ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/5

Vetrai 28 srl, varem Barovier & Toso Vetrerie Artistiche Riunite srl jt. 12. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 29. jaanuari 2013. aasta määruse peale kohtuasjas T-272/00, Barbini jt. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-180/13 P)

2013/C 207/07

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellandid: Vetrai 28 srl, varem Barovier & Toso Vetrerie Artistiche Riunite srl jt. (esindajad: advokaadid A. Vianello, A. Bortoluzzi ja A. Veronese)

Teised menetlusosalised: Alfredo Barbini srl jt., Itaalia Vabariik ja Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

— Tühistada Üldkohtu (neljas koda) 29. jaanuari 2013. aasta määrus kohtuasjas T-272/00 ja/või muuta seda ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuse toetuseks viitavad apellandid õigusnormide rikkumisele Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaldamisel esiteks seoses komisjoni riigiabi valdkonnas tehtud otsuste põhjendamiskohustusega ning teiseks seoses tõendamiskoormise jaotumisega ELTL artikli 107 lõikes 1 ette nähtud tingimusi puudutavas.

Apellandid on seisukohal, et käesoleva apellatsioonkaebusega vaidlustatud määruses ei järginud Üldkohus järeldusi, mille Euroopa Kohus tegi 9. juuni 2011. aasta otsuses Comitato „Venezia vuole vivere”, kus ta kinnitab, et komisjoni otsuses „endas peavad sisalduma kõik olulised asjaolud, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada”. Ehkki otsus ei sisalda olulisi asjaolusid selle rakendamiseks siseriiklike ametiasutuste poolt, ei täheldanud Üldkohus ühtegi puudust seoses meetodiga, mida komisjon vaidlusaluses otsuses järgis; sellest tulenevalt rikkus ta õigusnorme.

Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sedastatud põhimõtete kohaselt on abi tagasinõudmise etapis liikmesriik — ja seega mitte üksik abisaaja — see, kes peab igal konkreetsel juhul eraldi tõendama, et on täidetud ELTL artikli 107 lõikes 1 ettenähtud tingimused. Käesolevas kohtuasjas jättis komisjon aga apellantide väitel vaidlustatud otsuses selgitamata sellise kontrollimise „viisi”; seetõttu, kuna tema käsutuses ei olnud olulisi asjaolusid tagasinõudmise etapis selle tõendamiseks, kas antud soodustused kujutasid endast abisaajate puhul riigiabi, otsustas Itaalia Vabariik 24. detsembri 2012. aasta seadusega nr 228 (artikli 1 punkt 351 jj) apellantide väitel tõendamiskoormise ümber pöörata vastupidiselt ühenduse kohtupraktikas sedastatule. Itaalia seadusandja on apellantide väitel eeskätt seisukohal, et mitte riigi, vaid üksikute maksusoodustuse vormis antud abi saanud ettevõtjate ülesanne on tõendada, et kõnealused soodustused ei moonuta konkurentsi ega kahjusta liikmesriikidevahelist kaubandust; tõendite esitamata jätmise korral eeldatakse, et antud soodustus moonutab konkurentsi ja kahjustab ühenduse kaubandust. Kõik see on apellantide arvates ilmselgelt vastuolus põhimõtetega, mille Euroopa Kohus sedastas kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere”.
2.

Kas ja mis tingimustel on eespool viidatud piirangud õigustatavad avaliku huvi, nimelt liiklusohutuse kaitse vajadusega ja kas minimaalsete tegevuskulude kehtestamist, nagu see on sätestatud dekreetseaduse nr 112/2008 hiljem muudetud ja täiendatud redaktsiooni artikliga 83-bis, saab selle eesmärgi perspektiivist põhjendada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/16

Metropolitan SpA, varem Metropolitan srl 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt. versus komisjon

(Kohtuasi C-230/13 P)

2013/C 207/28

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Metropolitan SpA, varem Metropolitan srl (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/4

Axitea SpA, varem La Vigile San Marco SpA 9. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 22. jaanuari 2013. aasta määruse peale kohtuasjas T-262/00: La Vigile San Marco SpA versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-174/13 P)

2013/C 207/05

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Axitea SpA, varem La Vigile San Marco SpA (Veneetsia, Itaalia) (esindajad: advokaadid A. Vianello, A. Bortoluzzi ja A. Veronese)

Teine menetlusosaline: Itaalia Vabariik, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (neljas koda) määrus kohtuasjas T-262/00 ja/või muuta seda kohtumäärust ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks, et Euroopa Kohtu otsuses Comitato „Venezia vuole vivere” sõnastatud põhimõtete kohaldamisel rikuti õigusnormi: esiteks seoses riigiabi käsitlevate komisjoni otsuste põhjendamiskohustusega ja teiseks tõendamiskoormise jaotuse osas seoses ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimustega.

Üldkohus ei juhindunud käesoleva apellatsioonkaebusega edasi kaevatud kohtumääruses Euroopa Kohtu sedastustest 9. juuni 2011. aasta kohtuotsuses, kus on kinnitatud, et komisjoni „otsuses endas peavad sisalduma kõik olulised asjaolud, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada”. Ehkki otsus ei sisaldanud olulisi asjaolusid, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada, ei tuvastanud Üldkohus ühtegi puudujääki meetodis, mida komisjon vaidlusaluses otsuses kasutas ja seega rikkus Üldkohus õigusnormi.

Tuginedes põhimõtetele, mille Euroopa Kohus sõnastas kohtuasjas Comitato „Venezia vuole vivere” tuleb abi tagasinõudmise korral tõendada liikmesriigil — ja seega mitte üksikul abisaajal — juhtumipõhiselt, et on täidetud ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimused. Kõnesoleval juhul jättis komisjon vaidlusaluses otsuses selgitamata sellega seonduva kontrolli „korra”; sellest tuleneb, et kuna abi tagasinõudmise hetkel ei olnud teada olulised asjaolud selle kindlaksmääramiseks, kas soodustused kujutasid nende saajatele antud riigiabi, otsustas Itaalia Vabariik 24. detsembri 2012. aasta seadusega nr 228 (artikli 1 lõige 351 jj) tõendamiskoormise ümber pöörata, minnes vastuollu ühenduse kohtute praktikas sedastatuga. Konkreetsemalt ei tule Itaalia seadusandja arvates seda, et kõnealused soodustused ei moonuta konkurentsi ega mõjuta liikmesriikide vahelist kaubandust, tõendada mitte riigil, vaid maksuvähenduste vormis abi saanud üksikettevõtjatel; tõendamata jätmise korral eeldatakse, et antud soodustused moonutavad konkurentsi ja mõjutavad liikmesriikide vahelist kaubandust. Kõik see on ilmselgelt vastuolus põhimõtetega, mille Euroopa Kohus sõnastas kohtuotsuses Comitato „Venezia vuole vivere”.
2.

Kui 23. jaanuari 1991. aasta dekreedi keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest artikli 21 §-s 5 kirjeldatud impordimaksu, mida tuleb tasuda üksnes teistest liikmesriikidest Flandria piirkonda imporditavalt loomsete ja teiste väetiste ülejäägilt, ei tule käsitada imporditollimaksuga samaväärse toimega maksuna: kas nimetatud impordimaksu tuleb sellisel juhul käsitada ELTL artiklis 110 nimetatud diskrimineeriva maksuna, mis kehtestatakse teiste liikmesriikide kaupadele, kuna Flandria piirkonnas toodetud loomsetelt väetistelt tuleb tasuda põhimaks, mis on ette nähtud siseriiklike õigusnormidega ja mille määr on olenevalt tootmismeetodist erinev, samal ajal kui imporditud väetiste ülejäägilt sissenõutava maksu määr on olenemata tootmismeetodist (sh loomsest päritolust või P2O5N sisaldusest) ühtne, olles kõrgem kui Flandria piirkonnas toodetud loomsete väetiste põhimaksu madalaim määr 0,00 eurot, kuigi liikmesriik, kust väetise ülejääk eksporditakse, näeb selle ekspordil teistesse liikmesriikidesse ise ette maksu vähendamise?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/28

Hispaania Kuningriigi 14. mail 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 26. veebruari 2013. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-65/10, T-113/10 ja T-138/10: Hispaania versus komisjon

(Kohtuasi C-263/13 P)

2013/C 207/45

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Hispaania Kuningriik (esindaja: A. Rubio González)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Rahuldada käesolev apellatsioonkaebus ja tühistada Üldkohtu 26. veebruari 2013. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-65/10, T-113/10 ja T-138/10: Hispaania versus komisjon;

— tühistada komisjoni 30. novembri 2009. aasta otsus K(2009) 9270, 23. detsembri 2009. aasta otsus K(2009) 10678 ja 28. jaanuari 2010. aasta otsus K(2010) 337, millega vähendatakse Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF) rahalist abi, mis määrati vastavalt eesmärgi 1 (1994–1999) alla kuuluvale rakenduskavale „Andaluusia”9. detsembri 1994. aasta otsuse K(1994) 3456 alusel, vastavalt eesmärgi 2 (1997–1999) alla kuuluvale rakenduskavale „Baskimaa”5. veebruari 1998. aasta otsuse K(1998) 121 alusel, ja vastavalt eesmärgi 1 (1994–1999) alla kuuluvale rakenduskavale „Valencia kommuun”25. novembri 1994. aasta otsuse K(1994) 3043/6 alusel;

— mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Õigusnormi rikkumine seoses määruse nr 4253/88 (1) artikli 24 lõike 2 õigusliku alusena arvestamisega, et kohaldada ekstrapoleerimisel põhinevaid finantskorrektsioone. See säte ei ole õiguslik alus, et kohaldada ekstrapoleerimise teel finantskorrektsioone eeskirjade süstemaatilise eiramise korral, sest seda valikuvabadust ei ole komisjonile antud.

Õigusnormi rikkumine seoses komisjoni kasutatava ekstrapoleerimise usaldusväärsuse, ühtsuse, asjakohasuse ja sobivuse kontrollimisega. Üldkohus ei juhindunud ekstrapoleerimise teel finantskorrektsioonide kohaldamiseks kasutatud elementide esindatuse kontrollimisel kohtuotsusest Tetra Laval (2) tulenevatest nõuetest.

(1) Nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 374, lk 1).

(2) Euroopa Kohtu 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-12/03 P: komisjon vs. Tetra Laval (EKL 2005, lk I-987, punkt 39).
1.

Kas 20. novembri 2012. aasta seaduse 10/2012, millega reguleeritakse teatavaid lõive õigusemõistmise ja Riikliku Toksikoloogia ja Kohtumeditsiini Instituudi puhul, artikkel 1, artikli 2 punkt f, artikli 3 lõige 1, artikli 4 lõike 2 punkt a, artikli 4 lõige 3, artikli 5 lõige 3, artiklid 6 ja 7, artikli 8 lõiked 1 ja 2 on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta (1) artikliga 47, sest need ei võimalda siseriiklikul kohtul a) lõivuvabastuse kohaldamise eesmärgil lõivu suurust kohandada ega hinnata selle proportsionaalsust (seoses küsimusega, kas riik on õigustatud lõivu tasumist nõudma ning kas kehtestatud lõivumäärad takistavad õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kasutamist); b) võtta arvesse liidu õiguse sätete tõhusa kohaldamise põhimõtet ja c) hinnata menetluse olulisust poolte jaoks asjaoludega arvestades; kusjuures lõivu tasumata jätmise korral ei võeta esitatud määruskaebust või apellatsioonkaebust menetlusse?
3.

Kui vastus 2. küsimusele on eitav, siis kas liikmesriik võib otsustada, et selle direktiivi II peatüki kohaldamisalast välja jäävate kohustuslike lisateenuste osutamine ei ole põhjendamatult koormav, juhul kui ettevõtja kui tervik on saanud kasumit kõigi nende teenuste osutamisest, mille puhul ettevõtjal on universaalteenuse kohustus, sh nende teenuste osutamisest, mida ettevõtja oleks osutanud ka ilma universaalteenuse kohustuseta?
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/25

7. mail 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Madalmaade Kuningriik

(Kohtuasi C-252/13)

2013/C 207/40

Kohtumenetluse keel: hollandi

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Martin ja M. van Beek)

Kostja: Madalmaade Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik on jätnud jõusse Madalmaade õigusnormid, mis on vastuolus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiiviga 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (uuestisõnastamine) (1), siis on Madalmaade Kuningriik rikkunud selles direktiivist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Madalmaade Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon leiab, et Madalmaade tööõigusest ei tulene piisavalt selgelt, et kui naissoost töötajad peavad pärast rasedus- ja sünnituspuhkust tööle naasmisel leppima ebasoodsamate töötingimustega, siis on see vastuolus raseduse, sünnituse ja emaduse alusel diskrimineerimise keeluga.

Selle keelu kehtestamiseks ei piisa pelgast asjaolust, et tööandja, kes muudab ühepoolselt töölepingus kokkulepitud töö sisu ja töötingimusi, ei täida omakohustusi.

Argument, et kui isikul on seadusest tulenev õigus saada puhkust, siis tähendab see automaatselt, et iga ebasoodsam kohtlemine on õigusvastane, ei pea paika. Direktiivi sätete piisavalt selgeks ja täpseks ülevõtmiseks ei piisa ka võimalusest tugineda Burgerlijk Wetboekis (tsiviilseadustik) sisalduvale üldisele diskrimineerimiskeelule ja hea tööandja põhimõttele. Need Madalmaade õiguse üldpõhimõtted ei kujuta endast direktiivi sätete piisavalt selget ülevõtmist.

Sellises olukorras ei ole täidetud Euroopa Kohtu kehtestatud läbipaistvuse ja õiguskindluse nõuded direktiivi ülevõtmisele siseriiklikkusse õiguskorda.

(1) ELT L 204, lk 23.
ET Euroopa Liidu Teataja C 207/19

Albergo Saturnia Internazionale Spa 29. aprillil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 20. veebruari 2013. aasta määruse peale liidetud kohtuasjades T-278/00–T-280/00, T-282/00–T-286/00 ja T-288/00–T-295/00: Albergo Quattro Fontane jt versus komisjon

(Kohtuasi C-234/13 P)

2013/C 207/32

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Albergo Saturnia Internazionale Spa (esindajad: advokaadid A. Bianchini ja F. Busetto)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja Comitato „Venezia vuole vivere”

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud Üldkohtu määrus;

— rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja sellest tulenevalt: — tühistada põhjendatud ulatuses ning apellandi huvide piires Euroopa Komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus nr 2000/394/EÜ sotsiaalmaksukoormuse vähendamist ettenägevate seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995 Veneetsia ja Chioggia territooriumidel asuvate ettevõtjate kasuks rakendatud abimeetmete kohta; — teise võimalusena tühistada eespool nimetatud otsus osas, milles sellega antakse korraldus nõuda tagasi antud soodustused ning nähakse ette tagasinõudmisele kuuluvate väidetavate soodustuste summa suurendamine intresside võrra kohtuotsuses käsitletud ajavahemike eest;

— mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitati üheksa väidet.

Esimene väide: määrus on ekslik, sest ei asutud seisukohale, et kõnealused meetmed ei soodustanud nende hüvituslikust laadist tulenevalt kuidagi vastavaid abisaajaid.

Teine väide: määrus on ekslik, sest ei välistatud võimalust, et kõnealused meetmed kahjustavad konkurentsi ja ühendusesisest kaubandust või vähemalt ei antud sellega seoses hinnangut.

Kolmas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 2 punkt b) ja EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b) kohased erandid.

Neljas väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti b (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punkt c) kohane erand.

Viies väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatavad EÜ artikli 87 lõike 3 punktide d ja e (nüüd ELTL artikli 107 lõike 3 punktid d ja e) kohased erandid.

Kuues väide: määrus on ekslik, sest selles sedastati, et ei ole kohaldatav EÜ artikli 86 lõike 2 (nüüd ELTL artikli 106 lõige 2) kohane erand.

Seitsmes väide: määrus on ekslik, sest välistati võimalus, et tegemist on olemasoleva abiga, millest tulenevalt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3 (nüüd ELTL artikli 108 lõige 3) ja määruse nr 659/1999 (1) artiklit 15.

Kaheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses tagasinõudmise korraldusega.

Üheksas väide: määrus on ekslik, sest välistati määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 kohaldamine seoses intresside nõudmisega.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
—

rikkus õigusnormi sellega, et ei määratlenud asjaomast avalikkust, kelle puhul võib segiajamise tõenäosus kõne alla tulla, ja sellega, et ta asus seisukohale, et segiajamise tõenäosus on olema keskmise Poola tarbija puhul;
1.

Kas mõistet „tootja” nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ (1), millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka autokerede valmistajaid või volitatud müüjaid, kui nad on kütusepaagi paigaldanud sõiduki tootmisprotsessi käigus ning tehnilistel ja/või majanduslikel põhjustel põhines tootmisprotsess töö jaotamisel mitme iseseisva ettevõtja vahel?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja võttes arvesse, et kolmanda riigi kodanik, kes taotleb artikli 16 lõike 2 alusel alalist elamisõigust, tuginedes sellele, et ta oli enne 2006. aasta aprilli elanud liikmesriigis pidevalt viis järjestikust aastat, peab samuti tõendama, et tema riigis elamine oli kooskõlas muu hulgas määruse nr 1612/68 (2) artikli 10 lõikes 3 sätestatud nõuetega, siis kas asjaolu, et EL-i kodanik lahkus väidetava viieaastase perioodi ajal ühisest elukohast ja kolmanda riigi kodanik hakkas seejärel elama teise isikuga uues elukohas, mida ei muretsenud ega andnud kasutada tema (endine) EL-i kodanikust abikaasa, tähendab, et määruse nr 1612/68 artikli 10 lõike 3 nõuded ei ole täidetud?
2.

Teine väide: Üldkohus on rikkunud liidu õigust i) Üldkohus on kohaldanud õigusvastaselt ELTL artikli 107 lõiget 1 koostoimes nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks, (1) artikli 1 punktiga c, kuna ta lähtus sellest, et Rousse Industry AD-le on antud uut abi. ii) Üldkohus on oma otsust tehes rikkunud ELTL artikli 107 lõiget 1, kuna ta on ekslikult eeldanud, et abi oli liidu siseturuga kokkusobimatu, et see kahjustas konkurentsi ja et asjaolu, et riik ei nõudnud oma võlgu tagasi, kujutas endast ühiskonna jaoks eelist. iii) Üldkohtu otsus ei ole kooskõlas ELTL artikli 107 lõikega 1 ja ELTL artikliga 296, kuna Üldkohtu koda kohaldas otsust tehes õiguslikust seisukohast ekslikult Euroopa Komisjoni eraõiguslike võlausaldajate jaoks valitud kriteeriumeid. Euroopa Komisjon ei toonud oma otsuses välja seoses eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga tehtud järeldusi koos analüüsi ning majanduslike põhjendustega; seetõttu ei sobinud Üldkohtul võtta seda oma otsuses lähtealuseks ja nõustuda komisjoni argumentidega. iv) Üldkohus tõlgendas ja kohaldas ekslikult määruse (EÜ) nr 659/1999 artiklit 14 ja ELTL artiklit 296, kuna Euroopa Komisjon peab otsuses teada andma tagasimaksmisele kuuluva abi summa koos intressidega ja seejuures peavad intressid olema kindlaks määratud vastavalt Euroopa Komisjoni ette nähtud õiglasele määrale — seda aga ei tehtud, s.t et Euroopa Komisjoni õigusakt ei ole põhjendatud.