ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
123.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Naczelny Sąd Administracyjny (Poola kõrgeim halduskohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. ELTL artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui kehtestatakse kohustus tasuda mootorikütuste ühendusesisese soetamise korral käibemaksu ettemaksu viie päeva jooksul alates kütuse toomisest riigi territooriumile. 2. Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, mida on muudetud nõukogu 25. mai 2016. aasta direktiiviga (EL) 2016/856, artiklit 273 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus kohustus tasuda mootorikütuste ühendusesisese soetamise korral käibemaksu ettemaksu viie päeva jooksul alates kütuse toomisest riigi territooriumile, tingimusel et see kohustus on kooskõlas selle direktiivi teiste sätetega. 3. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2016/856, artikleid 62 ja 69 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus kohustus tasuda mootorikütuste ühendusesisese soetamise korral käibemaksu ettemaksu viie päeva jooksul alates kütuse toomisest riigi territooriumile, kuna see võimaldab maksuhalduril nõuda maksukohustuslaselt tasumist enne, kui maks muutub sissenõutavaks, arvestades, et selle direktiivi artiklis 206 ette nähtud võimalus koguda vahemakseid saab puudutada üksnes maksu, mis eespool viidatud sätete kohaselt on muutunud sissenõutavaks. 4. Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2016/856, artiklit 206 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kohustus tasuda mootorikütuste ühendusesisese soetamise korral käibemaksu ettemaksu, kui see kohustus puudutab selle tehingu eest tasumisele kuuluva maksu brutosummat eraldi võetuna ja mitte kogu maksustamisperioodi eest arvutatud maksu netosummat.
42.

Kõigepealt tuleb märkida, et liidu õiguse järgi ei pea määruse nr 561/2006 kohaldamisalasse kuuluvate sõidukite juhtidel kõikides olukordades juhikaarti olema. Esiteks ei ole kõikidel sõidukitel sõidumeerikut, mis töötaks juhikaardiga, ( 16 ) kuid teiseks oli määruse nr 3821/85 artikli 15 lõike 7 punkti a alapunktis ii sõnaselgelt täpsustatud, et see, et juht esitab kontrolliametnikule oma juhikaardi, on kohustuslik ainult (ja loogiliselt) „selle olemasolul“. ( 17 ) Seevastu on juhil – nagu eespool meenutatud ( 18 ) – kohustus salvestada (ja esitada kontrolli korral) asjakohane teave, veendumaks, et määruse nr 561/2006 II peatükis sätestatud õigusnorme on kohaldatud õigesti. Määruse nr 3821/85 artikli 15 lõikes 7 on silmas peetud mitut liiki tõendavaid dokumente alates salvestuslehtedest kuni juhikaardini ning palju lihtsamalt kuni „kõigi koostatud käsikirjaliste kannete ja väljatrükkideni“ jooksva päeva ja eelnenud 28 päeva kohta.
41.

Kolmandana, vastupidi sellele, mida väitis Ungari valitsus kohtuistungil, ei ole võimalik asuda seisukohale, et toimingud enne varjupaigamenetluse algatamist ( 25 ) ei puuduta „rahvusvahelise kaitse taotlejaid“ direktiivide 2013/32 ja 2013/33 tähenduses. Kuna varjupaigataotleja staatus on deklaratiivne staatus, mis eksisteerib ajast, mil isikut on taga kiusatud, võib isikut pidada „rahvusvahelise kaitse taotlejaks“ isegi juhul, kui ta ei ole veel oma taotlust ametlikult esitanud. Lisaks samastab Ungari valitsus oma argumendis ekslikult rahvusvahelise kaitse taotluse sooviavalduse ja selle taotluse ametliku esitamise. Sellega seoses on selge – nagu Euroopa Kohus on leidnud –, et rahvusvahelise kaitse taotlus loetakse muu hulgas esitatuks niipea, kui asjaomane isik on väljendanud riigi pädevale asutusele oma soovi saada rahvusvahelist kaitset, ilma et selle tahte väljendamise suhtes saaks kohaldada mis tahes haldusformaalsust ( 26 ). Ka läheks direktiivi 2013/32 eesmärgiga tagada rahvusvahelist kaitset vajavatele isikutele õiguslikult kindla ja tõhusa varjupaigamenetluse kättesaadavus, vastuollu see, kui võimaldada selle direktiiviga tagatud õigusi üksnes alates rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest.
130.

Apellatsioonkaebuse teise väite teine osa käsitleb alternatiive käsitlevat analüüsi, mille on teinud sotsiaal-majandusliku analüüsi komitee. Sellega seoses heidab ClientEarth ette, et Üldkohus nõuab vaidlustatud otsuse punktis 248, et ta oleks pidanud esitama tõendeid, mis näitaksid faktilistele asjaoludele antud hinnanguid alternatiivide puudumise kohta ebausutavana. Seega näib, et Üldkohus nõuab vaide puhul alternatiive käsitlevat terviklikku analüüsi, selle asemel, et nõuda seda autoriseeringutaotluselt. See viiks tulemuseni, et vaides peaks olema tõendatud, et läbivaadatud otsus on õigusvastane.
48.

Kokkuvõttes saab märkida, et määratlemata liidu õiguse mõisteid, ehkki need võivad küll olla autonoomsed, ei tule kohaldada väljaspool nende õiget konteksti, nagu on ette nähtud selle sõnastuse, struktuuri ja eesmärgiga. Direktiivi 2009/103 artikli 3 esimeses lõigus kasutatud mõiste „sõidukite kasutamine“ on vaid osa liikmesriigi üldisest kohustusest tagada, et nende sõidukite kasutamine, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on kindlustusega kaetud. See säte ega seda enam üksainus selle sätte kui terviku kontekstist välja võetud tingimus ei ole mõeldud andma ühtlustatud suuniseid selleks, et teha otsuseid seoses vastutusega ühe või teise juhtumi eest, eriti kui selles sättes ette nähtud üldine kohustus sõlmida tsiviilvastutuskindlustus on täidetud ja puudub selge vastuolu muude direktiivi 2009/103 sõnaselgete sätetega.
Eespool esitatud põhjendustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) eelotsuse küsimustele nii:

Õigust seaduse alusel moodustatud kohtule, mida kinnitab ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei vasta Sąd Najwyższy (kõrgeim kohus) distsiplinaarkolleegiumi kohtuniku ametisse nimetatud isik sellele nõudele juhul, kui tema ametikohale nimetamine rikub jämedalt liikmesriigi õigusnorme, mis reguleerivad kõrgeima kohtu kohtunike ametisse nimetamist, mille kindlakstegemise kohustus lasub eelotsusetaotluse esitanud kohtul. Selle hinnangu kontekstis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama nii kõnealuste rikkumiste ilmselgust ja tahtlikkust kui ka rikkumiste raskusastet.

ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku koosmõjus harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et kohtukolleegium ei kujuta endast nende sätete mõistes sõltumatut ja erapooletut kohut, juhul kui objektiivsed tingimused, milles ta loodi, tema tunnused ja liikmete ametisse nimetamise viis on sellised, et võivad tekitada õigussubjektidel põhjendatud kahtlusi selle suhtes, kas see kolleegium on väljaspool väliste tegurite, eelkõige seadusandliku ja täitevvõimu otsese või kaudse mõju haardeulatust, ja kas ta on vastanduvaid huvisid arvestades neutraalne, ning kas need tingimused võivad järelikult viia selleni, et nimetatud organ ei tundu enam sõltumatu või erapooletu, mis võib nõrgendada usaldust, mida demokraatliku ühiskonna kohtud peavad õigussubjektidele sisendama. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kogu tema käsutuses olevat asjakohast teavet arvestades kindlaks teha, kas sellega on tegemist niisuguse organi puhul nagu Sąd Najwyższy (kõrgeim kohus) distsiplinaarkolleegium.

Sellises olukorras tuleb liidu õiguse esimuse põhimõtet tõlgendada nii, nagu see nõuaks eelotsusetaotluse esitanud kohtul selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamata jätmist, millega reserveeritakse pädevus teha otsust selliste kaebuste üle nagu põhikohtuasjas sellisele kolleegiumile ja nii, et neid kaebusi võib läbi vaadata kohus, kes vastab eespool viidatud sõltumatuse ja erapooletuse nõuetele ning kes oleks selles valdkonnas pädev, kui need sätted seda ei takistaks.
93.

Tõelise pehme õiguse puhul on see kõik lihtsalt hämmastav. Määruse nr 1093/2010 V peatükki „Õiguskaitsemeetmed“ on lisatud säte, mis lähtub eeldusest, et kui EBA annab välja kõnealuse määruse artikli 16 alusel õiguslikult mittesiduvaid suuniseid ja soovitusi või artikli 16a alusel mittesiduvaid arvamusi, võib ta oma pädevust ületada, mistõttu on vaja õiguskaitsevahendit. Olenemata sellest, milline on sellise sätte süsteemne loogika, on mõistlik eeldada, et seda ei oleks lisatud, kui liidu seadusandja ei oleks jõudnud järeldusele, et võib-olla on tegemist probleemiga. Ainus kindel asi on see, et komisjoni postkast tõenäoliselt ei ummistuks, kuivõrd selleks, et isikul oleks õigus pöörduda komisjoni poole sisuliselt kirjaga, peab probleemne akt isikut „isiklikult ja otseselt puudutama“, eriti kui lähtuda nende mõistete tõlgendamisel Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ELTL artikli 263 lõike 4 kohta.
27.

Nendel asjaoludel esitab Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus) muu hulgas järgmised eelotsuse küsimused: „4. Kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku, mis sätestab läbivaatamise korra tõhususe põhimõtte, artikli 1 lõikeid 3 ja 5, direktiivi 2014/24 artiklit 21 ja direktiivi 2016/943, eelkõige selle põhjendust 18 ja artikli 9 lõike 2 kolmandat lõiku (koos või eraldi, kuid ilma et see piiraks nende kohaldamist) tuleb tõlgendada nii, et kui riigihankeid reguleerivate riigisiseste õigusnormidega on sätestatud siduv kohtueelne vaidluste lahendamise menetlus, a) siis peab hankija avaldama ettevõtjale, kes on palunud vaidlustusmenetluse algatada, kõik teise ettevõtja pakkumuse üksikasjad (sõltumata nende konfidentsiaalsusest), kui menetluse esemeks on konkreetselt teise ettevõtja pakkumuse hindamise õiguspärasus ning ettevõtja, kes on palunud menetluse algatada, on enne sõnaselgelt palunud hankijal need andmed esitada; b) kas – sõltumata vastusest eelmisele küsimusele – hankija peab ettevõtja vaidlustust, mis käsitleb konkurendi pakkumuse hindamise õiguspärasust, tagasi lükates igal juhul andma selge, ülevaatliku ja konkreetse vastuse, sõltumata ohust avaldada talle pakkumuses teatavaks tehtud konfidentsiaalset teavet? 5. Kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku, artikli 1 lõikeid 3 ja 5 ning artikli 2 lõike 1 punkti b, direktiivi 2014/24 artiklit 21 ja direktiivi 2016/943, eelkõige selle põhjendust 18 (koos või eraldi, kuid ilma et see piiraks nende kohaldamist) tuleb tõlgendada nii, et hankija otsus keelduda avaldamast ettevõtjale teise pakkuja pakkumuses sisalduvat konfidentsiaalset teavet on otsus, mille võib kohtus eraldi vaidlustada? 6. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtja peab esitama hankijale sellise otsuse peale vaidlustuse ja vajaduse korral kaebuse kohtule? 7. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõike 1 kolmandat lõiku ja artikli 2 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sõltuvalt teise ettevõtja pakkumuse sisu kohta olemasoleva teabe mahust võib ettevõtja esitada kohtule kaebuse ainult seoses keeldumisega anda talle teavet, seadmata eraldi kahtluse alla hankija teiste otsuste õiguspärasust? 8. Kas – sõltumata vastustest eelmistele küsimustele – direktiivi 2016/943 artikli 9 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui kohus on saanud kaebajalt taotluse kohustada kohtuasja vastaspoolt esitama kohtule tõendid, et kohus edastaks need kaebajale, peab kohus sellise taotluse rahuldama, sõltumata hankija tegevusest hankemenetluse või vaidlustusmenetluse ajal? 9. Kas direktiivi 2016/943 artikli 9 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui kohus on jätnud rahuldamata kaebaja taotluse avaldada kohtuasja vastaspoole konfidentsiaalne teave, peaks kohus omal algatusel hindama nende andmete tähtsust, mille avaldamist taotleti, ning nende mõju riigihankemenetluse õiguspärasusele?“
27.

Lõpuks tuvastas Üldkohus, et apellant sai esimese vaidlusaluse otsuse olemasolust teada 25. aprillil 2016 esimese makseteate kättesaamisega, kuid esitas FMSA‑le taotluse oma toimikuga tutvumiseks 22. augustil 2016 ehk peaaegu neli kuud pärast päeva, mil ta sai esimese makseteate. Üldkohus lisas, et arvestades seda, kuidas FMSA vaidlusaluseid otsuseid rakendas, ei lubanud miski arvata, et teine vaidlusalune otsus asendas esimest vaidlusalust otsust. Üldkohus leidis nimelt, et oletades, et alates 23. mai 2016. aasta kirjast, millega FMSA teatas Bundesverband Öffentlicher Banken Deutschlands e.V‑le (Saksamaa avalike pankade föderaalne liit) uue makseteate vastuvõtmisest, võis apellant eeldada, et selle kirja eesmärk oli tunnistada esimene makseteade kehtetuks ja asendada see uue makseteatega, ning et seetõttu oli põhjust oodata viimase vastuvõtmist, pidi apellant hiljemalt 13. juunil 2016, mil ta sai kätte teise makseteate, mõistma, et see eeldus ei pea paika. Apellandil aga kulus veel kaks kuud enne esimese vaidlusaluse otsuse teatavaks tegemise nõudmisest. Üldkohus leidis samuti, et teise vaidlusaluse otsusega ei tühistatud esimest vaidlusalust otsust, vaid üksnes kohandati esimeses vaidlusaluses otsuses kindlaks määratud osamakseid. Kuna apellant ei taotlenud, et see otsus talle teatavaks tehtaks ning ta ei väitnud ega tõendanud ettenägematute asjaolude või vääramatu jõu olemasolu, mis võimaldaks hagi esitamise tähtajast kõrvale kalduda, järeldas Üldkohus, et 23. augustil 2016 esitatud hagi oli esimese vaidlusaluse otsuse osas esitatud hilinenult.
163.

Käesolevas kohtuasjas märgin esiteks, et Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 oma väljakujunenud kohtupraktikas ( 73 ) järgitavale valemile, mis näeb sisuliselt ette Euroopa Kohtu praktikas väljendatud põhimõtted, millele on viidatud eespool punktides 160 ja 161. See valem sisaldab aga lauset, mida kõnealuses Euroopa Kohtu praktikas ei leidu, mille kohaselt „[s]ee piiratud kohtulik kontroll ei tähenda siiski, et liidu kohus ei kontrolliks seda, kuidas institutsioonid on tõlgendanud majanduslikku laadi andmeid“. See lause tundub olevat selgelt üle võetud kohtuliku kontrolli ulatust käsitlevast konkurentsiõiguse kohtupraktikast. ( 74 ) Siiski ei usu ma, et Euroopa Kohtu poolt kohtuliku kontrolli ulatuse kindlakstegemine konkurentsiõiguses oleks dumpinguvastasesse õigusesse automaatselt ülevõetav. Ehkki neil mõlemal õigusvaldkonnal on majanduslik olemus, need puudutavad ettevõtjate käitumist ja on mõlemad osa liidu ainupädevusse kuuluvatest valdkondadest, sisaldavad need aga väga erinevaid elemente. Esmalt on institutsioonidel neis kahes valdkonnas eelkõige väga erinevad uurimisõigused ja erinevalt konkurentsisektorist ei anna alusmäärus dumpinguvastases valdkonnas komisjonile mingit uurimisõigust, mis võimaldaks tal sundida äriühinguid uurimises osalema või andmeid esitama. ( 75 ) Teisalt peab dumpinguvastases valdkonnas institutsioonidele kuuluv kaalutlusõigus olema põhimõtteliselt ulatuslikum, sest nagu kohtupraktikast sõnaselgelt järeldub, tuleneb see vajadusest võtta arvesse nii majanduslikke olukordi, nagu konkurentsivaldkonnas, kui ka poliitilisi olukordi. ( 76 )
Neil asjaoludel peatas Cour administrative (Luksemburgi kõrgeim halduskohus) 23. mai 2019. aasta otsusega menetlused ning esitas ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule käesolevas menetluses järgmised eelotsuse küsimused:

1. Kas direktiivi 2011/16 artikli 20 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et taotluse esitanud liikmesriigi asutuse teabevahetustaotlus, milles on kindlaks määratud maksumaksjad, keda teabevahetuse taotlus puudutab, üksnes sel alusel, et nad on juriidilise isiku aktsionärid või tegelikud kasusaajad, ilma et taotluse esitanud asutus oleks kõnealuseid maksumaksjaid enne nimeliselt ja isiklikult tuvastanud, on kooskõlas tuvastamisnõuetega, mis on kõnealuses sättes ette nähtud?

2. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb sama direktiivi artikli 1 lõiget 1 ja artiklit 5 tõlgendada nii, et eeldatava olulisuse normi järgimine tähendab seda, et taotluse esitanud liikmesriigi asutus võib selleks, et tõendada sihipäratute päringute puudumist, olgugi et asjaomaseid maksumaksjaid ei ole isiklikult tuvastatud, tugineda selgetele ja piisavatele selgitustele, et ta viib läbi sihipärast uurimist isikute piiratud rühma suhtes, mitte pelgalt üldist maksujärelevalve menetlust, ning et kõnealune uurimine on põhjendatud kahtlustega, mis põhinevad konkreetse õigusliku kohustuse täitmata jätmisel?

3. Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui

1) puudutatud isik, kellele taotluse saanud liikmesriigi pädev asutus on määranud rahalise halduskaristuse selle eest, et ta ei ole täitnud haldusotsust, milles kohustati teda esitama teavet liikmesriikide maksuhaldurite vahelise teabevahetuse raames direktiivi 2011/16 alusel ja mille peale ta ise ei saa esitada kaebust taotluse saanud liikmesriigi õiguse alusel, vaidlustas täiendavalt kõnealuse otsuse õiguspärasuse rahalise karistuse peale esitatud kaebuse raames ja

2) ta on saanud tutvuda direktiivi 2011/16 artikli 20 lõikes 2 ette nähtud minimaalse teabega alles kohtumenetluses, mis algatati viimati nimetatud sanktsiooni vaidlustamiseks tema poolt esitatud kaebuse alusel,

tuleb talle pärast teabe väljastamiseks kohustava otsuse ja sellega seoses trahvi määramise otsuse õiguspärasuse lõplikku tunnustamist anda trahvi maksmiseks täiendav tähtaeg, et ta saaks pärast pädeva kohtu poolt lõplikult kinnitatud eeldatava olulisusega seotud asjaoludega tutvumist täita teabe väljastamiseks kohustavat otsust?
45.

Samuti rõhutan, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus puudutab seda, kas lõppkasutusprotseduuri eeskirju võib kohaldada tagasiulatuvalt. Lõppkasutusprotseduuri luba on võimalik anda üksnes teatud tingimustel ja seega on selle protseduuri puhul tegemist erandiga üldistest tollieeskirjadest. Seega tuleks seda protseduuri reguleerivaid eeskirju tõlgendada kitsalt. ( 22 ) Tagasiulatuva mõjuga loa andmise puhul liidu tolliseadustiku artikli 211 lõike 2 ja delegeeritud määruse artikli 172 lõike 1 kohaselt on samuti tegemist erandiga loa andmise üldreeglist, mis eeldab konkreetsete tingimuste täitmist. Tagasiulatuva mõjuga loa andmine alates kuupäevast, mil eelmine luba muutus kehtetuks, vastavalt liidu tolliseadustiku artikli 211 lõike 2 punktile h ja delegeeritud määruse artikli 172 lõikele 3 on järjekordne erand tagasiulatuva mõjuga lubade üldeeskirjadest, mis eeldab veel täiendavate tingimuste täitmist. Nende eeskirjade ratione temporis kohaldamise laiendav tõlgendamine ei näi seetõttu olevat õigustatud.
56.

Direktiivi 2014/41 artikli 6 „Euroopa uurimismääruse koostamise ja edastamise tingimused“ lõikes 1 endas on nimelt ette nähtud, et taotlev asutus või ametiisik võib Euroopa uurimismääruse koostada üksnes juhul, kui ta on veendunud, et täidetud on järgmised kaks tingimust: – esiteks, et see on „vajalik ja proportsionaalne“ ( 19 ), lisaks kahtlustatava või süüdistatava õiguste arvessevõtmisele (artikli 6 lõike 1 punkt a); – teiseks, et selle eesmärk oleks toiming, mida „oleks saanud taotleda samadel tingimustel sarnases riigisiseses asjas“ (artikli 6 lõike 1 punkt b).
77.

Teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks Gyulai Törvényszéki (Gyula kohus, Ungari) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: Neljas küsimus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav riikidevahelisele teenuste osutamisele autovedude sektoris. Esimene küsimus Direktiivi 96/71 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi „töötasu alammäärasid“ reguleerivate riigisiseste õigusaktide rikkumisele saab tugineda päritoluliikmesriigis toimuvas menetluses, eeldusel, et selle kohtutel on pädevus asja arutada, näiteks seetõttu, et tööandja asukoht on selles riigis. Teine küsimus Päevaraha, mida makstakse ilma kulutusi tõendamata – mille peab kindlaks tegema liikmesriigi kohus –, ei ole makstud selleks, et hüvitada lähetusega seotud tegelikult kantud kulusid direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 tähenduses. Juhul kui käesolevas asjas asjassepuutuvat päevaraha makstakse lähetusega seotud toetusena, loetakse see miinimumpalga hulka. Kolmas küsimus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85, artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus kütusesäästu lisatasu kui selline, mida tööandja võib maksta lähetatud töötajale, kui too ei ületa kütusekulu tavalist taset. Selle, kas konkreetse juhtumi puhul on kütusesäästu lisatasu seotud läbisõidetud vahemaa pikkusega ja/või edasitoimetatud kauba kogusega, mis võib ohustada liiklusohutust ja/või soodustada määruse nr 561/2006 rikkumist, peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus. Viies küsimus on vastuvõetamatu.
73.

KBA ja Volkswagen väidavad, et actio popularis on Saksa menetlusõigussüsteemis võõras ja seega peab keskkonnakaitseühendus suutma saama alati tõendada, et tema õigusi on ametiasutuste tegevuse tõttu kahjustatud. Käesoleval juhul ei tulene Århusi konventsiooni artikli 9 lõike 3 kohaldamisest koostoimes harta artikli 47 esimese lõiguga siiski actio popularis ( 32 ). Õigus pöörduda kohtusse sellises asjas nagu põhikohtuasjas eeldab nimelt, et liikmesriigi õiguses on asjaomasele ühendusele antud kohtumenetlusõigusvõime, kuna liikmesriigi pädevad ametiasutused on tema põhikirja heaks kiitnud. Sellise ühenduse puhul on seega tagatud, et ta tegevus on tõsiseltvõetav ja pädev ( 33 ). Kõnealuste ühenduste seaduslikult tunnustatud keskkonnahuvi alusel on nad keskkonnaõigust käsitlevate vahetult kohaldatavate sätete rikkumisest piisavalt puudutatud tuginemaks liikmesriigi kohtutes nendele sätetele ( 34 ).
56.

Toidualase teabe määruse VII lisa E osa kannab pealkirja „Liitkoostisosade nimetamine“. Selle punkt 1 näeb ette, et liitkoostisosa võib koostisosade loetelusse kanda oma nimetuse all, „kuivõrd see on seadusega ette nähtud või tavapärane“ ja sellele „järgneb vahetult selle koostisosade loetelu“. Sama osa punkt 2 näeb ette, et liitkoostisosa koostisosade loetelu ei ole kohustuslik juhul, kui „liitkoostisosa koostis on määratletud liidu kehtivate sätetega“ ja liitkoostisosa sisaldus valmistootes on alla 2%.
59.

Nendel asjaoludel, arvestades Euroopa Kohtu praktikat, nagu on viidatud käesoleva ettepaneku punktides 45 ja 46, näib minu arvates tõenäoline, et täitemenetlused viiakse lõpule enne, kui tehakse kohtu otsus eraldi menetlustes, mille tulemuseks on see, et asjaomased tarbijad saavad alles tagantjärele kaitse, mis on mittetäielik ja ebapiisav ega ole seega sobiv ega tõhus vahend ebaõiglaste lepingutingimuste ärahoidmiseks vastavalt direktiivi 93/13 artikli 7 lõikele 1. Seepärast jagan ma komisjoni seisukohta, et on reaalne oht, et ainuüksi eraldi menetluste abil on kohtu otsus, mis tehakse selle kohta, kas lepingutingimused on ebaõiglased, hilinenud ja ebatõhus.
132.

Tuleb juhtida tähelepanu, et Gdynia ja PLGK ning Poola Vabariik märkisid sisuliselt, et komisjon minimeerib huvitatud isikute märkuste esitamise õiguse tähtsust. Nad väitsid, et kohtupraktikale tuginev komisjoni argument, mille kohaselt on huvitatud isikute funktsioon ametlikus uurimismenetluses kõigest olla komisjoni teabeallikas, on vastuolus liidu õigusega praeguses seisus, kuna kohtuotsused, millele komisjon sellega seoses viitab, on kuulutatud enne Euroopa Liidu põhiõiguste harta jõustumist. Nimetatud menetlusosalised väitsid, et hinnates huvitatud isikute õigust võimalusele esitada märkusi niisuguses olukorras, nagu on selles kohtuasjas vaidluse all, tuleb nüüd võtta arvesse hartaga kaitstud põhiõigusi, eriti aga harta artiklis 41 ette nähtud õigust heale haldusele, mis on üks nende põhiõiguste osa. Seega tuleks huvitatud isikute õigust olla ära kuulatud enne komisjoni otsuse vastuvõtmist nüüd arvesse võtta.