ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eeltoodust tuleneb, et ELTL artikli 355 lõike 3 kohaselt on ELTL artikkel 56 Gibraltari suhtes kohaldatav.

Erandina ELTL artikli 355 lõikest 3 ei kohaldata Gibraltarile 1972. aasta ühinemisakti kohaselt liidu õiguse teatud valdkondades liidu õigusakte, kusjuures need erandid kehtestati selle territooriumi erilist staatust ja eelkõige vaba sadama staatust arvesse võttes (vt selle kohta kohtuotsus, 21.7.2005, komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑349/03 , EU:C:2005:488 , punkt 41 ). Need erandid ei puuduta siiski ELTL artiklis 56 osutatud teenuste vaba liikumist.

Sellega seoses olgu märgitud, et Gibraltar on Euroopa territoorium, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik ehk Ühendkuningriik, ning sellele territooriumile kohaldatakse liidu õigust ELTL artikli 355 lõike 3 alusel (vt selle kohta kohtuotsused, 23.9.2003, komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑30/01 , EU:C:2003:489 , punkt 47 , ja 12.9.2006, Hispaania vs. Ühendkuningriik, C‑145/04 , EU:C:2006:543 , punkt 19 ).

ELTL artikli 355 lõiget 3 tuleb koosmõjus ELTL artikliga 56 tõlgendada nii, et Gibraltaril asutatud ettevõtjate poolt teenuste osutamist Ühendkuningriigi residentidele tuleb liidu õiguse seisukohast pidada olukorraks, mille kõik asjaolud jäävad ühe liikmesriigi piiresse.

Selles suhtes on Euroopa Kohus tõepoolest juba tõdenud, nagu ka kõik huvitatud isikud märkisid, et Gibraltar ei ole Ühendkuningriigi osa (vt selle kohta kohtuotsused, 23.9.2003, komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑30/01, EU:C:2003:489, punkt 47, ja 12.9.2006, Hispaania vs. Ühendkuningriik, C‑145/04, EU:C:2006:543, punkt 15). See asjaolu ei ole siiski määrav selle kindlakstegemiseks, kas kahte territooriumi tuleb põhivabadusi käsitlevate sätete kohaldatavuse eesmärgil lugeda üheks liikmesriigiks.

Mis puudutab esiteks seda, millistel tingimustel on ELTL artikkel 56 Gibraltari suhtes kohaldatav, siis on tõsi, et ELTL artikli 355 lõikes 3 ei ole täpsustatud, et artikkel 56 on kohaldatav Gibraltarile „samadel tingimustel kui Ühendkuningriigi suhtes“. Samas tuleb meenutada, et ELTL artikli 355 lõige 3 laiendab liidu õigusnormide kohaldatavust Gibraltari territooriumile, välja arvatud 1972. aasta ühinemisaktis sõnaselgelt ette nähtud erandid, mis ei hõlma aga teenuste osutamise vabadust. Pealegi ei oma selles suhtes tähtsust Gibraltari valitsuse osutatud asjaolu, et ELTL artiklit 56 kohaldatakse Gibraltari suhtes ELTL artikli 355 lõike 3 alusel ja Ühendkuningriigi suhtes ELL artikli 52 lõike 1 alusel.

Teiseks ei ole muid asjaolusid, mis võimaldaksid pidada Gibraltari ja Ühendkuningriigi vahelisi suhteid ELTL artikli 56 seisukohast sarnaseks kahe liikmesriigi vaheliste suhetega. Kui Gibraltari ja Ühendkuningriigi vahelist kaubandust samastada liikmesriikidevahelise kaubandusega, tähendaks see vastupidi selle territooriumi ja selle liikmesriigi vahel ELTL artikli 355 lõikes 3 tunnustatud seose eitamist.

(vt punktid 35, 36 ja 38–42 ning resolutsioon)
Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005 muudetud nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes) rakendamise kord, artikli 12a punkti 1a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädeva organi määratud asutuse poolt määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005 muudetud määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti a alusel väljastatud tõend E 101 seob nii selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutusi kui ka kohtuid, kus tööd tehakse, isegi kui need on tuvastanud, et asjaomase töötaja töötingimused ei kuulu ilmselgelt määruse nr 1408/71 kõnealuse sätte esemelisse kohaldamisalasse.

Kuivõrd Euroopa Kohus on oma praktikas kindlaks määranud menetluse, mida tuleb järgida asjaomaste liikmesriikide asutuste vaheliste tõendi E 101 kehtivust või õigsust käsitlevate võimalike erimeelsuste lahendamiseks, siis peavad määrusi nr 1408/71 ja nr 574/72 kohaldavad riikide asutused, sealhulgas Šveitsi Konföderatsiooni asutused EÜ-Šveitsi kokkuleppe kohaselt seda menetlust järgima, isegi kui on tuvastatud, et asjaomaste töötajate töötingimused ei kuulu ilmselgelt selle sätte esemelisse kohaldamisalasse, mille alusel tõend E 101 väljastati.

(vt punktid 53 ja 61 ning resolutsioon)
Kohtuasi C-701/15

Malpensa Logistica Europa SpA

versus

Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)

Eelotsusetaotlus – Riigihanked – Transport – Mõiste „geograafilise piirkonna kasutamine lennuväljateenuse osutamiseks lennuettevõtjatele lennuväljadel või muudes transporditerminalides“ – Direktiivid 2004/17/EÜ ja 96/67/EÜ – Liikmesriigi õigusnorm, mis ei näe lennujaama piires asuvate alade kasutusõiguse andmiseks ette eelnevat hankemenetlust

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 13. juuli 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektori riigihankemenetlused – Direktiiv 2004/17 – Kohaldamisala – Tehingud, millega antakse kas või ajutiselt kasutusõigus maapealseks teenindamiseks mõeldud lennujaama alale ja mille eest lennujaama käitaja ei maksa tasu – Välistamine – Riigisisesed õigusnormid, mis ei näe ette eelneva hankemenetluse korraldamist selliste tehingute puhul – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/17, artikkel 7; nõukogu direktiiv 96/67, artikli 16 lõige 2)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja mis ei näe ette eelneva hankemenetluse korraldamist sellise tehingu puhul, millega antakse kas või ajutiselt kasutusõigus maapealseks teenindamiseks mõeldud lennujaama alale ja mille eest lennujaama käitaja ei maksa tasu.

Seevastu sellise lennujaama käitaja suhtes nagu SEA kohaldatakse direktiivi 96/67 sätteid.

Direktiivi 96/67 artikli 16 lõikest 2 nähtub, et asjaomane käitaja on kohustatud järgima nimetatud sättest tulenevaid nõudeid, mille kohaselt maapealse käitluse jaoks lennujaamas kasutada olevad alad tuleb jagada erinevate maapealse käitluse teenuste osutajate ja omakäitlust teostavate lennujaama kasutajate vahel, kaasa arvatud uustulnukad sellel alal, sellises ulatuses, mis on neile vajalik oma õiguste kasutamiseks ja mis võimaldab tõhusat ja ausat konkurentsi asjakohaste, objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate eeskirjade ja kriteeriumide alusel, kuid ta ei ole siiski kohustatud selleks eelnevalt korraldama hankemenetlust.

(vt punktid 32, 33, 35 ja resolutsioon)
Mõiste „mitmeaastane programm“ nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 teise lõigu teise lause tähenduses hõlmab projekti, mida käsitleb põhikohtuasi ja mis seisneb konkreetse piirkonna jäätmekäitlussüsteemi rajamises, mille elluviimine on kavandatud toimuma mitme aasta vältel ning mida rahastatakse Euroopa Liidu vahenditest.

Mis kõigepealt puutub kasutatud sõnadesse, siis tuleb tõdeda, et sõnal „programm“ on lai tähendus ning sõnu „programm“ ja „projekt“ võib selle määruse artikli 3 lõike 1 tähenduses kasutada sünonüümidena. Niisiis on mõiste „mitmeaastane programm“ määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 teise lõigu teise lause tähenduses horisontaalne mõiste, mis esineb kõigis liidu poliitika valdkondades, kus kasutatakse liidu eelarvevahendeid.

(vt punktid 46, 47 ja 51 ning resolutsiooni punkt 1)
Õigusakti saab liidu seadusandlikuks aktiks kvalifitseerida üksnes juhul, kui see on vastu võetud aluslepingute sellise sätte alusel, milles on sõnaselgelt viidatud kas seadusandlikule tavamenetlusele või seadusandlikule erimenetlusele. Sellest nähtub, et asjaomase akti õiguslikuks aluseks olevas aluslepingute sättes sisalduvast viitest nõudele konsulteerida parlamendiga ei saa järeldada, et selle akti vastuvõtmisele on kohaldatav seadusandlik erimenetlus.

Kuivõrd ELTL artikli 78 lõikes 3 on ette nähtud, et nõukogu võtab selles nimetatud ajutisi meetmeid vastu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga, ning see säte ei sisalda mingit sõnaselget viidet ei seadusandlikule tavamenetlusele ega seadusandlikule erimenetlusele, tuleb asuda seisukohale, et selle sätte alusel võetavad meetmed tuleb kvalifitseerida muudeks kui seadusandlikeks aktideks, kuna neid ei võeta vastu seadusandliku menetluse tulemusel.

(vt punktid 62 ja 64–66)
Määruse (EÜ) 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi omaniku poolt või tema nõusolekul toodetele ELi üksikkaubamärgi kinnitamine kvaliteedimärgina ei kujuta endast kaubamärgi kasutamist, mis kuulub mõiste „tegelik kasutamine“ alla nimetatud sätte tähenduses. Siiski on sellise kaubamärgi kaupadele kinnitamise puhul tegemist tegeliku kasutamisega, kui kasutamine tagab tarbijatele lisaks ja samal ajal, et need tooted pärinevad konkreetselt ettevõtjalt, kelle kontrolli all neid kaupu toodetakse ja kellele saab panna vastutuse nende kvaliteedi eest. Sellisel juhul on asjaomase kaubamärgi omanikul õigus nimetatud määruse artikli 9 lõike 1 punkti b alusel keelata kolmandal isikul sarnase tähise kinnitamine identsetele toodetele, kui see põhjustab avalikkuse jaoks segiajamise tõenäosuse.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ) artikli 3 lõiget 3a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui riigi seadusandja tühistab poolelioleva raadiosageduste eraldamise valikumenetluse, mille põhikohtuasja asjaoludel korraldas pädev riigi reguleeriv asutus ja mis peatati ministri otsusega.

Direktiivi 2002/21 (muudetud direktiiviga 2009/140) artiklit 9, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (muudetud direktiiviga 2009/140) artikleid 3, 5 ja 7 ning komisjoni 16. septembri 2002. aasta direktiivi 2002/77/EÜ konkurentsi kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste turgudel artikleid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui raadiosageduste tasuta eraldamise valikumenetlus, mis oli algatatud selleks, et heastada teatud ettevõtjate õigusvastane kõrvaldamine turult, asendatakse raadiosageduste tasu eest eraldamise valikumenetlusega, mis põhineb pärast raadiosageduste arvu piiramist nende sageduste eraldamise ümberkujundatud plaanil, tingimusel et uus valikumenetlus põhineb objektiivsetel, läbipaistvatel, mittediskrimineerivatel ja proportsionaalsetel kriteeriumidel ning vastab direktiivi 2002/21 (muudetud) artikli 8 lõigetes 2–4 määratletud eesmärkidele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid hinnates kontrollida, kas raadiosageduste tasu eest eraldamise valikumenetlusega kindlaks määratud tingimused võimaldavad uutel ettevõtjatel digitelevisiooniturule tegelikult siseneda, ilma et analoog- või digitelevisiooniturul juba tegutsevaid operaatoreid alusetult eelistataks.

(vt punkt 77 ja resolutsiooni punkt 2)
Mis puudutab direktiivi 2004/39 I lisa A jao punkti 1 sõnastust, siis kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus täheldab teatud erinevust mõiste „seotud“ eri keeleversioonide vahel – mis olenevalt keelest võib viidata rohkem või vähem otsesele seosele selles sättes märgitud korralduse ja ühe või mitme finantsinstrumendi vahel –, tuleb siiski ära märkida, et mõiste „korraldus“, mille vastuvõtmine ja edastamine on selles sättes määratletav investeerimisteenus või ‑tegevus, on samasugune direktiivi nendes keeleversioonides, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, st hispaania, saksa, inglise ja prantsuse keeles. Ent kuigi seda mõistet ei ole direktiivis 2004/39 iseenesest määratletud, tuleb asuda seisukohale, et sõnad „ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud“ lihtsalt täpsustavad asjasse puutuva korralduse laadi, nimelt et tegemist on finantsinstrumendi ostu- või müügikorraldusega. Mõiste „korraldus“ sellist tõlgendust kinnitab selle kasutuskontekst. Täpsemalt tuleb seda tõlgendada selle direktiivi I lisa A jao punkti 2 arvestades, milles määratletakse investeerimisteenusena „[k]orralduste täitmine klientide nimel“. Direktiivi 2004/39 I lisa A jao punktis 2 märgitud investeerimisteenus, milleks on „[k]orralduste täitmine klientide nimel“, on aga määratletud selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis 5 kui „tegutsemine lepingute sõlmimiseks, et osta või müüa ühte või mitut finantsinstrumenti klientide nimel“. Eeltoodust tuleneb, et korraldus, mis on nimetatud direktiivi I lisa A jao punktis 1 märgitud investeerimisteenuse ese, on ühe või mitme finantsinstrumendi ostu- või müügikorraldus.

(vt punktid 27–29, 31 ja 32)
Kohtuasi C‑570/15

X

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamine – Võõrtöötajad – Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine – Määrus (EMÜ) nr 1408/71 – Artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkt i – Isik, kes töötab tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil – Isik, kes töötab ühes liikmesriigis ja teeb seda tööd osaliselt oma elukohaliikmesriigis

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 13. septembri 2017. aasta otsus

Sotsiaalkindlustus – Kohaldatavad õigusaktid – Määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkt b – Tavaliselt mitme liikmesriigi territooriumil töötav isik – Mõiste – Isik, kes töötab ühe liikmesriigi territooriumil ja kes elab teises liikmesriigis, mille territooriumil ta töötas möödunud aasta vältel 6,5% oma töötundide koguarvust – Erand

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkt i)

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 592/2008) artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et niisugust isikut, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kes töötab ühe liikmesriigi territooriumil asuva tööandja heaks ja kes elab teises liikmesriigis, mille territooriumil ta töötas möödunud aasta vältel 6,5% oma töötundide koguarvust – ilma, et see oleks eelnevalt tööandjaga kokku lepitud –, ei tule käsitada tavaliselt kahe liikmesriigi territooriumil töötava isikuna selle sätte tähenduses.

Sellest sättest, mis on erand töökoha liikmesriigiga seotust ette nägevast üldnormist, ilmneb, et erand kuulub kohaldamisele üksnes tingimusel, et puudutatud isik töötab tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil.

Niisugune nõue eeldab aga, et isiku tegevusest oluline osa toimub tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil (vt analoogia alusel kohtuotsus, 30.3.2000, Banks jt, C‑178/97, EU:C:2000:169, punkt 25).

Määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkti i kohaldamisel ei saa aga arvesse võtta asjaolu, et isik töötab lihtsalt aeg-ajalt liikmesriigi territooriumil.

Hindamaks seda, kas isikut tuleb lugeda isikuks, kes töötab tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil või on vastupidi tegemist töödega, mida tehakse mitme liikmesriigi territooriumil lihtsalt aeg-ajalt, tuleb eelkõige arvestada lepingudokumentides määratletud tööperioodi kestust ja palgatöö laadi, vajaduse korral ka tehtud tööd (vt selle kohta kohtuotsused, 12.7.1973, Hakenberg, 13/73, EU:C:1973:92, punkt 20, ja 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, punkt 44).

(vt punktid 18–21 ja 29 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. veebruari 2008. aasta direktiiviga 2008/6/EÜ) artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selline postisaadetiste teenus nagu põhikohtuasjas ei ole hõlmatud universaalteenuse mõistega, kui see ei hõlma kindlaksmääratud kvaliteediga postiteenuse pidevat pakkumist kogu territooriumil kõikidele kasutajatele sobiva hinnaga. Postiteenuste, mis ei ole universaalteenused, osutamise tingimuseks võib seada üksnes üldloa väljastamise.

Olgu öeldud, et kuigi direktiivi 2008/6 põhjendusest 33 ilmneb, et liikmesriikidel peaks olema lubatud kasutada üldlubasid ja üksiklubasid, kui see on õigustatud ja eesmärgiga proportsionaalne, ei tulene sellest siiski, et direktiivi 97/67 artikli 9 lõige 1 – vastupidi selle artikli lõikele 2 – ei näe ette võimalust seada postiteenuste osutamise tingimuseks üksikloa väljastamist.

(vt punktid 28 ja 30 ning resolutsiooni punkt 1)
Määrusega nr 1049/2001 (üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele) üldsusele antud õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega on avalikest või erahuvidest lähtudes piiratud. Määrus nr 1049/2001 näeb eelkõige artiklis 4 kooskõlas põhjendusega 11 ette erandid, mis lubavad institutsioonidel keelduda juurdepääsu võimaldamisest dokumentidele, mille avalikustamine kahjustaks mõnd selle artikliga kaitstud huvi. Kuid kuna nende eranditega tehakse erand põhimõttest, et üldsusel peab olema võimalikult laiaulatuslik dokumentidega tutvumise õigus, tuleb neid erandeid tõlgendada ja kohaldada kitsalt.

Niisiis tuleb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud mõistet „otsustamisprotsess“ mõista nii, et see viitab otsuse tegemisele ega hõlma otsuse tegemisele eelnenud kogu haldusmenetlust. Selline tõlgendus tuleneb nimetatud sätte sõnastusest endast ja see vastab nõudele tõlgendada seda sätet kitsendavalt.

Mis puudutab liidu institutsioonide ja organite käsutuses oleva keskkonnateabega tutvumise õigust, siis räägib määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimese lõigu kõnealuse tõlgenduse poolt ka eesmärk, mis on määrusel nr 1367/2006 keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni sätete kohaldamise kohta ühenduse institutsioonide ja organite suhtes. Tõepoolest piirdub selle määruse artikkel 6 ainult viitega, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandeid tuleb tõlgendada kitsendavalt, täpsustamata seejuures mõistet „otsustamisprotsess“ selle sätte tähenduses. Sellest hoolimata näeb Århusi konventsiooni artikli 4 lõike 4 punkt a ette, et keskkonnateabe taotluse võib jätta rahuldamata, kui avalikustamine võib ebasoodsalt mõjutada avaliku võimu organi menetluse konfidentsiaalsust, kui konfidentsiaalsusnõue on ette nähtud riigisisese õigusega, mitte aga mõjutada kogu haldusmenetlust, mille lõpus teevad asutused otsuse.

(vt punktid 62–64 ja 76–81)
Juhul, kui tühistatakse ESTÜ asutamislepingu sätete alusel vastu võetud otsus, milles tuvastatakse ST artikli 65 rikkumine, ning komisjon võtab peale selle lepingu kehtetuks muutumist tühistatud otsuse uuesti vastu määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 ja artikli 23 lõike 2 alusel, peab uue otsuseni viinud menetlus olema läbi viidud vastavalt selle määruse menetlusnormidele, isegi kui see menetlus algas enne määruse nr 1/2003 jõustumist.

Arvestades, et tühistatud akti asendamise menetlust võib põhimõtteliselt jätkata täpselt sealt, kus tekkis õigusvastasus, ei ole komisjon kohustatud vastu võtma uut vastuväiteteatist enne seda, kui ta teeb ST artikli 65 rikkumist tuvastava uue otsuse, kui eelmine tühistati seetõttu, et komisjonil puudus selle vastuvõtmise pädevus ESTÜ asutamislepingu alusel, mis ei olnud selle otsuse vastuvõtmise ajal enam jõus.

Määruses nr 1/2003 sätestatud menetluskorra kohaselt, nagu seda on selgitatud määruses nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL] artiklite [101 ja 102] kohaste menetluste teostamist komisjonis, on siiski ette nähtud, et liikmesriikide konkurentsiasutused kutsutakse osa võtma ärakuulamisest, mis järgneb vastuväiteteatise saatmisele vastuväiteteatise adressaatide taotlusel. Sellest järeldub, et komisjon oleks määruse nr 773/2004 artiklite 12 ja 14 kohaselt pidanud andma pooltele võimaluse esitada oma argumendid ärakuulamisel, millele on kutsutud liikmesriikide konkurentsiasutused.

Võttes arvesse, kui tähtis on määrustes nr 1/2003 ja nr 773/2004 ette nähtud menetluse raames asjaomaste poolte taotlusel läbi viidav ärakuulamine, kuhu vastavalt viimati nimetatud määruse artikli 14 lõikele 3 on kutsutud liikmesriikide konkurentsiasutused, kujutab sellise ärakuulamise toimumata jäämine endast olulise menetlusnormi rikkumist. Kui õigusest sellisele määruses nr 773/2004 ette nähtud ärakuulamisele ei peeta kinni, ei pea ettevõtja, kelle õigusi on sel viisil rikutud, tõendama, et selline rikkumine võis mõjutada tema jaoks kahjulikult menetluse kulgu ja vaidlusaluse otsuse sisu. Seepärast on see menetlus paratamatult puudustega sõltumata võimalikest kahjulikest tagajärgedest asjaomase ettevõtja jaoks, mis võisid selle rikkumise tagajärjel tekkida.

(vt punktid 25, 26, 29, 34, 35, 38, 40, 44, 45, 47–49)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selline riiklik meede, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega pannakse nii eraettevõtjatele kui ka riigi osalusega äriühingutele kohustus osta soojuse tootmisel koostoodetud elektrit, ei kujuta endast riigi sekkumist või sekkumist riigi ressursside kaudu.

Euroopa Kohtule esitatud teabest tuleneb seega, et teatud juhtudel ostsid elektritarnijad koostoodetud elektrit kõrgema hinnaga kui see, mida kohaldati lõpptarbijatele müümisel; see tõi neile kaasa lisakulu.

Kuivõrd sellist lisakulu ei kanta täies ulatuses üle lõpptarbijale, seda ei rahastata liikmesriigi kehtestatud kohustusliku makse abil ja puudub täieliku hüvitamise mehhanism (vt selle kohta kohtuotsused, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt, C‑206/06, EU:C:2008:413, ja 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt, C‑262/12, EU:C:2013:851), tuleb seega asuda nagu kohtujuristki (ettepaneku punkt 86) seisukohale, et riik ei olnud volitanud tarneettevõtjaid konkreetset riigi ressurssi haldama, vaid nad rahastasid neil lasuvat ostukohustust oma enda vahenditest.

ENEA ja komisjoni argumendi kohta, mille kohaselt selle ostukohustuse täitmine lasus peamiselt riigi osalusega äriühingutel, mis andis nende arvates alust arvata, et seda kohustust rahastati riigi ressurssidest, tuleb meenutada, et riigi osalusega äriühingute vahendeid saab käsitada riigi ressurssidena siis, kui riigil on oma valitsevat mõju teostades võimalik suunata nende vahendite kasutamist, et rahastada eeliseid teiste ettevõtjate kasuks (vt selle kohta kohtuotsus, 16.5.2002, Prantsusmaa vs. komisjon, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 38).

Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktides 91, 94–96 ja 100, ei võimalda aga ainuüksi asjaolu, et riigile kuulus teatud osas ostukohustusega ettevõtjatest enamusosalus, järeldada sellest põhikohtuasjas sellise valitseva mõju olemasolu, mis võimaldab suunata nende ettevõtjate vahendite kasutamist eelmises punktis viidatud kohtupraktika tähenduses.

On selge, et ostukohustus kehtis elektritarnijatele erisusteta sõltumata sellest, kas enamusosalus nende kapitalis kuulus riigile või eraettevõtjatele.

Pealegi ei võimalda selline meetme asjaomasele liikmesriigile omistatavus, nagu on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 22, vastupidi komisjoni väidetele järeldada, et sellel riigil on valitsev mõju ettevõtjale, mille enamusaktsionär ta on 16. mai 2002. aasta otsuse Prantsusmaa vs. komisjon (C‑482/99, EU:C:2002:294, punktid 38 ja 39) tähenduses. Nimelt ei ole võimalik leida ühtegi sellist seisukohta kinnitavat tõendit seoses riigi kui ettevõtja enamusaktsionäri tegevusega alates tema sekkumisest seadusandjana.

(vt punktid 29–33, 35, 37 ja resolutsioon)