23

Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Wien (Viini halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas selline liikmesriigi õigusnorm nagu [BO] § 41a lõige 2, mis ei näe töötaja puhul, kes oma töösuhte teataval ajahetkel omal soovil lõpetab, põhimõtteliselt ette õigust saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest] direktiivi 2003/88 artikli 7 tähenduses, on kooskõlas sama direktiivi artikliga 7? Eitava vastuse korral küsitakse, kas [direktiivi 2003/88 artikliga 7 on kooskõlas] liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et iga teenistuja, kes teenistussuhte omal soovil lõpetab, peab tegema kõik endast oleneva, et oma väljateenitud puhkuseõigus teenistussuhte lõpuks ära kasutada, ja et õigus saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest] tekib teenistussuhte omal soovil lõpetamise korral ainult siis, kui töötajal ei oleks ka põhipuhkuse taotlemisel alates teenistussuhte lõpetamise taotluse kuupäevast võimalik olnud seda puhkusehüvitise taotlemise aluseks olevas ulatuses ära kasutada? 2. Kas tuleb lähtuda sellest, et õigus saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest] tekib ainult siis, kui töötaja, kellel ei olnud töövõimetuse tõttu võimalik oma puhkuseõigust vahetult enne töösuhte lõppu ära kasutada, on [esiteks] teatanud tööandjale tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva) oma (nt haigusest tingitud) töövõimetusest ja on [teiseks] tõendanud oma (nt haigusest tingitud) töövõimetust (nt arstitõendi esitamisega) tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva)? Eitava vastuse korral küsitakse, kas liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et õigus saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest] tekib ainult siis, kui töötaja, kellel ei olnud töövõimetuse tõttu võimalik oma puhkuseõigust vahetult enne töösuhte lõppu ära kasutada, on [esiteks] teatanud tööandjale tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva) oma (nt haigusest tingitud) töövõimetusest ja on [teiseks] tõendanud oma (nt haigusest tingitud) töövõimetust (nt arstitõendi esitamisega) tarbetu viivituseta (ja seega põhimõtteliselt enne töösuhte lõpukuupäeva), on kooskõlas direktiivi 2003/88 artikliga 7? 3. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu praktikale (vt kohtuotsused 18.3.2004, Merino Gomez, C‑342/01, EU:C:2004:160, punkt 31; 24.1.2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punktid 47–50, ja 3.5.2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punkt 37) on liikmesriikidel õigus kehtestada õigusnormid, millega nähakse töötajatele ette direktiivi 2003/88 artikliga 7 tagatud minimaalset põhipuhkust ületav puhkus või [hüvitis kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest]. Samuti on direktiivi 2003/88 artikliga 7 ette nähtud õigused vahetult kohaldatavad (vt kohtuotsused 24.1.2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punktid 34–36, ja 12.6.2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, punkt 28). Kas direktiivi 2003/88 artikli 7 sellist tõlgendust arvestades viib olukord, kus liikmesriigi seadusandja annab kõnealuses sättes kehtestatud nõuetest selgelt kaugemale minnes teatavale isikute rühmale õiguse saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest], selleni, et direktiivi 2003/88 artikli 7 vahetu kohaldatavuse tõttu antakse ka isikutele, kellel vastuolus kõnealuse direktiiviga ei ole liikmesriigi õiguse kohaselt õigust saada [hüvitist kasutamata jäänud tasustatava põhipuhkuse eest], õigus saada sellist hüvitist kõnealuse sätte nõudeid selgelt ületavas ulatuses, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt ette nähtud ainult kõnealuse sätte alusel soodustatud isikutele?“