ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1308/2013 artikli 76 lõiked 1 ja 4 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Peale selle, kui see on artiklis 75 osutatud kohaldatavate turustusstandardite seisukohast asjakohane, võib puu- ja köögiviljasektori tooteid, mis on mõeldud tarbijale värskelt müümiseks, turustada üksnes siis, kui need on veatud ja turustatava kvaliteediga ning kui on näidatud nende päritoluriik.

[…]

4. Selleks et tagada käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud nõude nõuetekohane kohaldamine ja võtta arvesse teatud eriolukordi, on komisjonil õigus võtta kooskõlas artikliga 227 vastu delegeeritud õigusakte, milles käsitletakse teatavaid erandeid käesolevast artiklist, mis on vajalikud selle nõuetekohaseks kohaldamiseks.“
16

1984. aasta telekommunikatsiooniseaduse (Telecommunications Act 1984) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „1984. aasta seadus“) §-is 94 „Riigi julgeoleku huvides toimuv uurimine“ on ette nähtud: „(1) Minister võib pärast seda, kui on konsulteerinud käesoleva paragrahvi kohaldamisalasse kuuluva isikuga, anda sellele isikule üldkorraldusi, mis ministri hinnangul on vajalikud riigi julgeoleku huvides või suhetes teise riigi või väljaspool Ühendkuningriiki asuva territooriumi valitsusega. (2) Kui minister peab seda vajalikuks riigi julgeoleku huvides või suhetes teise riigi või väljaspool Ühendkuningriiki asuva territooriumi valitsusega, võib ta pärast seda, kui on konsulteerinud käesoleva paragrahvi kohaldamisalasse kuuluva isikuga, anda sellele isikule korraldusi, millega ta kohustab seda isikut (olenevalt juhtumi asjaoludest) korralduses nimetatud teatava toimingu tegema või selle tegemisest hoiduma. (2A) Minister võib anda lõikes 1 või 2 osutatud korraldusi ainult juhul, kui ta leiab, et nendes korraldustes nõutud tegevus on selle abil saavutada soovitava eesmärgiga proportsionaalne. (3) Käesoleva paragrahvi kohaldamisalasse kuuluv isik peab täitma kõik korraldused, mis minister talle käesoleva paragrahvi alusel annab, olenemata mis tahes muust kohustusest, mis tal on 2003. aasta sideseaduse (Communications Act 2003) 1. osa või 2. osa 1. peatüki alusel, ja juhul, kui korraldused antakse üldkasutatava elektroonilise side võrgu pakkujale, peab viimane need täitma ka juhul, kui need on antud talle mitte kui sellise võrgu pakkujale, vaid tema mingi muu tunnuse tõttu. (4) Minister edastab kummalegi parlamendi kojale koopia kõigist käesoleva paragrahvi alusel antud korraldustest, välja arvatud juhul, kui ta leiab, et nende korralduste avalikustamine oleks vastuolus riigi julgeoleku huvidega või ohustaks suhteid teise riigi või väljaspool Ühendkuningriiki asuva territooriumi valitsusega või kahjustaks mõne isiku ärihuve. (5) Isik ei tohi avalikustada ning teda ei tohi seadusega või muul moel kohustada avalikustama mis tahes teavet käesoleva paragrahvi alusel võetud meetmete kohta, kui minister on talle teada andnud, et ta on arvamusel, et selle teabe avalikustamine oleks vastuolus riigi julgeoleku huvidega või ohustaks suhteid teise riigi või väljaspool Ühendkuningriiki asuva territooriumi valitsusega või kahjustaks teise isiku ärihuve. […] (8) Käesolev paragrahv on kohaldatav Office of communicationsile (sideamet, edaspidi „OFCOM“) ja üldkasutatavate elektroonilise side võrkude pakkujatele.“
87

Eespool toodust tuleneb, et see kohtupraktika – milles eristatakse väiteid, mida liidu kohus peab talle esitatud hagi raames käsitama nii, et need on esitatud ELTL artikli 263 teises lõigus nimetatud rikkumise või juhtumi peale, või vastupidi, et need on esitatud asjaomase lepingu tingimuste täitmata jätmise või sellele lepingule kohaldatavate riigisiseste õigusnormide rikkumise peale – ei taga, et kõiki vaidluse lahendamiseks asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke küsimusi uuritakse kindlustamaks harta artiklis 47 ette nähtud tõhus kohtulik kaitse.
52

Seega kui liikmesriigi asutustel on tõendeid, mille taotleja on esitanud selleks, et tõendada sellise ohu esinemist liikmesriigis, kus talle on rahvusvaheline kaitse juba antud, on need asutused kohustatud objektiivsete, usaldusväärsete, täpsete ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmete alusel ning liidu õigusega tagatud põhiõiguste kaitse standardit arvestades hindama, kas esinevad puudused, mis on süstemaatilised või üldised või mis puudutavad teatavaid isikute rühmi (vt analoogia alusel 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Ibrahim jt, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, EU:C:2019:219, punkt 88, ning 13. novembri 2019. aasta kohtumäärus Hamed ja Omar, C‑540/17 ja C‑541/17, ei avaldata, EU:C:2019:964, punkt 38). Lisaks ei saa täielikult välistada, et rahvusvahelise kaitse taotleja suudab tõendada, et esinevad talle iseäralikud erandlikud asjaolud, mis näitavad, et tagasisaatmine liikmesriiki, mis on talle juba rahvusvahelise kaitse andnud, tooks talle tema erilise haavatavuse tõttu kaasa harta artikliga 4 vastuolus oleva kohtlemise ohu (vt analoogia alusel 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 95).
70

Teisena tuleb analüüsida, kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on vastuolus selle direktiivi artikli 13 lõike 1 esimese lõiguga, milles on ette nähtud, et liikmesriigid tagavad, et taastuvatest energiaallikatest elektrit tootvate ettevõtjate suhtes kohaldatavad, loamenetlust reguleerivad riiklikud eeskirjad on proportsionaalsed ja vajalikud.
18

Bundespatentgericht (Saksamaa Liitvabariigi patendikohus) märgib, et Euroopa Kohus on otsustanud, et määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a tõlgendamisel tuleb arvestada aluspatendi kaitse objekti, mis tuleb välja selgitada patendinõudluse tõlgendamisel. Siinkohal leiab ta, et patendinõudlusel on kaks eesmärki: määratleda patendiga antava kaitse objekt ning määrata kindlaks kaitse ulatus, mis läheb sellest objektist kaugemale. Eelotsusetaotluse esitanud kohus mõistab Euroopa Kohtu praktikat nii, et selle artikli tõlgendamisel tuleb arvesse võtta kaitse objekti, mitte selle ulatust. Seega vastab toimeaine selles artiklis sätestatud tingimusele üksnes siis, kui seda toimeainet on aluspatendi nõudluses kirjeldatud nii konkreetselt, et on selge, et see kuulub selle patendi kaitse objekti alla.
1.

Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005, artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud tööandja suhtes algatatud kohtumenetluse raames asjaolude tõttu, millest nähtub nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 631/2004, artikli 14 lõike 1 punkti a alusel välja antud tõendite E 101 pettuse teel saamine või nende pettuslik kasutamine töötajate suhtes, kes töötavad selles liikmesriigis, saavad tuvastada pettuse esinemise ja järelikult jätta need tõendid E 101 arvesse võtmata alles pärast seda, kui nad on veendunud, et: – esiteks algatati selle määruse artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlus viivitamata ning et väljastava liikmesriigi pädeval asutusel oli seega võimalik uuesti hinnata, kas need tõendid anti välja põhjendatult, arvestades vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse esitatud konkreetseid asjaolusid, mis annavad alust arvata, et samad tõendid on saadud pettuse teel või neid kasutati pettuslikult, ning – teiseks ei ole väljastava liikmesriigi pädev asutus neid tõendeid uuesti läbi vaadanud ega võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta nende asjaolude suhtes, vajaduse korral need tõendid tühistades või võttes need tagasi.
44

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kellele tarbija on esitanud hagi, milles palutakse tuvastada, et teatavad tingimused lepingus, mille tarbija on sõlminud müüja või teenuste osutajaga, on ebaõiglased, ei ole kohustatud omal algatusel ja eraldi kontrollima kõiki teisi lepingutingimusi, mida asjaomane tarbija ei ole vaidlustanud, et teha kindlaks, kas neid võib pidada ebaõiglaseks, vaid peab kontrollima üksnes neid, mis on vaidluse esemega seotud, nagu pooled on selle kindlaks määranud, kohe, kui talle on teada selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, mida on vastavalt olukorrale menetlustoimingute abil täiendatud.
43

REA väidab esmalt, et mõlemad apellatsioonkaebused on vastuvõetamatud, sest neis on tõstatatud faktiliste asjaolude hindamisega seotud väiteid ja need rajanevad väidetel ja argumentidel, mida on Üldkohtus juba arutatud. Seejärel väidab REA, et Wrocławi ülikooli apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu osas, milles see tugineb kõnealuse advokaadi olukorraga seotud faktilistele asjaoludele, mida Üldkohtule ei esitatud. Viimaseks on Tšehhi Vabariigi ja Riikliku õigusnõustajate koja poolt menetlusse astujatena esitatud argumendid REA väitel vastuvõetamatud osas, milles neis väidetakse, et on rikutud harta artiklit 47, sest niisugust argumenti ei ole esitanud ei Wrocławi ülikool ega Poola Vabariik. Tšehhi Vabariigi argumendid on REA väitel vastuvõetamatud ka seetõttu, et neis ei ole viidatud vaidlustatud kohtumääruse ühelegi konkreetsele punktile.
77

Selles osas nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et kasumi edasijaotamise tingimus on seotud fiskaalsete investeerimisfondide regulatsiooni eesmärgiga, milleks on see, et investeeringud, mida isik teeb investeerimisfondi vahendusel, oleksid sama tasuvad nagu investeeringud, mis on tehtud otseinvesteeringutena. Sellega seoses nähtub toimikust veel, et liikmesriigi seadusandja leidis, et on oluline, et investeerimisfondid jaotaksid investeeringutest tuleneva kasumi võimalikult kiiresti edasi hoiustajatele, kelle vahendeid nad paigutasid.
44

Neid asjaolusid arvestades otsustas Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kui [direktiiv 2011/83] välistab tõepoolest lepinguõiguse reguleerimise klassikalises mõttes lepingute sõlmimise osas, siis kas see direktiiv välistab selliste ebatüüpiliste lepingusuhte tekkimise juhtude reguleerimise, mis on seaduses ette nähtud? 2. Kui [direktiiv 2011/83] sellisel juhul riigisisest regulatsiooni ei välista, siis kas on tegemist lepinguga selle direktiivi artikli 5 tähenduses? Kui vastus on eitav, siis millega on tegemist? Kas olenemata sellest, kas tegu on lepinguga, on see direktiiv käesoleval juhul kohaldatav? 3. Kas [direktiiv 2011/83] reguleerib seda tüüpi faktiliselt sõlmitud lepinguid, olenemata sellest, millal on need lepingud koostatud, või on direktiiv kohaldatav üksnes hiljaaegu ostetud korteritele või – veelgi kitsamalt – üksnes uusehitistes asuvatele korteritele (seega abonendiseadmestikele, mille puhul taotletakse küttevõrguga liitumist)? 4. Kui [direktiiv 2011/83] on kohaldatav, siis kas riigisisesed õigusnormid rikuvad direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti f koostoimes lõikega 2, mis reguleerivad põhimõttelist õigussuhte katkestamise õigust [või] võimalust? 5. Järelikult, kui on nõutav lepingu sõlmimine, siis kas selleks on ette nähtud kindel vorm ja millise sisuga peab olema tarbijale (käesoleval juhul korteriomanikule ja mitte ühistule) esitada tulev teave? Kas õigel ajal esitatud ja kättesaadavaks tehtud teabe puudumine mõjutab õigussuhte tekkimist? 6. Kas sellise õigussuhte pooleks saamine nõuab tarbija sõnaselget taotlust, s.t vormiliselt väljendatud tahet? 7. Juhul kui on – vormiliselt või mitte – sõlmitud leping, siis kas ühiskasutuses olevate hooneosade (nimelt trepikoda) kütmine on lepingu eseme osa ja kas loetakse, et tarbija on tellinud teenuse selles osas, kui selleks ei ole tema ega korteriomanike ühisus esitanud sõnaselget taotlust (näiteks kui radiaatorid on eemaldatud, nagu on tehtud enamikul juhtudel, kuna eksperdid ei nimeta küttekehade olemasolu ühiskasutuses olevates hooneosades)? 8. Kas eespool märgitut arvestades on omaniku käsitamiseks tarbijana, kes on esitanud taotluse ühiskasutuses olevate hooneosade kütmiseks, oluline (või seda muudab) see, et ta on oma korteris kütte välja lülitanud?“
48

Sellega seoses on oluline rõhutada, et direktiiv 2003/88, mille eesmärk on üksnes sätestada tööaja korralduse minimaalsed ohutus‑ ja tervishoiunõuded, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 34 märgiti, võeti vastu EÜ artikli 137 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 153 lõige 2) alusel. Nagu Euroopa Kohtu praktikast nähtub, tuleb eelnimetatud esmase õiguse sätetes sisalduvat ja kõnealuse direktiivi artikli 1 lõikes 1 uuesti kasutatud väljendit „miinimumnõuded“ tõlgendada koosmõjus EÜ artikli 137 lõikega 4 (nüüd ELTL artikli 153 lõige 4), milles on täpsustatud, et need miinimumnõuded ei tohi takistada liikmesriiki säilitamast või kehtestamast rangemaid kaitsemeetmeid, mis sobivad kokku aluslepingutega. Siit järeldub, et liikmesriikidel on endiselt vabadus neile jäetud pädevuse teostamisel võtta vastu sellised normid, mis on liidu seadusandja tegevuse tulemusena vastu võetud normidest rangemad, tingimusel et need ei ohusta niisuguse seadusandliku tegevuse ühtsust (vt selle kohta 17. detsembri 1998. aasta kohtuotsus IP, C‑2/97, EU:C:1998:613, punktid 35, 37 ja 40).
82

Kolmanda küsimuse esimese osa sõnastus viitab eelkõige asjaolule, et põhikohtuasjades kõne all olevad liikmesriigi õigusnormid sätestavad selgelt energiamaksu tagastuse summa arvutamise valemi, samas kui määruse nr 651/2014 artikli 44 lõikes 3 on sätestatud, et maksuvähenduste vormis antav abi peab põhinema kohaldatava maksumäära vähendamisel, kindlaksmääratud hüvitise maksmisel või mõlema kombinatsioonil. Pealegi, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab oma eelotsusetaotluses üksikasjalikult põhjused, miks ta kahtleb, kas põhikohtuasjades kõne all olev abikava vastab selles sättes ette nähtud tingimusele, märgib ta sõnaselgelt, et ta on seisukohal, et nii määruse nr 651/2014 artikli 44 lõigetes 1, 2 ja 4 kui ka selle määruse I peatükis sätestatud muudest sätetest tulenevad tingimused on põhikohtuasjades täidetud.
94

Euroopa Kohus on siiski juba otsustanud, et igasugune liikmesriigi meede, mis võeti pärast seda kuupäeva, ei jää ainuüksi selle asjaolu tõttu automaatselt asjakohase liidu õigusaktiga kehtestatud eriregulatsiooni kohaldamisalast välja. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb nimelt, et selliste „kehtivate“ piirangutega samasugusteks võib lugeda need, mis on ette nähtud pärast nimetatud kuupäeva vastu võetud sätetega ning mis on sisult identsed varem kehtinud õigusnormidega või mis üksnes vähendavad varasemates õigusnormides sätestatud õiguste ja liikumisvabaduste teostamise takistust või tunnistavad selle kehtetuks. Samas ei saa sel kuupäeval kehtivate piirangutega samasugusteks pidada õigusnorme, mis põhinevad varem kehtinud õigusega võrreldes uuel loogikal ja millega sätestatakse uus kord (vt selle kohta 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, punkt 48; 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus EV, C‑685/16, EU:C:2018:743, punkt 75, ja 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus X (kolmandates riikides asuvad vaheäriühingud), C‑135/17, EU:C:2019:136, punktid 37 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
103

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, millele Üldkohus on vaidlustatud kohtumääruse punktis 64 samuti viidanud, tuleneb, et ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud tingimus, et hagi esemeks olev otsus peab füüsilist või juriidilist isikut otseselt puudutama, nõuab kahe kumulatiivse kriteeriumi täitmist, nimelt esiteks, et vaidlustatud meede tekitaks otseseid tagajärgi isiku õiguslikule seisundile, ja teiseks, et see ei jätaks meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtalt automaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (vt eelkõige 22. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Regione Siciliana vs. komisjon, C‑15/06 P,EU:C:2007:183, punkt 31; 13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon, C‑463/10 P ja C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 66, ning 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci, C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 42).
91

Mis puudutab Madalmaade Kuningriigi teist argumenti, mis käsitleb 1991. aasta ja 2001. aasta ÜMT otsustega kehtestatud halduskoostöö süsteemi, siis on tõsi, et vastavalt 1991. aasta ÜMT otsuse II lisa artikli 26 lõikele 6 ja hiljem 2001. aasta ÜMT otsuse III lisa artikli 32 lõikele 8 on asjaomase ÜMT ametiasutuste ülesanne muu hulgas viia läbi vajalik uurimine, kui esimese ÜMT otsuse II lisa artikli 26 lõikes 1 ja hiljem teise ÜMT otsuse III lisa artikli 32 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlus või muu kättesaadav teave viitab sellele, et nende lisade sätteid on rikutud. Siiski on ühelt poolt nendes sätetes ette nähtud, et komisjon „võib […] osa võtta“ uurimistest, mille eesmärk on tuvastada ja hoida ära sertifikaatide EUR.1 väljastamist reguleerivate sätete rikkumine, kehtestamata talle selles osas kohustust. Teiselt poolt, kuigi nimetatud 1991. aasta ÜMT otsuse II lisa artikli 26 lõikes 7 ja hiljem 2001. aasta ÜMT otsuse III lisa artiklis 34 oli sätestatud, et sellise uurimise käigus või tõlgendamisprobleemi tõttu tekkinud vaidluste suhtes „kohaldatakse“ vaidluste lahendamise menetlust, tuleneb nende sätete sõnastusest enesest, et neis peetakse silmas ainult impordiriigi ja eksportiva ÜMT vahel tekkivaid vaidlusi ja seega ei olnud need sätted siduvad komisjonile.
116

Selles osas ei ole poolte vahel vaidlust selles, et otsuse REC 03/2004 esemeks olev alumiiniumiimport toimus kõnealuste EXP‑sertifikaatide esitamisel Itaalia ametiasutustele. Lisaks ilmneb nendel sertifikaatidel ja impordideklaratsioonidel toodud andmetest, et peale kahe juhtumi on kõik need sertifikaadid esitatud Itaalia ametiasutustele selleks, et alumiiniumi tollimaksuvabalt liitu importida. Nimelt näitab see, et identne on kõnealuse kauba ja selle päritolu kirjeldus, kasutatud laev ja liidu importijana tegutsev ettevõtja ning eelkõige asjaolu, et nendes impordideklaratsioonides on märgitud kõnealuste EXP-sertifikaatide viitenumbrid, et need sertifikaadid on tõesti neile Itaalia ametiasutustele esitatud.
7

Direktiivi 2014/41 artikkel 14 on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid tagavad, et Euroopa uurimismääruses märgitud uurimistoimingute suhtes kohaldatakse õiguskaitsevahendeid, mis on samaväärsed õiguskaitsevahenditega, mida kasutatakse sarnases riigisiseses asjas. 2. Euroopa uurimismääruse koostamise sisulisi põhjusi võib vaidlustada üksnes taotleva riigi kohtus, ilma et see piiraks põhiõiguste tagamist täitjariigis. 3. Kui see ei kahjusta artikli 19 lõikes 1 sätestatud uurimise konfidentsiaalsust, võtavad taotlev asutus või ametiisik ja määrust täitev asutus või ametiisik sobivad meetmed tagamaks, et antakse teavet võimaluse kohta kasutada riigisiseses õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendeid niipea, kui need muutuvad kohaldatavaks, ja õigeaegselt, et õiguskaitsevahendeid oleks tegelikult võimalik kasutada. 4. Liikmesriigid tagavad, et õiguskaitsevahendite kasutamiseks ettenähtud tähtajad on samad nendega, mis on ette nähtud sarnases riigisiseses asjas, ning et tähtaegu kohaldatakse viisil, mis tagab asjaomastele isikutele võimaluse õiguskaitsevahendeid tegelikult kasutada. 5. Taotlev asutus või ametiisik ja määrust täitev asutus või ametiisik teavitavad teineteist õiguskaitsevahenditest, mida kasutatakse Euroopa uurimismääruse koostamise, tunnustamise või täitmise vastu. 6. Kohtulik vaidlustamine ei peata uurimistoimingu tegemist, välja arvatud juhul, kui sellel on selline mõju sarnases riigisiseses asjas. 7. Taotlev asutus või ametiisik võtab arvesse Euroopa uurimismääruse tunnustamise või täitmise suhtes esitatud kaebuse rahuldamist kooskõlas tema riigisisese õigusega. Ilma et sellega piirataks riigisiseste menetlusnormide kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et taotlevas riigis läbiviidavas kriminaalmenetluses austatakse Euroopa uurimismääruse abil kogutud tõendite hindamisel kaitseõigust ja tagatakse õiglane menetlus.“
–

ei või vahistamismäärust täitev õigusasutus ainult seetõttu, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis on olemas kaebevõimalus, mille raames isik saab oma kinnipidamistingimused vaidlustada, välistada, et eksisteerib tegelik risk, et isikule, kelle kohta on vabadusekaotusliku karistuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismäärus, saab osaks ebainimlik või alandav kohtlemine Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 4 tähenduses; täitev õigusasutus võib aga sellise kaebevõimaluse olemasolu puudutatud isiku üleandmist otsustades arvesse võtta;
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul, artiklit 3 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et need ei keela selliste menetluslikku laadi eelotsuste tegemist, nagu kohtu otsus kohaldada tõkendina vahistamist, mis põhinevad kahtlustel või süüstavatel tõenditel, tingimusel et nendes otsustes ei osutata vahistatule kui süüdlasele. Seevastu ei reguleeri nimetatud direktiiv tingimusi, millistel võib vahistamisotsused teha.

(vt punkt 49 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 29. juuli 2019. aasta otsus – EMA vs. Shire Pharmaceuticals Ireland

(kohtuasi C‑359/18 P) ( 1 )

Apellatsioonkaebus – Määrus (EÜ) nr 141/2000 – Harva kasutatavad ravimid – Artikkel 5 – Ravimi „harva kasutatavaks ravimiks“ nimetamise taotlus – Kinnitamine – Sama ravimi suhtes välja antud varasema ravimi müügiloa olemasolu

Õigusaktide ühtlustamine – Ühtsed õigusaktid – Inimtervishoius kasutatavad ravimid – Harva kasutatavad ravimid – Ravimi harva kasutatavaks ravimiks nimetamise menetlus – Sama ravimi suhtes välja antud varasema ravimi müügiloa olemasolu – Arendaja, kes taotleb, et samade näidustuste suhtes nimetataks teine ravim harva kasutatavaks ravimiks – Kohustus kindlaks teha, et teisel ravimil on võrreldes esimese ravimiga märkimisväärne kasu patsientidele

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 141/2000, artikli 3 lõige 1 ja artikli 5 lõige 2)

(vt punkt 31)

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Jätta Euroopa Ravimiameti (EMA) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Shire Pharmaceuticals Ireland Ltd kohtukulud.

3. Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

( 1 ) ELT C 294, 20.8.2018.
Mõistet „kogu vara või selle osa üleandmine“ nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 19 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma tehingut, millega äritegevuseks kasutatav kinnisasi antakse koos selle tegevusega seotud kõigi seadmete ja vallasvaraga üürile, isegi kui üürnik jätkab üürileandja tegevust sama nime all.

(vt punkt 30 ja resolutsiooni punkt 1)
Raamotsuse 2002/584 artikli 8 lõike 1 punktis f ette nähtud seaduslikkuse nõude eesmärk on teha vahistamismäärust täitvatele õigusasutustele teatavaks selle vabadusekaotusliku karistuse pikkus, mille täideviimiseks tagaotsitava isiku üleandmist taotletakse, ja need andmed kuuluvad minimaalse formaalse teabe hulka, mida vahistamismäärust täitval õigusasutusel on Euroopa vahistamismääruse kiireks menetlemiseks vaja, et teha viivitamatult üleandmisotsus (vt selle kohta 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, punktid 58 ja 59). Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 66, on selle nõude eesmärk võimaldada vahistamismäärust täitval õigusasutusel veenduda, et Euroopa vahistamismäärus kuulub selle raamotsuse kohaldamisalasse ja eelkõige kontrollida, kas see on tehtud sellise vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks, mis ületab raamotsuse artikli 2 lõikes 1 ette nähtud neljakuulist alammäära.

(vt punktid 50 ja 51)