ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas kaupa veetakse „tarnija või tema eest tegutseva isiku poolt“, kui klient sõlmib lepingu kohaletoimetajaga ja on täidetud üks järgmistest tingimustest – ja kui, siis milline või millised: a) Kliendil ei ole praktikas muud võimalust kui kasutada kohaletoimetaja teenust. b) Klient on kontaktis ainult tarnijaga, mitte kohaletoimetajaga. c) Tarnija ja kohaletoimetaja lepivad kokku hinnas, mida kohaletoimetaja küsib, ja klient selles ei osale. d) Tarnija hüvitab kohaletoimetamise tasu kliendile kauba hinnast allahindlust tehes. e) Tarnija kasseerib kohaletoimetamise tasu kliendilt ja kannab selle üle kolmandast isikust kohaletoimetajale. f) Lepingutingimused, kus on ette nähtud, millal kaupade omandiõigus kliendile üle läheb, ei ole kaubanduslikult loogilised, kuid praktikas ei ole see oluline, sest kui kaup saab kohaletoimetamise käigus kahjustada, hüvitab tarnija selle kliendile. g) Selles osas, mis puudutab kohaletoimetamise tasu, kui algse kohaletoimetamisega seoses tekib probleem: i) tarnija on kliendiga sõlmitud lepingu kohaselt kohustatud kliendi poolt juba makstud tasu talle tagastama; ii) tarnija ei ole kliendiga sõlmitud lepingu kohaselt kohustatud seda tasu tagastama, kuid praktikas siiski teeb seda; iii) kummalgi juhul kannab selle tagastamise kulud tarnija (mitte kohaletoimetaja); ja/või iv) tarnija on kliendiga sõlmitud lepingu kohaselt kohustatud maksma nii asenduskauba saatmise kulud kui ka sellega seotud lähetamiskulud; või v) tarnija on kliendiga sõlmitud lepingu kohaselt kohustatud maksma asenduskauba saatmise kulud ja mitte kohaletoimetamise kulusid, ent maksab oma praktikas ka need.
2.

Kas nende põhimõtetega on vastuolus niisugune õigusnorm nagu käibemaksuseadustiku artikli 23 lõike 1 punkt b ja lõige 6, mida tõlgendatakse nii, et maksukohustuslane, kes on valinud koefitsiendimeetodi või jaotuskriteeriumi segakasutusega kaupade või teenuste pealt tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse arvutamiseks ja on teinud selle aasta, mille kohta on mahaarvamine tehtud, lõplike väärtuste alusel korrektuure vastavalt nimetatud artikli lõikele 6, ei või neid andmeid tagasiulatuvalt muuta, arvutades juba korrigeeritud algse mahaarvamise selle õigusnormi alusel tegevuse pealt, mida ta oli algselt pidanud maksuvabaks, käibemaksu tagasiulatuvalt arveldamise raames uuesti?
1.

Kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu taoline rahukohtunik on niisugune Euroopa ühine kohus, kes on vastavalt ELTL artiklile 267 pädev esitama eelotsusetaotlust, isegi kui riiklik õigussüsteem ei taga talle tema töökoha ajutisuse tõttu kutseliste kohtunikega samaväärseid töötingimusi hoolimata sellest, et ta täidab riiklikus kohtusüsteemis samasuguseid kohtu ülesandeid, ja jätab ta seega ilma Euroopa kohtuniku sõltumatuse ja erapooletuse tagatistest, mida Euroopa Kohus on käsitlenud kohtuotsustes Wilson (EU:C:2006:587, punktid 47–53), Associação Sindical dos Juizes Portugueses (EU:C:2018:117, punkt 32 ja punktid 41–45), Minister for Justice and Equality (EU:C:2018:586, punktid 50–54)?
1.

Kas võttes arvesse Euroopa Liidu Kohtu praktikat, mis puudutab Itaalia riigi vastutust selle eest, kui viimase astme kohus rikub ilmselgelt ühenduse õigusnorme, nimelt [30. septembri 2003. aasta kohtuotsust Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513; 13. juuni 2006. aasta kohtuotsust Traghetti del Mediterraneo, C-173/03, EU:C:2006:391, ning 24. novembri 2011. aasta kohtuotsust komisjon vs. Itaalia, C-379/10, EU:C:2011:775], tuleb selliseid Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtteid nagu liidu õiguse esimuse põhimõte, õiguskindluse põhimõte, õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, menetlusliku võrdsuse põhimõte ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, õigust sõltumatule kohtule ja üldisemalt õiglasele kohtumenetlusele, mis on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47, koostoimes Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 267, tõlgendada nii, et nende sätete ja Euroopa Kohtu eelviidatud kohtupraktika kohaselt on liikmesriigil keelatud kehtestada – nii nagu käesolevas kohtuasjas käsitletaval juhul – iseenda ja oma avaliku sektori asutuste kasuks selliseid õigusnorme, nagu on sätestatud seaduses nr 18/2015, mille väljaöeldud eesmärk on rakendada eelviidatud Euroopa Liidu Kohtu otsuseid, kuid sisuline eesmärk on kaotada nende toime ning seada tingimusi oma kohtutele, ja mis näevad kohtunike tsiviilvastutust käsitleva 13. aprilli 1988. aasta seaduse nr 117 artikli 2 lõigete 3 ja 3-bis uues sõnastuses ette tahtluse või raske üleastumise eest vastutusele võtmise mõiste „seaduse või Euroopa Liidu õiguse ilmselge rikkumise korral“? Need liikmesriigi õigusnormid seavad selle riigi kohtuniku nimelt sellise valiku ette – millega tuleb nii või teisiti tegemist riigi tsiviil- ja distsiplinaarvastutuse tuvastamise kohtuasjades, kus sisuline menetluspool on avaliku halduse sektor ise –, nagu käesolevas kohtuasjas käsitletaval juhul: kas rikkuda oma riigi õigusnorme, jättes need kohaldamata ja kohaldades Euroopa Liidu õigust nii, nagu seda tõlgendab Euroopa Kohus, või hoopis rikkuda Euroopa Liidu õigust ja kohaldada oma riigi õigusnorme, mis takistavad tõhusa kaitse tunnustamist ning on vastuolus direktiivi 2003/88 artikli 1 lõigetega 3 ja 7, direktiiviga 1999/70 jõustatud tähtajalise töö raamkokkuleppe klauslitega 2 ja 4 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 nii, nagu neid sätteid on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas: [1. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses O’Brien, C-393/10, EU:C:2012:110; ja 29. novembri 2017. aasta kohtuotsuses King, C-214/16, EU:C:2017:914].
b)

süüdistatav on jätnud kohtusse ilmumata temast endast mitteoleneval põhjusel (nimelt haigestumise tõttu), kui pärast kohtuistungit on teda tema kohalviibimiseta tehtud toimingutest teavitatud ja asjaoludest teadlikuna on ta otsustanud ja avaldanud, et: — ta ei tugine ilmumata jäämisele ega sea küsimärgi alla kõnealuste toimingute õiguspärasust ega nõua nende kordamist tema juuresolekul; — ta soovib nendes toimingutes osaleda, millest tulenevalt on kohus läbi viinud süüdistatava poolt nimetatud isiku täiendava ülekuulamise ja võimaldanud süüdistataval selles asjakohaselt osaleda?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Ühendkuningriik) 5. novembril 2018 – Amoena Ltd versus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Kohtuasi C-677/18)

(2019/C 25/31)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Amoena Ltd

Vastustaja: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Eelotsuse küsimused

1. Kas tolliseadustiku komitee (1) ja/või Euroopa Komisjon tegid ilmse vea, kui nad klassifitseerisid operatsioonijärgsed rinnahoidjad (2): a. Euroopa Liidu kombineeritud nomenklatuuri (3) grupi 62 rubriiki 6212, mis konkreetselt hõlmab „rinnahoidjaid“, CN-koodi 6212 10 90 alla, selle asemel, et klassifitseerida need b. KNi grupi 90 rubriiki 9021 CN-koodi 9021 10 10 alla kui grupi 90 märkuse 2 punkti b tähenduses proteeside tarvikud?

2. Kas rakendusmäärus (4) kitsendab õigusvastaselt KNi grupi 90 märkuse 2 punkti b kohaselt tariifirubriiki 9021 klassifitseerimise ulatust ning ületab seega Euroopa Komisjoni pädevust?

3. Kas rakendusmäärus kujutab endast Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist, kui: a. Euroopa Komisjon peab austama liikmesriikide kohtute otsuseid, kuid ka edendama tolliseadustiku ja KNi ühetaolist (ja õiget) kohaldamist; b. Supreme Court (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) jõudis üksmeelsele järeldusele, et õige on klassifitseerida operatsioonijärgsed rinnahoidjad KNi grupi 90 rubriiki 9021; ja c. Supreme Courti (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) otsus esitati Euroopa Komisjonile ja komisjoni poolt kõikidele liidu liikmesriikidele koos Supreme Courti põhjenduste kokkuvõttega?

(1) Customs Code Committee (CCC).

(2) Mastectomy bras (MBs).

(3) KN.

(4) Komisjoni 26. juuni 2017. aasta rakendusmäärus (EL) 2017/1167 teatavate kaupade klassifitseerimise kohta koondnomenklatuuris (ELT 2017, L 170, lk 50).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ (1), mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artiklitega 8 ja 23 nende koostoimes on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt juhul, kui krediidiandja jätab täitmata oma kohustuse hinnata enne krediidilepingu sõlmimist tarbija krediidivõimelisust, on karistuseks krediidilepingu tühisus, millega kaasneb tarbija kohustus maksta krediidiandjale tagasi krediidi põhisumma tarbija rahalisi võimalusi arvestades sobival ajal, ent nimetatud karistust (krediidilepingu tühisus) kohaldatakse üksnes juhul, kui tarbija sellele võimalusele tugineb (see tähendab esitab lepingu tühisuse tuvastamise nõude) kolmeaastase aegumistähtaja jooksul?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgaaria) 12. novembril 2018 – Kriminaalasi järgmiste isikute suhtes: LD, ME, NF, OG, PH ja RI

(Kohtuasi C-704/18)

(2019/C 25/38)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Spetsializiran nakazatelen sad

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

LD, ME, NF, OG, PH ja RI

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigi kohtul jätta kohaldamata eelotsuse põhikohtuasjas, mille raames see on tehtud, kui kohus tugineb faktilistele asjaoludele, mida Euroopa Kohus võttis arvesse eelotsuse tegemisel?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) 5. novembril 2018 – Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden

(Kohtuasi C-678/18)

(2019/C 25/32)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden

Põhikohtuasja pool

Kassatsioonkaebuse esitaja: Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden

Eelotsuse küsimus

Kas määruse (EÜ) nr 6/2002 (1) artikli 90 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see näeb ette, et ajutiste meetmete, sealhulgas kaitsemeetmete võtmise pädevus antakse tingimata liikmesriigi kõikidele viidatud sättes nimetatud kohtutele, või nii, et täielikult või osaliselt jääb liikmesriikide otsustada, kas anda selliste meetmete võtmise ainupädevus kohtutele, mis on vastavalt määruse (EÜ) nr 6/2002 artikli 80 lõikele 1 määratud ühenduse disainilahenduste esimese ja teise astme kohtuteks?

(1) Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta (EÜT 2002, L 3, lk 1; ELT eriväljaanne 13/27, lk 142).
C 25/23

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per la Sardegna (Itaalia) 29. oktoobril 2018 – CO versus Comune di Gesturi

(Kohtuasi C-670/18)

(2019/C 25/28)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per la Sardegna

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: CO

Vastustaja: Comune di Gesturi

Eelotsuse küsimus

Kas 6. juuli 2012. aasta dekreetseaduse nr 95 (mis kinnitati muudetud kujul 7. augusti 2012. aasta seadusega nr 135, 24. juuni 2014. aasta dekreetseaduse nr 90 (kinnitatud 11. augusti 2014. aasta seadusega nr 114) artikliga 6 muudetud redaktsioonis] artikli 5 lõige 9, mis keelab valitsemissektori asutustel anda uurimis- ja nõustamisülesandeid pensionile jäänud endistele era- või avaliku sektori töötajatele, on Euroopa Liidu Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 78 (1) artiklites 1 ja 2 ette nähtud diskrimineerimiskeelu põhimõttega vastuolus?

(1) Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79).
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikliga 90 ja käibemaksu (1) neutraalsuse põhimõttega on vastuolus riiklikud õigusaktid (või halduspraktika, mis põhineb ebaselgetel õigusaktidel), mis takistab äriühingul sisendkäibemaksu maha arvata proportsionaalselt riigisiseste kaubatarnete hinnaalanduse väärtusega põhjusel, et ühendusesisese tarnija (majanduskontserni esindaja) välja antud maksuarvel on kajastatud üldise hinnaalanduse kogusumma, mis on antud nii sama raamlepingu alusel tarnitud ühendusesisestele kui ka riigisisestele toodetele, mis on aga (ostetud selle kontserni ühelt äriühingult, kelle käibemaksukohustuslase registreerimisnumber erineb sellest, mis on märgitud hinnaalandusega seotud arvel) kajastatud kui asjaomases liikmesriigis soetatud tooted?
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 56 ja 2. mail 1992 allkirjastatud Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse börsitehingute maks Belgia lõivude ja maksude seadustiku (Belgisch Wetboek diverse rechten en taksen) artiklite 120 ja 1262 tähenduses, mille tagajärjel muutub juhul, kui vahendaja on välisriigi resident, selle maksu tasumise eest vastutavaks isikuks Belgia residendist käsundiandja?
—

säilitada selle akti toime, millega Euroopa Parlamendi president tuvastas, et liidu 2018. aasta üldeelarve on lõplikult vastu võetud, kuni see eelarve võetakse lõplikult vastu aktiga, mis on aluslepingutega kooskõlas, mõistliku aja jooksul alates kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast;
3.

Kas 7. veebruaril 1992 Maastrichtis alla kirjutatud Euroopa Liidu lepingu (muudetud 13. detsembril 2007 Lissabonis alla kirjutatud Lissaboni lepinguga) artiklis 2 sätestatud võrdsuse ja õigusriigi põhimõtet, selle aluslepingu artiklis 9 sätestatud põhimõtet, mille kohaselt on kõik kodanikud kohtu ees võrdsed, ning selle aluslepingu artikli 6 lõikes 3 sätestatud liidu õiguse üldpõhimõtet, mis tagab igaühe õiguse õiglasele kohtumenetlusele, on järgitud juhul, kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei ole võimalik edasi kaevata, teeb otsuse, mis ei ole kooskõlas riigisisese kohtu arvamusega, mille see kohus on andnud riigisisesest õigusest tuleneva volitusnormi alusel seaduste ja muude üldkohaldatavate õigusaktide ühtlustamiseks, kui see on vajalik kohtupraktikas vastuolude kõrvaldamiseks või kui kõrgeima kohtu kolleegium on kõrgeima kohtu teise kolleegiumi otsuses sisalduvast õiguslikust arvamusest kõrvale kaldunud?
1.

Kas ainult asjaolust, et äriühingul, mille asukoht on väljaspool Euroopa Liitu, on Poola territooriumil tütarettevõtja, võib järeldada, et ettevõtte püsiv tegevuskoht on Poolas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1), artikli 44 tähenduses […] ja nõukogu 15. märtsi 2011. aasta rakendusmääruse (EL) nr 282/2011, millega sätestatakse ühist käibemaksusüsteemi käsitleva direktiivi 2006/112/EÜ rakendusmeetmed (uuesti sõnastatud) […] (2), artikli 11 lõike 1 tähenduses?
3.

Kas direktiivi 2006/112/EÜ artikli 146 lõike 1 punkte a ja b ja artikli 131 ning tarbimise maksustamise, neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid arvestades peaks õige riigisisene praktika seisnema liikmesriigi maksumäära kohaldamises kaubatarnele juhul, kui on olemas selged tõendid, et kaup on Euroopa Liidu territooriumilt välja viidud, aga kuivõrd kauba saaja ei ole kindlaks tehtud, siis väidab maksuhaldur, et kaubatarnet ei ole toimunud, või tuleks võtta seisukoht, et sellisel juhul üldse puudub käibemaksuga maksustatav tehing ja selle tulemusena ei ole maksukohustuslasel direktiivi 2006/112/EÜ artikli 168 kohaselt õigust eksporditud kauba soetamisel sisendkäibemaks maha arvata?
—

kui sündmus, nagu on kõne all käesolevas asjas, nimelt lennujuhtide streik territooriumil, mida peab ületama õhusõiduk, et väljudes väljaspool streigist mõjutatud territooriumi asuvast lennujaamast jõuda väljaspool streigist mõjutatud territooriumi asuvasse lennujaama, tuleb kvalifitseerida „erakorraliseks asjaoluks“, siis kas see tähendab, et tegemist on lennuettevõtja jaoks „erakorralise asjaoluga“, mida ei oleks suudetud vältida isegi siis, kui oleks võetud kõik mõistlikud meetmed?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale ordinario di Brescia (Itaalia) 31. oktoobril 2018 – JH versus KG

(Kohtuasi C-681/18)

(2019/C 35/12)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale ordinario di Brescia

Põhikohtuasja pooled

Hageja: JH

Kostja: KG

Eelotsuse küsimus

Kas 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/104/EÜ (1) artikli 5 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba kohaldada seadusandliku dekreedi 276/2003 dekreetseadusega 34/2014 muudetud redaktsiooni, mis: a) ei piira sama töötaja järjestikusi lähetusi samasse kasutajaettevõtjasse; b) ei sea tähtajalise renditöö õiguspärasuse tingimuseks, et oleks ära märgitud renditöö kasutamise tehnilised, tootmisalased, organisatoorsed või töötajate asendamisega seotud põhjused; c) ei sea sellise töölepingu vormi kasutamise õiguspärasuse tingimuseks seda, et kasutajaettevõtja tootmisvajadus oleks ajutine?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiiv 2008/104/EÜ renditöö kohta (ELT 2008, L 327, lk 9).
C 35/15

ET

Duferco Long Products SA 27. novembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 18. septembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-93/17: Duferco Long Products versus komisjon

(Kohtuasi C-738/18 P)

(2019/C 35/19)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Duferco Long Products SA (esindajad: advokaadid J.-F. Bellis, R. Luff, M. Favart, Q. Declève)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Liidu Kohtul:

1. tühistada vaidlustatud kohtuotsus (T-93/17, EU:T:2018:558);

2. tühistada komisjoni 20. jaanuari 2016. aasta otsuse, mis puudutab riigiabi SA.33926 2013/C (ex 2013/NN,2011/CP), mida Belgia andis äriühingule Duferco artikli 1 punkt f ja artikkel 2;

3. mõista käesoleva menetluse ja Üldkohtu menetluse kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebusega väidab apellant, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta keeldus hindamast kahte arvutusviga, mida komisjon oli teinud, analüüsides komisjoni 20. jaanuari 2016. aasta otsuses, mis puudutab riigiabi SA.33926 2013/C (ex 2013/NN, 2011/CP), käsitletud kuuenda meetme samasugust kohtlemist (pari passu); ning kohaldades turumajanduse tingimustes tegutseva erainvestori kriteeriumi.

Apellant märgib täpsemalt, et:

— Üldkohus ei teostanud piisavat kohtulikku kontrolli selle üle, kuidas komisjon kohaldas turumajanduse tingimustes tegutseva erainvestori kriteeriumi;
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Belgia) 14. novembril 2018 – X versus Belgische Staat

(Kohtuasi C-706/18)

(2019/C 35/14)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad voor Vreemdelingenbetwistingen

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: X

Vastustaja: Belgische Staat

Eelotsuse küsimus

Kas direktiiviga 2003/86/EÜ (1) – arvestades artikli 3 lõiget 5 ning direktiivi eesmärki kehtestada perekonna taasühinemise õiguse teostamise tingimused – on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt tõlgendatakse viidatud direktiivi artikli 5 lõiget 4 nii, et juhul kui ettenähtud tähtaja jooksul otsust ei tehta, on liikmesriigi asutused kohustatud väljastama asjaomasele isikule omal algatusel elamisloa, ilma et eelnevalt oleks tuvastatud, kas isik liidu õiguse kohaselt Belgias elamise tingimustele tegelikult vastab?

(1) Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiiv perekonna taasühinemise õiguse kohta (ELT 2003, L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224).
5.

Kui Euroopa Kohus peaks tõlgendades leidma, et vastustajate tõlgendus on Euroopa Liidu õigusnormidega kooskõlas, palutakse Euroopa Kohtul hinnata järgmist: kas komisjoni delegeeritud määruse nr 241/2014 artikkel 10 on Euroopa õigusega kooskõlas, pidades silmas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 16 ja 17 (kus on sätestatud: „Igaühel on õigus vallata, kasutada, käsutada ja pärandada oma seaduslikul teel saadud omandit. Kelleltki ei tohi tema omandit ära võtta muidu kui üldistes huvides ja seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvituse eest. Omandi kasutamist võib reguleerida seadusega niivõrd, kui see on vajalik üldistes huvides.“) ning võttes nende täiendamiseks arvesse ka sama harta artikli 52 lõiget 3 (kus on sätestatud: „Hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduse kaitse konventsiooniga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud. See säte ei takista liidu õiguses ulatuslikuma kaitse kehtestamist“) ja EIK praktikat EIÕK 1. lisaprotokolli artikli 1 kohta?
1.

Kas määruse (EÜ) nr 1013/2006 (1) artikli 3 lõiget 2, mille kohaselt rakendatakse järgmistele taaskasutamiseks määratud jäätmesaadetistele artiklis 18 sätestatud üldnõudeid, kui jäätmesaadetise kogus ületab 20 kilogrammi: a) III või IIIB lisas loetletud jäätmeliigid; b) segud, mis ei ole liigitatud III lisa ühegi kande kohaselt ja koosnevad kahest või enamast III lisas loetletud jäätmeliigist, kui nende koostis ei halvenda nende keskkonnaohutut taaskasutamist ning need on loetletud IIIA lisas kooskõlas artikliga 58, tuleb tõlgendada nii, et paberi, papi (kartongi) ja paberitoodete jäätmete segude suhtes, mille koostis on selline, et nende osad kuuluvad eraldi võetuna Baseli konventsiooni [ohtlike jäätmete riikidevahelise veo ja nende kõrvaldamise kontrolli 22. märtsi 1989. aasta Baseli konventsioon] IX lisa kande B3020 kolme esimese taande alla, ja mis lisaks sisaldavad kuni 10 % segavaid aineid, kuuluvad Baseli konventsiooni kande B3020 alla, mistõttu rakendatakse nende suhtes artiklis 18 sätestatud üldnõudeid teabele, mitte artiklis 4 sätestatud teatamiskohustust? Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt:
2)

Õigusnormi rikkumine, vastuolu kohtuotsuses ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktis 14 on mööndud üheselt erinevust kõlblikkuse ja tingimuslikke süsteemi vahel ning kinnitatud punktides 46 ja 47 vastupidi, et põllumajandustootjatele antud abi kogusummat tuleb korrodeerida. Seega järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 vääralt, et fondile tekkinud riski ei saa piirata kontrollinäidisega, ning kinnitas komisjoni finantskorrektsiooni kogukulu suhtes, mis ei ole seatud eesmärgi saavutamiseks ei kohane ega vajalik ja on seega ebaproportsionaalne. See Üldkohtu järeldus rikub ELL artikli 5, määruse nr 1290/2005 (4) artikli 31 lõike 2 ja määruse nr 1122/2009 artikli 50 lõike 1 sätteid, millest tuleneb, et korrektsioonimäär on kohaldatav üksnes osale riskile avatud kulust ehk 1 %. Seega sisaldab vaidlustatud kohtuotsus ilmset õigusnormi rikkumist ja selle põhjendused on omavahel vastuolus ning see rikub üldpõhimõtteid ja eeskirju, mis on ette nähtud komisjoni töödokumendi AGRI-2005-64043 punkti 2 esimeses ja kuuendas lõikes, mida ta kohaldab vääralt, rikkudes samuti komisjoni töödokumenti DS/2010/29 REV ja proportsionaalsuse põhimõtet.
2.

Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas selliste riigisiseste õigusnormide näol nagu need, mis on sätestatud ehitus- ja elamuseadustiku artiklis L. 631-7, on tegemist eespool nimetatud tegevuse suhtes kohaldatava autoriseerimisskeemiga 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123 artiklite 9–13 tähenduses või üksnes nõudega, millele kohaldatakse artikleid 14 ja 15? Juhul kui on kohaldatavad 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ artiklid 9–13:
1.

Kas mõistet erinev kasutus19. juuli 2012. aasta kohtuotsuse NEURIM (C-130/11) tähenduses tuleb sisustada kitsalt, see tähendab: — nii, et see hõlmab ainult juhtumeid, mil inimtervishoius kasutamine järgneb kasutusele veterinaarias; — või nii, et see puudutab varasema müügiloaga võrreldes uude ravivaldkonda ehk uude meditsiinierialasse kuuluvat näidustust või ravimit, milles toimeaine toimib teistmoodi, kui see toimis esimese müügiloa esemeks olevas ravimis; — või nii, et üldisemalt tuleb seda hinnata lähtudes rangematest kriteeriumidest kui need, mille alusel määratakse leiutise patentsus, pidades silmas iseäranis eesmärke, mis on määrusel (EÜ) nr 469/2009 (1), millega soovitakse luua tasakaalustatud süsteem, mis võtab arvesse kõiki asjassepuutuvaid huve, sealhulgas rahvatervist; või tuleb, vastupidi, sisustada seda laialt, ehk nii, et sellega ei oleks hõlmatud üksnes erinevad ravinäidustused ja haigused, vaid ka erinevad preparaadid, erinev doseerimine ja/või erinevad annustamise viisid?