Kuigi direktiiviga 98/59 ühtlustatakse töötajate kaitse eeskirjad kollektiivse koondamise korral vaid osaliselt, ei tohi sellise ühtlustamise piiratud laad siiski võtta kõnealuse direktiivi artiklitelt 2-4 kasulikku mõju. Järelikult ei tohi liikmesriik eelkõige rakendada siseriiklikku meedet, mille eesmärk on küll tagada töötajate õiguste kõrgem kaitse seoses kollektiivse koondamisega, kuid mille tagajärjel võetakse selle direktiivi artiklitelt 2–4 nende kasulik mõju. Sellega oleks tegemist siis, kui siseriiklikud õigusnormid, mis seavad kollektiivse koondamise tingimuseks pädeva asutuse eelneva nõusoleku, näeksid näiteks ette kriteeriumid, mille alusel see asutus peab otsuse tegema või viisi, kuidas ta neid kriteeriume peab üksikjuhtumitel tõlgendama ja kohaldama, mille tõttu oleks praktikas välistatud tööandja tegelik võimalus kollektiivset koondamist teostada.

Nimelt tagatakse direktiiviga 98/59 töötajate kaitse eeskirjade ühtlustamine kollektiivse koondamise korral vaid osaliselt, nimelt sellise koondamise korda puudutavas osas. Samuti ei piira see direktiiv tööandja vabadust kollektiivset koondamist teostada või teostamata jätta. Selles direktiivis ei ole nimelt täpsustatud, millistel asjaoludel peaks tööandja teostama kollektiivse koondamise ja selles ei ole puudutatud tema vabadust otsustada, kas ja millal peaks kavandama kollektiivset koondamist. Seega ei kuulu direktiivi 98/59 kohaldamisalasse põhimõtteliselt sisulised tingimused, mille esinemise puhul tööandja kas võib teostada kollektiivse koondamise või ei tohi seda teha, ja need on seetõttu liikmesriikide pädevuses.

Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib tööandja töötajate esindajate nõusoleku puudumisel kavandatavale kollektiivsele koondamisele sellise koondamise teostada ainult tingimusel, et siseriiklik pädev asutus, kellele tuleb sellest kavast teatada, ei tee nendes õigusnormides ette nähtud tähtajaks ja pärast toimikus olevate dokumentide arvessevõtmist ning tööturuolude, ettevõtja olukorra ja riigi majandushuvide hindamist põhistatud otsust mitte anda luba kavandatava koondamise täielikule või osalisele teostamisele. Olukord on siiski erinev siis, kui ilmneb – ja seda peab vajaduse korral kontrollima liikmesriigi kohus –, et vastavalt nendes õigusnormides viidatud kolmele hindamiskriteeriumile ja üksikjuhtumil kohaldamisele, mida asutused teostavad vastava pädevusega kohtute kontrolli all, on nende õigusnormidega võetud direktiivi sätetelt nende kasulik mõju.

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib tööandja töötajate esindajate nõusoleku puudumisel kavandatavale kollektiivsele koondamisele sellise koondamise teostada ainult tingimusel, et siseriiklik pädev asutus, kellele tuleb sellest kavast teatada, ei tee nendes õigusnormides ette nähtud tähtajaks ja pärast toimikus olevate dokumentide arvessevõtmist ning tööturuolude, ettevõtja olukorra ja riigi majandushuvide hindamist põhistatud otsust mitte anda luba kavandatava koondamise täielikule või osalisele teostamisele.

Nimelt kujutavad sellised siseriiklikud õigusnormid endast olulist sekkumist teatud vabadustesse, mis on üldiselt ettevõtjatele antud. Need võivad seega muuta vähem atraktiivseks liikmesriigi turule sisenemise ja, juhul kui sellele turule on juba sisenetud, vähendada oluliselt või isegi ära võtta teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjatelt, kes on otsustanud asuda uuele turule, võimalused enda tegevust seejärel sellel turul kohandada või tegevust lõpetada, lõpetades eelnevalt tööle võetud töötajate töölepingud. Neil asjaoludel võivad sellised siseriiklikud õigusnormid oluliselt takistada asutamisvabaduse kasutamist liikmesriigis.

Selline piirang on lubatud üksnes siis, kui seda õigustavad üldisest huvist tulenevad ülekaalukad põhjused. Ka saab neid õigusnorme selliselt õigustada ainult siis, kui need on kooskõlas põhiõigustega, mille järgimise Euroopa Kohus tagab. Käesolevas asjas piiravad asjaomased siseriiklikud õigusnormid Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 16 nimetatud ettevõtlusvabaduse kasutamist. Euroopa Kohtu poolt tunnustatud üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjuste hulgas on töötajate kaitse. Ka on juba nenditud, et töökohtade säilitamise kaalutlused võivad teatud olukorras ja teatud tingimustel õigustada asutamisvabadust piiravaid siseriiklikke õigusnorme.

Samamoodi peavad need piirangud olema sobilikud nendega järgitavate üldist huvi pakkuvate eesmärkide saavutamiseks ega tohi minna kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik. Ainuüksi asjaolu, et liikmesriigi õigusaktides on ette nähtud, et kavandatavast kollektiivsest koondamisest tuleb enne selle teostamist teatada liikmesriigi asutusele, millele on antud õigus seda kontrollida võimalusega teatud tingimustel sellele vastu vaielda põhjustel, mis on seotud töötajate ja tööhõive kaitsega, ei ole vastuolus ELTL artiklis 49 tagatud asutamisvabadusega ega harta artiklis 16 nimetatud ettevõtlusvabadusega. Esiteks ei välista selline kord iseenesest oma olemusest tulenevalt ettevõttes kollektiivset koondamist, kuna selle eesmärk on üksnes sellist võimalust reguleerida, nähes sellises tundlikus valdkonnas ette töötajate ja tööhõive kaitsega seotud huvide – eelkõige kaitsega ebaõiglase koondamise ja töötajatele kollektiivse koondamisega kaasnevate tagajärgede eest – ning ettevõtjate huvide, mis seisnevad neile ELTL artiklis 49 ja harta artiklis 16 antud asutamisvabaduse teostamises, omavahelisse kooskõlla viimise ja õiglase tasakaalustamise. Seega võib selline kollektiivse koondamise tingimuste reguleerimine vastata proportsionaalsuse põhimõttest tulenevatele nõuetele ja olla selles osas kooskõlas ELTL artikliga 49 ja harta artikliga 16.

Mis puudutab teiseks kollektiivset koondamist käsitleva korra konkreetseid norme ning eelkõige neid kolme kriteeriumi, mida peab pädev asutus arvesse võtma, et otsustada, kas ta on kollektiivsele koondamisele vastu või mitte, siis esimesele kriteeriumile „riigi majandushuvid“ ei ole võimalik tugineda, sest sellega taotletakse majanduslikku eesmärki, mille puhul ei ole tegemist üldisest huvist tuleneva põhjusega, millega saaks õigustada aluslepingus tagatud põhivabaduse piiramist. Mis puudutab aga asjaomastes siseriiklikes õigusnormides nimetatud teist kahte hindamiskriteeriumi, nimelt „ettevõtja olukorda“ ja „tööturuolusid“, siis need näivad küll olema a priori seotud üldist huvi pakkuvate õiguspäraste eesmärkidega, mis on töötajate ja tööhõive kaitse. Siiski on need kriteeriumid formuleeritud üldsõnaliselt ja ebatäpselt. Sellised kriteeriumid, mis ei ole täpsed ega vasta seega objektiivsuse ja kontrollitavuse kriteeriumidele, lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud eesmärkide saavutamiseks ega vasta seetõttu proportsionaalsuse põhimõtte nõuetele. Eeltoodust nähtub, et selline kontrollimise ja keeldumise kord, mis kehtestati asjaomaste siseriiklike õigusnormidega, ei ole tulenevalt selle konkreetsetest normidest kooskõlas proportsionaalsuse põhimõtte nõuetega ja rikub järelikult ELTL artiklit 49. Samal põhjusel ei ole sellised õigusnormid kooskõlas ka harta artikli 52 lõikes 1 ette nähtud proportsionaalsuse põhimõttega ja järelikult ka harta artikliga 16.

Ka ei mõjuta sellist tõlgendust liikmesriigis valitseda võiv terav majanduskriis ja väga kõrge tööpuuduse tase. Peale võimaluse, et teatud siseriiklikest meetmetest tulenevad asutamisvabaduse piirangud võivad olla õigustatud üldisest huvist tulenevatel teatud ülekaalukatel põhjustel, ei ole aluslepingutes aga ette nähtud, et sellest esmase õiguse sättest võiks teha erandi veel ka muudel juhtudel või et juhul, kui liikmesriigis esineb selline olukord, võiks need sätted üldse kohaldamata jätta.

(vt punktid 55–57, 61, 65, 66, 73–75, 80, 83, 88, 90, 94–100, 102–104, 107 ja 108 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)