ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 33–36 on sisuliselt meenutatud, on raamkokkuleppe kohaselt nii tähtajaliste kui ka tähtajatute töölepingute kasutamine põhimõtteliselt õiguspärane, ilma et oleks sätestatud tingimusi, mille esinemise korral ühte või teist võimalust kasutada tuleks, ning seetõttu ei saa antud olukorras kõnealuse kokkuleppe alusel karistada tööandjat sellise erineva kohtlemise eest, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis seisneb üksnes selles, et tähtajaline töösuhe lõppes teatud kuupäeval, samas kui tähtajatu töösuhe sel päeval ei lõppenud.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artiklit 29 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega nähakse ette, et pagulastele, kellel on liikmesriigis ajutine elamisõigus, antakse sotsiaaltoetusi väiksemas summas kui selle liikmesriigi kodanikele ja seal alalist elamisõigust omavatele pagulastele.
101

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et juhul kui liikmesriigi kohus on tuvastanud, et selline meede, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud teatud kategooria tähtajaliste töölepingute tähtaja möödumisel nende lepingute alusel tööle võetud töötajatele hüvitise kohustuslik maksmine, kujutab endast sobivat meedet, et vältida või vajaduse korral karistada järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamist, või samaväärset juriidilist meedet raamkokkuleppe klausli 5 tähenduses, siis seda sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ning mille kohaselt on teatud kategooria tähtajaliste töölepingute tähtaja möödumisel nende lepingute alusel tööle võetud töötajatel õigus saada hüvitist, samas kui teistesse kategooriatesse kuuluvate tähtajaliste töölepingute tähtaja möödumine ei too nende lepingute alusel tööle võetud töötajatele kaasa mingit hüvitist, välja arvatud juhul, kui Hispaania õiguses ei ole muud tõhusat meedet viimati nimetatud töötajate suhtes kuritarvituste vältimiseks või nende kuritarvituste karistamiseks, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus.
23

BTA esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Augstākā tiesale (Läti kõrgeim kohus). Ta väidab oma kassatsioonkaebuse põhjendamiseks, et mõiste „kindlustusjuhtum“ tõlgendus, mille andis Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija (Riia ringkonnakohtu tsiviilkolleegium), on vastuolus tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate Euroopa Liidu õigusnormide eesmärgiga kaitsta liiklusõnnetuses kannatanuid sõidukite kasutamisega tekitatud kahju eest, et sellise sõiduki kasutamine võib kuuluda mõiste „sõiduki kasutamine“ alla, isegi kui sõiduk on peatunud, ning et kuna sõiduki omanik vastutab tema sõiduki kasutamise raames kaassõitja poolt kolmandatele isikutele tekitatud kahju eest, on selline kahju selle sõidukiga seotud tsiviilvastutuskindlustusega kaetud.
4

Määruse nr 1215/2012 põhjendustes 4, 15 ja 16 on märgitud: „(4) Teatavad erinevused kohtualluvust ja kohtuotsuse täitmist käsitlevates siseriiklikes eeskirjades takistavad siseturu häireteta toimimist. Olulised on sätted, millega ühtlustatakse kollisiooninormid kohtualluvuse kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning tagatakse, et liikmesriigis tehtud kohtuotsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine oleks kiire ja lihtne. […] (15) Kohtualluvuse eeskirjad peaksid olema hästi prognoositavad ning lähtuma põhimõttest, et tavaliselt on kohtualluvus seotud kostja alalise elukohaga. Seepärast peaks alati olema tagatud kohtualluvus kostja elukoha alusel, välja arvatud teatavatel täpselt määratletud juhtudel, kui vaidluse sisu või poolte autonoomia eeldab teistsugust seost. Selleks et ühiseeskirjad oleksid läbipaistvamad ja et vältida vastuolulist kohtualluvust, peab juriidilise isiku alaline asukoht olema autonoomselt kindlaks määratud. (16) Lisaks kostja alalisele elukohale peaks kohtualluvusel olema ka muid aluseid, mis toetuksid tihedale seosele kohtu ja menetluse vahel või aitaksid kaasa tõrgeteta õigusemõistmisele. Tihe seos peaks tagama õiguskindluse ja hoidma ära võimaluse, et kostja vastu esitatakse hagi liikmesriigi kohtusse, mida ta ei saanud mõistlikult ette näha. See on oluline eelkõige lepinguväliste võlasuhete puhul, mis tulenevad eraelu puutumatuse ja isikuõiguste rikkumisest, sealhulgas laimust.“
67

Siiski on kahes olukorras, mis tulenevad liidu seadusandja tahtest ise piirata oma tegutsemisruumi WTO eeskirjade kohaldamisel, Euroopa Kohus erandina möönnud, et sõltuvalt olukorrast on liidu kohtu ülesanne kontrollida liidu akti ja selle akti rakendamiseks võetud aktide õiguspärasust WTO lepingute alusel. Esiteks on sellise olukorraga tegemist siis, kui liit soovib rakendada nende lepingute raames võetud konkreetset kohustust ja teiseks siis, kui kõnealuses liidu aktis on sõnaselgelt viidatud nimetatud lepingute täpsetele sätetele (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punktid 40 ja 41 ning 4. veebruari 2016. aasta otsus C & J Clark International ja Puma, C‑659/13 ja C‑34/14, EU:C:2016:74, punkt 87).
78

Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimiku materjalidest, et pärast seda, kui Arex oli oma Tšehhi lepingupartneritelt ostnud põhikohtuasjas kõnealust kütust, oli see kütus tema valduses ning ta laadis selle Austrias oma mahutitesse, enne kui vedas selle enda veovahenditega Austriast Tšehhi Vabariiki. Nendest asjaoludest nähtub muu hulgas, et Arexile näib olevat selle kauba omand Tsehhi eraõiguse tähenduses üle läinud laadimise ajal. Nendest asjaoludest, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, nähtub niisiis, et pärast Arexile kauba omanikuna käsutamise õiguse üleminekut toimus üksainus ühendusesisene vedu, mistõttu on viimase tehtud soetused need, mida tuleb käsitada ühendusesiseste soetustena.
38

Käesoleva kohtuotsuse punktis 32 kokku võetud Üldkohtu kaalutluse kohta tuleb lisada, et siinses asjas ei ole vaidluse all loetellu kandmise üldiste kriteeriumide määratlemine, mis võimaldavad piiravaid meetmeid vastu võtta. Seevastu on tegu otsusega jätta vaidlusaluste aktidega apellandi suhtes kehtima varade külmutamine, kusjuures see otsus on tema suhtes individuaalse ulatusega. Kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktis 22 viidatud kohtupraktikaga peab liidu kohus, kontrollides nende põhjenduste õiguspärasust, millele selline otsus tugineb, tagama, et vähemalt üks nendest põhjendustest on piisavalt täpne ja konkreetne, nii et see on põhjendatud ja kujutab juba iseenesest piisavat alust selle otsuse põhjendamiseks (vt selle kohta 28. novembri 2013. aastanõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, punkt 72).
54

Teiseks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et määruse nr 562/2006 artikli 21 punkti a teises lauses loetletud tunnused kujutavad endast ka viidet sellele, et esineb samaväärne toime kontrollidega piiril. Nendest tunnustest mõne esinemisel on asjaomased kontrollid lubatud üksnes juhul, kui neid ettenägevates riigisisestes õigusnormides on nende teostamise suhtes ette nähtud täpsustused ja piirangud, nad ise on piisavalt täpsed ja detailsed nii nende kontrollide intensiivsuse, sageduse kui ka selektiivsuse osas. Seega, mida rohkem on selles sättes tunnuseid, millele need riigisisesed õigusnormid vastavad, seda nii tulenevalt piirialal teostatavate kontrollide eesmärgist, nende kontrollide territoriaalsest kohaldamisalast ja asjaolust, et nimetatud kontrollide ja mujal asjaomase liikmesriigi territooriumil teostatavate kontrollide alus on erinev, seda rangemad peavad täpsustused ja piirangud olema ja seda rangemalt tuleb neid järgida (vt selle kohta 21. juuni 2017. aasta kohtuotsus A, C‑9/16, EU:C:2017:483, punktid 38–41).
48

Lõpuks tuleb täpsustada, nagu ka kohtujurist tegi oma ettepaneku punktides 82 ja 83, et ükski raamotsuse 2008/909 säte ei või mõjutada raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktis 6 sätestatud täitmata jätmise vabatahtliku aluse ulatust ega rakendamise tingimusi. Kuigi vastavalt raamotsuse 2008/909 artiklile 25 on selle sätted mutatis mutandis kohaldatavad karistuste täitmisele juhtudel, kus liikmesriik tagab karistuse täitmise vastavalt raamotsuse 2002/584 artikli 4 punktile 6, on liidu seadusandja sõnaselgelt ette näinud, et need on kohaldatavad ainult selles ulatuses, nagu see on kooskõlas kõnealuse raamotsuse sätetega.
106

Esmalt tuleb märkida, nagu tõdes ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 127, et 17. detsembri 1998. aasta kohtuotsusest Baustahlgewebe vs. komisjon (C‑185/95 P, EU:C:1998:608) lähtuvat kohtupraktikat, millele Kendrion tugineb selleks, et põhjendada väidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta määras kindlaks mittevaralise kahju, ja selleks, et esitada nõue mõista talle kahjuhüvitisena välja 5% trahvisummast, on Euroopa Kohus vahepeal muutnud (vt selle kohta 26. novembri 2013. aasta kohtuotsus Kendrion vs. komisjon, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, punktid 77–108, ning viidatud kohtupraktika), ja järelikult ei ole see kohtupraktika enam asjakohane, et määrata kindlaks hüvitis, mille eesmärk on heastada ELTL artikli 340 kohaselt mittevaraline kahju, mida põhjustati lahendi tegemise mõistliku aja ületamisega.
24

Need küsimused on asjakohased seetõttu, et põhikohtuasjas on edastamiskohustused (must carry) kehtestatud liikmesriigi õiguse alusel ettevõtjatele, kes ei kuulu universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse. Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et kommunikatsioonivabaduse seaduse artiklites 2-1 ja 34-2 sätestatud edastamiskohustuse (must carry) kohaldamisala erineb nimetatud artikli 31 lõikes 1 ette nähtud kohaldamisalast. Põhikohtuasjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastama, kas edastamiskohustused (must carry) kehtestati tegelikult sellistele ettevõtjatele nagu Playmédia.
53

Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et esimese küsimuse esimesele osale tuleb vastata, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 ja harta artikli 31 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on lubatud kollektiivlepingus ette näha, et puhkusetasu arvutamisel võetakse arvesse töötasu vähenemisi, mis on tingitud sellest, et arvestusperioodil esineb päevi, mil lühendatud tööaja tõttu tegelikult ei töötatud, mille tagajärjel saab töötaja minimaalse põhipuhkuse eest, mida tal on õigus artikli 7 lõike 1 alusel saada, väiksemat puhkusetasu võrreldes tavapärase töötasuga, mida talle makstakse töötamise ajal. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tõlgendama riigisiseseid õigusnorme võimalikult suures ulatuses direktiivi 2003/88 sõnastust ja eesmärki arvestades nii, et artikli 7 lõikes 1 ette nähtud minimaalse puhkuse alusel töötajatele makstav puhkusetasu ei oleks väiksem tavapärasest keskmisest töötasust, mida töötajatele makstakse tegeliku töötamise ajal.
48

Muus osas, mis puudutab hagejate väidet apellatsiooniastmes, et nad kandsid kindlat varalist kahju, mille summa võrdub vähemalt vahega ühelt poolt trahvisumma tasumise edasilükkamisest ja vastava viivise tasumisest tekkinud kulude ning teiselt poolt nende kulude vahel, mis tulenevad trahvi võimalikust kohesest tasumisest tänu laenuturult saadud rahastusele, siis tuleb see jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata, sest selle käsitlemine tähendaks senise kohtumenetluse seisukohast uue väite läbivaatamist. Väljakujunenud kohtupraktikast aga tuleneb, et kui ühel poolel lubataks Euroopa Kohtus esitada esimest korda väide, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, tähendaks see, et tal on õigus laiendada Euroopa Kohtus kohtuvaidluse ulatust Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes. Apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohus üldreeglina pädev kontrollima ainult Üldkohtu hinnangut väidetele, mille üle Üldkohtus on vaieldud (3. juuli 2014. aasta kohtuotsus Electrabel vs. komisjon, C‑84/13 P, ei avaldata, EU:C:2014:2040, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
60

Lisaks olgu märgitud, et kahju hüvitamise hagide konkreetses kontekstis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et kui Üldkohus tuvastab kahju olemasolu, siis on ainult tema nõude piirides pädev otsustama kahju hüvitamise viisi ja ulatuse üle. Selleks aga, et Euroopa Kohus saaks Üldkohtu otsuse üle kohtulikku kontrolli teostada, peab see otsus olema piisavalt põhjendatud ja kahju hindamise osas viitama kriteeriumidele, mida on välja mõistetud summa määramisel arvesse võetud (30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukoguC‑45/15 P, EU:C:2017:402, punktid 50 ja 51 ning seal viidatud kohtupraktika).
5

Otsuse artikkel 3 näeb ette: „1. Võttes arvesse artiklis 3 sätestatud nõudeid, on eurosüsteemi ostudeks PSPP alusel kõlblikud eurodes vääringustatud turukõlblikud võlaväärtpaberid, mille on emiteerinud euro kasutusele võtnud liikmesriikide keskvalitsused, piirkondlikud valitsused või kohalikud omavalitsused, euroalal asuvad tunnustatud asutused, euroalal asuvad rahvusvahelised organisatsioonid ja euroalal asuvad mitmepoolsed arengupangad. Erandlikel asjaoludel, kui kavandatud ostumahtu ei saavutata, võib EKP nõukogu otsustada osta muude euroalal asuvate üksuste poolt emiteeritud turukõlblikke võlaväärtpabereid […] 2. Ostukõlblikkuseks PSPP alusel peavad turukõlblikud võlaväärtpaberid vastama turukõlblike varade eurosüsteemi krediidioperatsioonides kasutamise kõlblikkuskriteeriumidele vastavalt Euroopa Keskpanga [19. detsembri 2014. aasta] suunise (EL) 2015/510 [eurosüsteemi rahapoliitika raamistiku rakendamise kohta (EKP/2014/60) (ELT 2015, L 91, lk 3)] neljandale osale, mille suhtes kohaldatakse järgmisi nõudeid: a) turukõlblike võlaväärtpaberite emitendil või garandil peab olema krediidikvaliteedi hinnang vähemalt krediidikvaliteedi astmega 3 eurosüsteemi ühtlustatud hindamisskaalal […] […] d) juhul kui […] emitendile, garandile või emissioonile antud krediidihinnang ei vasta vähemalt krediidikvaliteedi astmele 3 eurosüsteemi ühtlustatud hindamisskaalal, on turukõlblikud võlaväärtpaberid kõlblikud ainult siis, kui need on emiteerinud või täielikult taganud finantsabi programmi all olevad euroala liikmesriikide keskvalitsused, kelle suhtes on EKP nõukogu eurosüsteemi krediidikvaliteedi läve kohaldamise peatanud […] e) juhul kui kehtiv finantsabi programm on läbivaatamisel, peatatakse PSPP ostude kõlblikkus ja see taastatakse alles pärast läbivaatamise positiivset tulemust. 3. Avaliku sektori varade järelturult ostmise kava alusel tehtava ostu kõlblikkuseks peab lõigetes 1 ja 2 määratletud võlaväärtpaberite järelejäänud tähtajaks asjaomase eurosüsteemi keskpanga poolt ostmise hetkel olema vähemalt üks aasta ja maksimaalselt 30 aastat. Sujuva rakendamise hõlbustamiseks on avaliku sektori varade järelturult ostmise kava jaoks kõlblikud need turukõlblikud võlainstrumendid, mille järelejäänud tähtaeg on 30 aastat ja 364 päeva. Riikide keskpangad teostavad ka rahvusvaheliste organisatsioonide ja mitmepoolsete arengupankade poolt emiteeritud turukõlblike võlaväärtpaberite asendusoste, kui keskvalitsuste, piirkondlike valitsuste või kohalike omavalitsuste ja tunnustatud asutuste poolt emiteeritud turukõlblike võlaväärtpaberite ostude kavandatud mahtu ei ole võimalik saavutada. […] 5. Lubatud on selliste nimiväärtuses turukõlblike võlainstrumentide ostud, mille tootlus tähtajani on negatiivne (või halvima stsenaariumiga) ja võrdub hoiustamise püsivõimaluse intressimääraga või ületab seda. Vajalikus ulatuses on lubatud selliste nimiväärtuses turukõlblike võlainstrumentide ostud, mille tootlus tähtajani on negatiivne (või halvima stsenaariumiga) ja on väiksem hoiustamise püsivõimaluse intressimäärast.“
53

Selle kohta tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artiklis 28 sisalduv keeld on üldine ja absoluutne (vt selle kohta 21. septembri 2000. aasta kohtuotsus Michaïlidis, C‑441/98 ja C‑442/98, EU:C:2000:479, punkt 14 ja seal viidatud kohtupraktika). EL toimimise lepingus ei ole sätestatud ühtki erandit ning Euroopa Kohus on leidnud, et esmase õiguse kohaldatavate sätete selgusest, imperatiivsusest ja piiramata kohaldamisalast tuleneb, et tollimaksude keeld kujutab endast olulist reeglit ning seetõttu peavad kõik selle võimalikud erandid olema selgelt kehtestatud. Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et mõiste „tollimaksuga samaväärse toimega maks“ on tollimaksude keelu üldreegli vajalik täiendus (vt selle kohta 14. detsembri 1962. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg ja Belgia, 2/62 ja 3/62, EU:C:1962:45, lk 827).
37

Kui päritoluliikmesriik annab direktiivi 2005/36 artikli 22 punkti a alusel üldarsti või hambaarsti õppe järel välja kutsekvalifikatsiooni tõendava dokumendi, ei muuda see midagi aga selles, et tunnustamine on automaatne ja tingimusteta. Ka sellises olukorras peavad päritoluliikmesriigi pädevad ametiasutused – mitte vastuvõtva liikmesriigi asutused – tagama, et osaajaga õppe kogukestus, tase ja kvaliteet ei oleks pideva täisajaga õppe omast madalamad, ning veelgi üldisemalt, et kõiki direktiiviga 2005/36 kehtestatud nõudeid täidetaks täielikult.
42

Otsese seose olemasolu käesoleva kohtuotsuse punktis 33 viidatud kohtupraktika tähenduses tuleneb asjaolust, et kulu on lahutamatult seotud tegevusega, millest tulu saadi (31. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Schröder, C‑450/09, EU:C:2011:198, punkt 43, ja 24. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, punkt 36). Nagu aga käesoleva kohtuotsuse punktis 37 on märgitud, tingis advokaatide pensionikindlustusfondi sissemakse tegemise kuulumine advokaatide kotta, mis omakorda on vajalik, et teostada tegevust, millest saadakse tulu.
28

Kõigi eeltoodud kaalutluste põhjal tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi, mis koosneb põhikohtuasjas käsitletava taolisest sõnalisest tähisest, mis tähistab veinitooteid, ja mis sisaldab geograafilist nimetust, registreerimisest tuleb keelduda, kui see tähis sisaldab sõna, mida esiteks tavaliselt kasutatakse selle kauba tootmisrajatiste ja ‑ruumide tähistamiseks ning mis teiseks on üks sõnalistest elementidest selle füüsilise isiku ärinimes, kes taotleb asjaomase kaubamärgi registreerimist.
42

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et neutraalsuse põhimõtet ning käibemaksudirektiivi artikleid 90 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi selline õigusnorm nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud, et mittetasumise korral ei või maksukohustuslane vähendada käibemaksuga maksustatavat summat, kui ta ei ole kauba või teenuse ostjat, kui see on maksukohustuslane, eelnevalt teavitanud oma kavatsusest tühistada viimase poolt tehtud käibemaksu mahaarvamise korrigeerimiseks käibemaks osaliselt või täielikult.
32

Eelotsusetaotlusest nähtub, et vastavalt Iiri õigusele, nagu seda on tõlgendanud Supreme Court (Iirimaa kõrgeim kohus), on riigisiseses õiguses kohtutena määratletud asutuste ja töösuhete komisjoni vahel pädevus jaotatud. Ühelt poolt on töösuhete komisjonil pädevus lahendada kaebusi, mis on esitatud meetmete või otsuste peale, mis on väidetavalt vastuolus direktiiviga 2000/78 ja võrdõiguslikkuse seadustega, ning teiselt poolt on pädevus High Courtil (kõrge kohus), kui sellise kaebuse rahuldamine nõuaks liidu õigusega vastuolus oleva riigisisese sätte kohaldamata jätmist või tühistamist.
47

Seega näeb käibemaksudirektiivi artikli 322 punkt b ette, et kui maksukohustuslik edasimüüja tarnib kaupu kasuminormi maksustamise korra alusel, ei ole tal õigust arvata käibemaksust, mida ta on kohustatud tasuma, maha käibemaksu, mis kuulub tasumisele või on tasutud kunstiteoste eest, mille talle on tarninud või tarnivad nende loojad või loojate õigusjärglased.
18

Nimetatud kohus kahtleb selles, kuidas tuleks tõlgendada käibemaksudirektiivi artiklit 63, mis kehtestab reegli, et teenusega seonduv maks muutub sissenõutavaks alates teenuse osutamise hetkest. Ta kahtleb, kas seda reeglit võib tõlgendada kitsalt, et käsitada teenust sisuliselt veel osutamata teenusena juhul, kui selle eest saadav tasu ei kuulu veel maksmisele või see on tingimuslik, nagu on olukord põhikohtuasjas.
78

Apellant on lisaks seisukohal, et Üldkohus moonutas tõendeid, kuivõrd ta leidis, et uuringud, mille alusel oli vastavalt REACH‑määruse XV lisale koostatud toimik DEHP kohta (edaspidi „tõendusdokument“), moodustasid vaid osa liikmesriikide komitee poolt analüüsitud tõendite kogumist. Ta väidab, et ühestki pärast 2008. aastat kaladel tehtud teaduslikust uuringust ei nähtu, et DEHP‑l on kahjulik mõju inimeste tervisele ja keskkonnale; see on aga tema väitel Üldkohtu enda sõnul tingimus, mis peab olema täidetud selleks, et see aine määratletaks REACH‑määruse artikli 57 punkti f alusel.
28

Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (kõrgeim kohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liidu õigust, eelkõige [harta] artiklit 21 koostoimes direktiivi [2000/78] artikliga 1 ja artikli 2 lõike 2 punktiga a tuleb tõlgendada nii, et töötaja ja tööandja vahelises kohtuvaidluses seoses eraõigusliku töösuhtega on nende sätetega vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on ainult evangeelse kiriku (Augsburgi usutunnistus ja Helveetsia usutunnistus), vanakatoliku kiriku ja Ühinenud Metodisti Kiriku liikmete jaoks ka suur reede puhkepäev vähemalt 24tunnise järjestikuse puhkeajaga, ja juhul, kui töötaja peab hoolimata puhkepäeval ette nähtud puhkeajast töötama, on tal lisaks tasule puhkepäeva tõttu ära jäänud töö eest õigus ka töötasule töötamise korral, aga ülejäänud töötajatel, kes ei ole nimetatud kirikute liikmed, seda õigust ei ole? 2. Kas liidu õigust, eelkõige [harta] artiklit 21 koostoimes direktiivi [2000/78] artikli 2 lõikega 5 tuleb tõlgendada nii, et esimeses küsimuses kirjeldatud riigisisest õigusnormi, mis – arvestades elanikkonna koguarvu ja asjaolu, et sellest suurem osa kuulub roomakatoliku kirikusse – annab ainult teatavate (muude) kirikute suhteliselt väikesearvulisele liikmeskonnale teatavad õigused, ei mõjuta eespool viidatud direktiiv seetõttu, et tegemist on meetmega, mis on demokraatlikus ühiskonnas vajalik teiste inimeste õiguste ja vabaduste, eelkõige usukommete täitmise vabaduse kaitseks? 3. Kas liidu õigust, eelkõige [harta] artiklit 21 koostoimes direktiivi [2000/78] artikli 7 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et esimeses küsimuses kirjeldatud riigisisene õigusnorm kujutab endast positiivset toimimisviisi esimeses küsimuses loetletud kirikute liikmete täieliku võrdõiguslikkuse tagamiseks tööelus, et ära hoida või heastada nende liikmete usutunnistusega seotud halvemusi, kui sellega antakse neile tööajal samasugune õigus täita oma usukombeid kõnesoleva usutunnistuse jaoks tähtsal pühal, nagu see muul juhul antakse suuremale osale töötajatele teatava muu riigisisese õigusnormi alusel sel viisil, et nende kirikute religioossetel pühadel, mille liikmete hulka suurem osa töötajatest kuulub, üldjuhul ei töötata? Kui leitakse, et tegemist on diskrimineerimisega direktiivi [2000/78] artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses: 4. Kas liidu õigust, eelkõige [harta] artiklit 21 koostoimes direktiivi [2000/78] artikliga 1 ja artikli 2 lõike 2 punktiga a ning artikli 7 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et seni kui seadusandja ei ole loonud diskrimineerimisvaba õiguslikku olukorda, peavad eraõiguslikud tööandjad tagama kõikidele töötajatele olenemata nende usutunnistusest esimeses küsimuses kirjeldatud õigused seoses suure reedega, või tuleb esimeses küsimuses nimetatud riigisisene õigusnorm jätta kohaldamata, mistõttu ei tule esimeses küsimuses kirjeldatud õiguseid seoses suure reedega tagada ühelegi töötajale?“