ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EÜ artiklitest 18, 39 ja 43 tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab jõusse õigusnormid, mille kohaselt on maksukohustuslased, kes viivad oma elukoha üle teise liikmesriiki, kohustatud arvama kogu maksustamata tulu viimase maksustamisaasta maksubaasi, mil neid käsitati residendist maksukohustuslastena.

Nimelt, isegi kui asutamislepingu töötajate liikumisvabadust käsitlevate sätete sõnastuse kohaselt on nende eesmärk tagada vastuvõtvas liikmesriigis võrdne kohtlemine, on nendega samas vastuolus õigusnormid, mis takistavad liikmesriigi kodanikel lahkuda päritoluriigist, et kasutada oma õigust vabalt liikuda. Sellega on tegemist liikmesriigi niisuguste õigusnormide puhul, mis toovad maksukohustuslase jaoks kaasa kohustuse tasuda maksu varem, kui seda on kohustatud tegema maksukohustuslased, kelle elukoht on endiselt esimeses liikmesriigis. Sellist erinevat kohtlemist, mis võib finantskoormuse osas seada ebasoodsamasse olukorda isikud, kes viivad oma elukoha üle välismaale, ei saa õigustada objektiivselt erineva olukorraga. Nimelt on liikmesriigi õigusnormide osas, mille kohaselt maksustatakse realiseeritud tulu, sellise isiku olukord, kes viib oma elukoha üle teise liikmesriiki, sarnane sellise isiku olukorrale, kelle elukoht on endiselt esimeses liikmesriigis. Järelikult kujutab selline erinev kohtlemine endast EÜ artiklitega 39 ja 43 tagatud vabaduste piirangut.

Seda piirangut ei saa õigustada vajadusega tagada maksuvõlgade tõhus sissenõudmine, kuna liikmesriikide ametiasutuste vahelised liidu tasandil olemasolevad koostöömehhanismid, eeskätt direktiivis 2008/55 vastastikuse abi kohta teatavate lõivude, tollimaksude, maksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel ette nähtud mehhanismid on piisavad, et võimaldada päritoluliikmesriigil nõuda maksuvõlga sisse teises liikmesriigis. Seega on nimetatud siseriiklike õigusnormidega kehtestatud kohustus maksuvõla sissenõudmise lihtsustamise eesmärgi saavutamiseks ebaproportsionaalne.

Seda piirangut ei õigusta vajadus tagada liikmesriikidevahelise maksustamisalase pädevuse jaotuse säilitamine, kuna päritoluliikmesriik ei kaota maksukohustuslase elukoha teise liikmesriiki üleviimisel õigust kasutada oma maksustamispädevust seoses tema territooriumil juba toimunud tegevusega ja seega ei ole tal vaja loobuda õigusest määrata kindlaks vastav maksusumma.

Lõpuks, kuna siseriiklikes õigusnormide puudub otsene seos esiteks selle maksusoodustuse, mis kujutab endast võimalust ajatada tulumaksu tasumist mitmele maksustamisperioodile, ja seda soodustust tasakaalustava maksu vahel, ei saa neid õigusnorme õigustada maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadusega.

(vt punktid 52, 53, 57, 59–61, 67, 68, 79, 87, 88, 101, resolutsiooni punkt 1)
Keywords

Summary



Keywords

Tühistamishagi – Tähtaeg – Tähtaja algus – Ühinenud liikmesriigi poolt 2003. aasta ühinemisakti alusel vastu võetud määruse peale esitatud hagi – 2003. aasta ühinemislepingu ja ühinemisakti jõustumise kuupäeval kulgema hakkav tähtaeg

(EÜ artikli 230 teine ja viies lõik; 2003. aasta ühinemisleping, artikli 2 lõige 3)

Summary

Liit on õigusel rajanev liit, mille raames kontrollitakse selle institutsioonide aktide kooskõla eeskätt aluslepinguga ja õiguse üldpõhimõtetega.

Need põhimõtted on liidu enda alustaladeks ning nende austamiseks on vajalik, nagu näeb nüüd sõnaselgelt ette ELL artikli 4 lõige 2, et uusi liikmesriike koheldaks võrdselt vanade liikmesriikidega.

Sellest lähtuvalt peab uutel liikmesriikidel olema õigus esitada hagejana EÜ artikli 230 teise lõigu alusel hagi kõikide aktide vastu, mis on võetud vastu 2003. aasta ühinemislepingu artikli 2 lõike 3 alusel ning mis mõjutavad neid kui liikmesriike.

Kuivõrd uutel liikmesriikidel tekkis selline võimalus alles ühinemislepingu ja 2003. aasta ühinemisakti jõustumiskuupäeval, siis tuleb asuda seisukohale, et nende riikide suhtes hakkas EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud hagi esitamise tähtaeg kulgema selliste aktide puhul alles sellest kuupäevast alates, st konkreetsel juhul alates 1. maist 2004.

(vt punktid 36–39)
Kohtuasi C-348/09

P.I.

versus

Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen)

„Isikute vaba liikumine — Direktiiv 2004/38/EÜ — Artikli 28 lõike 3 punkt a — Väljasaatmisotsus — Kriminaalkorras süüdimõistmine — Hädavajalikkus avaliku julgeoleku huvides”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Euroopa Liidu kodakondsus — Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil — Direktiiv 2004/38 — Riiki sisenemise ja riigis elamise õiguse piiramine avaliku julgeoleku huvides — Väljasaatmisotsus — Arvesse võetavad asjaolud

(ELTL artikli 83 lõike 1 teine lõik; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikli 28 lõike 3 punkt a)

Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 28 lõike 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on lubatud asuda seisukohale, et ELTL artikli 83 lõike 1 teises lõigus loetletud kuriteod kujutavad endast ühiskonna põhihuvile eriti tõsist ohtu, mis võib otseselt ähvardada rahvastiku rahu ja füüsilist julgeolekut, ja seetõttu kuuluda mõiste „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik” alla, millega saab õigustada nimetatud artikli 28 lõike 3 alusel tehtud väljasaatmisotsust, tingimusel et need rikkumised pandi toime eriti raskel viisil, mida eelotsusetaotluse esitanud kohtus peab tema menetluses oleva juhtumi puhul konkreetselt kontrollima.

Igasuguse väljasaatmisotsuse puhul kehtib tingimus, et asjaomase isiku käitumine kujutaks endast tõelist ja vahetut ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna või vastuvõtva liikmesriigi põhihuvi, ning see eeldab üldjuhul asjaomase isiku kalduvust sellist käitumist tulevikus jätkata. Vastuvõttev liikmesriik peab enne väljasaatmisotsuse tegemist võtma arvesse muu hulgas seda, kui kaua on asjaomane isik tema territooriumil elanud, tema vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, sotsiaalset ja kultuurilist integratsiooni sellesse riiki ning sidemeid päritoluriigiga.

(vt punktid 33 ja 34 ning resolutsioon)
22

Leides, et kohtuasi, mille lahendamiseks tema poole pöörduti, sõltub kohaldatavatele liidu õigusnormidele antavast tõlgendusest, otsustas Fővárosi Bíróság menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] määruse […] nr 2201/96 […] artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tootmistoetuste süsteemi kohaldatakse I lisa alusel lisaks CN-koodi ex 20087061 alla kuuluvatele virsikutele siirupis ja/või omas mahlas ka ülejäänutele selles lisas loetletud CN-koodide alla kuuluvatele toodetele (ex 20087069 jne)? 2. Kas töötleja, kes toodab CN-koodi ex 20087092 alla kuuluvaid tooteid, vastab kõnealuse määruse tingimustele? 3. Kas […] määruse […] nr 1535/2003 […] artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et ka CN-koodide ex 20087061, ex 20087069, ex 20087071, ex 20087079, ex 20087092, ex 20087094 ja ex 20087099 alla kuluvad tooted on selle määruse tähenduses valmistooted? 4. Kui eelmistele küsimustele antud vastuste alusel võib valmistoodeteks pidada ainult virsikuid […] määruse […] nr 2320/89 […] artikli 3 tähenduses, siis miks on eespool nimetatud õigusnormides nimetatud teiste toodete CN-koodid? 5. Kas eespool nimetatud määruste alusel võib pidada valmistoodeteks virsikute töötlemise eri järkudes saadavaid tooteid, mida saab ka iseseisvalt turustada (nt viljaliha)?”
3.

Kas gaasitehases tekitatud ning gaasistamisprotsessi järel puhastatud tööstuslikult toodetud gaasi põletamist elektrijaama katlas tuleb käsitada direktiivi 2000/76/EÜ artiklis 3 ette nähtud tegevusena? Kas vastust mõjutab see, et puhastatud tööstuslikult toodetud gaasi kasutatakse fossiilsete kütuste asemel, ja see, et elektrijaama heitmed toodetud energiaühiku kohta oleksid jäätmetest tekitatud puhastatud tööstuslikult toodetud gaasi kasutamise korral väiksemad kui muu kütuse puhul? Kas direktiivi 2000/76/EÜ reguleerimisala tõlgendamisel omab tähtsust see, kas gaasitehas ja elektrijaam moodustavad tootmise tehnilisi aspekte ning nendevahelist vahemaad arvestades ühe rajatise, või see, kas gaasitehases tekitatud puhastatud tööstuslikult toodetud gaasi saab üle kanda mujale ja seal kasutada näiteks energia tootmisel, kütusena või muul eesmärgil?
19

Euroopa Kohus on ka leidnud, et arvestades neid kahte asjaolu, et ühelt poolt tuleneb kuuenda direktiivi artiklist 2, et tavaliselt tuleb iga tehingut pidada eraldiseisvaks ja eristatavaks, ning teiselt poolt vältimaks käibemaksusüsteemi toimimise moonutamist, ei tohi majanduslikus mõttes ühest sooritusest koosnevat tehingut kunstlikult osadeks lahutada, on tegemist ühe teenusega siis, kui kaks või mitu maksukohustuslase poolt kliendile pakutud tehinguga hõlmatud tegurit või toimingut on nii tihedalt seotud, et nad moodustavad objektiivselt ühe lahutamatu majandustehingu, mille osadeks jagamine oleks kunstlik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Levob Verzekeringen ja OV Bank, punktid 20 ja 22 ja kohtuotsus Aktiebolaget NN, punktid 22 ja 23).
14

Leides, et sellises olukorras on kohtuvaidluse lahendamiseks vaja tõlgendada liidu õigust, otsustas Verwaltungsgericht Berlin menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas Türgi kodanik, kes töötab liikmesriigi seaduslikul tööturul ja teeb pidevalt teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, millel on teatav majanduslik väärtus ning mille eest ta saab tasu, on töötaja […] otsuse nr 1/80 […] artikli 6 lõike 1 tähenduses ka juhul, kui töö ajaline kestus on ainult umbes 14% kollektiivlepingu järgsest täistööajast (käesolevas asjas 5,5 töötundi 39 töötunnist nädalas) ja selle töö eest saadav sissetulek katab ainult umbes 25% summast, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt äraelamise tagamiseks vaja (käesolevas asjas umbes 175 eurot ca 715 eurost)? Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: 2. Kas Türgi kodanik saab tugineda EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingust tulenevale liikumisvabadusele töötajana otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 tähenduses ka siis, kui tema riiki sisenemise eesmärk on ära langenud (käesolevas asjas abikaasa juurde elama asumine), lepingu osalisriiki jäämiseks puuduvad muud kaitsmisväärsed huvid ja väiksemahulise töö jätkamise võimalust lepingu osalisriigis ei saa käsitleda sellesse riiki jäämise põhjusena, kuna eelkõige puudub tõsine püüe jõuda stabiilse majandusliku integratsioonini nii, et äraelamise tagamiseks ei ole vaja kasutada sotsiaaltoetusi?”
61

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 2201/2003 artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei luba see liikmesriigi kohtul võtta vanemlikku vastutust puudutavat ajutist meedet, mis annab selle liikmesriigi territooriumil viibiva lapse hooldusõiguse ühele vanematest, samas kui teise liikmesriigi kohus, kes on mainitud määruse alusel pädev sisuliselt arutama vaidlust lapse hooldusõiguse üle, on juba teinud lahendi, millega on lapse hooldusõigus määratud ajutiselt teisele vanemale ja mis on tunnistatud täidetavaks esimesena nimetatud liikmesriigi territooriumil.
36

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piirdub Euroopa Kohus käesoleva kohtuasjaga sarnasel juhul, kus esimeses kohtuastmes on jäetud hagi ekslikult vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ning vastuvõetamatuse vastuväide on rahuldatud ilma seda põhikohtuasjaga liitmata, tuvastamisega, et asi ei ole sellises menetlusstaadiumis, mis lubaks teha asja suhtes sisulise otsuse, ja saadab asja tagasi nimetatud kohtule, ilma et ta kasutaks selles osas mingit kaalutlusõigust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused SFEI jt vs. komisjon, punkt 38; Plant jt vs. komisjon ja South Wales Small Mines, punkt 57; Pitsiorlas vs. nõukogu ja EKP, punkt 32; PKK ja KNK vs. nõukogu, punktid 91 ja 123; Athinaïki Techniki vs. komisjon, punkt 66, ja 3F vs. komisjon, punkt 98).
4

Direktiivi 2008/115 artikkel 15, mis paikneb väljasaatmise eesmärgil kinnipidamist käsitlevas peatükis, on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui muid piisavaid, kuid leebemaid sunnimeetmeid ei ole konkreetsel juhul võimalik tulemuslikult kohaldada, võivad liikmesriigid kinni pidada ainult kolmanda riigi kodaniku, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust tagasisaatmise ettevalmistamiseks ja/või väljasaatmise läbiviimiseks, eelkõige kui: a) on olemas põgenemise oht või b) asjaomane kolmanda riigi kodanik hoiab kõrvale tagasisaatmise ettevalmistamisest või väljasaatmisest või takistab neid. Iga kinnipidamine on võimalikult lühike ja see kestab ainult seni, kuni kestab väljasaatmise korraldamine, ning see viiakse ellu nõuetekohase hoolsusega. 2. Kinnipidamise rakendamise otsustavad haldusasutused või kohtuorganid. Kinnipidamine otsustatakse kirjalikult koos faktiliste ja õiguslike asjaolude esitamisega. Kui kinnipidamise on otsustanud haldusasutused, liikmesriigid: a) näevad ette kas kinnipidamise õiguspärasuse kiire kohtuliku läbivaatamise võimalikult kiiresti alates kinnipidamise algusest, b) või annavad asjaomasele kolmanda riigi kodanikule õiguse taotleda menetlust, mille kohaselt tema kinnipidamise õiguspärasus vaadatakse võimalikult kiiresti kohtulikult läbi alates vastava menetluse käivitamisest. Sellisel juhul teavitavad liikmesriigid asjaomast kolmanda riigi kodanikku viivitamatult sellise menetluse taotlemise võimalusest. Kui kinnipidamine on seadusevastane, vabastatakse asjaomane kolmanda riigi kodanik viivitamatult. 3. Igal juhul vaadatakse kinnipidamine läbi mõistlike ajavahemike möödudes kas asjaomase kolmanda riigi kodaniku taotlusel või ex officio. Pikaajalise kinnipidamise korral toimub läbivaatamine kohtuasutuse järelevalve all. 4. Kui ilmneb, et väljasaatmine ei ole enam mõistlik õiguslikel või muudel kaalutlustel või lõikes 1 sätestatud tingimused enam ei kehti, ei ole kinnipidamine enam õigustatud ning asjaomane isik vabastatakse viivitamatult. 5. Kinnipidamine kestab seni, kuni on täidetud lõikes 1 sätestatud tingimused ning kuni see on vajalik eduka väljasaatmise tagamiseks. Iga liikmesriik sätestab kinnipidamise piiratud kestuse, mis ei tohi ületada kuut kuud. 6. Liikmesriigid ei tohi lõikes 5 osutatud ajavahemikku pikendada, välja arvatud piiratud ajavahemiku puhul, mis ei ületa siseriikliku õiguse kohaselt veel kahteteist kuud, kui hoolimata nende mõistlikest jõupingutustest on tõenäoline, et väljasaatmise viibimise põhjuseks on: a) asjaomase kolmanda riigi kodaniku koostöö puudumine või b) kolmandatest riikidest vajalike dokumentide hankimise viibimine.”
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid tagamaks, et riiklikud asutused hoolitsevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (kodifitseeritud versioon) artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised tegutsevad vastavuses selle direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10, 13 ja artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega hiljemalt 30. oktoobril 2007, ilma et see piiraks muude ühenduse erisätete kohaldamist, siis on Kreeka Vabariik rikkunud kõnealuse direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
24

Tuleb märkida, et direktiivi 2003/49 põhjendustest 2 ja 4 tuleneb, et selle eesmärk on kõrvaldada selliste intressimaksete ja litsentsitasude topeltmaksustamine, mis on tehtud eri liikmesriikide sidusühingute vahel, ja see, et selliseid makseid maksustataks vaid üks kord ühes liikmesriigis. Nende põhjenduste kohaselt on kõnealuste maksete maksustamise kaotamine nende tekkimise liikmesriigis kõige otstarbekam viis siseriiklike ja piiriüleste tehingute võrdse maksustamisviisi tagamiseks.
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud selleks ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, et täita komisjoni 16. aprilli 2008. aasta otsus 2008/697/EÜ riigiabi nr C 13/07 (ex NN 15/06 ja N 734/06) kohta, mida Itaalia rakendas New Interline’i kasuks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artikli 249 neljandast lõigust ning nimetatud otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.
48

Viidates jätkuvalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale, tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 47 meelde, et juhul kui ühenduse vastutus on tekkinud õigustloova akti pinnalt, hakkab hagi aegumistähtaeg kulgema siis, kui selle akti kahjustav toime on ilmnenud (eespool viidatud kohtuotsus Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon, punkt 10, eespool viidatud 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Holcim (Deutschland) vs. komisjon, punkt 29), ja sarnaselt, et üksikakti pinnalt tekkinud kohtuvaidluse puhul hakkab see tähtaeg kulgema alles alates hetkest, mil kahju on tegelikult tekkinud (vt eespool viidatud 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Holcim (Deutschland) vs. komisjon, punkt 30, eespool viidatud kohtuotsus Transports Schiocchet – Excursions vs. komisjon, punkt 33, ning eespool viidatud kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon, punkt 38).
109

Kuid kui ebaseaduslikku abi saanud ettevõtja on pankrotis ja kui selle pankrotis ettevõtja tegevuse jätkamiseks on asutatud uus äriühing, võib selline tegevuse jätkamine – ilma et asjaomast abi oleks täies ulatuses tagasi makstud – tingida selle konkurentsimoonutuse edasikestmise, mis tuleneb konkurentsieelisest, mille see ettevõtja sai turul võrreldes oma konkurentidega. Nii võib selline äsja asutatud äriühing olla kohustatud kõnealuse abi tagasi maksma, kui see eelis tema kasuks edasi kestab. Nii on see eeskätt siis, kui on tuvastatud, et see äriühing saab tegelikult endiselt kasu konkurentsieelisest, mis on seotud asjaomase abi saamisega, eeskätt siis, kui uus äriühing omandab likvideerimisel ettevõtja vara turutingimustele vastavat vastutasu maksmata või kui sellise äriühingu asutamise tagajärjel hiiliti kõrvale kõnealuse abi tagastamise kohustusest. See kehtib eelkõige siis, kui turutingimustele vastava hinna tasumisest ei piisaks ebaseadusliku abi saamisega seotud konkurentsieelise neutraliseerimiseks. Eespool esitatud kaalutlusi ei sea lisaks mingil viisil kahtluse alla eespool viidatud 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, millele Hispaania Kuningriik osutas (eespool viidatud 11. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punktid 106 ja 108).
96

Nõukogu ja komisjon väidavad eeskätt, et Üldkohtu järeldus, et CCCMC on valitsusväline organisatsioon ja et selle liikmed kehtestasid hindade ja miinimumhindade süsteemi, ei ole asjassepuutuv ja on lisaks ekslik. Ükski tõend ei näita, et CCCMC liikmeks olevad äriühingud tegutsesid turumajanduse tingimustes. Vastupidi, see, et 39-st Hiina tootjast üksnes 2 olid esitanud taotluse TME seisundi tunnustamiseks, kujutab endast asjaolu, et enamik nendest tootjatest ei tegutsenud sellistes tingimustes. Seega tuleb eeldada, et CCCMC toimingud kujutavad endast sellise organi toiminguid, mis tegutseb riigi juhitud majanduse põhimõtete kohaselt, ja et see hindade kontrollisüsteem kujutab endast üksikute eksportijate vabaduse piirangut, mis tugineb kaalutlustele, mis ei kuulu turumajanduse juurde. Lisaks kinnitab seda järeldust asjaolu, et Hiina tolliasutused lubavad eksporti üksnes siis, kui CCCMC on ekspordilepingu viseerinud.
78

Selles küsimuses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on äriühingu juhtimise tegeliku keskuse teise liikmesriiki üleviimise kohta sedastanud, et see ei tähenda, et päritoluliikmesriik peaks loobuma oma õigusest maksustada kapitalikasum, mis tekkis tema maksustamispädevuse raames enne nimetatud üleviimist (vt eelkõige 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-374/04: Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, EKL 2006, lk I-11673, punkt 59, ja eespool viidatud kohtuotsus National Grid Indus, punkt 46). Euroopa Kohus on niisiis otsustanud, et liikmesriik on kooskõlas territoriaalse maksustamise põhimõttega, millele lisandub ajaline aspekt ehk maksumaksja asumine riigi territooriumil ajavahemikul, mille jooksul realiseerimata kapitalitulu tekkis, õigustatud maksustama maksukohustuslast tema riigist lahkumise hetkel (vt eespool viidatud kohtuotsused N, punkt 46, ja National Grid Indus, punkt 46).
7

Määruse artikkel 5 sätestab: „Peatamismenetlus 1. Kõrvale kaldudes [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 5. peatükist ja nõukogu määruse (EMÜ) nr 2913/92 artiklitest 20 ja 214, kohaldatakse CN-koodide 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 ja 2202 alla kuuluvate toodete, välja arvatud komisjoni [10. novembri 2003. aasta] määruses (EÜ) nr 1972/2003 [Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (ELT L 293, lk 3; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474)] artikli 4 lõikes 5 loetletud toodete suhtes erga omnes imporditollimaksu, kaasaarvatud kõik vabasse ringlusse lubamise kuupäeval kohaldatavad lisaimporditollimaksud, tingimusel et: a) enne 1. maid 2004 on need tooted olnud vabas ringluses ühenduses, nagu see on 30. aprillil 2004, või uues liikmesriigis ja; b) 1. mail 2004 on need: i) ajutiselt ladustatud, või ii) nende suhtes kohaldatakse ühenduses üht määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 4 lõike 15 punktis b ning artikli 4 lõike 16 punktides b–g nimetatud tollirežiimi või -protseduuri, või iii) neid transporditakse pärast seda, kui nendega seotud ekspordi tolliformaalsused on täidetud laienenud ühenduses. Välja arvatud CN-koodide 1701 99 10, 1701 99 90, 1702 30 10, 1702 40 10, 1702 60 10, 1702 90 30, 1702 60 80 ja 1702 90 80 alla kuuluvad rafineeritud C-peedisuhkur, C-isoglükoosisiirup ja C-inuliinisiirup, ei kohaldata käesolevat esimest lõiku viieteistkümnest liikmesriigist koosnevast ühendusest eksporditavate toodete suhtes, kui importija tõendab, et ekspordiriigi toodetele ei ole taotletud eksporditoetust. Importija taotlusel peab eksportija ekspordideklaratsioonile lisama pädeva asutuse kinnituse, et ekspordiriigi toodetele ei ole taotletud eksporditoetust. 2. Kõrvale kaldudes [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 5. peatükist ja määruse (EMÜ) nr 2913/92 artiklitest 20 ja 214, kohaldatakse CN-koodide 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 ja 2202 alla kuuluvate kolmandatest riikidest pärit toodete, välja arvatud määruse (EÜ) nr 1972/2003 artikli 4 lõikes 5 loetletud toodete, suhtes imporditollimaksu, kaasa arvatud kõik vabasse ringlusse lubamise kuupäeval kohaldatavad lisaimporditollimaksud, tingimusel et: a) need on artikli 4 lõike 16 punktis d nimetatud seestöötlemises või tuuakse riiki ajutiselt, nagu on nimetatud määruse (EMÜ) nr 2913/92 artikli 4 lõike 16 punktis f; b) need lubatakse vabasse ringlusse 1. mail 2004 või pärast seda.”
38

See kehtib eelkõige sellise meetme puhul, nagu on käsitlusel käesolevas kohtuotsuses, mis näeb ette konkreetse elamisperioodi, sest on oht, et see meede võib toimida peamiselt teiste liikmesriikide kodanikest võõrtöötajate ja piirialatöötajate kahjuks, kuna just need isikud, kelle elukoht ei ole liikmesriigis, ei ole kõige sagedamini kodanikud (vt selle kohta 29. aprilli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-224/97: Ciola, EKL 1999, lk I-2517, punkt 14, ja 25. jaanuari 2011. aasta otsus kohtuasjas C-382/08: Neukirchinger, EKL 2011, lk I-139, punkt 34). Sellistel asjaoludel ei oma tähtsust see, et sarnaselt käesoleva juhtumiga mõjutab vaidlusalune meede nii liikmesriigi enda kodanikke, kes asjaomasele tingimusele ei vasta, kui ka teiste liikmesriikide kodanikke. Meetme kaudse diskrimineerimisena määratlemiseks ei ole oluline, et meetmega soodustatakse kõiki liikmesriigi kodanikke või seatakse ebasoodsamasse olukorda üksnes teiste liikmesriikide, kuid mitte kõnealuse liikmesriigi kodanikud (vt selle kohta 16. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-388/01: komisjon vs. Itaalia, EKL 2003, lk I-721, punkt 14).