ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50

Selliseks tõendiks ei saa mingil juhul olla asjaolu, et litsentsilepingud annavad VBB-le õiguse kontrollida, et litsentsiaadid kasutavad üksnes kvaliteetset puhast puuvillakiudu. See asjaolu tähendab äärmisel juhul seda, et VBB sertifitseerib tooraine vastavust kvaliteedinõuetele. Nagu nähtub määruse nr 207/2009 artiklist 66 ja artiklist 74a, mis on sellele määruse lisatud määrusega nr 2015/2424, võib sellisest sertifitseerimisest piisata, asumaks seisukohale, et mõni muu kaubamärk kui üksikkaubamärk täidab päritolutähise ülesannet. Nimelt on kõnealuses artiklis 66 täpsustatud, et kollektiivkaubamärk täidab päritolutähise ülesannet, kui ta eristab „kaubamärgiomanikuks oleva ühenduse liikmete kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest“ ja nimetatud artiklis 74a on sätestatud, et sertifitseerimismärk täidab seda ülesannet, kui ta eristab „kaupu või teenuseid, mida märgi omanik on sertifitseerinud seoses materjali, kaupade tootmise või teenuste osutamise viisi, kvaliteedi, täpsuse või muude omadustega […] sertifitseerimata kaupadest ja teenustest“. Samas puudutab põhikohtuasi üksikkaubamärki, mis on registreeritud kaupade jaoks. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 41 märgitud, täidab selline kaubamärk päritolutähise ülesannet, kui selle kasutamine tagab tarbijatele, et sellega tähistatud kaubad pärinevad konkreetselt ettevõtjalt, kelle kontrolli all neid kaupu toodetakse ja kellele saab panna vastutuse tootmisprotsessi tulemusel saadud lõpptoodete kvaliteedi eest.
55

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 67–69 on märkinud, tuleb olukorras, kus imporditollimaksuga maksustatav kaup on vabatsoonis tollijärelevalve alt välja viidud ega paikne enam selles tsoonis, põhimõtteliselt eeldada, et see kaup on sisenenud liidu majandusringlusse.
46

Kõnealuse direktiivi täieliku ja nõuetekohase ülevõtmise puhul on nõutud, et need kolm isikute kategooriat võiksid vastavalt direktiivi artiklitele 12 ja 13 esitada oma tähelepanekuid keskkonnakahjustuste kohta, et neil oleks võimalus nõuda, et pädev asutus võtaks selle direktiivi alusel meetmeid ning et neil oleks õigus algatada läbivaatusmenetlust kohtus või muus pädevas riiklikus organisatsioonis.
9

Selles kohtus täpsustas U., et ta on komisjoni ametnik ja tal on alaline elukoht nii Belgias kui ka Itaalias, kus ta käib igal nädalal selleks, et õpetada Pisa Ülikoolis, ja perekondlikel põhjustel, eelkõige oma isa haiguse tõttu. Ta teatas, et ta on kahe mootorsõiduki omanik, millest üks on registreeritud Belgias ja teine Itaalias, kusjuures viimane on mõeldud kasutamiseks peamiselt selles teises liikmesriigis. Ta selgitas ka, et kontrolli toimumise päeval oli ta Belgias vaid läbisõidul, tulles Itaaliast, kus ta oli eelmisel päeval, et võtta Brüsselis peale üks teine isik, kellega ta pidi minema seminarile Saksamaale. Pärast seminari pidi U. Itaaliasse tagasi pöörduma, jätma sõiduki sinna ja lennukiga Belgiasse tagasi tulema.
67

Mis puudutab etteheidet, et Üldkohus jättis meelevaldselt rahuldamata nõude hüvitada kahju, mis tuleneb Safa Nicu Sepahani pangakontode sulgemisest, siis tuleb märkida, et kuigi Üldkohus tegi selle kohtuotsuse punktis 96 Safa Nicu Sepahani esitatud kirjast järelduse, et nende pangakontode sulgemine Emirate National Bank of Dubai poolt võis toimuda vaidlusaluste piiravate meetmete võtmise tõttu, leidis ta kohtuotsuse punktides 97–100 siiski, et Safa Nicu Sepahan ei tõendanud, et kandis kontode sulgemise tõttu kahju, ning märkis kohtuotsuse punktis 97 muu hulgas, et Emirate National Bank of Dubai ei külmutanud nendel kontodel olnud vahendeid, vaid tagastas need Safa Nicu Sepahanile. Samuti leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 145 ja 147, et puudub põhjuslik seos väidetavalt kantud kahju ning Safa Nicu Sepahani vähenenud käibe ja kasumlikkuse vahel, tõdedes ühest küljest, et Safa Nicu Sepahan ei ole selgitanud sellise arengu põhjusi, ja teisest küljest, et isegi kui oletada, et põhjusliku seose saaks tuletada ainuüksi sellest, et asjaomased piiravad meetmed on olemas, ei ole Safa Nicu Sepahan esitanud asjaolusid, mis võimaldaks hinnata niisuguse kahju ulatust. Seega ei rikkunud Üldkohus põhjendamiskohustust, kui ta jättis hüvitisnõude rahuldamata.
46

Kuigi on tõsi, et see kahekordne märge ei ole täiesti üheselt mõistetav, sest see tundub viitavat nii õigusnormidele, mis käsitlevad tarne maksustamist müüja kasuminormi alusel kui ka neile, mis vabastavad selle käibemaksust, tuleb siiski märkida nagu Euroopa Komisjongi, et ei ole ilmne, et see kahekordne märge peaks teadlikus ettevõtjas tekitama kahtlusi, olemata käibemaksu valdkonnas ekspert, seoses rikkumiste või pettusega, mille on toime pannud tarneahelas eespool asetsev ettevõtja. Nimelt ei ole välistatud, et maksukohustuslane võiks seda kahekordset märget tõlgendada kinnitusena selle kohta, et teine maksukohustuslik edasimüüja teostas selle tarne käibemaksudirektiivi artikli 314 punkti d alusel, kuna teise maksukohustusliku edasimüüja tarne suhtes kohaldati käibemaksu kasuminormi maksustamise korra kohaselt. Märkeid nii käibemaksuvabastuse kui kasuminormi maksustamise korra kohta, mis on esitatud põhikohtuasjas kõne all olevatel arvetel, võis maksukohustuslane tõlgendada ka – nagu seda Litdana kohtuistungil välja tõi – kinnitusena selle kohta, et maksustamisele kuulub vaid müüja kasuminorm ja asjaomaste kaupade väärtus on maksust vabastatud; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
41

Nimetatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 207/2009 artikli 97 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et väljaspool liitu asuva emaettevõtja tütarettevõtja juriidiliselt iseseisev liidu liikmesriigis asuv tütarettevõtja on selle emaettevõtja „ettevõte“ nimetatud sätte tähenduses, kui see tütarettevõtja on tegevuskese, millel on tema asukoha liikmesriigis teatav tegelik ja püsiv kohalolu vormis, mille kaudu toimub äritegevus ning mis järjepidevalt esineb emaettevõtja laiendusena.
30

Neil asjaoludel otsustas Grondwettelijk Hof (konstitutsioonikohus, Belgia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt: a) peavad mõnes teises liikmesriigis asuvad äriühingud, kellel on Belgias püsiv tegevuskoht, maksma maksu, kui nad otsustavad jaotada kasumit, mis ei kajastu äriühingu lõplikus maksustatavas tulemis, olenemata sellest, kas Belgias asuv püsiv tegevuskoht on emaettevõtjale kasumit üle kandnud või mitte, samal ajal kui mõnes teises liikmesriigis asuvad äriühingud, kellel on Belgias tütarettevõtja, ei pea sellist maksu maksma, kui nad otsustavad jaotada kasumit, mis ei kajastu äriühingu lõplikus maksustatavas tulemis, olenemata sellest, kas tütarettevõtja on dividendi välja maksnud või mitte; b) peavad mõnes teises liikmesriigis asuvad äriühingud, kellel on Belgias püsiv tegevuskoht, maksma kogu Belgias saadud kasumi reservkapitali kandmise korral maksu, kui nad otsustavad jaotada kasumit, mis ei kajastu äriühingu lõplikus maksustatavas tulemis, samal ajal kui Belgia äriühingud, kes kogu kasumi reservkapitali kannavad, ei pea sellist maksu maksma? 2. Kas ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et kinnipeetava maksuga on tegemist juhul, kui liikmesriigi õigusnormis on ette nähtud, et kui tütarettevõtja jaotab emaettevõtjale kasumit, tuleb maksta maksu, kuna samal maksustamisperioodil makstakse dividendi ning vähendatakse maksustatavat tulemit täies ulatuses või osaliselt riskikapitali osas tehtavate mahaarvamiste ja/või edasikantud maksukahju võrra, samal ajal kui liikmesriigi õigusnormide kohaselt ei maksustata kasumit, kui see jääks tütarettevõtjale ning seda ei jaotataks emaettevõtjale? 3. Kas ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega maksustatakse väljamakstud dividend, kui nende normide tagajärjel peab äriühing maksma maksu dividendi sellelt osalt, mis ületab direktiivi artikli 4 lõikes 3 sätestatud künnist, kui ta maksab saadud dividendi välja mõnel hilisemal aastal kui see aasta, mil ta selle dividendi ise sai, samas kui see ei oleks nii, kui see äriühing maksaks dividendi uuesti välja selle saamise aastal?“
41

Nagu vaidlustatud kohtuotsuse punktist 21 nähtub, märkis Üldkohus üksnes seda, et kuna vaidlusaluse registreerimistaotlusega hõlmatud kaupade ja teenuste vahel on erinevusi, mis puudutavad nende olemust, omadusi, otstarvet ja turustamisviise, siis ei saa neid käsitada homogeense kategooriana, mille suhtes võib apellatsioonikoda kasutada üldist põhjendust. Üldkohus ei arvestanud seega võimalusega, et hoolimata erinevustest võib kaupadel ja teenustel esineda teatav ühine omadus, mis on apellatsioonikoja läbiviidaval hindamisel asjakohane ja mis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 33 ja 34 esitatud kaalutlustele võib õigustada seda, et need kaubad ja teenused jaotatakse ühte ja samasse homogeensesse rühma ning et apellatsioonikoda kasutab nende suhtes üldist põhjendust.
31

Kolmandaks tuleb ühelt poolt osutada, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 40 sõnastuse kohaselt on komisjon vaidlusaluses otsuses põhjendanud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmanda taande kohaldamist käesoleval juhul, leides, et vaidlusaluse üksikasjaliku arvamuse üldsusele avalikustamine ooteajal kahjustaks Prantsuse Vabariigi soovi temaga vastastikuse usalduse õhkkonnas koostööd teha. Teisalt nähtub menetlusse astuja seisukohtadest, mille Prantsuse Vabariik esitas esimeses kohtuastmes, et sisuliselt on ta Üldkohtus väitnud, et komisjon viis läbi uurimistoiminguid direktiivis 98/34 ette nähtud kahepoolse dialoogi raames, mille suhtes kehtib konfidentsiaalsuse nõue, mis hõlbustab selle institutsiooni ja asjaomase liikmesriigi vaheliste vaidluste lahendamist kokkuleppel, ilma avalikkuse surveta. Selles kontekstis on Prantsuse Vabariik kaudselt osutanud analoogiale käesoleva kohtuasja ja selle kohtuasja vahel, milles on tehtud 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376), kui ta viitas kohtujurist J. Kokott’i ettepanekule viimasena nimetatud kohtuasjas, et põhjendada oma argumenti, mille kohaselt on vaja säilitada teatav konfidentsiaalsuse tase, et mitte segada läbirääkimisi komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel. Selliste Üldkohtus esitatud argumentide laiendamine on aga apellatsiooniastmes vastuvõetav.
72

Mis puudutab kolmanda väite teist osa, milles Tšehhi Vabariik väidab sisuliselt, et Üldkohus ei ole selgelt vastanud tema argumentatsioonile, mis tugineb vaidlusaluste määruste vastavatele seletuskirjadele, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tähenda Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 36 ja artikli 53 esimeses lõigus sätestatud Üldkohtu kohustus otsuseid põhjendada, et Üldkohus peab esitama põhjenduskäigu, milles analüüsitakse ammendavalt ja ükshaaval menetluse poolte kõiki argumente. Põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel aru saada põhjustest, miks kõnealused meetmed on võetud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kohtuliku kontrolli teostamiseks (kohtuotsus, 29.3.2011, ArcelorMittal Luxembourg vs. komisjon ja komisjon vs. ArcelorMittal Luxembourg jt, C‑201/09 P ja C‑216/09 P, EU:C:2011:190, punkt 78, ja 8.3.2016, Kreeka vs. komisjon, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
22

Põhikohtuasja hageja esitas seetõttu nimetatud otsuse peale kaebuse Bundesarbeitsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus). Viimati nimetatu järeldas, et direktiiv 2003/8 ei võimalda piisavalt selgelt kindlaks määrata, kas ja mis ulatuses kohtu asukoha liikmesriik peab katma tasuta õigusabi taotluse põhjendamiseks vajalike dokumentide tõlkimise kulud, kui sarnaselt põhikohtuasjaga on tasuta õigusabi taotleja ise lasknud need dokumendid tõlkida ja esitanud oma taotluse vahetult kohtule, kellel on pädevus asja sisuliselt arutada ja kellel on ühtlasi pädevus selle taotluse üle otsustada, kuna ta on nimetatud direktiivi artikli 13 lõike 1 punkti b tähenduses saav asutus. Ta märgib siiski, et keeldumisel laiendada tasuta õigusabi nende dokumentide tõlkimise kuludele, isegi kui see kujutab endast piirangut õiguskaitse reaalsele kättesaadavusele, on õiguspärane eesmärk, st vabastada kohtu asukoha liikmesriigi riigikassa kohustusest kanda selliseid kulusid, mida peaks pigem kandma see liikmesriik, kus on taotleja alaline elu- või asukoht.
73

Sellest tuleneb, et NCRC sätted võimaldavad, arvestades raadiosageduste vähesust ja vajadust tagada nende tõhus kasutamine, põhimõtteliselt piirata jaotatavate raadiosageduste kasutusõiguste hulka. Need sätted seavad siiski sellise piiramise tingimuseks, et see peab olema vajalik ja proportsionaalne, et see ei ole vastuolus raamdirektiivi artiklis 8 määratud eesmärkidega, mille hulgas on sidevõrkude pakkumisel konkurentsi edendamine, ja et kasutusõigusi antakse objektiivsete, läbipaistvate, mittediskrimineerivate ja proportsionaalsete valikukriteeriumide alusel.
10

Nende aktide kohta käivates põhjendustes kirjeldas nõukogu Hamasi kui terroristlikku rühmitust ja tõi esile rea terroriakte, mida Hamas oli alates 2005. aastast väidetavalt toime pannud. Lisaks mainis nõukogu ühte 2001. aastal vastu võetud Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi otsust ning kahte samal aastal vastu võetud Ameerika Ühendriikide asutuste otsust. Ühendkuningriigi otsus on Secretary of State for the Home Department’i (siseminister) otsus keelustada Hamas, keda peeti terroriaktides osalevaks organisatsiooniks. Ühendriikide asutuste otsusteks on valitsuse otsus, millega määratleti Hamas välismaise terroriorganisatsioonina vastavalt Ameerika Ühendriikide sisserände ja kodakondsuse seaduse (US Immigration and Nationality Act) jaotisele 219, ning otsus, millega määratleti Hamas eriti ohtliku ülemaailmse terroriorganisatsioonina vastavalt presidendi dekreedile 13224 (edaspidi koos „USA asutuste otsused“). Nõukogu märkis Ühendkuningriigi otsuse kohta, et riigisisene valitsuskomisjon vaatab seda korrapäraselt läbi, ning USA asutuste otsuste kohta, et nende üle on võimalik teostada haldus- ja kohtulikku kontrolli, ning leidis seejärel, et need otsused on vastu võetud pädevate asutuste poolt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses. Lõpuks tõdes nõukogu, et mainitud otsused on jätkuvalt jõus, ning leidis, et põhjused, mis õigustasid Hamasi kandmist vaidlusalusesse loetellu, kehtivad endiselt.
Mis puudutab konkreetselt töötajaid, kes pärast seda, kui nad on saanud Saksamaal asuvas üksuses töötamise ajal esindusmandaadi Saksamaa äriühingu nõukogus, lahkuvad Saksamaalt selleks, et töötada teise liikmesriigi territooriumil asuvas äriühingus, siis asjaolu, et need töötajad peavad sellises olukorras loobuma oma mandaadi täitmisest Saksamaal, on üksnes selle tagajärg, et Saksamaa Liitvabariik on õiguspäraselt teinud valiku piirata oma siseriiklike õigusnormide kohaldamist juhtimisalaste otsuste tegemisel osalemise valdkonnas nii, et neid norme kohaldatakse nendele töötajatele, kes töötavad Saksamaa territooriumil asuvas üksuses.
15

Selle kohta leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40–48, et määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõike 3 ja artikli 3 punkti b kohaselt on institutsiooni käsutuses olevate dokumentidega tutvumise õigusega hõlmatud muu hulgas liikmesriikidelt saadud dokumendid ning et selle määruse artikli 3 punktis a oleva mõiste „dokument“ lai definitsioon „lähtub […] säilitatud sisust, mida on võimalik pärast selle loomist taasesitada või millega saab tutvuda, kusjuures tuleb [eelkõige] täpsustada, et […] [see] sisu peab seonduma asjaomase institutsiooni pädevusse kuuluva poliitika, tegevuse või otsustega“. Üldkohus tõdes esiteks, et käesoleval juhul ei eitanud komisjon, et tema valduses on vaidlusaluste seisukohtade ärakirjad, ning teiseks märkis, et see institutsioon sai kõnealused seisukohad kohtumenetluses oma ülesandeid täites, mille põhjal ta tegi järelduse, et neid dokumente tuleb käsitada institutsiooni käsutuses olevate dokumentidena kõnealuse määruse artikli 2 lõike 3 tähenduses koostoimes selle määruse artikli 3 punktiga a.
42

Komisjon väidab kõigepealt oma vastuses, et apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetamatu. Nimelt leiab ta esmalt, et kui seda väidet tuleb tõlgendada nii, et sellega seatakse kahtluse alla määruse nr 1367/2006 õiguspärasus Århusi konventsiooni sätete seisukohast, siis muudab see väide Üldkohtu vaidluse eset. Seejärel märgib komisjon, et osas, milles esimest väidet võib mõista nii, et sellega heidetakse Üldkohtule ette, et viimane eiras nõuet tõlgendada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandit nii, et arvesse võetakse Århusi konventsiooni artikli 4 lõike 4 punktis a sätestatud mõistet „avaliku võimu organi menetlus“, põhineb see väide argumentidel, mida Üldkohtus ei esitatud ja mille üle seal ei ole vaieldud. Lõpuks leiab komisjon, et kõnealuses väites ei ole täpselt välja toodud neid vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste punkte, mida kritiseeritakse.
18

Malpensa Logistica Europa väidab, et see tehing on ebaseaduslik, kuna see tehti eelnevalt hankementlust korraldamata. Kõnealune äriühing tõi täpsemalt esile, et tema valduses ei ole Milano Malpensa lennuväljal piisavalt alasid maapealse teeninduse osutamiseks. Seetõttu oli ta uute alade eraldamise puhul samasuguses ooteolukorras, nagu Beta‑Trans, ja teda kahjustas otsus, millega SEA andis ilma hankemenetlust korraldamata Beta‑Transi kasutusse kõnealuse ala, mida esialgu oli kavatsetud kasutada lao jaoks.
13

Londoni Ealingi linnaosavalitsus esitas selle otsuse peale kaebuse First-tier Tribunalile (Tax Chamber) (esimese astme kohus (maksuasjade koda), Ühendkuningriik). Ta väitis kohtus, et Ühendkuningriik ei saa tugineda nimetatud direktiivi artikli 133 teisele lõigule, sest see liikmesriik ei olnud 1. jaanuaril 1989 kõiki spordiga seotud teenuseid käibemaksuga maksustanud, kuna näiteks spordivõistlusel osalemise tasud olid maksust vabastatud. Lisaks leiab põhikohtuasja kaebaja, et artikli 133 teine lõik, mis käsitleb otseselt spordi või kehakultuuriga seotud teenuste osutamist, ei võimalda jätta käibemaksuvabastust andmata avalik-õiguslikele mittetulundusühingutele, ilma et maksuvabastus jäetakse samamoodi andmata ka muudele kui avalik-õiguslikele mittetulundusühingutele. Lõpuks tuleb märkida, et sama direktiivi artikli 133 teine lõik ei luba liikmesriikidel jätta maksuvabastuse kohaldamisalast välja ühtviisi kõiki kohalikke omavalitsusi, kuna selle sätte kohaselt on nõutav, et „iga juhtumi puhul“ tuleb kindlaks teha, ega maksuvabastus ei põhjusta konkurentsi moonutamist. Maksuhaldur selle väitega ei nõustu.
VECCO jt leiavad siiski, et REACH‑määruse artikli 58 lõikes 2 ette nähtud erand on kohaldatav kasutusalade või kasutuskategooriate ja mitte ainete puhul. Järelikult selleks, et kindlaks määrata, kas see erand on kohaldatav, tuleb selle asemel, et kontrollida, kas asjaomane aine on sõnaselgelt nendes õigusaktides mainitud, pigem kontrollida, kas need õigusaktid lubavad praktikas hästi ohjata nende ainete jaoks ette nähtud kasutusalade või kasutuskategooriatega seotud riske. Apellandid leiavad, et Üldkohus on seega kohaldanud vääralt õigusnormi, otsustades, et direktiivid 98/24 ja 2004/37 ei kujuta endast [spetsiifilisi] õigusakte põhjusel, et need direktiivid ei maini sõnaselgelt kroomtrioksiidi.
75

Lisaks olgu märgitud, et vastuseks Portugali Vabariigi väitele, et kolmekuuline tähtaeg on piisav, kuna keskmine sigaretivarude ringluse kestus on kaks kuud, piirdub komisjon väitega, et tegemist on keskmise tähtajaga ning see ei arvesta hooajalist kõikumist ega asjaolu, et vähe tuntud sigaretimarkide puhul on ringluse aeg pikem, põhistamata sealjuures oma väidet üksikasjalikumalt, mis võimaldaks selgitada seda, milline oleks tema arvates mõistlik tähtaeg.
44

Oma neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas raamotsuse 2002/584 artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil keelduda sellise isiku üleandmiseks tehtud EVMi täitmisest, kes on teise liikmesriigi kodanik, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, millega on talle mõistetud vabadusekaotuslik karistus, pelgalt põhjusel, et esimene liikmesriik kavatseb alustada selle isiku suhtes kriminaalmenetlust samade tegude osas, millega seoses see kohtuotsus tehti, kui see liikmesriik keeldub süstemaatiliselt oma kodanike üleandmisest selliste kohtuotsuste täideviimiseks, millega on mõistetud vabadusekaotuslik karistus.
48

Nimelt on Novartis arvamusel, et määruse nr 1085/2003 kohaselt käsitleti Zometa toimeaine uut ravinäidustust puudutavat taotlust vaikimisi kui Zometa müügiloa tingimuste muutmise taotlust, ning isegi kui see taotlus oleks päädinud selle ravimi uue müügiloaga kui esmase müügiloa laiendamisega, oleks ravimi nimetus pidanud jääma samaks ehk siis mitte Aclasta, vaid Zometa, vastavalt selle määruse II lisa kolmandale lõigule. Käesoleval juhul oli selleks, et saada uut müügiluba uue nimetuse all, Novartis kohustatud esitama oma taotluse täieliku toimiku alusel ja andma selle tsentraliseeritud menetluse käigus hindamiseks, järgides kehtivates õigusnormides kehtestatud kriteeriume. Novartise sõnul sai see käesoleval juhul nii olla vaid seetõttu, et Aclasta kujul loodud arendus on oluline ravi-, teadus- või tehnikauuendus. Nimelt võimaldaks tsentraliseeritud menetlus kas määruse nr 2309/93 või määruse nr 726/2004 kohaselt, mis on käesolevates kohtuasjades kohaldatavad, väljastada eraldiseisva müügiloa uue nimetuse all uue ravimina teatavatele uuendustele, mis teoreetiliselt võivad saada loa kui olemasoleva müügiloa muudatused või laiendused. Üldkohtu kinnitus, mille kohaselt liidu õigusnormid ei lahenda küsimust, millal tuleb ravimi arendusele anda luba olemasoleva müügiloa muutmise või eraldiseisva müügiloa väljastamise teel, on Novartise hinnangul seega ebatäpne, või selgituste puudumise tõttu igal juhul arusaamatu.
53

Esiteks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas oma küsimuses, et kui sel viisil eelnevalt kindlaks määratud teatud faktid on tõendatud, loetakse nimetatud põhjuslik seos „alati tõendatuks“, siis näib, et see kohus soovib viidata laadilt ümberlükkamatule eeldusele. Sellise eelduse tagajärg on aga, et ehkki sel viisil eelnevalt kindlaks määratud faktid ei suuda eelduslikult kindlalt tõendada kõnealuse põhjusliku seose olemasolu, võetakse tootjalt sellisel juhul mis tahes võimalus esitada näiteks teaduslikke fakte või argumente, et üritada seda ümber lükata, ning kohtult võetakse niisiis mis tahes võimalus hinnata fakte selliste tõendite või argumentide valguses. Just oma automaatsuse tõttu kahjustaks selline olukord mitte üksnes direktiivi 85/374 artiklis 4 esitatud põhimõtet ja soovi, et tõendamiskohustus puuduse ja põhjusliku seose olemasolu kohta lasuks kahjukannatanul, vaid seaks täiendavalt ohtu lausa selle direktiiviga kehtestatud vastutuse süsteemi tõhususe. Nimelt on direktiivi alusel tootja vastutuse tekkimiseks vajalikust kolmest tingimusest üks sel viisil kohtule siduv, ilma et viimane saaks isegi hinnata, kas muud talle nimetatud asjas esitatud hindamiselemendid ei vii vastupidise järelduseni.