ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (Iirimaa) 11. augustil 2021 – K. M. versus The Director of Public Prosecutions

(Kohtuasi C-493/21)

(2021/C 401/07)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal

Põhikohtuasja pooled

Apellant: K. M.

Vastustaja: The Director of Public Prosecutions

Eelotsuse küsimused

1. Kas määruse (1) artiklite 89 ja/või 90 sõnastuse ning hartas ja liidu õiguses ette nähtud proportsionaalsusnõuete kohaselt peab karistust mõistval kohtul olema kaalutlusõigus kohandada, varieerida või leevendada saagi ja püügivahendite konfiskeerimise ulatust, eelkõige võttes arvesse asjaolusid, millele on viidatud määruse (EÜ) nr 1224/2009 artiklites 89 ja 90?

2. Kas riigisisese õiguse sätet, nagu § 28 lõike 5 punkt b (2), mis ei võimalda riigisisesel kohtul analüüsida võimalikku mõju selle paragrahvi ja nimetatud määruse vastases süüteos süüdi mõistetud isiku õigusele teenida elatist (välja arvatud seoses kaalumisega, milline rahaline karistus võib olla asjakohane), saab pidada määrusele, hartale ja liidu õigusele vastavaks, pidades silmas kapteni põhiõigust tegutseda enda kutsealal ning võttes arvesse kogu saagi ja kõikide püügivahendite automaatsest kohustuslikust konfiskeerimisest tekkida võivat mõju kapteni elatusvahenditele?

(1) Nõukogu 20. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, muudetakse määrusi (EÜ) nr 847/96, (EÜ) nr 2371/2002, (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 2115/2005, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007, (EÜ) nr 676/2007, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 1300/2008, (EÜ) nr 1342/2008 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1627/94 ja (EÜ) nr 1966/2006 (ELT 2009, L 343, lk 1).

(2) Sea Fisheries and Maritime Jurisdiction Act 2006.
3.

Üldkohus rikkus liidu ravimialaste õigusaktide detsentraliseeritud müügiloa korda, mis on kehtestatud määrusega 726/2004 (2) ja direktiiviga 2001/83, pädevuste andmise ja subsidiaarsuse põhimõtet, mis on sätestatud EL lepingu artiklis 5, vastastikuse usalduse põhimõtet ning direktiivi 2001/83 artikli 6 lõiget 1 ning artikleid 30 ja 31 ning määruse 726/2004 artikli 57 lõiget 1 ja artiklit 60, kui ta järeldas, et komisjonil ja EMA-l on pädevus ja kohustus – kahe ravimi sama üldise müügiloa alla kuulumise hindamise raames – viia läbi liikmesriigi pädeva ametiasutuse poolt neist kahest ühe ravimi toimeaine kvalitatiivse koostise varasema hindamise uuesti läbivaatamine või kontrollimine.
C 391/15

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa) 3. augustil 2021 – Kriminaalasi järgmiste isikute suhtes SN ja SD. Teised menetluspooled: Governor of Cloverhill Prison, Ireland, Attorney General, Governor of Mountjoy prison

(Kohtuasi C-479/21)

(2021/C 391/22)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

SN ja SD

Eelotsuse küsimused

1. Kas väljaastumislepingu sätteid, millega on ette nähtud Euroopa vahistamismääruste (1) korra kehtima jätmine Ühendkuningriigi suhtes selles lepingus ette nähtud üleminekuperioodil, saab pidada Iirimaale siduvaks, võttes arvesse selle olulist sisu vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala (2) valdkonnas; ja

2. kas kaubandus- ja koostöölepingu sätteid, millega on ette nähtud Euroopa vahistamismääruste korra kehtima jätmine Ühendkuningriigi suhtes selles lepingus ette nähtud üleminekuperioodil, saab pidada Iirimaale siduvaks, võttes arvesse selle olulist sisu vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala valdkonnas?

(1) Inglise keelne lühend EAW.

(2) Inglise keelne lühend AFSJ.
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb kolmandate riikide kodanikke, kes – olenemata põhjustest – on üle võtnud läänelikud tõekspidamised ja väärtushinnangud, kuna nad on märkimisväärse osa oma elu sellest etapist, mil kujunes välja nende identiteet, tegelikult elanud liikmesriigi territooriumil, pidada „teatava sotsiaalse rühma liikmeteks“ direktiivi 2011/95 artikli 10 lõike 1 punkti d tähenduses? Kas küsimust, kas tegemist on „teatava sotsiaalse rühmaga, kellel on asjaomases riigis selgesti eristuv identiteet“, tuleb hinnata liikmesriigi seisukohast või tuleb seda koostoimes direktiivi 2011/95 artikli 10 lõikega 2 tõlgendada nii, et määrav on see, et välismaalane saab tõendada, et päritoluriigis peetakse teda kuuluvaks teatavasse sotsiaalsesse rühma või vähemasti omistatakse talle päritoluriigis asjaomased tunnused? Kas nõue, et läänestumine võib olla pagulasseisundi andmise alus vaid siis, kui see tuleneb usulistest või poliitilistest põhjustest, on kooskõlas direktiivi 2011/95 artikliga 10 koostoimes tagasisaatmise lubamatuse põhimõttega ja õigusega varjupaigale?
C 391/13

ET

Biogen Netherlands BV 14. juulil 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda laiendatud koosseisus) 5. mai 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-611/18: Pharmaceutical Works Polpharma versus EMA

(Kohtuasi C-439/21 P)

(2021/C 391/19)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Biogen Netherlands BV (esindaja: advocaat C. Schoonderbeek)

Teised menetlusosalised: Pharmaceutical Works Polpharma S.A., Euroopa Ravimiamet, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— rahuldada apellatsioonkaebus;

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, et Üldkohus kohaldas vääralt ELTL artiklit 277, kui ta ei tunnistanud, et õigusvastasuse vastuväide komisjoni 30. jaanuari 2014. aasta otsuse peale, millega anti müügiluba ravimile Tecfidera, oli vastuvõetamatu, kuna Polpharma oleks saanud esitada hagi otse selle otsuse peale, kuna tegemist on üldkohaldatava aktiga, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ja puudutas teda otseselt.

Teine väide, et õigusvastasuse vastuväite hindamisel tõlgendas ja kohaldas Üldkohus vääralt direktiivi 2001/83/EÜ (1) artikli 6 lõikes 1 sätestatud mõistet „üldine müügiluba“.

Kolmas väide, et Üldkohus tõlgendas vääralt seadusest tulenevaid nõudeid kombineeritud ravimi 1994. aasta müügiloale ja juhtumi hindamisel ei tunnustanud Fumadermile 2013. aastal antud müügiluba.

Neljas väide, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vääralt liikmesriikide ametiasutuste hindamiste ja otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtet, kui ta järeldas, et käesolevas asjas ei ole see põhimõte EMA ja komisjoni suhtes kohaldatav.

Viies väide, et Üldkohus kohaldas vääralt teadusliku hindamise ja teaduslike tõendite puhul kohaldatava kohtuliku kontrolli taset, kui ta andis toimiku teadusandmetele oma hinnangu.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (ELT 2001, L 311, lk 67).
3.

Kolmas väide, et Üldkohus tõlgendas vääralt direktiivi 2001/83/EÜ (1) artikli 6 lõike 1 teist lõiku, kui ta järeldas, et üldise müügiloa hindamine tähendab, et komisjon kontrollib liikmesriigi müügiloa saanud kombineeritud ravimi ühe koostisosa ravitoimet.
2.

Juhul kui vajalik on eriomane õiguslik suhe tegutsevate lennuettevõtjate vahel: Kas on piisav, kui esimeses küsimuses kirjeldatud liiki broneeringus on kokku pandud kaks teineteisele järgnevat lendu, mida teostab sama lennuettevõtja?
1.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kes on mehaanikainsener spetsialiseerumisega hüdraulilistele ja pneumaatilistele seadmetele (ning kes ei ole kutsealaselt hõivatud majandustegevusega ega eelkõige kauba ja teenuste ostmisega edasimüügi ja/või vahendustegevuse eesmärgil) ning kes sõlmib kaubandusettevõtjaga (müüja või teenuseosutaja) liitumislepingu, mille alusel on sellel füüsilisel isikul õigus: osaleda ostugrupis, mille kõnealune ettevõtja asutas Lyonessi süsteemi vormis (süsteem, mille kaudu lubatakse tulu ostudelt saadavate tagasimaksete, vahendustasude ja muude sooduspakkumiste vormis); osta kaupa ja teenuseid müüjatelt või teenuseosutajatelt, kellel on selle ettevõtjaga lepinguline suhe (edaspidi „Lyonessi kaubanduspartnerid“); ning pakkuda Lyonessi süsteemi raames teistele isikutele (nn võimalikud püsikliendid) vahendusteenust, võib pidada „tarbijaks“ selle sätte tähenduses, vaatamata lepingutingimusele, milles on ette nähtud, et lepingulisele suhtele Lyonessi ja kliendi vahel kohaldatakse kliendi asukohast sõltumata üksnes Šveitsi õigust, et tarbijaid tõhusalt kaitsta?
1.

Kas määruse (EÜ) nr 1083/2006 (1) artikli 70 lõike 1 punkti b, määruse (EÜ) nr 1828/2006 (2) artikli 27 punkti c, nõukogu 26. juuli 1995. aasta aktis sisalduva finantshuvide kaitse konventsiooni artiklit 1, määruse nr 2988/95 (3) artikli 1 lõiget 2 ja direktiivi (EL) 2017/1371 (4) artikli 3 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et tegevus, mis võib ühele ettevõtjale hankemenetluses teoreetiliselt eelise anda, kuulub igal juhul mõistete „eeskirjade eiramine“ ja „pettus“ alla ning kujutab endast seega toetuse tühistamise õiguslikku alust, isegi kui ei ole täielikult tõendatud, et see tegelikult toime pandi või et see oli toetuse saaja väljavalimisel määrav?
1.

Kas direktiivi 2008/115/EÜ (1) artikleid 5 ja 11 ning ELTL artiklit 20 koostoimes harta artiklitega 7, 20, 24 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi selline praktika, millega laiendatakse õigusnormi muudatust ka korduvatele kohtumenetlustele, mis viiakse uuesti läbi varem algatatud menetlustes tehtud kohtumääruse alusel ning mille tagajärjel kohaldatakse kolmanda riigi kodanikule, kes on liidu kodaniku pereliige, palju ebasoodsamat menetluskorda, mis on sel määral ebasoodne, et ta kaotab niisuguse isiku, keda ei tohi tagasi saata isegi mitte avaliku korra, avaliku julgeoleku või riigi julgeoleku põhjustel, staatuse, mille ta oli omandanud selle hetkeni riigis elamise kestuse alusel; et seejärel jäetakse rahuldamata tema alalise elamisloa taotlus samade faktiliste asjaolude tõttu ja riigi julgeolekuga seotud põhjustel; et tema nimele väljastatud elamisluba tühistatakse ning kehtestatakse tema suhtes seejärel sisenemis- ja viibimiskeeld, ilma et üheski menetluses kaalutaks tema isiklikke ja perekondlikke asjaolusid – eelkõige selles kontekstis asjaolu, et tema ülalpidamisel on ka alaealine Ungari kodanik –, et nende otsuste tõttu katkeb perekonna ühtsus või et kolmanda riigi kodaniku pereliikmed, kes on liidu kodanikud, nende hulgas tema alaealine laps, on kohustatud liikmesriigist lahkuma?
4.

Kas mõistet „teave“, mis tuleb isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 3 kolmanda lause kohaselt esitada andmesubjektile siis, kui see esitab taotluse elektrooniliselt, „üldkasutatavate elektrooniliste vahendite kaudu, kui andmesubjekt ei taotle teisiti,“ tuleb tõlgendada nii, et sellega on mõeldud ainult artikli 15 lõike 3 esimeses lauses nimetatud „töödeldavaid isikuandmeid“? a. Juhul kui vastus neljandale küsimusele on eitav, siis kas mõistet „teave“, mis tuleb isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 3 kolmanda lause kohaselt esitada andmesubjektile siis, kui see esitab taotluse elektrooniliselt, „üldkasutatavate elektrooniliste vahendite kaudu, kui andmesubjekt ei taotle teisiti“, tuleb tõlgendada nii, et sellega on lisaks mõeldud ka teavet, mida on nimetatud isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 1 punktides a–h? b. Juhul kui ka vastus neljanda küsimusele punktile a on eitav, siis kas mõistet „teave“, mis tuleb isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 3 kolmanda lause kohaselt esitada andmesubjektile siis, kui see esitab taotluse elektrooniliselt, „üldkasutatavate elektrooniliste vahendite kaudu, kui andmesubjekt ei taotle teisiti,“ tuleb tõlgendada nii, et sellega on lisaks „töödeldavatele isikuandmetele“ ja isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 15 lõike 1 punktides a–h nimetatud teabele mõeldud näiteks juurdekuuluvaid metaandmeid?
1.

Apellatsioonkaebuse esimene väide, et esimeses kohtuastmes kogutud fakte ja tõendeid on ilmselgelt valesti kirjeldatud ja moonutatud, määrava tähtsusega faktilist asjaolu ei ole analüüsitud ning põhjendused on ebaloogilised ja ekslikud. Üldkohtu hinnangul ei ole menetluse käigus esitatud tõendid piisavad tõendamaks, et komisjon mõjutas määravalt Itaalia ametiasutuste otsust ja et seega ei teinud nad oma otsust iseseisvalt, võttes aluseks omaenese hinnangud Banca delle Marche kriisilahenduse tähtaegade, meetodite ja eeltingimuste kohta. Kokkuvõttes leidis Üldkohus, et Banca delle Marche kriisilahendus Itaalia ametiasutuste poolt oli põhiliselt tingitud sellest, et pank ei täitnud oma kohustusi. Sel põhjusel ei saa komisjoni, kes küll takistas / tõkestas FITD-poolset päästvat sekkumist, pidada vastutavaks Banca delle Marche kriisilahendusotsuse eest. Faktide selline kirjeldus annab tunnistust tõendite ilmselgest moonutamisest. Kõik faktilised asjaolud, otsesed ja kaudsed tõendid ning konfidentsiaalsed dokumendid, mis on menetluse käigus kogutud, on ühemõttelised: Itaalia ametiasutused kordasid igal ajal Euroopa Komisjonilt saadud täpsetest juhistest tulenevaid tingimusi, mis olid toimivad ja möödapääsmatud. Esimese astme kohtutoimiku materjalidest ilmneb nimelt täie kindlusega: i) et Itaalia ametiasutused otsisid kõiki võimalikke alternatiivseid lahendusi Banca delle Marche kriisilahenduse asemel ja neile sai takistuseks Euroopa Komisjoni vastuseis; ii) et need alternatiivsed lahendused oleks väga olulisel määral piiranud aktsionäridele ja väärtpaberiomanikele tekitatud kahjulikke tagajärgi.
3.

Kas direktiivi 2014/24/EL artikli 18 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba tunnistada edukaks pakkumust, mille on esitanud ettevõtja, kes moodustab koos teiste ettevõtjatega, kellest igaüks on esitanud pakkumuse, ühe majandusüksuse?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad) 31. mail 2021 – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid versus S.S., N.Z., S.S.

(Kohtuasi C-338/21)

(2021/C 431/04)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Vastustajad apellatsioonimenetluses: S.S., N.Z., S.S.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180) (1), artikli 27 lõiget 3 ja artiklit 29 tuleb tõlgendada nii, et viidatud sätetega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu käesolevas asjas, millega on liikmesriik otsustanud üle võtta artikli 27 lõike 3 punkti c, kuid on peatava toime – üleandmisotsuse täitmise suhtes – omistanud ka kaebusele, mis on esitatud sellise otsuse peale, millega on jäetud rahuldamata taotlus väljastada inimkaubanduse tõttu elamisluba ja mis ei ole üleandmisotsus, kuid mis tegelikku üleandmist ajutiselt takistab?

(1) lk 31.
27. augustil 2021 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Slovaki Vabariik

(Kohtuasi C-540/21)

(2021/C 431/12)

Kohtumenetluse keel: slovaki

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lindenthal, I. Rubene ja A. Tokár)

Kostja: Slovaki Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Slovaki Vabariik võttis vastu seaduse nr 170/2018 (rakendatud seadusega nr 136/2020) § 33a, siis on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi (EL) 2015/2302 (1) artikli 12 lõikest 2, artikli 12 lõike 3 punktist b ja artikli 12 lõikest 4 koostoimes artikliga 4, ning

— mõista kohtukulud välja Slovaki Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiivi (EL) 2015/2302 artikli 12 lõike 2 kohaselt on reisijal õigus lõpetada pakettreisileping enne pakettreisi algust lõpetamistasu maksmata, kui sihtkohas või selle vahetus läheduses esinevad vältimatud ja erakorralised asjaolud, mis mõjutavad olulisel määral pakettreisi teenuste osutamist või reisijate vedu sihtkohta. Sama artikli lõike 3 punkti b kohaselt on ka korraldajal sama õigus lõpetada pakettreisileping, kui ta ei saa lepingut täita erakorraliste ja vältimatute asjaolude tõttu.

Direktiivi (EL) 2015/2302 artikli 12 lõikes on ette nähtud, et pakettreisilepingu lõpetamisel peab korraldaja tegema tagasimaksed reisijale põhjendamatult viivitamata ja igal juhul hiljemalt 14 päeva jooksul pakettreisilepingu lõpetamisest arvates. Lisaks keelab direktiivi (EL) 2015/2302 artikkel 4 liikmesriikidel säilitada või kehtestada selliseid sätteid, mis erinevad käesoleva direktiiviga kehtestatust, sealhulgas rangemaid või vähem rangeid sätteid, millega tagatakse reisijate kaitse erinev tase.

Võttes vastu zákon č. 136/2020 Z. z., ktorým sa dopĺňa zákon č. 170/2018 Z. z. o zájazdoch, spojených službách cestovného ruchu, niektorých podmienkach podnikania v cestovnom ruchu (seadus nr 136/2020, millega täiendatakse seadust nr 170/2018, mis käsitleb reise, turismi valdkonnas seotud teenuste osutamist ja turismiga seotud tingimusi), rikkus Slovaki Vabariik direktiivi (EL) 2015/2302 artikli 12 lõiget 2, artikli 12 lõike 3 punkti b ja artikli 12 lõiget 4 koostoimes selle direktiivi artikliga 4.

Seaduse nr 170/2018 § 33a lõikes 7 on nimelt ette nähtud, et reisibüroo on kohustatud reisijaga hiljemalt 31. augustiks 2021 kokku leppima teise reisi. Viidatud paragrahvi lõikest 9 tuleneb, et kui reisibüroo ei lepi reisijaga kokku mõnda muud reisi enne 31. augustit 2021, siis eeldatakse, et reisibüroo on reisilepingust taganenud ja on kohustatud viivitamata, kuid hiljemalt 14. septembriks 2021 reisijale tagasi maksma kõik maksed, mille büroo sai reisilepingu alusel.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiv (EL) 2015/2302, mis käsitleb pakettreise ja seotud reisikorraldusteenuseid ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/83/EL ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 90/314/EMÜ (ELT 2015, L 326, lk 1).
(iii)

riigi reguleeriv asutus on kindlaks teinud, et universaalteenuse osutamise kohustuste täitmisega on seotud positiivne netokulu (edaspidi „universaalteenuse osutamise kohustuste netokulu“), ning
1.

Kas direktiivi (EL) 2016/680 (1) artikli 15 lõiget 3 ja lõiget 1 koosmõjus artikliga 14 tuleb sama direktiivi artiklit 54 arvestades tõlgendada nii, et viidatud sätetega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et a. olukorras, kus andmetöötluse eest on kaasvastutavad mitu isikut, ei pea teatavaks tegema selle asutuse nime, kes säilitatud andmete eest tegelikult vastutab, ja b. kohtule ei pea teatavaks tegema andmetega tutvumise õiguse andmisest keeldumise sisulisi põhjusi?
1.

Kas isikuandmete kaitse üldmääruse (1) artikli 6 lõike 1 punktide a ja b sätteid tuleb tõlgendada nii, et selleks, et hinnata, kas sellises platvormilepingus nagu käesoleva põhikohtuasja esemeks olev leping sisalduvad lepingutingimused (eelkõige sellised lepingutingimused nagu „Tasu maksmise asemel annad […] kõnealuste kasutustingimustega hõlmatud Facebooki toodete kasutamisega nõusoleku selleks, et näitame sulle reklaame […] Kasutame sinu isikuandmeid […], et näidata sulle sinu jaoks asjakohasemaid reklaame.“), mis hõlmavad isikuandmete töötlemist andmete kogumiseks ja analüüsimiseks individualiseeritud reklaami eesmärgil, on seaduslikud, tuleb lähtuda isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 6 lõike 1 punkti a nõuetest koostoimes artikliga 7, mida ei või asendada tuginemisega isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 6 lõike 1 punktile b?
3.

Kas direktiivi 2001/29 artikli 2 punkte a ja e ning artikli 3 lõiget 1 koosmõjus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 (2) artikli 7 punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui väidetakse, et autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi, mille kaitse peab tagama selle kohtu asukohajärgne liikmesriik, kelle poole pöörduti, on rikutud, on see kohus – kuna territoriaalsuse põhimõte ei luba välisriigis toime pandud rikkumiste puhul liikmesriigi kohtutel asja lahendada – pädev tegema otsuseid vaid seoses kahjuga, mis on põhjustatud kohtu asukohaliikmesriigi territooriumil, või on kohtul võimalus või kohustus teha otsuseid ka asjades, mis puudutavad toiminguid, mis on vastavalt selle autori väidetele, kelle õigusi on rikutud, toime pandud väljaspool selle riigi territooriumi (ülemaailmselt)?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 16. juulil 2021 – Agenzia delle Entrate versus Contship Italia SpA

(Kohtuasi C-433/21)

(2021/C 422/05)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Agenzia delle Entrate

Vastustaja: Contship Italia SpA

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklitega 18 (varem EÜ asutamislepingu artikkel 12) ja 49 (varem EÜ asutamislepingu artikkel 43) on vastuolus selline riigisisene kord, mis – nagu 23. detsembri 1994. aasta seaduse nr 724 (ratione temporis kohaldatavas redaktsioonis, mis on varasem 27. detsembri 2006. aasta seadusega nr 296 tehtud muudatustest) artikli 30 lõike 1 punkt 5 – välistab fiktiivsete äriühingute maksudest kõrvalehoidmist takistavast maksukorrast – mille aluseks on selliste äriühingu teatava vara väärtusega seotud tulu miinimumväärtuste kehtestamine, mille saavutamata jätmine kujutab endast iseloomulikku näitajat selle kohta, et äriühing on fiktiivne, ja toob kaasa maksustatava tulu eeldusliku kindlaksmääramise – üksnes äriühingud ja üksused, kelle väärtpaberitega kaubeldakse reguleeritud Itaalia turgudel, välistamata lisaks äriühingud ja üksused, kelle väärtpaberitega kaubeldakse reguleeritud välisturgudel, ja viidatud äriühinguid ja üksusi kontrollivad või nende poolt kasvõi kaudselt kontrollitavad äriühingud?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione (Itaalia) 16. juulil 2021 – Agenzia delle Entrate versus Contship Italia SpA

(Kohtuasi C-434/21)

(2021/C 422/06)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte suprema di cassazione

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Agenzia delle Entrate

Vastustaja: Contship Italia SpA

Eelotsuse küsimused

Kas ELTL artiklitega 18 (varem EÜ asutamislepingu artikkel 12) ja 49 (varem EÜ asutamislepingu artikkel 43) on vastuolus selline riigisisene kord, mis – nagu 23. detsembri 1994. aasta seaduse nr 724 (ratione temporis kohaldatavas redaktsioonis, mis on varasem 27. detsembri 2006. aasta seadusega nr 296 tehtud muudatustest) artikli 30 lõike 1 punkt 5 – välistab fiktiivsete äriühingute maksudest kõrvalehoidmist takistavast maksukorrast – mille aluseks on selliste äriühingu teatava vara väärtusega seotud tulu miinimumväärtuste kehtestamine, mille saavutamata jätmine kujutab endast iseloomulikku näitajat selle kohta, et äriühing on fiktiivne, ja toob kaasa maksustatava tulu eeldusliku kindlaksmääramise – üksnes äriühingud ja üksused, kelle väärtpaberitega kaubeldakse reguleeritud Itaalia turgudel, välistamata lisaks äriühingud ja üksused, kelle väärtpaberitega kaubeldakse reguleeritud välisturgudel, ja viidatud äriühinguid ja üksusi kontrollivad või nende poolt kasvõi kaudselt kontrollitavad äriühingud?