist. Teiseks peavad komisjoni poolt ette nähtud meetmed olema vajalikud ja kolmandaks ei saa need kehtida üle kuue kuu. Lisaks peab meetmetest liikmesriikidele ja Euroopa Parlamendile teatama. Järgnevalt tuleb uurida, kas vaidlustatud määrus vastab ülalkirjeldatud tingimustele.

25. Määruse nr 1162/2001 kahest esimesest põhjendusest nähtub, et Rahvusvaheline Mereuurimise Nõukogu hoiatas 2000. aasta novembris, et ICES III, IV, V, VI ja VII alapiirkonna ning ICES VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajooni merluusivarud on tõsises hävimisohus ning suur osa merluusivarudest eluneb ICES V, VI ja VII alapiirkonnas ja ICES VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajoonis. Komisjon ja nõukogu kinnitasid sellest tulenevalt nõukogu 14. ja 15. detsembri 2000. aasta istungjärgul, et nimetatud varude taastamise kava tuleb kiiresti ellu rakendada.

26. Nagu komisjon 12. juuni 2001. aasta teadaandes nõukogule ja Euroopa Parlamendile( ) rõhutas, kehtivad varude taastamise kavad siiski pikema ajavahemiku jooksul. „Nende eesmärk on tõsta kudeva kalavaru biomass uuesti tasemele, mille juures on varude säilimine teadlaste hinnangul suure tõenäosusega tagatud”.( ) Komisjon sedastab kõnealuse teadaande kuuendal leheküljel, et „isegi selles kriisiolukorras ei ole liikmesriigid suutnud kokku leppida meetmetes, mis oleksid teaduslike arvamustega paremini kooskõlas. Komisjon kasutab talle nõukogu määruste (EÜ) nr 3760/92 ja nr 850/98 alusel antud erivolitusi. Ka võtab ta lähemal ajal tursa- ja merluusivarude taastamiseks täiendavad meetmed.”

27. Neist kaalutlustest ilmneb, et vaidlustatud määruse andmisele seatud esimene tingimus on täidetud, kuna esinesid tõsised ja ootamatud häired, mis võiksid ohustada kalavarude säilimist.

28. Häired olid tõsised, kuna Rahvusvaheline Mereuurimise Nõukogu oli sedastanud, et merluusivarud olid hävimisohus. Kui varud on hävimisohus, ei ole nende iseeneslik taastumine üldiselt võimalik. Sellisel juhul tuleb kiiresti rakendada äärmuslikke meetmeid; tavapärased kaitsemeetmed ei ole enam piisavad, kuna iga viivitus võib põhjustada korvamatut kahju.

29. Asjaolu, et esimeste hoiatuste ja vaidlustatud määruse andmise vahel on kulunud ligikaudu kuus kuud, ei tähenda seda, et tegemist ei olnud tõsiste häiretega. Vastupidi, tõenäoliselt on olukord selle aja jooksul veelgi teravnenud.

30. Isegi juhul, kui juba esineb tõsisele häirele viitavaid märke, ei saa komisjonile ette heita, et ta ekspertidega konsulteerides olukorda selgitab, enne kui võtab vastu kaitsemeetmed, mis kehtestavad piiranguid suurele hulgale ettevõtjatele. Igal juhul on see nii, kui – nagu käesoleval juhul – ei ole sellega kaotatud ülemäära palju aega.

31. Määruse nr 3760/92 artikkel 15 seob komisjoni sekkumisõiguse tingimusega, et esinevad häired oleksid ootamatud. See nõue on seletatav asjaoluga, et ette ennustatavate häirete puhul on nõukogul üldreeglina piisavalt aega häiretele reageerida, kehtestades asjakohased normid majandamiskavade või väljapüügimahtude määramise raames määruse nr 3760/92 artikli 8 alusel. Ainult siis, kui selleks ei jää aega, tuleb sekkuda komisjonil.

32. Häireid iseloomustavat tunnust „ootamatud” ei saa mingil juhul tõlgendada kitsalt, kui ähvardab tekkida korvamatu kahju. Komisjonile määruse nr 3760/92 artikliga 15 antud erivolituste eesmärk on ohustatud varude kaitse ja selle kaudu keskkonnakaitse, nagu seda nõuab EÜ artikkel 6, mis hõlmab ka kalanduspoliitikat. EÜ artiklist 6 lähtudes tuleb häiret alati pidada ootamatuks, kui nõukogu vaatamata sekkumise vajalikkusele ei suuda ise õigel ajal meetmeid võtta. Selles olukorras ei oma tähtsust, miks nõukogu ei suuda õigel ajal sekkuda. Põhjus võib olla selles, et olukord on järsult halvenenud või et nõukogu ei ole poliitiliste erimeelsuste tõttu otsuseni jõudnud.

33. Käeoleval juhul nõukogu ei tegutsenud, kuigi tõdes ise sekkumise vajalikkust. Seetõttu võis komisjon kasutada oma volitusi määruse nr 3760/92 artikli 15 alusel, et rakendada merluusivaru hävimisohu vastu ajutisi meetmeid.

34. Hispaania Kuningriik heidab komisjonile ette, et määruse kehtivusaega ei ole piiratud. Vastab tõele, et vaidlustatud määruses ei leidu sätteid, mis näeksid ette, et see kaotab kehtivuse hiljemalt kuus kuud pärast jõustumist.

35. Määruse nr 3760/92 artikli 15 lõikes 1 sätestatud volitusnormist tuleneb siiski, et selle volituse alusel võetud meetmed ei saa kehtida üle kuue kuu. Kui vaidlustatud määrust tõlgendada koostoimes selle aluseks oleva volitusnormiga, võib järeldada, et määruse kehtivusaeg ei ületa kuute kuud.

36. Komisjonil oli ka võimalus volitusnormiga ette nähtud kehtivusaja nõuet järgida, tunnistades vaidlustatud määruse uue õigusaktiga enne kuuekuulise tähtaja möödumist kehtetuks.

37. Komisjon ei ole vaidlustatud määrust formaalselt kehtetuks tunnistanud, kuid ta on enne kuue kuu möödumist sekkunud ja andnud esialgu määruse (EÜ) nr 2602/2001.( ) Antud määruse tunnistas ta siiski kehtetuks juba enne selle jõustumist 1. märtsil 2002.( ) Nimetatud määrus on asendatud määrusega (EÜ) nr 494/2002.( ) See sisaldab põhiosas samu piiranguid nagu vaidlustatud määruski, kuid tugineb määruse nr 850/98( ) artiklile 45, mis erinevalt määruse nr 3760/92 artiklist 15 kaitsemeetmete kehtivusaega ei piira. Määrus (EÜ) nr 494/2002 jõustus 1. märtsil 2002, s.o vahetult pärast vaidlustatud määruse kehtivusaja lõppu (kuus kuud 1. septembrist 2001 kuni 28. veebruarini 2002).

38. Komisjon viitab määruse nr 494/2002 kolmandas, neljandas ja viiendas põhjenduses sellele, et määrusega nr 1162/2001 ettenähtud tehnilised meetmed jäävad kehtima kuni 1. märtsini 2002 ja seetõttu on vajalikud jätkuvad üleminekumeetmed, kuni nõukogu meetmed vastu võtab.

39. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et määrus nr 1162/2001 ei ole vastuolus määruse nr 3760/92 artikli 15 lõikega 1, kuna selles ei ole kehtivusaega määratud. Komisjon on volitusnormiga määratud kehtivusaja piirangut arvestanud, kui ta vaidlustatud määruse kuuekuulise tähtaja lõppemisel uue regulatsiooniga asendas.

B – Mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumist käsitlev väide

1. Hispaania Kuningriik

40. Hispaania valitsus leiab, et vaidlustatud määruse artikli 2 lõikega 2 on komisjon rikkunud mittediskrimineerimise põhimõtet. Selles sättes on nimelt öeldud, et artikli 2 lõikes 1 sätestatud tingimusi „ei kohaldata alla 12 meetri pikkuste laevade suhtes, mis pöörduvad sadamasse tagasi 24 tunni jooksul viimasest väljumisajast arvates”. Sel alusel ei laiene neile laevadele lõikes 1 sätestatud piirangud võrgusilma suuruse ja pardal hoitava kogusaagi massi kohta.

41. See ebavõrdne kohtlemine diskrimineerib Hispaania kalureid teiste liikmesriikide kaluritega võrreldes. Erandlik norm on peaaegu täielikult või vähemalt valdavas osas kahjulik just Hispaania laevastikule. Määrusega hõlmatud piirkondades kalastavad ainult Hispaania laevad, mille pikkus on üle 12 meetri ja mis teevad üle ühe ööpäeva kestvaid väljasõite. See on seletatav asjaoluga, et püügipiirkonnad asuvad Hispaania rannikust kaugel. Teiste liikmesriikide laevastikud seevastu koosnevad alustest, mille pikkus on alla 12 meetri ja mille jaoks erand on seega soodus.

42. Hispaania laevastiku diskrimineeriv kohtlemine ei ole objektiivselt õigustatud, kuna võrgusilma suuruse ja laevade pikkuse vahel ei ole mingit seost. Lisaks harrastavad väikelaevad, mis sooritavad vaid lühikesi väljasõite, püüki ranniku läheduses, kuhu on koondunud eriti palju noorvorme. Nende väljapüük ohustab varude säilimist veelgi enam ja otsesemalt. Komisjon on seega kohustatud tõendama, et erinev kohtlemine on objektiivsetel põhjustel õigustatud.

2. Komisjon

43. Komisjon märgib kostja vastuses, et ta sai enne vaidlustatud määruse andmist teada väikelaevade erilisest olukorrast. Need laevad harrastavad mittetööstuslikku kalapüüki ja neil puudub võimalus eemalduda rannikuvetest, kus nad tavaliselt kalastavad. Samas ei ole võimalik ette näha, millest nende väljapüük koosneb. Kui neile laieneks artikli 2 lõige 1, peaksid nad kasutama üle 100 mm suuruse võrgusilmaga võrke. See nõuab suuremaid investeeringuid, kuid toob kaasa olulisi kaotusi muude kalaliikide väljapüügis.

44. Kirjeldatud laevade omadused on täiesti erinevad Hispaania laevastikust, mis koosneb peamiselt suurtest laevadest keskmise väljasurvega 250 tonni ja pikkusega üle 30 meetri. Selliseid aluseid ei saa võrrelda väikelaevadega, mille kasuks vaidlustatud määrus erandi teeb. Erandlik norm ei diskrimineeri Hispaania laevastikku. Ei ole tõendatud, et Hispaania laevastik oleks liikmesriikide laevastike hulgas ainus, millesse ei kuulu alla 12 meetri pikkusi alused. Ka Prantsuse, Iiri, Hollandi või Belgia laevastik on samasuguses olukorras.

45. Pealegi moodustab väikelaevade väljapüük kalavarude säilivuse eesmärgi seisukohast tähtsusetu osa koguväljapüügist. See kehtib ka noorvormide kohta, mille väljapüügis on suurte laevade osa märgatavalt suurem. Hispaania tähelepanek, et ranniku lähedusse on koondunud eriti palju noorvorme, ei ole põhjendatud. Noorvormide esinemine on varieeruv ja neid võib leida suuremal hulgal nii rannikuvetes kui ka kaugemates piirkondades. Seetõttu puudutab noorvormide väljapüük kõiki laevasid ühetaoliselt.

3. Hinnang

46. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on tegu diskrimineerimisega, kui sarnaseid olukordi reguleeritakse erinevalt või kohaldatakse erinevatele olukordadele ühesuguseid reegleid.( ) Seega tekib küsimus, kas Hispaania valitsuse väide viitab tõepoolest sarnastele olukordadele.

47. Hispaania valitsus tugineb sisuliselt argumendile, mille kohaselt Hispaania laevastikku diskrimineeritakse, kuna suurtele Hispaania laevadele kehtivad piirangud ja väiksemad laevad ei saa kasutada mittetööstusliku kalapüügi kasuks ette nähtud erandit. Asjaomased piirkonnad on Hispaania rannikust nii kaugel, et selle riigi mittetööstusliku kalapüügi harrastajad sinna ei pääse.

48. Selle argumendi hindamiseks tuleb esmalt luua ettekujutus vaidlustatud määrusega hõlmatud piirkondade geograafilisest asendist. Vastavalt määruse artiklile 1 kohaldatakse seda ICES V ja VI alapiirkonnas ning ICES VII alapiirkonna b, c, f, g, h, j ja k ning VIII alapiirkonna a, b, d ja e rajoonis. Kohaldamisala ulatub seega Islandi, Iirimaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa Atlandi rannikuni. Määrust ei kohaldata Hispaania ja Portugali ranniku äärsetele ICES­aladele VIII c ning IX a ja b, st neis piirkondades ei ole merluusi püük piiratud. Ligikaudu pool Hispaaniale 2001. aastaks eraldatud merluusikvoodist püüti piirkondadest, mida määrus ei käsitle.( )

49. Kui üle 12 meetri pikkuste Hispaania laevastiku laevade olukorda võrrelda teiste liikmesriikide samades mõõtudes laevadega, ilmneb, et Hispaania laevad ei ole ebasoodsamas seisus. Määruses nimetatud piirkondades kehtivad neile võrgusilma suuruse, võrkude omaduste ja väljapüügi koostise suhtes samad piirangud nagu teiste riikide lippude all sõitvatele laevadele. Globaalselt hinnates võiks isegi öelda, et seda tüüpi Hispaania laevad on soodsamas olukorras, kuna Hispaania ranniku lähedal asuvad ICES piirkonnad ei ole vaidlustatud määruse kohaldamisalas.

50. Kui uurida ainult Hispaania mittetööstusliku kalapüügi harrastajaid, st kalureid, kes kasutavad alla 12 meetri pikkusi laevu, siis selgub, et ka nemad ei ole halvemas seisukorras kui teiste liikmesriikide mittetööstusliku kalapüügi harrastajad. Tuleb märkida, et Hispaania kalurid ei saa kasu määruse nr 1162/2001 artikli 2 lõikes 2 sätestatud erandist, kuna nende kodusadamad on kõnealustest püügipiirkondadest liiga kaugel. See ei tähenda aga diskrimineerimist, kuna Atlandi ookeani Hispaania rannikuga piirnevates vetes, mis mittetööstusliku kalapüügi puhul arvesse tulevad, määrus nr 1162/2001 ei kehti. Kui keeldu ei ole kehtestatud, ei saa ka teha sellest erandeid (alla 12 meetri pikkustele laevadele). Pealegi võivad Hispaania kalurid oma traditsioonilistes püügipiirkondades piiranguteta kalastada. Prantsuse, Suurbritannia või Iirimaa mittetööstusliku kalapüügi harrastajad seda teha ei saaks, kui asjaomane erand neid ei soodustaks, sest määrus kehtib nende päritoluriikide rannikuvetes.

51. Komisjon kehtestas vaidlustatud erandi sotsiaalsetel põhjustel, et mittetööstusliku kalapüügi harrastajaid, kellele üldjuhul laieneksid piirangud, kõnealuste meetmete kohaldamise eest kaitsta. Kui määrus neile laieneks, peaksid nad tegema suuremaid investeeringuid ja leppima väljapüügi vähenemisega, mis tähendaks mittetööstusliku kalapüügi harrastajatele ränka majanduslikku koormust. Hispaania mittetööstuslikku kalapüüki ei ole piirangud seevastu algusest peale puudutanud.

52. Erandnorm annab siiski mittetööstusliku kalapüügi harrastajatele eelise suurte laevade kasutajate ees, sõltumata sellest, millise lipu all nad sõidavad, kalastamisel vaidlustatud määruse geograafilises kohaldamispiirkonnas. Kuna reguleeritakse aga erinevaid olukordi, on lubatud kehtestada ka erinevad reeglid. Esiteks mõjutavad püügipiirangud komisjoni hinnangul mittetööstuslikku kalapüüki tugevamalt kui „tööstuslikku” kalapüüki ja Hispaania valitsus ei ole seda seisukohta vaidlustanud. Teiseks on mittetööstusliku kalapüügi osakaal koguväljapüügis tühine.

53. Lõpuks tuleb lisada, et mittetööstusliku kalapüügi harrastajate huvides on kaitsta kalavaru oma püügipiirkondades ja seetõttu jälgivad nad ise varude säilimist. Tegevuse piiratud ulatuse tõttu ei ole neil erinevalt suurte kalalaevade omanikest võimalik kalavarude lõppemisel siirduda muudesse piirkondadesse.

54. Igal juhul tuleb vaagida, kas erandi kohaldamise kriteeriumid on sobivad või võivad need põhjustada Hispaania kalurite kaudset diskrimineerimist.

55. Komisjoni vastusest Euroopa Kohtu küsimusele ilmneb, et kõnealuste alla 12 meetri pikkuste laevade koguarv jaguneb järgmiselt: 33,8% Hispaania, 28,8% Prantsuse, 11,2% Iiri ja 26,2% Suurbritannia lipu all. Hispaania mittetööstusliku kalapüügi harrastajate osa mittetööstusliku kalapüügi harrastajate kogusaagist on aga ainult 15,8%, samas kui prantslaste osa on 44,7%, iirlastel 12,8% ja brittidel 26,7%. Sellest nähtub, et Hispaania alla 12 meetri pikkused kalalaevad on keskmisest väiksemad – ja nagu kinnitavad muud komisjoni esitatud andmed – ka vähem motoriseeritud kui teiste liikmesriikide vastavad kalalaevad. Hispaania valitsus ei ole siiski selgitanud, mis suhtes komisjon erandkorra kehtestamisel eksis kaalutlusõiguse kasutamisel ja diskrimineeris sellega Hispaania kalalaevastikku.

56. Vaidlustatud määruse artikli 2 lõikes 2 sätestatud erand ei too seega kaasa sarnaste olukordade ebavõrdset kohtlemist ega diskrimineeri Hispaania kalureid.

57. Seoses diskrimineerimiskeeluga toob Hispaania valitsus esile ka proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise.

58. Määruse nr 3760/92 artikkel 15 annab komisjonile õiguse otsustada „asjakohaste” meetmete võtmise üle, st vaidlustatud määrus peab vastama proportsionaalsuse põhimõttele, nagu nõuab EÜ artikli 5 kolmas lõik ühenduse institutsioonide kõigi meetmete suhtes. See tähendab, et ühenduse institutsioonide meetmetega ei saa minna kaugemale sellest, mis on sobiv ja vajalik nendega taotletavate eesmärkide saavutamiseks. Kui on valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb valida kõige vähem piirav meede ning sellega kaasnevad tagajärjed ei tohi olla ülemäära koormavad taotletavat eesmärki silmas pidades.( )

59. Nende põhimõtete järgimise kontrollimisel tuleb arvestada, et ühenduse seadusandjal on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ulatuslik kaalutlusõigus juhul, kui tal tuleb hinnata keerulist majanduslikku olustikku, nagu seda on ühise põllumajandus- ja kalanduspoliitika valdkond. Sel juhul tuleb ühenduse kohtutel kaalutlusõiguse kasutamise kontrollimisel piirduda küsimustega, kas seadusandja on ilmselgelt ületanud kaalutlusõiguse piire, teinud ilmse vea või kasutanud kaalutlusõigust vääralt.( )

60. Hispaania Kuningriik vaidlustab esmalt meetmete sobivuse ja väidab, et kalalaeva suuruse ja võrgusilma suuruse vahel ei ole mingit objektiivset seost. Pealegi leidub noorvorme peamiselt rannikuvetes, kus vaidlustatud otsuse kohaselt on lubatud kalapüük mittetööstusliku kalapüügi harrastajatele.

61. Komisjonil on meetmete sobivuse üle otsustamisel ulatuslik kaalutlusõigus. Hispaania valitsuse ülesanne on tõendada, et komisjon on kohaldanud ilmselgelt ebasobivat meedet.

62. Komisjon väidab Hispaania valitsusele vastu, et mittetööstusliku kalapüügi harrastajate kasuks ette nähtud erand ei kahjusta märkimisväärselt ohustatud liigi kaitse eesmärgi saavutamist. Puhtalt bioloogilisest seisukohast oleks täielik kalapüügikeeld parim vahend varude taastamiseks. Tulenevalt erandi tõttu soodustatud mittetööstusliku kalapüügi harrastajate väikesest väljapüügist (ca 4% koguväljapüügist) on erandile vaatamata varude kaitse piisavalt tagatud.

63. Hispaania valitsus vaidlustas tervikuna komisjoni andmed mittetööstusliku kalapüügi osakaalu kohta merluusi koguväljapüügis. Kuna Hispaania valitsusel lasub tõendamiskohustus meetmete ebasobivuse küsimuses, siis üksnes vaidlustamisest ei piisa, vaid ta oleks pidanud tõendama, et komisjon tugines ebaõigetele asjaoludele.

64. Komisjon on veenvalt näidanud, et laevade suurus on sobiv ja üldkasutatav kriteerium mittetööstusliku kalapüügi määratlemiseks.

65. Lõpuks on komisjon vaidlustanud Hispaania seisukoha, et erilist kaitset vajavad noorvormid esinevad eelkõige rannikuvetes. Selle seisukoha toetuseks esitas Hispaania valitsus oma repliigis aastate 1997–2000 kohta mitmeid kaarte, millele on kantud noorvormide varud. Ta ei ole siiski veenvalt näidanud, kuidas vaidlustatud määruse sätted neid varusid ohustavad ja kuidas on määrus seeläbi täiesti sobimatu varude kaitse eesmärgi saavutamiseks. Vastavad tõendid puuduvad eelkõige seetõttu, et mittetööstuslike kalapüüdjate osa koguväljapüügis on väike.

66. Seega ei ole tõendatud, et komisjoni hinnang meetmete sobivusele oleks ilmselgelt väär.

67. Komisjon piiras võrgusilma suurust ja merluusi osakaalu koguväljapüügis ja jättis mittetööstuslikud kalapüüdjad nende piirangute alt välja. Nii on ta valinud vähem piirava meetme kui täielik püügikeeld ja piirdunud sekkumisega selles ulatuses, mis on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks.

68. Ühtlasi on vaidlustatud määrus kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega kitsamas tähenduses. Komisjon pidi meetme kehtestamisel mitmeid eesmärke omavahel kokku sobitama. Esmajärjekorras on see meede suunatud kalavarude kaitsele nende jätkuva kasutamise huvides( ) ja keskkonnakaitsele, mida vastavalt EÜ artiklile 6 tuleb arvestada ka kalanduspoliitikas. See eesmärk oleks kõige paremini saavutatav täieliku püügikeeluga.

69. Teisalt on EÜ artikli 33 lõike 1 punkti b kohaselt ühise põllumajanduspoliitika eesmärk kindlustada põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa rahuldav elatustase. Arvestamaks kalavarude ja keskkonnakaitse kõrval ka kalapüügist suuresti sõltuva elanikkonna huve, on komisjon valinud vähem piirava meetme, mis ei ole merluusivarude kaitseks küll nii tõhus nagu täielik püügikeeld, kuid arvestab ka huvi püüda muid kalaliike. Ta on kaalunud täieliku püügikeelu raskeid sotsiaalseid ja majanduslikke tagajärgi ning vajadust kaitsta merluusivaru. Seejuures on ta arvestanud mittetööstusliku kalapüügi erilist olukorda ja on mõlemad huvid omavahel tasakaalustanud. Hispaania valitsus ei ole tõendanud, et erandsäte oleks keskkonnakaitse eesmärki märgatavalt kahjustanud. Pealegi tähendaks määruse täielik tühistamine vastavalt Hispaania nõuetele merluusivaru kaitse täielikku lõppu.

70. Diskrimineerimiskeelu rikkumist käsitlev väide tuleb seega tervikuna tagasi lükata.

C – Põhjenduste puudulikkust käsitlev väide

1. Hispaania Kuningriik

71. Hispaania Kuningriik heidab komisjonile ette, et vaidlustatud määrus ei sisalda mingeid põhjendusi, miks tehakse vahet üle 12 meetri ja alla 12 meetri pikkuste laevade vahel. Määruse põhjendustes ei sisaldu viidet erandsättele ega selle kehtestamise põhjust. Võimatu on aru saada kaalutlustest, millele komisjon tugineb.

2. Komisjon

72. Komisjon rõhutab selles osas, et määrust ja selle põhjendusi tuleb vaadelda koos. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et komisjon on kohustatud oma otsuseid põhjendama ja esile tooma faktilised asjaolud, millest sõltub meetme õiguspärasus. Põhjendamiskohustus on siiski erinev sõltuvalt õigusakti iseloomust. Kui tegu on määrusega, võib põhjendus piirduda määruse andmist tinginud üldise olukorra kirjeldamisega. Ei saa nõuda, et komisjon kirjeldaks üksikasjaliselt kõiki rohkearvulisi ja keerukaid faktilisi asjaolusid.( ) Seetõttu leiab komisjon, et vaidlustatud määruse põhjendused vastavad nõuetele. Lisaks märgib ta, et määruse nr 1162/2001 andmisele eelnenud nõupidamistel osalesid ka Hispaania ametiasutuste ja kalandussektori esindajad.

3. Hinnang

73. EÜ artikli 253 kohaselt tuleb komisjoni vastuvõetavates määrustes märkida põhjendused. Põhjendused peavad sisaldama olulisi õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis tingisid otsuse vastuvõtmise, kuid kõigi asjakohaste faktiliste ja õiguslike asjaolude esitamine ei ole siiski nõutav.( ) Küsimust, kas õigusakti põhjendused vastavad nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastusest lähtudes, vaid arvestades selle tausta ning selle valdkonna õigusnorme nende kogumis.( )

74. Alates otsusest Beusi kohtuasjas( ) on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt põhjendamiskohustuse ulatus sõltuv asjaomase õigusakti iseloomust. Nõuded üldiselt kohaldatavale õigusaktile, mis reguleerib paljusid juhtusid, on väiksemad kui üksikjuhtumit puudutava otsuse puhul. Euroopa Kohus on kohtuasjas C­284/94 leidnud, et normatiivse sisuga õigusaktide puhul piisab, kui on osutatud üldisele olukorrale, mis tingis akti vastuvõtmise, ja eesmärkidele, mille saavutamiseks see on mõeldud.( )

75. Vaidlustatud määrus sisaldab põhjendusi, miks on kiiresti vaja võtta meetmeid ja millised meetmed on antud juhul vajalikud. Lisaks on kolmandas põhjenduses mainitud pakilist vajadust koostada merluusivarude kaugeleulatuv taastamiskava.

76. Vaidlustatud määruses endas ei sisaldu ühtki põhjendust artikli 2 lõikes 2 sätestatud erandi kohta. Ka komisjoni 12. juuni 2001. aasta teadaandes ei ole esitatud teavet selle erandi kehtestamise kohta.( )

77. Antud juhul tuleb siiski küsida, kas sellist erandit üldse tuleb põhjendada. Kuna vaidlustatud määrus piirab kalapüüki osutatud piirkondades, siis on komisjon kirjeldanud olukorda tervikuna ja määratlenud eesmärgid, mille saavutamiseks vaidlustatud määrus on antud. Sellega on ta täitnud oma põhjendamiskohustuse.

78. Komisjon ei olnud kohustatud näitama, miks piirangud teatud laevadele ei laiene. Komisjonil on kohustus põhjendada puudutatud isikuid koormavaid meetmeid, kuna need piiravad õigussubjektide õigusi. Vaidlustatud määruse artikli 2 lõikes 2 sätestatud erand ei näe aga ette püügiõigusele mingeid piiranguid, vaid vastupidi, piirangute kõrvaldamise teatud laevade suhtes. Vastav põhjendus oleks nõutav vaid siis, kui eeliste andmine tähendaks teiste sarnases olukorras olevate isikute asetamist ebasoodsamasse olukorda. Nagu eespool näidatud, ei diskrimineeri erand Hispaania mittetööstuslikku kalapüüki.

79. Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutavad põhjendused tooma piisavalt selgelt ja ühemõtteliselt esile õigusakti andnud ametiasutuse kaalutlused, nii et huvitatud isikud saavad teada võetud meetmete põhjustest ning kohus saab kontrollida akti seaduslikkust. Kui vaidlustatud õigusaktist ilmneb ametiasutuse taotletav peamine eesmärk, siis on tarbetu nõuda iga üksiku sätte spetsiaalset põhistamist.( ) Vaidlustatud määrus vastab neile nõuetele ja seega tuleb tagasi lükata ka Hispaania Kuningriigi kolmas väide.

V – Kohtukulud

80. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Komisjon on esitanud nõude mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt. Kuna Hispaania Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

VI – Ettepanek

81. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:

1) jätta hagi rahuldamata;

2) mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.