ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13. oktoobri 2016. aasta dekreedi nr 264, millega kehtestatakse eeskirjad, et hõlbustada tootmise jääkide mitte jäätmeteks vaid kõrvalsaadusteks kvalifitseerimise tingimuste täidetuse tõendamise lihtsustamise kriteeriume (decreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti; GURI nr 38, 15.2.2017), I lisa A osa 2. jao lõike 2 artikkel 1 näeb ette:

„Käesoleva dekreedi jõustumise kuupäeval kehtinud õigusnormide alusel võib energiatootmiseks põletamise teel kasutada vaid tooteid, mis on saadud [seadusandliku dekreedi nr 152/2006] V osa juurde kuuluvas X lisas ja 3. novembri 2008. aasta dekreetseaduse nr 171 artiklis 2‑bis osutatud jääkbiomassist, ilma et see piiraks edaspidi kehtestatavate, sõnaselgelt jääkbiomassist saadud toodete kütusena kasutamist reguleerivate sätete kohaldamist. Kui [seadusandliku dekreedi nr 152/2006] artiklis 185 viidatud materjalid on mõeldud energiatootmiseks põletamise teel, siis kohaldatakse nende suhtes jäätmete regulatsiooni üksnes siis, kui neid ei ole nimetatud käesolevas lõikes viidatud sätetes.“
9

Eelotsusetaotluse esitanud kohtus Hof van Cassatie᾽s (Belgia kassatsioonikohus) väitsid põhikohtuasjade kaebajad, et 4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklist 8 ja harta artiklist 7 nähtub, et füüsiliste isikute pangaandmeid võib edasi anda ainult juhul, kui järgitud on selleks seaduses ette nähtud menetlust. Kuid sellega ei ole käesoleval juhul tegemist, sest rikutud on õigust eraelu puutumatusele. Kui tõendid on saadud seda õigust rikkudes, on see nii suurel määral vastuolus sellega, mida võib oodata nõuetekohaselt tegutsevalt haldusasutuselt, et nende tõendite kasutamine on igal juhul lubamatu.
16

AGCM väidab selles kohtus, et otseselepingute sõlmimisel tuleb järgida võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu ja läbipaistvuse üldpõhimõtteid. See asutus tuletab meelde, et määruse nr 1370/2007 põhjendustes 29 ja 30 on ette nähtud avaliku teenindamise lepingute sõlmimise kavatsuse kohta teate avaldamine, et anda võimalikele teenuseosutajatele võimalus reageerida ja tagada otselepingu sõlmimise korral suurem läbipaistvus. Lisaks rõhutab ta, et kuna kõnealuse määruse artikli 7 lõike 2 eesmärk on anda huvitatud isikutele võimalus töötada otselepingu sõlmimise raames välja ettepanek, oleks Sardiinia maakond pidanud paluma turgu valitsevalt ettevõtjalt kõiki tema valduses olevaid andmeid nõudluse taseme, töötajaskonna suuruse, veeremi ja muu kohta, et anda need teiste huvi üles näidanud ettevõtjate käsutusse.
70

Prantsuse Vabariik ei nõustu siinkohal sellega, kuidas komisjon on tuginenud välisõhus PM10 piirtasemete ületamist käsitlevale Euroopa Kohtu praktikale hindamaks, kas õhukvaliteedi kavad on kohased selleks, et NO2 piirtasemete ületamise ajavahemik oleks võimalikult lühike vastavalt direktiivi 2008/50 artikli 23 lõikele 1; seda seetõttu, et nende kahe saasteaine heitkogustega võitlemise meetmetega seonduvad kohustused on vägagi erinevad. Eelkõige heidab ta komisjonile ette seda, et vajalikul üksikjuhtumil põhineva hinnangu andmisel sellele, kas meetmed, mis võeti nõude tõttu, et piirtasemete ületamise ajavahemik peab olema võimalikult lühike, on kohased, ei võtnud komisjon arvesse NO2 heitmete erilisi tunnuseid, seda, et kohad, kus piirtasemeid ületati, paiknesid liikluse mõju all olevates linnapiirkondades, ega NO2 heitmetele omaseid struktuurseid piiranguid, kuna asjaolu, et alates 1. jaanuarist 2010 on NO2 piirtasemeid pidevalt ületatud, ei saa üksinda – erinevalt komisjoni väidetust – tõendada seda, et need meetmed ei olnud kohased.
38

Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 146 lõike 1 punkte a ja b, artiklit 131 ning neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune liikmesriigi praktika nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt asutakse kõikidel juhtudel seisukohale, et tegemist ei ole kaubatarnega viimati nimetatud sätte tähenduses, ja seetõttu keeldutakse käibemaksuvabastuse andmisest, kui asjaomased kaubad on eksporditud liidust väljapoole ja kui pärast nende eksportimist on maksuhaldur tuvastanud, et kaupade soetaja ei olnud maksukohustuslase koostatud arvel märgitud üksus, vaid muu üksus, kes ei ole teada. Neil asjaoludel tuleb selle direktiivi artikli 146 lõike 1 punktides a ja b ette nähtud käibemaksuvabastuse andmisest keelduda, kui asjaolu, et ei ole teada, kes on tegelik soetaja, võib takistada tõendamast seda, et kõnealune tehing kujutab endast kaubatarnet selle sätte tähenduses, või kui on tõendatud, et maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et see tehing on seotud maksudest kõrvalehoidumisega, mis kahjustab ühist käibemaksusüsteemi.
36

Viimaks olgu mainitud, et päritolunimetused kuuluvad tööstus- ja kaubandusomandi õiguste hulka. Kohaldatava õiguse järgi on nende omanikud kaitstud päritolunimetuste kuritarvitamise eest kolmandate isikute poolt, kes soovivad saada nende nimetuste omandatud maine pealt kasu. Päritolunimetuse eesmärk on tagada, et seda kandev toode on pärit kindlaksmääratud geograafilisest piirkonnast ning sellel on teatavad eriomadused. Päritolunimetusel võib olla tarbijate hulgas suurepärane maine ning samuti võib see kujutada endast olulist klientuuri hankimise abivahendit tootjatele, kellel on õigus päritolunimetust kasutada. Päritolunimetuse maine sõltub kuvandist, mis tarbijatel sellest on tekkinud. See kuvand omakorda sõltub põhiliselt kauba eriomadustest ja kauba kvaliteedist üldisemalt. Lõpuks rajaneb kauba maine just kvaliteedil. Tarbijate silmis sõltub tootjate maine ja toodete kvaliteedi vaheline seos lisaks veel sellest, kas nad on veendunud päritolunimetusega müüdud toodete autentsuses (20. mai 2003. aasta kohtuotsus Consorzio del Prosciutto di Parma ja Salumificio S. Rita, C‑108/01, EU:C:2003:296, punkt 64).
53

Selles suhtes on küll tõsi, et eespool kirjeldatud teise ja kolmanda olukorra puhul on riskikapitali osas tehtav kogu mahaarvamine väiksem ja seega mitte tervikuna lahutatud residendist äriühingu maksustatavast summast, erinevalt olukordadest, kus püsiv tegevuskoht asub Belgias, kuid oluline on toonitada, et vastavalt Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus esitatud teabele on residendist äriühingu, kelle püsiv tegevuskoht asub Belgias, maksustatav summa – kusjuures kõik muud tegurid on samad – ka suurem niisuguse äriühingu maksustatavast summast, kellel on teises liikmesriigis asuv püsiv tegevuskoht, mille tulu on Belgias maksust vabastatud.
5

Selle direktiivi artiklis 33 on ette nähtud: „1. Ilma et see piiraks artikli 36 lõike 1 kohaldamist, juhul kui aktsiisikaupa, mis on ühes liikmesriigis juba tarbimisse lubatud, vallatakse kaubanduslikel eesmärkidel teises liikmesriigis seal tarnimiseks või kasutamiseks, maksustatakse see kaup aktsiisiga ning aktsiis muutub sissenõutavaks kõnealuses teises liikmesriigis. Käesoleva artikli tähenduses on „valdamine kaubanduslikel eesmärkidel“ aktsiisikauba valdamine muu isiku kui eraisiku poolt või eraisiku poolt muul eesmärgil kui oma tarbeks ning mida ta ise veab vastavalt artiklile 32. 2. Kohaldatavateks aktsiisi sissenõutavuse tingimusteks ja aktsiisimääraks on need tingimused ja see määr, mida kohaldatakse kuupäeval, mil aktsiis muutub kõnealuses teises liikmesriigis sissenõutavaks. 3. Sissenõutavaks muutunud aktsiisi maksmise eest vastutab sõltuvalt lõikes 1 nimetatud juhtumist kas isik, kes kaupa tarnib või kelle valduses on tarnimiseks mõeldud kaup või kellele kaup teises liikmesriigis tarnitakse. 4. Ilma et see piiraks artikli 38 kohaldamist, kui ühes liikmesriigis juba tarbimisse lubatud aktsiisikaup liigub ühenduse piires kaubanduslikel eesmärkidel, ei käsitata seda kuni sihtliikmesriiki jõudmiseni nendel eesmärkidel valdamisena tingimusel, et kauba liikumisel järgitakse artiklis 34 sätestatud formaalsusi. […]“.
57

Määruse nr 561/2006 artikli 13 lõike 1 punktis d sätestatud erandi lai tõlgendamine võib aga tuua kaasa selle, et esiteks ei saa Deutsche Posti sõidukijuhid, keda on väga palju, enam kaitset oma töötingimustele, nagu see on ette nähtud määruses nr 561/2006, mis läheks aga vastuollu eesmärgiga parandada nende töötajate sotsiaalseid tingimusi. Teiseks võib määruse nr 561/2006 artikli 13 lõike 1 punktis d ette nähtud erandi selline laiendamine tuua kaasa selle, et kõiki Deutsche Posti sõidukeid, mida on väga suur hulk, võiksid seaduslikult juhtida sellised sõidukijuhid pika aja jooksul ilma puhkamiseta; see aga kahjustaks tõsiselt liiklusohutuse parandamise eesmärki (vt analoogia alusel 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Seeger, C‑554/09, EU:C:2011:523, punktid 35 ja 36).
44

Kõigest eelnevast tuleneb, et määruse nr 6/2002 artikli 90 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see näeb ette, et liikmesriikide kohtud, kes on pädevad määrama ajutisi meetmeid ja kaitsemeetmeid seoses riigisisese disainilahendusega, on samuti pädevad määrama selliseid meetmeid seoses ühenduse disainilahendusega.
26

Neil tingimustel otsustas Högsta domstolen (kõrgeim kohus) peatada menetluse ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 1346/2000] artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse hagile, mille on Rootsi äriühingu vastu Rootsi kohtusse esitanud sellise Poola äriühingu pankrotihaldur, kelle suhtes viiakse Poolas läbi maksejõuetusmenetlust, ja milles nõutakse tasu kauba eest, mis tarniti vastavalt lepingule, mille need äriühingud sõlmisid enne maksejõuetusmenetluse algatamist? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas omab tähtsust see, et pankrotihaldur loovutab vaidlusaluse nõude äriühingule, kes astub menetlusse pankrotipesa asemel? 3. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas omab tähtsust see, et menetlusse astunud äriühing muutub omakorda maksejõuetuks? 4. Kui esimeses küsimuses kirjeldatud asjaoludel toimuvas kohtumenetluses väidab kostja, et pankrotihalduri maksenõue tuleb tasaarvestada vastunõudega, mis on tekkinud maksenõudega samast lepingust, siis kas seda tasaarvestuse olukorda hõlmab [määruse nr 1346/2000] artikli 4 lõike 2 punkt d? 5. Kas määruse nr 1346/2000 artikli 4 lõike 2 punkti d ja artikli 6 lõike 1 omavahelist suhet tuleb mõista nii, et artikli 6 lõiget 1 kohaldatakse ainult siis, kui menetluse algatanud riigi õiguse kohaselt ei ole tasaarvestus võimalik, või võib artikli 6 lõiget 1 kohaldada ka teistele olukordadele, näiteks siis, kui asjaomaste õiguskordade vahel esineb tasaarvestuse võimaluse osas vaid teatav erinevus või kui erinevused puuduvad, ent tasaarvestusest on siiski menetluse algatanud riigis keeldutud?“
11

15. detsembri 1980. aasta seaduse, mis käsitleb välismaalaste sisenemist riiki, riigis viibimist, riiki elama asumist ja riigist väljasaatmist (wet betreffende de toegang tot het grondgebied, het verblijf, de vestiging en de verwijdering van vreemdelingen) (Belgisch Staatsblad, 31.12.1980, lk 14584), põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artiklis 10 on sätestatud: „§ 1 Kui artiklitest 9 ja 12 ei tulene teisiti, on õigus Belgia Kuningriigis viibida kauem kui kolm kuud järgmistel juhtudel: […] 4o niisuguse välismaalase järgmistel pereliikmetel, kellel on vähemalt 12 kuud olnud õigus elada Belgia Kuningriigi territooriumil piiramata aja jooksul või kellel on vähemalt 12 kuud olnud õigus sinna elama asuda. 12kuuline tähtaeg langeb ära, kui abielu või registreeritud kooselu oli sõlmitud juba enne seda, kui välismaalane, kelle juurde elama asutakse, saabus Belgia Kuningriiki või kui abikaasadel või kooselupartneritel on ühine alaealine laps. Kõnealused riigis viibimise laadi ja kestust puudutavad tingimused ei ole kohaldatavad, kui tegemist on välismaalase pereliikmega, kellel on lubatud viibida Belgia Kuningriigis artikli 49 § 1 lõigete 2 või 3 alusel või artikli 49/2 §‑de 2 või 3 alusel isikuna, kellele on antud rahvusvaheline kaitse: – tema välismaalasest abikaasa või välismaalane, kellega teda seob registreeritud kooselu, mis on Belgias võrdsustatud abieluga, ja kes tuleb elama koos temaga, tingimusel et mõlemad asjaomased isikud on üle 21‑aastased. See vanusepiirang väheneb siiski 18. eluaastani, kui abielusuhe või registreeritud partnerlus on alanud enne selle isiku, kelle juurde elama asutakse, välismaalt Belgia Kuningriiki jõudmist; […]“.
47

Euroopa Kohus on selle kohta juba sedastanud, et käibemaksuvabastus ise on see, mis ei või tekitada konkurentsimoonutusi, ja seda turul, kus konkurentsi igal juhul mõjutab sellise ettevõtja olemasolu, kes osutab teenuseid oma liikmetele ja kellel on kasumi taotlemine keelatud. Seega asjaolu, et ettevõtjate ühenduse teenused on maksust vabastatud, mitte aga asjaolu, et see ühendus vastab teistele kõnealuse sätte tingimustele, on see, mis peab põhjustama konkurentsimoonutusi, et maksuvabastuse kohaldamisest saaks keelduda (20. novembri 2003. aasta kohtuotsus Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, punkt 58).
63

Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 134, 135 ja 137, tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses Portugali Vabariigi rakendatud kontrollisüsteemis mitu puudust, millest ainult mõned on Üldkohtus vaidlustatud. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 138, et „[vaidlusaluse] otsuse resolutsioonis tuginetakse kuuele põhjendusele, mille põhjendatust ei saa esimese, viienda ja kuuenda väite raames õiguspäraselt kahtluse alla seada, kuid mis ei ole teise, kolmanda ja neljanda väitega hõlmatud“, loetledes need kuus põhjendust. Kohtuotsuse punktis 139 lisas Üldkohus, et „igaühest neist kuuest põhjendusest üksi piisab komisjoni arutluskäigu põhjendamiseks ja 5% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamiseks“, ja järeldas sellest eelkõige, et teine väide, mis käsitleb vigu, mida komisjon väidetavalt tegi seoses vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamisega, ei ole tulemuslik. Üldkohus leidis, et „isegi kui oletada, et [see väide] on põhjendatud, ei too [see väide] kaasa [vaidlusaluse] otsuse osalist tühistamist, kuna Portugali Vabariik ei ole tõendanud, et kõik põhjendused, mille alusel tehti 5% kindlamääraline korrektsioon, olid õigusvastased.“
Nimetatud kohtu teisele ja kolmandale küsimusele kohtuasjades C‑624/18 ja C‑625/18 tuleb vastata järgmiselt.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 ja nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus olukord, kus liidu õiguse kohaldamist puudutavad vaidlused võivad kuuluda sellise organi ainupädevusse, kes ei ole sõltumatu ja erapooletu kohus nendest sätetest esimese tähenduses. Nii on see juhul, kui objektiivsed tingimused, milles asjaomane organ loodi, tema tunnused ja liikmete ametisse nimetamise viis on sellised, et võivad tekitada õigussubjektidel põhjendatud kahtlusi selles suhtes, kas see organ on väljaspool väliste tegurite, eelkõige seadusandliku ja täitevvõimu otsese või kaudse mõju haardeulatust, ja kas ta on vastanduvaid huvisid arvestades neutraalne, ning need tingimused võivad järelikult viia selleni, et nimetatud organ ei tundu enam sõltumatu või erapooletu, mis võib nõrgendada usaldust, mida demokraatliku ühiskonna kohtud peavad õigussubjektidele sisendama. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kogu tema käsutuses olevat asjakohast teavet arvestades kindlaks teha, kas sellega on tegemist niisuguse organi puhul nagu Sąd Najwyższy (kõrgeim kohus) distsiplinaarkolleegium.

Niisugusel juhul tuleb liidu õiguse esimuse põhimõtet tõlgendada nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut jätma sätte, mis annab põhikohtuasjade lahendamise pädevuse üksnes sellele organile, kohaldamata, selleks et need asjad saaks lahendada eespool mainitud sõltumatuse ja erapooletuse nõuetele vastav kohus, kes oleks asjaomases valdkonnas pädev, kui kõnealune säte seda ei välistaks.
40

Samas, nagu Euroopa Kohus on 16. novembri 2016. aasta kohtuotsuses Soulier ja Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punkt 35) seoses autori ainuõigustega juba märkinud, ei ole direktiivi 2001/29 artikli 2 punktis b ega artikli 3 lõike 2 punktis a täpsustatud, mil viisil peab esitaja oma eelnevat nõusolekut väljendama, mistõttu ei saa neid sätteid tõlgendada nii, et need nõuavad tingimata selle nõusoleku kirjalikku või sõnaselgelt väljendamist. Pigem tuleb hoopis lähtuda sellest, et need sätted võimaldavad nõusolekut väljendada ka kaudselt, seda enam, et Euroopa Kohus on sama kohtuotsuse punktis 37 märkinud, et tingimused, mille korral on vaikimisi nõusolek lubatud, peavad olema rangelt määratletud, et ei kahjustataks autori eelneva nõusoleku põhimõtte enda ulatust.
64

Samuti on erakorralise osamakse eesmärgi seisukohast asjasse puutumatu delegeeritud määruse 2015/63 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud kuupäev, nimelt osamakseperioodile eelneva aasta 31. detsember. Seda ex post makset kogutakse nimelt kõigilt krediidiasutustelt ja investeerimisühingutelt, kes on riikliku kriisilahendusasutuse järelevalve all ajal, millal see makse kehtestada otsustatakse, võttes muu hulgas arvesse nende tegelikku majanduslikku suutlikkust ja nende finantskohustuste täitmata jätmise ohu reaalset olemasolu sel kuupäeval. Seda silmas pidades ei saa kohustada niisugust osamakset tasuma krediidiasutust või investeerimisühingut, kes selle kehtestamise otsustamise ajal ei olnud enam riikliku asutuse järelevalve all, sest ta oli ühinenud ühendatava ühinguna teises liikmesriigis asuva emaettevõtjaga.
10

Määruse nr 1107/2009 artiklis 52 „Paralleelne kaubandus“ on sätestatud: „1. Tingimusel et saadakse paralleelse kaubanduse luba, võib ühes liikmesriigis (päritoluliikmesriik) lubatud taimekaitsevahendit kasutusele võtta, turule lasta ja kasutada teises liikmesriigis (sihtliikmesriik), kui see liikmesriik määrab kindlaks, et kõnealune taimekaitsevahend on oma koostiselt identne tema territooriumil juba lubatud taimekaitsevahendiga (võrdlustoode). Taotlus esitatakse sihtliikmesriigi pädevale asutusele. 2. Paralleelse kaubanduse luba antakse lihtsustatud korras 45 päeva jooksul pärast täieliku taotluse saamist, kui kasutuselevõetav taimekaitsevahend on lõike 3 kohaselt identne. Liikmesriigid annavad üksteisele taotluse korral kümne päeva jooksul pärast taotluse saamist vajalikku teavet hindamaks, kas tooted on identsed. Paralleelse kaubanduse loa andmise menetlus peatatakse alates päevast, mil päritoluliikmesriigi pädevale asutusele saadetakse taotlus teabe saamiseks, kuni ajani, mil sihtliikmesriigi pädevale asutusele esitatakse kogu nõuetekohane teave. 3. Taimekaitsevahendeid peetakse võrdlustootega identseks, kui: a) need on toodetud sama ettevõtte või seotud ettevõtte poolt või samale tootmisprotsessile vastava litsentsi alusel; b) nad on toimeainete, taimekaitseainete ja sünergistide spetsifikatsioonilt ja sisalduselt ning formulatsiooni tüübilt identsed; ning c) nad on identsed või samaväärsed muude koostisainete, pakendi suuruse, materjali või vormi poolest, mis on seotud võimaliku ebasoodsa mõjuga vahendi ohutusele inimeste või loomade tervisele või keskkonnale. 4. Paralleelse kaubanduse loa taotlus sisaldab järgmist: a) taimekaitsevahendi nimetus ja registreerimisnumber päritoluliikmesriigis; b) päritoluliikmesriik; c) loa valdaja nimi ja aadress päritoluliikmesriigis; […] e) taotleja nimi ja aadress; […] i) võrdlustoote nimi ja registreerimisnumber. […] 5. Taimekaitsevahend, mille kohta on väljastatud paralleelse kaubanduse luba, lastakse turule ja seda kasutatakse üksnes vastavalt võrdlustoote loa sätetele. […] 6. Paralleelse kaubanduse luba kehtib sama kaua kui võrdlustoote luba. Kui võrdlustoote loa valdaja taotleb vastavalt artikli 45 lõikele 1 loa tagasivõtmist ning artiklis 29 esitatud nõuded on endiselt täidetud, lõpeb paralleelse kaubanduse loa kehtivus kuupäeval, mil võrdlustoote loa kehtivusaeg oleks tavaliselt lõppenud. 7. Ilma et see piiraks käesoleva artikli konkreetsete sätete kohaldamist, kohaldatakse vastavalt artikleid 44, 45, 46 ja 55 ja artikli 56 lõiget 4 ning VI–X peatükki taimekaitsevahendite suhtes paralleelse kaubanduses. 8. Ilma et see piiraks artikli 44 kohaldamist, võib paralleelse kaubanduse loa tagasi võtta, kui kasutuselevõetud taimekaitsevahendi luba on ohutuse või tõhususega seotud põhjustel päritoluliikmesriigis tagasi võetud. 9. Kui vahend ei ole lõike 3 kohaselt identne võrdlustootega, võib sihtliikmesriik anda nõutava loa üksnes turulelaskmiseks ja kasutamiseks vastavalt artiklile 29. […]“.
44

On tõsi, et liikmesriikide võimalus olenevalt olukorrast kas piirata materiaalseid vastuvõtutingimusi või need tühistada on sõnaselgelt ette nähtud vaid direktiivi 2013/33 artikli 20 lõigetes 1–3, milles on nähtuvalt selle direktiivi põhjendusest 25 eelkõige silmas peetud olukordi, kus esineb oht, et taotlejad kuritarvitavad selle direktiiviga loodud vastuvõtusüsteemi. Siiski ei välista selle artikli lõige 4 sõnaselgelt võimalust, et karistus võib puudutada materiaalseid vastuvõtutingimusi. Peale selle tuleb nõustuda komisjoniga, kes rõhutab, et kui liikmesriikidel on võimalus võtta neid tingimusi puudutavaid meetmeid, et kaitsta ennast vastuvõtusüsteemi kuritarvitamise ohu eest, peab neil samuti olema see võimalus majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumise või väga vägivaldse käitumise korral, sest sellised teod võivad kahjustada avalikku korda ning inimeste ja vara turvalisust.
92

Mis puudutab Iirimaa argumenti, et tuulepargi haldajale ebaseaduslikult antud lubade tühistamine on vastuolus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega, siis tuleb esiteks korrata, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus põhineb objektiivsel tuvastamisel, et liikmesriik ei täida talle asutamislepingust või teisesest õigusest tulenevaid kohustusi, ning teiseks, et kuigi õigusvastase akti tühistamine peab toimuma mõistliku aja jooksul ja kuigi arvesse peab võtma seda, mil määral võis asjaomane isik loota, et akt on õiguspärane, on sellise akti tühistamine siiski põhimõtteliselt lubatud (4. mai 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑508/03, EU:C:2006:287, punktid 67 ja 68).
48

Siinkohal on vaja rõhutada, et Iisraeli Riigi poolt teatavatele okupeeritud aladele rajatud asundusi iseloomustab asjaolu, et need on konkreetne väljund ümberasustamispoliitikale, mille raames asustab Iisraeli Riik rahvast väljapoole oma territooriumi, rikkudes üldise rahvusvahelise humanitaarõiguse norme nagu need on kodifitseeritud 12. augustil 1949 Genfis alla kirjutatud tsiviilisikute sõjaaegse kaitse konventsiooni artikli 49 kuuendas lõigus (United Nations Treaty Series, 75. kd, nr 973, lk 287), nagu märkis Rahvusvaheline Kohus okupeeritud Palestiina alade kohta oma 9. juuli 2004. aasta nõuandvas arvamuses Legal Consequences of the Construction of a Wall in the Occupied Palestinian Territory, Advisory Opinion (I.C.J. Reports 2004, lk 136, punkt 120). Peale selle on sellise poliitika korduvalt hukka mõistnud nii Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu, nagu on tõdenud kohtujurist oma ettepaneku punktides 53 ja 54, kui ka liit ise. Antud kontekstis on vaja rõhutada, et ELL artikli 3 lõike 5 kohaselt toetab liit rahvusvahelise õiguse ranget järgimist ja sealhulgas ÜRO põhikirja põhimõtete austamist.