ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63.

Selle väitega ei saa nõustuda. Asjaolu, et auto kasutamise võimalus hõlbustab töötajal tööülesannete täitmist ja et see oli muu hulgas tööandja poolt sõiduki tema kasutusse andmise eesmärk, ei muuda tõika, et tööandjaga sõlmitud lepingu kohaselt on see konkreetne sõiduk eranditult tema käsutuses. Samuti ei muuda seda asjaolu, et tööandja võib anda töötajale korraldusi, mille täitmine nõuab tema kasutusse antud sõiduki kasutamist ( 28 ). Samamoodi oleks ka siis, kui töötaja oleks selle sõiduki omanik. Teisiti oleks aga juhul, kui tööandjal oleks sõidukipark, mida töötajad saaksid kasutada vajaduse järgi (ja sõltuvalt nende sõidukite kättesaadavusest), kuid ükski neist sõidukitest ei oleks püsivalt konkreetsele töötajale määratud.
17.

High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Põhja-Iirimaa kõrge kohus, kuninglik osakond) jättis tema kaebuse siiski rahuldamata põhjendusel, et määrus nr 4/2009 ei sisalda ühtegi sätet, millest tulenevalt hõlmaks määruse ajaline kohaldamisala üksnes selliseid Poolas tehtud elatise väljamõistmise otsuseid, mis on tehtud pärast Poola ühinemist Euroopa Liiduga. Peale selle leidis kõnealune kohus, et kui määruse nr 4/2009 artikli 75 lõige 2 ei olnud kohaldatav, kuna Poola on Haagi protokolli osalisriik, siis oli määruse nr 4/2009 VII peatükk kõnealusele kohtuasjale kohaldatav artikli 75 lõike 3 alusel. Seepärast asus High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Põhja-Iirimaa kõrge kohus, kuninglik osakond) seisukohale, et Poola kohtu määrused olid kooskõlas selle peatükiga nõuetekohaselt registreeritud ja täidetud. TFK esitas seejärel selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Court of Appeal in Northern Irelandile (Põhja-Iirimaa apellatsioonikohus; edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus“).
85.

Teiseks, kuna eelotsusetaotluse põhjal on selge, et OI POCU MEN on avalik‑õiguslik institutsioon, mis tegutseb riigi nimel, siis on vaja, et liikmesriigi kohus teeks kindlaks, et õiguslikust vormist sõltumata on ASE asutus, millele on avaliku võimu aktiga antud ülesanne osutada viimase kontrolli all avalikku teenust, ja et sel eesmärgil on tal eraisikute vahel kohaldatavate õigusnormidega võrreldes erandlikud volitused. ( 46 ) Toimiku sõnastuse põhjal ei teki ASE avalik‑õigusliku vormi suhtes erilisi kahtlusi, kuid igal juhul on tegemist faktilise asjaolu tuvastamisega, mis on liikmesriigi kohtu ülesanne.
63.

Mingil juhul ei ole aga ilmne, et seda kohtupraktikat saab üle kanda ka käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti c kohasele konkreetsele maksuvabastusele. Nimelt seab see maksuvabastus tingimuseks teenuse ravieesmärgi, mis on toitumisnõustamisteenuse puhul, mille eest on küll tasutud, kuid mida ei ole kasutatud, pigem kaheldav. See küsimus võib aga käesolevas asjas lahtiseks jääda. See kerkib alles siis, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus teeb õigesti kindlaks, kas ja miks on põhikohtuasjas kõne all olev toitumisnõustamine üldse meditsiinilise abi andmise teenus. Seda ei ole siiski tehtud.
75.

Seega on punase vetika laadi küsimuses võimalikud kaks tõlgendust: – et punane vetikas on mineraalaine, ei olnud liidu seadusandja arvates vaja jätta seda vetikat välja punktist 1.3 määruse nr 889/2008 IX lisas, mis käsitleb põllumajandusest pärinevaid koostisosi, mis ei ole mahepõllumajanduslikult toodetud; samamoodi võib lisada esiteks, et selle määruse IX lisa punktides 1.1 ja 1.2 on täpsustatud, et need punktid puudutavad toidukõlblikke tooteid, ning teiseks, et söögikõlblikke vetikaid on konkreetselt nimetatud määruse nr 834/2007 artikli 13 lõike 1 punktis a; järelikult tuleb punast vetikat pidada mineraalaineks, või – vastupidi, kuigi liidu seadusandja teadis punase vetika eripära, ei võimalda asjaolu, et kõik vetikad, sh merevetikad on vahet tegemata mahepõllumajanduslike toodete valmistamisel lubatud – üheainsa tingimusega, et need on lubatud mittemahepõllumajanduslike toodete valmistamisel, –välistada punase vetika kasutamist, sest seda tuleb niisiis pidada põllumajandusest pärinevaks mittemahepõllumajanduslikuks koostisosaks.
72.

Siiski on tõepoolest mõistlik oletada, et sellises konkreetses stsenaariumis on kohustuse tekkimise alguspunkt hiljemalt seadme (esimene) kasutamine sõidukina, mitte tingimata pelgalt selle ehitamine (ja asjaolu, et sellega on potentsiaalselt võimalik sõita). Sellest tuleneb, et kui minu ehitatud Batmobiil (või vahest realistlikuma näitena mõni minu taastatud vana auto) jääb alati üksnes minu elutuppa (või pigem minu garaaži), ilma et sellega kunagi sõidetaks (see tähendab, ilma et seda kasutataks sõidukina), ei saa see kedagi sõidukina ohtu seada. Kuid alates hetkest, mil sellega hakatakse sõitma ja mil seda hakatakse seega kasutama sõidukina, tuleb see direktiivi 2009/103 artikli 3 alusel kindlustada. ( 27 )
88.

Need asjaolud tähendavad esiteks, et kui vaatlusalune institutsioon tegutseb kohtuna, on eelduslikuks reegliks see, et ta tegutseb tõenäoliselt õigusemõistjana, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et asjaomane konkreetne tegevus on oma laadilt tegelikult haldustegevus. Teiseks tuleb mõlemat mõistet tõlgendada mõistlikult, või pigem, kui midagi tuleks tõlgendada kitsalt, siis oleks see kohtute tegutsemine haldusasutusena, sest see on tegelikult erand. Kõik see seondub aga määratlemisega, mis on „siseriiklike õigusaktide alusel [täidetavad] avalikud haldusülesanded“ direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 punkti b tähenduses.
63.

Kõigepealt pean märkima, et ei nõustu komisjoni kirjalikes seisukohtades väljendatud positsiooniga, et kuna selles artiklis on sätestatud, et lennuettevõtja „kannab […] reisija sõidukulud kõnealusest teisest lennujaamast ettetellitud lennu lennujaama või kokkuleppel reisijaga mõnda muusse lähedalasuvasse sihtkohta“ ( 30 ), tuleb tingimata järeldada, et see lennuettevõtja ei ole kohustatud selle kohustuse täitmiseks ise initsiatiivi haarama. Kuigi on tõsi, et sõna „kannab“ võib jätta mulje, et see kohustus seisneb üksnes sõidukulude hüvitamises reisija taotlusel, eiraks selline tõlgendus asjaolu, et kõnealusele sättele eelnev lauseosa („[k]ui […] lennuettevõtja pakub reisijale lendu mõnda teise lennujaama kui ettetellitud lennu puhul“) ( 31 ) viitab lennuettevõtja-poolse ettepaneku tegemisele, millega võiks kaasneda pakkumine kanda reisijale kõnealuse ümbersuunamise tõttu tekkivad sõidukulud. Seetõttu olen arvamusel, et määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 3 sõnastus ei võimalda käesolevale küsimusele ühest vastust anda.
102.

Üldkohus lähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 põhimõtteliselt õigesti sellest, et riiklikel ametiasutustel ei tohiks olla mingit „kaalutlusõigust“. Pigem peavad nende volitused piirduma tehnilise kohaldamisega. See on ainus viis välistada edasiste rakendusmeetmete olemasolu. Seetõttu on oluline see, kas ametiasutustel on otsuste tegemiseks tegelik kaalutlusõigus või ainult piiratud otsustusõigus. Üldkohus märgib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 õigesti, et edasiste rakendusmeetmete osas pole tähtsust asjaolul, et abi saamiseks tuleb maksukohustuslasel esitada taotlus.
103.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi (Eesti) eelotsuse küsimusele järgmiselt: Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõike 2 punkti a koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõikega 1 ja artikliga 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et ametnik on vanglateenistusest täielikult välistatud ainuüksi põhjusel, et tema kuulmisvõime on alla nõutud normi, ilma et teenistusandja kontrolliks, kas see isik on võimeline täitma oma ametikoha ülesandeid, tehes seda vajaduse korral pärast mõistlike abinõude võtmist direktiivi artikli 5 tähenduses, milleks võib olla tööle määramine konkreetsesse osakonda või luba kasutada kuuldeaparaati.
112.

Ent erinevalt sellest, mida on mõista andnud eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei tähenda see, kui isik võib tugineda ne bis in idem-põhimõttele seoses süüdistustega, mille pärast tagaotsimisteade on välja antud, seda, et selles teates sisalduvad andmed anti edasi õigusvastaselt. Ne bis in idem-põhimõte ei saa seada küsimärgi alla niisuguste andmete tõesust ja täpsust nagu isikuandmed, see, et isik on kolmandas riigis tagaotsitav seetõttu, et talle on esitatud süüdistus või ta on süüdi teatavates kuritegudes, ning see, et tema kohta on selles riigis välja antud vahistamismäärus. Samuti ei olnud nende andmete algne edastamine eespool selgitatud põhjustel õigusvastane.
64.

Käesoleval juhul tuleb võtta arvesse, et Prantsuse õigusnormid kohustavad küll jahimehi puhastama ja laskma otsekohe vabadusse need linnud, keda ei või jahtida. Menetluses osalevad keskkonnaühingud tõid siiski esile, et seda kohustust ei täideta. Linnuliimi puhul tuleb täiendavalt märkida, et sellele püügiviisile on iseäranis omane kinnipüütud lindude sulestiku kahjustamine. Seetõttu on kaheldav, kas linnud taastuvad. Lisaks viitas juba kohtujurist Sharpston sellele, et linnu surma võib põhjustada isegi linnu püüdmisega linnule tekitatav stress. ( 32 )
81.

Järelikult on põhikohtuasjas tähtis, kas arukal ja kaalutletult toimival investoril oli võimalik teada, et järelevalveasutus võib dekreetseaduse nr 298/92, millega kiidetakse heaks krediidi- ja finantsasutuste üldkord (Decreto-Lei n.o 298/92 que aprova o Regime Geral das Instituições de Crédito e Sociedades Financeiras, edaspidi „RGICSF“), artikli 145 H lõike 5 alusel kohustused ka tagasiulatuvalt uuesti rämpspangale üle anda. Järeldust, et see oli talle teada, toetab seejuures asjaolu, et sellele võimalusele viidati veel kord sõnaselgelt 2014. aasta augusti otsuses, mida rõhutas ka Portugali valitsus Euroopa Kohtu menetluses. Seejuures tuli veel kord tagada, et arukal ja kaalutletult toimival investoril oli võimalik sellest otsusest teada saada, mis igal juhul nõuab selle avaldamist hispaania keeles ja asjaomases riigis tavapärasel kujul. Kohtuistungil märgiti selle kohta, et Hispaania meedias avaldati põhjalik teave Banco de Portugali otsuse kohta.
27. oktoobri 2011. aasta seaduse nr 4024/2011 pensionisüsteemide, töötasude ja palgaastmete ühtse tabeli, tööjõureservi ning muude aastate 2012–2015 keskpika eelarvestrateegia raamistiku rakendamise sätete kohta (Nómos 4024/2011: Syntaxiodotikés rythmíseis, eniaío misthológio – vathmológio, ergasiakí efedreía kai álles diatáxeis efarmogís tou mesopróthesmou plaisíou dimosionomikís stratigikís 2012-2015) ( 3 ), mida on muudetud 16. detsembri 2011. aasta dekreetseadusega, mis kinnitati seadusena 23. veebruari 2012. aasta seaduse nr 4047/2012 (Nómos 4047/2012) ( 4 ) artikliga 1, artikli 34 „Eraõiguslike lepingutega töökohtade kaotamine ja tööjõureserv“ lõigetes 1–4 ja 8 on sätestatud:

„1. Seaduse nr 3986/2011 (FEK A’ 152) artikli 37 lõige 7 asendatakse järgmise tekstiga:

[…]

c) Tööjõureservi arvatud töötaja saab reservi arvamisele järgneva 12 kuu või erisätetes ettenähtud juhul 24 kuu jooksul 60% põhitöötasust, mida ta sai reservi arvamise hetkel.

[…]

e) Tööjõureservi arvamist käsitatakse õiguslikult töölepingu ülesütlemisest etteteatamisena ning reservi arvatud töötajale punkti c kohaselt makstav tasu arvatakse maha võimalikust tasumisele kuuluvast töölepingu ülesütlemise hüvitisest reservis oleku perioodi lõpus.

[…]

2. Eraõiguslikus tähtajatus töösuhtes olevate töötajate töökohad täidesaatva riigivõimu asutustes, avalik‑õiguslikes juriidilistes isikutes, esimese ja teise tasandi kohalikes omavalitsustes ja nende asutustes, eraõiguslikes juriidilistes isikutes, mis kuuluvad riigile, avalik‑õiguslikele juriidilistele isikutele või kohalikele omavalitsustele selles tähenduses, et nad täidavad riigi, täidesaatva riigivõimu asutuse või kohaliku omavalitsuse antud ülesannet või et nad alluvad riigi, täidesaatva riigivõimu asutuse või kohaliku omavalitsuse järelevalvele või et nende juhatuse nimetab ja seda kontrollib enamjaolt riik, täidesaatva riigivõimu asutus või kohalik omavalitsus või et vähemalt 50% nende aastaeelarvest moodustavad eelnimetatute vahenditest asjasse puutuvate sätete kohaselt alaliselt makstavad subsiidiumid, samuti seaduse nr 3429/2005 (A’ 314) I peatüki sätete (mida on muudetud seaduse nr 3899/2010 (A’ 212) [artikli 1] lõike 1 punktiga a) kohaldamisalasse kuuluvates ettevõtjates, asutustes ja avalik‑õiguslikes aktsiaseltsides kaotatakse, kui need on käesoleva seaduse jõustumise ajal täitmata […]

3. Eelnimetatud asutuste struktuuris oleval töökohal töötava töötaja eraõiguslik tähtajatu tööleping […] lõpeb automaatselt seaduse alusel, kui nimetatud töötajal täituvad täispensionile jäämise õigust andvad tingimused – mis on täidetud, kui ta on olnud sotsiaalkindlustussüsteemiga liitunud 35 aastat – tingimusel, et see õigus on tal asjasse puutuvate sätete kohaselt tekkinud hiljemalt 31. detsembril 2013 […].

4. Eelmises lõikes nimetatud töötajad arvatakse automaatselt tööjõureservi 1. jaanuarist 2012 kuni nende töösuhte lõpetamiseni eelmises lõikes sätestatud korras […]

[…]

8. Lõikes 4 nimetatud töötajad […] arvatakse tööjõureservi mitte rohkem kui 24 kuuks.“
42.

Lõpuks, erinevalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud seisukohtadest ei arva ma, et direktiivi 2005/60 artikli 1 lõike 2 punktis a sätestatud täpsustus, mille kohaselt peab selles sättes määratletud rahapesu toimepanija „tead[m]a, et selline vara on saadud kuritegelikust tegevusest“, on tingimata selle tõlgendusega vastuolus. Nimelt näitab see väga täpne keeld ise liidu seadusandja püüet tagada, et keelatud oleks ainult tahtlikud teod, nagu on täpsustatud direktiivi 2005/60 artikli 1 lõike 2 esimeses lauses. Kuigi see tingimus on igal juhul täidetud, kui toimepanija on üks ja sama isik, on kasulik seda mitte unustada juhul, kui kaks süütegu – eelsüütegu ja rahapesusüütegu – on toime pannud kaks eri isikut. Möödaminnes täheldan samuti, et liidu seadusandja on pidanud asjakohaseks säilitada see täpsustus direktiivi 2015/849 artikli 1 lõike 3 punktis a ja direktiivi 2018/1673 artikli 3 lõike 1 punktis a, kuigi viimati nimetatud direktiivis on liikmesriigid esimest korda sõnaselgelt kohustatud kuriteokoosseisuna ette nägema omaenda kuritegeliku raha pesu.
45.

Sellest sõnastusest nähtub, et nimetatud sätte esmane eesmärk on tagada kaitse sui generis õigusega üksnes andmebaasidele, mille loomiseks või toimimiseks on vaja olulisi investeeringuid. See eesmärk on kooskõlas direktiivi 96/9 eesmärgiga, milleks on niisuguste investeeringute kaitsmine ja ergutamine. Siiski on selle piirangu üheks ülesandeks ka konkurentsi kaitsmine. Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus väljendada oma seisukohta, et kõnealune investeering peab olema tehtud eelkõige andmebaasi sisu moodustava teabe kogumiseks, mitte aga selle teabe loomiseks. ( 39 ) Nii on võimalik vältida olukorda, kus teabe loonud üksus teavet monopoliseeriks. ( 40 )
12.

28. juuli 1988. aasta väärtpaberituru seaduse 24/1988 (ley 24/1988, del Mercado de Valores) ( 4 ) artikkel 28 näeb põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis ette: „1. Vastutus prospektis sisalduva teabe eest lasub vähemalt emitendil, pakkujal või isikul, kes taotleb ametlikul järelturul kauplemise luba, ja eespool nimetatud isikute juhtkonnal haldusnormidega kehtestatud tingimustel. Eelmises lõigus nimetatud vastutus on ka nende väärtpaberite tagajal teabe osas, mille ta peab andma. Pakkumise läbiviija vastutab ka kontrolli eest, mida ta teeb haldusnormides sätestatud korras. Haldusnormides sätestatud korras on vastutavad ka teised isikud, kes nõustuvad võtma vastutuse prospekti eest, tingimusel et see on nimetatud dokumendis märgitud, ja ka muud isikud, kes eespool nimetatud isikute hulka ei kuulu, kuid kes on prospekti sisu heaks kiitnud. 2. Prospektis esitatud teabe eest vastutavad isikud on prospektis selgelt identifitseeritud nime ja ametikohaga või, juriidiliste isikute puhul ärinime ja registrijärgse asukohaga. Nad peavad ühtlasi kinnitama, et nende teada on prospekti andmed tõesed ega ole välja jäetud ühtegi fakti, mis võiks oma olemuselt prospekti sisu muuta. 3. Kõik eelmistes lõigetes nimetatud isikud võivad haldusnormidega sätestatud korras olla vastutavad kogu kahju eest, mida on väärtpaberite ostjatele tekitatud prospektis või dokumendis, mille võib olla koostanud tagaja, valeandmete esitamise või oluliste andmete esitamata jätmise tagajärjel. Vastutuse tuvastamise hagi aegub kolme aasta möödumisel päevast, mil selle esitaja oleks võinud teada saada prospekti sisu osas valeandmete esitamisest või andmete esitamata jätmisest. 4. Eelmistes lõigetes nimetatud isikutel ei teki vastutust projekti kokkuvõttest või selle tõlkest, välja arvatud juhul, kui selle sisu on eksitav, ebatäpne või prospekti muude osadega vastuolus või ei anna koos prospekti teiste osadega põhiteavet, mis aitaks investoritel väärtpaberitesse investeerimise üle otsustada.“
116.

Esitatut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal de première instance de Namurile (Namuri esimese astme kohus) järgmiselt: „Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1305/2013 Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1698/2005, artikleid 2, 5 ja 19 koostoimes komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 807/2014, millega täiendatakse määrust nr 1305/2013 ja kehtestatakse üleminekusätted, tuleb tõlgendada nii, et: Nendega ei ole vastuolus see, et liikmesriigid kasutavad põllumajandusettevõtte „standardkogutoodangu“ tegurit selleks, et määrata kindlaks ülemmäär, mis võimaldab saada toetust noorte põllumajandustootjate tegevuse alustamiseks. Nendega ei ole vastuolus see, et riigisisesed õigusnormid võtavad nimetatud piirmäära kindlaksmääramisel arvesse kogu põllumajandusettevõtet, mitte aga selle osa, mis kuulub noorele põllumajandustootjale, ega tööühikuid.“
79.

Olen siinkohal arvamusel, et sellise muudatuse tegemist ei nõua ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika ( 31 ). Siin on minu meelest kohane märkida, et Euroopa Inimõiguste Kohus on juba asunud seisukohale, et kui liikmesriigi kohus ei saanud ise haldusorgani asemel faktilisi asjaolusid tuvastada, saanuks ta siiski veenduda selles, et viimane ei ole neid asjaolusid tuvastanud või nende pinnalt järeldusi teinud meelevaldselt või mõistusevastaselt, ning et mõistlikult saab eeldada, et teatud erilistes õigusvaldkondades teeb seda ka edasikaebust läbi vaatav kohus, eelkõige kui need asjaolud on tuvastatud varem kohtulaadses menetluses, mis vastab mitmele EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud nõudele. Lõpuks leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et selline kontroll ei kujuta endast EIÕK sätete rikkumist ( 32 ).
46.

Liikmesriikide kaalutlusõigus reguleerida või keelata direktiivi 2008/68 artikli 1 lõike 5 alusel ohtlike kaupade vedu on erand üldreeglist, mida sisaldavad artikli 3 lõiked 1 ja 2, kus on ette nähtud, et ohtlikke kaupu ei tohi vedada, kui see on direktiivi vastavate lisade kohaselt keelatud, ja et selliste kaupade veoks antakse luba, kui nendes lisades sätestatud tingimused on täidetud. Kuna liikmesriikidele artikli 1 lõikes 5 ette nähtud kaalutlusõigus on erand üldreeglist, tuleb seda tõlgendada kitsalt. Seda järeldust kinnitab selgelt artikli 1 lõike 5 sõnastus, mille kohaselt peavad eeskirjad või keelud selleks, et olla selle sätte alusel lubatavad, olema kehtestatud üksnes muudel kui veoohutusega seotud põhjustel. Artikli 1 lõike 5 selge sõnastuse kohaselt ei saa selles sättes ette nähtud erand hõlmata eeskirju ega keelde, mis on kehtestatud osaliselt veoohutusega seotud põhjustel.
37.

Põhikohtuasja menetlusosalised teevad ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele järgmiselt. – Kaebaja leiab, et direktiivi 88/357 artikli 2 punkti d teise taandega, koostoimes direktiivi 92/49 artikli 46 lõikega 2 (või direktiivi 88/357 artikli 25 esimese lõigu esimese lausepoolega), ei ole liidu õiguse kohasel tõlgendamisel vastuolus õigusnorm, mis näeb ette, et ühe liikmesriigi maksustamisõigus seoses mis tahes liiki sõidukitega seotud riskidega sõltub asjaolust, et need sõidukid on või peavad olema kantud ametlikku või ametlikult tunnustatud registrisse ning neile peab olema antud identifitseerimisnumber. Direktiivi 88/357 artikli 2 punkti d teise taandega koostoimes direktiivi 92/49 artikli 46 lõikega 2 (või direktiivi 88/357 artikli 25 esimese lõigu esimese lausepoolega) oleks aga vastuolus selline haldustegevus, mille puhul tõlgendatakse VersStG § 1 lõike 2 punkti 2 nii, et laevaga seotud riski asukoha kindlakstegemiseks peetakse otsustavaks kannet Saksa laevaregistrisse ka juhul, kui see laev ei kanna FlaggRG § 7 alusel enam Saksamaa riigilippu. – Saksamaa valitsus leiab, et eelotsuse küsimusele tuleb vastata nii, et laevade kindlustamise raames ei tule riski asukohaliikmesriiki ning sellest tulenevalt liikmesriigile tekkivat maksustamise õigust määrata kindlaks mitte selle riigilipu järgi, mida tegelikult kantakse, vaid selle liikmesriigi järgi, kus laev on registreeritud. Saksamaa valitsus leiab, et laevade kindlustamise raames riski asukohaliikmesriigi kindlaksmääramisel tuleb võtta aluseks laeva registreerimine riiklikku laevaregistrisse. See seisukoht on tema väitel kooskõlas liidu õigusnormidega, nii nagu need on sätestatud direktiivi 88/357 artikli 2 punkti d teises taandes. – Euroopa Komisjon teeb ettepaneku vastata küsimusele nii, et direktiivi 92/49 artikli 46 lõiget 2 koostoimes direktiivi 88/357 artikli 2 punkti d teise taandega peab tõlgendama nii, et merelaeva käitamisega seotus riskide puhul tuleb liikmesriiki, mille territooriumil on see laev kantud ametlikku registrisse omandiõiguse tõendamise eesmärgil, lugeda „registreerimise liikmesriigiks“.
28.

Lisaks tuleb meenutada, et mahaarvamisõiguse olemasolu ise tuleneb käibemaksudirektiivi artiklitest 167–172, mis sisalduvad peatükis „Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala“, samas kui direktiivi artiklid 178–183 puudutavad üksnes selle õiguse kasutamise korda. ( 6 ) Euroopa Kohus on juba otsustanud, et tingimused, mille liikmesriigid on selle õiguse kasutamiseks kindlaks määranud, ei või piirata neutraalse maksustamise põhimõtet ega panna maksukohustuslasele tervenisti või osaliselt selle maksu tasumise koormust. ( 7 ) Kokkuvõttes nõuab neutraalse maksustamise põhimõte, et kui käibemaksu enammakse tagastamine maksukohustuslasele ei toimu mõistliku aja jooksul, siis hüvitatakse maksukohustuslasele vastavate rahasummade kasutamise võimatusest tekkinud finantskahju viivise tasumisega. ( 8 )
49.

Nõustun siinkohal ka 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsusega (punkt 66), milles eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas: „[n]õustume sellega, et 2008. aasta direktiivi aluseks olev poliitika on […], et iga liikmesriigi kohustus on tagada aktsiisi maksmine […]. Oleks siseturu moonutamine, kui liikmesriigid ei võtaks meetmeid tagamaks, et kaubad, millelt aktsiis oleks tulnud maksta, ei saa ühtsel turul vabalt liikuda koos kaupadega, millelt aktsiis on makstud. Nagu Upper Tribunal on lisaks kohtuotsuses Davison ja Robinson[ ( 18 )] märkinud, peab maksuhaldur juhul, kui puudub asjakohane teave eelneva tarbimiseks ringlusse lubamise kohta, tegema maksuotsuse isiku suhtes, kellel on tuvastatud asjaomase kauba valdus, kui see on ainus tuvastatav aktsiisiga maksustatavaks muutumise hetk. Täheldame, et maksuhaldur väidab, et kui sõidukijuht – nagu käesolevas asjas [WR] – ei suuda kaubasaatjat, importijat või oma tööandjat tuvastada, siis on ainus isik, kelle suhtes saab aktsiisiotsuse teha, sõidukijuht ise. Kui tema suhtes ei saaks teha maksuotsust olukorras, kus maksuhaldur või kohus järeldab, et ta ei teadnud, et kaup kuulub maksustamisele, on salakaubaveo ja pettuse võimalused ilmselgelt suuremad. Sellest tulenevalt näib, et objektiivne vastutus on olnud järjestikuste direktiividega kehtestatud korra tunnustatud tingimus, nagu algul selgitati […] kohtuotsuses Greenalls[ ( 19 )]“.