ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72.

Seega, kui riigisisesele õigusnormile ei ole võimalik anda liidu õigusega kooskõlas olevat tõlgendust, siis on olemas riigisisene õigusnorm, mis on liidu õigusega küll vastuolus, kuid on kohaldatav maksukohustuslase kasuks. Selline olukord saab tekkida siis, kui riigisisese õigusnormi sõnastus on liidu õigusega selgelt vastuolus, aga ka siis, kui õiguspõhimõtted – käesolevas asjas põhiseadusõiguslik põhimõte in dubio mitius – piiravad tõlgendusvõimalusi nii, et alles jääb vaid üks võimalik tõlgendus. Selle kindlakstegemine on aga eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
33.

Ma ei usu siiski, et selle vastuväitega saaks nõustuda. Nõude, et eelotsusetaotlus tuleb esitada võistlevas menetluses, on Euroopa Kohus juba ammu kõrvale jätnud. ( 5 ) Nagu kinnitas kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomer, on eelotsusetaotlus vastuvõetav ka siis, „kui vaidlust ei ole. Oluline on […] et see, kes Euroopa Kohtult abi palub, täidab kohtu ülesandeid ja leiab, et otsuse tegemiseks on vaja ühenduse õiguse tõlgendamist, kusjuures on ebaoluline, et menetluses, milles taotlus esitatakse, vaidlust ei ole“. ( 6 )
58.

Äriühingu Dong Yang kuritarvituseks ei saa pidada ka seda, et ta ei ole deklareerinud ega maksnud Lõuna-Korea käibemaksu. Seoses – Lõuna-Korea õiguse kohaselt – tasumisele kuuluva Lõuna-Korea käibemaksuga võib eeldada, et LG Korea on oma lepingupartnerit Dong Yang õigesti teavitanud. Nagu kohtuistungil selgus, kinnitati äriühingule Dong Yang, et ta ei pea „nende teenuste importimise eest“ Lõuna-Koreas makse tasuma. Ei ole välistatud, et Lõuna-Korea käibemaksuõiguse kohaselt pöördmaksustatakse näiteks Lõuna-Koreas asuvat teenuse saajat, kui välisriigi ettevõtja osutab talle teenuseid. Igal juhul on see liidu käibemaksusüsteemis paljude teenuste puhul, mida välisriigi ettevõtjad osutavad residendist ettevõtjatele, niimoodi ette nähtud (vt nt käibemaksudirektiivi artikkel 196).
On tõsi, et Bundesverfassungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi konstitutsioonikohus) on juba otsustanud, et põhimõtteliselt võivad halduskohtud vajaduse korral arvestada, et nad ei ole VwGO §-st 172 tulenevate piirangutega seotud. See kohus rõhutas oma 9. augusti 1999. aasta määruses (1 BvR 2245/98), et teiste võimalike sunnimeetmete kohaldamine VwGO § 167 ja ZPO koostoimes „on tõhusa kohtuliku kaitse nõuet silmas pidades vajalik igal juhul siis, kui trahvi määramise hoiatus ja selle määramine piirmääras 2000 Saksa marka [ligikaudu 1000 eurot, sel ajal kehtinud ülempiir] ei ole huvitatud isiku õiguste kaitsmiseks sobiv“. Selle määruse kohaselt:

„Kui näiteks varasemate kogemuste, üheti mõistetavate avalduste või korduvate tulemusteta jäänud trahvihoiatuste põhjal on selge, et ametiasutus ei anna trahvi survele järele, siis tuleneb tõhusa õiguskaitse nõudest vajadus kohaldada „mutatis mutandis“ VwGO § 167 alusel tsiviilkohtumenetluse seadustiku sätteid ja rakendada rangemaid sunnimeetmeid, et sundida ametiasutust seadust järgima […]. Milliseid ZPO §‑des 885–896 reguleeritud rangemaid sunnivahendeid […] millises järjekorras ja millises vormis […] vajaduse korral täitmisele pööramisel kasutatakse, jääb […] halduskohtu otsustada […]“.
103.

Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Augstākā tiesa (Läti kõrgeim kohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Direktiivi 2007/64 artikli 2 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega on selle direktiivi artiklites 80–82 nimetatud asutusele, kes on pädev vaatama läbi kaebusi seoses sellega, kui makseteenuse pakkujad on väidetavalt rikkunud riigisiseseid õigusnorme, millega see direktiiv on üle võetud, antud ühtlasi pädevus vaadata läbi kaebusi – ning seega ka tuvastada seaduse rikkumised ja määrata karistused – seoses makseteenustega, mida ei osutatud eurodes või mõne liikmesriigi vääringus. 2. Direktiivi 2007/64 artiklis 82 nimetatud asutus, kes on pädev vaatama läbi kaebusi, ei saa kaebemenetluste raames lahendada eraõiguslike isikute vahelisi vaidlusi, v.a juhul, kui asjaomane liikmesriik on talle andnud direktiivi 2007/64 artikli 83 alusel pädeva asutuse rolli ka nõuete kohtuväliseks menetlemiseks. Kui pädev asutus saab kaebuse maksekäsundi täitmata jätmise või vale täitmise kohta, võib ta riigisisese õigusnormi alusel, millega on võetud üle direktiivi 2007/64 artikkel 75, kontrollida selle kaebuse põhjendatust, tehes vajaduse korral kindlaks isiku, kes maksekäsundi täitamata jätmise või vale täitmise eest vastutab. See ei ole siiski võimalik juhul, kui makseteenuse kasutaja ei ole tarbija, kui pooled leppisid kokku, et välistavad selle riigisisese õigusnormi kohaldamise, millega on võetud üle direktiivi 2007/64 artikkel 75. Seda, kas niisugune pooltevaheline kokkulepe on kooskõlas riigisiseste õigusnormidega, sh nendega, millega on võetud üle direktiiv 2007/64, peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus. 3. Kaal, mis on vahekohtuotsusel direktiivi 2007/64 artiklites 80–82 ette nähtud kaebemenetluste raames, määratakse põhimõtteliselt kindlaks iga liikmesriigi õigusega. Selle aspekti reguleerimisel peavad liikmesriigid siiski tagama direktiivi 2007/64 kasuliku mõju ega tohi seepärast kahjustada ülesandeid, mida pädevad asutused kaebemenetluste raames täidavad. Järelikult ei saa pädevat asutust kohustada järgima kaebemenetluses vahekohtuotsust, mis on vastuolus kaebemenetluse tulemustega.
48.

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, mida on tunnustatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 ning mida nüüd on kinnitatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ja ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus, mille kohaselt liikmesriigid peavad tagama üksikisikutele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse. ( 29 ) Sellest tuleneb, et isegi kui üldjuhul peab isiku õigus olla menetlusosaline ning tema põhjendatud huvi kohtusse pöörduda olema määratletud riigisiseses õiguses, nõuab liidu õigus siiski lisaks samaväärsuse ja tõhususe põhimõttest kinnipidamisele seda, et liikmesriigi õigusaktid ei kahjustaks õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. ( 30 ) Oluline on siinjuures see, et Euroopa Kohus on alates kohtuotsusest Unibet ( 31 ) seisukohal, et liikmesriigid on kohustatud kehtestama isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitsmiseks riigisiseses õiguses muid õiguskaitsevahendeid vaid siis, kui ühtegi sellist õiguskaitsevahendit ei ole ette nähtud.
63.

Kui aga põhivabadustega ei ole vastuolus, et lõplikuks saab pidada vaid sellist kahjumit, mida saab lõplikuna kindlaks määrata (mis määratakse lõplikuna kindlaks) maksustamisperioodi lõpus, siis võib selle põhjal teha järelduse, et kui lõplikkus kord juba puudub, siis ei saa see tagantjärele enam muutuda. ( 41 ) Kohtuasjas komisjon vs. Ühendkuningriik esitatud seisukohad viitavad igal juhul sellele, et äärmisel juhul võidakse mingil moel (piiriüleselt) veel tasaarvestada tütarettevõtja viimasel likvideerimise aastal tekkinud kahjumit, mitte aga sinnamaani kogunenud ja liikmesriigi (käesolevas asjas Madalmaad) õiguse kohaselt edasikantud kahjumit.
1.

Määruse (EL) nr 528/2012, milles käsitletakse biotsiidide turul kättesaadavaks tegemist ja kasutamist, artikli 3 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „biotsiid“ hõlmab ka vahendeid, mis koosnevad ühest või mitmest bakteriliigist, ensüümidest või muudest koostisosadest, kui nende eriomase toime tõttu ei pea need mõjutama vahetult kahjulikke organisme, mille jaoks on need ette nähtud, vaid kahjulike organismide võimaliku elukeskkonna teket või säilimist, tingimusel et kõnealune toime ei ole puhtfüüsikalist või ‑mehhaanilist laadi.
123.

Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 5 on Üldkohus sedastanud, et enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist palus komisjon Belgia ametiasutustelt üksikasjalikumat teavet. Sama kohtuotsuse punktis 10 on Üldkohus viidanud vaidlusaluse otsuse põhjendusele 11, kus komisjon märkis, et ta saaks võtta RQ‑lt puutumatuse ainult juhul, kui teda teavitataks piisavalt selgelt ja täpselt põhjustest, miks Belgia ametiasutused on taotlenud puutumatuse äravõtmist, ja osutas, et vastasel juhul võiks igaüks, keda OLAFi uurimine puudutab, esitada OLAFi peadirektori vastu alusetuid süüdistusi ja saavutada seeläbi selle asutuse tegevuse halvamine, mis oleks aga vastuolus liidu huvidega. Üldkohus on sedastanud, et edasi märkis komisjon 23. juuni 2015. aasta kirja saamisele viidates, et ta on saanud väga täpsed ja selged andmed, millest sai ilmsiks, et Belgia ametiasutused said mõistlikult – ja igal juhul ilma meelevaldselt või pahauskselt tegutsemata – järeldada, et RQ suhtes esitatud väited annavad alust tema suhtes uurimise läbiviimiseks. ( 65 )
76.

EUIPO leiab, et vaatamata õigusnormi rikkumisele Üldkohtu poolt tuleks jätta vaidlustatud kohtuotsus kehtima. Ta väidab esiteks, et Üldkohtule esitatud tõendid, mille Primart esitas ja mis on mõeldud toetama tema argumente sõna „prima“ tähenduse kohta, on kas asjakohatud või vastuvõetamatud ning seega on Primarti väide varasema kaubamärgi nõrga eristusvõime kohta põhjendamatu. Teiseks tuleneb EUIPO sõnul vaidlustatud otsusest, et sõna „prima“ väidetavalt kiitev tähendus hispaania keeles seoses asjaomaste toodetega ei ole üldtuntud asjaolu, ning seega ei saa seda küsimust apellatsioonimenetluses kontrollida. Kolmandaks väidab EUIPO, et isegi kui nõustutaks, et kõnealusel varasemal kaubamärgil oli vaid nõrk eristusvõime, ei mõjutaks see vaidlustatud kohtuotsuses tehtud järeldust. Segiajamise tõenäosus võib eksisteerida ka siis, kui varasemal kaubamärgil on nõrk eristusvõime.
92.

Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata cour d’appel de Monsi (Monsi apellatsioonikohus, Belgia) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Aktsiaseltsi poolt finantspõhivara omandamise tehingu puhul, kus hinna tasumine on ette nähtud pika aja jooksul tasumisele kuuluvate intressita osamaksetena, ei ole nõukogu 25. juuli 1978. aasta neljanda direktiivi 78/660/EMÜ, mis põhineb [ELTL artikli 50 lõike 2 punktil g] ja käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid, artikli 2 lõigetes 3–5 sätestatud õige ja erapooletu ülevaate põhimõttega nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 1 punktis c ja artiklis 32 toodud põhimõtteid arvesse võttes vastuolus sellise raamatupidamises kajastamise meetodi kasutamine, mis näeb ette selle omandamisega seonduva enam kui aasta pärast sissenõutavaks muutuva intressita võlakohustusega seotud diskonto kajastamise kasumiaruandes kuluna ning põhivara omandamise hinna kajastamise bilansi aktivas nii, et kõnealune diskonto on sellest maha arvatud, kui kõnealust omandamise tehingut tuleb käsitada tegelikult kahe omavahel seotud tehinguna, milleks on ühelt poolt finantspõhivara omandamine otseses mõttes ja teiselt poolt laenutehing, isegi kui see on kaudne. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas see tegelikult nii on, hinnates üksikjuhtumil põhinevalt konkreetselt tema menetluses olevat kohtuasja iseloomustavaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. 2. Neljanda direktiivi 78/660 artikli 2 lõikeid 4 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et neist ühe kohaldamine ei ole teise kohaldamise eeltingimus selles mõttes, et lõikes 4 sätestatut tuleks tingimata kohaldada enne kui lõikes 5 sätestatut. Igal juhul on liikmesriikide ja seega mitte äriühingute pädevuses täpsustada need „erandjuhud“, mille korral on mõnest direktiivi 78/660 sättest võimalik nimetatud lõike 5 kohaselt kõrvale kalduda ning sätestada asjakohased erinormid.
58.

Nagu ma juba selgitasin, tuleb esimesele küsimusele vastata, et töötajal, kelle tööleping on õigusvastaselt üles öeldud ja kes hiljem töökohale ennistati, peab olema õigus tasustatud põhipuhkusele ajavahemiku eest alates töölepingu ülesütlemisest kuni tööle ennistamiseni. Sellest järeldub seega, et teisele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 2 ja harta artikli 31 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, kohtupraktika või tavad, mille kohaselt töösuhte lõppedes keeldutakse maksmast rahalist hüvitist väljateenitud, kuid kasutamata tasustatud põhipuhkuse eest olukorras, kus töötaja ei saanud puhkust enne töösuhte lõppemist kasutada töölepingu õigusvastase ülesütlemise tõttu, mille liikmesriigi kohus on tuvastanud ning mille osas on ta määranud tagasiulatuvalt töösuhte taastamise, tööandja õigusvastase teo ja hilisema tööle ennistamise vahelise ajavahemiku eest.
120.

Leian samamoodi, nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses OZ vs. EIP, et nii tuleb teha ka käesolevas kohtuasjas. Selles kohtuotsuses rõhutas Euroopa Kohus, et kui on rikutud kaitseõigusi, konkreetsemalt õigust olla ära kuulatud, toob see asjaomase haldusmenetluse lõpus tehtud otsuse tühistamise kaasa vaid juhul, kui ilma selle rikkumiseta oleks menetluse tulemus võinud olla teistsugune. ( 27 ) Euroopa Kohus leidis, et kui ahistamises süüdistatud isiku ja erinevate tunnistajate ütlused jäeti edastamata, mõjutas see paratamatult nii uurimiskomitee aruande kui ka kõnealuse otsuse sisu, mistõttu on mõeldav, et nii selle aruande kui ka selle otsuse tulemus oleks võinud olla teistsugused. ( 28 )
37.

Kohtupraktikas on välja kujunenud, et „liidu õiguskorras tagatud põhiõigused laienevad kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele, kuid mitte väljapoole niisuguseid olukordi. Selles osas on Euroopa Kohus meenutanud, et ta ei saa siseriiklikke õigusnorme hartat arvestades hinnata, kui need normid ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse. Seevastu juhul, kui need normid kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, peab Euroopa Kohus, kelle poole on pöördutud eelotsuse saamiseks, andma kõik tõlgendamiseks vajalikud juhised, et liikmesriigi kohus saaks hinnata kõnealuste õigusnormide vastavust põhiõigustele, mille kaitse ta tagab“. Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et „[k]una järelikult tuleb hartaga tagatud põhiõigusi kaitsta siis, kui siseriiklik õigusnorm kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse, ei saa olla olukorda, mis jääb küll liidu õiguse kohaldamisalasse, ilma et nimetatud põhiõigused kehtiksid. Liidu õiguse kohaldamine tähendab seda, et hartaga tagatud põhiõigused kehtivad.“„Kui aga olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul pädevus ning harta osutatud sätted ei saa iseenesest olla selle pädevuse aluseks.“ ( 20 ) Seega eeldab mõiste „liidu õiguse kohaldamine“ harta artikli 51 tähenduses „liidu õigusakti ja asjassepuutuva siseriikliku meetme vahel teatava seose olemasolu, mis ulatub kaugemale sellest, et tegemist on naabervaldkondadega või et üks neist valdkondadest avaldab teisele kaudset mõju“. ( 21 )
105.

Olles seda täpsustanud, olgu märgitud, et Euroopa Kohtu praktika kaks valdkonda kattuvad, rõhutades kummaski nendest valdkondadest, et riigi asutus, kes on pädev kontrollima liidu õigusnormide järgimist, peab olema sõltumatu, mis hõlmab kahte nõuet ( 61 ). Esiteks ei tohi see asutus olla allutatud väljastpoolt tulevatele juhistele ega survele, mis võiks tema otsuseid mõjutada. Teiseks peab nimetatud asutus tema staatusest ja talle pandud ülesannetest lähtudes vastama nõudele, et tema teostatav kontroll oleks objektiivne, see tähendab, et tema erapooletus peab olema tagatud. Täpsemalt nõuab haldusasutuse hinnang sellele, kas juurdepääs säilitatavatele andmetele on proportsionaalne, et tal oleks võimalik tagada õiglane tasakaal kuritegevuse vastu võitlemisel uurimise tõhususega seotud huvide ja nende isikute isikuandmete kaitsega seotud huvide vahel, kelle andmetele on juurdepääs. Viimati nimetatud aspektis on erapooletuse nõue seega seotud mõistega „sõltumatu haldusasutus“, mida Euroopa Kohus rõhutas kohtuotsuses Tele2 Sverige ja Watson jt.
70.

Teiseks ma kahtlen, kas asjaolu, et direktiivi 2012/13 artikli 6 järgimine on võimalik tagada ainult tõlgendades liidu õigusest lähtudes mitut riigisisese õiguse sätet ning mõnda neist üsnagi ebaloogiliselt, ei eelda mitte, et liikmesriigi kohtud ja õiguskaitseorganid omavad erakordselt kõrgel tasemel teadmisi liidu õiguse kohta (ja võibolla ka õiguslikku loovust). Kui see on tõesti nii, mida selleks vajalikku liidu õigust ja kohtupraktikat arvestades võib vaid soovitada ja imetleda, siis tekib järgmine probleem, mis seisneb ennustatavuses ja õiguskindluses ning seda mitte ainult nende organite jaoks, vaid ka ja eelkõige liidu kodanike jaoks, keda see võib puudutada. Selle kohta võib esitada ilmse näite: kui Saksamaa kohtutel endilgi on kahtlusi kohaldatavate menetlusnormide õige tõlgenduse suhtes, mida tõendab vähemasti käesolev eelotsusetaotlus, siis kuidas võib Poola autojuhilt eeldada, et ta mõistaks oma õiguslikku seisundit ja oleks võimeline (lühikese tähtaja jooksul) tegutsema oma õiguste kaitseks? Ärgem unustagem, et käesolevas asjas on vaidluse all kriminaalmenetlus. ( 31 )
55.

Sooviksin siiski rõhutada, et enammakstud käibemaksu see osa, mille üle vaidlust ei ole, ei pea olema identne mahaarvatud sisendkäibemaksu vaidlustamata osaga, mille tagastamist AGROBET ilmselt nõuab, vaid see sõltub sellest, kas esineb kahtlusi ka käibemaksusumma suhtes, mida AGROBET peab tasuma. Kui maksuhalduril peaks olema objektiivseid aluseid eeldamaks, et käibemaksusumma, mida AGROBET peab tasuma, on suurem, vähendaks see hoolimata mahaarvatud sisendkäibemaksust, mille üle vaidlust ei ole, enammakstud käibemaksu vaidlustamata osa. Teoreetiliselt tuleb kõne alla, et tasumisele kuuluv käibemaks on tasumata ja tuleb veel tasuda. Viimase väljaselgitamine on aga eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
16.

Maksuotsuse peale esitatud vaie jäeti 22. augusti 2017. aasta otsusega rahuldamata. Vaideotsuse peale esitatud kaebuse jättis Tribunalul Timiș (Timiși esimese astme kohus, Rumeenia) 26. märtsi 2018. aasta kohtuotsusega rahuldamata. Kaebaja esitas nimetatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Curtea de Apel Timișoara (Timișoara apellatsioonikohus, Rumeenia) peatas menetluse ja esitas ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule järgmised kolm eelotsuse küsimust: „1. Kas sellistel asjaoludel nagu käesolevas kohtuvaidluses, kus füüsiline isik tegeleb majandustegevusega, mis seisneb vabakutselisena tegutsemises ja kinnisasja üürileandmises, saades sellest kestvat tulu, on käibemaksudirektiivi artikli 288 [lõike 1] punkti 4 kohaselt nõutav kindla kutsealase tegevuse tuvastamine, mis on põhitegevusala, et kontrollida, kas üürileandmist võib pidada selle abitehinguks, ning kui vastus on jaatav, siis milliste kriteeriumide alusel saab kindlaks teha põhitegevusala, või tuleb eespool viidatud sätet tõlgendada nii, et kogu kutsealane tegevus, mis moodustab sellise füüsilise isiku majandustegevuse, on „põhitegevusala“? 2. Kas juhul kui kinnisasi, mille füüsiline isik on andnud üürile kolmandale isikule, ei ole kasutusel selle isiku ülejäänud majandustegevuse tarbeks ega ole selleks määratud, mistõttu ei saa tuvastada seost üürileantud kinnisasja ja selle isiku mitmesugustel kutsealadel tegutsemise vahel, võimaldab käibemaksudirektiivi artikli 288 [lõike 1] punkt 4 pidada üüritehingut „abitehinguks“, millest tulenevalt jääb see tehing välja selle käibe arvutamisel, millest lähtuvalt kohaldatakse väikeettevõtjatele maksuvabastuse eriskeemi? 3. Kas teises küsimuses kirjeldatud juhul omab üüritehingu „abitehinguks“ kvalifitseerimisel tähtsust asjaolu, et see tehti juriidilise isiku staatusega kolmanda isiku kasuks, kusjuures füüsiline isik on selle juriidilise isiku osanik ja juhataja, juriidilise isiku asukoht on kõnealusel kinnisasjal ja tema kutsealane tegevus on sama laadi nagu kõnealuse füüsilise isiku kutsetegevus?“
Komisjon ongi oma juhistes „Frequently asked questions (FAQs) on Regulation (EC) No 1013/2006 on shipments of waste“ märkinud, et küsimus, mis on saastatuse talutav tase, vajab analüüsimist (mis oleks ehk pidanud juba tehtud olema):

„Mõned liikmesriigid on seisukohal, et ühtlustatud lähenemise vaimus peaks rohelise nimekirja jäätmete puhul aluspõhimõtteks olema väheoluline saastatus, olenemata järgnevast taaskasutustoimingust või sellest, kas see toiming tehakse liikmesriigis, kus on kasutusel parim võimalik tehnoloogia, või OECDsse mittekuuluvas riigis, kus kehtivad madalad keskkonnastandardid, kuna nende arvates kahjustataks väga oluliselt jäätmete rohelisse nimekirja liigitamise põhimõtet, kui määravateks teguriteks oleksid lõppsihtkoht ja taaskasutuse liik. Tuleb siiski märkida, et [määrus nr 1013/2006] ei kirjuta nende kriteeriumide hindamiseks ette mingit menetlust ning samuti ei ole kehtestatud selle kohta siduvaid õigusnorme ega ühenduse juhiseid.“ ( 65 )
41.

Lisan, et põhjus, mis on toodud põhikohtuasjas kõnealuse ravimi jaotamise põhjenduseks, on see, et ravimitööstuse äriühing, mis seda ravimit tarnib, on väidetavalt apteekrite väljendatud kriitika tagajärjel selle ravimi konsistentsi ja lõhna muutnud. Sellel konkreetsel juhul näib, et apteekri teavitamine selle ravimi teaduslikest omadustest, on väga teisejärguline eesmärk. Ma ei arva aga, et tervishoiutöötajate teavitamine, nagu seda on mõelnud liidu seadusandja, teeniks ravimitööstusettevõtjate kaubandusalase konkurentsi parandamise eesmärki. Samamoodi näib mulle argument, et apteekritel on väidetavalt vaja tasuta raviminäidiseid selleks, et ravimit proovida, enne kui nad seda soovitavad, täiesti mõeldamatu, kui mitte lausa ohtlik. Kas kujutatakse tõesti ette, et iga apteeker katsetab kõiki oma apteegi ravimeid isiklikult? Ilmselgelt ei tule direktiivi 2001/83 põhjenduses 51 viidatud kogemuste omandamist ravimite kasutuses mõista selles mõttes. Seevastu näib mulle mõistlikum arvestada, et arstid, kes põhimõtteliselt ravimitega kokku ei puutu, leiavad tasuta raviminäidiste jaotamises tarviliku, kuid piiratud vahendi turul saadavate uudistoodetega kursis olemiseks ja tutvumiseks.
42.

Kui Tšehhi valitsus väidab sellega seoses, et käesolev kohtuasi ei kuulu direktiivi 2008/115 kohaldamisalasse, sest selle direktiiviga ei ühtlustata riigisiseseid õigusnorme, millega nähakse ette karistus ebaseadusliku riigis viibimise eest, siis väidan, et nimetatud valitsus jõuab õigest alguspunktist väära järelduseni. On selge, et direktiiviga 2008/115 ei ühtlustata riigisiseseid õigusnorme, millega nähakse ette karistus ebaseadusliku riigis viibimise eest. Küll aga võivad sellised õigusnormid olla direktiiviga 2008/115 vastuolus, kuivõrd need ei tohi olla vastuolus nimetatud direktiivi tingimuste ega eesmärgiga. On ju just see eespool kokku võetud El Dridi kohtuotsusest alguse saanud Euroopa Kohtu praktika tuum. ( 24 ) Sellega seoses tahaksin esmalt meelde tuletada, et Euroopa Kohus on järjepidevalt leidnud, et kuigi direktiiv 2008/115 ei välista liikmesriikide karistusõiguslikku pädevust ebaseadusliku sisserände ja ebaseadusliku riigis viibimise valdkonnas, ei tohi nad kehtestada karistusõiguse norme, mis võiksid olla vastuolus direktiivi eesmärkidega, ja võtta seega direktiivilt selle kasulikku mõju. ( 25 )
73.

Olgu, kuidas on, ja isegi tunnistades, et selge jaatava või eitava vastuse asemel on pigem tegemist asjassepuutuvuse katkematu skaalaga, on käesolevas eelotsusetaotluses esitatud kuus eelotsuse küsimust selle skaala kaugemas otsas. Taas kord jääb lahendada üksnes küsimus, kuidas on need küsimused asjassepuutuvad seoses riigisiseses kohtus poolelioleva vaidluse raamistikuga. Ebamugavaks vastuseks on, et ei olegi.
101.

Lisaks on teenuste direktiivi põhjenduses 40 selgitatud, et mõistet „olulise avaliku huviga seotud põhjus“ on kujundanud Euroopa Kohus ja see „võib ka edaspidi muutuda“. Sellega seoses on Euroopa Kohus, olgugi et kapitali vaba liikumise kontekstis, nõustunud mitme võimaliku põhjendusega, mis on käesolevates vaidlustes asjakohased. Eelkõige nõustus ta sõnaselgelt eluasemepoliitikaga seotud põhjustega, et tulla toime erinevat liiki survega maale. ( 38 ) Samuti on Euroopa Kohus aktsepteerinud nõudeid, mis tagavad piisava eluruumi teatavatele kohaliku elanikkonna rühmadele või vähem kindlustatud isikutele ( 39 ), ning riiklikke sätteid, mille eesmärk on säilitada hea linna- ja maaplaneerimise huvides omavalitsusüksuse kesklinna elujõulisus ( 40 ). Euroopa Kohus on juba arvesse võtnud ka „teatud erisus[i], mis iseloomustavad põhikohtuasjas kõnealust riigisisest turgu, näiteks struktuurne eluasemete nappus ning eriti tihe asustus“. ( 41 )