ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Nimetatud säte ei tähenda siiski, et liikmesriikidel on keelatud kehtestada täiendavaid õiguslikke sunnivahendeid või heastamise võimalusi. Vastupidi, direktiiv sätestab sõnaselgelt, et „[l]iikmesriigid võivad säilitada või kehtestada käesoleva direktiivi sätetest soodsamad võrdse kohtlemise põhimõtte kaitset käsitlevad sätted” ( 8 ) ja et „[k]äesoleva direktiivi rakendamine ei õigusta liikmesriikide poolt eelnevalt tagatud diskrimineerimisvastase kaitstuse taseme alandamist käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas.” ( 9 ) Seega sätestab põhimõtteliselt siseriiklik õigus, kas võrdset kohtlemist edendav organ, näiteks CGKR, võib esitada hagi, kui ta ei tegutse konkreetse kaebuse esitaja nimel. Direktiiv võimaldab liikmesriikidel valida erinevate täitmise meetodite vahel, tingimusel, et isikutele, kes väidavad, et neid on diskrimineeritud, ja ka ohvreid/kaebuse esitajaid esindavatele avaliku huvi organitele on tagatud võimalus kasutada asjakohaseid kohtu- ja haldusmenetlusi. Selles suhtes nõustun Ühendkuningriigi ja Iirimaaga, et direktiiv ei nõua, et liikmesriigid tagaksid, et tunnustatakse avalikku huvi esindavate organite õigust algatada kohtumenetlus, kui puudub kaebuse esitaja, kes väidab, et ta on diskrimineerimise ohver.
137.

Vastutuse suunamisega kaasnevad ja vastutuse konventsiooni artikli III lõikest 4 tulenevad takistused, mis puudutavad nõudeid teiste isikute vastu, eeskätt punkti c alusel prahtija vastu, on kooskõlas „saastaja maksab” põhimõttega. Ühelt poolt vastutavad need isikud suurenenud vastutuse korral vahetult, nimelt kui on võimalik tõendada, et reostuskahju põhjuseks on tegu, mille nad on pannud toime või jätnud toime panemata kahju tekitamise tahtlusega või kergemeelsusest, olles teadlikud kahju tekkimise tõenäosusest. Teiselt poolt on omanikul vastutuse konventsiooni artikli III lõike 5 alusel tagasinõudeõigus nimetatud isikute vastu. Viimasega on tagatud, et ka need isikud võivad „saastaja maksab” põhimõtte kohaselt oma tegude eest kulusid kanda. Sellist nõuet tuleb eeskätt uurida juhul, kui Total-grupi ettevõtjad olid laevaõnnetuse eest osaliselt või täielikult vastutavad, nagu sedastas Tribunal de grande instance ( 85 ) ja mida peavad võimalikuks nii komisjon kui ka Prantsusmaa.
19.

Lisaks sellele võib esitada küsimuse, kas hüvitiste komisjon, kes esitas Euroopa Kohtule käesoleva eelotsusetaotluse, on üldse kohus EÜ artikli 234 mõttes, kellel on õigus taotleda eelotsust. Siinkohas võib igatahes viidata kohtujuristi ettepanekule Cowani kohtuasjas, kus kohtujurist Lenz leidis oma seisukohta üksikasjaliselt põhjendades õigesti, et taoline komisjon on vaadeldav kohtuna EÜ artikli 234 mõttes. ( 5 ) Ta põhjendas oma seisukohta sellega, et komisjoni puhul on tegemist sõltumatu instantsiga, mis on ellu kutsutud kuriteoohvritele hüvitiste maksmisel tekkivate vaidluste lahendamiseks; ta on loodud seaduse alusel ja tegemist on kohustusliku kohtualluvusega ning ta teeb oma otsused õigusnormidele, eelkõige Code de procédure pénale’ile tuginedes.
144.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt: — Komisjoni 29. juuni 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 1251/70 töötajate õiguse kohta jääda elama liikmesriigi territooriumile pärast selles riigis töötamist artiklit 7 ei kohaldata õppija suhtes, kes on käesolevas kohtuasjas käsitletavas olukorras, kui kõnealune õppija ei kuulu ühtegi nimetatud määruse artiklis 2 nimetatud töötajate kategooriasse. — Õppija, kes on käesolevas kohtuasjas käsitletavas olukorras, saab käesolevas asjas käsitletud õppetoetuse saamiseks põhimõtteliselt tugineda vastuvõtvas liikmesriigis nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikes 2 sätestatud ühenduse töötaja õigusele samadele sotsiaalsetele soodustustele, nagu on selle riigi kodanikest töötajatel. Ent lõppkokkuvõttes on see siseriikliku kohtu ülesanne kindlaks teha, kas käesolevas kohtuasjas on pärast töötamise lõpetamist täidetud ühenduse töötaja staatuse säilimise tingimused. — Nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiivi 93/96/EMÜ õpilaste õiguse kohta teises liikmesriigis elada artikkel 3 ei takista liikmesriigi kodanikul, kes on teatud aja seaduslikult elanud teise liikmesriigi territooriumil, tuginemast EÜ artikli 12 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise aluspõhimõttele, et taotleda vastuvõtvas liikmesriigis õppetoetust, nagu seda on põhikohtumenetluses käsitletav toetus, isegi kui tema elamisõigus põhineb kõnealusel direktiivil. — EÜ artikkel 12 koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega keelab liikmesriigil keelduda sellise õppetoetuse maksmisest, nagu seda on käesolevas kohtuasjas käsitletav toetus, teisest liikmesriigist pärit majanduslikult mitteaktiivsele õppijale, kes on vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult elanud juba kolm aastat, üksnes põhjendusel, et kõnealune õppija ei ole vastuvõtvas liikmesriigis elanud viis aastat enne asjaomast õppeperioodi, kui teised asjaolud, mida õppija peab sobival viisil tõendama, viitavad sellele, et isik on olulisel määral integreerunud vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda. — Õiguskindluse põhimõte ei takista liikmesriiki kohaldamast õigusnorme, nagu seda on 9. mai 2005. aasta Beleidsregel, varasemate perioodide suhtes, kui selline kohaldamine asetab asjaomase isiku soodsamasse õiguslikku olukorda.
33.

Sel eesmärgil on kumulatiivselt nõutav, et vahend oleks „oluline”, st et see oleks vältimatult vajalik konkureerimiseks seda kontrolliva ettevõtjaga ning et seda ei saaks mõistlikul viisil dubleerida; samuti on nõutav – kuigi teisele ettevõtjale on võimalik anda vahendile juurdepääs –, et see juurdepääs oleks takistatud või et sellele oleks kehtestatud ebamõistlikult piiravad tingimused. ( 21 )
50.

Seetõttu leian, et direktiivi 91/439 artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada selliselt, et liikmesriigil on õigus keelduda teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivuse tunnustamisest, kui see luba on väljastatud vaatamata sellele, et käimas oli loa omaniku sõidukijuhtimise sobivuse kontrollimise menetlus esimesena nimetatud liikmesriigi territooriumil varem toime pandud liikluseeskirjade rikkumise asjus.
43.

Lõpuks olen arvamusel, et asjakohaste sätete niisuguse tõlgendamise dikteerib ka õiguskindluse põhimõte, sest teenuste osutamise kohta käsitlevad reeglid peavad olema ettevõtjate jaoks ennustatavad. See põhimõte kehtib eriti jõuliselt reeglite suhtes, millel on maksualased tagajärjed, et üksikisikud saaksid teha kindlaks oma kohustused, mis sellistest reeglitest tulenevad. ( 21 )
88.

Kokkuvõttes tähendab see, et kui õigusakt on jagatav, tuleb vastu võtta kaks eraldi õigusakti, nn kaksik-õigusakti. Arengumaid puudutav õigusakt tuleb vastu võtta EÜ artikli 179 alusel ja teine õigusakt, mis puudutab muid kolmandaid riike, EÜ artikli 181a alusel. Kui õigusakti ei saa jagada, siis peab see põhinema nii EÜ artiklil 179 kui ka EÜ artiklil 181a. Küsimuse osas, kas õigusakt on jagatav, tuleb seadusandjale jätta kaalutlusruum. Käesoleval juhul räägib palju selle kasuks, et õigusakt ei ole vähemalt selle praegusel kujul jagatav, kuna see näeb tagatise ülemmääradena ette üldsummad konkreetsete piirkondade jaoks, mis võivad hõlmata nii arengumaid kui ka riike, mis ei kuulu arengumaade hulka. Meetod, mille kohaselt ei esitata iga riigi jaoks ülemmäära, vaid esitatakse konkreetsete piirkondade jaoks üldsummad, annab EIP-le tehingute teostamisel suurima võimaliku paindlikkuse.
23.

Põhimõtteliselt tuleb siiski eeldada, et siseriiklike kohtute poolt eelotsuse saamiseks esitatud küsimused on kohtuotsuse tegemise seisukohalt olulise tähtsusega. ( 9 ) Üksnes erandjuhtudel uurib Euroopa Kohus oma pädevuse hindamiseks asjaolusid, mille tõttu siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas. ( 10 ) Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse rahuldamata jätmine on võimalik vaid siis, kui taotletud ühenduse õiguse tõlgendamine ei ole seotud põhikohtuasja tegelike asjaoludega või esemega või kui tegemist on oletusliku probleemiga või kui Euroopa Kohtule ei ole esitatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis on vajalikud selleks, et vastata tõhusalt küsimustele, mis talle on esitatud. ( 11 ) Muudel juhtudel on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud vastama eelotsuse küsimustele, mis puudutavad ühenduse õigusnormide tõlgendamist. ( 12 )
49.

Esiteks otsustas Euroopa Kohus, et artikli 7 lõigetes 1 ja 5 sisalduvaid termineid „väljavõtte tegemine” ja „taaskasutamine” tuleb tõlgendada sui generis õigusega taotletud eesmärki silmas pidades, milleks on kaitsta andmebaasi tegijat „kasutaja niisuguste toimingute eest, mis ületavad tema seaduslikke õigusi ning kahjustavad seeläbi andmebaasi tegija investeeringut”. ( 33 ) Pealegi, „õigus keelata kogu sisust või selle olulisest osast väljavõtte tegemist ja/või nimetatu taaskasutamist on seotud mitte ainult parasiitliku konkureeriva toote valmistamisega, vaid ka ükskõik millise niisuguse kasutajaga, kes põhjustab oma toimingutega investeeringule kvalitatiivselt või kvantitatiivselt olulist kahju”. ( 34 ) Seda arvestades otsustas Euroopa Kohus, et sui generis õiguse ulatuse määramisel ei ole asjakohased sellised asjaolud nagu see, et väljavõtte tegemise ja/või taaskasutamise eesmärk on luua teine andmebaas, olgu see algse andmebaasiga konkureeriv või mitte ja olgu selle suurus sama, mis algsel andmebaasil või mitte, ega see, et nimetatu on osa sellisest tegevusest, mis ei ole andmebaasi loomine. ( 35 )
4.

Direktiivi artikkel 3 reguleerib avalike teenuste osutamise kohustust, mille liikmesriigid võivad elektriettevõtjatele kehtestada, ja tarbijakaitset. Kõnealuse artikli lõiked 2, 3, 5 ja 8 on sõnastatud järgmiselt: „2. Liikmesriigid võivad asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhusus ja kliimakaitse. Need kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama EL elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale. […] 3. Liikmesriigid tagavad, et kõikidele kodutarbijatele ja, kui liikmesriigid seda vajalikuks peavad, väikestele ettevõtetele (st ettevõtted, millel on kuni 50 töötajat ja mille aastakäive või bilansimaht ei ületa 10 miljonit eurot) osutataks universaalteenust, mis tähendab, et neil on õigus saada oma territooriumil kindlaksmääratud mahus elektritarneid mõistliku, hõlpsasti ja selgelt võrreldava ning läbipaistva hinnaga. […] Liikmesriigid kehtestavad jaotusettevõtetele kohustuse ühendada tarbijad võrku sellistel tingimustel ja selliste tariifidega, mis on kehtestatud artikli 23 lõikes 2 sätestatud korras. […] 5. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et kaitsta lõpptarbijaid ja tagada tarbijakaitse kõrge tase ning tagavad eelkõige kaitsetumate tarbijate piisava kaitse, sealhulgas kohased meetmed nende võrgust väljajäämise vältimiseks. […] Neil tuleb tagada tarbijakaitse kõrge tase, eriti seoses lepingutingimuste läbipaistvuse, üldise teabe ning vaidluste lahendamise mehhanismidega. Liikmesriigid tagavad vabatarbijatele reaalse võimaluse tarnijat vahetada. Vähemalt kodutarbijate osas peaksid need meetmed hõlmama A lisas sätestatud meetmeid. […] 8. Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohaldada artiklite 6, 7, 20 ja 22 sätteid, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et see otsus ei mõjuta kaubanduse arengut sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega. Kooskõlas käesoleva direktiiviga ja asutamislepingu artikliga 86 hõlmavad ühenduse huvid muu hulgas ka konkurentsi vabatarbijate leidmiseks.”
119.

Soome on siiski seisukohal, et avaldatud isikuandmete töötlemine on õigustatud sõnavabadusega. Vastupidiselt Soome argumentidele, ei saa toodud seisukohta siiski põhjendada sellega, et käesoleval juhul kuulub teabe tekstisõnumiteenuse vormis edasi andmine samuti sõnavabaduse alla. See kaalutlus pakub huvi eelkõige Rootsi väite hindamisel, et see teenus täidab andmekaitse direktiivi artikli 9 ja vastava Soome rakendussätte tingimusi ning kuulub seega meedia eriõiguse alla.
35.

FNSEA, FNB, FNPL ja JA (kolmas väide) ning Prantsuse valitsus ja FNCBV (viienda väite esimene osa) väidavad sisuliselt, et vastavalt Esimese Astme Kohtu praktikale ( 18 ), mida Euroopa Kohus on kinnitanud kohtuasjas C-298/98 P: Finnboard vs. komisjon tehtud otsuses ( 19 ), võib määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud 10% ülempiiri arvutamisel lähtuda ühenduse liikmete käibest üksnes juhul, kui ühendus saab põhikirja järgi võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi. Seoses sellega leiavad apellandid, et järelikult on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsusega kõnealuses küsimuses muutnud väljakujunenud kohtupraktikat, võttes 10% ülempiiri arvutamisel aluseks apellantide liikmete käibe hoolimata asjaolust, et asjaomased ühendused ei saanud võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi. Oma vastuses leiavad FNSEA, FNB, FNPL ja JA, et kuigi mitmed varasemad kohtuotsused ( 20 ) on jäänud mõneti ebaselgeks, sest nendes on sedastatud, et 10% ülempiiri arvutamisel on lubatud lähtuda ühenduse liikmete käibest „vähemalt nendel juhtudel”, kui ühendus saab põhikirja järgi võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi, kõrvaldas Euroopa Kohus mainitud ebaselguse otsusega kohtuasjas Finnboard vs. komisjon. Nimetatud kohtuotsuse punkti 66 sõnastusest – vastavalt millele „ei ole oluline, et ühenduse liikmed on tegelikult osalenud rikkumises, vaid ühendusel peab põhikirja järgi olema õigus võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi” – ilmneb, et ühenduse õigus võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi on oluline tingimus 10% ülempiiri arvutamiseks liikmete käibe alusel. FNCBV leiab samuti, et Esimese Astme Kohus jättis põhjendamata, miks ta otsustas senist kohtupraktikat muuta, ning et selline muutmine on vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
16.

Euroopa Liidu lepingu artikkel 6 väljendab austust, mida siseriiklikud põhiseaduslikud väärtused väärivad. Selles on toodud ka meetmed nimetatud väärtustega reaalsesse konflikti sattumise vältimiseks, milleks on eelkõige liidu põhiseaduslike aluste sidumine liikmesriikide ühiste põhiseaduslike põhimõtetega. Selle sättega tagatakse liikmesriikidele see, et Euroopa Liit ei ohusta nende põhiseaduste põhilisi väärtusi. Samal ajal on nad siiski andnud nende väärtuste kaitsmise ülesande ühenduse õiguse kohaldamisalas üle Euroopa Kohtule. Selles osas on Conseil d’Etat’l õigus, kui ta eeldab, et tema põhiseaduse ja ühenduse õiguskorra alusväärtustel on identne ühisosa. Tuleb siiski rõhutada, et see struktuuriline ühilduvus on tagatud üksnes süstemaatilises plaanis ning see on tagatud üksnes ühenduse tasandil ja asutamislepingus ette nähtud meetmete abil. Sellele süstemaatilisele identsusele viidatakse Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 ja see tagab, et siseriiklikke põhiseadusi ei kahjustata, isegi kui viimaseid ei saa enam kasutada ühenduse aktide õiguspärasuse kontrollimisel viitenormidena. Kui see nii oleks, siis võiks ühenduse õigusaktide kohaldamisel teha ühes liikmesriigis erandeid ja teises mitte, kuivõrd siseriiklike põhiseaduste sisu ja kaitsemeetmed erinevad oluliselt. Selline tulemus läheks vastuollu Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 sätestatud põhimõtetega ja eriti ühenduse kui õigusel põhineva ühenduse määratlusega. Teisiti öelduna – kui siseriiklikele põhiseadustele saaks tugineda selleks, et kohaldada ühenduse õigusnorme Euroopa Liidu territooriumil selektiivselt ja diskrimineerivalt, siis paradoksaalsel kombel kahjustaks see ühenduse õiguskorra kooskõla liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavadega. Sel põhjusel otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas Internationale Handelsgesellschaft, et „väide, et rikutud on ühe riigi põhiseaduses sätestatud kujul selle riigi põhiõigusi või riigi põhiseaduse struktuuripõhimõtteid, ei saa mõjutada ühenduse meetmete kehtivust ega nende toimet liikmesriigis” ( 7 ). Seega on ühenduse õiguse ülimuslikkus õigusel põhineva ühenduse õiguskorra olemuslik nõue.
1.

Käesoleva apellatsioonkaebusega paluvad Coop de France bétail et viande, endine Fédération nationale de coopération bétail et viande (kohtuasi C-101/07 P) ning Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles, Fédération nationale bovine, Fédération nationale des producteurs de lait ja Jeunes agriculteurs (kohtuasi C-110/07 P) Euroopa Kohtul tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-217/03 ja T-245/03: FNCBV jt vs. komisjon (EKL 2006, lk II-4987), milles Esimese Astme Kohus esiteks vähendas neile Euroopa Ühenduste Komisjoni 2. aprilli 2003. aasta otsusega 2003/600/EÜ [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluses (asi COMP/C.38.279/F3 – Prantsuse veiseliha; ELT L 209, lk 12) määratud trahvi ja teiseks jättis otsuse tühistamisnõude osas hagi rahuldamata.
96.

Peamine põhjenduskäik näib kujutavat endast ringtõestust – ja tõepoolest tundus ka komisjon kohtuistungil vähemalt sellega nõustuvat. Kriteerium, millele tugineti selleks, et põhjendada kõnealuse kahe rühma paigutamist eri kategooriatesse, on seesama, millega väidetavalt rikutakse võrdse kohtlemise põhimõtet. See põhjendus näib osutavat, et kui ühenduse õigusnormides koheldakse kahte isikute rühma erinevalt, ei saa see olla diskrimineerimine, sest nad kuuluvad igal juhul eri kategooriatesse seetõttu, et neid koheldakse erinevalt. Ja nagu apellatsioonkaebuse esitajad märgivad, tähendab see, et ühenduse seadusandja jääb võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamisalast välja – mis, nagu Euroopa Kohus on järjepidevalt otsustanud, ei vasta tõele. ( 33 )
35.

On tõsi, et see kaalutlusõigus on piiratud. Selle teostamine on allutatud kohtulikule kontrollile. Kuigi põhimõtteliselt on selle teostamine põhikohtuasja lahendava kohtu, mitte Euroopa Kohtu ülesanne, kelle poole on EÜ artikli 234 alusel pöördutud, siis näib igatahes, et Kreeka konstitutsiooni artikli 14 lõikes 9 sätestatud sellise ulatusega kokkusobimatus ei ole proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas. See on nii eelkõige seetõttu, et see hõlmab kõik meediaettevõtjad olenemata nende leviulatusest. Niisugune kokkusobimatus ületab tegelikult võrdse kohtlemise tagamiseks vajaliku sätte piirid ja seega ka tõhusa konkurentsi tagamise piirid, kuna tundub raske uskuda, et piirkondliku leviga meediaettevõtjal on selline ajakirjanduslik mõjujõud, mis võimaldab tal avaldada survet teises piirkonnas asuvale pakkujale, või vastupidi, et viimane kalduks sellisele ettevõtjale survet avaldama. See kehtib muu hulgas ka seetõttu, et see puudutab samuti kõiki ehitusettevõtjaid, kellel on mis tahes sugulusseos meediaettevõtjaga. Tegelikult näib ebatõenäoline, et hankija võiks avaldada survet meediaettevõtjale, kelle sugulusseos ehitusettevõtjaga on kauge, või vastupidi – meediaettevõtja avaldaks survet hankijale.
22.

Ehkki ma kaldun nõustuma tulemusega, milleni Madalmaade valitsus enda toodud näidet analüüsides jõuab, ei nõustu ma tema kasutatud meetodiga. Kirjeldatud asjaoludel ei kuuluks sellise käibemaksualase nõustamise puhul maksuvabastus kohaldamisele sellepärast, et koolil ei ole seda teenust otseselt vaja käibemaksust vabastatud tegevuseks, nimelt hariduse andmiseks, ja tõenäoliselt ka sellepärast, et see ei ole üks nendest teenustest, mille osutamiseks kõnealune komisjon moodustati. Teisest küljest aga peaks selle komisjoni eesmärkide hulka kuuluv tegevus, mida on otseselt vaja käibemaksust vabastatud tegevuseks, s.o hariduse andmiseks, kvalifitseeruma maksuvabastuse saamiseks hoolimata seda teenust kasutavate koolide tegelikust arvust.
64.

Komisjon leiab 2005. aasta teatisele tuginedes, et käesolevas kohtuasjas tuleks põhisumma arvutamiseks korrutada 200-eurone baassumma koefitsientidega 10 (rikkumise raskuse alusel) ja 21,83 (maksevõime alusel), mis annab summaks 43660 eurot iga kohtuasjas C-419/03 tehtud otsuse täitmisega hilinetud päeva eest kõnealuse otsuse tegemisest kuni selle täieliku täitmiseni või otsuse tegemiseni käesolevas kohtuasjas. Komisjon väidab ka, et Prantsuse Vabariik ei teinud käesoleva asja kohtueelses menetluses koostööd, ning märgib, et Prantsuse Vabariik ei järginud isegi direktiivi 2001/18 ülevõtmise ajakava, mille kõnealune liikmesriik pärast käesolevas asjas põhjendatud arvamuse esitamist oli koostanud. Komisjon rõhutab samuti Prantsuse Vabariigi viivitamist direktiivi 2001/18 ülevõtmisel, mis oleks tulnud lõpetada 17. oktoobriks 2002. Neli aastat pärast nimetatud tähtpäeva ei olnud Prantsuse Vabariik tõepoolest võtnud ühtegi meedet, et täita Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-419/03, peale väheolulise dekreedi nr 2005-51. Komisjon väidab, et Prantsuse Vabariigi rikkumine põhjustas kõnealuses tundlikus valdkonnas märkimisväärset õiguslikku ebakindlust. Komisjon rõhutab ka direktiivi 2001/18 tähtsust inimeste tervise ja keskkonna kaitse ning biotehnoloogia arengu ja GMO-de vaba liikumise tagamisel. Lisaks väidab komisjon, et Prantsuse Vabariik ei ole GMO-sid käsitlevaid ühenduse õigusakte mitmel juhul täielikult üle võtnud. Selles osas väidab komisjon, et kohtuasjades C-296/01: komisjon vs. Prantsusmaa ( 31 ) ja C-429/01 komisjon vs. Prantsusmaa ( 32 ) leidis Euroopa Kohus, et Prantsuse Vabariik oli jätnud üle võtmata vastavalt direktiivi 90/220 ja nõukogu direktiivi 90/219/EMÜ ( 33 ) teatavad sätted. Seejärel esitas komisjon Prantsuse Vabariigi vastu EÜ artikli 228 alusel hagi, kuna Prantsuse Vabariik ei täitnud otsust kohtuasjas C-429/01. Kõnealuse hagi, mis registreeriti numbri all C-79/06, võttis komisjon hiljem tagasi, kui Prantsuse Vabariik täitis Euroopa Kohtu otsuse kohtuasjas C-429/01. ( 34 )
41.

Viimaks väitis Saksamaa valitsus, et UmwStG § 20 lõige 4 ja § 23 lõige 4 on loodud teatud tüüpi kuritarvituste vastu. Selle väljendamiseks esitas komisjon järgmise näite. Oletame, et äriühing X asendab oma osaluse tütarettevõttes osade või aktsiatega omandavas äriühingus. See on maksunduslikus mõttes neutraalne toiming (lähtudes direktiivi artikli 8 lõigetest 1 ja 2). Oletame, et omandav äriühing hindab omandatud osade või aktsiate väärtust turuväärtusega ja müüb nad kohe (definitsiooni kohaselt ilma kapitalikasumit realiseerimata). Kui on võimalik maksta müügitulu maksuvabalt tagasi äriühingule X, on selle tulemuseks see, et võimaldatakse äriühingul X realiseerida varjatud reserve nende pealt makse tasumata.
57.

Väljend „käesoleva direktiivi jõustumise ajal” on ootamatult ebatäpne. Erinevalt hilisematest direktiividest ei ole kuuendas käibemaksudirektiivis sätet, mis täpsustaks selle jõustumiskuupäeva. Samuti ei ole „jõustumise” kuupäeva võimalik täiesti kindlalt tuletada EÜ asutamislepingu asjakohase sätte sõnastusest. Kõnealusel ajal sätestas EMÜ asutamislepingu artikli 191 teine lõik: „Direktiivid ja otsused tehakse teatavaks neile, kellele need on adresseeritud, ning need jõustuvad sellisel teatavakstegemisel”. Kuid kas selline jõustumine (ingl take effect) on samaväärne kuuendas direktiivis nimetatud jõustumisega (ingl enter into force)? EÜ artikkel 254 täpsustab nüüd kaht liiki direktiivi puhul jõustumiskuupäeva, kuid säilitab ülejäänud direktiivide puhul reegli, et need jõustuvad teatavakstegemisel. See võib viidata tahtlikule semantilisele eristusele, kuigi EÜ asutamisleping ei sisalda vihjeid selle kohta, milline see eristus võiks olla.
50.

Euroopa Kohus on põhimõtteliselt tunnustanud seda, et maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadus võib õigustada asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamise piirangut. ( 19 ) Euroopa Kohus on aga selle põhjenduse kohaldamise sidunud suurte kitsendustega, mistõttu on mõnikord arvatud, et Euroopa Kohus on sellest põhjendusest loobunud. Euroopa Kohus on seda siiski ka hiljutistes otsustes käsitlenud. ( 20 )