ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. Kohtualluvuse kokkulepe sõlmitakse kas: a) kirjalikult või suuliselt kirjaliku kinnitusega; b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.“
23

Lisaks, mis puudutab Stanleybet Malta argumente selle kohta, et põhikohtuasjas kõne all olevate Itaalia õigusnormide kohaselt on tema suhtes kehtestatud topeltmaksustamine Maltal ja Itaalias, siis tuleb märkida, et liidu õiguse praeguses arengujärgus on liikmesriikidel liidu õigust järgides selles valdkonnas teatav autonoomia ja et seega ei ole neil kohustust kohandada oma maksusüsteemi teiste liikmesriikide erinevate maksusüsteemidega, selleks et eelkõige kõrvaldada topeltmaksustamine, mis on tingitud asjaolust, et need liikmesriigid teostavad oma maksustamispädevusi paralleelselt (vt analoogia alusel 1. detsembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari, C‑253/09, EU:C:2011:795, punkt 83).
85

Euroopa välisteenistus väidab vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 28, 29 ja 38 viidates, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et personalieeskirjade X lisa artikkel 10 on sedalaadi säte, mille jaoks on vaja võtta vastu üldised rakendussätted, sest see artikkel on sedavõrd ebaselge ja -täpne, et ei võimalda kohaldamist, mis ei oleks meelevaldne. Elamistingimuste eest makstavat toetust käsitlevate kohaldamise üksikasjalike sätete vastuvõtmise raames näeb selle lisa artikli 10 lõike 1 neljas lõik sõnaselgelt ette ainult kohustuse küsida personalikomitee arvamust, nagu seda ka tehti 17. detsembri 2013. aasta otsuse ja 3. detsembri 2014. aasta otsuse tegemisel. Juba ainuüksi see etapp võimaldab kõrvaldada igasuguse ohu, et administratsioon kehtestab elamistingimuste eest makstava toetuse määra fikseerimiseks selliseid kriteeriume, mis võimaldavad tal saavutada enda soovitud tulemuse. See, kui üksikasjalik on artikkel 10, millega kehtestatakse elamistingimuste eest makstava toetuse kindlaksmääramisel arvesse võetavad näitajad ning nähakse ette nende näitajate iga-aastane hindamine, näitab juba iseenesest, et meelevaldseks kohaldamiseks ei ole ruumi jäetud.
85

Teisalt ei oma tähtsust asjaolu, et asjaomane liikmesriik ei ole suuteline kõrvaldama puudusi, mida komisjon on määruse nr 885/2006 artikli 11 lõike 1 esimeses lõigus viidatud kirjalikus teates tuvastanud, kuna need puudused on hõlmatud komisjoni uurimise alla kuuluva perioodiga. Nimelt muudaks vastupidine seisukoht määruse nr 1290/2005 artikli 31 ja määruse nr 885/2006 artikli 11 sisutuks, võimaldades liikmesriigil väita, et enne finantskorrektsiooni käsitleva otsuse vastuvõtmist on väidetavalt sisuliselt võimatu võtta parandusmeetmeid, et saaks vältida selle kindlamääralise korrektsiooni kehtestamist.
17

Euroopa Kohus otsustas selle kohtuotsuse resolutsiooni punktis 1, et ELTL artikli 325 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse selline kriminaalmenetluse lõpetamise menetlus, nagu on ette nähtud kriminaalmenetluse seadustiku artiklites 368 ja 369, kui neid õigusnorme kohaldatakse Euroopa Liidu finantshuve kahjustava, tolli valdkonnas toime pandud raske pettuse või muu raske ebaseadusliku tegevuse uurimiseks alustatud menetluse suhtes. Samas punktis lisas Euroopa Kohus, et liikmesriigi kohus peab saavutama ELTL artikli 325 lõike 1 täieliku õigusliku toime, jättes need õigusnormid vajaduse korral kohaldamata ning jälgides samas, et süüdistatavate põhiõiguste järgimine oleks tagatud, ning täpsustas kohtuotsuse punktis 70, et nimetatud õiguste hulka kuulub nende isikute õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul.
70

Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 52 toodud eeldusele on aga oluline, et kui on teada, et asjaomaste isikute kontrollimisele piiripunktis ei järgne lühikese aja jooksul Schengeni ala välispiiri ületamine, et pädevad riigi asutused lööksid väljumistempli nende reisidokumentidesse piiriületamisele lähedasel hetkel, et tagada kooskõlas Schengeni piirieeskirjade eesmärgiga, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 60–63, et need asutused saavad kõnealuste isikute tegelikku Schengeni alal viibimise kestust arvesse võttes kontrollida, kas sellel alal lühiajaliste viibimiste piire tegelikult järgitakse.
84

Sloveenia Vabariik on seisukohal, et tema hagi vastab tingimustele, mis on vajalikud selle läbivaatamiseks ELTL artikli 259 alusel. Haginõuetest ja nende põhjendamiseks esile toodud asjaoludest nähtub nimelt, et tema etteheited põhinevad liidu esmasel õigusel ja teiseste õigusaktide kogumil. Sloveenia Vabariik täpsustab, et ta ei palu oma haginõuetes Euroopa Kohtul tuvastada, et Horvaatia Vabariik on rikkunud rahvusvahelisest õigusest tulenevaid kohustusi. Hagiavalduses on vahekohtuotsusele viidatud üksnes kui faktilisele asjaolule, mis on asjakohane liidu õiguse tõlgendamisel, et kirjeldada territooriumi, kus liikmesriigid peavad täitma liidu õigusest tulenevaid kohustusi.
Komisjoni teatise asjaomase turu mõiste kohta ühenduse konkurentsiõiguses (EÜT 1997, C 372, lk 5; ELT eriväljaanne 08/01, lk 155; edaspidi „teatis turu mõiste kohta“) punktides 17, 20 ja 24 on märgitud:

„17. Vastust vajab küsimus, kas poolte kliendid võtaksid vaadeldavate toodete või piirkondade osas hüpoteetiliselt toimuva väikese (5–10%), kuid püsiva hinnatõusu tõttu kasutusele olemasolevad mujal asuvad asendustooted või -tarnijad. Kui asendatavusest piisaks, et muuta hinnatõus kahjulikuks, kuna müük seeläbi väheneks, lisatakse asjaomasele turule täiendavaid asendusvõimalusi ja piirkondi. Seda tehakse seni, kui toodete ja geograafiliste piirkondade kogum on piisav, et suhteliste hindade väike püsiv tõus oleks kasulik. Samasugust analüüsi kasutatakse juhtumite puhul, mis on seotud ostujõu koondumisega, kuid sel juhul alustatakse tarnijast ning hinnakatse eesmärk on kindlaks teha tarnija toodete alternatiivsed tarnekanalid või müügikohad. Nende põhimõtete rakendamisel tuleb hoolikalt silmas pidada teatavaid erijuhtumeid, mida on kirjeldatud punktides 56 ja 58.

[…]

20. Pakkumise asendatavust võib samuti arvesse võtta turgude määratlemisel olukorras, kus selle mõju on tõhususe ja vahetu mõju osas samaväärne nõudluse asendatavusega. See tähendab, et tarnijatel on vastukaaluks suhteliste hindade väikestele ja püsivatele muudatustele võimalik lühikese aja jooksul [Tegemist on sellise ajavahemikuga, mis ei hõlma olemasoleva materiaalse ja immateriaalse põhivara olulist muutmist (vt punkt 23)] asuda tootma asjaomaseid tooteid ning neid turustada, ilma et see tooks kaasa olulisi täiendavaid kulutusi või riske. Kui need tingimused on täidetud, on turuletoodaval täiendaval toodangul distsiplineeriv mõju asjassepuutuvate ettevõtete konkurentsikäitumisele. See mõju on tõhususe ja vahetu mõju poolest samaväärne nõudluse asendumisega.

[…]

24. Kolmandat konkurentsipiirangute allikat, potentsiaalset konkurentsi, ei võeta turgude määratlemisel arvesse, kuna tingimused, kus potentsiaalne konkurents on tegelikuks konkurentsipiiranguks, olenevad turule sisenemisega seotud konkreetsete tegurite ja asjaolude analüüsist. Vajadusel tehakse see analüüs üksnes hilisemas faasis, enamasti pärast asjaomasel turul tegutsevate ettevõtete seisundi kindlakstegemist ning juhul, kui see seisund toob kaasa konkurentsialaseid probleeme.“
70

Selles kontekstis tuleb märkida, et esimese küsimuse sõnastusest endast nähtub, et selline actio pauliana, nagu on ette nähtud tsiviilseadustiku artiklis 2901, mille esitavad jaguneva äriühingu võlausaldajad, võib anda neile võimaluse sundtäitmise korras saada omandava(te) äriühingu(te) võlausaldajate ees eelisseisundi ning asuda nõuete rahuldamise järjekorras viimati nimetatute aktsionäride ette. Arvestades, et põhikohtuasjas kõne all olev jagunemistehing on jagunemistehing uue äriühingu asutamise teel, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu kasutatud väljendit „omandanud äriühing(ud)“ mõista nii, et see tähistab uut äriühingut või uusi äriühinguid.
10

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et nende sätetega laiendati Belgia või välismaiste riiklike fondidega seotud ning kutseliste vahendajate vahendusel Belgias tehtud või täidetud tehingutelt võetava börsitehingute maksu (edaspidi „TOB“) kohaldamisala. See kohus täpsustab, et nende sätete alusel ei ole need tehingud enam ainsad, millele viidatud maksu kohaldatakse, hõlmates ka tehinguid, mida „loetakse tehtuks või täidetuks Belgias“, mis tähendab, et nimetatud maksu tuleb tasuda ka siis, kui ostu- või müügikorralduse annab mitteresidendist kutselisele vahendajale residendist tehingukorralduse andja ehk „füüsiline isik, kelle alaline elukoht on Belgias“ või „juriidiline isik oma Belgia asukoha või tegevuskoha arvel“. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et viimasel juhul on kutselise vahendaja asemel TOBd kohustatud tasuma tehingukorralduse andja, kuivõrd mitteresidendist kutselist vahendajat ei saa sundida järgima Belgia maksusätteid. Tehingukorralduse andja on sel juhul kohustatud maksu deklareerima ja selle tasuma kahe kuu jooksul alates asjasse puutuva tehingu tegemisest, välja arvatud juhul, kui ta tõendab, et vahendaja või tema vastutav esindaja on maksu juba tasunud.
5

Selle direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt: „1. Mootorikütuste madalaim maksustamistase kehtestatakse alates 1. jaanuarist 2004 ja 1. jaanuarist 2010 I lisa tabeli A kohaselt. Hiljemalt 1. jaanuaril 2012 teeb nõukogu pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga komisjoni aruande ja ettepaneku alusel ühehäälselt otsuse gaasiõli madalaima maksustamistaseme kohta järgneval perioodil, mis algab 1. jaanuaril 2013. 2. Liikmesriigid võivad teha vahet mootorikütusena kasutatava gaasiõli kaubandusliku ja mittekaubandusliku kasutuse vahel, tingimusel et järgitakse ühenduse madalaimat taset ning mootorikütusena kasutatava kaubandusliku kasutusega gaasiõli maksumäär ei ole madalam kui 1. jaanuaril 2003 kohaldatav liikmesriigi maksustamistase, olenemata sellest, mida on käesolevas direktiivis sätestatud seda kasutust käsitlevate erandite kohta. 3. „Mootorikütusena kasutatav kaubandusliku kasutusega gaasiõli“ on gaasiõli, mida kasutatakse mootorikütusena järgmistel eesmärkidel: a) kauba vedu rendi või tasu eest või omal kulul mootorsõidukite või poolhaagisautorongidega, mis on ette nähtud ainult kaupade autoveoks ja mille suurim lubatud täismass on vähemalt 7,5 tonni; b) regulaarne või juhutine reisijatevedu M2 või M3 kategooria mootorsõidukiga, mis on määratletud nõukogu 6. veebruari 1970. aasta direktiivis 70/156/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste tüübikinnitust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta [(EÜT 1970, L 42, lk 1; ELT eriväljaanne 13/01, lk 44)]. 4. Olenemata lõikest 2 võivad liikmesriigid, kes kehtestavad mootorsõidukitele või poolhaagisautorongidele, mis on ette nähtud ainult kaupade autoveoks, maanteekasutusmaksude süsteemi, kohaldada sellistes sõidukites kasutatava gaasiõli suhtes vähendatud maksumäära, mis on madalam kui 1. jaanuaril 2003 kohaldatav liikmesriigi maksustamistase, kui kogu maksukoormus jääb laias laastus samaks, tingimusel et järgitakse ühenduse madalaimat taset ning 1. jaanuaril 2003 liikmesriigis kohaldatav mootorikütusena kasutatava gaasiõli maksustamistase on vähemalt kaks korda kõrgem kui 1. jaanuaril 2004 kohaldatav madalaim maksustamistase.“
48

Teisena olgu märgitud seoses proportsionaalsuse põhimõttega, et lisaks käesoleva kohtuotsuse punktis 45 viidatud kohtupraktikale tuleb korrata ka seda, et direktiivi 2014/24 põhjenduse 101 kolmandast lõigust tuleneb, et kui hankijad kohaldavad selliseid fakultatiivseid hankemenetlusest kõrvalejätmise aluseid, nagu on sätestatud direktiivi artikli 57 lõike 4 punktis a, siis peavad nad pöörama erilist tähelepanu proportsionaalsuse põhimõttele, võttes muu hulgas arvesse seda, et toime on pandud vähetähtsad rikkumised või et need vähetähtsad rikkumised on korduvad. See tähelepanu peab olema veelgi suurem juhul, kui liikmesriigi õiguses ette nähtud kõrvaldamine puudutab ettevõtjat, kelle pakkumus on seotud kohustustega, mida ei jätnud täitmata mitte otseselt tema ise, vaid isik, kes ei ole tema ettevõttega seotud ja kelle kontrollimiseks ei ole tal täielikku pädevust ega vajalikke vahendeid.
25

Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) väljendab kahtlust seoses sellega, milline ulatus on määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 3 ette nähtud nõudel, mille kohaselt võib viiteid üldistele, mittespetsiifilistele eelistele teha üksnes koos konkreetse tervisealase väitega, ja täpsemalt seoses küsimusega, kas see õigusnorm nõuab, et viide üldistele eelistele ja konkreetne tervisealane väide oleks omavahel ruumiliselt vahetult seotud. Selle kohta märgib ta esiteks, et seda „koos esitamise“ nõuet võib mõista nii, et see eeldab ruumilist lähedust, millest tulenevalt saaksid tarbijad „vahetult“ tajuda, et tegemist on konkreetse lubatud tervisealase väitega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski täpsustab, et kuigi see vahetu läheduse nõue ei olnud täidetud, oleks tema hinnangul piisanud ka väitele tärniga viitamisest. Teiseks oleks võinud nimetatud nõuet tõlgendada ka viisil, mida pooldab apellatsioonikohus ja mille kohaselt keskmine tarbija, kelle otsust toote ostmisel määrab eelkõige selle toote koostis, loeb kõigepealt läbi selle toote koostisosade loetelu (4. juuni 2015. aasta kohtuotsus Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361). Arvestades, et niisugune loetelu asub sageli pakendi tagaküljel, ei saa välistada, et põhikohtuasjas käsitletavate toidulisanditega sarnaseid tooteid vaadates saaks niisugune tarbija tutvuda seega ka selle toote tagaküljel olevate konkreetsete tervisalaste väidetega.
Esimese direktiivi 89/104 viienda, seitsmenda ja kaheksanda põhjenduse kohaselt:

„liikmesriikidele jääb vabadus määratleda registreerimise teel omandatava kaubamärgi registreerimise, tühistamise ja kehtetuks tunnistamise kord; näiteks võivad liikmesriigid määrata kindlaks kaubamärgi registreerimise ja kehtetuks tunnistamise vormi, otsustada, kas varasematele õigustele tuleks toetuda registreerimiskorra või kehtetuks tunnistamise korra või mõlema puhul ning, kui nad lubavad varasematele õigustele toetuda registreerimiskorra puhul, otsustada, kas kasutada vaidlustamismenetlust või ametiülesande korras läbivaatamist või mõlemat; liikmesriikidele jääb vabadus määrata kindlaks kaubamärkide tühistamise ja kehtetukstunnistamise mõju;

[…]

käesoleva õigusaktide ühtlustamise eesmärkide saavutamine eeldab, et registreeritud kaubamärkide omandamise ja valdamise tingimused oleksid üldiselt kõigis liikmesriikides identsed; selleks on vaja loetleda nende märkide näidised, mis võivad moodustada kaubamärgi, tingimusel, et sellised märgid võivad eristada ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest; kaubamärgi andmisest keeldumise või kaubamärgi tühistamise põhjustest, mis on seotud kaubamärgi endaga, näiteks eristatavuse puudumine, või mis on seotud kaubamärgi ja varasemate õiguste vaheliste vastuoludega, tuleks koostada ammendav loetelu isegi juhul, kui mõningad neist põhjendustest on loetletud võimalusena liikmesriikide jaoks, kes saavad sellest johtuvalt säilitada või kehtestada need põhjendused oma õigusnormides; liikmesriikidel on võimalik oma õigusnormides säilitada või nendega kehtestada kaubamärgi andmisest keeldumise või selle tühistamise põhjendusi, mis on seotud kaubamärgi omandamise ja jätkuva valdamise tingimustega, mille jaoks ei ole ühtlustamissätteid, mis käsitlevad näiteks vastavust kaubamärgi andmise tingimustele, kaubamärgi pikendamist või lõive käsitlevaid eeskirju või on seotud menetlusnõuete täitmatajätmisega;

ühenduses registreeritud ja kaitstavate kaubamärkide koguarvu ja sellest tulenevalt ka kaubamärkidevaheliste konfliktide arvu vähendamiseks on oluline kehtestada nõue, et registreeritud kaubamärke tuleb tegelikult kasutada või, kui neid ei kasutata, siis tuleb nad tühistada; tuleb kehtestada sätted, mille kohaselt ei saa kaubamärki kehtetuks tunnistada seetõttu, et olemas on varasem kaubamärk, mida ei kasutata; samas jääb liikmesriikidele vabadus kohaldada sama põhimõtet kaubamärgi registreerimise suhtes või sätestada, et kaubamärki ei saa kasutada rikkumise suhtes algatatud menetluses, kui vastuväite tulemusena on kindlaks tehtud, et kõnealuse kaubamärgi võiks tühistada; kõigil sellistel juhtudel kehtestavad liikmesriigid kohaldatavad protseduurireeglid“.
5

Selle määruse artikli 49 „Nimetuse registreerimise taotlemine“ lõigetes 2–4 on sätestatud: „2. […] Liikmesriik vaatab taotluse nõuetekohaselt läbi, et kontrollida, kas see on põhjendatud ja vastab vastava kava tingimustele. 3. Käesoleva artikli lõike 2 teises lõigus nimetatud läbivaatamise käigus algatab liikmesriik riigisisese vastuväidete esitamise menetluse, millega tagatakse nimetatud taotluse nõuetekohane avaldamine ja nähakse ette mõistlik aeg, mille jooksul võib iga õiguspärast huvi omav füüsiline või juriidiline isik, kelle elukoht on selles riigis või kes on selle riigi territooriumil asutatud, esitada taotlusele oma vastuväite. […] 4. Kui liikmesriik leiab pärast vastuväite saamist, et käesoleva määruse nõuded on täidetud, võib ta taotluse kohta teha pooldava otsuse ja esitada taotlustoimiku komisjonile. Sel juhul teavitab liikmesriik komisjoni vastuvõetavatest vastuväidetest, mis on saadud füüsiliselt või juriidiliselt isikult, kes on kõnealuseid tooteid vastavate nimetuste all õiguspäraselt ja pidevalt turustanud vähemalt viis aastat enne lõikes 3 osutatud avaldamise kuupäeva. Liikmesriik avaldab pooldava otsuse ja tagab, et igal õiguspärast huvi omaval füüsilisel või juriidilisel isikul on võimalus seda vaidlustada.“ […]“.
6

Direktiivi 2011/7 artikli 4 „Ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud“ lõigetes 1, 3, 4 ja 6 on sätestatud: „1. „Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, on võlausaldajal õigus saada ilma vastavat meeldetuletust esitamata seadusjärgset viivist pärast lõigetes 3, 4 või 6 kindlaks määratud ajavahemike möödumist, kui on täidetud järgmised tingimused: a) võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja õiguspärased kohustused ning b) võlausaldaja ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav. […] 3. Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, a) ei ületa maksetähtaeg järgmisi ajavahemikke: i) 30 kalendripäeva pärast kuupäeva, mil võlgnik sai kätte arve või samaväärse maksetaotluse; ii) kui arve või samaväärse maksetaotluse kättesaamise kuupäev ei ole kindel, siis 30 kalendripäeva pärast kaupade kättesaamise või teenuste osutamise kuupäeva; iii) kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne kaupade tarnimist või teenuste osutamist, siis 30 kalendripäeva pärast kaupade kättesaamise või teenuste osutamise kuupäeva; iv) kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 kalendripäeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva; b) ei tohi arve kättesaamise kuupäeva kindlaks määrata võlgniku ja võlausaldaja vahelise lepingujärgse kokkuleppega. 4. Liikmesriigid võivad lõike 3 punktis a osutatud ajavahemikke pikendada kõige enam 60 kalendripäevani: a) mis tahes niisuguse riigiasutuse puhul, kes tegeleb tööstusliku või kaubandusliku iseloomuga majandustegevusega, pakkudes turul kaupu või teenuseid, ning kelle kui riigi osalusega ettevõtja suhtes kohaldatakse komisjoni 16. novembri 2006. aasta direktiivis 2006/111/EÜ (liikmesriikide ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse ning teatavate ettevõtjate finantsläbipaistvuse kohta) [(ELT 2006, L 318, lk 17)] kehtestatud läbipaistvuse nõudeid; b) niisuguste tervishoiuteenuseid osutavate avalik-õiguslike isikute puhul, kes on sellistena nõuetekohaselt tunnustatud. […] 6. Liikmesriigid tagavad, et lepinguga ette nähtud maksetähtajad ei ole pikemad, kui on sätestatud lõikes 3, välja arvatud juhul, kui lepingus on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ja kui see on lepingu eripära või eriliste tunnusjoonte tõttu objektiivselt põhjendatud, ning et need ei ületa mingil juhul 60 kalendripäeva.“
34

Leides neil asjaoludel, et tema menetluses olevas vaidluses on tekkinud liidu õiguse tõlgendamise ja kehtivuse küsimused, otsustas Förvaltningsrätten i Linköping (Linköpingi halduskohus, Rootsi) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 714/2009 artikli 16 lõige 6 on kohaldatav asjaoludest sõltumata kõigil juhtudel, mil isik saab tulu võrkudevahelise ühenduse jaotamisest, või ainult siis, kui sellist tulu saav isik on [direktiivi 2009/72] artikli 2 punkti 4 tähenduses põhivõrguettevõtja? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on, et määruse nr 714/2009 artikli 16 lõige 6 on kohaldatav ainult põhivõrguettevõtjate suhtes, siis kas ainult võrkudevahelise ühendusega tegelev ettevõtja on põhivõrguettevõtja? 3. Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on, et määruse nr 714/2009 artikli 16 lõige 6 on kohaldatav ettevõtja suhtes, kes tegeleb ainult võrkudevahelise ühendusega, siis kas selle ühendusega seotud tegevus- ja hoolduskulusid saab käsitada määruse nr 714/2009 artikli 16 lõike 6 esimese lõigu punktis b osutatud võrguinvesteeringutena, mida tehakse ühendusvõimsuste säilitamiseks või suurendamiseks? 4. Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on, et määruse nr 714/2009 artikli 16 lõige 6 on kohaldatav ettevõtja suhtes, kes tegeleb ainult võrkudevahelise ühendusega, siis kas reguleeriv asutus saab määruse nr 714/2009 artikli 16 lõike 6 teise lõigu alusel anda heakskiidu sellele, et ainult võrkudevahelise ühendusega tegelev ettevõtja, kelle jaoks on kindlaks määratud tariifide kehtestamise metoodika, kuid kellel puuduvad kliendid, kes tasuksid otse talle võrgutasusid (tariife), mida saaks vähendada, võib võrkudevahelise ühenduse jaotamisest saadud tulu kasutada kasumi teenimiseks või – juhul, kui vastus kolmandale küsimusele on eitav – tegevus- ja hoolduskulude katteks? 5. Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on, et määruse nr 714/2009 artikli 16 lõige 6 on kohaldatav ettevõtja suhtes, kes tegeleb ainult võrkudevahelise ühendusega, ja vastus kolmandale ja neljandale küsimusele on kas selline, et äriühing ei tohi võrkudevahelise ühenduse jaotamisest saadud tulu kasutada tegevus- ja hoolduskulude katteks ega kasumi teenimiseks, või selline, et ettevõtja võib kõnealust tulu kasutada tegevus- ja hoolduskulude katteks, kuid mitte kasumi teenimiseks, siis kas määruse nr 714/2009 artikli 16 lõike 6 kohaldamine ettevõtja suhtes, kes tegeleb ainult võrkudevahelise ühendusega, on vastuolus liidu õiguses sätestatud proportsionaalsuse või mõne muu kohaldatava põhimõttega?“