KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PRIIT PIKAMÄE

esitatud 11. detsembril 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑457/18

Sloveenia Vabariik

versus

Horvaatia Vabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 259 – Pädevuse puudumise ja vastuvõetamatuse vastuväited – Kahe liikmesriigi vahelise piiri kindlaksmääramine – Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piirivaidlus – Vahekohtu kokkulepe – Vahekohtumenetlus – Horvaatia Vabariigi teade, mis lõpetab kokkuleppe kehtivuse – Vahekohtu vaheotsus ning lõplik vahekohtuotsus – „Lõpliku vahekohtuotsuse“ kehtivus ja tagajärjed

1. Kas liikmesriigi poolt ELTL artikli 259 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamine kuulub Euroopa Liidu Kohtu pädevusse, kui liidu õiguse rikkumist puudutavate väidete aluseks on „vahekohtuotsus“, mis on tehtud vastavalt rahvusvahelise avaliku õiguse kohaldamisalasse kuuluvale kahepoolsele vahekohtu kokkuleppele, ent mille igasugust õiguslikku tähendust üks pooltest eitab? Selline ongi põhiline küsimus, mis tekib käesolevas kohtuasjas, mis on üks väga vähestest liikmesriigi kohustuste rikkumise hagidest, mille üks liikmesriik on esitanud teise vastu vastavalt ELTL artiklile 259 ( 2 ), mille esimeses lõigus on sätestatud, et „[l]iikmesriik, kes on arvamusel, et teine liikmesriik ei ole täitnud aluslepingutest tulenevat kohustust, võib anda asja Euroopa Liidu Kohtusse“.

2. Sloveenia Vabariik palub hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et Horvaatia Vabariik on rikkunud ELL artiklit 2 ja artikli 4 lõiget 3 ning tervet rida ühise kalanduspoliitikaga, isikute üle piiri liikumist reguleerivate liidu eeskirjadega (Schengeni piirieeskirjad) ning mereruumi planeerimisega seotud teisese õiguse norme.

3. Horvaatia Vabariik on enne sisulisi vastuväiteid esitanud pädevuse puudumise ja vastuvõetamatuse vastuväited, mille analüüsimine on käesoleva ettepaneku esemeks ning mida Euroopa Kohus otsustas eraldi uurida enne kohtuasja sisu üle otsustamist, kui viimane üldse vajalikuks osutub.

4. Euroopa Kohus peab niisiis leidma vastuse küsimusele, kas Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piirivaidlus, selle lahendamise katse ning sellest tekkinud vahekohtumenetlus on käsitatavad selliste rahvusvahelise avaliku õiguse küsimustena, mis võivad anda aluse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamiseks vastavalt ELTL artiklile 259. Käesolevas ettepanekus selgitan, miks ei kuulu selle hagi lahendamine minu meelest Euroopa Kohtu pädevusse, nagu leiab ka Horvaatia Vabariik. Lisaks teen ettepaneku rahuldada Horvaatia Vabariigi taotlus kõrvaldada toimikust Euroopa Komisjoni õiguslik arvamus, mis sisaldub Sloveenia Vabariigi vastuse lisas C.2.

I. Õiguslik raamistik

A. Rahvusvaheline õigus

1. Vahekohtu kokkulepe

5. Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahel 4. novembril 2009 allkirjastatud kokkuleppe (edaspidi „vahekohtu kokkulepe“) preambuli kolmandas põhjenduses osutatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja ( 3 ) artiklis 33 loetletud tülide rahuliku lahendamise viisidele. Seetõttu moodustatakse vahekohtu kokkuleppe artikliga 1 vahekohus.

6. Selle kokkuleppe artiklis 2 on sätestatud vahekohtu koosseis ning eelkõige selle liikmete nimetamise ning nende asendamise kord.

7. Vahekohtu kokkuleppe artikli 3 „Vahekohtu ülesanne“ lõikes 1 on sätestatud, et vahekohus määrab kindlaks (a) Horvaatia ja Sloveenia vahelise piiri asukoha, (b) Sloveenia pääsu avamerele ning (c) asjasse puutuva mereruumi kasutamise korra. Selle artikli lõikes 2 on sätestatud vaidluse eseme kindlaksmääramise kord. Nimetatud artikli lõikes 3 on ette nähtud, et vahekohus teeb vaidluse kohta otsuse. Selle artikli lõike 4 kohaselt on vahekohtu kokkuleppe tõlgendamine vahekohtu pädevuses.

8. Vahekohtu kokkuleppe artikli 4 punkti a kohaselt kohaldab vahekohus selle kokkuleppe artikli 3 lõike 1 punktis a sätestatu rakendamisel rahvusvahelise õiguse norme ja põhimõtteid. Kõnealuse kokkuleppe artikli 4 punktis b on ette nähtud, et artikli 3 lõike 1 punktides b ja c sätestatu rakendamisel kohaldab vahekohus rahvusvahelist õigust, õiglust ja heanaaberlikkuse põhimõtet, et saavutada õige ja õiglane tulemus, mis võtaks arvesse kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid.

9. Vahekohtu kokkuleppe artikli 6 lõikes 2 on ette nähtud, et kui ei ole sätestatud teisiti, viib vahekohus menetluse läbi vastavalt Alalise vahekohtu (edaspidi „PCA“) vabatahtlikele eeskirjadele kahe riigi vaheliste vaidluste lahendamisel vahekohtus. Selle artikli lõikes 4 on sätestatud, et vahekohus lahendab kõik menetluslikud küsimused oma liikmete häälteenamusega võimalikult kiiresti, olles need eelnevalt pooltega läbi arutanud.

10. Vahekohtu kokkuleppe artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud, et olles hoolikalt kaalunud kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid, teeb vahekohus otsuse nii kiiresti kui võimalik. Selle artikli lõikes 2 on sätestatud, et vahekohtu otsus on pooltele siduv ning see on vaidluse lõplikuks lahenduseks. Nimetatud artikli lõike 3 kohaselt võtavad pooled kuue kuu jooksul otsuse tegemisest arvates kõik vajalikud meetmed otsuse rakendamiseks, sealhulgas teevad vajaduse korral muudatused riigisisestes õigusaktides.

11. Vahekohtu kokkuleppe artikli 9 lõike 1 kohaselt võtab Sloveenia Vabariik tagasi Euroopa Liiduga ühinemise läbirääkimiste peatükkide avamise ja sulgemise osas tehtud reservatsioonid, kui takistus puudutab seda vaidlust.

12. Vahekohtu kokkuleppe artikli 11 lõike 3 kohaselt hakatakse kõiki selles kokkuleppes sätestatud menetlustähtaegu arvestama alates Horvaatia Vabariigi poolt lepingu Euroopa Liidu liikmesriikide ning Horvaatia Vabariigi vahel Horvaatia Vabariigi ühinemise kohta Euroopa Liiduga ( 4 ) (edaspidi „ühinemisleping“) allkirjastamise kuupäevast.

2. Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon

13. 23. mail 1969 sõlmitud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni ( 5 ) (edaspidi „Viini konventsioon“) artikli 60 „Lepingu lõppemine või kehtivuse peatamine selle rikkumise tagajärjel“ lõikes 1 on sätestatud: „Kahepoolse lepingu oluline rikkumine ühe selle osalise poolt annab teisele osalisele õiguse viidata sellele rikkumisele kui lepingu lõppemise või kogu lepingu või selle osa kehtivuse peatamise alusele.“

B. Liidu õigus

1. Ühinemisakt

14. Akti Horvaatia Vabariigi ühinemistingimuste ning Euroopa Liidu lepingus, Euroopa Liidu toimimise lepingus ja Euroopa Aatomienergiaühenduse asutamislepingus tehtavate muudatuste kohta ( 6 ) (edaspidi „ühinemisakt“), mis on lisatud ühinemislepingule, artiklis 15 on sätestatud: „III lisas loetletud akte kohandatakse vastavalt kõnealuse lisa sätetele“.

15. Selle akti III lisa punktis 5 on sätestatud ühinemise ajal kohaldamisele kuulnud ühist kalanduspoliitikat käsitlevas määruses ( 7 ) tehtavad kohandused. Nimetatud punktis 5 on ette nähtud, et selle määruse I lisasse lisatakse vastavalt punkt 11 „Horvaatia rannikuveed“ ja punkt 12 „Sloveenia rannikuveed“. Punktides 11 ja 12 on viidatud 2. ja 3. joonealusele märkusele, kus on märgitud, et „[e]espool nimetatud režiimi kohaldatakse alates Stockholmis 4. novembril 2009 Sloveenia Vabariigi valitsuse ja Horvaatia Vabariigi valitsuse vahel allkirjastatud arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“.

2. Teisene õigus

a) Määrus (EL) nr 1380/2013

16. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika koha ( 8 ) artikli 5 „Vetele juurdepääsu üldeeskirjad“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Liidu kalalaevadel on vetele ja varudele võrdne juurdepääsuõigus kõikides liidu vetes, v.a lõigetes 2 ja 3 osutatud veed, mille suhtes kohaldatakse III osa kohaselt vastu võetud meetmeid. 2. Liikmesriigid võivad oma suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates, lähtejoonest kuni 12 meremiili kaugusele ulatuvates vetes kuni 31. detsembrini 2022 kehtestada piirangud, mille kohaselt lubatakse kalapüügiga tegeleda üksnes kalalaevadel, mis tavapäraselt püüavad kala kõnealustele vetele lähedase ranniku sadamatest, ilma et see piiraks kokkuleppeid, mis on sõlmitud muude liikmesriikide lipu all sõitvate liidu kalalaevade vahel olemasolevate naabrussuhete raames, ning I lisas esitatud korda, millega kehtestatakse igale liikmesriigile geograafilised vööndid muude liikmesriikide rannikuvetes, kus püügitegevus toimub, ning määratakse liigid, mida nimetatud tegevus hõlmab. Liikmesriigid teatavad komisjonile kõigist käesoleva lõike kohaselt seatud piirangutest.“

17. Määruse nr 1380/2013 I lisa „Juurdepääs rannikuvetele artikli 5 lõike 2 tähenduses“ punktis 8 „Horvaatia rannikuveed“ ja punktis 10 „Sloveenia rannikuveed“ on viidatud 2. ja 3. joonealusele märkusele, kus on märgitud, et „[ü]lalnimetatud režiimi kohaldatakse alates Stockholmis 4. novembril 2009 Sloveenia Vabariigi valitsuse ja Horvaatia Vabariigi valitsuse vahel allkirjastatud arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“.

18. Sloveenia Vabariik tugineb ka nõukogu 20. novembri 2009. aasta määrusele (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks ( 9 ), ning komisjoni 8. aprilli 2011. aasta rakendusmäärusele (EL) nr 404/2011, millega kehtestatakse määruse nr 1224/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad ( 10 ).

b) Schengeni piirieeskirjad

19. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määruse (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) ( 11 ) (edaspidi „Schengeni piirieeskirjad“), artiklis 4 „Põhiõigused“ on sätestatud, et „[k]äesoleva määruse kohaldamisel toimivad liikmesriigid täielikus kooskõlas asjakohaste liidu õigusaktide, sealhulgas […] asjakohaste rahvusvaheliste õigusaktide [ja] rahvusvahelisele kaitsele juurdepääsuga seotud kohustuste[ga]“.

20. Schengeni piirieeskirjade artiklis 13 nähakse ette patrull- ja vaatlustegevus, mille põhieesmärk on selle artikli lõike 1 kohaselt „tõkestada ebaseaduslikku piiriületamist, võidelda piiriülese kuritegevuse vastu ja võtta meetmeid ebaseaduslikult piiri ületanud isikute suhtes“. Patrull- ja vaatlustegevuse kord on sätestatud selle artikli lõigetes 2–5 ja nende piirieeskirjade V lisa osas A.

21. Nimetatud piirieeskirjade artiklis 17 on sätestatud liikmesriikidevahelise koostöö kohustus. Selle artikli lõikes 1 on nimelt ette nähtud, et „[l]iikmesriigid abistavad üksteist ning teevad tihedat ja püsivat koostööd piirikontrolli tõhusaks teostamiseks vastavalt artiklitele 7–16“ ning nad „vahetavad kogu asjakohast teavet“.

c) Direktiiv 2014/89/EL

22. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta direktiivi 2014/89/EL, millega kehtestatakse mereruumi planeerimise raamistik ( 12 ), põhjenduses 7 on märgitud: „Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni 1982. aasta mereõiguse konventsiooni (UNCLOS) põhjendustes on öeldud, et ookeaniruumi kasutamise küsimused on omavahel tihedalt seotud ja neid on vaja käsitleda tervikuna. Ookeaniruumi planeerimine on UNCLOSi raames antud õiguste ja kohustuste loogiline edasiarendamine ja struktureerimine ning praktiline vahend, millega abistada liikmesriike nende kohustustega toimetulemisel.“

23. Selle direktiivi artikli 2 lõikes 4 on sätestatud: „Käesolev direktiiv ei mõjuta merealade suhtes kohaldatavaid liikmesriikide suveräänseid õigusi ja jurisdiktsiooni, mis tulenevad asjaomasest rahvusvahelisest õigusest, eelkõige UNCLOSist. Eelkõige ei mõjuta käesoleva direktiivi kohaldamine merepiiride mahamärkimist ja kindlaksmääramist liikmesriikide poolt kooskõlas UNCLOSi asjaomaste sätetega.“

24. Direktiivi 2014/89 artikli 11 lõikes 1 on sätestatud: „Merepiiri omavad liikmesriigid teevad planeerimis- ja majandamisprotsessi osana koostööd, et tagada mereruumi planeeringute ühtsus ja kooskõla kogu asjaomases merepiirkonnas. Sellises koostöös võetakse eelkõige arvesse riikidevahelisi küsimusi.“

II. Asjaolud ja kohtueelne menetlus

25. Sloveenia ja Horvaatia kuulutasid end Jugoslaavia Föderatiivsest Sotsialistlikust Vabariigist iseseisvaks 25. juunil 1991. Aastatel 1992–2001 püüdsid Horvaatia Vabariik ja Sloveenia Vabariik oma maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramise küsimust lahendada kahepoolsetel läbirääkimistel.

26. Sloveenia Vabariik sai Euroopa Liidu liikmeks 1. mail 2004.

27. Horvaatia Vabariik ja Sloveenia Vabariik sõlmisid 4. novembril 2009 omavahelise piirivaidluse lahendamiseks vahekohtu kokkuleppe, millega võtsid kohustuse alluda selleks moodustatava vahekohtu otsusele. See kokkulepe jõustus 29. novembril 2010.

28. Liidu liikmesriigid ja Horvaatia Vabariik sõlmisid 9. detsembril 2011 ühinemislepingu. See leping, mille Horvaatia Vabariik ratifitseeris 2012. aasta jaanuaris, avaldati Euroopa Liidu Teatajas24. aprillil 2012. Horvaatia Vabariigist sai liidu liige 1. juulil 2013.

29. Vastavalt vahekohtu kokkuleppe artikli 2 lõikele 1 nimetasid Horvaatia Vabariik ja Sloveenia Vabariik 17. jaanuaril 2012 vahekohtu presidendi ja kaks liiget ( 13 ). Kaks vahekohtu liiget, kelle pooled samuti pidid vastavalt vahekohtu kokkuleppe artikli 2 lõikele 2 nimetama, nimetati sama aasta jaanuari lõpus ( 14 ). Vahekohtunike nimetamise akt allkirjastati 2012. aasta aprillis ning kaks asjaomast riiki määrasid PCA ( 15 ) institutsiooniks, mis täidab kantselei ( 16 ) ülesandeid ( 17 ). Lisaks pidi vahekohus vastavalt vahekohtu kokkuleppe artikli 6 lõikele 2 menetluse läbi viima vastavalt PCA vabatahtlikele eeskirjadele kahe riigi vaheliste vaidluste lahendamisel vahekohtus ( 18 ).

30. Kirjalik menetlus algas 11. veebruaril 2013 ning vahekohtu istung korraldati 2.–13. juunini 2014.

31. Horvaatia Vabariigi kirjalikest dokumentidest ilmneb, et vahekohtumenetluse kestel tekkis menetlusküsimus, mis puudutas seda, et Sloveenia Vabariigi nimetatud vahekohtunik ja vahekohtus selle riigi esindajaks olev isik suhtlesid vahekohtus nõupidamise ajal ex parte. Pärast ajakirjanduses mõne artikli avaldamist lahkusid need kaks asjaomast isikut vastavalt vahekohtuniku ja esindaja ametist. 30. juulil 2015 lahkus ametist ka Horvaatia Vabariigi poolt algselt nimetatud vahekohtunik.

32. Vahekohtule 24. juulil 2015 saadetud kirjas teatas Horvaatia Vabariik viimasele, et on äärmiselt mures kõnealuse ex parte suhtluse pärast, mis tekitab tema meelest tõsiseid kahtlusi kogu vahekohtumenetluse nõuetekohasuses ja erapooletuses, ning taotles vahekohtumenetluse ajutist peatamist ( 19 ).

33. Horvaatia Vabariigi parlament võttis 29. juulil 2015 ühehäälselt vastu resolutsiooni Horvaatia Vabariigi valitsuse kohustuse kohta alustada vahekohtu kokkuleppe denonsseerimise menetlust.

34. Horvaatia Vabariik teatas 30. juuli 2015. aasta verbaalnoodis Sloveenia Vabariigile, et ta leiab endal olevat õiguse vahekohtu kokkulepe lõpetada ( 20 ), kuna Sloveenia Vabariik on seda kokkulepet oluliselt rikkunud Viini konventsiooni artikli 60 lõike 1 tähenduses. Horvaatia Vabariik täpsustas, et selle noodi näol on tegemist Viini konventsiooni artikli 65 lõikele 1 vastava teatega, millega ta teeb ettepaneku vahekohtu kokkulepe viivitamata lõpetada. Horvaatia Vabariik selgitas, et tema hinnangul oli vahekohtumenetluse erapooletust ja usaldusväärsust pöördumatult kahjustatud, millega kaasnes tema õiguste ilmne rikkumine. Vahekohus sai selle verbaalnoodi ärakirja.

35. Horvaatia Vabariik teatas 31. juuli 2015. aasta kirjas vahekohtule oma otsusest vahekohtu kokkulepe lõpetada, selgitades selle põhjuseid.

36. Sloveenia Vabariik nimetas ühe uue liikme, kes siiski 3. augustil 2015 vahekohtuniku ametist lahkus. Seejärel nimetas vahekohtu president kahele vabale ametikohale kaks uut liiget vastavalt vahekohtu kokkuleppe artiklis 2 ette nähtud vahekohtuniku asendamise korrale.

37. Vahekohus tegi 1. detsembri 2015. aasta kirjas mõlemale poolele ettepaneku esitada uued nõuded ja suulised seisukohad „seonduvalt Horvaatia [Vabariigi] 24. ja 31. juuli 2015. aasta kirjades esile toodud asjaolude õiguslike tagajärgedega“. Vahekohus kohustas pooli esitama oma kirjalikud seisukohad hiljemalt 15. jaanuariks 2016 (Horvaatia Vabariik) ja 26. veebruariks 2016 (Sloveenia Vabariik). Lisaks teatas vahekohus pooltele oma kavatsusest korraldada nende küsimuste arutamiseks istung 17. märtsil 2016.

38. Neid küsimusi puudutav kohtuistung toimus 17. märtsil 2016. Sloveenia Vabariik esitas kirjaliku seisukoha ning võttis osa kohtuistungist. Horvaatia Vabariik aga sellest osa ei võtnud.

39. Vahekohus tegi 30. juunil 2016 menetlusküsimuse kohta vaheotsuse. Vahekohus leiab eelkõige, et kuna Sloveenia Vabariik võttis ex parte ühendust enda poolt algselt nimetatud vahekohtunikuga, rikkus ta vahekohtu kokkuleppe sätteid. Siiski on need rikkumised laadilt sellised, et Horvaatia Vabariik ei või vahekohtu kokkulepet lõpetada ning see kuulub jätkuvalt kohaldamisele. Vahekohtu hinnangul ei mõjutanud see rikkumine võimalust, et vahekohus saab muudetud koosseisus teha lõpliku vahekohtuotsuse sõltumatult ja erapooletult. Seega leiab vahekohus, et menetluse jätkamiseks vastavalt vahekohtu kokkuleppele ei ole takistusi.

40. Vahekohus tegi 29. juunil 2017 lõpliku vahekohtuotsuse, mille esemeks oli kahe riigi vahelise maismaa- ja merepiiri kindlaks määramine, ent mille kehtivust ja seega igasugust siduvat mõju Horvaatia Vabariik eitab.

41. Sloveenia Vabariik algatas 16. märtsil 2018 ELTL artiklis 259 sätestatud menetluse, esitades komisjonile kaebuse liidu õiguse rikkumise kohta Horvaatia Vabariigi poolt.

42. Komisjon ei esitanud ELTL artiklis 259 ette nähtud kolmekuulise tähtaja jooksul põhjendatud arvamust.

III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

43. Sloveenia Vabariik esitas käesoleva hagi menetlusdokumendiga, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 13. juulil 2018.

44. Horvaatia Vabariik esitas 21. detsembril 2018 eraldi dokumendiga Euroopa Kohtu kodukorra artikli 151 alusel käesoleva hagi suhtes vastuvõetamatuse vastuväite. Esimese võimalusena taotleb Horvaatia Vabariik käesoleva hagi tervikuna tagasilükkamist vastuvõetamatuse tõttu, kuna Euroopa Kohus ei ole ELTL artikli 259 alusel pädev Sloveenia Vabariigi esitatud nõudeid lahendama. Teise võimalusena on ta esitanud sama taotluse põhjusel, et hagiavaldus ei vasta Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 21 ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 120.

45. Sloveenia Vabariik esitas selle vastuväite kohta oma seisukoha 12. veebruaril 2019. Ta leiab, et hagi on vastuvõetav, väites sisuliselt, et Euroopa Kohus on vastavalt ELTL artiklile 259 pädev käesolevat hagi lahendama ning et see vastab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 21 ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 120 sätestatud nõuetele.

46. Euroopa Kohus otsustas 14. mai 2019. aasta otsusega saata kohtuasi vastuvõetamatuse vastuväite üle otsustamiseks suurkojale.

47. Euroopa Kohtu kantselei 7. juuni 2019. aasta kirjaga palus Euroopa Kohus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 24 teise lõigu alusel komisjonil vastata kirjalikult või vajadusel kohtuistungil määruse nr 1380/2013 sätetega seotud küsimustele.

48. Horvaatia Vabariik esitas 31. mai 2019. aasta kirjas Euroopa Kohtule taotluse kõrvaldada toimikust komisjoni õigusteenistuse arvamust puudutav komisjonisisene töödokument, mis sisaldub vastuvõetamatuse vastuväite ( 21 ) kohta esitatud Sloveenia Vabariigi vastuse lisas C.2.

49. Euroopa Kohtu kantselei 20. juuni 2019. aasta kirjas palus Euroopa Kohus esitada komisjonil selle taotluse kohta oma seisukoht.

50. Komisjon esitas selle seisukoha 28. juunil 2019. Sama kuupäeva kandvas eraldi kirjas vastas ta talle 7. juunil 2019 edastatud küsimustele.

51. Kohtuistung toimus 8. juulil 2019 ning sellest võtsid osa Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi nõuetekohaste volitustega esindajad.

52. Vastuseks kohtuistungil esitatud küsimustele täpsustas Sloveenia Vabariik, et jääb väidetavate rikkumiste lõpetamist puudutava nõude juurde.

IV. Sloveenia Vabariigi hagis esitatud argumendid

53. Sloveenia Vabariik on hagiavalduses esitanud hagi põhjendamiseks kuus etteheidet.

54. Esimeses etteheites leiab Sloveenia Vabariik, et rikkudes ühepoolselt liiduga ühinemise protsessi käigus võetud kohustust tunnustada tulevikus tehtavat vahekohtuotsust, vaidlusaluse vahekohtuotsusega kindlaks määratud piiri ning teisi sellest vahekohtuotsusest tulenevaid kohustusi, keeldub Horvaatia Vabariik ELL artiklit 2 rikkudes järgimast õigusriigi väärtusi ning lojaalse koostöö ja res judicata põhimõtteid.

55. Teises etteheites leiab Sloveenia Vabariik, et keeldudes ühepoolselt täitmast vaidlusalusest vahekohtuotsusest tulenevaid kohustusi, takistab Horvaatia Vabariik tal kogu oma maismaa- ja mereterritooriumil teostamast oma suveräänsust kooskõlas aluslepingute ja teisese õiguse sätetega. Nõnda rikub Horvaatia Vabariik ELL artikli 4 lõikest 3 tulenevat lojaalse koostöö kohustust, seades ohtu liidu eesmärkide, sealhulgas rahu ning rahvaste vahelise üha tihedama liidu edendamise ja tugevdamise eesmärgi saavutamise, liikmesriikide territooriumiga seotud liidu sätete eesmärkide saavutamise ning Sloveenia Vabariigi poolt liidu õiguse tõhusa rakendamise. Selles kontekstis heidab Sloveenia Vabariik ette, et Horvaatia Vabariik ei võimalda tal täita kohustust rakendada tervet rida liidu teisese õiguse akte ( 22 ).

56. Kolmandas etteheites leiab Sloveenia Vabariik, et austamata Sloveenia territooriumi ja piire, rikub Horvaatia Vabariik ühise kalanduspoliitikaga seotud liidu õigust.

57. Seejuures leiab Sloveenia Vabariik, et vaidlusaluse vahekohtuotsusega kindlaks määratud piiri mitte tunnustades ning selle piirimärkidega tähistamise ja piiri rakendamisega mitte nõustudes rikub Horvaatia Vabariik Sloveenia Vabariigi ainuõigust oma territoriaalvete üle ning takistab tal määrusest nr 1380/2013 tulenevate kohustuste täitmist.

58. Eelkõige heidab Sloveenia Vabariik ette, et Horvaatia Vabariik rikub määrusega nr 1380/2013 kehtestatud varude vastastikuse ligipääsu korda, mis kuulub nende kahe liikmesriigi suhtes kohaldamisele alates 30. detsembrist 2017 ning mille kohaselt on kummagi liikmesriigi 25 laeval õigus vabalt siseneda teise liikmesriigi territoriaalvetesse, mille piirid on kindlaks määratud vastavalt rahvusvahelisele õigusele ehk vaidlusalusele vahekohtuotsusele. Horvaatia Vabariik takistab nimelt varude vastastikuse juurdepääsu korra kohaldamist, keeldub tunnustamast sel eesmärgil vastu võetud Sloveenia Vabariigi õigusaktide kehtivust ning takistab süstemaatiliselt sloveenia kalureid karistades viimaste vaba juurdepääsu vaidlusaluse vahekohtuotsuse kohaselt Sloveenia Vabariigile jäänud territoriaalvetele ning veelgi enam selle korra kohaldamisalasse kuuluvatele Horvaatia territoriaalvetele.

59. Neljandas etteheites leiab Sloveenia Vabariik, et Horvaatia Vabariik rikub määrusega nr 1224/2009 ja rakendusmäärusega nr 404/2011 ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks kehtestatud ühenduse kontrollisüsteemi (edaspidi „kontrollisüsteem“), sest esiteks ei lase ta täita nimetatud kontrollisüsteemis Sloveenia Vabariigil lasuvaid kohustusi ning teiseks teostab ta Sloveenia vetes õigusvastaselt selliseid õigusi, mis kuuluvad Sloveeniale kui rannikuriigile. Neist määrustest tulenevad lipuliikmesriigile kahte liiki kohustused ehk seirekohustus (määruse nr 1224/2009 artikli 9 lõige 3 ja rakendusmääruse nr 404/2011 artiklid 21 ja 23) ning teavitamiskohustus (määruse nr 1224/2009 artikkel 15 ja rakendusmääruse nr 404/2011 artiklid 43 ja 44).

60. Viiendas etteheites väidab Sloveenia Vabariik, et Horvaatia Vabariik rikub Schengeni piirieeskirju, kuivõrd nende kahe liikmesriigi vaheline piir on endiselt välispiir, mille suhtes kuuluvad kohaldamisele nimetatud piirieeskirjade II jao sätted. Horvaatia Vabariik rikub nii Schengeni piirieeskirjade artiklist 17 tulenevaid piirikontrolli teostamisega seotud kohustusi kui ka piirieeskirjade artiklis 13 sätestatud patrull- ja vaatlustegevusega seotud kohustusi. Pealegi rikub ta piirieeskirjade artiklis 4 ette nähtud kohustust toimida täielikus kooskõlas asjakohaste rahvusvaheliste õigusaktidega, kuivõrd ta keeldub tunnustamast vaidlusalust vahekohtuotsust.

61. Kuuendas etteheites väidab Sloveenia Vabariik, et kuna Horvaatia Vabariik keeldub tunnustamast vaidlusalust vahekohtuotsust, millega määrati kindlaks nende kahe riigi vaheline territoriaalvete piir, ning hõlmab Sloveenia territoriaalveed oma mereruumi planeerimisse ( 23 ), rikub ta direktiivi 2014/89 artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 8. Sellega muudab Horvaatia Vabariik võimatuks igasuguse koostöö, mis on aga käsitatav selle koostöökohustust ette nägeva direktiivi artikli 11 lõike 1 rikkumisena.

V. Pädevuse puudumise ja vastuvõetamatuse vastuväidete kohta esitatud poolte argumentide kokkuvõte

A. Etteheited, mis puudutavad seda, et käesoleva kohtuasja lahendamine ei ole Euroopa Kohtu pädevuses

62. Esimene pädevuse puudumisega seonduv etteheide puudutab Sloveenia Vabariigi väidete aktsessoorset laadi. Hagiavalduses esitatud väited on nimelt vahekohtu kokkuleppe ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivust ja õiguslikke tagajärgi puudutava vaidluse lahenduse suhtes aktsessoorsed. ELTL artiklis 259 sätestatud menetluses ei ole Euroopa Kohus aga pädev otsustama ei selle vaidluse üle ega selliste aktsessoorsete väidete üle. Sellega seonduvalt tuleneb kohtuotsusest komisjon vs. Belgia ( 24 ), et sellises menetluses ei ole Euroopa Kohtu pädevuses otsustada liidu õigusest tulenevate kohustuste rikkumise üle, kui nende kohustuste kehtivus sõltub ühe teise ning Euroopa Kohtu pädevusse mittekuuluva vaidluse eelnevast lahendamisest.

63. Teises pädevuse puudumisega seonduvas etteheites leiab Horvaatia Vabariik, et nende kahe liikmesriigi vahelise vaidluse tegelikuks esemeks on esiteks liidu õiguse osaks mitteoleva vahekohtu kokkuleppe tõlgendamine ja kohaldatavus ning teiseks vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivus ja selle võimalikud õiguslikud tagajärjed.

64. Siinkohal rõhutab Horvaatia Vabariik, et ta ei tunnusta isegi vaidlusaluse vahekohtuotsuse olemasolu, kuna ta denonsseeris õiguspäraselt vahekohtu kokkuleppe juba enne selle otsuse tegemist. Kui Euroopa Kohus peaks neid küsimusi analüüsima, peaks ta nimelt võtma esiteks seisukoha selle denonsseerimise kehtivuse ja sellega kaasnevate tagajärgede küsimuses, teiseks küsimuses, kas vahekohtu olemasolu pärast vaidlusalust denonsseerimist jätkus, kolmandaks, kas nimetatud vahekohtul, kui tema olemasolu jätkus, oli otsuse tegemise õigus, ning neljandaks, kas vaidlusalune denonsseerimine lõpetas vahekohtu töö ( 25 ). Lisaks peaks Euroopa Kohus sellisel hindamisel andma hinnangu vahekohtu vaheotsuses esitatud põhjendustele. Sellised küsimused puudutavad aga liidu õiguse osaks mitteolevat rahvusvahelist õigust ning eelkõige Viini konventsiooni artikli 60 ning vahekohtu kokkuleppe tõlgendamist.

65. Kolmandas pädevuse puudumisega seonduvas etteheites leiab Horvaatia Vabariik, et Euroopa Kohus ei ole pädev ELTL artikli 259 alusel otsustama ei vahekohtu kokkuleppe kehtivuse ja tagajärgede üle, kuna vahekohtu kokkulepe ei ole liidu õiguse lahutamatu osa, ega ka väidetavalt selle vahekohtu kokkuleppe alusel tehtud vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivuse ja tagajärgede üle. Horvaatia Vabariigi hinnangul ei saa kahepoolse vaidluse lahenduse võimalik mõju liidu õiguse tomimisele anda Euroopa Kohtule laiemat pädevust kui see, mis on aluslepingutes ette nähtud. Nii ei ole Sloveenia Vabariigi etteheited, mis puudutavad liidu õiguse rikkumist, ent mille lahendamine sõltub sellest, millise lahenduse leiab eelnevalt vahekohtu kokkuleppe kehtivuse ja võimalike õiguslike tagajärgedega seotud vaidlus, piisavad selleks, et anda Euroopa Kohtule pädevus käesoleva vaidluse lahendamiseks vastavalt ELTL artiklile 259.

66. Neljandas pädevuse puudumisega seonduvas etteheites leiab Horvaatia Vabariik, et erinevalt vaidlusest, mis antakse Euroopa Kohtusse ELTL artikli 273 alusel, ei piisa üksnes sellest, et vaidlus on seotud liidu õigusega. Liidu õiguse rikkumist puudutavad Sloveenia Vabariigi etteheited, mis sõltuvad aga vahekohtu kokkuleppe kehtivust ja võimalikke õiguslikke tagajärgi puudutava vaidluse eelnevast lahendamisest, ei ole piisavad, et Euroopa Kohtul tekiks pädevus käesoleva vaidluse lahendamiseks ELTL artikli 259 alusel.

67. Viiendas pädevuse puudumisega seonduvas etteheites rõhutab Horvaatia Vabariik, et Euroopa Kohtu mis tahes seisukoht, mille kohaselt on Horvaatia Vabariik väidetavad rikkumised toime pannud, saaks parimal juhul olla hüpoteetiline. ELTL artiklis 259 sätestatud menetluses ei ole Euroopa Kohus aga pädev otsustama liidu õiguse hüpoteetiliste rikkumiste üle.

68. Kuuendas pädevuse puudumisega seonduvas etteheites leiab Horvaatia Vabariik, et käesolevas vaidluses ei teki liidu õiguse tõlgendamise küsimust. Seetõttu ei ole võimalik Euroopa Kohtu pädevust käesoleva kohtuasja lahendamiseks ELTL artikli 259 alusel põhjendada vajadusega lahendada liidu õiguse tõlgendamist puudutav vaidlus, et tagada selle õiguse ühetaoline kohaldamine.

69. Sloveenia Vabariik palub Horvaatia Vabariigi esitatud pädevuse puudumise vastuväite tagasi lükata.

70. Esimesena leiab ta, et see vastuväide tugineb ekslikul eeldusel, et taotlus puudutab Horvaatia Vabariigile vahekohtu kokkuleppest või vaidlusalusest vahekohtuotsusest, mitte aga liidu õigusest tulenevate kohustuste rikkumise tuvastamist. Tegu on Horvaatia Vabariigi püüdega ühepoolselt hagi eset moonutada.

71. Sellega seoses leiab Sloveenia Vabariik esiteks, et aluslepingute sätetest ja kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohtu pädevus sõltub sellest, kas hagi esitanud liikmesriik tugineb hagi nõuetes liidu õiguse rikkumisele või liidu õiguse kohaldatavusele nende nõuete suhtes. Horvaatia Vabariik ei saa hagiavalduses sõnastatud hagi nõudeid enda huvides muuta, võttes arvesse, et hagiavalduses ei palu Sloveenia Vabariik Euroopa Kohtul tuvastada seda, et Horvaatia Vabariik on rikkunud tal rahvusvahelise õiguse kohaselt lasuvaid kohustusi, vaid palub tuvastada, et see liikmesriik on rikkunud kohustusi, mis lasuvad tal liidu õiguse kohaselt.

72. Teiseks leiab Sloveenia Vabariik, et Euroopa Kohtule ELTL artiklist 259 tulenevat pädevust ei välista see, et liidu õiguse rikkumist puudutavate väidete aluseks olevad asjaolud kuuluvad ka rahvusvahelise õiguse kohaldamisalasse. Sellega seoses on oluline vaid see, et need asjaolud puudutaksid liidu õigusest tulenevate kohustuste rikkumist. See ei takista Euroopa Kohtul siiski arvesse võtmast neid rahvusvahelise õiguse materiaalõigusnorme, mis on liidu õigusega liidu õiguskorda üle võetud või mida kavatseti üle võtta.

73. Kolmandaks leiab Sloveenia Vabariik, et Euroopa Kohtu pädevust ei välista ka see, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse poolte vahel on käimas rahvusvahelise õiguse akti tõlgendamist puudutav kahepoolne vaidlus. Nii tõlgendas Euroopa Kohus kohtuasjas Hispaania vs. Ühendkuningriik ( 26 ) Ühendkuningriigi ühepoolset deklaratsiooni, mis kajastas Hispaania Vabariigi ja Ühendkuningriigi vahel sõlmitud kokkuleppe sisu, kuigi poolte vahel oli käimas selle rahvusvahelise õiguse akti tähendust puudutav vaidlus.

74. Neljandaks on ELTL artikli 259 alusel esitatud hagi vastuvõetavuse üle otsustamisel oluline vaid see, kas nõuete aluseks on „aluslepingutest tulenev kohustus“. Horvaatia Vabariik leiab ekslikult, et Euroopa Kohus peaks selleks, et end pädevaks tunnistada, olema veendunud, et liikmesriik on aluslepingutest tulenevat kohustust rikkunud. Liidu õiguse tõlgendamine ja kohaldamine ei ole küsimused, mille suhtes peaks Euroopa Kohus selles etapis seisukoha võtma. Vastupidi, need kuuluvad sisulisel läbivaatamisel lahendatavate küsimuste hulka.

75. Teisena, seonduvalt esimese pädevuse puudumisega seotud etteheitega, mis puudutab liidu õigusega seotud väidete aktsessoorset laadi, ei pea Euroopa Kohus väidetavate liidu õiguse rikkumiste kohta otsuse tegemiseks võtma seisukohta rahvusvahelisest õigusest tulenevate kohustuste rikkumise või rahvusvahelise õigusega vastuolus oleva Horvaatia Vabariigi tegevuse suhtes. Võttes arvesse, et Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi territoorium on kindlaks määratud piiriga, mille asukoht on ära määratud vastavalt rahvusvahelisele õigusele ehk vaidlusalusele vahekohtuotsusele, ei pea Euroopa Kohus tuvastama rahvusvahelise õiguse rikkumist ega tegema otsust rahvusvahelise õiguse pinnalt tekkinud vaidluse kohta.

76. Seonduvalt teise pädevuse puudumisega seotud etteheitega, mis puudutab seda, et vaidluse „esemeks“ on väidetavalt rahvusvahelise õiguse tõlgendamine, rõhutab Sloveenia Vabariik, et tema ja Horvaatia Vabariigi vaheline piir on faktiküsimus, mille osas saab Euroopa Kohus tugineda territoriaalse vaidluse lahendusele, mitte aga õigusküsimus, mille üle Euroopa Kohus otsustada saaks. Vastupidi, Euroopa Kohus peaks järgima ja kohaldama rahvusvahelist õigust niivõrd, kui see on vajalik liidu õiguse tõlgendamiseks või kohaldamiseks.

77. Seoses kolmanda pädevuse puudumisega seonduva etteheitega, mis puudutab vahekohtu kokkuleppe kehtivuse ja võimalike õiguslike tagajärgedega seotud vaidluse eelnevat lahendamist, rõhutab Sloveenia Vabariik, et selleks, et määrata kindlaks, milline on liikmesriikidel lasuvate kohustuste ulatus ning kas liikmesriigid on neid kohustusi täitnud, sealhulgas kohustust mitte takistada teisel liikmesriigil oma territooriumil liidu õiguse rakendamist ja kohaldamist, on vaja lähtuda asjaomaste liikmesriikide vahelisest piirist, mis on kindlaks määratud vastavalt rahvusvahelisele õigusele. Euroopa Kohus peab faktidena arvesse võtma kehtiva rahvusvahelise õigusega seotud asjaolusid.

78. Sloveenia Vabariik lisab, et vahekohtu kokkuleppe kehtivuse ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse võimalike õiguslike tagajärgede kehtivuse küsimus ei ole Euroopa Kohtus toimuva vaidluse esemeks, ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse ning on igal juhul juba lahendatud vahekohtu vaheotsusega. Asjaolu, et Horvaatia Vabariik vaidlusaluse vahekohtuotsusega rahul ei ole, ei saa tähendada, et endiselt on tegemist lahendamata piirivaidlusega või et Euroopa Kohus peaks selle juba lahendatud küsimuse üle otsustama.

79. Horvaatia Vabariigi argument, et vaidlusalune vahekohtu kokkulepe ei ole vahetult kohaldatav, on lisaks sellele, et see ei puuduta hagi vastuvõetavust, vaid sisulist läbivaatamist, ekslik, pidades silmas, et see vahekohtuotsus, millega määratakse lõplikult kindlaks kahe liikmesriigi vaheline piir, on vastavalt rahvusvahelisele õigusele siduv.

80. Seoses viienda pädevuse puudumisega seonduva etteheitega, mis puudutab talle ette heidetavate liidu õiguse rikkumiste hüpoteetilist laadi, piirdub Horvaatia Vabariik väitega, et tema ei ole talle liidu õigusest tulenevaid kohustusi rikkunud. See argument puudutab aga asja sisulist lahendamist. Igal juhul on tegemist tegelike, mitte hüpoteetiliste rikkumistega, mis toimuvad iga päev ning millele Sloveenia Vabariik soovib käesoleva ELTL artikli 259 alusel esitatud hagiga lõpu teha.

81. Seoses kuuenda pädevuse puudumisega seotud etteheitega, mis puudutab seda, et käesolevas kohtuasjas ei teki liidu õiguse tõlgendamisega seotud küsimusi, sest pooled mõistavad neile liidu õigusest tulenevaid kohustusi ühtmoodi, märgib Sloveenia Vabariik, et liidu õiguse tõlgendamist või kohaldamist puudutava vaidluse olemasolu ei ole iseenesest tingimus, mis määrab ära Euroopa Kohtule ELTL artiklist 259 tuleneva pädevuse. Piisab sellest, et Sloveenia Vabariik väidab, et Horvaatia Vabariik on talle liidu õigusest tulenevaid kohustusi rikkunud.

B. Hagi vastuvõetamatust puudutavad etteheited

82. Juhuks, kui Euroopa Kohus leiab, et käesoleva vaidluse lahendamine kuulub tema pädevusse, leiab Horvaatia Vabariik teise võimalusena, et hagi ei vasta Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ega Euroopa Kohtu kodukorra artiklist 120 tulenevatele nõuetele ning tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata. Sloveenia Vabariik ei nimeta hagiavalduse nõuetes sõnaselgelt ära hagi eset, milleks on vaidlusalusest vahekohtuotsusest tulenevate kohustuste väidetav rikkumine Horvaatia Vabariigi poolt. Horvaatia Vabariigi väitel ei ole hagiavalduse nõuetes vaidlusaluse vahekohtuotsuse väidetavat rikkumist mainitud ning hagiavalduses ei ole esitatud õiguslikke argumente, mis kinnitaksid kehtiva vahekohtuotsuse olemasolu, mistõttu ei ole tal võimalik ette valmistada oma kaitset ja neile argumentidele vastata.

83. Sloveenia Vabariik leiab, et hagi vastab kõigile Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ning Euroopa Kohtu kodukorra artiklist 120 tulenevatele nõuetele. Nõuetekohaselt ja täpselt määratletud hagiavalduse nõue on kokku võetud hagiavalduse alguses, seda on põhjendatud ning tõendatud konkreetsete asjaolude ja selgete õiguslike argumentidega ning seda on veel kord mainitud hagiavalduse nõuete osas. Liidu õiguse sätete väidetavad rikkumised on täpselt määratletud ega tekita mingisugust kahtlust.

84. Seetõttu on ekslik ka Horvaatia Vabariigi väide, et tal ei ole võimalik ette valmistada oma kaitset vaidlusaluse vahekohtuotsuse rikkumist puudutava väitega seonduvalt. Isegi kui Euroopa Kohus peaks seda väidet arvesse võtma, puudutaks see kohtuasja sisulist läbivaatamist, mitte hagi vastuvõetavust.

C. Taotlus jätta komisjoni õigusteenistuse arvamus tähelepanuta

85. Horvaatia Vabariik palub Euroopa Kohtul vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 151 kõrvaldada toimikust komisjoni õigusteenistuse arvamus, mis sisaldub vastuvõetamatuse vastuväite kohta esitatud Sloveenia Vabariigi seisukoha lisa C.2 lehekülgedel 38–45 (edapidi „asjaomane õiguslik arvamus“).

86. Horvaatia Vabariik väidab oma taotlust põhjendades, et asjaomane õiguslik arvamus on sisedokument, mida komisjon ei ole kunagi avalikustanud. Selle loata levitamine võiks selle institutsiooni hinnangul negatiivselt mõjutada tema head toimimist.

87. Tuginedes 23. oktoobri 2002. aasta kohtumäärusele Austria vs. nõukogu ( 27 ), leiab komisjon, et Euroopa Kohtus toimuvas vaidluses selliste sisedokumentide esitamine ilma, et asjaomane institutsioon seda lubanud või nimetatud kohus seda nõudnud oleks, on vastuolus avaliku huviga, mis nõuab, et institutsioonidel oleks võimalik saada oma õigusteenistustelt täiesti sõltumatult koostatud arvamusi. Komisjoni hinnangul on asjaomane õiguslik arvamus sisedokument, mis ei olnud mõeldud avaldamiseks ja mida ei ole avalikkusele kättesaadavaks tehtud. Komisjon täpsustab, et sellise dokumendi esitamist Euroopa Kohtus toimuvas menetluses ei lubatud. Seeõttu tuleks asjomane õiguslik arvamus toimikust kõrvaldada.

VI. Analüüs

88. Horvaatia Vabariik väidab, et selle liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamine ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse, ning teise võimalusena, et hagi on vastuvõetamatu, kuna see ei vasta Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 120 nõuetele. Märgin kohe ära, et järgnevalt toodud põhjustel leian, et käesoleva hagi lahendamine ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse, nõnda et hagi vastuvõetavuse küsimust ei ole vaja analüüsida seoses eespool mainitud sätete võimaliku järgimata jätmisega.

89. Kõigepealt, enne pädevuse puudumist ja vastuvõetamatust puudutavate etteheidete käsitlemist tuleb käsitleda taotlust jätta tähelepanuta komisjoni õigusteenistuse arvamus (A). Seejärel näib mulle Euroopa Kohtu pädevuse käsitlemisel olevat esiteks oluline teha mõned sissejuhatavad märkused Euroopa Kohtu pädevuse kohta, täpsemalt juhul, kui tegu on rahvusvahelise õiguse aktidega (B), ja teiseks käsitleda neid märkusi, silmas pidades hagi eset, analüüsides hageja poolt esitatud konkreetseid etteheiteid (C).

A. Taotlus jätta komisjoni õigusteenistuse arvamus tähelepanuta

90. Horvaatia Vabariik palub Euroopa Kohtul asjaomane õiguslik arvamus toimikust kõrvaldada vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 151.

91. Esiteks on sellega seonduvalt oluline rõhutada, et 23. oktoobri 2002. aasta kohtumäärusega Austria vs. nõukogu ( 28 ) otsustas Euroopa Kohus kõrvaldada toimikust komisjoni õigusteenistuse arvamuse, mille Austria oli esitanud ühe määruse peale esitatud tühistamishagi lisana. Selle kohtumääruse punktis 12 märkis Euroopa Kohus nimelt, et avaliku huviga, mille kohaselt peavad institutsioonid saama kasutada oma õigustalituste täiesti sõltumatult antud arvamusi, läheks vastuollu see, kui möönda, et selliseid sisedokumente võib Euroopa Kohtus toimuvas vaidluses esitada ilma, et asjaomane institutsioon oleks selleks loa andnud või kohus selle esitamist nõudnud.

92. Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et asjaomase õigusliku arvamuse on andnud komisjoni õigusteenistus ning see koostati esitamiseks komisjoni presidendi kabinetiülemale. See arvamus koostati menetluses, mille algatas Sloveenia Vabariik ELTL artikli 259 teise lõigu alusel selleks, et anda asi eelnevalt arutamiseks komisjonile. Nimetatud arvamuses analüüsiti Horvaatia Vabariigi vastu esitatud väiteid selleks, et saada nimetatud kabinetiülema nõusolek põhjendatud arvamuse koostamiseks vastavalt ELTL artikli 259 kolmandale lõigule. On ilmne, et asjaomane õiguslik arvamus ei olnud mõeldud avalikustamiseks ( 29 ).

93. Teiseks on institutsiooni õigusliku arvamuse toimikust kõrvaldamine kohtupraktika kohaselt põhjendatud, kui on ette näha, et asjaomane institutsioon oleks tema tehtud otsuse kehtivust puudutavas käimasolevas kohtumenetluses sunnitud sellise tema enda õigusteenistuse poolt koostatud arvamuse suhtes avalikult seisukoha võtma. Selline perspektiiv vähendaks vältimatult asjaomase institutsiooni huvi õiguslikke arvamusi küsida ning tema võimalust oma õigusteenistuselt otsekoheseid, objektiivseid ja täielikke arvamusi saada ( 30 ).

94. Komisjon, kelle poole Sloveenia Vabariik pöördus, ei esitanud käesoleval juhul ELTL artikli 259 teises lõigus sätestatud menetluses põhjendatud arvamust vastavalt selle artikli kolmandale lõigule. Seega ei ole ta selle menetluse kohta oma ametlikku seisukohta väljendanud. Selle poolest erineb käesolev kohtumenetlus eelviidatud kohtuasjadest, mis seondusid selliste kohtumenetlustega, mis puudutasid asjaomase institutsiooni vastu võetud ja tema poolt kaitstava otsuse kehtivust. Hoolimata sellest erinevusest näib mulle siiski, et käesoleva ettepaneku punktis 93 esitatud kaalutlused on käesoleva kohtuasja seisukohast asjakohased mutatis mutandis. Nimelt ei ole välistatud, et komisjon otsustab edaspidi Euroopa Kohtu menetlusse astuda või et tal palutakse esitada oma seisukohad, mistõttu ta peab Euroopa Kohtu menetluses oleva kohtuasja suhtes väljendama oma ametlikku seisukohta ning võtma ka avalikult seisukoha, mis puudutab tema enda õigusteenistuse arvamust. Asjaomase õigusliku arvamuse toimikust kõrvaldamine näib niisiis olevat õigustatud huvi tõttu, et sel institutsioonil oleks võimalik küsida ja saada oma õigusteenistuselt otsekoheseid, objektiivseid ja täielikke arvamusi ( 31 ).

95. Lisaks on Euroopa Kohus juba leidnud, et see, kui lubada liikmesriigil esitada toimikusse õiguslik arvamus, mille avaldamist kõnealune institutsioon lubanud ei ole, tähendaks kõrvalehoidmist dokumendile juurdepääsu taotlemise menetlusest, mis on kehtestatud määrusega nr 1049/2001 ( 32 ). Nagu komisjon oma kirjalikus seisukohas ka täpsustas, ei ole käesoleval juhul asjaomast õiguslikku arvamust kättesaadavaks tehtud ei pooltele ega avalikkusele, vaid see avaldati ühe ajakirjandusartikli lisas ( 33 ). Niisiis tuleb asuda seisukohale, et Sloveenia Vabariik ei saanud asjaomast õiguslikku arvamust määruses nr 1049/2001 sätestatud korras.

96. Neil asjaoludel ning võttes arvesse seda, et komisjon on Euroopa Kohtule teatanud, et ta ei soovi kõnealuse dokumendi esitamist käesolevas kohtuasjas, teen ettepaneku rahuldada Horvaatia Vabariigi taotlus kõrvaldada käesoleva kohtuasja toimikust vastuvõetamatuse vastuväite kohta esitatud Sloveenia Vabariigi vastuse lisa C.2 lehekülgedel 38–45 sisalduv dokument.

B. Euroopa Kohtu pädevust puudutavad sissejuhatavad märkused

97. Esiteks tuleb teha mõned sissejuhatavad märkused, mis puudutavad Euroopa Kohtu pädevust liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamisel (1), teiseks määrata kindlaks liidu õiguse esemeline kohaldamisala sellise olukorra suhtes, mida reguleerivad rahvusvahelise õiguse aktid (2), ning kolmandaks käsitleda liidu õiguse territoriaalset kohaldamisala (3).

1. Euroopa Kohtu pädevus liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi läbivaatamisel

98. ELL artikli 19 kohaselt on Euroopa Kohtule antud pädevus tagada õiguse järgimine aluslepingute tõlgendamisel ja kohaldamisel ( 34 ). Selle artikli lõike 3 punkti a kohaselt teeb Euroopa Kohus otsuseid liikmesriigi, institutsiooni või juriidilise või füüsilise isiku hagiasjades. ELTL artikli 259 alusel esitatavate liikmesriigi kohustuste rikkumise hagide lahendamine väljendab konkreetselt seda pädevust.

99. ELTL artiklis 259 ette nähtud menetluse eesmärk on tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine ( 35 ). Selle sätte kohaselt on Euroopa Kohtu pädevuses tuvastada, kas liikmesriik on rikkunud „aluslepingutest tulenevat kohustust“. Seejuures ei saa Euroopa Kohus hinnata, millised on talle esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagiga taotletavad eesmärgid ( 36 ).

100. Mis puudutab väljendit „aluslepingutest tulenevad kohustused“, siis tähendab mõiste „aluslepingud“ seda, et hagi võib esitada seonduvalt EL lepingust, EL toimimise lepingust ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartast tulenevate kohustuste väidetavate rikkumistega, tingimusel et liikmesriigi tegevus kuulub nende kohaldamisalasse ( 37 ). Lisaks on ilmne, et kõnealuse väljendiga peetakse silmas ka teisese õiguse akte ( 38 ).

101. Niisiis sõltub Euroopa Kohtu pädevus liidu õiguse kohaldamisalast ( 39 ). Kuivõrd käesolevas kohtuasjas on kahtluse alla seatud rahvusvaheline vahekohtu kokkulepe ning selle alusel tehtud vahekohtuotsus, teen ettepaneku käsitleda liidu õiguse esemelist kohaldamisala rahvusvahelise õiguse aktide kontekstis.

2. Liidu õiguse esemeline kohaldamisala rahvusvahelise õiguse aktide kontekstis

102. Kuna käesoleva hagi keskmes oleva vahekohtu kokkuleppe ning vaidlusaluse vahekohtuotsuse näol on tegemist rahvusvahelise õiguse aktidega, tekib küsimus, milline on nende suhe liidu õigusega, kas need on lõimitud liidu õiguskorda ning kas need on liidule siduvad.

a) Rahvusvahelise õiguse aktid Euroopa Kohtu praktikas

103. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on „liit […] kohustatud oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust tervikuna, sealhulgas mitte ainult üldise rahvusvahelise õiguse ja tavaõiguse nõudeid ja põhimõtteid, vaid ka rahvusvaheliste kokkulepete sätteid, mis on liidule siduvad“ ( 40 ).

104. Sellest kohtupraktikast näib tulenevat, et neid olukordi, kus rahvusvaheline õigus on liidule siduv, on väga piiratud hulk. Esiteks on liidule siduvad need rahvusvahelised lepingud, mille ta on sõlminud vastavalt aluslepingute sätetele ning mis on alates nende jõustumisest liidu õiguskorra lahutamatu osa ( 41 ). Teiseks on rahvusvaheline leping liidule siduv, kui ta on sellega reguleeritavas valdkonnas varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse üle võtnud ( 42 ). Kolmandaks peab liit oma pädevust teostades järgima rahvusvahelist tavaõigust ( 43 ). Sellest järeldub, et ülalnimetatud kategooriatesse mittekuuluvate rahvusvaheliste lepingute näol ei ole tegemist liidu aktidega ning need ei ole liidule siduvad. Kui tegemist ei ole liidu õigusega, ei ole nende kehtivuse ja tõlgendamise üle otsustamine Euroopa Kohtu pädevuses.

b) Liidu õigusest tulenevate kohustustega seotud väidete aktsessoorsus

105. Esimese pädevuse puudumise etteheite põhjenduses leidis Horvaatia Vabariik, et kohtuotsusest komisjon vs. Belgia ( 44 ) tuleneb, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames ei ole liidu õigusest tulenevate kohustuste väidetava rikkumise üle otsustamine Euroopa Kohtu pädevuses, „kui nende kohustuste kehtivus sõltub ühe teise ning Euroopa Kohtu pädevusse mittekuuluva vaidluse eelnevast lahendusest“.

106. Sellega seonduvalt olen arvamusel, et sellest kohtuotsusest tuleneb, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul võib see, et asjaga on seotud rahvusvahelise õiguse aktid, mõjutada negatiivselt seda, kas liidu õiguse rikkumist puudutava väite käsitlemine on Euroopa Kohtu pädevuses. Nii on see rikkumise süükspanemise korral, mille aluseks on formaalselt liidu õigus, ent mis tegelikult puudutab rahvusvahelise õiguse akti, mis ei kuulu liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse ega seega Euroopa Kohtu pädevusse. Nii leidis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses, et liidu õigusest tulenevate kohustuste väidetava rikkumise üle otsustamine ei kuulu tema pädevusse, kui tegemist on kohustustega, mille kehtivus sõltub üksnes rahvusvahelise õiguse aktist tulenevate kohustuste kehtivusest.

107. Konkreetsemalt tugines komisjon kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, korraga nii 12. oktoobril 1962 Euroopa kooli kuratooriumi ja Belgia Kuningriigi valitsuse vahel sõlmitud asukohalepingu kui ka EÜ asutamislepingu artikli 10 (nüüd ELL artikli 4 lõige 3) rikkumisele. Euroopa Kohus analüüsis kohtule esitatud hagiavaldust sisuliselt, mis võimaldas tal hinnata komisjoni poolt Belgia Kuningriigi suhtes esitatud etteheidete täpset ulatust. Euroopa Kohus leidis, et liidu õiguse sätte rikkumine oli üksnes asjaomase liikmesriigi poolt sellest asukohalepingust tulenevate kohustuste rikkumise tagajärg, kasutades EÜ artikli 10 väidetava rikkumise kohta sõna „kaasnema“. Olles teise analüüsi tulemusena leidnud, et see leping ei ole liidu õiguse osa, vaid kuulub üksnes rahvusvahelisse õigusesse, leidis Euroopa Kohus loogiliselt, et komisjoni esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamine ei kuulu tema pädevusse.

108. Leian, et selles kohtuotsuses esitatud põhjendused on käesoleva kohtuasja seisukohast olulised. Seetõttu teen ettepaneku hagi põhjendusena esitatud hageja konkreetseid etteheiteid analüüsides (allpool punkt C) käsitleda selles kohtuotsuses sõnastatud kriteeriume.

3. Liidu õiguse territoriaalne kohaldamisala

109. Oluline on rõhutada, et hagiavalduses sõnastatud nõuete kohaselt ei ole formaalselt Euroopa Kohtusse pöördutud vahekohtu kokkuleppe kohaldatavuse ega vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivuse hindamiseks, vaid Euroopa Kohtul palutakse otsustada selle üle, kas Horvaatia Vabariik on rikkunud selliseid liidu õiguse sätteid nagu ELL artikkel 2 ja artikli 4 lõige 3 ning ühist kalanduspoliitikat, Schengeni piirieeskirju ja merealade planeerimist käsitlevaid sätteid ning kas need kuuluvad seetõttu käesolevas asjas kohaldamisele.

110. Erinevalt riigist ei ole liidul rahvusvahelise õiguse seisukohast „territoriaalset pädevust“, mille aluseks oleks suveräänne võim oma territooriumi üle, ega ka „liidu territooriumi“, mis oleks võrreldav „liitriigi territooriumiga“ ( 45 ). „Liidu territoorium“ nimelt vastab geograafilisele ruumile, mida on nimetatud ELL artiklis 52 ja ELTL artiklis 355, milles on määratletud aluslepingute territoriaalne kohaldamisala ( 46 ). Eelkõige on ELL artikli 52 esimeses lõigus ette nähtud, et aluslepinguid kohaldatakse liikmesriikide suhtes ( 47 ). Aluslepingute territoriaalset kohaldamisala üksikasjalikult reguleerivad normid on sätestatud ELTL artiklis 355. ELL artikkel 52 ja ELTL artikkel 355 ei ole asjasse puutuvad üksnes liidu välispiiri kindlaksmääramise seisukohast, vaid ka selleks, et määratleda liikmesriikide vastav pädevus liidu õiguse rakendamisel. Kohtuotsuses Aktiebolaget NN ( 48 ) leidis Euroopa Kohus seonduvalt EÜ artikliga 299, millest sai ELTL artikkel 355, et „[k]una asutamislepingus puudub iga liikmesriigi suveräänsuse alla kuuluva territooriumi täpsem definitsioon, siis peab iga liikmesriik selle territooriumi ulatuse ja piirid kindlaks määrama kooskõlas rahvusvahelise avaliku õigusega“ ( 49 ).

111. Niisiis ei määra liidu õiguse territoriaalset kohaldamisala a priori kindlaks liit, vaid see tuleneb liidu jaoks siduvatest objektiivsetest asjaoludest. Sellest järeldub, et sellise ELTL artikli 259 alusel esitatud hagi puhul nagu käesolevas asjas, kus ühele liikmesriigile heidetakse ette teise liikmesriigi territooriumil liidu õiguse rakendamise takistamist, ei kuulu liikmesriigi kohtu territoriaalse pädevuse piiritlemine liidu pädevusse, vaid liit peab selles osas tuginema rahvusvahelisele avalikule õigusele ning avaliku õiguse aktidele, millega selle territooriumi piirid on kindlaks määratud.

4. Vahejäreldus

112. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes olen arvamusel, et see, kas liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamine on Euroopa Kohtu pädevuses, sõltub liidu õiguse kohaldamisalast. Liidu õigus hõlmab ühelt poolt norme, mis tulenevad kaht liiki rahvusvahelistest lepingutest ehk nendest rahvusvahelistest lepingutest, mille liit on sõlminud aluslepingute sätete alusel, ja nendest, mille puhul on liit üle võtnud nende lepingutega reguleeritavas valdkonnas varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse, ning teiselt poolt rahvusvahelist tavaõigust, mis on liidule tema pädevuse teostamisel siduv. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames ( 50 ) ei kuulu seevastu Euroopa Kohtu pädevusse liidu õiguse osaks mitteolevate rahvusvaheliste lepingute kehtivuse, tõlgendamise ja kohaldamisega seonduvate liikmesriikidevaheliste vaidluste lahendamine. Seetõttu eitab Euroopa Kohus oma pädevust, kui hagis on formaalselt viidatud liidu õigusele, ent kui tegelikult puudutab väidetav kohustuste rikkumine liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse ja seega ka Euroopa Kohtu pädevusse mittekuuluvat rahvusvahelise õiguse akti ning liidu õigust puudutavad etteheited on niisiis aktsessoorset laadi. Aluslepingute territoriaalne kohaldamisala on määratletud ELL artiklis 52 ja ELTL artiklis 355 ning tuleneb liikmesriikide poolt eelnevalt kindlaks määratud ning liidule siduvatest asjaoludest. Nimelt, kuna aluslepingutes ei ole täpselt määratletud, millisele territooriumile iga liikmesriigi suveräänsus laieneb, tuleb neist igaühel oma territooriumi suurus ja piirid kindlaks määrata vastavalt rahvusvahelise avaliku õiguse normidele. Seega, kuna liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames kuulub Euroopa Kohtu pädevusse otsustamine vaid selle üle, kas liikmesriigi tegevus rikub liidu õigust, ei ole tema pädevuses käsitleda piirivaidlustega seotud riikidevahelisi erimeelsusi.

C. Hagi ese

113. Selleks, et eeltoodud märkusi silmas pidades kindlaks teha, kas Euroopa Kohus on pädev lahendama Sloveenia Vabariigi nõuet tuvastada Horvaatia Vabariigi poolne liidu õiguse sätete väidetav rikkumine, ei saa Euroopa Kohus piirduda hagiavalduse nõuetes sisalduvate etteheidete sõnastuse formaalse käsitlemisega, vaid peab Sloveenia Vabariigi esitatud etteheiteid sisuliselt analüüsima ( 51 ).

1. Sloveenia Vabariigi konkreetsete etteheidete analüüs

114. Sloveenia Vabariigi esitatud kuus etteheidet jagunevad järgmiselt: kaks esimest puudutavad esmase õiguse sätete (ELL artikli 2 ja ELL artikli 4 lõike 3) rikkumist ning neli ülejäänut teisese õiguse sätete ehk määruses nr 1380/2013 sätestatud ühist kalanduspoliitikat puudutavate kohustuste rikkumist (kolmas etteheide), ühise kalanduspoliitika valdkonda kuuluvas määruses nr 1224/2009 ja rakendusmääruses nr 404/2011 sätestatud kontrollisüsteemi rikkumist (neljas etteheide), Schengeni piirieeskirjade rikkumist (viies etteheide) ning viimaks direktiivis 2014/89 ette nähtud merealade planeerimise korra rikkumist (kuues etteheide).

115. Need etteheited on võimalik jagada kahte kategooriasse ehk etteheited, mis puudutavad esmase õiguse rikkumist, ja need, mis puudutavad teisese õiguse rikkumist. Nende etteheidete põhjendamiseks esitatud argumente uurides ilmneb, et nende ülesehitus varieerub sõltuvalt sellest, millisesse kategooriasse need kuuluvad.

116. Esmase õiguse rikkumist puudutavate etteheidetega soovitakse selle tuvastamist, et Horvaatia Vabariigi poolt vahekohtu kokkuleppe kohaldamata jätmine ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse täitmata jätmine on käsitatav ELL artiklis 2 nimetatud õigusriigi väärtuse ja ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte rikkumisena.

117. Konkreetselt, esimeses etteheites, mis puudutab ELL artiklis 2 nimetatud õigusriigi väärtuse rikkumist, leiab Sloveenia Vabariik, et rikkudes ühepoolselt liiduga ühinemise menetluses võetud kohustust järgida tulevikus tehtavat vahekohtuotsust, vaidlusaluse vahekohtuotsusega kindlaks määratud piiri ja muid sellest vahekohtuotsusest tulenevaid kohustusi, keeldub Horvaatia Vabariik juhindumast selles sättes nimetatud õigusriigi väärtusest ning rikub seeläbi lojaalse koostöö ja res judicata põhimõtteid. Teise etteheite puhul, mis puudutab seda, et rikutud on ELL artikli 4 lõikes 3 nimetatud lojaalse koostöö põhimõtet, mille kohaselt abistavad liit ja liikmesriigid täielikus vastastikuses austuses üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel, tuleb tõdeda, et Sloveenia Vabariik heidab Horvaatia Vabariigile ette kaht liiki rikkumisi ehk liidu eesmärkide saavutamise kahjustamist ( 52 ) ning Sloveenia territooriumil liidu õiguse rakendamise takistamist.

118. Nende kahe etteheitega seonduvatest argumentidest näib mulle, et Sloveenia Vabariik püüab selgeks teha, et Horvaatia Vabariigi poolt vahekohtu kokkuleppe kohaldamata jätmine ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse täitmata jätmine on käsitatavad liidu õiguse ja nimelt ELL artikli 2 ning lojaalse koostöö ja res judicata põhimõtete rikkumisena.

119. Teisese õiguse sätete rikkumist puudutavad etteheited põhinevad seevastu eeldusel, et Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piir on kindlaks määratud vaidlusaluse vahekohtuotsusega, mistõttu esimesena nimetatud liikmesriigi poolt selle täitmisest keeldumine on käsitatav nende sätete rikkumisena.

120. Esmast ja teisest õigust puudutavate etteheidete erinevat ülesehitust arvesse võttes tuleb neid käsitleda eraldi.

2. Esmase õiguse rikkumist puudutavad etteheited

121. Võttes arvesse minu vahejäreldust (käesoleva ettepaneku punkt 112), tuleb küsida, millises suhtes on ühelt poolt vahekohtu kokkulepe ja selle alusel tehtud vaidlusalune vahekohtuotsus ning teiselt poolt liidu õigus.

a) Vahekohtu kokkuleppe ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse suhe liidu õigusega

122. Oluline on rõhutada, et vahekohtu kokkulepe ja sellest tulenevalt ka selle kokkuleppe alusel tehtud vaidlusalune vahekohtuotsus ei ole hõlmatud mitte ühegi sellise käesoleva ettepaneku punktides 103 ja 104 kirjeldatud olukorraga, milles rahvusvaheline õigus on liidule siduv.

123. Mis puudutab esimest käesoleva ettepaneku punktis 104 toodud olukorda ehk seda, et liidule on siduvad need rahvusvahelised lepingud, mille ta on aluslepingute alusel sõlminud, siis tuleb tõdeda, et vaidlusaluse vahekohtuotsuse on teinud kahepoolse vahekohtu kokkuleppe alusel moodustatud rahvusvaheline kohus. Vaidlust ei ole selles, et liit ei olnud ei selle vahekohtu kokkuleppe ega vaidlusaluse vahekohtuotsuse tegemisega päädinud vahekohtumenetluse pool. Liit pakkus pooltele bons offices’i korras oma abi ( 53 ) ning allkirjastas selle kokkuleppe üksnes „tunnistajana“. Vahekohtu kokkuleppe artikli 4 punktide a ja b kohaselt kohaldab vahekohus rahvusvahelise õiguse norme ja põhimõtteid ning õiglust ja heanaaberlikkuse põhimõtet. Selle kokkuleppe artikli 8 kohaselt ei või ühinemisläbirääkimised vahekohtu tööd mõjutada ning peavad jätkuma vastavalt artiklis 9 sätestatud tingimustele. Seega ei olnud selles kokkuleppes, mille liit 25. septembri 2009. aasta dokumendiga ( 54 ) teadmiseks võttis, liidu õiguse kohaldamist ette nähtud. Nii ilmneb, et vaidlusalune vahekohtuotsus on otsus, mille tegi kahepoolse vahekohtu kokkuleppe alusel moodustatud vahekohus ja milles on nimelt kohaldatud rahvusvahelist õigust.

124. Mis puudutab teist käesoleva ettepaneku punktis 104 toodud olukorda ehk seda, et rahvusvaheline leping on liidule siduv, kui liit on sellega reguleeritavas valdkonnas varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse üle võtnud, siis on ilmne, et vahekohtu kokkuleppega hõlmatud valdkonnas ei ole liikmesriikide poolt liidule mingisugust pädevuse üleandmist toimunud.

125. Seonduvalt kolmanda käesoleva ettepaneku punktis 104 toodud olukorraga, mis puudutab rahvusvahelise tavaõiguse normide järgimise vajadust, siis see tuleb kõne alla vaid juhul, kui liit teostab oma pädevust, mis antud juhul nii ei ole, kuna vahekohtu kokkulepe ja vaidlusalune vahekohtuotsus on rahvusvahelise õiguse aktid, mis jäävad liidu pädevusvaldkondadest välja.

126. Seoses küsimusega, kas vahekohtu kokkulepe või vaidlusalune vahekohtuotsus võisid liidu õiguse osaks muutuda Horvaatia Vabariigi ühinemisakti kaudu, nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelise piirivaidluse lahendamine oli üks Horvaatia Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemise poliitilistest tingimustest ( 55 ). Vaidlust pole selles, et ühinemislepingu sõlmimise ajal oli vahekohtu kokkulepe sõlmitud, ent vahekohtumenetlus ei olnud veel alanud ( 56 ). Ühestki toimikus olevast tõendist ei saa siiski järeldada, et see poliitiline tingimus oleks selge väljenduse leidnud mõnes ühinemisakti või ühinemislepingu konkreetses sättes. Olen nimelt arvamusel, et ühinemisakti III lisas sisalduv viide tulevasele vahekohtuotsusele, mis on liiati ainus selles aktis Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelisele piirivaidlusele tehtud viide, tähendab tõdemust, et kahe asjaomase liikmesriigi rannikuvete kindlaksmääramiseks ja nendevahelistel naabrussuhetel põhineva erikorra kohaldamiseks tuleb muuta ühist kalanduspoliitikat reguleerivaid norme. Selle viite sõnastust arvesse võttes ( 57 ) ei saa see tähendada Horvaatia Vabariigile liidu õigusest tulenevat juriidilist kohustust lahendada tema ja Sloveenia Vabariigi vahelist piiri puudutav vaidlus vastavalt tulevikus tehtavale vahekohtuotsusele ( 58 ).

127. Eelnevat silmas pidades olen arvamusel, et vahekohtu kokkulepe ei ole liidule siduv käesoleva ettepaneku punktis 103 osutatud kohtupraktika tähenduses, nagu seda ei ole ka selles kokkuleppes ette nähtud vaidlusalune vahekohtuotsus, kuna need õigusinstrumendid ei kuulu liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse.

128. Hindamaks, kas nende kahe esmast õigust puudutava ja hagiavalduses esitatud etteheite suhtes seisukoha võtmine kuulub Euroopa Kohtu pädevusse, tuleb esiteks käsitleda esimest väidet, mis puudutab ELL artiklis 2 nimetatud õigusriigi väärtuse väidetavat rikkumist (b), ning teiseks võtta seisukoht teise etteheite suhtes, mis puudutab ELL artikli 4 lõikes 3 nimetatud lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist (c).

b) Esimene etteheide, mis puudutab ELL artiklis 2 nimetatud õigusriigi väärtuse väidetavat rikkumist

129. Kõigepealt tuleb märkida, et Sloveenia Vabariik tugineb õigusriigi väärtusele esiteks eraldiseisvalt ning teiseks koosmõjus lojaalse koostöö ja res judicata põhimõtetega. Leian, et mõlemal juhul tuleb kõnealuse etteheite hindamisel lähtuda põhjendustest, mis puudutavad liidu õiguse väidetava rikkumisega seotud väidete aktsessoorsust ja mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktides 105–107.

130. Kuigi hagiavalduse nõuetes on formaalselt mainitud õigusriigi väärtuse ning lojaalse koostöö ja res judicata põhimõtete rikkumist, puudutab see väide iseenesest vaidlusaluse vahekohtuotsuse täitmata jätmises seisnenud rahvusvahelise õiguse rikkumist Horvaatia Vabariigi poolt. Nagu ka käesoleva ettepaneku punktist 127 tuleneb, ei ole ei vahekohtu kokkulepe ega selles ette nähtud vaidlusalune vahekohtuotsus liidule siduvad ning liidu õiguse rikkumisega seotud küsimused sõltuvad kahe asjaomase liikmesriigi maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramisest.

131. Pealegi, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 126 juba märkisin, olen arvamusel, et püüe siduda Horvaatia Vabariigi liiduga ühinemisel võetud kohustusi nende väärtuste ja põhimõtetega ei ole piisav selleks, et hagis oleks võimalik ainuüksi neile tugineda. Seetõttu tuleb tagasi lükata ka argumendid, mis puudutavad ühinemismenetluses võetud kohustuste täitmata jätmist, kuna nende näol ei ole tegemist liidu õigusest tulenevate juriidiliste kohustustega ning neile ei saa ELTL artikli 259 alusel tugineda.

132. Igal juhul ja kõrvalmärkusena tekib esiteks küsimus, kas isegi juhul, kui etteheidetavad rikkumised kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, oleks ELTL artikli 259 alusel esitatava liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul vastuvõetav selline etteheide, mis põhineb ainuüksi ELL artiklis 2 nimetatud õigusriigi väärtusel. Euroopa Kohus on hiljuti sellele väärtusele osutanud mitmes kohtuasjas. ( 59 ) Märgin siiski, et kohtupraktikas ei ole sellele väärtusele tuginetud eraldiseisvalt, vaid alati koos normiga, mis seda „täpsustab“ või mis on selle „konkreetseks ilminguks“ ( 60 ), ehk ELL artikliga 19. Nii seostati õigusriigi väärtus ja liidu pädevus selle asjaolu kaudu, et liidu õiguskorras ei taga kohtulikku kontrolli mitte üksnes Euroopa Kohus, vaid ka liikmesriikide kohtud.

133. Tõsi on, et valdavalt ollakse ELL artikli 2 rakendamisega seonduvalt seisukohal, et ELL artikkel 7 ja liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus on teineteist täiendavad ( 61 ) ning et põhimõtteliselt saab ELL artikli 2 rikkumine olla liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi aluseks ( 62 ). Samavõrd tõsi on siiski, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi on kohtuliku kaitse viis, mis on seotud liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvate valdkondadega – mis, nagu käesoleva ettepaneku punktides 130 ja 131 märgitud, käesoleva kohtuasja puhul nii ei ole – ja mis eeldab konkreetsete juriidiliste kohustuste rikkumisele tuginemist ( 63 ). Sellegipoolest võib Euroopa Kohus tõlgendamisega seotud eesmärkidel alati tugineda ELL artiklile 2 selleks, et teha kindlaks, kas tegu on olnud liidu õiguse rikkumisega. Seetõttu olen arvamusel, et isegi kui õigusriiki puudutava esimese etteheite käsitlemine oleks Euroopa Kohtu pädevuses, ei saaks see väärtus sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas olla eraldiseisvana hagi aluseks.

134. Teiseks, niivõrd kui see esimene etteheide puudutab liidu õiguses lojaalse koostöö põhimõttes väljenduvat hea usu põhimõtet ning res judicata põhimõtet, siis kuna vahekohtu kokkuleppe ja vahekohtuotsuse näol ei ole tegu ei liidu aktide ega liidu jaoks siduvate rahvusvaheliste kohustustega ( 64 ), ei piisa nende põhimõtete ja õigusriigi väärtuse koosmõjule tuginemisest, kui ühelegi liidu õiguse konkreetsele sättele või liidu jaoks siduvale sättele ei ole tuginetud. Etteheite puhul, mis puudutab eranditult rahvusvahelise õigusega reguleeritud kahepoolseteks aktideks oleva vahekohtuotsuse ja vahekohtu kokkuleppe täitmata jätmist, selline seos puudub.

135. Seetõttu olen arvamusel, et sellistel asjaoludel ei ole õigusriigi väärtusega seotud etteheite üle otsustamine Euroopa Kohtu pädevuses, kuna tegemist on etteheitega, mis on rahvusvahelisest õigusest tulenevate kohustuste rikkumise problemaatika suhtes aktsessoorne.

c) Teine etteheide, mis puudutab ELL artikli 4 lõikes 3 nimetatud lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist

136. Esiteks väidab Sloveenia Vabariik sisuliselt, et kuna Horvaatia Vabariik keeldub täitmast tal vaidlusaluse vahekohtuotsuse kohaselt lasuvaid kohustusi, takistab ta Sloveenia Vabariigil suveräänsuse teostamist kogu oma territooriumil. Selline tegevus seab ohtu liidu eesmärkide saavutamise ( 65 ). Teiseks heidab Sloveenia Vabariik Horvaatia Vabariigile ette, et viimane takistab tal täitmast direktiivi 2008/56, direktiivi 92/43, määruse nr 1143/2014 ning direktiivi 2000/60 rakendamise kohustust.

137. Nagu ma juba käesoleva ettepaneku punktides 105–107 märkisin, on sellele põhimõttele tuginevad väited vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivuse ja täitmisega seonduva rahvusvahelise vaidluse lahenduse suhtes aktsessoorsed. Siinkohal pean eriti kõnekaks seda, kuidas Sloveenia Vabariik on oma teise etteheite sõnastanud. Ta leiab, et kuna Horvaatia Vabariik on „ühepoolselt keeldunud täitmast [vaidlusalusest] vahekohtuotsusest tulenevaid kohustusi“, on ta rikkunud lojaalse koostöö põhimõtet ( 66 ). Nõnda ei lase Horvaatia Vabariik tal kogu oma maismaa- ja mereterritooriumi üle teostada suveräänset võimu kooskõlas aluslepingute ja teisese õiguse sätetega ( 67 ).

138. Igal juhul tuleb tagasi lükata teine etteheide, mis puudutab ELL artikli 4 lõikes 3 nimetatud lojaalse koostöö põhimõtet. Minu analüüsi tulemused näitavad, et eraldivõetuna oli see põhimõte kohustuste aluseks kohtuasjades, kus liit oli segalepingu pooleks ( 68 ), või EL lepingust ja EL toimimise lepingust tulenevate kohustuste täitmise korral ( 69 ). Käesolevas kohtuasjas ei ole etteheidetav tegevus aga hõlmatud kummagagi neist kahest võimalikust juhust. Nagu ka eespool toodud analüüsist nähtub, olen arvamusel, et ei vahekohtu kokkuleppe ega vaidlusaluse vahekohtuotsuse näol ei ole tegu liidu õiguse aktide ega liidule siduvate rahvusvaheliste kohustustega ( 70 ). Nende täitmise näol ei ole tegemist EL lepingust või EL toimimise lepingust tulenevate kohustuste täitmisega. Seetõttu saaks liidu eesmärkidele tugineda vaid pädevuse piiramise teooriat kohaldades. Selle teooria kohaselt on liikmesriikidele jäetud pädevuse teostamine liidu eesmärkide saavutamise nimel piiratud ( 71 ). Vastupidi aga neile kohtuasjadele, milles Euroopa Kohus pädevuse piiramist on kohaldanud ( 72 ), ei ole käesoleval juhul etteheidetaval tegevusel ehk vahekohtuotsuse täitmata jätmisel liidu sätetega mingit seost.

139. Olen niisiis arvamusel, et sellistel asjaoludel ei kuulu ELL artikli 4 lõike 3 rikkumist puudutava etteheite üle otsustamine Euroopa Kohtu pädevusse.

140. Seetõttu leian, et esmast õigust puudutavad etteheited tuleb tagasi lükata, kuna Euroopa Kohtu pädevuses ei ole lahendada sellist vaidlust, mis on põhiolemuselt rahvusvaheline ning millega võrreldes on liidu õiguse rikkumine üksnes aktsessoorset laadi. Käsitleda tuleb teisese õiguse sätete rikkumisega seotud etteheiteid.

3. Teisesel õigusel põhinevad etteheited

141. Nagu nähtub nende etteheidete üldisest analüüsist, mis Sloveenia Vabariik esitas teisese õiguse väidetavate rikkumiste kohta, tugineb viimane neid etteheiteid põhjendades eeldusele, et Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piir on kindlaks määratud vahekohtu kokkuleppe alusel tehtud vaidlusaluse vahekohtuotsusega. Nagu ma aga juba mitmel korral käesolevas ettepanekus rõhutanud olen, ei kuulu see kokkulepe ega vaidlusalune vahekohtuotsus liidu õigusesse. Nagu ka sissejuhatavaid märkusi puudutavas osas, eelkõige käesoleva ettepaneku punktides 109–112 märgitud, tuleneb ELL artiklist 52 ja ELTL artiklist 355, et aluslepingute territoriaalse kohaldamisala määravad ära liikmesriikide poolt eelnevalt kindlaks määratud ning liidule siduvad asjaolud. Selles kontekstis tuleb analüüsida, kas vaidlusalune vahekohtuotsus võib olla liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamisel vahetult kohaldatav.

a) Vaidlusaluse vahekohtuotsuse iserakenduvuse puudumine ja täitmata jätmine

142. Ühelt poolt olen arvamusel, et põhimõtteliselt oleks võimalik nõustuda Sloveenia Vabariigi teesiga, mille kohaselt on tunnustatud rahvusvaheliste kohtute, nagu Rahvusvaheline Kohus (edaspidi „ICJ“) või PCA, tehtud otsused Euroopa Kohtu jaoks õiguslikuks asjaoluks (res judicata) ( 73 ). Vastavalt vahekohtu kokkuleppele ( 74 ) toimus kõnealuses vahekohtus menetlus alalise vahekohtuasutuse ehk PCA ( 75 ) egiidi all ning viimane oli määratud kantselei ülesandeid täitvaks institutsiooniks ( 76 ) kahe kõnealuse riigi poolt ( 77 ).

143. Teisalt leian, et liidu õiguse (ELL artikli 52 ja ELTL artikli 355) vaatenurgast ning eelkõige seonduvalt liikmesriikide pädevusega seda õigust rakendada on vältimatu, et nendevahelise piiri paiknemine ei oleks üksnes õiguslikus ja poliitilises tähenduses ära otsustatud, vaid et seda otsust ka rakendataks ning et selline piir tegelikult toimiks. Aluslepingutes ei ole liidule ette nähtud mingit pädevust kindlaks määrata, kus ühe või teise naaberriigi territoorium algab või lõpeb. Territooriumi ulatus ja piirid tuleb igal liikmesriigil suveräänselt kindlaks määrata vastavalt rahvusvahelise avaliku õiguse normidele, nagu tuleneb mutatis mutandis kohtuotsusest Aktiebolaget NN ( 78 ).

144. Seejuures tuleb märkida ühelt poolt seda, et lähtuvalt ELL artikli 5 lõikest 2 tulenevast pädevuse andmise põhimõttest tegutseb liit aluslepingutes seatud eesmärkide saavutamiseks talle liikmesriikide poolt aluslepingutega antud pädevuse piires ( 79 ), ning teiselt poolt, et ELL artikli 4 lõike 1 kohaselt kuulub pädevus, mida aluslepingutega ei ole liidule antud, liikmesriikidele. Käesoleval juhul olen arvamusel, et tegemist on liikmesriikidele jäetud pädevusega. Selleks, et liidu õigust saaks kohaldada, ei pea riikide piirid olema mitte ainult rahvusvahelise õiguse kohaselt kindlaks määratud, vaid need peavad olema ka faktiliselt paika pandud.

145. Kuigi Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline vaidlusalune piir on vaidlusaluse vahekohtuotsusega kindlaks määratud, nagu ka Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, tuleb märkida, et Horvaatia Vabariik vaidleb käesolevas kohtuasjas vaidlusaluse vahekohtuotsuse kehtivusele ja kohaldatavusele teravalt vastu. Võimatu on eirata asjaolu, et 30. juuli 2015. aasta verbaalnoodiga teatas Horvaatia Vabariik Sloveenia Vabariigile vahekohtu kokkuleppe ja Viini konventsiooni artiklis 65 sätestatud menetluse võimaliku kohaldamise lõpetamisest ( 80 ). See teade saadeti 31. juulil 2015 ka vahekohtule. Selle teate esitamisega taandus Horvaatia Vabariik vahekohtumenetlusest ega osalenud selles rohkem. Oma kirjalikes avaldustes ja kohtuistungil väitis ta, et vahekohus ületas kõnealust vahekohtuotsust tehes oma pädevust ( 81 ).

146. Üldiselt tuleb märkida, et olukord, kus üks vahekohtumenetluse pooltest vahekohtu tehtud otsuse kehtivust ei tunnusta või keeldub selle täitmisest, ei ole rahvusvahelise õiguse ajaloos ega tänapäevalgi ( 82 ) tundmatu ( 83 ). Kuigi riikidevaheliste vaidluste kohta tehtud vahekohtuotsuste kohustuslikku kontrollimehhanismi olemas ei ole, võib sellist vahekohtuotsust vaidlustav riik selle vahekohtuotsuse kehtivust puudutava vaidlusega pöörduda ICJ-i poole ( 84 ).

147. Selles kontekstis pole sugugi üllatav, et Horvaatia Vabariik tugineb vaidlusaluse vahekohtuotsuse mittetunnustamise põhjusi selgitades sellele, et vahekohus ületas just vahekohtuotsuse tegemisega oma pädevust ( 85 ). Praktikas saab juhul, kui üks riik riikidevahelise vaidluse kohta tehtud vahekohtuotsuse vaidlustab, seda vahekohtuotsust käsitada üksnes kõnealuse vaidluse lahendamise katsena, kuna rahvusvahelises avalikus õiguses ei ole, võttes arvesse seda, mida võiks nimetada tema ebatäiuslikuks olemuseks, kohustuslikku mehhanismi, mis tagaks riikidevaheliste vaidluste kohta tehtud vahekohtuotsuste täitmise sõltumata riikide vabast tahtest ( 86 ).

148. Isegi kui rahvusvahelise õiguse vaatenurgast sisaldab vahekohtu vaheotsus käesoleva ettepaneku punktis 145 mainitud asjaoludega ( 87 ) seotud õiguslikku hinnangut, on samavõrd tõsi, et Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelistes suhetes ei ole seda vaheotsust senini rakendatud. Märgin siinkohal, et vahekohtu kokkuleppe artikli 7 lõikes 3 on sätestatud, et „pooled võtavad kuue kuu jooksul otsuse tegemisest arvates kõik vajalikud meetmed otsuse rakendamiseks, sealhulgas teevad vajalikud muudatused riigisisestes õigusaktides“. Selles mõttes nõustun ma Horvaatia Vabariigi poolt kohtuistungil esitatud argumendiga, et vaidlusalune vahekohtuotsus ei ole „iserakenduv“ ( 88 ), mis tähendab minu arvates seda, et see ei ole vahetult kohaldatav ( 89 ).

149. Seetõttu olen arvamusel, et vaidlusalust vahekohtuotsust ei ole Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelistes suhetes rakendatud, mistõttu liidu õiguse vaatenurgast ei ole nende kahe liikmesriigi vahelist piiri kindlaks määratud ei ELL artikli 52 ega ELTL artikli 355 tähenduses ega ka kohtuotsuse Aktiebolaget NN ( 90 ) tähenduses, mille kohaselt peab iga liikmesriik oma territooriumi ulatuse ja piirid kindlaks määrama kooskõlas rahvusvahelise avaliku õiguse normidega. Kuivõrd liikmesriikide vaheliste piiride kindlaksmääramist ei ole ELL artikli 5 lõike 2 kohaselt antud liidu pädevusse ning kuna see ei kuulu liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse, ei saa kõnealused küsimused olla ELTL artikli 259 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esemeks.

150. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb eraldi käsitleda konkreetseid teisest õigust puudutavaid ja hageja poolt hagi põhjendamiseks esitatud etteheiteid. Analüüsida tuleb Euroopa Kohtu pädevust võtta seisukoht hagis esitatud etteheidete suhtes, mille aluseks on esiteks (b) määruse nr 1380/2013 artikli 5 lõige 2 ja I lisa (kolmas etteheide) ning teiseks (c) määruses nr 1224/2009 ja rakendusmääruses nr 404/2011 sätestatud kontrolli- ja seirekohustus ning kontrolli rakendamise süsteem (neljas etteheide), Schengeni piirieeskirjade artiklid 4 ja 17 koosmõjus artikliga 13 (viies etteheide) ning direktiivi 2014/89 artikli 2 lõige 4 ja artikli 11 lõige 1 (kuues etteheide).

b) Kolmas etteheide, mis puudutab määruse nr 1380/2013 rikkumist

151. Kolmandas etteheites väidab Sloveenia Vabariik, et tema territooriumi piire rikkudes rikkus Horvaatia Vabariik liidu õigust ühise kalanduspoliitika valdkonnas ja konkreetsemalt määruse nr 1380/2013 artikli 5 lõiget 2 ( 91 ).

152. Kõigepealt märgin, et erinevalt muudest teisese õiguse aktidest, millele Sloveenia Vabariik tugineb, sisaldub määruses nr 1380/2013 sõnaselge viide tulevasele vahekohtuotsusele. Nimelt on määruse nr 1380/2013 I lisa punktidega 8 ja 10, mille pealkirjaks on „Horvaatia rannikuveed“ (punkt 8) ja „Sloveenia rannikuveed“ (punkt 10), seotud joonealustes märkustes kirjas, et „[ü]lalnimetatud režiimi kohaldatakse alates […] arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“. Kuivõrd määrus nr 1380/2013 on liidu seadusandlik akt ELTL artikli 297 tähenduses, on ilmne, et Euroopa Kohtu pädevuses on otsustada, kas selle määruse kohaldamise tingimused on täidetud ehk kas nimetatud määruse artikli 5 lõikes 2 sätestatud naabrussuhetega seotud erikord kuulub I lisas esitatud täpsustusi arvesse võttes kohaldamisele.

153. Leian siiski, et niivõrd kui Sloveenia Vabariik soovib määruse nr 1380/2013 artikli 5 lõike 2 ning I lisa rikkumist puudutava kolmanda etteheitega ( 92 ), et tuvastataks, et Horvaatia Vabariik on selles artiklis ette nähtud korda rikkunud, ei ole selle etteheite üle otsustamine Euroopa Kohtu pädevuses.

154. Siinkohal tuleb märkida, et määruse nr 1380/2013 artikli 5 lõikes 1 on sätestatud võrdne juurdepääs vetele ja varudele kõikides liidu vetes, välja arvatud selle artikli lõikes 2 osutatud veed. Kõnealune lõige 2 lubab liikmesriikidel oma suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates, lähtejoonest kuni 12 meremiili kaugusele ulatuvates vetes kuni 31. detsembrini 2022 kehtestada piirangud, mille kohaselt lubatakse kalapüügiga tegeleda üksnes kalalaevadel, mis tavapäraselt püüavad kala kõnealustele vetele lähedase ranniku sadamatest, ilma et see piiraks kokkuleppeid, mis on sõlmitud muude liikmesriikide lipu all sõitvate liidu kalalaevade vahel olemasolevate naabrussuhete raames, ning I lisas esitatud korda, millega kehtestatakse igale liikmesriigile geograafilised vööndid muude liikmesriikide rannikuvetes, kus püügitegevus toimub, ning määratakse liigid, mida nimetatud tegevus hõlmab. Nimetatud määruse I lisas on määratletud rannikuvetele juurdepääsu tingimused sama määruse artikli 5 lõike 2 tähenduses. Vastavalt määruse nr 1380/2013 I lisa punktidega 8 ja 10, mille pealkirjaks on „Horvaatia rannikuveed“ (punkt 8) ja „Sloveenia rannikuveed“ (punkt 10), seotud joonealustele märkustele „[ü]lalnimetatud režiimi kohaldatakse alates […] arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“. Kuna rohkem seda sõnastust täpsustatud ei ole, tuleb seda tõlgendada, et mõista selle tulevasele vahekohtuotsusele tehtud viite ulatust.

155. Väljendi „ülalnimetatud režiim“ osas on Euroopa Kohus juba täpsustanud, et sellega peetakse silmas teatud erikordasid, mis annavad muude liikmesriikide lipu all sõitvatele liidu kalalaevadele õiguse kalastada 12 meremiilisel alal, lähtudes liikmesriikide vahelistest olemasolevatest naabrussuhetest ( 93 ). Seetõttu tuleb seda väljendit mõista nii, et sellega peetakse silmas vastastikuse juurdepääsu erikorda, mida kohaldatakse „muude liikmesriikide lipu all sõitvate liidu kalalaevade [suhtes liikmesriikide vaheliste] olemasolevate naabrussuhete raames“ (edaspidi „naabrussuhetel põhinev erikord“).

156. Väljendist „alates […] vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“, mis sisaldub määruse nr 1380/2013 I lisa punktides 8 ja 10 ja kajastab ühinemisakti sisu ( 94 ), tuleneb, et lõplik vahekohtuotsus on selleks aktiks, millest sõltub naabrussuhetel põhineva erikorra, mille üksikasjad on sätestatud määruse I lisas, ajaline kohaldatavus. Nõnda ei saa see kord jõustuda enne, kui Horvaatia Vabariik ja Sloveenia Vabariik on tulevase vahekohtuotsuse „täielikult rakendanud“. Teisisõnu on nimetatud punktide 8 ja 10 esemeks nimetatud korra kohaldamise edasilükkamine kuni nende kahe riigi vahelisi vaidlusaluseid piire puudutava vaidluse lahendamiseni. Nagu ka Horvaatia Vabariik kohtuistungil kinnitas, ei ole vaidlusalust vahekohtuotsust käesoleval juhul rakendatud, kuna see liikmesriik leiab, et on vahekohtu kokkuleppe kehtivalt denonsseerinud ( 95 ), ning keeldub selle kokkuleppe alusel tehtud vaidlusaluse vahekohtuotsuse tunnustamisest. Seetõttu olen arvamusel, et kõnealune Horvaatia ja Sloveenia rannikuvett puudutav naabrussuhetel põhinev erikord ei ole ratione temporis kohaldatav. Võttes arvesse, et hageja heidab ette, et Horvaatia Vabariik on rikkunud määruse nr 1380/2013 artikli 5 lõikes 2 sätestatud naabrussuhetel põhinevat erikorda, mis ei kuulunud kohaldamisele ei väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal ega kuulu kohaldamisele käesoleva menetluse ajal, kuna vaidlusalust vahekohtuotsust ei ole rakendatud, olen arvamusel, et kolmanda etteheite üle otsustamine ei ole Euroopa Kohtu pädevuses.

c) Hagi põhjendustena esitatud neljas, viies ja kuues etteheide

157. Mis puudutab Sloveenia Vabariigi esitatud neljandat, viiendat ja kuuendat etteheidet, siis tugineb see liikmesriik määrusega nr 1224/2009 ja rakendusmäärusega nr 404/2011 kehtestatud kontrollisüsteemile (neljas etteheide), Schengeni piirieeskirjade artiklitele 4 ja 17 koosmõjus artikliga 13 (viies etteheide) ning direktiivi 2014/89 artikli 2 lõikele 4 ja artikli 11 lõikele 1 (kuues etteheide).

158. Esiteks, määruses nr 1224/2009 ja rakendusmääruses nr 404/2011 sisalduvate sätete rikkumist puudutava neljanda etteheitega seonduvat väidetavat käitumist iseloomustab see, et „Sloveenia vetes kalastavaid Horvaatia kalureid saatvad Horvaatia politseilaevad takistavad Sloveenia kalandusinspektoritel kontrolli teostamist“. Hageja lisab, et „Horvaatia asutused määravad ebaseadusliku piiriületuse ja kalapüügi eest trahve Sloveenia kaluritele, kes kalastavad Sloveenia vetes, mille [Horvaatia Vabariik] on anastanud“, ning et viimane „ei edasta [Sloveenia Vabariigile] Horvaatia laevade tegevuse kohta Sloveenia vetes mingeid andmeid, nagu määrus nõuab“. Ta leiab, et nõnda toimides Horvaatia Vabariik „takistab [Sloveenia Vabariigil] kontrolli teostamist tema suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes ega austa Sloveenia Vabariigi kui rannikuriigi ainuõigusi oma territoriaalvete üle“ ( 96 ).

159. Teiseks märgin, et Schengeni piirieeskirjade sätteid puudutavas viiendas etteheites leiab Sloveenia Vabariik, et Horvaatia Vabariik „ei tunnusta vahekohtuotsusega kindlaksmääratud piiri ühise piirina [Sloveenia Vabariigiga], ei tee [selle riigiga] selle „välispiiri“ patrull- ja vaatlustegevusega seotud koostööd ega suuda tagada piisavat patrull- ja vaatlustegevust“, ning see on vastuolus nimetatud piirieeskirjade artiklitega 4, 13 ja 17.

160. Kolmandaks tuleb direktiivi 2014/89 väidetavat rikkumist puudutava kuuenda etteheite kohta märkida, et Sloveenia Vabariik tugineb otseselt sellele, et Horvaatia Vabariik ei täida vaidlusalust vahekohtuotsust, millega määrati kindlaks territoriaalveed selle direktiivi artikli 2 lõike 4 tähenduses. Hageja sõnul hõlmab Horvaatia Vabariik Sloveenia territoriaalveed oma merealade planeeringusse ning seetõttu takistab Sloveenia Vabariigi geograafiliste kaartide ühtlustamist.

161. Siinkohal tuleb tõdeda, et teisese õiguse rikkumist puudutavad Sloveenia Vabariigi argumendid tuginevad eeldusele, et vaidlusalune piir on faktiliselt kindlaks määratud. Seda tõdemust toetavad asjaolud, millele Sloveenia Vabariik oma väidetes tugineb ja millest tuleneb, et neid asjaolusid ei oleks esinenud, kui Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahel oleks tegelikult toimiv piir. Nagu aga käesoleva ettepaneku punktidest 145–150 tuleneb, leian, et see nõnda ei ole, sest vaidlusalust vahekohtuotsust ei ole kunagi rakendatud. Sellest tuleneb, et kaudselt soovib Sloveenia Vabariik taotleda vaidlusaluse vahekohtuotsuse täitmisele pööramist. Sellist täitmisele pööramise taotlust aga liidu pädevuses olevad valdkonnad ei hõlma. Kui Euroopa Kohus peaks selliselt sõnastatud neljandat, viiendat ja kuuendat etteheidet käsitlema, peaks ta käsitlema ka vaidlusaluse piiriga seotud küsimusi, samas kui vastav pädevus kuulub, nagu käesoleva ettepaneku punktidest 143 ja 144 tuleneb, liikmesriikidele (vt käesoleva ettepaneku punkt 110). Seetõttu on teisese õiguse väidetavad rikkumised olemuslikult aktsessoorsed problemaatika suhtes, mis puudutab Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelise piiri faktilist kindlaksmääramist. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et tema pädevusse ei kuulu Sloveenia Vabariigi hagi põhjendamiseks esitatud neljanda kuni kuuenda etteheite üle otsustamine.

162. Eeltoodut arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et esmase õiguse ja teisese õiguse alusel esitatud etteheidete üle otsustamine ja seega käesoleva hagi lahendamine tervikuna ei kuulu tema pädevusse.

163. Seetõttu ei ole vaja rohkem kaaluda Horvaatia Vabariigi etteheiteid, mis puudutavad hagi vastuvõetamatust.

D. Analüüsi kokkuvõte

164. Kuigi esmapilgul võib näida, et väidetavate rikkumistega seonduvate Sloveenia Vabariigi etteheidete näol on tegu liidu õigusega seotud etteheidetega ELTL artikli 259 tähenduses, jõudsin põhjaliku analüüsi tulemusel järeldusele, et ükskõik millise Horvaatia Vabariigile etteheidetava rikkumise tuvastamise eeldusena tuleks kindlaks määrata Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vaheline piir. Piiri kindlaksmääramine on oma olemuselt rahvusvahelise õiguse sfääri kuuluv küsimus, mida kinnitab vahekohtu kokkuleppe ja vaidlusaluse vahekohtuotsuse analüüs, kuna viimaseid ei saa vaadelda liidu õigusesse kuuluvate aktidena. Nende kahe õigusinstrumendi kehtivust, tõlgendamist ja täitmist puudutavad küsimused ei saa olla ELTL artikli 259 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esemeks. Lisaks tõden, et vaidlusalust vahekohtuotsust ei ole nende kahe liikmesriigi vahelistes suhetes rakendatud ning see ei ole ka iserakenduv. Sellest järeldub, et liidu õiguse seisukohast ei ole Horvaatia Vabariigi ja Sloveenia Vabariigi vahelist vaidlusalust piiri ELL artikli 52 ja ELTL artikli 355 tähenduses kindlaks määratud. Kuivõrd kohustuste rikkumisega seonduvad Sloveenia Vabariigi väited puudutavad nende kahe liikmesriigi vahelist piiri, tuleb asuda seisukohale, et need väited on rahvusvahelise õiguse sfääri kuuluva ning liidu õiguse kohaldamisalasse ja Euroopa Kohtu pädevusse mittekuuluva vaidluse lahenduse suhtes üksnes aktsessoorsed.

165. Lõpuks pean märkima, et on kahetsusväärne, et ka pärast vaidlusaluse vahekohtuotsuse tegemist ei ole piirivaidlus lõplikku lahendust saanud. Olen siiski veendunud, et selle vaidluse lahendus peitub poliitilisel tasandil.

VII. Kohtukulud

166. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

167. Eespool esitatud põhjendustest nähtub, et Sloveenia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud ning peab kandma nii enda kui ka Horvaatia Vabariigi kohtukulud.

VIII. Ettepanek

168. Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku: – kõrvaldada toimikust Euroopa Komisjoni õigusteenistuse arvamus, mis sisaldub vastuvõetamatuse vastuväite kohta esitatud Sloveenia Vabariigi vastuse lisas C.2; – tunnistada, et käesoleva hagi lahendamine ei kuulu Euroopa Liidu Kohtu pädevusse; – jätta Sloveenia Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Horvaatia Vabariigi kohtukulud.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELTL artikkel 259 vastab varem kehtinud EMÜ asutamislepingu artiklile 170 ning EÜ asutamislepingu artiklile 227. Nende sätete alusel esitatud hagide kohta vt eelkõige 4. oktoobri 1979. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. Ühendkuningriik (141/78, EU:C:1979:225); 16. mai 2000. aasta kohtuotsus Belgia vs. Hispaania (C‑388/95, EU:C:2000:244); 12. septembri 2006. aasta kohtuotsus Hispaania vs. Ühendkuningriik (C‑145/04, EU:C:2006:543); 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Ungari vs. Slovakkia (C‑364/10, EU:C:2012:630) ja 18. juuni 2019. aasta kohtuotsus Austria vs. Saksamaa (C‑591/17, EU:C:2019:504).

( 3 ) Allkirjastatud San Franciscos 26. juunil 1945.

( 4 ) ELT 2012, L 112, lk 10.

( 5 ) United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331.

( 6 ) ELT 2012, L 112, lk 21.

( 7 ) Nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta (ELT 2002, L 358, lk 59; ELT eriväljaanne 04/05, lk 460).

( 8 ) Määrus, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ (ELT 2013, L 354, lk 22).

( 9 ) Määrus, millega muudetakse määrusi (EÜ) nr 847/96, (EÜ) nr 2371/2002, (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 2115/2005, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007, (EÜ) nr 676/2007, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 1300/2008, (EÜ) nr 1342/2008 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1627/94 ja (EÜ) nr 1966/2006 (ELT 2009, L 343, lk 1).

( 10 ) ELT 2011, L 112, lk 1.

( 11 ) ELT 2016, L 77, lk 1.

( 12 ) ELT 2014, L 257, lk 135.

( 13 ) Vahekohtu 30. juunil 2016 tehtud vaheotsuse (edaspidi „vaheotsus“) punkt 17.

( 14 ) Vaheotsuse punkt 18.

( 15 ) PCA koosneb 122 osalisriigist, kes on ühinenud kas ühega neist kahest konventsioonist, millega PCA asutati, või mõlemaga neist. Mis puudutab käesolevat kohtuasja, siis Sloveenia Vabariik on ühinenud mõlema konventsiooniga, vastavalt 1. oktoobril 1996 ning 29. märtsil 2004. Horvaatia Vabariik ühines 1899. aasta konventsiooniga 7. oktoobril 1998. Vt https://pca-cpa.org/fr/about/introduction/contracting-parties/.

( 16 ) Vt vahekohtu 29. juunil 2017 tehtud lõpliku vahekohtuotsuse punkt 148 (edaspidi „vaidlusalune vahekohtuotsus“).

( 17 ) Vaheotsuse punkt 19.

( 18 ) Kättesaadav https://pca-cpa.org/fr/documents/pca-conventions-and-rules/.

( 19 ) Vastuvõetamatuse vastuväite lisa B.6.

( 20 ) Vt vastuvõetamatuse vastuväite lisa B.6 ja vahekohtu vaheotsuse punkt 84.

( 21 ) Selle vastuväite kohta ei ole Euroopa Kohus veel seisukohta võtnud.

( 22 ) Sloveenia Vabariik viitab eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta direktiivile 2008/56/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse merekeskkonnapoliitika-alane tegevusraamistik (merestrateegia raamdirektiiv) (ELT 2008, L 164, lk 19), nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivile 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2014. aasta määrusele (EL) nr 1143/2014 looduslikku tasakaalu ohustavate võõrliikide sissetoomise ja levimise ennetamise ja ohjamise kohta (ELT 2014, L 317, lk 35), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivile 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (EÜT 2000, lk 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275).

( 23 ) Vastu võetud 13. oktoobril 2017.

( 24 ) 30. septembri 2010. aasta kohtuotsus (C‑132/09, EU:C:2010:562).

( 25 ) Horvaatia Vabariik rõhutab nimelt, et seejuures peab Euroopa Kohus otsustama, kuidas mõjutab nemo judex in causa sua põhimõte vahekohtu pädevust otsustada osaliselt samas koosseisus iseenda pädevuse üle. Juhul, kui Euroopa Kohus asub seisukohale, et vahekohtu kokkulepe jäi kehtima, peaks ta seejärel otsustama ka vahekohtuotsuse õiguslike tagajärgede üle, mida pooled vahekohtu kokkuleppe kohaselt rakendama pidid, mida aga seni rakendatud ei ole.

( 26 ) 12. septembri 2006. aasta kohtuotsus (C‑145/04, EU:C:2006:543).

( 27 ) C‑445/00, EU:C:2002:607.

( 28 ) C‑445/00, EU:C:2002:607.

( 29 ) Sellest järeldub, et seda dokumenti saab käsitada sellisena, mis puudutab „õigusnõustamist“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) artikli 4 lõike 2 tähenduses.

( 30 ) 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Rootsi ja Turco vs. nõukogu (C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punkt 42), ja 14. mai 2019. aasta kohtumäärus Ungari vs. parlament, (C‑650/18, ei avaldata, EU:C:2019:438, punkt 16).

( 31 ) 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Rootsi ja Turco vs. nõukogu (C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, punkt 42), ja 14. mai 2019. aasta kohtumäärus Ungari vs. parlament, (C‑650/18, ei avaldata, EU:C:2019:438, punkt 16).

( 32 ) Vt selle kohta 29. jaanuari 2009. aasta kohtumäärus Donnici vs. parlament (C‑9/08, ei avaldata, EU:C:2009:40, punkt 18).

( 33 ) Ajakirjandusartikkel, mis sisaldub vastuvõetamatuse vastuväite kohta esitatud Sloveenia Vabariigi vastuse lisa C.2 lehekülgedel 32–37.

( 34 ) 19. juuli 2016. aasta kohtuotsus H vs. nõukogu ja komisjon (C‑455/14 P, EU:C:2016:569, punkt 40). Lisaks on Euroopa Kohus juba täpsustanud, et rahvusvaheline leping ei tohi kahjustada Euroopa Kohtu ainupädevust lahendada liikmesriikidevahelisi vaidlusi, mis käsitlevad liidu õiguse tõlgendamist või kohaldamist (30. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. IirimaaC‑459/03, EU:C:2006:345, punkt 132).

( 35 ) 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Ungari vs. Slovakkia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 36 ) Vt selle kohta analoogia alusel 21. juuni 1988. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (416/85, EU:C:1988:321, punkt 9 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 37 ) Vt kohtujurist Tanchevi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Poola (kõrgeima kohtu sõltumatus) (C‑619/18, EU:C:2019:325, punkt 48 ja 19. joonealune märkus).

( 38 ) 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑58/16, ei avaldata, EU:C:2017:279, punkt 36).

( 39 ) Sisulise pädevuse kohta vt 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 76).

( 40 ) Vt eelkõige 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 41 ) Vt eelkõige 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika). Selliste lepingute sätete tõlgendamine on Euroopa Kohtu pädevuses (vt hiljutine 11. juuli 2018. aasta kohtuotsus Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, punkt 44)).

( 42 ) Vt selle kohta 22. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Bogiatzi (C‑301/08, EU:C:2009:649, punkt 33) ja 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864, punkt 63).

( 43 ) Rahvusvahelise meretavaõigusega seonduvalt vt eelkõige 24. novembri 1992. aasta kohtuotsus Poulsen ja Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453, punktid 9 ja 10). Enesemääramisõigust ette nägeva tavaõiguse põhimõtte kohta vt eelkõige 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 88). Tavaõigusest tuleneva hea usu põhimõtte kohta vt eelkõige 11. juuli 2018. aasta kohtuotsus Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, punkt 45).

( 44 ) 30. septembri 2010. aasta kohtuotsus (C‑132/09, EU:C:2010:562).

( 45 ) Vt Ziller, J., „Champ d’application de l’Union. – Application territoriale“, JurisClasseur Europe Traité, vihik 470, 2013, punkt 4.

( 46 ) 4. mai 2017. aasta kohtuotsus El Dakkak ja Intercontinental (C‑17/16, EU:C:2017:341, punkt 22).

( 47 ) 15. detsembri 2015. aasta kohtuotsus parlament ja komisjon vs. nõukogu (C‑132/14 kuni C‑136/14, EU:C:2015:813, punkt 64).

( 48 ) 29. märtsi 2007. aasta kohtuotsus (C‑111/05, EU:C:2007:195).

( 49 ) 29. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, punkt 54), kohtujuristi kursiiv.

( 50 ) Ei ole välistatud, et selliste vaidluste lahendamine võib Euroopa Kohtu pädevusse kuuluda juhul, kui hagi on esitatud vastavalt ELTL artiklile 273, mille kohaselt kuulub Euroopa Kohtu pädevusse „iga aluslepingute objekti käsitlev liikmesriikidevaheline vaidlus, kui see antakse Euroopa Kohtusse poolte erikokkuleppe alusel“.

( 51 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 107, mis puudutab eelkõige 30. septembri 2010. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Belgia (C‑132/09, EU:C:2010:562) esitatud põhjendusi.

( 52 ) Hagiavalduse punktid 62–71.

( 53 ) Vt hagiavalduse lisa A.3 ning üldisemalt Geddes, A., Taylor, A., „Those Who Knock on Europe’s Door Must Repent? Bilateral Border Disputes and EU Enlargement“, Political Studies, vol. 64, nr 4, lk 930–947. Mis puudutab mõistet bons offices, siis tähendab see seda, et „kolmas osapool, kõige sagedamini mõni riik või rahvusvaheline organisatsioon sekkub vähemalt ühe riigi tunnustele vastava osapoole ning veel ühe või mitme osapoole vahelisse tülisse, et teha sellise vahendamisega soostunud osapooltele ettepanek nende tüli rahumeelse lahendamise võimaluste kohta“ (definitsioon on kättesaadav aadressil http://www.operationspaix.net/15-lexique-bons-offices.html).

( 54 ) Vt selle kohta hagiavalduse lisa A.3, kus sisaldub Horvaatia ja Rootsi valitsuse esindajate vaheline kirjavahetus, mida tutvustati Horvaatia Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemise konverentsil.

( 55 ) Vt selle kohta hagiavalduse lisa A.3, kus sisaldub Horvaatia ja Rootsi valitsuse esindajate vaheline 25. septembri 2009. aasta kirjavahetus.

( 56 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 27–29.

( 57 ) Juhin tähelepanu, et nagu käesoleva ettepaneku punktis 15 märgitud, on selles III lisas sätestatud, et „[e]espool nimetatud režiimi kohaldatakse alates Stockholmis 4. novembril 2009 Sloveenia Vabariigi valitsuse ja Horvaatia Vabariigi valitsuse vahel allkirjastatud arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“.

( 58 ) Seda tõlgendust toetab liiati Euroopa Kohtu poolt 28. juunil 2019 esitatud küsimustele antud komisjoni vastus, milles ta kinnitab, et „[määruse nr 1380/2013 I lisa punktides 8 ja 10 tehtud] joonealustes märkustes, mis kajastavad ühinemisakti sisu, on sätestatud, et vastavatele rannikuvetele juurdepääsu korda kohaldatakse alates […] arbitraažikokkuleppest tuleneva vahekohtuotsuse täielikust rakendamisest“. Komisjon lisab, et selle sätte sõnastust saab mõista nõnda, et „selle sätte autoritel ei olnud kavatsust kohaldada juurdepääsu korda viivitamatult või automaatselt alates teatud kuupäevast“.

( 59 ) Vt 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 32), kus Euroopa Kohus leidis, et „ELL artiklis 2 sätestatud õigusriigi väärtust täpsustav ELL artikkel 19 näeb liidu õiguskorras kohtuliku kontrolli tagamise ülesande ette mitte ainult Euroopa Kohtule, vaid ka liikmesriikide kohtutele“. Sama lõiku on korratud 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuses Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika), ning 24. juuni 2019. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Poola (kõrgeima kohtu sõltumatus) (C‑619/18, (EU:C:2019:531, punkt 47).

( 60 ) Väljend, mida kohtujurist Tanchev kasutas kohtuasjas komisjon vs. Poola (üldkohtute sõltumatus) tehtud ettepanekus (C‑192/18, EU:C:2019:529, punkt 71).

( 61 ) Vt selle kohta kohtujurist Tanc