ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77

Teiseks tõusetub „riskitasu” maksmist ette nägevate lepingutingimustega seoses küsimus, kas asjaomases laenulepingus selgitatakse läbipaistvalt tasu (mis vastab riskitasule) võtmist õigustavaid põhjuseid, kuna vaidlustatud on asjaolu, et laenuandja peab – lisaks sellele, et ta kannab laenu tagasimaksmata jätmise riski, mille kohta on väidetud, et see on juba hüpoteegiga tagatud – tegema riskitasu saamiseks reaalse vastusoorituse. Põhikohtuasjas kõnealuste lepingute vähest läbipaistvust – sest nimetatud ei ole põhjuseid, mis õigustaksid nende tingimuste kehtestamist – kinnitab veel ka käesoleva kohtuotsuse punktis 29 meenutatud asjaolu, et käesolevas põhikohtuasjas tegi laenuandja krediidisaajatele ettepaneku asendada kõnealuste lepingutingimuste senine nimetus nimetusega „laenuhaldustasu”, tingimuste endi sisu muutmata.
25

Kolmandaks tuleb rõhutada, et direktiivi 2004/83 artiklis 9 on määratletud, milliste asjaolude põhjal saab järeldada, et akti puhul on tegemist tagakiusamisega Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses. Selles osas on täpsustatud direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a, et asjaomased aktid peavad olema olemuse või kordumise poolest piisavalt tõsised, et need kujutaksid endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, eriti nende absoluutsete õiguste rikkumist, millest Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 15 lõike 2 kohaselt ei ole võimalik erandit teha. Peale selle on direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis b täpsustatud, et kogumit mitmesugustest meetmetest, sealhulgas inimõiguste rikkumisest, mis on piisavalt raske, et mõjutada isikut samal viisil, nagu on nimetatud direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a, tuleb samuti pidada tagakiusamiseks. Nendest sätetest tuleneb, et selleks, et põhiliste inimõiguste rikkumist võiks pidada tagakiusamiseks Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses, peab see olema teatud raskusastmega (kohtuotsus X jt, EU:C:2013:720, punktid 51–53).
45

Eeltoodut arvesse võttes peab esitatud küsimusele vastama, et direktiivi 2000/78 artikli 2 lõiget 1, lõike 2 punkti a ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt peab tööandja maksma sellise töötaja töölepingu ülesütlemisel, kes on sama tööandja juures katkematult töötanud 12, 15 või 18 aastat, hüvitist vastavalt ühe, kahe või kolme kuu töötasu ulatuses, kuid kõnealust hüvitist ei tule maksta juhul, kui töötajal on töölepingu lõppemise kuupäeval õigus riiklikule vanaduspensionile, tingimusel et esiteks on sellel õigusnormil objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud, tööhõivepoliitikat ja tööturgu hõlmav õigustatud eesmärk ning teiseks kujutab see õigusnorm endast asjakohast ja vajalikku vahendit selle eesmärgi saavutamiseks. Selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
36

Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles liikmesriik on ette näinud, et enne tema territooriumil tööleasumist teises liikmesriigis elanud töötajatele tehakse maksusoodustus, mis seisneb piiriüleste kulude eest makstavale hüvitisele kohaldatavas kindla määraga maksuvabastuses kuni 30% ulatuses maksustatavast summast, tingimusel et need töötajad elasid enam kui 150 kilomeetri kaugusel tema piirist, välja arvatud juhul, kui need piirid on kehtestatud nii, et selle maksuvabastuse tulemusel süstemaatiliselt hüvitatakse tegelikult kantud piiriüleseid kulusid selgelt ülemäära, ning selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
54

Arvestades kõiki eespool esitatud asjaolusid, tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei saa mitteresidendist maksukohustuslane, kellele on tema vanem pärandvarast tehtud kinkena andnud üle osaluse seltsingus, sellelt osaluselt nimetatud liikmesriigis teenitud äritulust maha arvata elatist, mida ta maksis vanemale vastusooritusena kinke eest, samas kui need õigusnormid võimaldavad sellist mahaarvamist residendist maksukohustuslasele.
52

Selles osas tuleb tõdeda, nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 58, et põhikohtuasja omaga sarnase kindlustusskeemiga liitumise vabatahtlikkus võib tuleneda nii asjaolust, et huvitatud isik peab esitama taotluse kindlustusskeemiga liitumiseks või kindlustuse jätkamiseks, kui ka sellest, et tal on õigus skeemist vabastus saada. Mõlemad olukorrad tähendavad kindlustatu valikut ja annavad seega tunnistust sellest, et kui kindlustusskeemi kuulumine jätkub, on see vabatahtlik.
58

Neljandaks ja viimasena tuleb rõhutada, ja nii on väitnud oma seisukohtades ka Ungari valitsus, et tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 23 lõike 1 punkti k eesmärk on anda ebaõiglaste lepingutingimustega seotud kohtuasjad ringkonnakohtu kohtunike alluvusse seetõttu, et nad on erialaselt kogenenumad, ja selleks, et tagada ühetaoline kohtupraktika ja tarbijate õiguste tõhusam kaitse.
65

Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 41 nähtub aga, et komisjon ise tunnistas Üldkohtus suulises menetluses, et tal on kohustus maksta viivitusintressi alates kohtuotsuse IPK International vs. komisjon (EU:T:2011:185) kuulutamisest 15. aprillil 2011, nii et Üldkohus otsustas poolte vahel sõlmitud kokkuleppele tuginedes, et viivitusintress kuulub tasumisele alates selle kohtuotsuse kuulutamise päevast.
22

Neil asjaoludel otsustas Rechtbank Oost‑Brabant ’s‑Hertogenbosch menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas kemikaali [APAAN] saab võrdsustada [BMK‑ga]? Rechtbank soovib eelkõige teada, kas hollandikeelset sõna „bevatten” [„sisaldama”], ingliskeelset sõna „containing” ja prantsuskeelset sõna „contenant” tuleb tõlgendada nii, et aine BMK kui selline peab juba APAAN‑is olemas olema? b) Kui vastus küsimusele 1a on eitav: Kas APAAN‑i tuleb lugeda „stoffen [...], die zodanig zijn vermengd dat genoemde stoffen niet gemakkelijk of met economisch rendabele middelen kunnen worden gebruikt of geëxtraheerd” [„aineks”, mida „ei ole võimalik lihtsalt kasutada või käepäraste vahenditega või majanduslikult tasuval viisil ekstraheerida”], st vastavalt „substance that is compounded in such a way that it cannot be easily used or extracted by readily applicable or economically viable means” ja „une autre préparation contenant un au plus de substances classifiées qui sont composées de manière telle que ces substances ne peuvent pas être facilement utilisées, ni extraites par des moyens aisés à mettre en œuvre ou économiquement viables”? Vastavalt 3. lisas sisalduvatele politsei andmetele näib tegemist olevat suhteliselt vähe keerulise, tõenäoliselt isegi lihtsa muundamismenetlusega. c) Kas küsimusele 1b vastamisel, eelkõige seoses väljendiga „economische rendabele middelen [„majanduslikult tasuval viisil”]/economically viable means/économiquement viable”, on tähtis, et APAAN‑i muundamisel BMK‑ks – kui see toimub illegaalselt – teenitakse (saab teenida) ilmselt väga palju raha, kui APAAN töödeldakse edukalt ümber BMK‑ks ja/või amfetamiiniks ja/või APAAN‑ist saadud BMK viiakse (illegaalselt) turule? 2. Mõiste „ettevõtja” määratlus on sätestatud määruse nr 273/2004 artikli 2 punktis d ja määruse nr 111/2005 artikli 2 punktis f. Järgmisele küsimusele vastamisel palutakse [Euroopa Kohtul] lähtuda sellest, et tegemist on nimekirjas loetletud lähteainega määruste artikli 2 punkti a tähenduses või sellega võrdsustatud ainega määruste I lisa „Artikli 2 punktis a nimetatud nimekirjas loetletud lähteained” tähenduses. Kas mõiste „ettevõtja” all tuleb mõista ka füüsilist isikut, kes üksinda või koos teis(t)e juriidilis(t)e või füüsilis(t)e isiku(te)ga valdab (tahtlikult) ilma loata „nimekirjas loetletud lähteainet”, ilma et esineks muid kahtlustusi?”
45

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub, et asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsuse küsimuse sõnastuses viidanud vaid liidu õiguse teatud sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellisel juhul on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt muu hulgas kohtuotsus Ville d’Ottignies-Louvain-la-Neuve jt, C‑225/13, EU:C:2014:245, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega tuleb uurida küsimust, kas niisuguste maksetähtaegade kehtestamine on vastuolus ELTL artikliga 110.
7

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi‑ ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (EÜT L 256, lk 1; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382) I lisas asuv kombineeritud nomenklatuur (edaspidi „KN”), mida on muudetud komisjoni 5. oktoobri 2010. aasta määrusega (EL) nr 861/2010 (ELT L 284, lk 1), sisaldab I jao I osa punktis A KN‑i klassifitseerimise üldreegleid. See punkt on sõnastatud järgmiselt: „Kaupade klassifitseerimine toimub järgmiste põhimõtete kohaselt. 1. Jaotiste, kaubagruppide ja alamgruppide nimetused on antud suunaval eesmärgil; ametlik klassifitseerimine peab toimuma lähtuvalt rubriikide kirjeldustest ja vastavate jaotiste ja gruppide märkustest ning alljärgnevatest sätetest tingimusel, et need rubriigid või märkused ei näe ette muud. […] 3. Kui reegli 2 punkti b kohaldamisel või mõnel muul põhjusel kaup osutub esmapilgul klassifitseeritavaks kahte või enamasse rubriiki, toimub klassifitseerimine järgmiselt: a) Kaupa täpsemalt kirjeldav rubriik on eelistatud üldisemat kirjeldust sisaldavate rubriikide ees. Kui aga kaks või enam rubriiki kirjeldavad vaid osa ainetest või materjalidest, mis sisalduvad segatud või kombineeritud tootes, või ainult osa jaekaubanduse jaoks mõeldud komplekti kuuluvatest üksikesemetest, siis vaadeldakse neid rubriike nende kaupade suhtes kui võrdselt sobivaid, isegi kui üks rubriikidest kirjeldab kaupa täielikumalt või täpsemalt; b) Segud, erinevatest materjalidest või komponentidest koosnevad kaubad ja jaekaubanduse jaoks mõeldud komplektina esitatud kaubad, mida pole võimalik klassifitseerida reegli 3 punkti a järgi, klassifitseeritakse materjali või komponendi järgi, mis määrab nende põhiomadused, kui selline kriteerium on rakendatav; c) Kaubad, mida ei saa klassifitseerida reegli 3 punkti a või b järgi, klassifitseeritakse rubriiki, mis on neid võrdsel määral kirjeldavate rubriikide numbrilises järjestuses kõige viimane. […] 6. Kaupade ametlik klassifitseerimine iga rubriigi alamrubriikidesse toimub nende alamrubriikide kirjelduste ja alamrubriikide kohta käivate märkuste põhjal, kasutades eespool toodud reegleid vajalike muudatustega ning arvestades, et omavahel on võrreldavad vaid sama taseme alamrubriigid. Selle reegli kohaldamisel kasutatakse ka vastavaid märkusi jaotiste ja gruppide kohta, kui kontekst ei nõua teisiti.”
43

Neil asjaoludel tuleb kahele esimesele küsimusele vastata, et mõistet „töötaja” direktiivi 2003/88 artikli 7 ja harta artikli 31 lõike 2 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et sellega võib olla hõlmatud niisugusesse CAT‑i vastu võetud isik, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas.
2.

Proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mille alusel kohtutäitur peab kogu oma varaga vastutama sundtäitmise käigus võõrandatud kinnisasja müügitulemilt tasumisele kuuluva käibemaksusumma eest juhul, kui ta ei täida oma kohustust maks kinni pidada ja tasuda, tingimusel et kohtutäituril on tegelikult kõik õiguslikud vahendid, et see kohustus täita, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
161

Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Dole’i äriühingud on kohtuvaidluse kaotanud ja komisjon on nõudnud kohtukulude hüvitamist, tuleb need kulud Dole’i äriühingutelt välja mõista. Kuna nad on esitanud ühise apellatsioonkaebuse, kannavad nad kohtukulud solidaarselt.
76

Samas isegi kui komisjon tunnistab oma lõpliku otsusega asjaomase riigigarantii siseturuga kokkusobivaks, peab liikmesriigi kohus tegema korralduse selle riigiabi tagasinõudmiseks vastavalt liikmesriigi õigusele. Selleks et ELTL artikli 108 lõike 3 viimase lause otsest õigusmõju ei vähendataks ega rikutaks nende isikute huve, keda siseriiklikud kohtud peavad kaitsma, ei ole nimelt komisjoni lõplikul otsusel sellist toimet, mis tunnistaks tagasiulatuvalt kehtivaks need rakendusaktid, mis on tühised seetõttu, et need on vastu võetud selles artiklis toodud keeldu rikkudes. Igasugune muu tõlgendus viiks selleni, et soositaks seda, et asjaomane liikmesriik eirab viidatud artikli lõike 3 viimast lauset, ja selle sätte kasulik mõju kaoks (vt selle kohta kohtuotsused Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, punkt 16, ja SFEI jt, C‑39/94, EU:C:1996:285, punktid 67–69).
8

Määruse nr 1408/71 volitusnorm on muu hulgas EMÜ artikkel 51 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 51, mis omakorda muudeti EÜ artikliks 42), mis vastab hetkel ELTL artiklile 48. Need artiklid käsitlevad peamiselt liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimist ja selliselt koordineeritud süsteemide alusel väljamaksete tegemist. Sellest volitusnormist tulenevalt sisaldab see määrus muu hulgas järgmisi põhjendusi: „siseriiklike sotsiaalkindlustusaktide kooskõlastamissätted kuuluvad liikmesriikide kodanikest töötajate vaba liikumise valdkonda ning peaksid kaasa aitama kõnealuste töötajate elatustaseme ja töötingimuste paranemisele; [...] siseriiklikud õigusaktid on väga erinevad selle poolest, millise isikute ringi suhtes neid kohaldatakse, mistõttu on soovitatav võtta aluseks põhimõte, et käesolev määrus kehtib kõigi isikute suhtes, kes on kindlustatud töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusskeemi raames või seetõttu, et nad töötavad või on füüsilisest isikust ettevõtjad; vaja on arvestada siseriiklike sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide erijooni ning rajada üksnes kooskõlastussüsteem; [...] eri riikide õigusaktide üheaegse kohaldatavuse ning sellest tuleneva kattumise vältimiseks peaksid ühenduse piires liikuvad töötajad ja füüsilisest isikust ettevõtjad kuuluma ainult ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla; [...] selleks et võimalikult tõhusalt tagada kõigi liikmesriigi territooriumil töötavate töötajate võrdne kohtlemine, on asjakohane kindlaks määrata, et üldjuhul on kohaldatavad selle liikmesriigi õigusaktid, kus asjaomane isik töötab või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseb; sellisest üldreeglist võib teha erandi, kui konkreetne olukord õigustab kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel teistsuguste kriteeriumide kasutamist; [...]”.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/73/EÜ, mis käsitleb maagaasi siseturu ühiseeskirju ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/55/EÜ, mille ülevõtmise tähtaeg möödus 3. märtsil 2011, täpsemalt selle direktiivi artikli 41 lõikesse 17 lisatud uusi sätteid tuleb tõlgendada nii, et need ei ole kohaldatavad kaebuse suhtes, mis on esitatud reguleeriva asutuse sellise otsuse peale, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kui see otsus on vastu võetud enne ülevõtmistähtaja möödumist ning kui kõnealune kaebus oli selle tähtaja möödumisel veel menetluses.
3

Direktiivi 2008/104 I peatükki „Üldsätted” kuuluv artikkel 4 „Piirangute ja keeldude läbivaatamine” sätestab: „1. Renditöö kasutamise keelud ja piirangud on õigustatud üksnes üldise huvi alusel, mis on eelkõige seotud renditöötajate kaitsega, töötervishoiu ja -ohutuse-alaste nõuetega või vajadusega tagada tööturu nõuetekohane toimimine ja kuritarvitamiste ärahoidmine. 2. 5. detsembriks 2011 vaatavad liikmesriigid pärast tööturu osapooltega siseriikliku õiguse, kollektiivlepingute ja tavade kohaselt konsulteerimist läbi kõik renditöö kasutamise suhtes kehtivad piirangud ja keelud, et teha kindlaks, kas need on lõikes 1 osutatud alustel õigustatud. 3. Kui need piirangud ja keelud on kehtestatud kollektiivlepingutes, võivad lõikes 2 osutatud läbivaatamise teha tööturu osapooled, kes on asjaomaste lepingute üle läbirääkimisi pidanud. 4. Lõiked 1, 2 ja 3 ei mõjuta siseriiklikke nõudeid seoses rendiagentuuride registreerimise, nendele lubade andmise, nende sertifitseerimise, finantstagatiste või nende üle tehtava järelevalvega. 5. Liikmesriigid teavitavad komisjoni lõigetes 2 ja 3 osutatud läbivaatamise tulemustest 5. detsembriks 2011.”
17

Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 2006/112 artiklis 132 sätestatud maksuvabastuste määratlemiseks kasutatud mõisteid tuleb tõlgendada kitsalt, arvestades et need maksuvabastused on erandid põhimõttest, mille kohaselt maksustatakse käibemaksuga iga kaubatarne või teenus, mille maksukohustuslane on tasu eest osutanud. Igal juhul peab nende mõistete tõlgendamine olema kooskõlas nimetatud maksuvabastuste eesmärgiga ning pidama kinni neutraalse maksustamise põhimõttest, mis on ühtse käibemaksusüsteemi lahutamatu osa. Niisugune kitsendava tõlgendamise nõue ei tähenda, et nimetatud artiklis 132 loetletud maksuvabastusi määratlevaid mõisteid peaks tõlgendama nii, et nende toime kaob (vt kohtuotsused Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, punkt 16; komisjon vs. Madalmaad, C‑79/09, EU:C:2010:171, punkt 49; Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, punkt 22, ning Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, punktid 26 ja 27).
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiviga 2007/66/EÜ) artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 2, artikli 44 lõiget 1 ning artikli 53 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus see, kui pakkujate pakkumuste hindamise õigusvastasus tuvastatakse üksnes asjaolu alusel, et edukal pakkujal on märkimisväärsed seosed hankija määratud ekspertidega, kes pakkumusi hindasid. Hankija peab igal juhul kontrollima võimalike huvide konfliktide olemasolu ja võtma asjakohased meetmed huvide konfliktide ennetamiseks, tuvastamiseks ja heastamiseks. Ekspertide erapoolikuse tõttu edukaks tunnistamise otsuse tühistamiseks esitatud kaebuse hindamisel ei saa nõuda edutult pakkujalt, et ta tõendaks konkreetselt ekspertide käitumise erapoolikust. Liikmesriigi õiguses tuleb põhimõtteliselt määratleda, kas ja millises ulatuses peavad pädevad haldusasutused ja kohtud võtma arvesse asjaolu, et ekspertide võimalikul erapoolikusel oli hankemenetluses edukaks tunnistamise otsusele mõju või see mõju puudus.

Direktiivi 89/665 (muudetud direktiiviga 2007/66) artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku ja direktiivi 2004/18 artiklit 2, artikli 44 lõiget 1 ja artikli 53 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et need nõuavad, et hanketeate õiguspärasust peab pärast liikmesriigi õiguses ette nähtud tähtaja möödumist olema võimalik vaidlustada sellisel piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepaneliku pakkujal, kellel oli võimalik aru saada hanketeate tingimustest alles siis, kui hankija pärast pakkumuste hindamist oli ammendavalt oma otsust põhjendanud. Õiguskaitsevahendit saab kasutada kuni edukaks tunnistamise otsuse vaidlustamistähtaja möödumiseni.
37

Seda konteksti arvestades tuleb ka meenutada, et direktiivi 2003/124 ettevalmistavatest dokumentidest nähtub, et viide võimalusele teha järeldusi asjassepuutuvate finantsinstrumentide hinnale teabega avaldatava mõju „suuna” kohta, mis esines Euroopa väärtpaberituru reguleerijate komitee (CERVM) 2002. aasta detsembris väljastatud ja Euroopa Komisjonile suunatud tehnilise arvamuse CESR/02-089d „CERVM‑i arvamus turu kuritarvitamise direktiivi ettepaneku 2. taseme rakendusmeetmete kohta” („CESR’s Advice on Level 2 Implementing Measures for the proposed Market Abuse Directive”) avalikule arutelule esitatud versioonis, kustutati hiljem just selleks, et vältida, et niisugust viidet kasutataks teabe avalikustamata jätmise ettekäändena.
19

Lähetatud töötajate personalieeskirjade artiklis 80 on ette nähtud: „1. Pretensioonide nõukogul on esimese ja lõpliku instantsina ainupädevus lahendada kooli juhtorganite ja töötajate vahelisi vaidlusi, mis on seotud neid kahjustavate otsuste seadusele vastavusega. Kui tegemist on rahalise vaidlusega, on pretensioonide nõukogul täielik pädevus. 2. Ilma et see piiraks artikli 77 kohaldamist, on pretensioonide nõukogule esitatud kaebus vastuvõetav ainult siis: — kui käesolevate personalieeskirjade artikli 79 kohaselt on eelnevalt esitatud vaie peasekretärile või inspektorite nõukogule ja — see on jäetud otseselt või vaikimisi rahuldamata. 3. Erinevalt lõikest 2 võib kooli haldusnõukogu ja kuratooriumi otsuste peale esitada kaebuse otse pretensioonide nõukogule. [...]”
98

Lisaks tuleb meelde tuletada, et just komisjon peab nii vastuväiteteatises kui ka otsuses tõendama, et korduvuse tingimused on täidetud. Kui komisjon määrab äriühingule liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvi ja kohaldab trahvi arvutamisel kordajat, võtmaks arvesse asjaolu, et sama äriühing on juba varem konkurentsieeskirjade rikkumises osalenud, on ta kohustatud mainitud trahvi määravas otsuses esitama ülevaate, mis võimaldab liidu kohtutel ja sellel äriühingul mõista, millises rollis ja millises ulatuses ta varasemas rikkumises on osalenud. Nimelt kui komisjon leiab, et mainitud äriühing kuulus varasemat rikkumist käsitleva otsuse adressaadiks olevasse ettevõtjasse, peab komisjon seda väidet õiguslikult piisavalt põhjendama (kohtuotsused Eni vs. komisjon, EU:C:2013:289, punkt 129, ja Versalis vs. komisjon, EU:C:2013:386, punkt 142).
28

Selles osas tuleb meenutada, et kohtuotsuses TWD Textilwerke Deggendorf (EU:C:1994:90, punkt 17) sedastas Euroopa Kohus, et kui komisjon on teinud otsuse, mis on adresseeritud otse ainult ühele liikmesriigile (kes oleks kahtlemata saanud otsuse vaidlustada ja kes lasi selleks ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud imperatiivse tähtaja mööda) ja mille ese on abi, mida on antud abisaajale, kes on pärit sellest liikmesriigist, siis on välistatud võimalus, et see abisaaja saaks tulemuslikult uuesti vaidlustada selle otsuse õiguspärasuse siseriiklikes kohtutes (vt ka kohtuotsused Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, punkt 30, ja Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punkt 55). Euroopa Kohus asus nimelt seisukohale, et vastupidine lahendus tähendaks, et tunnustataks riigiabi saaja õigust kõrvale hoida otsuse lõplikust laadist, mis õiguskindluse põhimõttest tulenevalt peab aga otsusel olema pärast hagi esitamise tähtaja möödumist (kohtuotsus Nachi Europe, EU:C:2001:101, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
17

Selles osas tuleb kõigepealt tõdeda, et ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud põhikohtuasja asjaolude kirjeldusest nähtub tõepoolest, et trahvid määrati pärast Good and Cheapi MCH-ga ühendamist vastu võetud otsusega, ei tulene teise küsimuse sõnastusest, et see ei puuduta niisugust juhtumit. Järelikult ei ole võimalik öelda, et see küsimus oleks hüpoteetiline.
68

Mis puutub käibemaksudirektiivi artiklisse 114, siis piisab, kui märkida, et see säte nõuab sõnaselgelt, et asjaomased kaubatarned või teenused kuuluksid mõnesse käibemaksudirektiivi III lisas nimetatud rühma. Samas on selge, et elektronraamatute tarnimise puhul ei ole see nii.