KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 29. märtsil 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-287/05

D. P. W. Hendrix

versus

Raad van Bestuur van het Uitvoeringsinstituut Werknemersverzekeringen

„Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus — EÜ artiklid 12, 17, 18 ja 39 — Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikli 4 lõige 2a ja artikkel 10a ning IIa lisa — Määrus (EMÜ) nr 1612/68 — Artikli 7 lõige 1 — Mitteosamakselised erihüvitised — Madalmaades noortele invaliididele makstav hüvitis — Mitte-eksporditavus”

I. Sissejuhatus

1. Madalmaades elavad puuetega noored, kes on täielikult või osaliselt töövõimetud, saavad Wet arbeidsongeschiktheidsvoorziening jonggehandicapten’i (seadus puuetega noorte töövõimetuskindlustuse kohta; edaspidi „Wajong”) alusel hüvitist. Hüvitis asendab palgatulu või täiendab seda kuni miinimumpalga suuruseni.

2. Kohtuotsuses Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper, ( 2 ) mis tehti pärast käesoleva eelotsusetaotluse esitamist, otsustas Euroopa Kohus, et Wajongis ette nähtud hüvitis on mitteosamakseline erihüvitis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, ( 3 ) mida nimetatud määruse artikli 10a kohaselt ei tule maksta väljaspool riigi territooriumi elavatele isikutele. Kõnealuse menetluse hagejad siiski ei töötanud, nii et nende puhul asendas hüvitis täielikult palgatulu.

3. Põhikohtuasjas apellatsioonkaebuse esitaja D.P.W. Hendrix oli seevastu töötaja. Kuna tema palgatulu oli seaduses sätestatud miinimumpalgast väiksem, sai ta Wajongi alusel palgatulu täiendavat hüvitist niikaua, kuni ta elas Madalmaades. Kui ta asus elama Belgiasse, hüvitise maksmine lõpetati.

4. Centrale Raad van Beroep palub anda hüvitisele hinnangu vastavalt määrusele nr 1408/71 ning tõstatab küsimuse, kas töötaja saab liikmesriigile, mille kodanik ta on, töötajate vabale liikumisele tuginedes vastuväiteid esitada juhul, kui ta töötab kõnealuses riigis ja on teise liikmesriiki ainult elama asunud. Niivõrd kui töötajate vaba liikumine on selles olukorras kohaldatav, kerkib küsimus, mil määral on sellega kooskõlas määruse nr 1408/71 mitteosamakselisi hüvitisi käsitlevad normid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub kontrollida ka kõnealuste õigusnormide kooskõla liidu kodanike liikumisvabadusega vastavalt EÜ artiklile 18.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

5. Määruse nr 1612/68 ( 4 ) artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega. 2. Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”

6. Määruse nr 1612/68 artikli 42 lõikes 2 on sätestatud: „Käesolev määrus ei mõjuta kooskõlas asutamislepingu artikliga 51 võetud meetmeid.”

7. Määruse nr 1408/71 artiklis 4 on sätestatud: „1. Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike: a) hüvitised haiguse ning raseduse ja sünnituse korral, b) invaliidsushüvitised, sealhulgas hüvitised, mis on mõeldud töövõime säilitamiseks või parandamiseks; […] 2. Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi sotsiaalkindlustuse üld- ja eriskeemide suhtes, olenemata sellest, kas need on osamakselised või mitteosamakselised, samuti kindlustusskeemide suhtes, mis on seotud tööandja või laevaomaniku vastutusega lõikes 1 osutatud hüvitiste suhtes. 2a. Käesolevat määrust kohaldatakse ka mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, mida antakse õigusaktide või kindlustusskeemide alusel, mis ei kuulu lõikes 1 loetletute hulka või on lõike 4 alusel reguleerimisalast välja jäetud, juhul kui sellised hüvitised on mõeldud: a) tagama täiendavat, asendavat või lisakaitset lõike 1 punktides a–h loetletud sotsiaalkindlustusliikidega hõlmatud riskide suhtes või b) üksnes invaliidide erikaitseks. 2b. Käesolevat määrust ei kohaldata liikmesriikide õigusaktide sätete suhtes, millega on reguleeritud II lisa III jaos loetletud mitteosamakselised erihüvitised, mille kehtivus piirdub liikmesriigi territooriumi osaga. […] 4. Käesolevat määrust ei kohaldata sotsiaalabi […] suhtes […].”

8. Määruse nr 1408/71 artikli 10a lõikes 1 on artikli 4 lõikes 2a ettenähtud mitteosamakseliste hüvitiste kohta sätestatud: „Olenemata artikli 10 ja III jaotise sätetest antakse isikutele, kelle suhtes on käesolev määrus kohaldatav, artikli 4 lõikes 2a osutatud rahalisi mitteosamakselisi erihüvitisi üksnes nende elukohajärgse liikmesriigi territooriumil vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele tingimusel, et sellised hüvitised on loetletud IIa lisas. Selliseid hüvitisi annab elukohajärgne asutus oma kulul.”

9. Määruse nr 1408/71 IIa lisa punktis Q on nimetatud Madalmaade seadust puuetega noorte töövõimetuskindlustuse kohta.

10. Määruse nr 1408/71 artikli 95b lõikes 8 on sätestatud: „Määruse (EMÜ) nr 1247/92 artikli 1 kohaldamisega ei kaasne nende hüvitiste tühistamine, mille liikmesriikide pädevad asutused on andnud enne käesoleva määruse jõustumist määruse (EMÜ) nr 1408/71 III jaotise alusel ja mille suhtes kohaldatakse kõnealuse määruse artikli 10 sätteid.”

B. Siseriiklik õigus

11. Madalmaades on palgatöötajad esimesest tööpäevast alates Wet op de arbeitsongeschiktheidsverzekering’i (töövõimetuskindlustuse seadus; edaspidi „WAO”) alusel töövõimetuse vastu kindlustatud. Kui isik ei saa invaliidsuse tõttu üldse töötada või saab algusest peale üksnes piiratult töötada, ei saa ta WAO alusel hüvitist.

12. Kuni 1998. aasta alguseni kehtis Madalmaades Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (seadus üldise töövõimetuskindlustuse kohta; edaspidi „AAW”), milles oli sätestatud kõigi selliste Madalmaades elavate isikute töövõimetuskindlustus, kes ei olnud WAO alusel kindlustatud. AAW kohaselt võisid alates 18. eluaastast saada puuetega noortele ettenähtud miinimumhüvitist muu hulgas isikud, kes olid oma 17. sünnipäeval töövõimetud. AAW alusel saadavaid hüvitisi rahastati kindlustusvõtjate osamaksetest, mille suurus sõltus maksustatavast tulust.

13. Alates 1. jaanuarist 1998 asendati AAW käesoleva asja seisukohast olulises osas 24. aprilli 1997. aasta seadusega Wet arbeidsongeschiktheidsvoorziening jonggehandicapten (seadus puuetega noorte töövõimetuskindlustuse kohta; edaspidi „Wajong”). Wajong näeb puuetega noorte jaoks ette hüvitise, mille suurus vastab Madalmaades kehtestatud elatusmiinimumile.

14. Õigus saada Wajongi alusel hüvitisi, mis peaaegu täielikult rahastatakse riigi vahenditest, ei sõltu isiklikust vajadusest. Hüvitist siiski vähendatakse, juhul kui selle saaja saab palgatulu.

15. Erinevalt varem AAW-s sätestatud korrast makstakse Wajongi alusel hüvitisi üksnes Madalmaades elavatele puuetega inimestele. Alates 1. septembrist 2002 sisaldab Wajong õigluse klauslit, mille kohaselt võib elukohanõudest kõrvale kalduda, juhul kui hüvitise saamise õigusest ilmajäämine oleks ebaproportsionaalselt ebaõiglane. Sellise ebaõiglusega oleks tegemist näiteks siis, kui puuetega noor peab saama välisriigis meditsiinilist ravi, kui ta saab asuda välisriigis tööle teatud reintegratsiooni väljavaatega töökohale või kui isik, kellest sõltub tema ülalpidamine, on sunnitud elama väljaspool Madalmaid.

16. Wet op de (re)integratie arbeidsgehandicapten’i (seadus puuetega töötajate (re)intergratsiooni kohta; edaspidi „Wet REA”) kohaselt võib tööandja vabastada kohustusest maksta puuetega töötajale seaduses sätestatud miinimumpalka, kui töötaja tööpanus on tavapärasest tunduvalt väiksem.

III. Asjaolud ja menetlus

17. Madalmaade kodanik D.P.W. Hendrix on sündinud 26. septembril 1975. Tal on vaimne puue, mille alusel on tema töövõimetuse aste 80–100%. 26. septembril 1993 määrati talle AAW alusel hüvitis.

18. Alates 1. veebruarist 1994 töötas D.P.W. Hendrix Madalmaades ühes ehitustarvete kaupluses. Tema tööandja oli Wet REA alusel vabastatud kohustusest maksta D.P.W. Hendrixile seaduses sätestatud miinimumpalka. D.P.W. Hendrix’i palk oli seetõttu üksnes 70% miinimumpalgast ja ta sai seega Wajongis ette nähtud hüvitist, mis vastas 25–35% töövõimetuse astmele.

19. 1. juunil 1999 asus D.P.W. Hendrix elama Belgiasse, kuid töötas siiski endiselt Madalmaades. Raad van Bestuur van het Uitvoeringsinstituut Werknemersverzekeringen (edaspidi „vastustaja”) tegi 28. juunil 1999 otsuse lõpetada talle Wajongis ette nähtud hüvitise maksmine alates 1. juulist 1999. Töösuhe lõpetati, kuna D.P.W. Hendrix’i tööandja oli endiselt vabastatud kohustusest maksta talle miinimumpalka ja tööandja keeldus tema palka tõstmast. Alates 5. juulist 1999 töötab D.P.W. Hendrix ühes teises ehitustarvete kaupluses, kus ta saab seaduses sätestatud miinimumpalka. ( 5 ) 2001. aastal asus D.P.W. Hendrix uuesti elama Madalmaadesse.

20. Pärast tulemusteta haldusmenetluse lõppemist esitas D.P.W. Hendrix Wajongis ette nähtud hüvitise maksmise lõpetamise tõttu kaebuse Rechtbank Amsterdam’ile, kes jättis selle 16. märtsi 2001. aasta otsusega rahuldamata. Apellatsioonkaebust lahendav Centrale Raad van Beroep esitas 15. juuli 2005. aasta määrusega EÜ asutamislepingu artikli 234 alusel järgmised eelotsuse küsimused: „1) Kas määruse nr 1408/71 IIa lisas nimetatud Wajong-hüvitist tuleb käsitada mitteosamakselise erihüvitisena selle määruse artikli 4 lõike 2a mõttes, nii et selliste isikute suhtes, nagu seda on apellatsioonkaebuse esitaja, tuleb kohaldada üksnes määruse artiklis 10a sisalduvat kooskõlastavat sätet? Kas sellele küsimusele vastamisel omab tähtsust asjaolu, et kõnealusele isikule maksti algselt (osamaksetest rahastatavat) invaliididest noortele ette nähtud hüvitist AAW alusel, mis alates 1. jaanuarist 1998 muudeti seaduse alusel Wajong-hüvitiseks? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas töötaja võib liikmesriigile, mille kodanik ta on ja mis on ainus riik, kus ta on töötanud, kuigi elab teises liikmesriigis, vastuväiteid esitades tugineda EÜ artiklile 39 määruse nr 1612/68 artikli 7 sõnastuses? 3. Kui vastused esimesele ja teisele küsimusele on jaatavad, siis kas EÜ artiklit 39 määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 sõnastuses tuleb mõista selliselt, et sellega on igal juhul kooskõlas säte, mille kohaselt hüvitise maksmine või maksmise jätkamine sõltub asjaomase isiku elukohast selle sätte kehtestanud liikmesriigi territooriumil, kui selles sättes on ette nähtud mitteosamakseline erihüvitis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes, mida on nimetatud ka sama määruse IIa lisas? 4. Kui vastused esimesele ja teisele küsimusele on jaatavad ning vastus kolmandale küsimusele eitav, siis kas ühenduse õigust (täpsemalt määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 ning EÜ artikleid 39, 12 ja 18) tuleb tõlgendada selliselt, et Wajong-hüvitise olemuses võib leida piisava õigustuse elukoha tingimuse kasutamiseks sellise EL-i kodaniku vastu, kes töötab täisajaga Madalmaades ning kelle suhtes kuuluvad selles osas kohaldamisele üksnes Madalmaade õigusnormid?”

IV. Õiguslik hinnang

A. Esimene eelotsuse küsimus – hüvitise liigitamine mitteosamakseliseks erihüvitiseks määruse nr 1408/71 tähenduses

21. Raad van Beroep’i esimene küsimus puudutab seda, kas Wajongi alusel makstav hüvitis kujutab endast mitteosamakselist erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, mille suhtes tuleb kohaldada nimetatud määruse artikli 10a kooskõlastavat sätet.

22. Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele jaatavalt juba kohtuotsuses Kersbergen, sest kõnealust hüvitist on nimetatud määruse nr 1408/71 IIa lisas ja see on mitteosamakseline ning oma laadilt erihüvitis. ( 6 ) Erihüvitis on see seetõttu, et sellel on ühelt poolt määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti b kohase invaliidusega seotud sotsiaalkindlustushüvitise tunnused ja teiselt poolt sotsiaalabi tunnused. Hüvitis peab nimelt tagama minimaalse sissetuleku sotsiaalselt nõrgale rühmale (puuetega noored). ( 7 )

23. See, et Wajongis ette nähtud hüvitise maksmisel ei kontrollita isiku rahalise abi vajadust, ( 8 ) ei ole Euroopa Kohtu arvates vastuolus hüvitise sotsiaalabi iseloomuga. Pigem piisab sellest, et hüvitist saaval rühmal, st puuetega noortel, ei ole üldiselt piisavalt elatusvahendeid. ( 9 )

24. Esimese eelotsuse küsimusega soovib Centrale Raad van Beroep ka teada saada, kas omab tähtsust asjaolu, et kõnelausele isikule maksti algselt AAW alusel puuetega noortele ette nähtud hüvitist, mille suhtes ei kehtinud elukohanõue, kuid mis muudeti 1. jaanuarist 1998 alates Wajongis ette nähtud hüvitiseks.

25. Euroopa Kohus sedastas selle kohta juba kohtuotsuses Kersbergen, et omandatud õiguste säilitamise põhimõttele ei saa tugineda, juhul kui hüvitise saaja asub elama teise riiki pärast seda, kui AAW alusel makstav hüvitis asendati Wajongis ette nähtud hüvitisega. ( 10 ) Kuna D.P.W. Hendrix asus 1. juunil 1999 elama Belgiasse, ei saa ta seega nimetatud õiguspõhimõttele tugineda. Teisiti sõnastatud üleminekusätete puudumise tõttu tuleb elukoha muutmise õiguslikke tagajärgi hinnates võtta arvesse asjaomasel ajal kehtinud õigusnorme.

26. Määruse nr 1408/71 artikli 95b lõikest 8 ei ole käesoleval juhul abi juba seetõttu, et D.P.W. Hendrix ei saanud enne 1. juunit 1992 ühtegi hüvitist, mida tuleks nimetatud sätte kohaselt edasi maksta.

27. Seega tuleb esialgu tõdeda, et Wajongis ette nähtud hüvitist tuleb käsitada mitteosamakselise erihüvitisena määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, mille suhtes tuleb kohaldada nimetatud määruse artikli 10a kooskõlastavat sätet. See kehtib ka juhul, kui asjaomane isik sai algselt osamaksetest rahastatavat hüvitist, mis muudeti 1. jaanuarist 1998 alates Wajongis ette nähtud hüvitiseks.

28. Järgnevalt tuleb siiski selgeks teha, kas määruse nr 1408/71 artiklis 10a sätestatud elukohanõue on käesoleva juhtumi asjaoludel kooskõlas töötajate vaba liikumise sätetega.

B. Teine eelotsuse küsimus – töötajate vaba liikumise õigusele tuginedes vastuväidete esitamine oma kodakondsusliikmesriigile

29. Teise küsimusega soovib Centrale Raad van Beroep teada saada, kas töötaja võib liikmesriigile, mille kodanik ta on, EÜ artiklile 39 määruse nr 1612/68 artikli 7 sõnastuses tuginedes vastuväiteid esitada, juhul kui ta töötas ja töötab endiselt üksnes kõnealuses liikmesriigis, kuid elab teises liikmesriigis.

30. Wajongis ette nähtud hüvitis kuulub määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 esemelisse kohaldamisalasse, sest seda makstakse tulenevalt eelkõige töötaja objektiivsest staatusest või ainuüksi liikmesriigi territooriumil elamise faktist. ( 11 )

31. Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 täpsustab juba EÜ artiklis 39 sätestatud diskrimineerimiskeeldu sotsiaalsete soodustuste andmisel. ( 12 ) Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 sõnastuse kohaselt on vastuvõtval liikmesriigil keelatud kohelda töötajaid teistest liikmesriikidest nende kodakondsuse tõttu teisiti kui selle riigi kodanikke. Nimetatud sättega antud tagatise ulatus näib seega olevat väiksem EÜ artikli 39 tagatisest, millele saavad tugineda kõik ühenduse kodanikud, sõltumata nende elukohast ja kodakondsusest, kes on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust. ( 13 ) Euroopa Kohus kohaldab siiski mõlemaid norme paralleelselt ning tõlgendab määruse nr 1612/68 artiklit 7 samal viisil kui EÜ artiklit 39. ( 14 ) Seega võib mõlemat õigusnormi kohaldada paralleelselt ka käesolevas asjas.

32. Isikute vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu norme ja nende normide rakendusakte ei saa kohaldada tegevuste suhtes, mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed. ( 15 ) Kui tegemist ei ole otseselt kodakondsusega seotud ebavõrdse kohtlemisega ja töötaja tugineb oma liikmesriigile vastuväiteid esitades töötajate liikumisvabadusele, siis peab olukord olema töötajate vaba liikumise kohaldamisalasse kuulumiseks mis tahes muul viisil piiriülene.

33. Käesolevas asjas on olukord piiriülene, sest D.P.W. Hendrix elab Belgias ja töötab palgatöötajana Madalmaades. Seega liigub ta piirialatöötajana ( 16 ) iga päev ühest liikmesriigist teise, et seal töötada.

34. Vastustaja, Madalmaade valitsus ja Ühendkuningriigi valitsus esitavad vastuväite, et töötaja saab liikmesriigile, mille kodanik ta on, EÜ artiklile 39 tuginedes vastuväiteid esitada üksnes siis, kui ta on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust. ( 17 ) Kohtuotsuse Werner ( 18 ) kohaselt ei ole see nii juhul, kui asjaomane isik töötab pidevalt oma koduriigis ja on teise liikmesriiki üksnes elama asunud.

35. Järgnevas kohtuotsuses Van Pommeren-Bourgondiën ( 19 ) nõustus Euroopa Kohus siiski töötajate liikumisvabadusele tuginemisega sarnases olukorras. Nimetatud kohtuasja hageja oli Madalmaade kodanik, kes elas Belgias ja oli kogu tööelu vältel töötanud Madalmaades. Elukoha tõttu käsitati teda Madalmaade sotsiaalkindlustussüsteemis vabatahtlikult kindlustatuna, mitte kohustusliku kindlustuse omajana, ning ta pidi seetõttu tegema suuremaid sissemakseid kui Madalmaades elavad isikud. Selline praktika ei olnud määrusega nr 1408/71 vastuolus.

36. Euroopa Kohus sedastas siiski, et teatud sotsiaalkindlustusliikide osas kohustuslikuks kindlustuseks sätestatud residentsusnõue on seega EÜ artikliga 39 kokkusobiv vaid siis, kui mitteresidentide vabatahtliku kindlustuse tingimused ei ole ebasoodsamad kui samade sotsiaalkindlustusliikide kohustusliku kindlustuse tingimused residentidele. ( 20 ) Ilmselt ei välistanud asjaolu, et A.J. van Pommeren-Bourgondiën töötab kogu aeg Madalmaades ja oli Belgiasse üksnes elama asunud, töötajate liikumisvabaduse kohaldamist.

37. Kohtuotsuses Ritter-Coulais ( 21 ) kinnitas Euroopa Kohus selgelt seda seisukohta, kusjuures ta märkis, et „[…] kõik ühenduse kodanikud, sõltumata nende elukohast ja rahvusest, kes on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust ja kes teostavad kutsetegevust mõnes muus liikmesriigis kui elukohariik, kuuluvad asutamislepingu artikli 48 kohaldamisalasse. Sellest tuleneb, et teises liikmesriigis kui nende tegelik elukoht töötava abielupaari Ritter-Coulais olukord kuulub asutamislepingu artikli 48 [pärast muutmist praegu EÜ artikkel 39] kohaldamisalasse”.

38. Veel tuleb lisada, et abielupaari Ritter-Coulais puhul olid mõlemad abikaasad (igal juhul ka) ( 22 ) Saksamaa kodanikud, st selle riigi kodanikud, kus nad töötasid ja kellele nad esitasid töötajate liikumisvabadusele tuginedes vastuväiteid. Olukord oli piiriülene üksnes seetõttu, et nad elasid teises liikmesriigis. ( 23 )

39. Euroopa Kohus kohaldas seda vormelit seejärel asutamisvabadusele kohtuotsuses N. Ka nimetatud kohtuasja puhul asus hageja riigist, mille kodanik ta oli ja kus ta tegeles majandustegevusega, elama teise liikmesriiki, kus ta ei alustanud töötamist. Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et olukord kuulub asutamisvabaduse kohaldamisalasse. ( 24 )

40. Vastuväide, mille kohaselt kohtuotsuses Ritter-Coulais tehtud sedastusi tõlgendades tuleb arvesse võtta, et liidu kodanike üldine liikumisvabadus ja kapitali liikumise vabadus, mis oleksid hagejatele iseenesest kasulikud olnud, ei olnud kõnealuse asja asjaoludele ratione temporis kohaldatavad, ei ole veenev. ( 25 ) Esiteks tõendab kohtuotsus Van Pommeren-Bourgondiën, et töötajate vaba liikumise selline tõlgendus kehtib ka täielikult lahus kohtuasja Ritter-Coulais konkreetsetest asjaoludest. Teiseks ei oleks õiguspärane tõlgendada töötajate vaba liikumist laiemalt või kitsamalt olenevalt sellest, kas olukord kuulub ka mõne muu põhivabaduse kohaldamisalasse.

41. Nimetatud kohtuotsused põhinevad arusaamal, et siseturg hõlmab sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine, nagu on sätestatud EÜ artikli 14 lõikes 2. EÜ artikliga 39 rakendatakse EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c sätestatud aluspõhimõtet, mille kohaselt hõlmab ühenduse tegevus EÜ artiklis 2 seatud eesmärkide saavutamiseks vaba liikumise takistuste kõrvaldamist liikmesriikide vahel. ( 26 ) Seejuures ei ole oluline, kas need takistused lähtuvad päritoluriigist või vastuvõtjariigist. ( 27 )

42. Töötajate liikumisvabaduse kitsam tõlgendamine vastustaja ja menetluses osalevate valitsuste poolt on vastuolus siseturu aluspõhimõttega. Sisepiirideta alal ei või isikut, kes liigub töötamiseks oma elukohariigist teise riiki, mille kodanik ta on, rohkem takistada, kui isikut, kes liigub oma kodakondsusriigist töötamiseks teise liikmesriiki.

43. Töötajate liikumisvabaduse kohaldamisala kitsam määratlus keskendub asjaolude piiriülese iseloomu asemel liiga palju asjaomase isiku kodakondsusele. See põhjustab nimelt erinevat kohtlemist vastavalt sellele, kas üle piiri tuleb tööle oma riigi või välisriigi kodanik. Kui D.P.W. Hendrix oleks pärast Belgiasse elama asumist asunud tööle Saksamaal ja oleks iga päeva Belgiast sinna tööle sõitnud, oleks ta kahtlema võinud tugineda töötajate liikumisvabadusele. Ei ole ühtegi põhjust, miks teda tuleks tema päritoluriiki, st Madalmaadesse, edasi-tagasi liikumisel teisiti kohelda.

44. Kohtujurist Geelhoed toetas oma ettepanekus kohtuasjas Hartmann EÜ artikli 39 kitsamat tõlgendust, mida käesolevas asjas pooldavad ka vastustaja ja menetluses osalevad valitsused. Ta põhjendas seda sellega, et kõnealune säte peab tagama üksnes tööjõu teguri ülekandmise, mida aga ei toimu, kui muutub üksnes elukoht. ( 28 )

45. Kuivõrd siseriiklik õigusnorm on otseselt seotud füüsilise isiku alalise elukoha muutmisega ning loob seega näiteks sellele muutmisele maksuõiguslikke või haldustakistusi, tuleb tõepoolest küsida, kas selliseid meetmeid ei tuleks eelkõige lugeda EÜ artikliga 18 tagatud liidu kodanike liikumisvabaduse riiveks. Kui elukoha muutmine on siiski toimunud ja ebasoodne olukord tuleneb sellest, et elu- ja töökoht asuvad nüüd eri kohas, kohaldatakse esmajoones töötajate liikumisvabadust. Nimelt on alates sellest hetkest takistatud tööjõu teguri ülekandmine (uuest) elukohariigist töökohariiki.

46. EÜ artikli 39 kohaldamise seisukohalt ei saa määrav olla asjaolu, kas piiriülene olukord on tekkinud elu- või töökoha teise kohta üleviimise tõttu. Vastasel juhul ähvardaksid meid täiesti juhuslikud tulemused. Nii ei saaks D.P.W. Hendrix, kes on pidevalt töötanud Madalmaades ja asunud teise riiki elama, tugineda eeskätt töötajate liikumisvabadusele. Kui ta aga kaotaks elukoha muutmisel oma töökoha ja võtaks pärast seda katkestust vastu teise töökoha Madalmaades, siis võib töötajate liikumisvabadust kohaldada, sest nüüd ta liigub uue palgatöö tegemiseks Belgiast Madalmaadesse.

47. Euroopa Kohus on tõepoolest korduvalt sedastanud, et töötaja võib liikmesriigile, mille kodanik ta on, EÜ artiklile 39 tuginedes vastuväiteid esitada, juhul kui ta on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust. ( 29 ) Euroopa Kohus on sellega võrdsustanud juhtumi, kus asjaomane isik on omandanud välisriigis diplomi või kutsekvalifikatsiooni. ( 30 )

48. Neil juhtudel olid asjaomased isikud siiski enamasti asunud taas elama oma päritoluriiki ning tuginenud sellele riigile vastuväiteid esitades töötajate liikumisvabadusele. Kuna töö- ja elukoht ei olnud seega – erinevalt D.P.W. Hendrixi juhtumist – enam eri kohas, oli nõutav, et enne seda oli toimunud võõrtöötaja staatust loov piiriülene liikumine. Asjaomaste kohtuotsuste põhjal ei saa siiski teha järeldust, et võõrtöötaja staatust ei saa omandada elukoha muutmisega.

49. Niisiis tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et töötaja võib liikmesriigile, mille kodanik ta on ja mis on ainus riik, kus ta on töötanud ja veel edasi töötab, kuigi elab teises liikmesriigis, vastuväiteid esitades tugineda EÜ artiklile 39 ja määruse nr 1612/68 artiklile 7.

C. Kolmas eelotsuse küsimus – määruse nr 1408/71 suhe määrusega nr 1612/68 ja EÜ artikliga 39

50. Kolmanda küsimusega soovib Centrale Raad van Beroep teada saada, kas siseriiklik säte, mille kohaselt hüvitise maksmine või maksmise jätkamine sõltub asjaomase isiku elukohast liikmesriigi territooriumil, on igal juhul kooskõlas EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 seetõttu, et hüvitis kujutab endast mitteosamakselist erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, mida makstakse nimetatud määruse artikli 10a kohaselt üksnes elukohas.

51. Vastustaja, Madalmaade valitsus ja Ühendkuningriigi valitsus leiavad, et määrus nr 1408/71 on määrusega nr 1612/68 võrreldes konkreetsem ja seda tuleb seega oma rakendusalal eranditeta kohaldada. ( 31 ) Määrus nr 1612/68 ei või põhjustada olukorda, kus on võimalik siiski nõuda määruse nr 1408/71 artikli 10a kohaselt välistatud hüvitiste eksportimist.

52. Euroopa Kohus on siiski sedastanud, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 võib kohaldada sotsiaalsetele soodustustele, mis kuuluvad samal ajal ka määruse nr 1408/71 konkreetsesse kohaldamisalasse. ( 32 ) Mõlemaid norme võib kohaldada paralleelselt, sest neil on erinev isikuline kohaldamisala, ( 33 ) määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud sotsiaalse soodustuse mõiste on laiem kui määruses nr 1408/71 sätestatud sotsiaalkindlustushüvitise mõiste ( 34 ) ja määrusel nr 1612/68 on töötajate liikumisvabaduse jaoks üldine tähtsus. ( 35 ) Järelikult ei sõltu määruses nr 1612/68 sätestatud hüvitise andmise tingimused sugugi asjaolust, et hüvitis ei kuulu üldse või kuulub üksnes osaliselt määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse ning seega puudub selle määruse alusel hüvitise üleviidavuse kohustus. ( 36 )

53. Kohtuotsustes komisjon vs. Prantsusmaa ( 37 ) ja Scrivnen, ( 38 ) mida nimetavad vastustaja ja Madalmaade valitsus, jõuti samale järeldusele. Kõnealustes asjades ei tulnud määruse nr 1408/71 võimalik ülimuslikkus isegi mitte kõne alla, sest need asjad ei kuulunud määruse kohaldamisalasse. ( 39 )

54. Veenev ei ole ka see, kui määruse nr 1612/68 artikli 42 lõiget 2 („Käesolev määrus ei mõjuta kooskõlas asutamislepingu artikliga 51 [pärast muutmist EÜ artikkel 42] võetud meetmeid.”) tõlgendatakse määruse nr 1612/68 allutamisena määrusele nr 1408/71. ( 40 ) Määruse nr 1612/68 artikli 42 lõige 2 ei räägi EÜ artikli 51 alusel võetud meetmete ülimuslikkusest, vaid näeb üksnes ette, et neid meetmeid ei „mõjutata”. Selline sõnastus ei tähenda sugugi seda, et määrus nr 1612/68 on teisejärguline, vaid viitab määruste paralleelsele kohaldatavusele nii, et need ei mõjuta teineteist. ( 41 )

55. Asjaolust, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 on sõnastatud üldiselt, samal ajal kui määrus nr 1408/71 sisaldab sotsiaalkindlustuse valdkonna erinorme, ei või siiski järeldada, et määrus nr 1408/71 on määruse nr 1612/68 suhtes lex specialis’ena ülimuslik. Kõnealustes määrustes kasutatud regulatsioonitehnika ei ütle iseenesest midagi määrustevahelise suhte kohta.

56. Määruse nr 1408/71 üldist ülimuslikkust määruse nr 1612/68 artikli 7 suhtes ei toeta eelkõige järgmine kaalutlus. Määruse nr 1612/68 artikkel 7 kujutab endast kokkuvõttes üksnes EÜ artiklis 39 sätestatud tagatise konkreetset sõnastust ja seda tuleb tõlgendada samal viisil nagu nimetatud sätet. ( 42 ) Asutamislepingu kui kõrgema taseme õigusallika sätteid tuleb määruse nr 1408/71 tõlgendamisel ja kohaldamisel siiski igal juhul arvesse võtta. Asjaolu, et siseriiklik meede võib olla kooskõlas teisese õiguse sättega – käesolevas asjas määruse nr 1408/71 artikliga 10a –, ei välista asutamislepingu sätete kohaldatavust selle meetme suhtes. ( 43 )

57. Põhiõiguste piiramine peab seega olema õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu ka siis, kui piiramine tuleneb ühenduse määrusest või mõnest teisese õigusega kooskõlas olevast siseriiklikust õigusnormist. Ühenduse seadusandjal ja liikmesriigi seadusandjal on küll kaalutlusõigus, kui nad võtavad üldistes huvides vastu põhivabadusi riivavaid õigusakte. Euroopa Kohtul on siiski õigus kontrollida, kas seadusandja on nimetatud kaalutlusõiguse piire ületanud ja sellega põhivabadusi rikkunud.

58. Seega tuleb kolmandale eelotsuse küsimusele vastata, et siseriiklik õigusakt, mille kohaselt hüvitise maksmine või maksmise jätkamine sõltub asjaomase isiku elukohast liikmesriigi territooriumil, ei ole tingimata kooskõlas EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 seetõttu, et kõnealune hüvitis kujutab endast mitteosamakselist erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, mida selle määruse artikli 10a kohaselt makstakse üksnes elukohas.

D. Neljas eelotsuse küsimus, – elukohanõude kooskõla määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2, EÜ artikliga 39 ning EÜ artiklitega 12 ja 18

59. Neljanda küsimusega soovib Centrale Raad van Beroep teada saada, kas EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 ning EÜ artiklitega 12 ja 18 on vastuolus selline siseriiklik õigusakt nagu Wajong, mille kohaselt EL-i kodanikule, kes töötab täisajaga Madalmaades ning kelle suhtes kohaldatakse selles osas üksnes Madalmaade õigusnorme, makstakse teatud sotsiaaltoetust ainult siis, kui ta ka elab selles liikmesriigis.

1. Kooskõla EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikliga 7

60. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ asutamislepingu töötajate liikumisvabadust käsitlevate sätete eesmärk hõlbustada ühenduse kodanike mis tahes kutsealast tegevust kogu Euroopa Ühenduse territooriumil ja sellega on vastuolus meetmed, mis võivad asetada neid kodanikke ebasoodsasse olukorda, kui nad soovivad teostada majandustegevust teise liikmesriigi territooriumil. ( 44 )

61. Wajongis ette nähtud hüvitist makstakse kooskõlas määruse nr 1408/71 artikliga 10a ainult Madalmaades elavatele isikutele. Sellega seatakse ebasoodsasse olukorda töötajad, kes töötavad Madalmaades, kuid ei ela seal. Elukohanõude tõttu ebasoodsamasse olukorda seadmist saab õigustada vaid siis, kui see põhineb kodakondsusest sõltumatutel objektiivsetel üldise huviga seotud kaalutlustel. ( 45 )

62. Määruse nr 1408/71 artiklis 10a sätestatud elukohanõudega püütakse piiritleda liikmesriikide pädevust selliste mitteosamakseliste erihüvitiste maksmisel, mis sisaldavad lisaks sotsiaalkindlustuse elementidele ka sotsiaalabi elemente. Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et elukoht on selle eesmärgi järgimiseks sobiv kriteerium.

63. Esiteks sedastas Euroopa Kohus kohtuotsuses Snares, et määruse nr 1408/71 artikkel 10a on kooskõlas töötajate liikumisvabaduse sätetega, sest erihüvitis on tihedalt seotud sotsiaalse keskkonnaga. ( 46 ) Kuna elukoht on tavaliselt elu keskpunkt, siis peab eelkõige elukohaliikmesriik sealset sotsiaalset keskkonda (näiteks elukallidust) arvesse võttes kindlaks määrama, kas ja millises ulatuses tuleb maksta erihüvitist, et tagada elatusmiinimum.

64. Teiseks põhineb mitteosamakseliste erihüvitiste eksporditavuse piiramine määruse nr 1408/71 artikliga 10a sellel, et sellised hüvitised väljendavad liikmesriigisisest solidaarsust, nagu komisjon õigesti märgib. Riik, mille solidaarsesse ühiskonda isik kuulub, peab vastutama ka selle isiku elatusmiinimumi tagamise eest. Kohtuotsuses Tas-Hagen ja Tas kinnitas Euroopa Kohus hiljuti veelkord seda, et sotsiaaltoetuse nõudmise õiguse võib põhimõtteliselt seada sõltuvusse seotusest liikmesriigi ühiskonnaga, mida väljendab elukoht asjaomases riigis. ( 47 )

65. Mis puutub elukohanõude lubatavusse, siis määruse nr 1408/71 artiklid 10 ja 10a eristavad õigustatult sotsiaalkindlustushüvitisi ja mitteosamakselisi hüvitisi. Klassikaliste sotsiaaltoetuste maksmine kuulub tavaliselt töökohariigi pädevusse, kus töötaja on liitunud sotsiaalkindlustussüsteemiga ja maksab osamakseid. Mitteosamakseliste hüvitiste korral puudub töötajal side sotsiaalkindlustusega kaetud isikute solidaarse keskkonnaga. Selle asemel kuulub ta kõigi riigi territooriumil elavate isikute moodustatud solidaarsesse keskkonda. Erihüvitisi tuleb maksta ainult neile, samal ajal kui sotsiaalkindlustushüvitise saamise õigus ei sõltu elukohast.

66. Erihüvitise maksmise sidumine elukohaga loob hüvitise saamise õiguse ja rahastamisvastutuse vahel samasuguse seose nagu luuakse sotsiaalkindlustuse osamakse maksmisega. Erihüvitisi rahastatakse nimelt maksudest. Riigi territooriumil elavatel isikutel on piiramatu tulumaksu maksmise kohustus. Peale selle aitavad nad oma isikliku tarbimisega oluliselt kaasa maksutulude genereerimisele.

67. Elukohanõue ei ole siiski nii oluline piirialatöötajate puhul, kellel on enamasti tihedad sidemed ka töökoha majandusliku ja sotsiaalse keskkonnaga. Komisjon rõhutab sellega seoses, et D.P.W. Hendrix asus elama vahetult Madalmaade piiri äärsesse kohta Belgias ja põhimõtteliselt ( 48 ) maksustati tema Madalmaades saadud tulu vastavalt Belgia ja Madalmaade vahelisele topeltmaksustamise vältimise lepingule Madalmaades tulumaksuga.

68. Piirialatöötajate puhul võib seega küsida, kas elukoht üksinda on sobiv kriteerium, mille alusel hinnata kuulumist solidaarsusel põhinevasse ühiskonda. Sellistel juhtudel võiks pigem kaaluda uute täiendavate kriteeriumite kaasamist, mis iseloomustavad majanduslikku ja sotsiaalsesse keskkonda integreerumise taset, näiteks töökoht, elukoha kaugus piirist, tarbimiskulutuste tegemise koht või sotsiaalsete kontaktide keskpunkt.

69. Käesoleva asjaga sarnastes asjades on seos töökohaga siiski välistatud. Wajongis ette nähtud hüvitis on töökoha subsideerimine, mis annab üldse võimaluse puuetega töötaja tööle võtta. Kui tööandja võtab tööle puuetega inimese, vabastatakse ta seaduses sätestatud miinimumpalga maksmisest; miinimumpalga ja töötasu vahe saab puuetega inimene Wajongis ette nähtud hüvitise kujul. Ilma sellise riigi poolt makstava hüvitiseta oleks puuetega inimestel, kes ei ole täielikult töövõimelised, vaevalt võimalik leida tööturul tööd, mille eest makstakse seaduses sätestatud miinimumpalka. Wajongis ette nähtud hüvitise saaja tööga hõivamine tuleneb seega riigi poolt solidaarsusel põhineva hüvitise maksmisest. Kui selle solidaarsusel põhineva hüvitise saamise tingimuseks oleks ühtlasi ka töötamine oma koduliikmesriigis, oleks tegemist ringtõestusega.

70. Ülejäänud kriteeriume iseloomustab elukohast erinevalt see, et need ei võimalda selget liigitamist majanduslikku või sotsiaalsesse keskkonda, vaid kujutavad endast pigem vähem või rohkem konkreetseid aspekte, mille alusel võib alles üldise hindamise raames määrata kindlaks asjaomane majanduslik või sotsiaalne keskkond.

71. Solidaarsusel põhinevate hüvitiste maksmisega seotud liikmesriikide vastutuse kooskõlastamisel tuleb siiski lähtuda selgetest kriteeriumitest, mis võimaldavad massilise halduse tingimustes tagada kiire menetluse ja saada piisavalt selged tulemused. Niisiis võib liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide hulka liigitamine toimuda abstraktsete kriteeriumite alusel, mis ei võta küll arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid, kuid väljendavad tüpiseeriva käsitluse korral ülekaalukat sidet ühe liikmesriigiga. Kõigi konkreetsele juhtumile iseloomulike tegurite üksikasjalik uurimine ei ole sobiv vahend, mis võimaldaks jaotada pädevust selget ja mõistlikult kiiresti.

72. Lisaks tuleb silmas pidada, et sotsiaaltoetuste puhul, mida ühenduse õigus ei reguleeri, võib liikmesriik toetuste andmise tingimused vabalt määrata ( 49 ) ning liikmesriikidel on ulatuslik kaalutlusõigus määrata kindlaks riigi ühiskonnaga seotuse hindamise kriteeriumid. ( 50 ) Ühenduse seadusandja ei piiranud eelkõige mitteosamakseliste hüvitiste maksmisele kohaldatava elukohanõude puhul teadlikult nimetatud kaalutlusõigust. Pigem tunnistas ta määruse nr 1408/71 artiklis 10a sätestatud elukohanõude sõnaselgelt lubatuks.

73. Silmas pidades seda liikmesriikidele antud vabadust lähtuda erihüvitiste maksmise pädevuse jagamisel tüpiseerivast käsitlusest, ei või tuginemist üksnes elukoha kriteeriumile kahtluse alla seada, kuigi konkreetsetel juhtudel, näiteks piirialatöötajate puhul, võivad mõju avaldada ka muud tegurid.

74. Selline järeldus näib esmapilgul olevat vastuolus Euroopa Kohtu sedastusega kohtuotsuses Meeusen, ( 51 ) mille kohaselt on ka piirialatöötajatel ( 52 ) vastavalt määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikele 2 õigus saada töökohariigis elukohast olenemata sotsiaalseid soodustusi. ( 53 )

75. Liikmesriigid väitsid seevastu, et kõnealune säte ei anna piirialatöötajatele õigust eksportida sotsiaaltoetus töökohaliikmesriigist elukohaliikmesriiki. ( 54 ) Määrusega püütakse nimelt edendada võõrtöötajate sotsiaalset integreerumist vastuvõtvas riigis. Piirialatöötajad on siiski sotsiaalselt integreerunud oma elukohariigis, mitte vastuvõtvas riigis.

76. Euroopa Kohus lükkas selle väite tagasi, kuna määruse nr 1612/68 kohaldamisala hõlmab ka piirialatöötajaid. ( 55 ) Lisaks sellele märkis Euroopa Kohus, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sisalduv võrdse kohtlemise põhimõte keelab vastuvõtjariigil asetada võõrtöötajaid siseriiklike töötajatega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, kehtestades hüvitiste saamise tingimuseks elukoha olemasolu riigi territooriumil.

77. Kohtuotsuses Meeusen tehtud sedastused puudutasid siiski võõrtöötaja laste õpingute rahastamist ja neid ei saa käesolevasse konteksti üle kanda. Erinevalt õpingute rahastamisest ei ole kõnealuse riigi territooriumil elavate ja välisriigis elavate ning elatusmiinimumi tagamiseks hüvitisi vajavate isikute olukorrad tingimata võrreldavad. Sellised hüvitised on nimelt palju tihedamalt seotud hüvitise saaja sotsiaalse keskkonnaga.

78. Lisaks loob Wajongis ette nähtud hüvitis, nagu eespool märgitud, üldse alles eelduse puuetega töötajate töötamiseks, nii et hüvitise saamise õiguse aluseks ei saa samal ajal olla töötamine riigi territooriumil. Õpingute rahastamise on seevastu pigem täiendav soodustus, mille puhul on töötamine ja sellega kaasnev maksukohustus sobivamad kriteeriumid hüvitise saamise õiguse olemasolu hindamiseks.

79. Seega on selliste hüvitiste nagu Wajongis ette nähtud hüvitise maksmine üksnes Madalmaades elavatele isikutele kooskõlas EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2.

2. Kooskõla EÜ artiklitega 12 ja 18

80. Kuna EÜ artiklis 39 sätestatud töötajate liikumisvabadus ( 56 ) on EÜ artiklis 18 sätestatud üldise liikumisvabaduse suhtes ülimuslik, ei ole vajadust uurida elukohanõude kooskõla EÜ artiklitega 12 ja 18.

V. Ettepanek

81. Tuginedes eelnevale, teen ettepaneku vastata Centrale Raad von Beroep’i esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Sellist hüvitist, nagu seda on Madalmaade 24. aprilli 1997. aasta seaduses puuetega noorte töövõimetuskindlustuse kohta (Wet arbeidsongeschiktheidsvoorziening jonggehandicapten) alusel makstav hüvitis, tuleb käsitada mitteosamakselise erihüvitisena nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud nõukogu 8. veebruari 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 307/1999, artikli 4 lõike 2a tähenduses, millele tuleb kohaldada nimetatud määruse artiklis 10a sisalduvat kooskõlastavat sätet. See kehtib ka juhul, kui asjaomane isik sai algselt osamaksetest rahastatavat hüvitist, mis muudeti alates 1. jaanuarist 1998 Wajong-hüvitiseks. 2. Töötaja võib liikmesriigile, mille kodanik ta on, vastuväiteid esitades tugineda EÜ artiklile 39 ja nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires, mida on muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92, artiklile 7, kui ta on töötanud ja töötab ikka veel ainult selles liikmesriigis, kuigi elab teises liikmesriigis. 3. Siseriiklik säte, mille kohaselt hüvitise maksmine või maksmise jätkamine sõltub asjaomase isiku elukohast liikmesriigi territooriumil, ei ole tingimata kooskõlas EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 seetõttu, et hüvitis kujutab endast mitteosamakselist erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a tähenduses, mida makstakse nimetatud määruse artikli 10a kohaselt ainult elukohas. 4. EÜ artikliga 39 ja määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusakt nagu Wajong, mille kohaselt EL-i kodanikule, kes töötab täisajaga Madalmaades ning kelle suhtes kohaldatakse selles osas üksnes Madalmaade õigusnorme, makstakse teatud sotsiaaltoetust ainult siis, kui ta ka elab selles liikmesriigis.

( 1 ) Algkeel: saksa.

( 2 ) 6. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-154/05: Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper (EKL 2006, lk I-6249); edaspidi: „kohtuotsus Kersbergen”.

( 3 ) Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35), muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3), mida on muudetud nõukogu 8. veebruari 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 307/1999 (EÜT L 38, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 335).

( 4 ) Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 01/05, lk 15), muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92 (EÜT L 245, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 69).

( 5 ) Kogu õigusvaidlus puudutab üksnes õigust saada Wajongis ette nähtud hüvitist neljal päeval, 1. juulist kuni 4. juulini 1999, nagu Madalmaade valitsus õigesti märgib.

( 6 ) Vt nõude kohta, et need eeldused peavad olema kumulatiivselt täidetud 8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-215/99: Jauch, (EKL 2001, lk I-1901, punkt 21) ja eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kersbergen, punkt 25.

( 7 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kersbergen, punktid 30 ja 31. Erihüvitiseks liigitamise üldiste eelduste kohta vt ka 4. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-20/96: Snares (EKL 1997, lk I-6057, punkt 33) ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-160/02: Skalka (EKL 2004, lk I-5613, punkt 25).

( 8 ) Vt selle eelduse kohta eelkõige minu 20. oktoobri 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C-286/03: Hosse, milles otsus tehti 21. veebruaril 2006 (EKL 2006, lk I-1771, ettepaneku punktid 66–69).

( 9 ) See argumentatsioon on esmapilgul üllatav. Klassikalise sotsiaalabi saamiseks ei tohiks nimelt olla piisav, et sotsiaalametile näidatakse üksnes oma kuuluvust sotsiaalselt nõrgemasse rühma, ilma et tõendataks oma konkreetset majanduslikku olukorda. Euroopa Kohtu sedastust võib äärmisel juhul põhjendada sellega, et hüvitise erihüvitiseks liigitamiseks peavad olemas olema üksnes teatud sotsiaalabi elemendid, millest piisab hüvitise segatüüpi iseloomu põhjendamiseks, kuid see ei pea olema täielikus vastavuses sotsiaalabi hüvitisega.

( 10 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kersbergen, punkt 41 jj.

( 11 ) Vt 30. septembri 1975. aasta otsus kohtuasjas 32/75: Cristini (EKL 1975, lk 1085, punktid 10 ja 13); 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-337/97: Meeusen (EKL 1999, lk I-3289, punkt 22) ja 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-258/04: Ioannidis: (EKL 2005, lk I-8275, punkt 35).

( 12 ) 23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-205/04: komisjon vs. Hispaania (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 15).

( 13 ) 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-385/00: de Groot (EKL 2002, lk I-11819, punkt 76); 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-209/01: Schilling ja Fleck-Schilling (EKL 2003, lk I-13389, punkt 23) ja 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-152/03: Ritter-Coulais (EKL 2006, lk I-1711, punkt 31).

( 14 ) Vt nt 23. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas C-237/94: O’Flynn (EKL 1996, lk I-2617, punkt 19); 26. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-18/95: Terhoeve (EKL 1999, lk I-345, punkt 29); 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-224/01: Köbler (EKL 2003, lk I-10239, punktid 77 ja 88) ja eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punkt 15. Teistsugusel arvamusel olid kohtujurist Geelhoed 2. veebruari 2006. aasta ettepanekus kohtuasjas C-406/04: De Cuyper, milles otsus tehti 18. juulil 2006 (EKL 2006, lk I-6947, ettepaneku punktid 34–37), ja kohtujurist Jacobs 2. mai 1996. aasta ettepanekus liidetud kohtuasjades C-245/94 ja C-312/94: Hoever ja Zachow, milles otsus tehti 10. oktoobril 1996 (EKL 1996, lk I-4895, ettepaneku punktid 93–100).

( 15 ) Vt 5. juuni 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-64/96 ja C-65/96: Uecker ja Jacquet (EKL 1997, lk I-3171, punkt 16); eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Terhoeve, punkt 26; 11. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-95/99–C-98/99 ja C-180/99: Khalil jt (EKL 2001, lk I-7413, punkt 69) ja 11. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-208/05: ITC (EKL 2007, lk I-181, punkt 29).

( 16 ) See mõiste on määratletud määruse nr 1408/71 artikli 1 punktis b.

( 17 ) Vt 7. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 115/78: Knoors (EKL 1979, lk 399, punkt 24); 7. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-370/90: Singh (EKL 1992, lk I-4265, punkt 23); 23. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-419/92: Scholz (EKL 1994, lk I-505, punkt 9); eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Terhoeve, punkt 27 ja eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus de Groot, punkt 76.

( 18 ) 26. jaanuari 1993. aasta otsus kohtuasjas C-112/91: Werner (EKL 1993, lk I-429, punktid 16 ja 17), milles käsitleti asutamisvabadust. Kohtuotsuses Werner kohaldatud kitsendavat lähenemisviisi toetas hiljuti ka kohtujurist Geelhoed 28. septembri 2006. aasta ettepanekus kohtuasjas C-212/05: Hartmann, milles otsus tehti 18. juulil 2007 (EKL 2007, lk I-6303, ettepaneku punktid 32–42).

( 19 ) 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-227/03 (EKL 2005, lk I-6101).

( 20 ) Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Pommeren-Bourgondiën, punkt 40.

( 21 ) Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punktid 31 ja 32.

( 22 ) Monique Ritter-Coulais oli ka Prantsusmaa kodanik. Nagu kohtujurist Léger siiski õigesti rõhutas, oli abielupaar Saksamaal ühiselt maksustatud, nii et naise Prantsusmaa kodakondsuse eraldi arvesse võtmine oleks olnud kunstlik (vt 1. märtsi 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C-152/03: Ritter-Coulais, milles otsus tehti 21. veebruaril 2006 (EKL 2006, lk I-1711, ettepaneku punkt 36)).

( 23 ) Positiivne oleks siiski olnud see, kui Euroopa Kohus oleks kohtuotsuses Ritter-Coulais selgitanud, et ta loobub kohtuotsuse Werner praktikast, millele kohtujurist põhiliselt veel tugines (eespool 22. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Ritter-Coulais, punkt 5 jj). Euroopa Kohus ei maini seevastu mitte sõnagagi kohtuotsust Werner.

( 24 ) 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-470/04: N (EKL 2006, lk I-7409, punkt 28).

( 25 ) Sellele viitab kohtujurist Geelhoed eespool 18. joonealuses märkuses viidatud ettepanekus kohtuasjas Hartmann, punkt 37.

( 26 ) Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Terhoeve, punkt 36; eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Singh, punkt 15 ning 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C-302/98: Sehrer (EKL 2000, lk I-4585, punkt 31).

( 27 ) Vt eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Terhoeve, punktid 37 ja 39; eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sehrer, punktid 32 ja 33 ning 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-520/04: Turpeinen (EKL 2006, lk I-10685, punktid 14 ja 15).

( 28 ) Eespool 18. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Hartmann, punkt 41. Sedasama märkis ka kohtujurist Darmon 6. oktoobri 1992. aasta ettepanekus kohtuasjas C-112/91: Werner, milles otsus tehti 26. jaanuaril 1993 (EKL 1993, lk I-429, punkt 30).

( 29 ) Vt näiteks 17. joonealuses märkuses viidatud otsused.

( 30 ) Eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Knoors, punkt 24 ja 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-19/92: Kraus (EKL 1993, lk I-663, punktid 15 ja 16).

( 31 ) Sedasama märkis ka kohtujurist Geelhoed eespool 18. joonealuses märkuses viidatud ettepanekus kohtuasjas Hartmann, punkt 50.

( 32 ) 10. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-111/91: komisjon vs. Luksemburg (EKL 1993, lk I-817, punkt 21) ja 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-85/96: Martínez Sala (EKL 1998, lk I-2691, punkt 27).

( 33 ) Vt eespool 32. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, punkt 20.

( 34 ) Vt eespool 8. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Hosse, punkt 104.

( 35 ) Vt eespool 32. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, punkt 21.

( 36 ) Vt eespool 8. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Hosse, punkt 104.

( 37 ) 24. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-35/97: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1998, lk I-5325, punkt 47).

( 38 ) 27. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas 122/84: Scrivner ja Cole (EKL 1985, lk 1027).

( 39 ) Eespool 37. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 35. Eespool 38. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Scrivner, punkt 21. Seetõttu on eksitud ka EFTA kohtu 3. mai 2006. aasta otsuses kohtuasjas EFTA järelevalveamet vs. Norra (E-3/05, EFTA Court Report, lk 102, punkt 63), milles nimetatakse kohtuotsust Scrivner arvatava tõendina määruse nr 1408/71 ülimuslikkuse kohta määruse nr 1612/68 suhtes.

( 40 ) Nii väitsid aga kohtujurist Geelhoed, eespool 18. joonealuses märkuses viidatud ettepanekus kohtuasjas Hartmann, punkt 50 ja EFTA kohus eespool 39. joonealuses märkuses viidatud otsuses kohtuasjas EFTA järelevalveamet vs. Norra, punkt 63.

( 41 ) Vastavalt sellele kasutatakse ka määruse nr 1612/68 artikli 42 lõike 2 prantsuskeelses versioonis sõnastust: „Le présent règlement ne porte pas atteinte aux dispositions prises conformément à l'article 51 du traité.” Ka ingliskeelsest versioonist ei saa tuletada määruse nr 1408/71 ülimuslikkust. „This Regulation shall not affect measures taken in accordance with Article 51 of the Treaty.”

( 42 ) Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 30 ja 14. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.

( 43 ) 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-158/96: Kohll (EKL 1998, lk I-1931, punkt 25) ja 16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-372/04: Watts (EKL 2006, lk I-4325, punkt 47).

( 44 ) Eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Singh, punkt 16; eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Terhoeve, punkt 37; eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sehrer, punkt 32 ja eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ritter-Coulais, punkt 33.

( 45 ) Vt 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-346/05: Chateignier (EKL 2006, lk I-10951, punkt 32), milles viidatakse eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsusele O’Flynn, punkt 19 ja 23. märtsi 2004. aasta otsusele kohtuasjas C-138/02: Collins (EKL 2004, lk I-2703, punkt 66). EÜ artikli 18 suhte kohta määrusega nr 1408/71 vt vastavalt 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-406/04: De Cuyper (EKL 2006, lk I-6947, punkt 40).

( 46 ) Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Snares, punkt 42. Vt ka 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 313/86: Lenoir (EKL 1988, lk 5391, punkt 16); 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-43/99: Leclere ja Deaconescu (EKL 2001, lk I-4265, punkt 32) ja eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kersbergen, punkt 33.

( 47 ) 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-192/05 (EKL 2006, lk I-10451, punktid 34 ja 35). Varem on seda kinnitatud juba 11. juuli 2002. aasta otsuses kohtuasjas C-224/98: D’Hoop (EKL 2002, lk I-6191, punkt 38); eespool 45. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses Collins, punkt 67; 15. märtsi 2005. aasta otsuses kohtuasjas C-209/03: Bidar (EKL 2005, lk I-2119, punkt 57) ja eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses Ioannidis, punkt 30.

( 48 ) Tegelikult maksis D.P.W. Hendrix vaevalt üldse makse, kuna tema palk ei ulatunud isegi seaduses sätestatud miinimumpalga tasemeni.

( 49 ) Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Snares, punkt 45.

( 50 ) Eespool 47. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Tas-Hagen, punkt 61.

( 51 ) Viidatud eespool 11. joonealuses märkuses.

( 52 ) Määruse nr 1612/68 preambuli saksakeelses versioonis kasutatakse erinevalt määrusest nr 1408/71 mõistet „Grenzarbeitnehmer”. Muudes keeleversioonides kasutatakse mõlemas määruses üht ja sama sõna (nt prantsuse keeles „travailleur frontalier”).

( 53 ) Sedasama märgiti ka eespool 37. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 40.

( 54 ) Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meeusen, punkt 20. Vt ka 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-57/96: Meints (EKL 1997, lk I-6689, punkt 49).

( 55 ) Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meeusen, punktid 21 ja 22 ja eespool 54. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meints, punkt 50.

( 56 ) 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C-193/94: Skanavi ja Chryssanthakopoulos (EKL 1996, lk I-929, punkt 22); 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-100/01: Oteiza Olazabal (EKL 2002, lk I-10981, punkt 26); 6. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-92/01: Stylianakis (EKL 2003, lk I-1291, punkt 18); 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-293/03: My (EKL 2004, lk I-12013, punkt 33) ja eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ioannidis, punkt 37.