KOHTUJURISTI ETTEPANEK

GERARD WILLIAM HOGAN

esitatud 15. mail 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑621/17

Gyula Kiss,

CIB Bank Zrt.

versus

Emil Kiss,

Gyuláné Kiss

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kúria (Ungari kõrgeim kohus))

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Ebaõiglased lepingutingimused – Nõukogu direktiiv 93/13/EMÜ – Artikli 4 lõige 2 – Nõue, et lepingu põhiobjektiga seotud tingimused on sõnastatud lihtsas ja arusaadavas keeles – Artikkel 5 – Nõue, et leping oleks koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles

1. Käesolev eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivis 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) (edaspidi „1993. aasta direktiiv“) artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 5. Käesoleva eelotsusetaotluse alusel tuleb Euroopa Kohtul taas kord analüüsida 1993. aasta direktiivi kohaldamist seoses krediidiasutuste koostatud laenulepingutega.

2. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud seoses Gyula Kissi, Emil Kissi, Gyuláné Kissi ja CIB Bank Zrt. (edaspidi „pank“) vahelise vaidlusega, mis puudutab nõuet tuvastada välisvaluutapõhise laenulepingu teatavate tingimuste väidetav ebaõiglus. Seoses sellega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige, kas 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõikes 2 ja artiklis 5 sätestatud nõudeid, mille kohaselt peavad teatavad lepingutingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, tuleb tõlgendada nii, et igas hinnasättes tuleb nimetada vastusooritusena osutatav konkreetne teenus. Kõigepealt on aga vaja ära tuua asjakohased õigusnormid.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. 1993. aasta direktiiv

3. 1993. aasta direktiivi põhjendustes 12, 13, 16, 19 ja 20 märgitakse: „praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad; eeldatakse, et liikmesriikide põhikirjasätted või õigusnormid, millega vahetult või kaudselt määratakse kindlaks tarbijalepingute tingimused, ei sisalda ebaõiglasi tingimusi; seetõttu tundub, et käesoleva direktiiviga ei ole vaja reguleerida tingimusi, mis tulenevad kohustuslikest põhikirjasätetest või õigusnormidest või rahvusvahelistest konventsioonidest, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud; sõnastus "kohustuslikud põhikirjasätted või õigusnormid" artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ettenähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti; […] väljavalitud üldkriteeriumidel põhinevat hinnangut tingimuste ebaõigluse kohta eelkõige avalikus müügi- või tarnetegevuses, millega pakutakse kollektiivset teenust kasutajatevahelist solidaarsust arvesse võttes, tuleb täiendada asjaosaliste erihuvide üldhinnanguga; see sisaldab heausksuse nõuet; heausksuse hindamisel tuleb erilist tähelepanu pöörata lepinguosaliste positsiooni tugevusele läbirääkimistel ja sellele, kas tarbijat mõjutati tingimusega nõustuma, kas kaup müüdi või teenused osutati tarbija erikorralduse alusel; müüja või teenuste osutaja saab täita heausksuse nõude juhul, kui ta kohtleb ausalt ja õiglaselt teist lepinguosalist, kelle õigustatud huvi ta peab arvesse võtma; […] käesoleva direktiivi kohaldamisel ei hinnata ebaõigluse suhtes lepingu põhiobjekti ega tarnitava kauba või osutatavate teenuste kvaliteedi ja hinna suhtega seotud tingimusi; lepingu põhiobjekti ning hinna ja kvaliteedi suhte võib sellest hoolimata arvesse võtta muude tingimuste õigluse hindamisel; sellest järeldub muu hulgas, et sellist hindamist ei tehta ka kindlustuslepingute puhul, mille tingimustega määratakse kindlaks või piiritletakse kindlustusrisk ja kindlustaja kohustused, sest need piirangud võetakse arvesse tarbija poolt makstava kindlustusmakse arvutamisel; lepingud peaksid olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi tingimustega põhjalikult tutvuda, kusjuures kahtluse korral tuleks kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust“.

4. 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. 2. Tingimust ei loeta kunagi eraldi kokkulepituks, kui see on eelnevalt koostatud ning tarbija ei ole seetõttu saanud tingimust sisuliselt mõjutada, eriti eelnevalt koostatud tüüplepingute puhul. Asjaolu, et tingimuse teatavad aspektid või üks konkreetne tingimus on eraldi kokku lepitud, ei välista käesoleva artikli kohaldamist lepingu ülejäänud osa suhtes, kui lepingu üldhinnangu põhjal selgub, et leping on ikkagi eelnevalt koostatud tüüpleping. Kui müüja või teenuste osutaja väidab, et tüüptingimus on eraldi kokku lepitud, langeb selle tõendamiskohustus temale.“

5. 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõikes 2 on sätestatud: „Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste [ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“ [Tsitaati on parandatud Euroopa Liidu Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]

6. 1993. aasta direktiivi artiklis 5 on sätestatud: „Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.“

7. 1993. aasta direktiivi artiklis 8 on sätestatud: „Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“

2. Direktiiv 2003/55

8. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta ning direktiivi 98/30/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2003, L 176, lk 57; ELT eriväljaanne 12/02, lk 230) artikli 3 lõikes 3 on sätestatud: „Liikmesriikidel tuleb tagada tarbijakaitse kõrge tase, eriti seoses lepingute üldtingimuste läbipaistvuse, üldise teabe ning vaidluste lahendamise mehhanismidega.“

3. Direktiiv 2005/29

9. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), artikli 6 lõike 1 punktis d on sätestatud: „1. Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid ja on seetõttu ebaõige või muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud: […] d) hind või hinna arvutamise viis või konkreetse hinnaeelise olemasolu; […]“.

4. Direktiiv 2014/17

10. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/17/EL elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta ning millega muudetakse direktiive 2008/48/EÜ ja 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 60, lk 34) põhjendustes 4 ja 30 märgitakse: „(4) Kindlaks on tehtud mitmed liidu hüpoteeklaenuturgude probleemid, mis on seotud vastutustundetu laenuandmise ja -võtmisega ning turuosaliste, sealhulgas krediidivahendajate ja mittekrediidiasutuste võimalusega käituda vastutustundetult. Mõned probleemid on seotud välisvaluutas nomineeritud krediidiga, mida tarbijad on võtnud soodsama laenuintressi kaalutlusel, kuid ilma piisava teabeta kaasneva vahetuskursiriski kohta või seda riski mõistmata. Kõnealused probleemid on tingitud turuhäiretest ja regulatiivsetest puudustest, samuti muudest teguritest nagu üldine majandusolukord ja puudulikud finantsteadmised. Muud probleemid on seotud asjaoluga, et elamukinnisvara tarvis krediiti pakkuvate krediidivahendajate ja mittekrediidiasutuste suhtes kohaldatav kord on ebatõhus ja ebaühtlane või puudub üldse. Tuvastatud probleemidel võib olla märkimisväärne makromajanduslik ülekanduv mõju, need võivad tekitada tarbijale kahju, põhjustada piiriülese tegevuse puhul majanduslikke ja õiguslikke tõkkeid ning luua turuosalistele ebavõrdseid tingimusi. […] (30) Kuna välisvaluutas laenamisega kaasnevad märkimisväärsed riskid, on vaja ette näha meetmed tagamaks, et tarbijad oleksid teadlikud võetavast riskist ning et tarbijal oleks võimalik piirata oma vahetuskursiriski krediidi kestuse ajal. Seda riski võib piirata kas andes tarbijale õiguse muuta valuutat, milles krediit on võetud, või muude võtete abil, nagu ülempiiride kehtestamine või juhul, kui nendest piisab vahetuskursiriski piiramiseks, hoiatused.“

11. Direktiivi 2014/17 artiklis 23 „Välisvaluutas laenud“ on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et kui krediidilepingu esemeks on välisvaluutas laen, on krediidilepingu sõlmimise ajal jõus asjakohane õigusraamistik, tagamaks vähemalt, et: a) tarbijal on teatavatel tingimustel õigus arvestada krediidileping ümber mõnda teise valuutasse või b) krediidilepingu alusel tarbijale tekkiva vahetuskursiriski piiramiseks kehtib mõni muu kord. 2. Lõike 1 punktis a osutatud mõni teine valuuta on: a) valuuta, milles tarbija saab oma peamise sissetuleku või omab varasid, millest krediit tagasi makstakse, ja mis on kindlaks määratud ajal, kui krediidilepinguga seoses viidi läbi viimane krediidivõimelisuse hindamine, või b) selle liikmesriigi valuuta, mille resident tarbija oli krediidilepingu sõlmimise ajal või mille resident ta on praegu. Liikmesriigid võivad täpsustada, kas tarbija käsutuses on mõlemad esimese lõigu punktides a ja b osutatud võimalused või ainult üks nendest, või võivad lubada krediidiandjatel täpsustada, kas tarbija käsutuses on mõlemad esimese lõigu punktides a ja b osutatud võimalused või ainult üks nendest. 3. Kui tarbijal on kooskõlas lõike 1 punktiga a õigus arvestada krediidileping ümber mõnda teise valuutasse, tagab liikmesriik, et ümberarvestamisel kasutatav vahetuskurss on ümberarvestamise päeval turul kehtiv vahetuskurss, kui krediidilepingus ei ole sätestatud teisiti. 4. Liikmesriigid tagavad, et kui tarbija on võtnud välisvaluutas laenu, hoiatab krediidiandja tarbijat regulaarselt paberil või muul püsival andmekandjal vähemalt juhul, kui tarbija makstava kogusumma jäägi või perioodiliste maksete suurus erineb rohkem kui 20% sellest, kui kohaldataks krediidilepingu sõlmimise ajal kehtinud krediidilepingu valuuta ja liikmesriigi valuuta vahelist vahetuskurssi. Hoiatuses teavitatakse tarbijat tema poolt tasumisele kuuluva kogusumma tõusust, asjakohasel juhul õigusest arvestada leping ümber mõnda teise valuutasse ja ümberarvutamise tingimustest ning selgitatakse mis tahes muud kohaldatavat mehhanismi, mille eesmärk on piirata tarbijat mõjutavat vahetuskursiriski. 5. Liikmesriike ei takistata välisvaluutas laene täiendavalt reguleerimast, tingimusel et asjaomaseid eeskirju ei kohaldata tagasiulatuva jõuga. 6. Käesoleva artikli alusel kohaldatav kord tehakse tarbijale teatavaks Euroopa standardinfo teabelehel ja krediidilepingus. Kui krediidilepingus ei ole sätet, mis piirab tarbijat mõjutava vahetuskursi kõikumist kuni 20%, lisatakse illustratiivne näide selle kohta, milline on vahetuskursi 20% suuruse kõikumise mõju.“

B. Riigisisene õigus

12. Tsiviilseadustikku käsitleva 1959. aasta IV seaduse (Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. Törvény) (edaspidi „Ungari tsiviilseadustik“) artikli 209/B redaktsioonis, mis oli jõus põhikohtuasjas asjaolude asetleidmise ajal, on sätestatud: „(1) Lepingu tüüptingimused, nagu ka tarbijalepingu tingimused on ebaõiglased juhul, kui nendega kehtestatakse hea usu nõuete vastaselt ühepoolselt ja põhjendamatult lepingust tulenevad lepingupoolte õigused ja kohustused ühe lepingupoole kahjuks; (2) Konkreetselt loetakse, et õigused ja kohustused on kehtestatud ühepoolselt ja põhjendamatult ühe lepingupoole kahjuks siis, kui: a) need kalduvad oluliselt kõrvale lepingule kohaldatavatest olulistest õigusnormidest; või b) on vastuolus lepingu eseme või eesmärgiga. (3) Selleks et kindlaks määrata, kas lepingutingimus on ebaõiglane, tuleb analüüsida kõiki asjaolusid, nagu need olid lepingu sõlmimise ajal ja mille puhul leping allkirjastati, nagu ka kokkulepitud teenuse olemust ja asjaomaste lepingutingimuste seost lepingu ülejäänud tingimustega või teiste lepingutega. (4) Erinormiga võib kindlaks määrata, millised tarbijalepingu tingimused on ebaõiglased või mis tuleb lugeda ebaõiglaseks, kui ei tõendata vastupidist. (5) Ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevaid õigusnorme ei kohaldata lepingusätetele, millega määratakse kindlaks teenus ja vastusooritus, tingimusel et need sätted on koostatud lihtsas ja mõlemale lepingupoolele arusaadavas keeles. (6) Lepingutingimust ei loeta ebaõiglaseks, kui see on kehtestatud õigusnormiga või ette nähtud vastavalt õigusnormi nõuetele.“

13. Ungari tsiviilseadustiku artiklis 523 on sätestatud: „(1) Laenulepinguga kohustub finantsasutus või muu laenuandja andma võlgniku käsutusse kindlaksmääratud summa ja võlgnik kohustub laenusumma vastavalt lepingule tagasi maksma. Kui õigusnormides ei ole sätestatud teisiti, on võlgnik, juhul kui laenuandja on finantsasutus, kohustatud maksma intressi (laenuleping).“

II. Faktilised asjaolud

14. Gyula Kiss ja kaks teist isikut sõlmisid 16. septembril 2005 panga õiguseellasega 20 aastaks kindlaksmääramata kasutusotstarbega laenu lepingu summas 16516 eurot ning aastase intressimääraga 5,4%. Lisaks sellele intressile pidid võlgnikud maksma 2,4% haldustasu aastas ning 40000 Ungari forintit (umbes 125 eurot) lepingutasu. Lepingus märgitud krediidi kulukuse aastamäär oli 8.47%.

15. Gyula Kiss on esitanud hagi, paludes tuvastada, et haldustasusid ja lepingutasu käsitlevad lepingutingimused on ebaõiglased selle alusel, et pank ei olnud täpsustanud, milliseid teenuseid nende tasude eest vastusooritusena osutatakse.

16. Pank ei vaielnud vastu, et lepingus ei ole kindlaks määratud ühtegi konkreetset teenust, mille eest neid tasusid makstaks. Ta väitis siiski, et lepingutasu vastab tema kuludele lepingu sõlmimisele eelnevate vormistustoimingute eest, samas kui haldustasud moodustavad tasu toimingute eest, mida tehakse pärast lepingu sõlmimist.

17. Esimese astme kohus tegi kohtuotsuse, milles tunnistas lepingutingimuse, millega kehtestati lepingutasu, ebaõiglaseks ja jättis haldustasu kehtetuks tunnistamise nõude rahuldamata.

18. Teise astme kohus, kes arutas kohtuasja Gyula Kissi ja panga esitatud apellatsioonkaebuste alusel, kinnitas esimese astme kohtuotsust. Ta märkis, et haldustasu käsitlevad lepingusätted olid koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, kuivõrd laenusaaja poolt seoses sellega makstav summa oli määratletud ning vastusoorituse laad hästi teada. See hõlmas selliseid teenuseid nagu laenu käitlemine, haldamine, kirjendamine ja sissenõudmine. Lepingutasu osas leidis teise astme kohus, et ei saa kindlaks teha, millise teenuse eest nimetatud komisjonitasu tasuti. Neid põhjendusi arvestades loeti see tasu ebaõiglaseks.

19. Gyula Kiss ja pank esitasid kumbki kassatsioonkaebuse Kúriasse (Ungari kõrgeim kohus). Gyula Kiss väidab, et lepingus ei olnud selgelt sätestatud, milliste teenuste eest tuleb haldustasu maksta. Tema hinnangul ei tõendanud pank, et krediidi korraldamine ja haldamine tekitavad talle niisuguseid kulusid, mida laenatud kapitali intressid ei kata.

20. Pank nõuab oma kassatsioonkaebuses, et tehtaks kohtuotsus, millega jäetakse lepingutasu suhtes esitatud nõue rahuldamata. Muu hulgas väidab pank, et lepingu sõlmimise ajal ei kohustanud ükski õigusnorm teda lepingus ära näitama konkreetseid teenuseid, mille eest seda komisjonitasu makstakse.

III. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus

21. Liikmesriigi kohus leiab, et Euroopa Kohtu olemasoleva praktika alusel ei ole võimalik kindlaks teha, kas kõnealused kaks lepingutingimust on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning kui see on nii, siis hinnata, kas nad on ebaõiglased, ning märgib, et Ungari kohtute praktika ei ole selles suhtes ühetaoline. Enamikus asjades on liikmesriigi kohtud leidnud, et laenulepingu sõlmimisel on nõutav ainult see, et laenu kogukulu oleks selge, ilma et oleks vaja määratleda kõik vastusooritusena saadavad teenused, ning et lisaks on see tingimus täidetud krediidi kulukuse aastamäära avaldamisega, kuna see arvutatakse nii intressi kui ka tasumisele kuuluvate kulude alusel, mis võimaldab laenusaajal võrrelda erinevaid laenutaotlusi. Ent väiksem osa nendest kohtutest leiab, et vastusooritusena osutatavad teenused peaksid olema üksikasjalikult määratletud. Oleks ju tarbijale kasulik saada võrrelda mitte ainult krediidi kulukuse aastamäära, vaid ka vastusoorituseks pakutavaid teenuseid. Lisaks ei ole nende kohtute hinnangul intressi kunstlik eraldamine kahte ossa õiguspärane ning haldustasude arvutamise alus erineb intressimäära arvutamise omast.

22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et tasu või komisjonitasu eest osutatavate teenuste üksikasjade märkimata jätmine kujutab endast selles artiklis nimetatud heausksuse nõude rikkumist. Endiselt aga jääb lahtiseks küsimus, kas seejuures on ikkagi vaja hinnata, kas eksisteerib lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus, mis kahjustab tarbijat. Kui see hinnang on ikkagi vajalik, siis Kúria (Ungari kõrgeim kohus) sõnul on tal kahtlusi, kas on kohane analüüsida ainult vaidlusaluste lepingutingimustega seotud teenuseid ja nende vastusooritusi või tuleks lepingust tuleneva kasu ja kahju hindamisel arvesse võtta kõiki lepingu tingimusi.

23. Neil asjaoludel otsustas Kúria (Ungari kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada eelotsuse saamiseks järgmised küsimused: „1. Kas [1993. aasta direktiivi] artikli 4 lõikes 2 ja artiklis 5 kehtestatud lihtsas ja arusaadavas keeles lepingute koostamise nõuet tuleb tõlgendada nii, et tarbijatega sõlmitud laenulepingus täidab seda nõuet lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja mis määrab täpselt kindlaks teenustasude, komisjonitasude ja muude kulude summa (edaspidi, koos „tasud“), mille maksab tarbija, nende arvutusmeetodi ja ajahetke, millal need tuleb tasuda, kuid mis ei täpsusta siiski, milliste konkreetsete teenuste eest nimetatud tasu makstakse, või tuleb lepingus märkida ka see, millise kindlaksmääratud teenuse eest see konkreetne tasu on kehtestatud? Kas sel viimasel juhul piisab sellest, et osutatava teenuse sisu võib järeldada tasu nimetusest? 2. Kas [1993. aasta] direktiivi artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et käesolevas asjas tasude kohta kasutatud lepingusäte, millest ei ole lepingu alusel võimalik üheselt kindlaks teha, millised on nende tasude eest konkreetsed osutatavad teenused, põhjustab vastupidi hea usu nõuetele lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat?“

IV. Analüüs

24. Võib-olla esimene asi, mida tuleks märkida, on see, et 1993. aasta direktiivi eesmärk ei ole ühtlustada üldiselt lepinguõigust ega isegi mitte konkreetselt nõustumuse teemat. Pigem on direktiivi eesmärk põhimõtteliselt keelata lepingutingimused, mis kutsuvad vastuolus heausksuse tingimusega esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. On tähtis, et selles suhtes valitseks selgus, sest ehkki 1993. aasta direktiiv on tarbijakaitse valdkonnas kahtlemata väga oluline, ei püüta sellega lahendada kõik ärilisi või tarbijaid puudutavaid kuritarvitusi.

25. Kuivõrd on ka teisi tarbijakaitset käsitlevaid direktiive, siis on kooskõla huvides oluline, et Euroopa Kohus eristaks rangelt nende kõikide õigusaktide kohaldamisalade piire.

A. Esimene küsimus

26. Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 5 tuleks tõlgendada nii, et tarbijaga sõlmitud laenulepingu puhul on lepingutingimuste lihtsas ja arusaadavas keeles sõnastamise nõue täidetud sellise eraldi läbi rääkimata lepingutingimuse puhul, mis määrab täpselt kindlaks tarbija poolt makstavate tasude summa, nende arvutusmeetodi ja ajahetke, millal need tuleb tasuda, kuid mis ei täpsusta siiski, milliste konkreetsete teenuste eest nimetatud tasu makstakse.

27. Ehkki nii 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõikes 2 kui ka artiklis 5 on sätestatud, et teatavad lepingutingimused peavad olema lihtsas ja arusaadavas keeles, on selle nõude kontekst kummagi sätte puhul üsna erinev. Artikli 4 lõikes 2 on sisuliselt sätestatud, et selliste olemuslike lepingutingimuste – nagu näiteks hind – õiglust ei või hinnata, välja arvatud juhul, kui need lepingutingimused ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Artiklis 5 on aga sätestatud, et kõik lepingutingimused peavad vastama arusaadavuse nõudele ning kui nad sellele ei vasta ehk „[k]ui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust“. ( 2 ) Panen seetõttu ette analüüsida esimest küsimust järjekorras kõigepealt 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõike 2 ja siis artikli 5 alusel.

1. Artikli 4 lõige 2

28. 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõikes 2 on sätestatud, et „[t]ingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste [ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“ [Tsitaati on parandatud Euroopa Liidu Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.] Kuna artikli 4 lõikes 2 on sätestatud direktiivis ette nähtud ebaõiglaste lepingutingimuste sisulise läbivaatamise mehhanismi erand, tuleb seda tõlgendada kitsalt. ( 3 ) Sisuliselt märgitakse artikli 4 lõikes 2 seega, et hinnatingimused jäävad selle direktiivi kohaldamisalast välja, aga seda vaid juhul, kui need tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Loodan käesolevas ettepanekus põhjendada, et lepingutingimused, mis näevad ette sellised haldustasud, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kuuluvad selgelt artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamisalasse, nii et selliste tasude õiglust ei või hinnata, välja arvatud juhul, kui asjaomane lepingutingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.

29. Artikli 4 lõikes 2 sätestatud esimene erand viitab kõigepealt lepingutingimustele, mis on seotud „lepingu põhiobjekti mõistega“. Euroopa Kohtu praktikas on sedastatud, et lepingutingimusi, mis kuuluvad „lepingu põhiobjekti“ mõiste alla 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses, tuleb mõista tingimustena, mis määravad kindlaks lepingu põhikohustused ja mis lepingut sellisena iseloomustavad. ( 4 ) Seevastu tingimused, mis on lepingulise suhte põhiolemust määratlevate tingimustega võrreldes kõrvalist laadi, ei saa kuuluda mõiste „lepingu põhiobjekt“ alla kõnealuse sätte tähenduses.

30. Teine erand on seotud „hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest“, ehk siis see puudutab vastavalt selle direktiivi põhjendusele 19 „osutatavate teenuste kvaliteedi ja hinna suhtega seotud tingimusi“. ( 5 ) Need kaks olukorda, millele viidatakse artikli 4 lõikes 2, ei ole seega võrdväärsed; esimene välistab teatavad lepingutingimused nende eseme tõttu, samas kui teine erand ei luba kohtul kuulutada hinnatingimust ebaõiglaseks pelgalt seepärast, et mainitud hind on sobimatu või ülemäärane.

31. Panen ette analüüsida kõigepealt esimest olukorda. Ehkki Gyula Kiss väitis nii oma kirjalikes seisukohtades kui ka kohtuistungil, et haldustasud ja lepingutasu on laenusumma suhtes ebaproportsionaalsed, nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses ei käi vaidlus tasu sobivuse üle võrreldes antud laenuga ega selle arvutamiseks kasutatud meetodi üle. Pigem puudutab see praktilist küsimust, kas laenulepingus oleks tulnud ära näidata haldustasude ja lepingutasu eest vastusooritusena osutatavad „konkreetsed“ teenused. Seetõttu ei näi 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõikes 2 sätestatud teine erand olevat käesolevas asjas asjakohane.

32. Mis puudutab esimest erandit, siis Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb fraasi „lepingu põhiobjekt“ mõista nii, et see viitab kohustusele, mis sellisena on lepingule olemuslik. Laenulepingu puhul on laenuandja peamine kohustus teha teatav rahasumma kättesaadavaks laenusaajale. ( 6 )

33. Tuleb aga arvesse võtta, et kohtuotsuses Matei ei välistanud Euroopa Kohus võimalust, et hinnaklauslid võivad kuuluda artikli 4 lõikes 2 nimetatud esimese tingimuse kohaldamisalasse, vaid pigem otsustas, et see sõltub asjaolust, kas vastusooritusena saadavad kaubad või teenused kujutavad endast lepingu põhiobjekti. ( 7 ) Vastavalt kuuluvad sedalaadi lepingutingimused nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mis näevad ette tasud või komisjonitasud, lepingu põhiobjekti koosseisu, kui see kujutab endast vastusooritust esmaselt müüdud kaupade või osutatud teenuste eest. Sellekohaste asjaolude tuvastamine ja kontrollimine on aga lõppkokkuvõttes liikmesriigi kohtute ülesanne. ( 8 )

34. Põhikohtuasjas on pooled eelkõige eri meelt selles, kas haldustasu on vastusooritus.

35. Minu arvates aga ei saa selles eriti kahelda. Niivõrd kui selle tasu eesmärk on katta laenu andmisega seotud halduskulud, mis näib eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt antud teabe kohaselt olevat ainus lepingus ette nähtud teenus, tuleb see tasu lugeda laenu eest antava vastusoorituse üheks osaks.

36. Seda väites ei ole ma jätnud tähelepanuta Gyula Kissi argumenti, mille kohaselt selline lepingutingimus tähendab, et pank kannab tarbijatele üle oma tegevuskulud, sealhulgas need, mis on seotud tema õiguslike kohustustega. Asjaolu, et tarbijad maksavad otseselt või kaudselt ettevõtja kulude eest, on pelk majanduslik tõsiasi, kuna on raske mõista, kes siis veel peaks nende eest maksma. Sisuliselt püüab Gyula Kiss selle argumendiga seada seega kahtluse alla panga tasu proportsionaalsuse, mis vastavalt artikli 4 lõikele 2 ei kuulu artikli 3 lõikes 1 sätestatud ebaõigluse kriteeriumi kohaldamisalasse, seda muidugi juhul, kui see lepingutingimus on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles.

37. On tõsi, et selles lepingutingimus täpsustatud hind on väljendatud intressimäära kujul. Ent see ei muuda järeldust, et see tingimus näitab ära ühe osa makstavast hinnast antud laenu vastusooritusena. Pank võib tõesti saada tasu muutuva või kindla summa kujul või segavariandina. Nagu pank kohtuistungil märkis, sisaldub enamikul juhtudel krediidiasutuse halduskulude katmiseks kasutatav osa tasust ühtses intressimääras. Ehkki käesoleval juhul on tasu jagatud kolme lepingutingimuse vahel, ei muuda see tõsiasja, et kogutasu iga osa on vastusooritus laenu eest.

38. Kui järgida Euroopa Kohtu põhjenduskäiku kohtuotsuses Matei, siis järeldub sellest, et haldustasud ette nägeva lepingutingimuse tuleks põhimõtteliselt välistada 1993. aasta direktiivi kohaldamisalast. Ent nagu ma käesoleva ettepaneku lõpuosas selgitan, võivad sellises olukorras, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, olla kohaldatavad teised liidu õiguse sätted.

39. Igal juhul on artikli 4 lõikes 2 sätestatud, et selles sätestatud kahest erandist ühe kohaldamiseks peab asjaomane lepingutingimus olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Seega tekib käesolevas asjas küsimus, kas vaidlusaluste lepingutingimuste puhul on see tingimus täidetud.

40. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kajastab see tingimus mõtet, et „tarbijale on ülimalt oluline, et enne lepingu sõlmimist on teda teavitatud lepingu tingimustest ja lepingu sõlmimise tagajärgedest. Eelkõige selle teabe alusel otsustab tarbija, kas ta soovib end siduda kaupleja eelnevalt koostatud tingimustel“. Seetõttu ei saa artikli 4 lõikes 2 esitatud lepingutingimuste läbipaistvuse nõuet kärpida pelgaks arusaadavuseks nende tingimuste formaalses ja grammatilises mõttes. ( 9 ) Küsimus on pigem selles, kas tarbijal on võimalik täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal ette näha sellest tingimusest talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi. ( 10 )

41. Seda kohtupraktikat arvestades ma leian, et kui leping on suhteliselt pikk ja erinevate osutatavate teenuste vastusooritusena makstav hind on jagatud mitme lepingutingimuse vahel, kusjuures igas neist on ette nähtud erinev arvutusmeetod – nagu näib olevat põhikohtuasjas vaidluse all oleva lepingu puhul – siis tuleks need erinevad tingimused tuua ära lepingus ühes kohas või vähemalt nende tingimuste kombineeritud mõju tuleb täpsustada. Ei saa väita, et tarbijal on võimalik täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal ette näha lepingust talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi, kui maksmisele kuuluv hind on märgitud osaliselt näiteks väga pika lepingu alguses, osaliselt selle keskel ja osaliselt lõpus.

42. Samamoodi saab sellistel juhtudel nagu põhikohtuasjas, kus maksmisele kuuluv hind võib välisvaluuta vahetuskursiga indekseerituse tõttu varieeruda, minu meelest lugeda selge ja arusaadava lepingutingimuse nõude täidetuks vaid siis, kui hinna arvutamiseks kasutatav meetod on ära toodud selgelt ja täpselt, niie et tarbijal on võimalik mõista talle sellest tulenevat riski.

43. On tõsi, et direktiivi 2014/17 ja direktiivi 2008/48/EÜ ( 11 ) kohaselt tuleb laenulepingus ära tuua kohaldatav krediidi kulukuse aastamäär, mis arvutatakse mitte ainult kohaldatava intressimäära, vaid ka kohaldatavate tasude alusel ( 12 ) ning et just selle kohustuse eesmärk on tagada, et laenuandjad teevad laenusaajatele kättesaadavaks krediidilepingut käsitlev selge ja arusaadav üldise teabe. ( 13 )

44. Leian siiski artikli 4 lõikes 2 sätestatud arusaadavuse nõuet arvestades, et krediidi kulukuse aastamäära mainimine ei muuda asjaolu, et kui hind on jagatud erinevate lepingutingimuste vahel, millest igaüks põhineb erineval vastava hinna arvutusmeetodil ning mis kõik paiknevad lepingu erinevates osades, ei saa hinnaga seotud lepingutingimusi pidada sellisteks, mis on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Tuleb ka märkida, et krediidi kulukuse aastamäär on ainult illustratiivne. Direktiivi 2014/17 artikli 17 lõikes 4 on sätestatud, et „[k]ui krediidilepingus on sätestatud, et krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel tuleb arvestada laenuintressi muutustega ning, kui see on kohaldatav, krediidi kulukuse aastamääras sisalduvate kulude muutumisega, mis ei ole aastamäära arvutamise ajal kindlaks tehtav, arvutatakse krediidi kulukuse aastamäär eeldusel, et laenuintress ja muud kulud jäävad fikseerituks lepingu sõlmimisel kehtinud tasemele“. Peale selle ei sisalda krediidi kulukuse aastamäär mingit teavet selle kohta, kuidas tasu tuleb maksta. Sellest võib jääda hoopis mulje, et tasu tuleb maksta osamaksetena, mis ei pruugi samas üldsegi nii olla.

45. Siiski ma ei usu, et artikli 4 lõiget 2 tuleks tõlgendada nii, et selle kohaselt tuleb igas hinnatingimuses ära nimetada selle eest vastusooritusena saadavad konkreetsed teenused või kaubad.

46. On tõsi, et 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsuses RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, punkt 45) mainis Euroopa Kohus läbipaistvuse nõuet. Kuivõrd aga Euroopa Kohus kasutas seal seda fraasi põhjendamaks kohustust, mille kohaselt tuleb lepingu põhiobjektiga seotud tingimuse ebapiisava täpsuse korral anda tarbijatele vajalik teave lepingust tulenevate majanduslike tagajärgede hindamiseks, siis ei olnud selle väljendi kasutamisel laiemat mõju. ( 14 ) Kohtuotsuses Matei läks aga Euroopa Kohus veel ühe sammu kaugemale ja ütles, et seda tingimust tuleks tõlgendada nii, et selle kohaselt ei pea mitte ainult tarbijal olema võimalik mõista, mis teda ootab, vaid talle peaksid olema teada ka asjaomase lepingutingimuse kasutamise põhjendused. ( 15 )

47. Seda seisukohta tuleb aga minu meelest mõista selle kohtuasja eriomaste asjaolude kontekstis. Euroopa Kohtu poolt kõnealuse kohtuotsuse punktis 77 märgitu kohaselt „tegi laenuandja krediidisaajatele ettepaneku asendada kõnealuste lepingutingimuste senine nimetus nimetusega „laenuhaldustasu“, tingimuste endi sisu muutmata“, mis põhjustas õigustatud kahtlusi selles, kas tegelikult üldse osutatigi selle tasu eest vastusooritusena mingit teenust.

48. Samuti ei veena see varasem kohtupraktika mind selles, et artikli 4 lõiget 2 tuleks tõlgendada nii, et müüjad ja teenuseosutajad peavad iga hinnatingimuse juures ära nimetama konkreetsed teenused või kaubad, mida vastusooritusena osutatakse. Olen jõudnud sellele järeldusele järgmistel põhjustel.

49. Esiteks ei ole 1993. aasta direktiivis mingit viidet sellisele nõudele. Nagu ma olen selgitanud, kasutati läbipaistvuse nõude olemasolu esimest korda kohtuotsuses RWE Vertrieb. Selles asjas oli aga tegemist nii 1993. aasta direktiivi kui ka direktiivi 2003/55 tõlgendamisega ning selline nõue on sõnaselgelt ette nähtud viimati nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 3.

50. Teiseks ei saa erinevalt sellest, mida näikse eeldatavat esimese eelotsuse küsimuse sõnastusega, olla iga lepingutingimuse vastusoorituseks osutatavat konkreetset teenust. ( 16 ) Üks teenus võib olla seotud mitme hinnatingimusega. ( 17 ) Kui laenuandja soovib saada pool tasu protsentuaalse intressi näol ja pool tasu fikseeritud summana, siis minu meelest on tal selleks põhimõtteliselt õigus. ( 18 ) Minu arvates on sellistes olukordades tegelikult oluline see, et tarbijat on teavitatud valitud erinevatest tasustamise meetoditest ning järelikult on tal võimalik hinnata lepingu põhiobjektiga seotud tingimuse mõju, mitte nende meetodite põhjust ega nende olemasolu põhjust.

51. Kolmandaks ma usun, et artikli 4 lõike 2 tõlgendamisel tuleb arvestada 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõiget 1. Selle sätte kohaselt kohaldatakse artikli 3 lõikes 1 sätestatud ebaõigluse kriteeriume ainult sellistele lepingutingimustele, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud. ( 19 ) Seetõttu ma usun, et kõnealuse nõude olemasolu põhjus seisneb selles, et niivõrd kui lepingutingimused puudutavad lepingu põhiobjekti, eeldatakse tarbijatelt nende sisu vastu huvi tundmist ja lepingu aktsepteerimist nendega arvestades. Isegi kui tarbija ei osalenud nende lepingutingimuste väljatöötamises, ning erinevalt tüüplepingu muudest lepingutingimustest, mida tarbijad tavaliselt ei loe, ei peaks need lepingutingimused olema talle tõenäoliselt teadmata. 1993. aasta direktiiv eeldab siiski vajadust, et lepingu põhiobjekt oleks selgelt sõnastatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Vastavalt, nagu 1993. aasta direktiivi põhjenduses 20 märgitakse, tuleks tarbijatele anda vähemalt võimalus kõigi lepingu tingimustega põhjalikult tutvuda. Seetõttu nõutaksegi artikli 4 lõikes 2, et lepingutingimus oleks koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. ( 20 ) See aga ei tähenda samas, et tarbija peaks teadma iga lepingutingimuse konkreetset põhjust – piisab sellest, kui keskmiselt mõistlikul tarbijal on võimalik mõistlikult mõista lepingu sõlmimise mõju. ( 21 )

52. Neljandaks, kui tõlgendada artikli 4 lõiget 2 selliselt, et selle kohaselt peavad müüjad iga hinnatingimuse juures ära näitama selle eest osutatavad teenused, siis tähendaks see seda, et müüjad või teenuseosutajad ei sooviks osutatavate teenuste eest küsitavad hinda eritleda, et nad ei peaks iga hinnatingimust eraldi põhjendama. Selline artikli 4 lõike 2 tõlgendus oleks üleliia ettekirjutav ja koormav. Samuti töötaks see pigem vastu ühele ELi tarbijaõiguse ( 22 ) põhieesmärgile, milleks on tagada tarbijatele võimalus teha enne asjaomase lepingu sõlmimist teadlik majanduslik valik.

53. Neid kaalutlusi arvestades ma leian, et Euroopa Kohus peaks jääma oma senise kohtupraktika juurde, mille kohaselt tuleb lihtsa ja arusaadava keele nõuet artikli 4 lõikes 2 mõista nii, et selle kohaselt on nõutav ainult see, et tarbijal oleks võimalik hinnata tema jaoks lepingust tulenevaid majanduslikke tagajärgi, aga mitte iga lepingutingimuse olemasolu põhjust.

54. See aga ei tähenda, et osutatavat asjaomast teenust või asjaomaseid teenuseid vastutasuna hinnatingimuste eest ei peaks olema võimalik tuvastada. Liikmesriikide kohtud peavad kindlaks tegema, mis teenused need on, aga seda mitte lihtsa ja arusaadava keele nõude alusel, vaid pigem artikli 4 lõike 2 kohaldamisalast lähtudes. Euroopa Kohtu otsusega Matei on kooskõlas tõesti, et kui osutatakse rohkem kui ühte teenust, millest mõned on põhiteenused ja teised täiendavad teenused, siis peab liikmesriigi kohus tuvastama, mis teenust (teenuseid) või kaupa (kaupu) iga hinnatingimuse eest osutatakse, et kindlaks määrata, kas viimatinimetatu on hõlmatud lepingu „põhiobjektiga“. ( 23 )

55. Samas asjaolu, et liikmesriigi kohtud peavad seda analüüsima, ei tähenda, et müüja või teenuseosutaja oleks kohustatud mainima, mis teenust (teenuseid) või kaupa (kaupu) iga hinnatingimuse eest osutatakse. Kui osutatakse mitut teenust, siis on piisav, kui teatava hinnatingimuse vastusooritus oleks mõistlikult tuletatav lepingu sisust.

56. Tuleb muidugi tähele panna, et 1993. aasta direktiivi artikli 8 kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada direktiivi omadest rangemaid tingimusi, kui nende eesmärk on tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase. ( 24 ) Seega, kui ka selles direktiivis ei nõuta, et artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandi kasutamiseks peab hinnatingimustes olema nimetatud vastusooritusena osutatud teenused, on liikmesriikidel põhimõtteliselt õigus näha selline nõue ette omaenda tarbijakatseõiguses.

2. Artikkel 5

57. 1993. aasta direktiivi artiklis 5 on sätestatud: „Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.“

58. Selles suhtes tuleb kõigepealt rõhutada, et 1993. aasta direktiivi eesmärk ei ole lahendada nõusoleku puudumise probleemi ning veelgi vähem on selle eesmärk ühtlustada lepinguõigust: pigem püütakse sellega parandada poolte õiguste ja kohustuste tasakaalu, mida mõned lepingutingimused võivad rikkuda.

59. Teiseks, nagu ma selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Lovasné Tóth ( 25 ), ei ole artiklis 5 sõnaselgelt märgitud, et kui lepingutingimus ei ole koostatud lihtsas või arusaadavas keeles, siis kujutab see endast eraldi alust lepingutingimuse ebaõiglaseks lugemiseks. Artiklis 5 on ainult sätestatud, et juhul kui lepingutingimus ei ole koostatud „selges ja arusaadavas keeles“, on „kahtluse korral selle sätte tähenduses“ määrav tarbijale kõige soodsam tõlgendus. Põhjendusest 16 ja 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõikest 1 on selge, et ebaõiglase lepingutingimuse suhtes kehtib vaid üks kriteerium – nimelt see, mis on sätestatud artikli 3 lõikes 1 endas.

60. Vastavalt ma usun, nagu ma jällegi märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Lovasné Tóth, et artikkel 5 ei ole mõeldud tingimuse ebaõiglase laadi alternatiivseks kriteeriumiks, vaid selles on pelgalt sätestatud tõlgendusreegel, mis määrab kindlaks selliste tingimuste õigusliku tagajärje. Alles siis, kui lepingutingimus kutsub isegi artikli 5 kohaselt tõlgendatuna ikkagi esile tarbijat kahjustava tasakaalustamatuse, võib seda lugeda ebaõiglaseks.

61. Selles kontekstis tuleb nõuet, et lepingutingimus oleks koostatud selges, arusaadavas keeles, mõista üldise avaldusena, mille eesmärk on kehtestada artiklis 5 sätestatud tõlgendusreegel. Seetõttu ei ole oluline, kuidas tarbija tingimust mõistab, vaid pigem see, kas see tingimus on objektiivselt mitmetimõistetav. Neil põhjusil ma leian, et artiklit 5 ei tuleks tõlgendada kui nõuet, et tarbijaga sõlmitud laenulepingu igas hinnatingimuses tuleb nimetada vastusooritusena osutatavad teenused.

62. Isegi kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et artiklis 5 on kehtestatud eraldi ebaõigluse kriteerium, siis ma usun eelviidatud kohtupraktikat arvestades, et lepingutingimuste selge ja arusaadava sõnastuse nõue näeb sisuliselt ette, et tarbijal peab olema võimalik mõista talle lepingust tulenevaid majanduslikke tagajärgi. Kordan seetõttu veel kord, et asjaolu, et hinnatingimuses ei ole ära toodud vastusoorituseks osutatavat konkreetset teenust, ei ole iseenesest piisav kuulutamaks seda tingimust ebaõiglaseks. Selleks on vaja, et tegelikult osutatavate teenuste laadi ei ole mõistlikult võimalik mõista ega tuletada lepingust tervikuna.

63. Eeltoodu alusel teen ettepaneku vastata esimesele küsimusele nii, et 1993. aasta direktiivi artikli 4 lõige 2 ega artikkel 5 ei tähenda, et tarbijaga sõlmitud laenulepingu tingimuste lihtsa ja arusaadava keele nõude kohaselt peab igas hinnatingimuses ära nimetama vastusooritusena osutatavad konkreetsed teenused, kui tegelikult osutatavate teenuste laadi on mõistlikult võimalik mõista või tuletada lepingust tervikuna.

B. Teine küsimus

64. Oma teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõiget 1 tuleks tõlgendada nii, et tasude kohta kasutatud lepingusäte, millest ei ole vastavas asjas lepingu alusel võimalik üheselt kindlaks teha, millised on nende tasude eest vastusooritusena osutatavad konkreetsed teenused, põhjustab vastupidi hea usu nõuetele lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.

65. Sellega seoses tuleb märkida, et artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]epingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat“.

66. Nagu ma selgitasin oma ettepanekus kohtuasjas Lovasné Tóth, ei ole heausksuse puudumine minu meelest eraldiseisev tingimus, mis tuleb eraldi tuvastada lisaks lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse olemasolule. Pigem kajastab sellise tasakaalustamatuse olemasolu juba iseenesest heausksuse puudumist 1993. aasta direktiivi tähenduses. Sellest tuleneb järelikult, et heausksuse nõue ei nõua tahtluse ega tahtliku kuritarvituse tõendamist.

67. Vastavalt, kuna kõnealuses artiklis ette nähtud ebaõigluse kriteerium põhineb asjaomase lepingutingimuse õiguslikul mõjul ehk sellel, et see kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, siis asjaolu, et selles tingimuses ei mainita vastusooritusena osutatavaid konkreetseid teenuseid, ei näi esmapilgul iseenesest toovat kaasa ebaõiglust artikli 3 lõike 1 tähenduses.

68. Kui liikmesriigi kohtutel ei ole siiski võimalik hinnata makstud hinna ja tegelikult osutatud teenuse suhet, siis võivad nad siiski tunnistada tingimuse artikli 3 lõike 1 tähenduses ebaõiglaseks muudel põhjustel, kui hind, mis on selles tingimuses ette nähtud. ( 26 ) Selle näiteks võib tuua olukorra, kui lepingus ette nähtud makse näol on tegemist sanktsiooniga, siis olukorra, kus seda ei kohaldata ka teenuseosutaja lepingurikkumise korral. Peale selle on Euroopa Kohus leidnud, et vaidlus selle üle, kas laenuandja ei osuta mingit tegelikku teenust, mida võiks pidada tasu vastusoorituseks, ei puuduta makstud tasu ja tegelikult osutatud teenuste sobivust. ( 27 ) Vastavalt võib liikmesriigi kohtul olla teatud olukorras vaja tuvastada, mis teenust konkreetse tingimuse vastusooritusena osutatakse. Sellest vaatenurgast on seetõttu vaja, et kui osutatakse mitut teenust, siis hinnatingimuse vastusooritusena osutatud teenuse või teenuste sisu oleks võimalik lepingust vähemalt tuletada.

69. Mis puudutab teise küsimuse eset, siis teen seega ettepaneku vastata sellele, et 1993. aasta direktiivi artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei tähenda, et asjaolu, et tasusid sätestavas lepingutingimuses ei mainita vastusooritusena osutatavaid konkreetseid teenuseid, kutsub vastuolus heausksuse tingimusega esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulist tasakaalustamatust, mis kahjustab tarbijat. Kui aga makstud hinna eest vastusooritusena osutatavaid teenuseid ei ole võimalik kindlaks määrata, siis võib sellise tingimuse tunnistada ebaõiglaseks artikli 3 lõike 1 tähenduses.

C. Lõppmärkused

70. Lõpetuseks sooviksin esitada kaks märkust põhikohtuasjas vaidluse all oleva lepingu kohta.

71. Esiteks, arvestades Gyula Kissi poolt kohtuistungil esitatud selgitusi, mille asjaolusid tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, näib põhjus, miks pank jagas tasumisele kuuluva hinna kolme eraldi hinnatingimuse ehk vastavalt põhiintressi, haldustasude ja lepingutasu vahel, olevat olnud see, et nii sai pank vähendada nõutavat põhiintressi ja teha pealtnäha näiliselt ahvatlevama laenupakkumuse. Selline käitumine võib vägagi kuuluda direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 punkti d kohaldamisalasse. Selle sätte kohaselt loetakse tõesti kaubandustava isegi faktiliselt õige teabe esitamisel eksitavaks, kui see hinna või hinna arvutamise viisi osas petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ning kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud.

72. Teiseks võib liikmesriigi kohus soovida kaaluda, kas sellised hinnatingimused, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, tuleks tunnistada ebaõiglasteks mitte seetõttu, et neis ei mainita küsitud hinna vastusooritusena osutatavat konkreetset teenust, vaid pigem valuutariski ülekandmise tõttu pangalt – kes tõenäoliselt vajab refinantseerimist eurodes – tarbijale. Selline ülekandmine kujutab mu arvates endast probleemi, mida olenevalt asjaoludest võib pidada lepingu põhiobjektiks ning seega asjaolu, mida saab hinnata eraldi kõnealuse osutatava teenuse eest makstud hinna sobivuse küsimusest. ( 28 )

73. On tõsi, et kuna direktiivi 2014/17 artiklis 23 on sõnaselgelt ette nähtud võimalus pakkuda tarbijatele elamukinnisvaraga seotud laene välisvaluutas, ei või sellist lepingutingimust iseenesest tunnistada ebaõiglaseks ainuüksi sellel alusel. Ehkki see direktiiv ei ole kohaldatav, rõhutab see ikkagi asjaolu, et lepingutingimusi, millega piiramatult ja pöördumatult kantakse üle valuutarisk, ilma et tarbijal oleks mingit võimalust oma haavatavust selle riski suhtes vähendada, võib pidada sellisteks, mis kutsuvad esile lepinguosaliste õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.

V. Ettepanek

74. Eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepanku vastata Kúria (Ungari kõrgeim kohus) kahele esimesele küsimusele järgmiselt: 1. Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivis 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et tarbijaga sõlmitud laenulepingu tingimuste lihtsa ja arusaadava keele nõude kohaselt peab igas hinnatingimuses ära nimetama vastusooritusena osutatavad konkreetsed teenused. Sellises olukorras on aga vaja, et selliselt osutatavate teenuste laadi on mõistlikult võimalik mõista või tuletada lepingu tingimustest tervikuna. 2. Direktiivi 93/13/EMÜ artikli 3 lõige 1 ei tähenda, et asjaolu, et hinnatingimuses ei mainita vastusooritusena osutatavaid konkreetseid teenuseid, kutsub vastuolus heausksuse tingimusega esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulist tasakaalustamatust, mis kahjustab tarbijat. Kui aga makstud hinna eest vastusooritusena osutatavaid teenuseid ei ole võimalik kindlaks määrata, siis võib sellise tingimuse tunnistada ebaõiglaseks.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Põhjustel, mida ma selgitasin oma kohtuasjas Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245) tehtud ettepaneku punktides 87 ja 88, ei kujuta asjaolu, et lepingutingimused ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, endast alternatiivset alust lepingutingimuse ebaõiglaseks tunnistamiseks. Artiklis 5 on pelgalt sätestatud tõlgendusreegel, mis määrab kindlaks lepingutingimuse õigusliku tagajärje. Alles siis, kui see lepingutingimus kutsub isegi artikli 5 kohaselt tõlgendatuna ikkagi esile tarbijat kahjustava lepingulise tasakaalustamatuse, võib selle lugeda ebaõiglaseks.

( 3 ) 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 42).

( 4 ) 3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, punkt 34) ning 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punktid 46 ja 49).

( 5 ) 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 52).

( 6 ) Mis puudutab välisvaluutas sõlmitud laenulepinguid, siis Euroopa Kohus on otsustanud oma 20. septembri 2017. aasta otsuses Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 38), et „asjaolu, et krediit tuleb tagastada teatavas konkreetses vääringus, seega põhimõtteliselt seotud mitte mingi kõrvalise tagastamisviisi, vaid võlgniku kohustuse olemuse endaga, ning kujutab endast seega laenulepingu põhielementi“.

( 7 ) 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punktid 65 ja 66). Sellest vaatenurgast näib, et kõnealust teist olukorda tuleks pidada mitte alternatiivseks võimaluseks, vaid näiteks selle kohta, kuidas tuleb artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandit kohaldada konkreetses hinnatingimuse kontekstis; sel juhul kuulub vaid osutatud kaupade või teenuste hinna sobivus ja järelikult tehtava makse määr artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse, mitte näiteks maksetingimused.

( 8 ) 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punktid 49–51).

( 9 ) 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punktid 70–73).

( 10 ) 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 75); 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, punkt 50) ning 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 45). Isegi kui lepingutingimus on grammatiliselt arusaadav, võib see seetõttu ikkagi jääda väljapoole artikli 4 lõike 2 kohaldamisala, kui piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas tarbija ei suudaks kohaselt mõista selle kohaldamise ulatust ja tingimusi. Sellises olukorras ja ilma artikli 4 lõike 2 kaitseta võib sellist lepingusätet pidada ebaõiglaseks.

( 11 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprill 2008. aasta direktiiv, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66, ja – korrigendumid – ELT 2009, L 207, lk 14, ELT 2010, L 199, lk 40, ja ELT 2011, L 234, lk 46).

( 12 ) 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 84).

( 13 ) Direktiivi 2014/17 artikkel 13 ja direktiivi 2008/48 artikkel 5.

( 14 ) Väljendit „läbipaistvuse nõue“ on kasutatud teisteski kohtuotsustes. Ent enamikus neist on kasutatud seda väljendit viitamaks minu poolt varem väljendatud mõttele, et kui lepingutingimuses ei sisaldu kogu vajalik teave selle ulatuse kohta, siis peab ettevõtja andma selle teabe tarbijatele muul viisil, tagamaks neile võimaluse hinnata lepingust tulenevaid majanduslikke tagajärgi. Vt 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, punktid 40 ja 41) ning 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 44 ja 45).

( 15 ) 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punktid 74–77). Enne seda kohtuotsust viitas Euroopa Kohus vaid vajadusele teavitada tarbijaid asjaomase lepingutingimuse toimest. Vt selle kohta 26. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, punkt 30). Euroopa Kohtu järgmises, 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsuses Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282) aga direktiivile 2003/55 ei viidatud.

( 16 ) Põhikohtuasjas kritiseeris Gyula Kiss mitte seda, et lepingus ei mainita üldse iga hinnasätte vastusooritusena osutatavat konkreetset teenust, vaid seda, et mainitakse panga sisetegevusi, millega pank peab laenuandmise tõttu tegelema ja mis põhjendavad neid hinnasätteid. Siiski tundub mulle selline detailirohkus ülemäärane, kuna makstud hinna sobivus saadavate teenuste või kauba eest jääb väljapoole ebaõiglaste lepingutingimuste kontrolli ulatust.

( 17 ) Pean sellega seoses rõhutama, et minu arvates tuleb 1993. aasta direktiivis kasutatud mõistet „lepingutingimus“ mõista materiaalõiguslikult ja mitte formaalselt, st et see viitab lepingus ette nähtud konkreetsele õigusele või kohustusele, mitte lepingu konkreetsele punktile. Sellest tulenevalt võib lepingu säte sisaldada mitut tingimust ning tingimus võib olla väljendatud mitmes sättes.

( 18 ) Vastupidine tõlgendus rikuks minu meelest ilma mingi reaalse põhjenduseta ulatuslikult ettevõtlusvabadust, mis Euroopa Kohtu sõnul hõlmab lepinguvabadust. Vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punkt 67).

( 19 ) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt põhineb 1993. aasta direktiiviga kehtestatud kaitse eeldusel, et tarbija on suhetes müüja või teenuseosutajaga nõrgemal positsioonil, mis puudutab nii tarbija võimet pidada läbirääkimisi kui ka tema informeerituse taset. Seetõttu peab tarbija nõustuma müüja või teenuseosutaja eelnevalt kehtestatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu või ilma et ta oleks neist üldse teadlikki. Vt selle kohta 3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, punkt 27).

( 20 ) Palju lihtsam selgitus, et õigustada artikli 4 lõike 2 olemasolu, võiks olla see, et seadusandja ei tahtnud, et kohtutel oleks pädevus muuta lepingute objekti. Siiski ei selgitaks see, miks selle sätte kohaldamisele on seatud tingimus, et asjaomased tingimused on sõnastatud lihtsas ja arusaadavas keeles.

( 21 ) Märgin analoogia alusel, et kuigi määruse või direktiivi puhul püüab seadusandja esitada akti põhjenduste osas iga akti sätte olemasolu põhjuse, ei ole see alati nii.

( 22 ) Vt nt laenulepingute kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66), põhjendused 18, 19, 31 ja 32 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/17/EL elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta ning millega muudetakse direktiive 2008/48/EÜ ja 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 60, lk 34) põhjendused 20 ja 22.

( 23 ) Vt selles suhtes 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 66).

( 24 ) 3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, punkt 40).

( 25 ) C‑34/18, EU:C:2019:245.

( 26 ) Näiteks kui laen on nomineeritud välisvaluutas, kuid tagasimaksmine peab toimuma omavääringus (või kui tagasimaksmine on indekseeritud välisvaluutas), koosneb hinnatingimus kahest osast: esiteks näitab see ära osutatavate teenuste hinna ja teiseks toob see kaasa vahetuskursi riski ülekandmise.

( 27 ) Vt selles suhtes 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, punkt 70).

( 28 ) Vt selles suhtes 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt (C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 39 ja 40).