ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad ELTL artikli 108 kohaldamiseks, artikli 13 lõige 1 kohustab komisjoni – kui huvitatud isikute võimalikud täiendavad märkused on esitatud või mõistlik tähtaeg möödunud – lõpetama uurimise esialgse staadiumi, tehes otsuse vastavalt selle määruse artikli 4 lõigetele 2, 3 või 4, see tähendab otsuse, millega sedastatakse, et abi ei ole antud, millega ei esitata vastuväiteid või millega algatatakse ametlik uurimismenetlus.

Kuigi komisjon võib tühistada väidetavalt ebaseadusliku abi kohta esitatud kaebuse menetlemise lõpetamise otsuse vaid selle otsuse õigusvastasuse kaotamiseks, ei saa sellise puhtalt kinnitava otsuse tegemist pidada selliseks tühistamiseks.

Kinnitava otsuse peale esitatud hagi on tegelikult vastuvõetamatu vaid juhul, kui kinnitatud otsus on muutunud asjaomase isiku suhtes lõplikuks, kuna selle peale ei ole määratud tähtaja jooksul hagi esitatud. Vastasel korral on isikul õigus vaidlustada kas kinnitatud otsus või kinnitav otsus või mõlemad otsused.

Lisaks, kui nõustuda, et sellisel juhul tähendaks komisjoni poolt uue otsuse vastuvõtmine seda, et langeks ära alus teha otsus esialgse otsuse peale esitatud tühistamishagi suhtes, vähendaks see õiguskaitse tõhusust.

Nimelt piisab, kui komisjon lõpetab asjassepuutuva poole esitatud kaebuse menetlemise, seejärel, pärast selle poole esitatud hagi, alustab uuesti esialgse uurimise staadiumi, ning kordab neid toiminguid nii mitu korda, kui on vajalik selleks, et hoiduda oma tegevuse kohtulikust kontrollist.

See kehtib eriti aga siis, kui komisjon nõuab Üldkohtu menetluses pärast kaebuse menetlemise lõpetamise otsuse peale esitatud tühistamishagi, et see menetlus peatataks juhtumi uuesti läbivaatamise huvides ning seejärel lihtsalt kinnitab oma varasema otsuse.

Teisiti võiks see olla vaid siis, kui komisjon kaebuse menetlemise lõpetamise otsuse selle õigusvastasuse kaotamiseks asendab, tuues välja, mis laadi õigusvastasusega on selle otsuse puhul tegemist.

(vt punktid 29, 32, 35, 37–40)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 138 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole esimeses liikmesriigis asuva maksukohustuslase tehtud kaubatarne nimetatud sätte alusel käibemaksust vabastatud, kui enne selle tarnetehingu sõlmimist teavitab käibemaksukohustuslasena teises liikmesriigis registreeritud soetaja tarnijat, et kaup müüakse viivitamata edasi kolmandas liikmesriigis asuvale maksukohustuslasele, enne kui kaup esimesest liikmesriigist välja viiakse ja sellele kolmandale maksukohustuslasele veetakse, tingimusel et kõnealune teine tarne on tegelikult toimunud ning kaup on seejärel esimesest liikmesriigist veetud kolmanda maksukohustuslase liikmesriiki. Esimese soetaja registreerimine käibemaksukohustuslasena muus liikmesriigis kui esimese tarne asukoha või lõppsoetamise koha liikmesriik ei ole ühendusesiseseks tehinguks kvalifitseerimise kriteerium ega iseenesest piisav tõend tehingu ühendusesisese laadi kohta.

Mis puudutab tehinguid, mis – nagu kõne all põhikohtuasjas – moodustavad kahe järjestikuse tehingu ahela, mis leiavad aset vaid üheainsa ühendusesisese kaubaveona, siis selgub Euroopa Kohtu praktikast esiteks, et ühendusesisese kaubaveona saab kahest tarnest käsitleda vaid üht, mis on käibemaksudirektiivi artikli 138 lõike 1 alusel ainsana maksust vabastatud (vt selle kohta kohtuotsus, 6.4.2006, EMAG Handel Eder, C‑245/04, EU:C:2006:232, punkt 45).

Teiseks tuleb selleks, et tuvastada, kumb kahest tarnest tuleb omistada ühendusesisesele kaubaveole, kogumis hinnata käesoleva juhtumi kõiki erilisi asjaolusid (vt selle kohta kohtuotsused, 16.12.2010, Euro Tyre Holding, C‑430/09, EU:C:2010:786, punkt 27, ning 27.9.2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, punkt 32).

Selle hinnangu käigus tuleb eelkõige kindlaks teha, mis hetkel toimus õiguse omanikuna kaupa käsutada teine üleandmine lõppsoetajale. Nimelt juhul, kui vastava õiguse teine üleandmine, see tähendab teine tarne leidis aset enne, kui toimub ühendusesisene kaubavedu, ei saa kõnealust teist üleandmist siduda esimesele soetajale tehtud esimese tarnega (vt selle kohta kohtuotsus, 27.9.2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

Kahe järjestikuse tarne puhul, mis toimusid vaid ühe ühendusesisese kaubaveona, tuleb selleks, et kindlaks teha, kummale neist kahest tarnest tuleb kõnealune vedu omistada, tuvastada, kas nimetatud vedu leidis aset pärast teist tarnet. Kui see peaks nii olema, siis tuleks ainult teine tarne kvalifitseerida ühendusesiseseks tarneks ning olenevalt asjaoludest vabastatakse see kooskõlas käibemaksudirektiivi artikli 138 lõikega 1 maksust.

(vt punktid 34–37, 44 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-143/16

Abercrombie & Fitch Italia Srl

versus

Antonino Bordonaro

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2000/78/EÜ – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Artikli 2 lõige 1 – Artikli 2 lõike 2 punkt a – Artikli 6 lõige 1 – Vanuse alusel diskrimineerimine – Väljakutsel töötamise leping, mille võib sõlmida alla 25‑aastaste isikutega – Töölepingu automaatne lõppemine töötaja 25‑aastaseks saamisel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 19. juuli 2017. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78 – Vanuse alusel diskrimineerimise keeld – Siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on tööandjal lubatud sõlmida väljakutsel töötamise leping alla 25‑aastase töötajaga ning selle töötaja tööleping üles öelda pärast 25‑aastaseks saamist – Õigustatud eesmärgil rajanev põhjendus – Proportsionaalsus taotletava eesmärgi suhtes – Lubatavus

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 21; nõukogu direktiiv 2000/78, artikkel 2 ja artikli 6 lõige 1)

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 21 ning nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõiget 1, artikli 2 lõike 2 punkti a ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugune õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on tööandjal lubatud sõlmida väljakutsel töötamise leping, olenemata tehtava töö laadist, alla 25‑aastase töötajaga ning selle töötaja tööleping üles öelda, kui ta saab 25‑aastaseks, kuna sellel õigusnormil on tööpoliitikat ja tööturgu hõlmav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.

Olgu meenutatud, et direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punkti a kohaselt võib selline erinev kohtlemine seisneda „tööle ja kutseõppele pääsemise, töö saamise ja kutsealale pääsemise ning töölt vabastamise ja palga eritingimuste kehtestamine noortele, vanematele töötajatele ja hooldamiskohustusi täitvatele isikutele, et edendada nende kutsealast integreerimist või tagada nende kaitse“.

Veel tuleb meelde tuletada, et töölevõtmise edendamise eesmärk on vaieldamatult liikmesriikide sotsiaal- või tööhõivepoliitika õigustatud eesmärkide hulgas, eriti juhul, kui soovitakse soodustada noorte pääsu kutsealale (kohtuotsus, 21.7.2011, Fuchs ja Köhler, C‑159/10 ja C‑160/10, EU:C:2011:508, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).

Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et eesmärki parandada noorte olukorda tööturul, et edendada nende kutsealast integreerimist või tagada nende kaitse, võib pidada õigustatud eesmärgiks direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 tähenduses (kohtuotsus, 10.11.2016, de Lange, C‑548/15, EU:C:2016:850, punkt 27). Veel on leitud, et eelkõige on õigustatud eesmärgiks nooremate töötajate töölevõtmise hõlbustamine personalialase paindlikkuse suurendamise teel (vt selle kohta kohtuotsus, 19.1.2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punktid 35 ja 36).

(vt punktid 36–38, 47 ja resolutsioon)
Liidu territoorium vastab aluslepingute territoriaalset kohaldamisala määratlevas ELL artiklis 52 ja ELTL artiklis 355 mainitud geograafilisele ruumile. Kui puudub täpsustus teisese õigusakti territoriaalse kohaldamisala kohta, siis tuleb see kindlaks määrata nende sätete alusel, kuna teisesel õigusel on põhimõtteliselt sama kohaldamisala, mis aluslepingutel endil, ja teisene õigus kehtib selles kohaldamisalas automaatselt (vt selle kohta kohtuotsus, 15.12.2015, parlament ja komisjon vs. nõukogu, C‑132/14–C‑136/14, EU:C:2015:813, punktid 76 ja 77).

Esiteks on liikmesriikide lennujaamad selle geograafilise ruumi ja järelikult liidu territooriumi osad. Teiseks tuleb märkida, et nii nagu määruse nr 1889/2005 sätted ei välista selle määruse artikli 3 lõikes 1 esitatud deklareerimiskohustuse kohaldamisalast nende lennujaamade rahvusvahelise transiidi ala, ei välista ka ELL artikkel 52 ja ELTL artikkel 355 neid alasid aluslepingute territoriaalsest kohaldamisalast; ühtlasi ei ole neis normides sätestatud ka erandeid nende alade kohta. Sellest tuleneb, et kui füüsiline isik liigub kohast, mis ei ole osaks geograafilisest ruumist, mida käsitletakse ELL artiklis 52 ja ELTL artiklis 355, sellisesse kohta, mis on selle ruumi osa, siseneb see isik liitu määruse nr 1889/2005 artikli 3 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 22–26)
Viidates kohtupraktikale, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni artiklit 18, ehk sätet, mis on sisuliselt sama määruse nr 44/2001 artikliga 24, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kohtualluvuse vaidlustamisel ei saa pidada kokkulepet saavutatuks, kui hagejal ja kohtul, kellele hagi esitati, on võimalik juba kostja esimesest vastusest mõista, et sellega soovitakse kohtualluvus vaidlustada. See on nii ka siis, kui kostja esimene vastus sisaldab lisaks kohtualluvuse vaidlustamisele nõudeid seoses vaidluse sisuga (kohtuotsus, 27.2.2014, Cartier parfums-lunettes ja Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13 , EU:C:2014:109 , punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Eeltoodust tuleneb, et kui kostja vaidlustab ühemõtteliselt oma esimeses vastuses kohtualluvuse, ei saa pidada saavutatuks kokkulepet määruse nr 44/2001 artikli 24 esimese lause tähenduses ning tähtsust ei oma asjaolu, kas kohtualluvuse vaidlustamine oli kostja esimese vastuse ainus teema või mitte.

Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artiklit 82 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 81 punktis b viidatud hagid tuvastamaks, et õigusi ei ole rikutud, tuleb juhul, kui kostja alaline asukoht on Euroopa Liidu liikmesriigis, esitada ühenduse disainilahenduste kohtutele selles liikmesriigis, välja arvatud kohtualluvuse kokkuleppe esinemise korral vastavalt määruse nr 44/2001 artiklile 23 või artiklile 24 ja tingimusel, et ei esine nendes määrustes ette nähtud olukorda, kus sama asja on pädevad lahendama eri kohtud või kus menetlused on seotud.

Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et hoolimata põhimõttest, et määrus nr 44/2001 on ühenduse disainilahendusi käsitlevatele hagidele kohaldatav, on selle määruse teatavate sätete kohaldamine menetlustes, mis algatatakse määruse nr 6/2002 artiklis 81 viidatud hagide ja vastuhagide alusel, viimati nimetatud määruse artikli 79 lõike 3 kohaselt välistatud. Seda välistamist arvestades tuleneb määruse nr 6/2002 artikli 80 lõikes 1 ette nähtud ühenduse disainilahenduste kohtute pädevus lahendada selle määruse artiklis 81 viidatud hagisid ja vastuhagisid vahetult normidest, mis on sätestatud selles samas määruses ja mis on erinormid võrreldes määruse nr 44/2001 normidega (vt analoogia alusel kohtuotsused, 5.6.2014, Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, punkt 27, ja 18.5.2017, Hummel Holding, C‑617/15, EU:C:2017:390, punkt 26). Edasi, määruse nr 6/2002 artikli 82 sõnastusest endast tuleneb, et selle määruse artikli 81 punktis b viidatud hagid tuvastamaks, et õigusi ei ole rikutud, tuleb juhul, kui kostja alaline asukoht on Euroopa Liidu liikmesriigis, esitada ühenduse disainilahenduste kohtutele selles liikmesriigis, välja arvatud kohtualluvuse kokkuleppe esinemise korral vastavalt määruse nr 44/2001 artiklile 23 või artiklile 24, mis asendasid vastavalt Brüsseli konventsiooni artikleid 17 ja 18.

(vt punktid 38–40, 42 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 148 punkti d tuleb tõlgendada nii, et laeva lastimine ja lossimine on teenused, mis on otseselt vajalikud seoses selle direktiivi artikli 148 punktis a viidatud laeva lastiga.

Selle kohta tuleb märkida, et direktiivi 2006/112 artikli 148 punkt c, millele viitab otseselt artikli 148 punkt d, käsitleb nagu viimati nimetatud sätegi rahvusvahelise merekaubaveoga seotud teenuste maksust vabastamist ja osutab selliste teenuste kirjeldamiseks samadele merelaevadele, mida käsitleb selle artikli punkt a. Kuna need kaks sätet on sarnased ja teineteist täiendavad, siis tuleb mõiste „otseselt vajalikud seoses merelaeva ja selle lastiga“ tõlgendamisel lähtuda selle direktiivi artikli 148 punkti c sätete ülesehitusest.

Tuleb aga märkida, et direktiivi 2006/112 artikli 148 punkti c kohaselt vabastatakse maksust tarne, rendileandmine, remont ja hooldus, kui need puudutavad selle artikli punktis a nimetatud merelaevas kasutatavat seadet. Sisuliselt näeb artikli 148 punkt c seega ette nõude, et osutatavad teenused ja asjaomase merelaeva kasutamine peavad olema omavahel seotud (vt selle kohta kohtuotsus, 4.7.1985, Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, punkt 21).

Lasti tõstmise teenused vastavad sellele nõudele. Nimelt on lasti vedamise puhul tegemist avamerel navigeerimiseks kasutatavate laevade tavapärase käitamise viisiga. Ent selleks, et lasti saaks vedada ning et merelaeva saaks selliselt käitada, on vaja, et see laev oleks lähtesadamas lastitud ning seejärel sihtsadamas lossitud.

(vt punktid 22–24, 26, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging jt

versus

Smallsteps BV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Midden-Nederland)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2001/23/EÜ – Artiklid 3–5 – Ettevõtte üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Erandid – Maksejõuetusmenetlus – „pre-pack“ – Ettevõtte tegevuse jätkumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 22. juuni 2017. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtete üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23 – Kohaldamisala – Ettevõtte üleminek pärast pankroti väljakuulutamist pre-pack-tehingu raames, mis on ette valmistatud enne pankrotti ja ellu viidud viivitamatult pärast pankroti väljakuulutamist – Hõlmamine

(Nõukogu direktiiv 2001/23, artiklid 3 ja 4 ning artikli 5 lõige 1)

Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja täpsemalt artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi artiklitega 3 ja 4 tagatud töötajate kaitse säilib sellises olukorras, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja kus ettevõtte üleminek toimub pärast pankroti väljakuulutamist pre-pack-tehingu raames, mis on ette valmistatud enne pankrotti ja ellu viidud viivitamatult pärast pankroti väljakuulutamist ja mille raames kohtu määratud „ajutine haldur“ uurib muu hulgas kolmanda isiku poolt ettevõtte tegevuse jätkamise võimalusi ja valmistub tegevuse jätkamiseks tegema toiminguid kohe pärast pankroti väljakuulutamist, ning lisaks et selles suhtes ei ole oluline, et pre-pack-tehingu eesmärk on ühtlasi asjaomase ettevõtte kõikide võlausaldajate jaoks üleminekust saadava tulu suurendamine.

Neil asjaoludel ja tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib, tuleb asuda seisukohale, et kuna sellise tehingu eesmärk ei ole lõppkokkuvõttes ettevõtte likvideerimine, siis ei selgita ega põhjenda sellega taotletav majanduslik ja sotsiaalne eesmärk seda, et asjasse puutuva ettevõtte täieliku või osalise ülemineku korral jäävad selle töötajad ilma neile direktiiviga 2001/23 tagatud õigustest (vt analoogia alusel kohtuotsus, 7.12.1995, Spano jt, C‑472/93, EU:C:1995:421, punktid 28 ja 30).

(vt punktid 50 ja 59 ning resolutsioon)
ELTL artikli 67 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EÜ) nr 610/2013, artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis annavad asjaomase liikmesriigi politseile pädevuse kontrollida, sõltumata isiku käitumisest ja eriasjaoludest, kõiki isikuid alal, mis jääb liikmesriigi ja 19. juunil 1990 Schengenis allakirjutatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta, osalisriikide maismaapiiri ja sealt 30 kilomeetri kaugusel oleva piirjoone vahele, et ennetada või takistada ebaseaduslikku sisenemist selle liikmesriigi territooriumile või hoida ära teatavaid piiri puutumatuse vastu suunatud süütegusid, välja arvatud juhul, kui need õigusnormid näevad sellele pädevusele ette vajaliku õigusliku raamistiku, mis tagab, et pädevuse praktilisel teostamisel ei oleks samaväärset toimet kontrolliga piiril – seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Kui selline raamistik siseriiklikus õiguses puudub, siis ei saa asuda seisukohale, et ühelt poolt toimuvad need kontrollid valikuliselt, mis hoiab ära kontrollidele piiril omase korrapärasuse, ning teiselt poolt kujutavad need endast pisteliste kontrollide alusel võetud politseimeedet, nagu näevad ette määruse nr 562/2006 artikli 21 punkti a alapunktid iii ja iv. Nõutav raamistik peab seega olema piisavalt täpne ja üksikasjalik, et nii kontrollivajadus kui ka konkreetsemalt lubatud kontrollimeetmed võiksid ise alluda kontrollile (kohtuotsus, 19.7.2012, Adil, C‑278/12 PPU, EU:C:2012:508, punkt 76).

(vt punktid 41, 62 ja 63 ning resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑436/16

Georgios Leventis

ja

Nikolaos Vafeias

versus

Malcon Navigation Co. ltd.

ja

Brave Bulk Transport ltd.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Areios Pagos)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Artikkel 23 – Kohtualluvuse kokkulepe – Kohtualluvuse kokkulepe kahe äriühingu vahel sõlmitud lepingus – Kahju hüvitamise hagi – Neist ühe äriühingu esindajate solidaarne vastutus õigusrikkumiste eest – Nimetatud esindajate võimatus sellele kokkuleppele tugineda

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 28. juuni 2017. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Kokkulepe kohtualluvuse kohta – Kohtualluvuse kindlaksmääramise kokkulepe – Kohtualluvuse kokkulepe kahe äriühingu vahel sõlmitud lepingus – Kokkulepe, millele ei saa neist ühe äriühingu esindajad tugineda, et vaidlustada teatava kohtu pädevust lahendada kahju hüvitamise hagi, milles palutakse tuvastada nende vastutus

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artikli 23 lõige 1)

Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 23 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kahe äriühingu vahel sõlmitud lepingus sisalduvale kohtualluvuse kokkuleppele ei saa neist ühe esindajad tugineda, et vaidlustada teatava kohtu pädevust lahendada kahju hüvitamise hagi, milles palutakse tuvastada nende solidaarvastutus nende ülesannete täitmisel väidetavalt õigusvastaselt toime pandud tegude eest.

Brüsseli I määruse artiklis 23 on selgelt sätestatud, et selle kohaldamisala piirdub juhtudega, kus lepinguosalised on kohtu osas „kokku leppinud“. Euroopa Kohus on märkinud, et kohus, kelle poole on pöördutud, peab in limine litis kontrollima, kas kohtualluvuse kokkulepe on sündinud tegelikult poolte kokkulangeva tahteavalduse alusel, mis peab olema väljendatud selgelt ja täpselt, sest Brüsseli I määruse artikli 23 lõikes 1 sätestatud vorminõuete eesmärk on tagada, et pooltevaheline kokkulepe on tõepoolest olemas (kohtuotsus, 7.7.2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega saab lepingus sisalduv kohtualluvuse kokkulepe põhimõtteliselt mõjutada üksnes suhteid nende poolte vahel, kes selle lepingu sõlmimisega nõustusid (kohtuotsus, 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 33–35 ja 43 ning resolutsioon)
Määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunkti b teist taanet tuleb tõlgendada nii, et selline krediidileping, nagu on arutlusel põhikohtuasjas ning mille on sõlminud krediidiasutus ja kaks solidaarvõlgnikku, tuleb kvalifitseerida selle sätte tähenduses „teenuste osutamise lepinguks“.

Euroopa Kohtu praktika on, et mõiste „teenused“ määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 1 alapunkti b tähenduses, mille sõnastus on identne määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunkti b sõnastusega, tähendab, et vähemalt see lepingupool, kes teenust osutab, sooritab tasu eest mingi kindla tegevuse (vt selle kohta kohtuotsus, 14.7.2016, Granarolo, C‑196/15, EU:C:2016:559, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 40 märkis, seisneb krediidilepingus, mille krediidiasutus sõlmis krediidisaajaga, teenuse osutamine selle summa andmises krediidiasutuse poolt krediidisaajale tasu eest, mida krediidisaaja maksab põhimõtteliselt intressi vormis.

Seega tuleb leida, et sellist krediidilepingut tuleb pidada „teenuste osutamise lepinguks“ määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti b teise taande tähenduses.

(vt punktid 35–38 ja resolutsiooni punkt 2)