ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/29

12. novembril 2015 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Portugali Vabariik

(Kohtuasi C-583/15)

(2016/C 038/42)

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Guerra e Andrade ja J. Hottiaux)

Kostja: Portugali Vabariik

Hageja nõuded

— Tunnistada, et Portugali Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse millega kehtestatakse ühiseeskirjad autoveo-ettevõtja tegevusalal tegutsemise tingimuste kohta ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 96/26/EÜ (1) artikli16 lõigetest 1 ja 5, kuna ta ei pidanud riiklikku elektroonilist registrit autoveo-ettevõtjate kohta, mis oleks omavahel ühendatud teiste liikmesriikide riiklike elektrooniliste registritega.

— Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Määruse nr 1071/2009 artikli 16 lõike 1 kohaselt peab iga liikmesriik riiklikku elektroonilist registrit autoveo-ettevõtjate kohta, kellele tema määratud pädev asutus on andnud loa tegutseda autoveo-ettevõtja tegevusalal.

Viidatud lõikes 1 on sätestatud samuti, et registri andmeid ja eelkõige artikli 16 lõikes 2 toodud põhiandmeid töödeldakse selleks määratud ametiasutuse kontrolli all. Neile andmetele on juurdepääs kõikidel vastava liikmesriigi pädevatel asutustel.

Siiski ilmneb Portugali Vabariigi vastusest täiendavale põhjendatud arvamusele, et Portugali ametivõimud ei ole saavutanud kokkulepet kolme riikliku asutuse vahel, kes süsteemis osalevad ja kelleks on Autoridade Nacional de Segurança Rodoviária (riiklik maanteeohutuse amet), Autoridade para as Condições do Trabalho (töötingimuste amet) ja Direção-Geral da Administração da Justiça (õigusemõistmise peadirektoraat).

Selles olukorras puudub nii riiklik register, kui ka jätkuvalt eksisteerivad kolme riikliku asutuse eriregistrid; ning kõnealused andmed ei ole kättesaadavad Portugali riigi pädevatele ametiasutustele.

Seetõttu on Portugali riik rikkunud määruse nr 1071/2009 artikli 16 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

Kooskõlas määruse nr 1071/2009 artikli 16 lõikega 1 võtavad liikmesriigid kõik vajalikud meetmed, et riiklikud elektroonilised registrid oleksid omavahel ühendatud ja kättesaadavad kogu liidus.

Võttes arvesse, et neil puudub isegi riiklik register, ei ole kahtlust, et Portugali ametiasutused ei võtnud kõiki vajalikke meetmeid ühendada oma riiklik register (mida neil ei ole) teiste riiklike registritega.

Niisiis on Portugali Vabariik rikkunud määruse nr 1071/2009 artikli 16 lõikest 5 tulenevaid kohustusi.

(1) ELT L 300, lk 51.
2.

Teine väide – Liidu õiguse rikkumine Euroopa Liidu Üldkohtu poolt Rumeenia on seisukohal, et Euroopa Liidu Üldkohus määratles vääralt nende kohustuste laadi, mis omistati Rumeeniale 19. septembri 2014. aasta kirjaga BUDG/B3/MV D (2014) 3079038, rikkudes sel moel õigusnormi, kusjuures see rikkumine mõjutas selle kohtu analüüsi seoses i) hinnanguga komisjoni pädevusele ja ii) vaidlustatud kirja laadiga. Rumeenia väidab teise võimalusena, et Euroopa Liidu kohus rikkus Euroopa Liidu õigust ja kaldus kõrvale Euroopa Kohtu praktikast, sest ta sedastas, et liikmesriikide ülesanne on hinnata, kas on tegemist traditsiooniliste omavahendite kaotusega, ning et esineb selliste vahendite käsutusse andmise kohustus. Lisaks sellele vaidlustab Rumeenia tingimusliku makse mehhanismi kohaldatavuse käesolevas kohtuasjas ja seega ka sellega seonduvad Üldkohtu kaalutlused.
—

mõista kostjalt apellandi kasuks välja hüvitis tulu eest, mis on saadud Patrick Jacquemyni pildi ebaseadusliku kasutamise eest, milleks on 13 790 000 eurot Hispaanias, mis on Patrik Jacquemyni elukoht.
(2)

arvestades selgitusi harta kohta (ELT 2007, C 303/02), mille kohaselt piirangud, mida võib artiklis 6 ette nähtud õigustele seadusega kehtestada, ei või olla laiemad, kui on EIÕK artikli 5 lõike 1 punkti f sõnastuse enda kohaselt lubatavad piirangud, ning tõlgendust, mille Euroopa Inimõiguste Kohus on viimati nimetatud sättele andnud eelkõige oma 22. septembri 2015. aasta otsuses kohtuasjas Nabil jt vs. Ungari ja mille kohaselt varjupaigataotleja kinnipidamine on viidatud EIÕK sättega vastuolus, kui kinnipidamine ei toimu väljasaatmise eesmärgil?
2.

Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 21 esimese lõiguga on vastuolus selline siseriikliku õiguse säte, mille kohaselt juhtudel, kui ettevõtja teeb 0180-algusega teenusnumbri kättesaadavaks selleks, et temaga saaks seoses sõlmitud lepinguga telefoni teel ühendust võtta, peab tarbija maksma telekommunikatsiooniteenuste pakkuja poolt asjaomase telekommunikatsiooniteenuse kasutamise eest arvestatud tasu, ja seda isegi siis, kui see tasu on suurem kui kulu, mis oleks tarbijal tekkinud, kui ta oleks ettevõtjaga ühendust võtnud tavalisele (geograafilisele) laua- või mobiiltelefoninumbrile helistades? Kas eelnimetatud siseriikliku õiguse säte ei ole direktiivi 2011/83/EL artikli 21 esimese lõiguga vastuolus vähemasti siis, kui telekommunikatsiooniteenuste pakkuja ei loovuta ettevõtjale osa summast, mida ta nõuab tarbijalt 0180-algusega telefoninumbril ühenduse võtmise eest?
2.

Kas direktiivi nimetatud sätete ja eesmärgiga on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu seaduse 1/2013 viies üleminekusäte, mis võimaldab notaril peatada seaduse 1/2013 jõustumise ajal algatatud kohtuväline täitmine hüpoteegiga tagatud nõude suhtes ainult siis, kui tarbija tõendab, et ta on esitanud kohtusse hagi, et tuvastada mingi sellise hüpoteeklaenu lepingu tingimuse ebaõiglane laad, mis on kohtuvälise müügi aluseks või määrab ära täitmisele pööratava summa suuruse, ning seda lisaks tingimusel, et tarbija on vastava eraldiseisva kohtumenetluse algatamist taotlenud seaduse 1/2013 avaldamisest kulgema hakkava ühekuulise tähtaja vältel (arvestades sellega, et tarbijat tähtajast isiklikult ei teavitata), aga enne seda, kui notar kinnisasja enampakkumisel müüb?
3.

Kas liidu õigusega – eelkõige ELTL artikliga 56, direktiivi 2002/21/EÜ, nn raamdirektiivi artikliga 9, direktiivi 2002/20/EÜ, nn lubade direktiivi artiklitega 3, 5 ja 7 ning direktiivi 2002/77/EÜ (4), nn konkurentsidirektiivi artiklitega 2 ja 4 ning diskrimineerimiskeelu, läbipaistvuse, konkurentsivabaduse, proportsionaalsuse, tõhususe ja teabe pluralismi põhimõtetega — on vastuolus see, kui tühistatakse menetlus beauty contest, mis algatati selleks, et heastada digitaalsete televisioonisageduste jaotamise süsteemis ettevõtjate õigusvastane kõrvaldamine turult ja tagada ligipääs väiksematele ettevõtjatele, ning see asendatakse teise tasulise hankemenetlusega, milles on osalejatele ette nähtud nõuded ja kohustused, mida ei olnud varem ette nähtud turul juba tegutsevate ettevõtjate suhtes, muutes konkureerimise tasuliseks ja ebamajanduslikuks?
1.

Kas ELTL artiklit 107 tuleb tõlgendada nii, et äriühingu Complexului Energetic Oltenia SA osalemine sellise projektiettevõtte aktsiakapitalis nagu HIDRO TARNIȚA SA, mille eesmärk on Tarnița-Lăpuștești hüdroelektrijaama ehitamine ja käitamine, on riigiabi tuule- ja päikeseenergia tootjatele, arvestades, et projektis on sätestatud eesmärk tagada optimaalsed tingimused seda liiki energiat tootvate elektrijaamade võimsuse suurendamiseks, nimelt kas: (i) tegemist on riigi poolt või riigi ressurssidest rahastatava meetmega, (ii) meede on valikuline ja (iii) võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust?
ET Euroopa Liidu Teataja C 38/29

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Belgia) 9. novembril 2015 – Johannes Van der Weegen, Anna Pot versus Belgia riik

(Kohtuasi C-580/15)

(2016/C 038/41)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Johannes Van der Weegen, Anna Pot

Vastustaja: Belgia riik

Eelotsuse küsimus

Kas WIB 1992 artikli 21 punkt 5 (25. aprilli 2014. aasta seaduse, millega kehtestati erinevaid sätteid, artikli 170 redaktsioonis) on vastuolus ELTL artikliga 56 ja ELTL artikliga 63, samuti EMP lepingu artiklitega 36 ja 40, kuna vaidlusalune säte, kuigi ta kehtib vahet tegemata nii oma- kui välismaiste teenusepakkujate kohta, nõuab, et oleksid täidetud tingimused, mis vastavad KB/WIB 1992 artiklis 2 sätestatud tingimustele ja mis on de facto eriomased Belgia turule ning kujutavad endast seetõttu välismaiste teenusepakkujate jaoks tõsist takistust oma teenuste pakkumisel Belgias?
b)

siseriiklik kohus on otsustanud, et kõnealune siseriiklikest õigusnormidest tekkinud liidu õiguse rikkumine ei olnud piisavalt selge, et liikmesriigil tekiks kohustus maksta dividende jaotanud äriühingule kahjuhüvitist vastavalt põhimõtetele, mis on kehtestatud otsusega liidetud kohtuasjades C-46/93 ja C-48/93: Brasserie du Pêcheur SA vs. Saksamaa Liitvabaraiik ja The Queen vs. Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Limited jt (EKL 1996, lk I-1029); või et
1.

Kas 9. märtsi 2012. aasta kohtuotsusest Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung vs. Pfeifer & Langen KG, C-564/10, võib järeldada, et määruse nr 2988/95 (1) artikkel 3, mis kehtestab aegumisnormid ühenduse õiguses, on kohaldatav meetmetele, mis käsitlevad määruse (EÜ) nr 800/1999 (2) artikli 52 ja määruse (EÜ) nr 770/96 (3) artikli 5a kohaste intresside maksmist?
1.

Seoses tõlketeenuste osutamisega leidis Euroopa Liidu Kohus, et apellandil ei saa lubada olla pakkumust esitama kutsutud äriühingu allhankija, kuna „kuigi tema […] Poitiers’ ülikoolist [omandatud] diplom (rakendusliku õiguse, majanduse ja juhtimise magister, märkega eraõigus, jurist-lingvisti eriala), on küll tasemel „master 2”, ei tõenda see siiski täieliku juriidilise hariduse omandamist” ja et „see hinnang on kooskõlas prantsuse keele tõlkeosakonna väljakujunenud praktikaga, kuivõrd osakond leiab, et Poitiers’ ülikooli pakutav jurist-lingvisti eriala (master 2) ei ole juriidiline haridus, mis vastaks hanketeate punktis III.2.1 esitatud nõuetele”, kusjuures „[d]iplomi saamise viisil (omandatud kogemuste kinnitamine) ei ole hinnangu andmisele mingit mõju […]”.
1.

Üldkohus rikkus õigusnormi, tõlgendades ebaõigesti REACH-määrust seoses selle määruse artikli 3 punktis 15 sisalduva mõiste „vaheained” määratlusega: a) tõlgendades sünteesitud aine lõppkasutamist välistava kriteeriumina, kuigi see on vastuolus artikli 3 punkti 15 selge sõnastusega; b) tõlgendades „vaheainete määratlust viisil, mis on vastuolus REACH-määruse sätete eesmärgiga; ja c) andmata eraldi hinnangut vaheaineid käsitlevate ECHA juhiste 4. lisale ja tuginedes selle lisa mitteasjassepuutuvatele osadele.
3.

Lõpuks, TV2 väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse selles osas, mis käsitleb nõudeid ja millega jäetakse rahuldamata TV2 teise võimalusena esitatud nõude teine osa (punktid 165–174), on rikutud õigusnormi, kuna see põhineb selgelt Taani õiguse vääral tõlgendamisel ning on vastuolus riigiabi mõistega nagu see on sätestatud ELTL artikli 107 lõikes 1. TV2 esitab eelneva põhjendamiseks järgmised väited: — Üldkohus leiab ja omistab määravat tähtsust asjaolule, et TV2 sai osana piirkondlike programmide edastamise kohustuse täitmisest piirkondadelt neid programme, mille eest litsentsitasudest saadud tulu ülekandmine oli nende programmide edastamise tasu. Seda ei saa tuletada Üldkohtu menetluses oleva juhtumi asjaoludest ning see on ilmselgelt Taani õigusega vastuolus. Õiguslik kriteerium, mille võib tuletada vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 166, 167 ja 171, on seega sisuliselt täidetud. — Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 166, 167 ning punkti 173 esimeses lauses viitas Üldkohus osana riigiabi hindamisest hüpoteetilisele stsenaariumile. See stsenaarium on praktikas mõeldamatu ning riigiabi hindamisel asjassepuutumatu. Määravaks TV2 juhtumi puhul on tegelikult see, et TV2 ei saanud üle kantud litsentsitasudest saadud tulust mingit majanduslikku eelist. TV2 oli avaliku õiguse kohaselt kohustatud litsentsitasudest saadud tulu piirkondadele üle kandma ning üksnes täitis seda kohustust. Üldkohtu otsus on seega vastuolus riigiabi mõistega nagu see on sätestatud ELTL artikli 107 lõikes 1.
1.

Kas Euroopa õigust, eriti ELL artikli 4 lõiget 3, ELTL artiklit 325 ja direktiivi 2006/112 (1) nende koosmõjus, mis näevad liikmesriikidele ette karistuspoliitika samaväärsuse kohustuse, võib tõlgendada nii, et need keelavad liikmesriikidel kehtestada õigusnorme, mis näevad ette, et käibemaksu tasumatajätmise suhtes saab kriminaalkaristust kohaldada alles siis, kui on ületatud rahaline künnis, mis on kõrgem kui otsese tulumaksu tasumatajätmise korral ette nähtud künnis?
ET Euroopa Liidu Teataja C 48/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Wuppertal (Saksamaa) 16. oktoobril 2015 – Mircea Florian Freitag

(Kohtuasi C-541/15)

(2016/C 048/15)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Wuppertal

Põhikohtuasja pooled

Taotluse esitaja: Mircea Florian Freitag

Teised menetlusosalised: Angela Freitag, Vica Pavel, Stadt Wuppertal, Oberbürgermeister der Stadt Wuppertal

Eelotsuse küsimused

Kas ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi ametiasutused on kohustatud tunnustama selle riigi kodaniku nime muutmist, kui asjaomane isik on ühtlasi teise liikmesriigi kodanik ja on viimati nimetatud liikmesriigis nime muutmise teel – mis ei ole seotud perekonnaõigusliku staatuse muutmisega – (taas)omandanud oma esialgse sünnijärgselt saadud perekonnanime, kuigi nime omandamise ajal ei olnud kodaniku alaline elukoht teises liikmesriigis ja nime muutmiseks esitas ta ise avalduse?
ET Euroopa Liidu Teataja C 48/27

Euroopa Komisjoni 7. detsembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 24. septembri 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-674/11: TV2/Danmark A/S versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-656/15 P)

(2016/C 048/32)

Kohtumenetluse keel: taani

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Stromsky, T. Maxian Rusche ja L. Grønfeldt)

Teised menetlusosalised: TV2/Danmark A/S, Taani Kuningriik, Viasat Broadcasting UK Ltd

Apellandi nõuded

Tühistada Üldkohtu (kaheksas koda) 24. septembri 2015. aasta otsus kohtuasjas T-674/11: TV2/Danmark A/S vs. Euroopa Komisjon osas, millega tühistatakse komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus 201/839/EL meetme C 2/03 kohta, mida Taani on võtnud ettevõtja TV2/Danmark kasuks (1), osas, milles reklaamitulu aastatel 1995 ja 1996 kujutas endast selle otsuse kohaselt riigiabi.

Jätta esimeses kohtuastmes hageja kolmanda võimalusena esitatud nõue rahuldamata.

Mõista kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus on tõlgendanud vääralt mõistet „riigi ressursid” ELTL artikli 107 lõike 1 mõttes, seal hulgas mõistet „kontroll”, ega ole oma otsust piisavalt põhjendanud.

Apellandi poolt oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud peamised väited on järgmised:

— Üldkohus ei tunnistanud punktides 210 ja 211 TV2 Reklame ressursse riigi ressurssideks, kuna TV2 Reklame on riigile kuuluv äriühing; Üldkohus on liiga kitsalt tõlgendanud kohtupraktikat, mis käsitleb riigile kuuluvatelt äriühingutelt saadud riigi ressursse.

— Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna oma hinnangus riigi kontrollile TV2 Reklame ressursside üle tõlgendas mõistet „kontroll” liiga kitsalt. Samamoodi on Üldkohus punktis 215 teinud vea, kui tõlgendas liiga kitsalt mõistet „kontroll” oma hinnangus riigi kontrollile TV2 Fundi ressursside üle.

— Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna tõlgendas vääralt kohtuotsust PreussenElektra, C-379/98, ECLI:EU:C:2001:160. Sellisel tõlgendamisel on keskne roll Üldkohtu põhjendustes tühistada vaidlustatud otsus.

(1) ELT 2011 L 340, lk 1.
1.

Kas kaubamärgiomaniku ainuõigust mõjutab see, et ta ei ole viie aasta jooksul registreerimisest ühenduse kaubamärki tegelikult kasutusele võtnud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud?
1.

Kas nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (1) artikliga 4on vastuolus farmaatsialaboratooriumidel nende toodetud vaktsiinide suhtes oleva vastutuse valdkonnas niisugune tõendusviis, mille kohaselt võib asja sisuliselt arutav kohus oma sõltumatut kaalutlusõigust kasutades hinnata, et faktilised asjaolud, millele kaebaja tugineb, on tõsised, täpsed ja üksteist toetavad eeldused, mis võivad tõendada, et vaktsiinil esineb puudus, ja et sellel on põhjuslik seos haigusega, vaatamata tuvastusele, et meditsiiniuuringutes ei ole seost vaktsineerimise ja haiguse tekkimise vahel tõestatud?
2.

Kas direktiivi 2006/112 artiklit 314 tuleb mõista ja tõlgendada nii, et isegi kui käibemaksuarvetel oli märgitud, et kaubad on käibemaksuvabad (direktiivi 2006/112 artikli 226 punkt 11) ja/või müüja on kohaldanud kasuminormi maksustamise korda kaupade tarnimisel (direktiivi 2006/112 artikli 226 punkt 14), tekib käibemaksukohustuslasel õigus kohaldada kasuminormi käibemaksustamise korda üksnes siis, kui kaupade tarnija tegelikult kohaldab kasuminormi maksustamise korda ja on nõuetekohaselt täitnud oma kohustused seoses käibemaksu tasumisega (maksab kasuminormilt käibemaksu oma riigis)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 48/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Ühendkuningriik) 3. detsembril 2015 – Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements versus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Kohtuasi C-646/15)

(2016/C 048/28)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: Panayi Accumulation & Maintenance Settlements Nos 1–4 usaldusisikud

Vastustaja: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Eelotsuse küsimused

1. Kas see, kui liikmesriik kehtestab ja jätab jõusse sellise õigusnormi nagu 1992. aasta kapitalikasumi maksustamise seaduse (Taxation of Chargeable Gains Act 1992, edaspidi „kapitalikasumi maksustamise seadus”) § 80, mille kohaselt tekib realiseerimata kapitalikasumi maksukohustus usaldusfondis oleva vara väärtuse ulatuses, juhul kui usaldusfondi usaldusisikute elukoht ega harilik viibimiskoht ei ole teatud hetkel enam selles liikmesriigis, on kooskõlas asutamisvabaduse, kapitali vaba liikumise ja teenuste osutamise vabadusega?

2. Eeldusel, et selline maksustamine piirab asjassepuutuva vabaduse teostamist, kas sellist maksustamist õigustab maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus ja kas selline maksustamine on proportsionaalne, kui õigusaktid ei anna usaldusisikutele võimalust maksustamist edasi lükata, võimalust tasuda osamaksetena ega võta arvesse usaldusfondi vara väärtuse hilisemat vähenemist?

3. Kas see, kui liikmesriik maksustab realiseerimata kapitalikasumi usaldusfondis oleva vara väärtuse suuremisel, kui suurema osa usaldusfondi usaldusisikute elukoht ega harilik viibimiskoht ei ole enam selles liikmesriigis, on seotud mõne põhivabadusega?

4. Kas vabaduse piiramine, mis tekib selle investeeringust väljumise maksustamisega, on õigustatud, selleks et tagada maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus, olukorras, kus on võimalik, et realiseeritud kapitalikasum maksustatakse ikkagi kapitalikasumi maksuga, kuid üksnes juhul, kui tulevikus ilmnevad konkreetsed asjaolud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 48/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) 16. novembril 2015 – Staatssecretaris van Financiën, teine menetlusosaline: Lemnis Lighting BV

(Kohtuasi C-600/15)

(2016/C 048/20)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Staatssecretaris van Financiën

Teine menetlusosaline: Lemnis Lighting BV

Eelotsuse küsimus

Kas KNi rubriike 8539, 8541, 8543, 8548 ja 9405 tuleb tõlgendada nii, et sellised tooted nagu LED-lambid, mis koosnevad valgusdioodidest ja muudest elektrilistest komponentidest ning klaaskattest ja Edisoni pesast ja mis on pärast valgustisse paigaldamist ette nähtud valguse andmiseks, tuleb klassifitseerida ühte nimetatud rubriikidest? Kui vastus on jaatav, siis millisesse nimetatud rubriiki tuleb tooted klassifitseerida? Kui vastus on eitav, siis millisesse teise rubriiki tuleb tooted klassifitseerida?
1.

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 5 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et mõistega „lepingutega seotud asjades” on hõlmatud ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artiklist 7 tulenev õigus esitada hüvitisnõue lennuettevõtja vastu, kes on tegelik vedaja, kuid ei ole asjaomase reisija lepingupartner?
3.

Kui on kontrollitud, et käesolevas asjas tuleb hartat kohaldada, siis kas õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, nagu see on sätestatud harta artiklis 47, nõuab – ilma, et harta artikli 52 lõige 1 lubaks sellele seada mingeid piiranguid –, et pädeval siseriiklikul kohtul peab olema täielik pädevus ja järelikult õigus kontrollida vähemalt erandkorras niisuguse teabe väljastamiseks kohustava otsuse õiguspärasust, mille on teinud liikmesriigi pädev asutus teise liikmesriigi pädeva asutuse poolt muu hulgas direktiivi 2011/16 alusel esitatud teabevahetustaotluse täitmiseks, kui see kohus lahendab hagi, mille on esitanud teabe väljastamiseks kohustava otsuse adressaadiks olev kolmandast isikust teabevaldaja ja mis on esitatud rahalise halduskaristuse määramise otsuse peale, mis tehti nimetatud taotluse täitmise raames sellele isikule süüks pandud koostöökohustuse rikkumise tõttu?
ET Euroopa Liidu Teataja C 78/8

Tšehhi Vabariigi 23. detsembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 8. oktoobri 2015. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-659/13 ja T-660/13: Tšehhi Vabariik versus komisjon

(Kohtuasi C-696/15 P)

(2016/C 078/09)

Kohtumenetluse keel: tšehhi

Pooled

Apellant: Tšehhi Vabariik (esindajad: M. Smolek, J. Vláčil and T. Müller)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tühistada tervikuna määrus nr 885/2013 (1) ja määrus nr 886/2013 (2);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Teise võimalusena:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tühistada määruse nr 885/2013 artikli 3 lõige 1, artikkel 8 ja artikli 9 lõike 1 punkt a ning määruse nr 886/2013 artikli 5 lõige 1, artikkel 9 ja artikli 10 lõike 1 punkt a;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Appellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega.

Esimene väide: on rikutud õiguskindluse põhimõtet. Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuses rikkunud õigusnorme, kuna ta järeldas, et määrusest nr 885/2013 ja määrusest nr 886/2013 tulenevad kohustused ei kehti liikmesriigi suhtes, kes ei ole veel otsustanud võtta oma territooriumil kasutusele intelligentse transpordisüssteemi rakendusi ja teenuseid, kuigi see järeldus neist määrustest ei tulene.

Teine väide: on rikutud Euroopa Liidu lepingu artikli 13 lõiget 2 koostoimes Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 290. Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuses rikkunud õigusnorme, kuna ta järeldas, et komisjonil on delegeeritud õigusakti vastuvõtmisel niivõrd ulatuslik kaalutlusruum, et ta ei pea jääma konkreetsete volitusnormidega määratud piiridesse.

Kolmas väide: Üldkohtus rikuti menetlusnorme. Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuses räigelt moonutanud mitut Tšehhi Vabariigi argumenti ja jätnud mõned Tšehhi Vabariigi esitatud argumendid sootuks läbi vaatamata. Need menetlusnormide rikkumised mõjutasid oluliselt Üldkohtu hinnangut esitatud väidetele.

(1) ELT 2013 L 247, lk 1.

(2) ELT 2013 L 247, lk 6.