KOHTUJURISTI ETTEPANEK

L. A. GEELHOED

esitatud 29. aprillil 2004( )

Kohtuasi C-70/03

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse ülevõtmata jätmine

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas EÜ artiklile 226 tuginevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses väidab komisjon, et kuna Hispaania Kuningriik on jätnud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ( ) ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (edaspidi „direktiiv”) nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtmata, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud EÜ asutamislepingust ja nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.

2. Komisjoni etteheide puudutab eelkõige kahte punkti. Esiteks ei ole Hispaania Kuningriik direktiivi artikli 5 kolmandas lauses sisalduvat tõlgendamiseeskirja nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud. Teiseks ei ole ta direktiivi artikli 6 lõiget 2, mis puudutab kohaldatava õiguse valikut, õigesti üle võtnud. Direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtaeg lõppes 31. detsembril 1994.

II. Komisjoni esimene etteheide: direktiivi artikli 5 kolmas lause

3. Komisjoni esimene etteheide puudutab direktiivi artikli 5 kolmanda lause Hispaania siseriiklikku õigusesse ülevõtmist. Artikkel 5 sisaldab põhimõttelist normi, et tarbijalepingutes kirjalikult esitatud tingimused peavad olema lihtsas ja arusaadavas keeles. Lisaks sätestatakse teises ja kolmandas lauses järgnev tõlgendamiseeskiri:

„[…] Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.”

Artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetlused on niinimetatud kollektiivsed õiguskaitsevahendid, „[…] mille kohaselt isikud ja organisatsioonid, kellel on liikmesriigi õiguse alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, võivad kooskõlas siseriikliku õigusega pöörduda kohtute või pädevate haldusasutuste poole, kes otsustavad üldiseks kasutamiseks mõeldud lepingutingimuste ebaõigluse üle ning võivad kohaldada asjakohaseid ja tõhusaid vahendeid, et lõpetada selliste tingimuste jätkuv kasutamine”. Lepingu tingimust peetakse artikli 3 lõike 1 alusel „ebaõiglaseks”, „[…] kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat”.

4. Direktiiv võeti Hispaania õiguskorda üle 13. aprilli 1998. aasta seadusega nr 7/1998 lepingute üldtingimuste kohta( ) (edaspidi „seadus nr 7/1998”), millega muudetakse 19. juuli 1984. aasta üldseadust nr 26/1984 tarbijate ja kasutajate kaitse kohta( ) (edaspidi „üldseadus nr 26/1984”). Seadusega nr 7/1998 muudetud üldseaduse nr 26/1984 § 10 lõikes 2 võetakse direktiivi artikkel 5 siseriiklikku õigusesse üle järgnevas sõnastuses:

„Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.”

Direktiivi artikli 5 kolmandale lausele vastavat sõnastust Hispaania õiguskorras ei ole.

5. Komisjon väidab, et kuna Hispaania seadusandja ei ole täpsustanud, et artikli 5 teises lauses ettenähtud tarbijale soodsama tõlgenduse eeskirja ei kohaldata kollektiivsete õiguskaitsevahendite puhul, siis ei ole ta nimetatud sätet nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud. Komisjon väidab, et õiguskaitsevahendid võivad tema arvates viia tulemuseni, et ettevõtja võib otseselt sellele tõlgendamiseeskirjale viidates saavutada selle, et mõnda lepingutingimust ei peeta ebaõiglaseks. Vastupidiselt Hispaania valitsuse väitele ei saa muudetud üldseaduse nr 26/1984 § 10 lõikest 2 tuletada, et seda tõlgendamiseeskirja saab kasutada ainult individuaalsete õiguskaitsevahendite raames. Kuna puudub selgesõnaline säte, millega piiratakse selle eeskirja kohaldamist ainult individuaalsete õiguskaitsevahendite osas, tuleb järelikult eeldada, et see on kohaldatav mõlemat liiki õiguskaitsevahendite puhul.

6. Hispaania valitsus väidab, et Hispaania õiguskord näeb ette nii individuaalseid kui ka kollektiivseid õiguskaitsevahendeid ja et direktiivi artikli 5 teises lauses sisalduv tõlgendamiseeskiri kehtib üksnes individuaalsete õiguskaitsevahendite suhtes. Juhul kui kollektiivsete õiguskaitsevahendite korral jääb üldiste tõlgendamismeetodite kasutamisel mõni lepingutingimus ebaselgeks või ebaõiglaseks, siis hagi rahuldatakse, ilma et kasutataks ühtegi kitsamat tõlgendamist tarbija kasuks. Hispaania õiguskord pakub tarbijatele laiemat kaitset kui direktiiv, sisaldades nimekirja lepingutingimustest, mida igal juhul peetakse ebaõiglasteks. Selle nimekirja kohustuslik iseloom takistab tuginemast tarbijate jaoks soodsale tõlgendamisele, mis võiks takistada kollektiivsete õiguskaitsevahendite kasutamist. Kuna see asjaolu on ilmselge, ei ole mõistetav, kelle huve teeniks direktiivi artikli 5 kolmanda lause sõnasõnaline kordamine Hispaania õigusaktis. Hispaania valitsuse arvates on asjaomase sätte kohaldamine Hispaania õiguskorras täiesti selgelt tagatud. Hispaania valitsus viitab selles osas Hispaania tsiviilseadustiku artiklile 1228, mille kohaselt „ebaselgete lepingutingimuste tõlgendamine ei saa selle ebaselguse eest vastutava lepingupoole jaoks kasulik olla. Lisaks sellele on Tribunal Supremo teinud kohtuotsuse, mille kohaselt kehtib see norm ka liitumislepingute osas.

7. Osapooled ei ole esimese etteheite puhul eri meelt mitte niivõrd artikli 5 kolmandas lauses sisalduva kohustuse sisu osas, vaid pigem nimetatud kohustuse siseriiklikku õigusesse ülevõtmise viisis ja vormis. Komisjon leiab, et artikli 3 kolmandast lausest tuleneva tarbijate kasuks tõlgendamise eeskirja, mida teisiti tuntakse ka kui eeskirja, mille kohaselt toimub tõlgendamine selle poole kahjuks, kes tingimuse määramist taotles (tõlgendamine contra preferentem), ulatus peab tulenema otseselt seaduse sõnastusest. Hispaania valitsus tugineb sellele, et Hispaania õigusaktide süsteemist tuleneb selle tõlgendamiseeskirja kehtivus ainuüksi individuaalsete õiguskaitsevahendite osas ja seetõttu ei ole vajalik otseselt sätestada, et asjaomane eeskiri ei kehti kollektiivsete õiguskaitsevahendite puhul direktiivi artikli 7 lõike 2 mõttes. Käesolevas asjas väidab Hispaania valitsus, et (üksik)tarbijale soodsat tõlgendamist käsitlev tõlgendamiseeskiri ei ole kohaldatav ka sellise hagi puhul, millega taotletakse teatavate ebaõiglaste tingimuste üldise kasutamise keelustamist.

8. EÜ artiklist 249 tulenev liikmesriikide vabadus valida direktiiviga taotletava tulemuse saavutamiseks vorm ja meetodid on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas lähemalt defineeritud. Euroopa Kohus on sealjuures sedastanud, et direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks ei ole tingimata vaja formaalset ja sõnasõnalist direktiivi sätete kordamist otseses ja konkreetses õigusnormis. Sõltuvalt direktiivi sisust võib see piirduda üldise õigusliku raamistikuga, kui see tagab tõhusalt direktiivi täieliku kohaldamise piisavalt selgelt ja täpselt, nii et kui direktiiviga soovitakse üksikisikutele õigusi luua, on õiguse adressaatidel võimalus kõigi nende õigustega tutvuda ja neile vajaduse korral siseriiklikes kohtutes tugineda.( ) Viimane punkt on eriti oluline juhul, kui direktiiviga tunnistatakse teiste liikmesriikide kodanike õigusi, nii nagu tarbijakaitse valdkonnas olema peab.

9. Siseriiklik õiguslik raamistik peab tagama, et direktiiviga taotletav eesmärk tegelikult saavutatakse. Õigused, mis direktiivist üksikisiku jaoks tulenevad, peavad olema selgelt ja arusaadavalt esitatud. Lisaks peab nende järgimine olema pädevates siseriiklikes (kohtu)asutustes tõhusalt rakendatav. Juhul kui on ebaselge, kas siseriiklikud õigusaktid vastavad direktiivi sätetele, millega tunnistatakse üksikisikute õigusi, ei või seda kahtlust kõrvaldada, kasutades võimalust tõlgendada neid õigusakte süstemaatiliselt või viidates siseriikliku kohtu võimalusele tõlgendada neid vastavalt direktiivile. Nagu Euroopa Kohus on sedastanud, ei saa eriti tarbijakaitse valdkonnas siseriiklik kohtupraktika, millega tõlgendatakse siseriiklikke õigusnorme direktiivis sätestatud nõuetele vastavalt, olla õiguskindluse nõude rahuldamiseks piisavalt selge ja täpne, isegi kui see kohtupraktika on välja kujunenud.( )

10. Kuna direktiivi artikli 5 teine lause on Hispaania õiguskorda sõna-sõnalt üle võetud, tekib siinkohal küsimus, kas seejuures on ka piisavalt selgelt esitatud see, et selle tõlgendamiseeskirja kohaldamisala on piiratud individuaalsete õiguskaitsevahenditega ja ei kehti seega vastavalt direktiivi artikli 5 kolmandale lausele kollektiivsete õiguskaitsevahendite puhul. Selleks, et hinnata, kas direktiivis sätestatud eesmärk on saavutatud, tuleb järgnevalt lähemalt uurida selle üsna vastuolulisena näiva sätte tähendust.

11. Direktiivi artikli 5 teises lauses sisalduv tõlgendamiseeskiri on täiendava iseloomuga, kuna seda kohaldatakse alles siis, kui mõne lepingutingimuse hindamisel jääb pärast tavaliste tõlgendamismeetodite kasutamist alles kahtlus selle tähenduse osas. Tarbija ja ettevõtja õigusvaidluse puhul lepingus sisalduva tingimuse üle tõlgendatakse sellisel juhul tingimust tarbija kasuks. Lepingutingimuse ebaselgus ja sellest tulenevad tagajärjed loetakse ettevõtja põhjustatuks. Siinjuures on tegemist juhtumitega, kui leping on jõustunud ja tagantjärele tuleb hinnata, kas lepingutingimus on ebaõiglane või mitte. See tõlgendamiseeskiri vastab direktiivi eesmärgile kaitsta tarbijaid (piiriülestes) äritehingutes.

12. Tarbijakaitseorganisatsioonide kollektiivsed õiguskaitsevahendid erinevad oma olemuselt reas olulistes punktides nendest, mida üksikisikud kasutavad ettevõtjate vastu. Muu hulgas on need suunatud sellele, et üldiselt ennetava tegevuse abil tarbijaid lepingu ebaõiglaste üldtingimuste eest kaitsta. Sel viisil kõrvaldatakse tarbijate ja ettevõtjate vaheline ebavõrdsus tarbijast sõltumatu kolmanda isiku vahelesegamisega.( ) Asjakohaste lepingutingimuste hindamine toimub sealjuures abstraktselt, ilma et hageja tulemusest otseselt isiklikult huvitatud oleks.

13. Direktiivi artikli 7 lõikes 2 nimetatud õiguskaitsevahendi puhul peab asjaomane kohtu- või haldusasutus siseriiklikus õiguses kasutatavaid tõlgendamismeetodeid kohaldades hindama, kas lepingutingimust loetakse direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel ebaõiglaseks, ja vajadusel tunnistama selle mittekohaldatavaks. Juhul kui tekkinud kahtluste korral on asjaomast lepingutingimust võimalik tõlgendada tarbija kasuks contra preferentem tõlgendamiseeskirja kohaldades, siis jääb see tingimus, mis ei pruugi tingimata olla tarbija huvides, kehtima. Selleks, et saavutada tarbijatele kõige soodsam tulemus, peab kollektiivsete õiguskaitsevahendite abstraktse hindamise puhul lähtuma lepingutingimuse negatiivsetest mõjudest tarbija huvidele. Seega seisneb paradoks selles, et käesoleval juhul tugevdab tarbijavaenulik tõlgendus tarbijate kaitset.

14. See on põhjus, miks direktiivi artikli 5 teist lauset ei kohaldata kollektiivsete õiguskaitsevahendite puhul. Üldtingimustes sisalduvad tingimused, mis on määratud erinevate lepingusuhete reguleerimiseks, peavad direktiivi artikli 5 esimese lause kohaselt olema koostatud piisavalt lihtsalt ja peavad olema tarbijale arusaadavad. Nende tähendus ei või sõltuda erinevatest tõlgendustest, mis neile võidakse anda.

15. Sealjuures peab siseriiklikus õiguses olema tagatud, et üldiseks kasutamiseks määratud lepingutingimuste hindamine kollektiivsete õiguskaitsevahendite raames artikli 7 lõike 2 mõttes viib lõpuks tarbijale kõige soodsama tulemuseni. Direktiivi ülesehitusest tuleneb, et see eesmärk saavutatakse seeläbi, et asjaomase hindamise raames kohaldatakse contra preferentem tõlgendamiseeskirja nii, et sellel juhul lähtutakse vaid siseriiklikus õiguses sisalduvatest tõlgendamismeetoditest.

16. Hispaania valitsus väidab, et direktiivis sätestatud tulemus tagatakse ühelt poolt tarbijakaitsenormide süstemaatilise ülesehituse ja teiselt poolt üldiste lepingutingimustega. Sellest, et ainult direktiivi artikli 5 teine lause on individuaalseid õiguskaitsevahendeid käsitlevatesse sätetesse üle võetud (üldseaduse nr 26/1984, muudetud seadusega nr 7/1998, § 10 lõige 2) tuleneb, et selles sisalduvat tõlgendamiseeskirja ei saa kollektiivsete õiguskaitsevahendite suhtes kohaldada kooskõlas direktiivi artikli 5 kolmanda lausega. Need õiguskaitsevahendid on sätestatud seaduse nr 7/1998 IV jaos (§-d 12–20). Lisaks tagab Hispaania õiguskord seeläbi direktiivist laiema kaitse, et ta sisaldab „musta” nimekirja lepingutingimustest, mis ipso iure on õigustühised. Sel viisil oleks tagatud direktiivi piiranguteta mõju ka kollektiivsete õiguskaitsevahendite raames lepingutingimuste hindamisel.

17. Nagu komisjon väidab, räägivad selle vastu Hispaania õiguskorras sisalduvad viited sellele, et tarbija kasuks tõlgendamise eeskiri on üldkohaldatav. Nimelt määrab üldseaduse nr 26/1984 (muudetud seadusega nr 7/1998) § 10 lõige 3, mis järgneb nimetatud tõlgendamiseeskirja sisaldavale sättele, et lepingutingimuste suhtes, mis üldisi lepingutingimusi reguleeriva seaduse mõttes on lepingu üldtingimused, kohaldatakse selle seaduse sätteid „samamoodi”. Asjaomane seadus sisaldab § 6 lõikes 2 ka tarbija kasuks tõlgendamise eeskirja: kahtluse korral ebaselgete üldtingimuste tõlgendamisel lahendatakse see selle poole kasuks, kes nõustub üldtingimustega. Juhul kui Hispaania seadusandja oleks tahtnud tõlgendamiseeskirja kohaldamisala piirata individuaalsete õiguskaitsevahenditega, oleks ta võinud seda sätestada otsesõnu kas üldseaduse nr 26/1984 § 10 lõikes 3 või seaduse nr 7/1998 §-s 6. Kuna seda aga ei ole tehtud, siis järeldub sellest loogiliselt, et asjaomane eeskiri kehtib mõlemat liiki õiguskaitsevahendite suhtes.

18. Kuna ei ole konkreetseid viiteid, et kollektiivsete õiguskaitsevahendite raames lepingutingimuste hindamisel kohaldatakse contra preferentem tõlgendamiseeskirja tegelikult vastuolus direktiiviga, ei saa kindlalt tuvastada, et direktiiviga ettenähtud tulemus jääb Hispaania õiguskorras saavutamata. Samuti tuleneb seaduse asjakohaste sätete kohaldamisalast, et on olemas õiguslik võimalus, et seda tõlgendamiseeskirja kohaldatakse direktiivi artikli 7 lõikes 2 nimetatud juhtudel. Juhul kui sätete tõlgendamise eeskiri puudutab samade sätete sisu, peab asjaomane eeskiri olema esitatud samamoodi kui sätted, millega ta seotud on. Seepärast olen ma seisukohal, et Hispaania õiguskorras ei ole piisavalt tagatud direktiivi artikli 5 teises lauses sisalduva tõlgendamiseeskirja kohaldamine direktiivi artikli 7 lõikes 2 nimetatud õiguskaitsevahendite puhul.

19. Seega on komisjoni esimene etteheide põhjendatud.

III. Komisjoni teine etteheide: direktiivi artikli 6 lõige 2

20. Komisjoni teine etteheide puudutab viisi, kuidas direktiivi artikli 6 lõige 2 on Hispaania õigusesse üle võetud. Nimetatud säte kõlab:

„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.”

21. Üldseaduse nr 26/1984 (muudetud seadusega nr 7/1998) § 10a kolmas lõik, millega võeti Hispaania õigusesse üle direktiivi artikli 6 lõige 2, on sõnastatud järgnevalt: „Eeskirju, mille eesmärk on kaitsta tarbijaid ebaõiglaste tingimuste vastu, kohaldatakse 1980. aasta lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (Rooma konventsioon) artiklis 5 sätestatud tingimustel sõltumata sellest, millise õiguse on pooled lepingu reguleerimiseks valinud.”

22. Rooma 1980. aasta lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (edaspidi „Rooma 1980. aasta konventsioon”) artikli 5 lõige 2 sätestab kokkuvõtlikult, et poolte valitud õigus ei või põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selle riigi õiguse imperatiivsete sätetega, kus on tema elukoht, juhul kui tegemist on mõne selles artiklis nimetatud asjaoluga. Artikli 5 lõike 1 kohaselt kehtib see õigus ka tarbijate sõlmitud lepingute suhtes, mille eesmärk on kaupade tarnimine või teenuste osutamine, samuti selliste tehingute finantseerimise lepingute suhtes.

23. Selles osas on oluline ka seaduse nr 7/1998 § 3 teine lõik, mis sätestab:

„Ilma et see piiraks rahvusvaheliste lepingute ja konventsioonide kohaldamist, kohaldatakse [käesolevat seadust] ka välismaise õigusega reguleeritavatele lepingutele, kui lepingu tingimustega nõustunud pool on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil ning kui seal on tema tavapärane elukoht.”

24. Komisjon väidab, et direktiivi artikli 6 lõike 2 eesmärk on kaitsta kõiki tarbijaid igat liiki lepingute sõlmimisel ettevõtjatega, kuid muudetud üldseaduse nr 26/1984 § 10a piiritleb asjaomase kaitse ainult teatud liiki lepingutele (nimelt Rooma 1980. aasta konventsiooni artikli 5 lõikes 1 nimetatud lepingutele) ja teeb selle sõltuvaks üldseaduses nr 26/1984 nimetatud tingimustest (nimelt Rooma 1980. aasta konventsiooni artikli 5 lõikes 2 sätestatud tingimustest). Asjaomased tingimused on rangemad kui ainus direktiivi artikli 6 lõikes 2 sätestatud tingimus, et „leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud”.

25. Hispaania valitsuse väidete kohaselt tuleneb tarbijate kaitset ebaõiglaste lepingutingimuste vastu puudutavate Hispaania õigusnormide integreeritud (süstemaatilisest) tõlgendamisest (interpretación integradora), et need õigusnormid on kohustusliku iseloomuga. Neid kohaldatakse sõltumata lepingu suhtes kohaldatava õiguse valikust, mille pooled on teinud. Need sätted arvestavad nii direktiivi kui ka Rooma 1980. aasta konventsiooniga. Seaduse nr 7/1998 § 3 teine lõik sätestab, et lepingute puhul, mida reguleeritakse välismaise õigusega, kohaldatakse Hispaania õigust, kui pool on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil ning kui seal on tema tavapärane elukoht. Lepingute puhul, mis on seotud Hispaania õigusega, täidetakse sel viisil nõue, et „leping on liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud”.

26. Direktiivi artikli 6 lõike 2 eesmärk on tagada, et direktiivi kaitsetoimet ei riivata sellega, et lepingu pooled valivad lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks kolmanda riigi õiguse. Selle eesmärgi saavutamiseks on direktiivis kasutatud pidepunktina laia kriteeriumi: lepingu ja liikmesriigi territooriumi vahel peab olema tihe side. Kuna muudetud üldseaduse § 10a viitab Rooma 1980. aasta konventsiooni artiklile 5, tekib küsimus, kas direktiivi kaitse-eesmärki on riivatud.

27. Minu arvates see käesoleval juhul nii on. Direktiivist tulenev lepingu ja liikmesriigi territooriumi vahelise tiheda seose kriteerium jätab laia tõlgendamisruumi. Seetõttu on juhtudel, kui pooled on valinud lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks kolmanda riigi õiguse, direktiivi kaitsetoime aktiveerimiseks ette nähtud madal lävi. Seevastu toob viide Rooma 1980. aasta konventsiooni artiklile 5 üldseaduse nr 26/1984 § 10a kolmandas lõigus (muudetud seadusega nr 7/1998) sisse kriteeriumid, mille tulemusel direktiivi sätete kohaldamine Hispaania õiguses ei ole kõigil direktiivi artikli 6 lõikes 2 nimetatud juhtudel alati tagatud.

28. Rooma 1980. aasta konventsiooni artiklis 5 sätestatud tarbija elukohariigi õiguse (imperatiivne) kohaldamine sõltumata poolte valitud õigusest sõltub eeldustest, mida ei ole direktiivis ette nähtud. Nii peab a) kõnealuses riigis eelnema lepingu sõlmimisele konkreetselt tarbijale adresseeritud pakkumine või reklaam ja ta peab selles riigis omalt poolt tegema kõik lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud või b) teine pool peab tarbija tellimuse saama kõnealuses riigis või c) reisi peab korraldama müüja selleks, et ajendada tarbijat ostma. Need piirangud kahandavad direktiivi artikli 6 lõikes 2 sätestatud kaitse ulatust. Lisaks on Rooma 1980. aasta konventsiooni artikli 5 kohaldamisala piiratud selle sätte lõikes 1 nimetatud lepingutega. Sõltumata sellest, kui kaugele ulatub selle õigusnormi materiaalne kohaldamisala, puudutab direktiiv kõiki lepinguid, mille tarbija ettevõtjaga sõlmib, nii et ei ole võimalik välistada võimalust, et teatud tüüpi lepingud jäävad õigusvastaselt § 10a kolmanda lõigu kohaldamisalast välja.

29. Lisaks tuleb Hispaania valitsuse viitele seaduse nr 7/1998 § 3 teisele lõigule vastata, et lisaks sellele, et viidatud õigusnorm puudutab ainult lepingute üldtingimusi ning seega mitte eelkõige tarbijalepinguid, sisaldub selles kaks piiravat tingimust, mis ei ole kooskõlas direktiiviga antud kaitsega. Ka selles osas kehtivad siin samaaegsed tingimused, et tarbija elukoht peab olema Hispaania territooriumil ja ta peab olema andnud nõusoleku Hispaania territooriumil. Ka need tingimused piiravad direktiivi artikli 6 lõikes 2 tagatud kaitset.

30. Lõpuks tuleb vastuseks Hispaania valitsuse väitele, et direktiiviga taotletud tulemus saavutatakse Hispaania õigusaktide süstemaatilise või integreeritud tõlgendamise abil, viidata seda direktiivi puudutavale Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale( ). Sellest tuleneb üheselt, et direktiivist üksikisikutele tulenevad õigused peavad olema siseriiklikku õigusesse üle võetud täpselt ja selgelt. Nagu järeldub eeltoodust, ei ole see käesoleval juhul direktiivi artikli 6 lõike 2 osas mitte mingil juhul nii.

31. Järelikult on ka komisjoni teine etteheide põhjendatud.

IV. Ettepanek

32. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku:

– tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik on jätnud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 5 ning artikli 6 lõike 2 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtmata, on Hispaania Kuningriik rikkunud EÜ asutamislepingust ja nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi;

– mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.