Kohtuasi C-370/07

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Tühistamishagi — Ühenduse nimel lepingu alusel loodud organis võetava seisukoha kehtestamine — Põhjendamiskohustus — Viide õiguslikule alusele — Ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumine”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 23. aprillil 2009 I ‐ 8921

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 1. oktoober 2009 I ‐ 8940

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põhjendamiskohustus, millele on pühendatud EÜ artikkel 253, nõuab, et kõigis asjassepuutuvates õigusaktides peab olema ära toodud ülevaade põhjendustest, millele tuginedes institutsioon need vastu võttis, nii et Euroopa Kohus saaks teostada oma kontrolli ning et nii liikmesriigid kui ka huvitatud isikud teaksid, millistes tingimustes ühenduse institutsioonid asutamislepingut kohaldasid. Kohustus viidata õigusakti õiguslikule alusele kuulub põhjendamiskohustuse alla. Kuigi viite puudumine asutamislepingu konkreetsele sättele ei pruugi olla sisuline viga, kui õiguslikku alust on võimalik kindlaks teha akti muude osade abil, siis sellegipoolest on otsene viide ilmtingimata vajalik juhul, kui selle puudumise korral jääks täpne õiguslik alus huvitatud isikute ja Euroopa Kohtu jaoks ebaselgeks. (vt punktid 37, 38, 56)

Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et õiguskindlus eeldab, et kõigi niisuguste aktide siduv iseloom, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi, tuleneb mõnest ühenduse õigusnormist, mis on sõnaselgelt märgitud akti õiguslikuks aluseks ja mis näeb ette akti õigusliku vormi. (vt punkt 39)

Põhjendamiskohustus, mida eelkõige õigustab asjaolu, et Euroopa Kohtul peab olema võimalik kontrolli teostada, peab kehtima kõigi aktide suhtes, mille peale võib esitada tühistamishagi, milleks on institutsioonide poolt vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende õiguslikust vormist luua siduvaid õiguslikke tagajärgi. Nõukogu otsus, millega kehtestatakse ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumisel, tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi, kuna see kehtestab ühenduse pädevusse kuuluvates valdkondades seisukoha ja on siduv ühelt poolt nõukogu ja komisjoni suhtes ning teiselt poolt liikmesriikide suhtes, kuna liikmesriigid on kohustatud seda seisukohta kaitsma. Seega peab see otsus olema põhjendatud ja peab järelikult viitama õiguslikule alusele, millel see põhineb, eelkõige selleks, et Euroopa Kohus saaks selle üle kohtulikku kontrolli teostada. (vt punktid 42–45)

Ühenduse õigusakti õiguslikule alusele viitamist nõuab ka pädevuste jaotamise põhimõte, millele on pühendatud EÜ artikli 5 esimene lõik, mille kohaselt toimib ühendus asutamislepinguga talle antud volituste ning temale seatud eesmärkide piires nii ühenduse sisese kui ka rahvusvahelise tegevuse raamistikus. Sellega seoses on sobiva õigusliku aluse valik konstitutsioonilise tähtsusega, kuna ühendusel on üksnes selline pädevus, mis on talle antud, seega peab ühendus nimetatud otsuse siduma asutamislepingu sättega, mis annab talle õiguse see akt heaks kiita. Lisaks määrab viide õiguslikule alusele kindlaks pädevuste jaotumise ühenduse ja liikmesriikide vahel. Mis puudutab seda, et nõukogu võtab vastu otsuse, millega kehtestatakse ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumisel, siis kaasnevad kas ainult EÜ artikli 175 või ainult EÜ artikli 133 kasutamisega ühenduse ja liikmesriikide vahelise pädevuste jaotumise küsimuses erinevad tagajärjed võrreldes olukorraga, kus neid kahte sätet on kasutatud koostoimes, kuna EÜ artikkel 133 annab ainupädevuse ühendusele, samas kui EÜ artikkel 175 sätestab jagatud pädevuse ühenduse ja liikmesriikide vahel. Õigusliku aluse märkimata jätmine võib seega tekitada segaduse ühenduse pädevuse osas ja nõrgestada ühendust rahvusvahelistel läbirääkimistel oma seisukoha kaitsmisel. (vt punktid 46, 47, 49)