ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Inimtervishoius kasutatavad retseptiravimid, millel puudub liikmesriigi pädeva asutuse antud või määruse nr 726/2004, milles sätestatakse ühenduse kord inim‑ ja veterinaarravimite lubade andmise ja järelevalve kohta ning millega asutatakse Euroopa ravimiamet, kohane müügiluba, kuuluvad direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, muudetud direktiiviga 2004/27, kohaldamisalasse tulenevalt selle direktiivi artikli 2 lõikest 1, kui nad on toodetud tööstuslikult või valmistatud tööstuslikku protsessi sisaldava meetodiga. Need ravimid võivad kuuluda selle direktiivi, mida on muudetud, artikli 3 punktis 1 sätestatud erandi alla ainult siis, kui need on valmistatud arstiretsepti alusel, mis oli koostatud enne ravimite valmistamist konkreetselt ühele patsiendile, kelle isik oli eelnevalt tuvastatud. Nimetatud ravimid võivad kuuluda direktiivi 2001/83, muudetud direktiiviga 2004/27, artikli 3 punktis 2 sätestatud erandi alla ainult siis, kui apteek, mis ravimid valmistas, tarnib need otse enda teenindatavatele patsientidele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on nende sätete kohaldamise tingimused täidetud.

Pidades silmas inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate liidu õigusnormide eesmärki kaitsta rahvatervist, ei saa mõisteid „tööstuslikult toodetud” ja „tööstuslikke protsesse hõlmavaid meetodeid kasutades valmistatud” tõlgendada kitsalt. Need mõisted peavad seega hõlmama vähemalt igasugust tootmist või valmistamist, mis sisaldab tööstuslikku protsessi. Niisugust protsessi iseloomustab üldiselt jada toiminguid, mis võivad muu hulgas olla mehhaanilised või keemilised, ja mille eesmärk on saada märkimisväärses koguses standardtoodet. Neil asjaoludel tuleb märkida, et suurtes kogustes ravimite standarditud tootmine selle varumise ja hulgimüügi eesmärgil, nagu ka ekstemporaalsete ravimite partiidena suuremahuline või seeriatootmine on iseloomulik tööstuslikule tootmisele või tööstuslikku protsessi sisaldava meetodiga valmistamisele.

(vt punktid 50, 51, 71 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 8 lõike 3 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik säte, mille kohaselt krediidiasutusel on piiramatult ja tingimusteta lubatud pangasaladusele tuginedes keelduda andmast direktiivi artikli 8 lõike 1 punkti c alusel nõutavat teavet arvelduskonto omaniku nime ja aadressi kohta.

Niisugune piiramatu ja tingimusteta võimalus tugineda pangasaladusele võib nimelt takistada seda, et direktiivis 2004/48 ette nähtud menetlused ja pädevate siseriiklike ametiasutuste võetud meetmed – eelkõige kui viimased soovivad direktiivi artikli 8 lõike 1 alusel määrata kohustuse esitada vajalik teave – saaksid nõuetekohaselt arvesse võtta iga intellektuaalomandi õiguse iseärasusi ja vajaduse korral rikkumise tahtlikku või tahtmatut iseloomu. Sellest järeldub, et niisugune võimalus võib seoses direktiivi 2004/48 artikliga 8 selgelt kahjustada omandipõhiõiguse tõhusat teostamist, eelistades krediidiasutustele pangasaladuse hoidmise kohustuse kehtestamisega direktiivi 2004/48 artikli 8 lõikes 1 nimetatud isikute õigust kaitsta oma isikuandmeid. Niisugune siseriiklik säte eraldi võetuna võib kaasa tuua põhiõiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ja lõpuks ka intellektuaalomandi omanikele kuuluva põhiõiguse selge rikkumise, mistõttu ei vasta see nõudele tagada õige tasakaal erinevate põhiõiguste vahel, mis direktiivi 2004/48 artiklis 8 on kaalule asetatud.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski kontrollima, kas siseriiklikus õiguses esineb muid viise või õiguskaitsevahendeid, mis võimaldaksid pädevatel kohtutel määrata kohustuse esitada direktiivi 2004/48 artikli 8 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvate isikute kohta vajalik teave vastavalt iga juhtumi eripärale, nagu on märgitud direktiivi põhjenduses 17.

(vt punktid 39–43 ja resolutsioon)
Direktiivi 2000/60, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkte i–iii tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad keelduma – juhul kui ei ole kehtestatud erandit – kiitmast heaks konkreetset projekti, kui see võib halvendada pinnaveekogu seisundit või ohustada pinnavee hea seisundi või pinnavee hea ökoloogilise potentsiaali ja hea keemilise seisundi saavutamist direktiivis ette nähtud ajal.

Esiteks on direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkt i oma sõnastuselt imperatiivne. Seal toodud viites vajalike meetmete rakendamisele liikmesriikide poolt, et ära hoida kõigi pinnaveekogude seisundi halvenemine, sisaldub nimelt liikmesriikide kohustus sel moel toimida. Konkreetse projekti heakskiitmist tuleb pidada selliseks rakendamiseks.

Teiseks näeb säte ette kaks eraldiseisvat, kuid sellegipoolest olemuslikult seotud eesmärki. Esiteks peavad liikmesriigid direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkti a alapunkti i kohaselt rakendama vajalikke meetmeid, et ära hoida kõigi pinnaveekogude seisundi halvenemine (halvenemise ärahoidmise kohustus). Teiseks kaitsevad, parandavad ja taastavad liikmesriigid vastavalt artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktidele ii ja iii kõiki pinnaveekogusid eesmärgiga saavutada nende hea seisund hiljemalt 2015. aasta lõpuks (parandamiskohustus). Nende kohustustega soovitakse saavutada liidu seadusandja poolt kvaliteedi osas seatud eesmärgid, see tähendab pinnaveekogude hea seisundi, hea ökoloogilise potentsiaali ja hea keemilise seisundi säilitamine ja taastamine.

Tagamaks, et liikmesriigid saavutaksid need keskkonnaalased eesmärgid, sisaldab direktiiv 2000/60 lisaks terve rea sätteid, eelkõige direktiivi artiklid 3, 5, 8, 11 ja 13 ning V lisa, millega kehtestatakse kompleksne ja mitut täpselt reguleeritud etappi hõlmav menetlus, et liikmesriikidel oleks võimalik võtta vajalikke meetmeid, lähtudes oma territooriumil paiknevate veekogude tunnustest ja neile iseloomulikest joontest. Need aspektid kinnitavad tõlgendust, mille kohaselt direktiivi 2000/60 artikli 4 lõike 1 punkt a ei piirdu üksnes majandamise planeerimisega seonduvate eesmärkide programmilise sõnastamisega, vaid sellel on direktiiviga ette nähtud menetluse igas etapis siduv mõju, niipea kui asjaomase veekogu ökoloogiline seisund on kindlaks tehtud.

Kolmandaks kehtib sama ka direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikes 7 sätestatud erandite suhtes. Eelkõige direktiivi 2000/60 artikli 4 lõikes 7 sätestatud erandite kategooriate struktuur võimaldab järeldada, et direktiivi artikkel 4 ei sisalda mitte üksnes põhimõttelisi kohustusi, vaid puudutab ka konkreetseid projekte.

Liidu seadusandja on veekogude seisundi halvenemise ärahoidmise kohustusele andnud iseseisva staatuse, mitte aga piirdunud veekogude seisundi parandamise kohustust toetava instrumendiga. See kohustus on direktiivi 2000/60 rakendamise igas etapis siduv ja kehtib kõikidele sellise veekogu tüüpidele ja seisunditele, mille kohta on koostatud või mille kohta oleks tulnud koostada majandamiskava.

(vt punktid 31, 32, 39, 41–44, 47, 49–51 ja resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ, kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, muudetud direktiiviga 91/680/EMÜ, artikli 13 B osa punkti a tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses maksust vabastatud kindlustustehing on niisuguse teenuse osutamine, mis seisneb kasutatud sõidukite edasimüüjast sõltumatu ettevõtja poolt kindlaksmääratud summa eest garantii andmises mehaanilise rikke puhul, mis võib esineda kasutatud sõiduki teatavatel osadel.

Nimelt sõltumata küsimusest, kas kasutatud sõiduki ostja ja kasutatud sõidukite edasimüüjast sõltumatu ettevõtja vahel on lepinguline suhe, kas sõiduki edasimüüjal on üksnes vahendaja roll, kas edasimüüja sõlmib lepingu enda nimel, aga ostja arvel, või kas sõiduki edasimüüja annab ostjale üle sõltumatu ettevõtjaga enda nimel ja enda arvel sõlmitud lepingust tulenevad õigused, on mõiste „kindlustustehing” kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti a tähenduses piisavalt lai, et hõlmata kõiki eespool viidatud olukordi.

Lisaks ei saa tehingu kvalifitseerimine „kindlustustehinguks” kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti a tähenduses sõltuda viisist, kuidas kindlustusandja hindab riski olulisust, mida ta kohustub katma, ja arvutab välja kindlustusmakse täpse summa. Kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti a tähenduses „kindlustustehingu” olemus seisneb selles, et kindlustatu kaitseb end kindlustustasu maksmisega, mille makse on kindel, aga piiratud summas, sellise tulevase rahalise kahju riski eest, mille tekkimine ei ole küll kindel, kuid mille puhul kahju võib olla suur.

Lõpuks tuleb sellise teenuse osutamist ja kasutatud sõiduki müüki põhimõtteliselt vaadelda eraldiseisvate sõltumatute teenustena, mida tuleb käibemaksu seisukohast käsitada eraldi. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas kasutatud sõiduki müük ja sõiduki edasimüüjast sõltumatu ettevõtja poolt antud garantii mehaanilise rikke puhul, mis võib esineda kasutatud sõiduki teatavatel osadel, on omavahel niivõrd seotud, et neid tuleb pidada üheks tehinguks või vastupidi, teineteisest sõltumatuteks tehinguteks.

(vt punktid 38, 41, 42, 58 ja resolutsioon)
Mis puudutab määruse nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 2 punktis a ette nähtud mõistet „isikuandmed”, siis asjaolu, et see teave on esitatud kutsealases tegevuses, ei tähenda, et seda ei saaks kvalifitseerida isikuandmete kogumiks. Mis puudutab seejuures liidu ameti juhise eelnõule välisekspertide poolt esitatud märkusi, siis ekspertide nimede avalikustamine, mis võimaldaks seostada konkreetse väliseksperdi vastava märkusega, puudutab üheselt identifitseeritud füüsilist isikut ja kujutab endast järelikult isikuandmete kogumit määruse nr 45/2001 artikli 2 punkti a tähenduses. Samuti ei näita asjaolu, et nii asjaomaste ekspertide nimed kui ka juhise eelnõu kohta esitatud märkused on avalikustatud Euroopa Toiduohutusameti veebisaidil, et vaidlusalune teave oleks minetanud sellise kvalifikatsiooni.

Lisaks ei lange omavahel kokku mõisted „isikuandmed” artikli 2 punkti a tähenduses ja „eraelu puudutavad andmed”. Järelikult ei saa olla tulemuslik väide, mille kohaselt ei kuulu vaidlusalune teave asjaomaste ekspertide eraellu. Ka ei moodusta puudutatud isiku vastuseis vaidlusaluse teabe avalikustamisele osa mõistest „isikuandmed”. Järelikult ei sõltu isikut puudutava teabe kvalifitseerimine isikuandmeteks sellise vastuseisu olemasolust.

(vt punktid 27–33)
Sellest tuleneb, et niisugune menetluskord ei ole kooskõlas tõhususe põhimõttega, sest see muudab lepingulisest mittevastavusest tulenevas garantiid puudutavas kohtuasjas, mille üks pool on tarbija, ülemäära raskeks kaitse kohaldamise, mida tarbijatele peaks andma direktiiv 1999/44.

Nimelt kui menetluskord keelaks müügilepingust tulenevat garantiinõuet menetleval esimese ja teise astme kohtul faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel, mis neile on esitatud või mida võidakse neile esitada vastuseks lihtsale selgituste küsimisele, lepingulise suhte kvalifitseerimise tarbijale müügina, kui asjassepuutuv isik ise ei ole sõnaselgelt sellele staatusele tuginenud, tähendaks see, et tarbijale pannakse kohustus anda ise täielik õiguslik kvalifikatsioon oma olukorrale, riskides vastasel korral nende õiguste kaotamisega, mida liidu seadusandja soovis talle direktiiviga 1999/44 anda.

Direktiivi 1999/44, tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta, tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes lahendab vaidlust seoses lepinguga, mis võib kuuluda selle direktiivi kohaldamisalasse, on kohustatud juhul, kui talle on esitatud vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud või kui talle võidakse need esitada vastuseks lihtsale selgituste küsimisele, kontrollima, kas ostjat saab kvalifitseerida tarbijaks selle direktiivi tähenduses, isegi kui asjassepuutuv isik ei ole ise sellele staatusele tuginenud.

Direktiivi 1999/44, tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta, artikli 5 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et seda sätet tuleb pidada võrdväärseks siseriiklike normidega, mis on siseriiklikus õiguskorras avaliku korra normide tasemel ja et siseriiklik kohus on kohustatud omal algatusel kohaldama kõiki neid siseriikliku õiguse sätteid, millega see säte on siseriiklikku õigusesse üle võetud.

Nimelt tõendamiskoormise jaotus, mis on sätestatud selles normis, on vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 7 siduv nii lepingu pooltele, kes ei saa sellest lepinguga erandit teha, kui ka liikmesriikidele, kes on kohustatud selle järgimist kontrollima. Sellest tuleneb, et seda tõendamiskoormise reeglit tuleb kohaldada ka siis, kui tarbija, kes sellest kasu saaks, ei ole sellele sõnaselgelt tuginenud.

Lisaks tuleb direktiivi 1999/44 artikli 5 lõiget 3 tõlgendada nii, et normi, mille kohaselt eeldatakse, et lepingule mittevastavus esines kauba üleandmise ajal

— tuleb kohaldada, kui tarbija tõendab, et müüdud kaup ei vasta lepingule ja kui lepingule mittevastavus ilmnes, st tuli füüsiliselt nähtavale kuue kuu jooksul alates kauba üleandmisest. Tarbija ei ole kohustatud tõendama mittevastavuse põhjust ega seda, et mittevastavuse põhjuse eest vastutab müüja;

— saab kohaldamata jätta ainult juhul, kui müüja tõendab õiguslikult piisavalt, et lepingule mittevastavuse põhjustas või tekitas asjaolu, mis leidis aset pärast kauba üleandmist.

(vt punktid 55, 57 ja 75 ning resolutsiooni punktid 2 ja 4)
Kohtualluvust võivad reguleerida määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades sätted, isegi kui kohtuasja poolteks on likvideerijad kahes maksejõuetusmenetluses, millest üks on põhi- ja teine teisene menetlus ning mis kumbki kuuluvad määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta kohaldamisalasse. Selles osas on juba esiteks otsustatud, et määruseid nr 44/2001 ja nr 1346/2000 tuleb tõlgendada viisil, mis välistab nende õigusaktidega kehtestatud õigusnormide mis tahes kattumise ja õiguslüngad, ning teiseks, et määruse nr 1346/2000 kohaldamisala ei tohi tõlgendada laialt ning et üksnes otseselt maksejõuetusmenetlusest tulenevad ja sellega tihedalt seotud hagid kuuluvad määruse nr 1346/2000 kohaldamisalasse. Lisaks on kohus lugenud hagi valdkonna kindlakstegemisel määravaks kriteeriumiks mitte menetlusliku konteksti, mille raames hagi esitatakse, vaid hagi õigusliku aluse. Selle lähenemise kohaselt tuleb kontrollida, kas õigus või kohustus, mis on hagi aluseks, tuleneb tsiviil- ja äriõiguse üldnormidest või maksejõuetusmenetlustele omastest erinormidest. Mis puudutab likvideeritava äriühingu varade müügist saadu jaotamist põhimenetluse ja teisese maksejõuetusmenetluse vahel, siis kuna müügist saadu jaotamine peab toimuma sisuliselt määruse nr 1346/2000 sätete kohaselt, kuulub see määrus kohaldamisele.

(vt punktid 25–28 ja 30)
Direktiivi 2006/126 juhilubade kohta artikli 12 tähenduses alalise elukoha tingimusele vastamine on oluline element selle direktiiviga kehtestatud süsteemis, mille alustala on juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõte. Üksnes juhiloa väljastanud liikmesriik on pädev alalise elukoha tingimusele vastavust kontrollima. See reegel kehtib ka liikmesriigi puhul, kus loaomanik on taotlenud juhiloa uuendamist.

Direktiivi 2006/126 juhilubade kohta artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ainus viis, kuidas selles liikmesriigis juhiloa väljastamist või uuendamist taotlev isik saab tõendada, et ta vastab nimetatud liikmesriigi territooriumil alalise elukoha tingimusele selle artikli 12 tähenduses, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis e ja lõike 3 punktis b, on näidata deklareeritud elukoha olemasolu asjaomase liikmesriigi territooriumil.

Nimelt, kuigi vastab tõele, et liikmesriikide pädevuse alla kuulub kord, mille kohaselt tuleb juhiloa väljaandmise ja uuendamise eest vastutavale ametiasutusele tõendada alalise elukoha tingimuse täidetust, ja direktiiv 2006/126 määrab kindlaks ainult liikmesriigis juhilubade väljastamise miinimumnõuded, nagu ilmneb selle direktiivi põhjendusest 8, ei tohi see kord minna kaugemale sellest, mis on vajalik selleks, et liikmesriigi väljastavad ja uuendavad pädevad ametiasutused saaksid tagada, et asjaomane isik vastab alalise elukoha tingimusele, arvestades direktiivi 2006/126 artiklis 12 sätestatud kriteeriume. Selles osas läheb absoluutne kohustus omada deklareeritud asukohta liikmesriigi territooriumil, ja seega keeldumine võtta kasutusele juhiloa taotleja pakutud muud tõendamisviisid, tuvastamaks tema vastamist nimetatud kriteeriumidele, kaugemale sellest, mis on vajalik. Samuti on niisuguses õigusnormis eelistatud üht asjaolu, mis ei kajasta kõiki direktiivi 2006/126 artiklis 12 loetletud kriteeriume, kuna see välistab kõik muud nimetatud artiklis viidatud olukordi iseloomustavad asjaolud.

(vt punktid 43, 44, 46, 50 ja 51 ning resolutsioon)
Välja arvatud sellistel erijuhtudel nagu eelkõige need, mis on ette nähtud liidu kohtute kodukordades, ei või liidu kohus tugineda kohtuotsuses omal algatusel tõstatatud õigusväitele, isegi kui see on avalikul huvil põhinev väide, ilma et ta oleks eelnevalt palunud pooltel esitada selle väite kohta oma seisukohad. Sellise erijuhuga, mil ei ole vaja paluda pooltel esitada väite kohta oma seisukohad, on tegemist siis, kui esiteks on komisjonil olnud piisavalt võimalusi esitada sisuliselt samu fakti- ja õigusküsimusi käsitlevate varasemate kohtuasjade puhul võistleva menetluse raames väiteid ja argumente määruse nr 1083/2006 (millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta) artikli 100 lõikes 5 kehtestatud tähtaja ulatuse kohta ja kui teiseks tuleb sellele sättele kõnealustes kohtuasjades antud tõlgendust pidada väljakujunenuks, sest Euroopa Kohus on seda nimetatud kohtuasjadest hilisemates kohtuasjades kinnitanud.

(vt punktid 57–61)
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 39 lõiget 2 ja artikli 49 lõike 1 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, et liikmesriigi õigusnormid välistavad Euroopa Parlamendi valimistel hääletamisõigust omavate isikute hulgast täielikult need isikud, kes on raske kuriteo eest enne 1. märtsi 1994 jõustunud kohtuotsusega kriminaalkorras süüdi mõistetud.

Selge on see, et hääletamisõigusest ilmajätmine kujutab endast harta artikli 39 lõikes 2 tagatud õiguse teostamise piirangut. Harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tohib selliste õiguste ja vabaduste teostamist, nagu on tunnustatud harta artikli 39 lõikes 2, piirata siiski vaid siis, kui piirangud on seatud seadusega, arvestatud on nimetatud õiguste ja vabaduste olemust, järgitud on proportsionaalsuse põhimõtet ja piirangud on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldise huvi eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi. Kuna hääletamisõigusest ilmajätmine tuleneb antud juhul riigi õigusnormide sätete kohaldamisest koos teiste riigi õigusnormide sätetega, tuleb asuda seisukohale, et see on seadusega ette nähtud. Lisaks arvestab see piirang hääletamisõiguse olemust, mida on harta artikli 39 lõikes 2 silmas peetud. Nimelt ei muuda nimetatud piirang seda õigust kui sellist küsitavaks, kuna selle tulemuseks on välistada teatavad isikud Euroopa Parlamendi valimistel hääletamisõigust omavate isikute hulgast konkreetsetel tingimustel ja nende tegude tõttu, kui nimetatud tingimused on täidetud. Viimaks on selline piirang proportsionaalne, kuna selle puhul on arvesse võetud toimepandud süüteo laadi ja raskusastet ning karistuse kestust, ning kuna riigi õigusnormid annavad sellistele isikutele, kelle suhtes kohaldatakse hääletamisõigusest ilmajätmist, võimaluse taotleda ja saavutada, et viimati nimetatud karistus kustutatakse.

Leebema karistusseaduse tagasiulatuva jõu kohta, mis on väljendatud harta artikli 49 lõike 1 viimases lauses, tuleb märkida, et selles sättes on öeldud, et kui pärast kuriteo toimepanemist nähakse seadusega ette kergem karistus, kohaldatakse seda karistust. Selle normiga ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu antud juhul, kuna see seadus piirdub ainult sellise hääletamisõiguse äravõtmise allesjätmisega, mis tuleneb kriminaalkorras süüdimõistmisest ainult sellise jõustunud kohtuotsusega süüdimõistmise korral, mis on kuulutatud viimase astme kohtu poolt vana karistusseadustiku kehtivuse ajal.

(vt punktid 45–49, 51, 53, 56, 58 ja resolutsioon)
Direktiivi 2003/96, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 4 lõiget 2 ja artikli 21 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette tuumareaktorite soojusvõimsuse maksustamine, kuna see maks ei kuulu nimetatud direktiivi kohaldamisalasse.

Esiteks kuna tuumareaktori soojusvõimsus ei esine energiatoodete ammendavas loetelus, mis on antud direktiivi 2003/96 artikli 2 lõikes 1, siis ei saa seda pidada energiatooteks selle direktiivi tähenduses.

Teiseks, tuumareaktorite soojusvõimsus ei ole hõlmatud mõistega „elektrienergia” direktiivi 2003/96 tähenduses, kuna maksustatava teokoosseisu ehk tuumareaktori tootmisvõimsuse ja teiselt poolt selle tuumareaktori poolt tegelikult toodetud elektrienergia vahel ei ole mingit seost, kuna see maks tähendab seda, et iga kuu tuleb tasuda kindla määraga maksusumma, mis on arvutatud vastavalt teoreetilisele väärtusele, see tähendab vastavalt maksimaalse soojusvõimsuse megavattide arvule, mis on konkreetse tuumareaktori puhul kindlaks määratud siseriikliku asutuse väljastatud loaga seda tuumareaktorit omada ja käitada, ning et lisaks iseloomustab seda asjaolu, et loa omanik vastutab tuumareaktori maksu tasumise eest isegi siis, kui ta seda reaktorit ei käita.

Kolmandaks ei saa sellist maksu pidada maksuks, mis arvestatakse otse või kaudselt energiatoodete ja elektrienergia koguse alusel „tarbimisse lubamise ajal“ direktiivi 2003/96 artikli 4 lõike 2 tähenduses. Samamoodi ei saa asuda seisukohale, et maksustava teokooseisu ja konkreetse tuumareaktori toodetud elektrienergia tarbimise vahel on otsene ja lahutamatu seos.

(vt punktid 26, 27, 31–35, 37 ja resolutsiooni punkt 1)