ET Euroopa Liidu Teataja C 147/15

Cooperativa Mare Azzurro Socialpesca Soc. coop. arl, endice nimega Cooperativa Mare Azzurro Soc. coop. rl, ja Cooperativa vongolari Sottomarina Lido Soc. coop. rl 18. märtsil 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 22. jaanuari 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T-218/00: Cooperativa Mare Azzurro versus komisjon

(Kohtuasi C-136/13 P)

2013/C 147/25

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellandid: Cooperativa Mare Azzurro Socialpesca Soc. coop. arl, endice nimega Cooperativa Mare Azzurro Soc. coop. rl, ja Cooperativa vongolari Sottomarina Lido Soc. coop. rl (esindajad: advokaadid A. Vianello, A. Bortoluzzi ja A. Veronese)

Teised menetlusosalised: Ghezzo Giovanni & C. Snc di Ghezzo Maurizio & C., Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

— tühistada Üldkohtu (neljas koda) 22. jaanuari 2013. aasta määrus ja/või muuta seda määrust, mis on apellantidele teatavaks tehtud 23. jaanuaril 2013 ja millega Üldkohus jättis kohtuasjas T-128/00: Cooperativa Mare Azzurro jt versus komisjon rahuldamata hagi nõudega tühistada komisjoni 25. novembri 1999. aasta otsus 2000/394/EÜ, mis puudutab abimeetmeid, mis on Venezia ja Chioggia territooriumil tegutsevate ettevõtjate kasuks ette nähtud seadustega nr 30/1997 ja nr 206/1995, millega kehtestatakse sotsiaalmaksuvähendused (EÜT 2000, L 150, lk 50);

— mõista kohtukulud välja komisjonilt

Väited ja peamised argumendid

Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust väitega, et nende põhimõtete kohaldamisel, mida selgitas Euroopa Kohus otsuses „Comitato Venezia vuole vivere”, on rikutud õigusnorme: esiteks riigiabi valdkonnas komisjoni otsuste põhjendamise kohustuse osas ja teiseks tõendamiskoormise jaotamisel ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud eelduste osas.

Käesoleva apellatsioonkaebusega vaidlustatud määruses ei juhindunud Üldkohus Euroopa Kohtu seisukohtadest 9. juuni 2011. aasta otsuses „Comitato Venezia vuole vivere”, mis selgitab, et komisjoni „otsuses endas peavad sisalduma kõik olulised asjaolud, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada”. Kuigi otsus ei sisaldanud kõik olulisi asjaolusid, et siseriiklikud ametiasutused saaksid seda rakendada, et tuvastanud Üldkohus ühtki puudust metoodikas, mida komisjon vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel rakendas, mistõttu on tegemist õigusnormi rikkumisega.

Nende põhimõtete kohaselt, mida Euroopa Kohus selgitas otsuses „Comitato Venezia vuole vivere”, on tagasinõude korral liikmesriik — mitte abisaaja — kohustatud igal üksikjuhul tõendama, et esinevad ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud eeldused. Ent käesolevas asjas jättis komisjon vaidlustatud otsuses täpsustamata selle kontrolli teostamise „üksikasjad” ja kuna puudusid olulised asjaolud, millega tagasinõude korral tõendada, et antud soodustused tähendavad saajatele riigiabi andmist, siis järelikult on Itaalia Vabariik 24. detsembri 2012. aasta seadusega nr 228 (artikli 1 lõige 351 jj) otsustanud tõendamiskoormise ümber pöörata, minnes vastuollu ühenduse kohtupraktika seisukohtadega.

Itaalia seadusandja leiab nimelt, et mitte riik, vaid just iga ettevõtja, kes sai sotsiaalmaksuvähendusena antud abi, on kohustatud tõendama, et kõnealused soodustused ei moonuta konkurentsi ega kahjusta liikmesriikidevahelist kaubandust, ning kui ta seda ei tõenda, siis eeldatakse, et antud soodustus võib moonutada konkurentsi ja kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust. See kõik on ilmselgelt vastuolus kohtuotsuses „Comitato Venezia vuole vivere” selgitatud põhimõtetega.