ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑81/17

Zabrus Siret SRL

versus

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi – Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Suceava)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Direktiiv 2006/112/EÜ – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Käibemaksu mahaarvamise õigus – Tehingud, mis tehti maksustamisperioodil, mida hõlmav revisjon on juba lõppenud – Liikmesriigi õigusnormid – Maksukohustuslase võimalus parandada maksudeklaratsioone, mida on juba kontrollitud – Välistamine – Tõhususe põhimõte – Maksustamise neutraalsus – Õiguskindlus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 26. aprilli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse teostamise kord – Käibedeklaratsioonide parandamine – Viieaastane aegumistähtaeg – Erand – Tingimused – Tõhususe, neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtted – Liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad paranduse tegemise perioodi kohta, mida hõlmav revisjon on juba lõppenud – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, muudetud direktiiviga 2010/45, artiklid 167, 168, 179, 180 ja 182)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL), artikleid 167, 168, 179, 180 ja 182, samuti tõhususe, neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis – erandina liikmesriigi õiguses käibedeklaratsioonide parandamiseks kehtestatud viieaastasest aegumistähtajast – takistavad sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas maksukohustuslasel mahaarvamisõiguse saamiseks sellist parandust teha üksnes põhjusel, et see parandus puudutab perioodi, mida on juba revideeritud.

(vt punkt 56 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 25 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu läbiviidavate kontrollide tulemusi, ei vasta nimetatud sättes esitatud nõuetele selline kohtualluvuse kokkulepe, mida käsitletakse põhikohtuasjas ja mis on nähtud ette ühe lepingupoole väljastatud arvetel nimetatud müügi tüüptingimustes.

Määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et kohus, kes selle sätte alusel on pädev otsustama kahju hüvitise nõude üle, mis on seotud edasimüügilepingu ülesütlemisega, mille on sõlminud kaks erinevates liikmesriikides asuvat ja tegutsevat äriühingut toodete sellise kolmanda liikmesriigi siseriiklikul turul turustamiseks, mille territooriumil ei ole kummalgi neist äriühingutest filiaali või üksust, on selle liikmesriigi kohus, mis on peamine teenuste osutamise koht, nagu see tuleneb lepingu tingimustest, selliste tingimuste puudumisel lepingu tegelik täitmise koht, ning kui sellel alusel ei ole kohta võimalik kindlaks teha, siis on selleks teenuse osutaja elukoht.

Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et kui teenuste osutamise lepingule iseloomuliku kohustuse täitmisel on mitu kohta, tuleb täitmise kohana määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses käsitada kohta, mille puhul lepingu ja pädeva kohtu vaheline seos on kõige tugevam, kusjuures see seos on üldjuhul kõige tugevam peamises teenuste osutamise kohas (vt selle kohta 11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punktid 33 ja 34).

Seetõttu on mitmes liikmesriigis teenuste osutamise korral teenuste osutamise lepingu põhjal esitatud nõudeid nimetatud sätte alusel pädev lahendama selle liikmesriigi kohus, mis on peamine teenuste osutamise koht, nagu see tuleneb lepingu tingimustest, selliste tingimuste puudumisel lepingu tegelik täitmise koht, ning kui sellel alusel ei ole kohta võimalik kindlaks teha, siis on selleks teenuse osutaja elukoht (vt selle kohta 11. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, punkt 43).

(vt punktid 44, 45 ja 47 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑159/17

Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

versus

Ministerul Finanţelor Publice – A.N.A.F. – D.G.R.F.P. Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii

ja

A.N.A.F – D.G.R.F.P. Galaţi – A.J.F.P. Constanţa – Serviciul Inspecţie Fiscală Persoane Fizice 2 Constanţa

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Constanţa)

Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Käibemaksukohustuslase registreeringu tühistamine – Kohustus tasuda käibemaks, mis saadi ajavahemikul, mil registreering käibemaksukohustuslasena oli tühistatud – Ei tunnustata õigust maha arvata käibemaks, mis on tasutud sellel ajavahemikul tehtud ostudelt

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 7. märtsi 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõigus – Tingimused – Sisulised nõuded – Formaalsed nõuded – Maksukohustuslane, kes on jätnud täitmata need nõuded, mistõttu ei ole maksuhalduril võimalik tuvastada, kas sisulised nõuded on täidetud või esineb pettus – Distsiplinaarkaristus – Mahaarvamisõigusest ilmajäämine – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 167–169, artikkel 179, artikli 213 lõige 1, artikli 214 lõige 1 ja artikkel 273, muudetud direktiiviga 2010/45)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 167–169, 179, artikli 213 lõiget 1, artikli 214 lõiget 1 ja artiklit 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus põhikohtuasjas kõne all olevatega sarnased siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad maksuhalduril keelduda lubamast maksukohustuslasel maha arvata käibemaks, kui on tõendatud, et viimasele ette heidetud rikkumiste tõttu puuduvad maksuhalduril vajalikud andmed, et tuvastada, et sisulised nõuded kõnealuse maksukohustuslase sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse andmiseks on täidetud või et viimane tegutses selle õiguse saamiseks pettusega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Täpsemalt võib sellise käibedeklaratsiooni esitamata jätmine, mis võimaldaks käibemaksu kohaldada ja selle kohaldamist maksuhalduri poolt kontrollida, takistada maksu nõuetekohast kogumist ja seega kahjustada ühise käibemaksusüsteemi tõrgeteta toimimist. Seega ei takista liidu õigus liikmesriikidel pidada selliseid rikkumisi maksudest kõrvalehoidumiseks ja keelduda sel juhul mahaarvamisõiguse andmisest (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, punkt 56).

(vt punktid 41, 42 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑8/17

Biosafe – Indústria de Reciclagens SA

versus

Flexipiso – Pavimentos SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal de Justiça)

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 63, 167, 168, 178–180, 182 ja 219 – Neutraalse maksustamise põhimõte – Käibemaksu mahaarvamise õigus – Liikmesriigi õigusnormidega selle õiguse kasutamiseks ette nähtud tähtaeg – Sellise riigile täiendavalt tasutud käibemaksu mahaarvamine, mille kohta on dokumendid, millega on esialgseid arveid pärast maksu ümberarvutamist muudetud – Kuupäev, millest alates hakkab tähtaeg kulgema

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 12. aprilli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse teostamise kord – Arve parandamise ajaline mõju – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette nimetatud õiguse kasutamise tähtaja, mis hakkab kulgema esialgse arve väljastamise kuupäevast – Mahaarvamisõiguse andmisest keeldumine pärast nimetatud tähtaja möödumist – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 63, 167, 168, 178–180, 182 ja 219)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 63, 167, 168, 178–180, 182 ja 219 ning neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt keeldutakse käibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus pärast maksu ümberarvutamist tasuti riigile juurde käibemaksu, mille kohta on dokumendid, millega muudeti esialgseid arveid mitu aastat pärast asjaomase kaubatarne toimumist, põhjusel, et nimetatud õigusnormidega ette nähtud tähtaeg selle õiguse kasutamiseks hakkas kulgema esialgsete arvete väljastamise kuupäevast ja on möödunud.

(vt punkt 44 ja resolutsioon)
Mõiste „koolituskulud“ on liidu õiguse autonoomne mõiste. Selle mõiste tõlgendamisel tuleb lähtuda eeskätt selle sõnastusest ja õigusaktiga taotletavatest eesmärkidest. Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõike 1 sõnastusest tuleneb selgelt, et kantud kulud peavad võimaldama õppida tasulises õppeasutuses. Selle sätte kehtestamise eesmärk on tuua õppetoetus lähemale ametnike kantud kulude tegelikule tasemele. Tõlgendatuna personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikega 1 arvestades näeb parlamendi kehtestatud õppetoetuse andmise üldiste rakendussätete artikkel 3 ette, et õppetoetus katab tasuliste õppeasutuste õpilaste nimekirja kandmise tasu, õppemaksu ja transpordikulud, kusjuures kõik muud kulud on välja arvatud. Mõiste „koolituskulud“ autonoomse laadiga arvestades sõltub selle mõiste määratlus hüvitatava kulutuse laadist endast ja selle koostisosadest.

Asjaomastele mittetulundusühingutele tehtud makseid ei saa pidada „koolituskuludeks“. Nimelt on tegemist kuludega, mis on tingitud nõuetest ja tegevustest, mis on seotud asjaomaste koolide eri- ja subsideerimata õppe programmidega ning tuleb lugeda „muudeks kuludeks, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega“ õppetoetuse andmise üldiste rakendussätete artikli 3 teise lõigu tähenduses.

(vt punktid 17–20, 24)
Kohtuasi C-185/17

Mitnitsa Varna

versus

„SAKSA“ OOD

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad - Varna)

Eelotsusetaotlus – Ühine tollitariifistik – Kaupade klassifitseerimine – Ühtlustatud Euroopa standard EN 590:2013 – Kombineeritud nomenklatuuri alamrubriik 27101943 – Kauba gaasiõlina klassifitseerimise asjakohased kriteeriumid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 22. veebruari 2018. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Mineraalõli, mille mahust destilleerub temperatuuril 250o C 65% või enam ISO 3405 meetodi järgi – Klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 27101943 – Väljaarvamine – Ühtlustatud Euroopa standardi EN 590:2013 nõuetele vastav õli – Mõju puudumine

(Nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa, alamrubriik 27101943)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri (redaktsioonis, mis tuleneb komisjoni 16. oktoobri 2014. aasta rakendusmäärusest (EL) nr 1101/2014) tuleb tõlgendada nii, et sellist mineraalõli, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa selle destilleerumisomaduste tõttu klassifitseerida gaasiõlina KNi alamrubriiki 27101943, isegi kui see õli vastab ühtlustatud standardis EN 590 (2013. aasta septembris kehtinud redaktsioonis) osutatud nõuetele, mis puudutavad arktilises või karmide talvedega kliimas kasutamiseks mõeldud gaasiõli.

Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et KNi alamrubriik 27101943, mille sõnastus viitab gaasiõlile väävlisisaldusega kuni 0,001% massist, kuulub KNi rubriiki 2710, mis puudutab naftaõlisid või bituminoossetest mineraalidest saadud õlisid, välja arvatud toorõlid. Kõnealuse rubriigi kohaldamiseks määratleb KNi grupi 27 lisamärkuse 2 punkt e mõiste „gaasiõli“.

Selles osas ilmneb nimetatud punkti e sõnastusest koostoimes selle lisamärkuse punktiga d, et „gaasiõlina“ käsitatakse eelkõige õlisid ja preparaate, mille mahust (k.a kaod) destilleerub temperatuuril 250 °C alla 65% ja temperatuuril 350 °C 85% ja rohkem ISO 3405 meetodi järgi.

Seega tuleneb nende punktide enda sõnastusest, et kauba gaasiõlina tariifsel klassifitseerimisel on KNi rubriigis 2710 otsustav üksnes destilleerumise määr märgitud temperatuuridel ISO 3405 meetodi järgi.

Järelikult, kuna põhikohtuasjas ei ole poolte vahel vaidlust selles, et kõnealune mineraalõli destilleerub ISO 3405 meetodi kohaselt rohkem kui 65% temperatuuril 250 °C, ei kuulu see mõiste „gaasiõli“ alla vastavalt KNi grupi 27 lisamärkuse 2 punktile e ja seda ei või klassifitseerida alamrubriikidesse, mis käsitlevad selle määratluse alla kuuluvaid kaupu.

(vt punktid 32–35 ja 43 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑58/17

INEOS Köln GmbH

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin)

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem Euroopa Liidus – Direktiiv 2003/87/EÜ – Artikkel 10a – Üleminekueeskirjad tasuta saastekvootide ühtlustatud eraldamiseks – Ajavahemik 2013–2020 – Otsus 2011/278/EL – Artikli 3 punkt h – Mõiste „protsessiheite käitiseosa“ – Osaliselt oksüdeerunud süsiniku põlemisel eraldunud heide – Vedelad jäätmed – Välistamine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 18. jaanuari 2018. aasta otsus

Keskkond – Õhusaaste – Direktiiv 2003/87 – Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem – Üleminekueeskirjad saastekvootide tasuta eraldamiseks – Mõiste „protsessiheite käitiseosa“ – Liikmesriigi õigusnormid, millega jäetakse selle mõistega hõlmamata osaliselt oksüdeerunud süsinikku vedelas agregaatolekus põlemisel eraldunud heide – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/87, artikkel 10a; komisjoni otsus 2011/278, artikli 3 punkt h)

Komisjoni 27. aprilli 2011. aasta otsuse 2011/278//EL, millega määratakse kindlaks kogu liitu hõlmavad üleminekueeskirjad Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/87/EÜ artikli 10a kohaste tasuta saastekvootide ühtlustatud eraldamiseks, artikli 3 punkti h tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja mis välistavad viidatud sättes esitatud mõiste „protsessiheite käitiseosa“ kohaldamise kasvuhoonegaasi heitele, mis on eraldunud osaliselt oksüdeerunud vedelas agregaatolekus süsiniku põlemisel.

Euroopa Kohtule esitatud kirjalikest seisukohtadest nähtub nimelt, et tööstuslikus protsessis tekkinud jääkgaase ei saa ladestada, mistõttu juhul, kui neid ei põletata, lenduvad need vabalt atmosfääri ja paiskavad vältimatult sinna kasvuhoonegaasi, mida nad sisaldavad. Samas on selge, et jääkgaaside põlemine toob üldjuhul kaasa selliste kasvuhoonegaaside heite vähenemise. Seevastu ei ole vaidlust küsimuses, et vedelad jäätmed omalt poolt ei tekita kasvuhoonegaase või kui tekitavad, siis üliväikestes kogustes. Nende kaalutluste alusel tuleb asuda seisukohale, et kuigi direktiiviga 2003/87 ja otsusega 2011/278 on täielikult kooskõlas jääkgaasides osaliselt oksüdeerunud süsiniku põlemisel eraldunud kasvuhoonegaaside heite arvessevõtmine, sest sellise heite tekkimine on vältimatu ja nende jääkgaaside põlemine toob üldjuhul kaasa sellise heite vähenemise, läheks hoopis nende eesmärkidega vastuollu, kui arvesse võetakse vedelates jäätmetes osaliselt oksüdeerunud süsiniku põlemisel tekkivat kasvuhoonegaaside heidet, kuna selline arvessevõtmine tooks kaasa heite suurenemise, samas kui selle tekkimine ei ole vältimatu.

(vt punktid 46, 47, 49 ja 51 ning resolutsioon)
19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud ja 26. märtsil 1995 jõustunud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta, artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kuigi osalisriik, kes kavatseb teha kolmanda riigi kodaniku suhtes, kellel on teise osalisriigi antud kehtiv elamisluba, tagasisaatmisotsuse, millele lisandub Schengeni alale sisenemise ja seal viibimise keeld, võib selles sättes ette nähtud konsulteerimismenetlust alustada ka enne sellise otsuse tegemist, peab ta seda menetlust igal juhul alustama kohe, kui selline otsus on tehtud.

Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui osalisriigi poolt kolmanda riigi kodaniku suhtes, kellel on teise osalisriigi antud kehtiv elamisluba, tehtud tagasisaatmisotsus koos sisenemiskeeluga täidetakse juba siis, kui mainitud sättes ette nähtud konsulteerimismenetlus on pooleli, juhul kui hoiatusteate sisestanud osalisriik peab asjaomast kolmanda riigi kodanikku ohuks avalikule korrale või riigi julgeolekule, kuid see ei mõjuta selle kodaniku õigust panna hiljem teise osalisriiki tagasi pöördudes maksma õigused, mis elamisluba talle annab. Kui aga konsulteerimismenetluse algusest on möödunud mõistlik aeg ja konsulteerimistaotluse saanud osalisriik taotlusele ei vasta, siis peab hoiatusteate sisestanud osalisriik sisenemiskeeldu puudutava hoiatusteate tühistama ja vajaduse korral kandma kolmanda riigi kodaniku oma riigi sisenemiskeeluregistrisse.

Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi kodanik, kellel on osalisriigi antud kehtiv elamisluba ja kelle suhtes on teises osalisriigis tehtud tagasisaatmisotsus, millele on lisatud sisenemiskeeld, saab riigisiseses kohtus tugineda õiguslikele tagajärgedele, mis on konsulteerimismenetlusel, mida hoiatusteate sisestanud osalisriik peab alustama, ning sellest tulenevatele nõuetele.

Siinkohal tuleb märkida, et kuigi see säte reguleerib osalisriikide ametiasutuste vahelist menetlust, ei tähenda see, et sellel ei võiks olla konkreetset mõju isikute õigustele ja huvidele. Tuleb nimelt meenutada, et see säte näeb selgelt, täpselt ja tingimusteta ette konsulteerimismenetluse, mida on kohustatud alustama osalisriik, kes soovib kolmanda riigi kodanikul, kellel on teise osalisriigi antud kehtiv elamisluba, keelata siseneda Schengeni alale. Ühtlasi tuleneb sellest juhul, kui teine osalisriik leiab, et tema väljastatud elamisluba tuleb jätta kehtima, esimese osalisriigi jaoks selge, täpne ja tingimusteta kohustus tühistada sisenemiskeeldu puudutav hoiatusteade ja muuta see vajaduse korral kandeks oma riigi sisenemiskeeluregistris.

(vt punktid 57, 58 ja 60 ning resolutsiooni punkt 3)
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus hasartmänguturu korralduse kaheosaline süsteem, mille raames kuuluvad teatavat tüüpi hasartmängud riigimonopoli süsteemi, samas kui teised hasartmängud kuuluvad jällegi hasartmängude korraldamiseks antavate kontsessioonide ja lubade süsteemi, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et teenuste osutamise vabadust piiravad normid järgivad tõhusalt, ühtselt ja süstemaatiliselt neid eesmärke, millele asjassepuutuv liikmesriik tugines.

ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene norm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille kohaselt online hasartmängude korraldusloa saamise võimalus on ainult neil ettevõtjatel, kes juba kontsessiooni alusel käitavad vastava riigi territooriumil asuvat kasiinot, sest niisugune norm ei ole taotletud eesmärkide saavutamiseks hädavajalik eeltingimus ja nende eesmärkide saavutamiseks on olemas muid vähem piiravaid meetmeid.

Kuigi on selge, et internetis pakutavad hasartmängud – kuivõrd seal puudub otsene kontakt tarbija ja ettevõtja vahel – hõlmavad seoses pettustega, mida ettevõtjad tarbijate suhtes toime võivad panna, ohte, mis on hasartmängude traditsioonilise turuga võrreldes erinevat laadi ja oluliselt suuremad (8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 70), peab kõnesolev õigusnorm siiski vastama Euroopa Kohtu praktikast proportsionaalsusega seoses tulenevatele tingimustele (vt selle kohta 6. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Placanica jt, C‑338/04, C‑359/04 ja C‑360/04, EU:C:2007:133, punkt 48).

(vt punktid 41, 44 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav sellise olukorra suhtes, kus tellija on üles ütelnud ühe ettevõtjaga sõlmitud rajatiste valveteenuste lepingu ja sõlminud selle sama teenuse saamiseks uue lepingu ühe teise ettevõtjaga, kes võtab kollektiivlepingu alusel üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle esimesena nimetatud ettevõtja oli määranud kõnealust teenust osutama, kui tehinguga kaasneb majandusüksuse üleminek nende kahe ettevõtja vahel.

Euroopa Kohus on nii otsustanud, et kuna teatavates sektorites, kus tegevus põhineb peamiselt tööjõul, võib ühisest tegevusest tulenevalt kestvalt seotud töötajate rühm moodustada majandusüksuse, võib selline üksus säilitada oma identiteedi ülemineku järel, kui uus tööandja ei piirdu kõnealuse tegevuse jätkamisega, vaid võtab ka üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle tema eelkäija oli määranud konkreetselt seda ülesannet täitma. Sellisel juhul omandab uus tööandja nimelt vara organiseeritud kogumi, mis võimaldab tal üleandjast ettevõtja kogu või osa tegevust stabiilselt jätkata (20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).

Seega võib sellist muuseumi valvetegevust, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis ei vaja spetsiifilise materiaalse vara kasutamist, käsitada peamiselt tööjõul põhineva tegevusena ja seega võib ühisest valvetegevusest tulenevalt kestvalt seotud töötajate rühm muude tootmisfaktorite puudumisel kujutada endast majandusüksust. Siiski on lisaks veel vaja, et viimase identiteet säiliks asjaomase tehingu järel (vt analoogia alusel 20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, punkt 39).

(vt punktid 34, 35 ja 39 ning resolutsiooni punkt 1)
Juhul kui ühe elektrienergia tootmise rajatise võimsuse suurendamise sellise projekti puhul, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, on jäetud läbi viimata eelnev analüüs keskkonnamõju hindamise vajaduse kohta, lähtudes liikmesriigi õigusnormidest, mis hiljem on selles küsimuses tunnistatud vastuolus olevaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiviga 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, siis nõuab liidu õigus, et asjaomased liikmesriigid kõrvaldaksid selle rikkumise õigusvastased tagajärjed, ega keela pädevatel ametiasutustel alustada sellise rajatise suhtes asjaomase projekti elluviimise järel uut hindamismenetlust, et kontrollida selle kooskõla nimetatud direktiivi ja vajadusel keskkonnamõju hindamise nõuetega, tingimusel et liikmesriigi õigusnormidega, mis seadustamist lubavad, ei anta huvitatud isikutele võimalust liidu õigusnormide täitmisest kõrvale hiilida või olla nende täitmisest vabastatud. Samuti on tähtis, et arvesse võetaks ka pärast projekti elluviimist avaldunud keskkonnamõju. Kõnealused ametiasutused võivad nende õigusnormide alusel, mis kehtisid ajal, mil neil paluti asjas otsus teha, asuda seisukohale, et kõnealust keskkonnamõju hindamise kohustust ei ole, tingimusel et need õigusnormid on direktiiviga kooskõlas.

(vt punkt 42 ja resolutsioon)