Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 27 lõiget 1 koostoimes selle määruse põhjendusega 19 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm – nagu on kõne all põhikohtuasjas –, mis näeb ette, et üleandmisotsuse üle teostatav kohtulik kontroll peab põhinema faktilisel olukorral, mis valitses asja menetlevas kohtus toimunud viimase kohtuistungi ajal, või kui kohtuistungit ei toimunud, siis faktilisel olukorral, mis valitseb hetkel, mil see kohus kaebuse üle otsustab.

Dublini III määruse artikli 27 lõikes 1 on sätestatud, et rahvusvahelise kaitse taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse faktiliste või õiguslike asjaolude vaidlustamise või läbivaatamise kaudu kohtus. Lisaks tuleneb Dublini III määruse artiklit 29 käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast, et kui arvestada esiteks nimetatud määruse põhjenduses 19 märgitud eesmärki tagada kooskõlas põhiõiguste harta artikliga 47 asjaomaste isikute õiguste tõhus kaitse ning teiseks selle määruse põhjenduses 5 toodud eesmärki tagada rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kiire kindlaksmääramine, peab taotleja saama kasutada tõhusat ja kiiret õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tal tugineda tema suhtes tehtud üleandmisotsuse vastuvõtmisest hilisematele asjaoludele, juhul kui selliste asjaolude arvessevõtmine on kõnealuse määruse nõuetekohaseks kohaldamiseks otsustava tähtsusega (vt selle kohta 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 44). Põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormidega sarnased õigusnormid, mis võimaldavad rahvusvahelise kaitse taotlejal tugineda üleandmisotsuse peale esitatud kaebuses selle otsuse vastuvõtmisest hilisematele asjaoludele, vastavad niisugusele kohustusele näha ette tõhus ja kiire õiguskaitsevahend (vt analoogia alusel 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 45).

Sellistel asjaoludel ei saa Dublini III määruse artikli 27 lõiget 1 tõlgendada nii, et seesugused õigusnormid on nimetatud sättega vastuolus üksnes seetõttu, et üleandmisotsuse peale esitatud kaebust läbivaatav kohus võib olla nende õigusnormide kohaselt sunnitud võtma sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, arvesse mitte ainult nimetatud otsuse vastuvõtmisest hilisemaid asjaolusid, vaid ka selle otsuse alusel läbi viidud asjaomase isiku üleandmisest hilisemaid asjaolusid. On tõsi, et sellised asjaolud ei oma tähtsust nende Dublini III määruses sisalduvate eeskirjade kohaldamisel, mis reguleerivad üleandmisele eelneva tagasivõtmismenetluse läbiviimist, nagu on sätestatud selle määruse artikli 29 lõigetes 1 ja 2. Üleandmise täideviimine, mis ei kujuta endast muud kui üleandmisotsuse konkreetset rakendamist, ei saa siiski iseenesest lõplikult tuvastada selle liikmesriigi vastutust, kuhu asjaomane isik üle anti.

(vt punktid 29, 31–35 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)