ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2005/85 liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta artikli 23 lõikeid 3 ja 4 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik kohaldab direktiivi II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi järgides teatavat liiki varjupaigataotlustele, mis on määratletud varjupaigataotleja kodakondsuse või päritoluriigi alusel, kiirendatud või eelisjärjekorras läbivaatamise menetlust.

Nimelt on liikmesriikidel siseriikliku õiguse eripära arvesse võttes direktiivi 2005/85 sätete rakendamisel mitmes aspektis kaalutlusruum, sealhulgas pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse rakendamisel. Esiteks võivad liikmesriigid direktiivi artikli 23 lõike 3 kohaselt taotluse eelisjärjekorras läbi vaadata või kiirendada selle läbivaatamist, kaasa arvatud juhul, kui on tõenäoline, et taotlus on põhjendatud või kui taotlejal on erivajadused. Teiseks võivad liikmesriigid artikli 23 lõike 4 kohaselt eelisjärjekorras või kiirendatud läbivaatamismenetlust kohaldada ühel 15-st konkreetsest põhjusest, mis õigustavad selle menetluse rakendamist. Neist sätetest tuleneb, et nende taotluste loetelu, mida võib menetleda eelisjärjekorras või kiirendatult, on osundav ega ole ammendav ning seega võivad liikmeriigid otsustada vaadata eelisjärjekorras või kiirendatud menetluses läbi taotlused, mis ei kuulu ühessegi lõikes 4 loetletud kategooriasse, tingimusel et järgitakse selle direktiivi II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi.

Mis puudutab diskrimineerimiskeelu põhimõtet, siis on direktiiviga kehtestatud süsteemis taotleja päritoluriigil ja seega tema kodakondsusel määrav tähtsus. Nimelt tuleneb direktiivi artikli 8 lõike 2 punktist b, et taotleja päritoluriik mõjutab tuvastava asutuse otsust, kuna viimane on kohustatud hankima teavet üldise olukorra kohta selles riigis, et teha kindlaks, kas varjupaigataotleja jaoks on seal olemas oht või mitte ja vajaduse korral, kas ta vajab rahvusvahelist kaitset.

Siiski ei või see eelisjärjekorras läbivaatamise menetlus, selleks et ära hoida diskrimineerimist niisuguste teatud kolmandate riikide kodanikest varjupaigataotlejate, kelle taotlused kuuluvad läbivaatamisele eelisjärjekorras, ja selliste muude riikide kodanikest varjupaigataotlejate vahel, kelle taotlused kuuluvad läbivaatamisele tavalise korra alusel, jätta esimesse kategooriasse kuuluvaid taotlejaid ilma direktiivi 2005/85 artiklis 23 sätestatud tagatistest, mis kuuluvad kohaldamisele kõigi menetluste suhtes.

(vt punktid 63, 64, 67, 69–71, 73, 74, 77 ja resolutsiooni punkt 1)
Artiklit 203 tuleb tõlgendada nii, et pelgalt asjaolust, et maksuhaldur ei ole korrigeerinud selle arve väljastajale saadetud maksu korrigeerimise teates viimase deklareeritud käibemaksu, ei saa järeldada, et see maksuhaldur tunnistas nimetatud arve vastavust tegeliku maksustatava tehinguga.

Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikliga 167, artikli 168 punktiga a ja neutraalse maksustamise, õiguskindluse ning õiguspärase ootuse põhimõtetega ei ole vastuolus see, kui arve saajal ei lubata kasutada õigust arvata maha sisendkäibemaksu, olgugi et selle arve väljastajale saadetud maksu korrigeerimise teates ei ole viimase deklareeritud käibemaksu korrigeeritud. Kui aga, võttes arvesse pettust või rikkumisi, mille on toime pannud arve väljastaja või mis on toime pandud enne selle tehingu toimumist, millele ta mahaarvamisõiguse saamiseks tugineb, leitakse, et see tehing ei ole tegelikult toimunud, tuleb tuvastada, võttes arvesse objektiivseid tõendeid ja nõudmata arve saajalt, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ei ole kohustatud tegema, kas arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et nimetatud tehing oli seotud käibemaksupettusega.

(vt punkt 64ja resolutsiooni punkt 2)
Artiklit 203 tuleb tõlgendada nii, et pelgalt asjaolust, et maksuhaldur ei ole korrigeerinud arve väljastaja deklareeritud käibemaksu, ei saa järeldada, et maksuhaldur on tunnistanud viimase väljastatud arvete vastavust tegelikult tehtud maksustatavatele tehingutele.

Neutraalse maksustamise, proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui arve saajal ei lubata kasutada õigust arvata maha sisendkäibemaksu, olgugi et selle arve väljastajale saadetud maksu korrigeerimise teates ei ole viimase deklareeritud käibemaksu korrigeeritud. Kui aga, võttes arvesse pettust või rikkumisi, mille on toime pannud arve väljastaja või mis on toime pandud enne selle tehingu toimumist, millele ta mahaarvamisõiguse saamiseks tugineb, leitakse, et see tehing ei ole tegelikult toimunud, tuleb tuvastada, võttes arvesse objektiivseid tõendeid ja nõudmata arve saajalt, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ei ole kohustatud tegema, kas arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et nimetatud tehing oli seotud käibemaksupettusega.

(vt punkt 52 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-394/11

Valeri Hariev Belov

versus

CHEZ Elektro Balgaria AD jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Komisia za zashtita ot diskriminatsia)

„Eelotsusetaotlus — ELTL artikkel 267 — Mõiste „liikmesriigi kohus” — Euroopa Kohtu pädevuse puudumine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 31. jaanuar 2013

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtusse pöördumine – Liikmesriigi kohus ELTL artikli 267 tähenduses – Mõiste

(ELTL artikkel 267)

Selleks, et teha kindlaks, kas liikmesriigi organit, millele seadus annab erinevat laadi ülesanded, tuleb pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses, on vaja kontrollida, mis laadi ülesandeid ta täidab konkreetses õiguslikus kontekstis, millega seoses ta Euroopa Kohtu poole pöördub.

Selles osas ei saa organit pidada kohtuks, kui menetluses, milles ta Euroopa Kohtu poole pöördub, on tuvastatud, et see menetlus võib olla algatatud poole taotluse alusel, kuid seda võib alustada ka organi omal algatusel, et kohaldatavad eeskirjad ja menetluse lõpptulemused on samasugused olenemata sellest, kas asi on võetud menetlusse kaebuse alusel või omal algatusel, et organ võib omal algatusel kaasata menetlusse teisi isikuid peale nende, keda kaebaja on ära märkinud, ning et kui selle organi otsuse peale esitatakse kaebus, on ta vastustajaks ja võib oma otsuse tagasi võtta.

(vt punktid 41, 43 ja 47–50)

Kohtuasi C-394/11

Valeri Hariev Belov

versus

CHEZ Elektro Balgaria AD jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Komisia za zashtita ot diskriminatsia)

„Eelotsusetaotlus — ELTL artikkel 267 — Mõiste „liikmesriigi kohus” — Euroopa Kohtu pädevuse puudumine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 31. jaanuar 2013

Eelotsuse küsimused — Euroopa Kohtusse pöördumine — Liikmesriigi kohus ELTL artikli 267 tähenduses — Mõiste

(ELTL artikkel 267)

Selleks, et teha kindlaks, kas liikmesriigi organit, millele seadus annab erinevat laadi ülesanded, tuleb pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses, on vaja kontrollida, mis laadi ülesandeid ta täidab konkreetses õiguslikus kontekstis, millega seoses ta Euroopa Kohtu poole pöördub.

Selles osas ei saa organit pidada kohtuks, kui menetluses, milles ta Euroopa Kohtu poole pöördub, on tuvastatud, et see menetlus võib olla algatatud poole taotluse alusel, kuid seda võib alustada ka organi omal algatusel, et kohaldatavad eeskirjad ja menetluse lõpptulemused on samasugused olenemata sellest, kas asi on võetud menetlusse kaebuse alusel või omal algatusel, et organ võib omal algatusel kaasata menetlusse teisi isikuid peale nende, keda kaebaja on ära märkinud, ning et kui selle organi otsuse peale esitatakse kaebus, on ta vastustajaks ja võib oma otsuse tagasi võtta.

(vt punktid 41, 43 ja 47–50)
Kui avalik-õiguslik võlausaldaja võimaldab maksesoodustust seoses võlaga, mis ettevõtjal tema suhtes on, ei kuulu see abi mõiste alla ELTL artikli 107 tähenduses, kui abi saanud ettevõtja võiks saada sama eelise nagu see, mille ta sai riigi vahenditest, tavapärastele turutingimustele vastavatel asjaoludel. Juhul kui see eraõigusliku võlausaldaja hindamiskriteerium on kohaldatav, kuulub see nimelt tegurite hulka, mida komisjon peab sellise abi olemasolu tuvastamisel arvesse võtma. Järelikult peab komisjon andma üldhinnangu, võttes arvesse kõiki asja olulisi tegureid, mille alusel on võimalik kindlaks teha, kas abi saanud ettevõtja ei oleks sellist soodustust kindlasti saanud eraõiguslikult võlausaldajalt. Selles osas omab tähtsust igasugune informatsioon, mis võib mõjutada olulisel määral otsuse tegemisel tavaliselt ettevaatlikku ja hoolsat eraõiguslikku võlausaldajat, kes on avalik-õigusliku võlausaldajaga võimalikult sarnases olukorras ning nõuab võla tasumist makseraskustes olevalt võlgnikult.

Hinnangu andmisel kompromissimenetluses oleva ettevõtja maksuvõla vähendamisele peab komisjon arvestama, et tavaliselt ettevaatlik ja hoolikas eraõiguslik võlausaldaja, kes on võimalikult sarnases olukorras kohaliku maksuhalduriga, peab talle võlgnetavate summade tagasisaamiseks valima eelkõige kompromissettepaneku ja hagejaks olnud ettevõtja pankrotimenetluse vahel. Eeltoodust tuleneb, et nende kahe menetluse vahel võimalikult soodsa valiku tegemiseks pidi võlausaldaja hindama nende menetluste poolt- ja vastuargumente. Kompromissimenetluse ja pankrotimenetluse puhul, mille tõttu lükkub edasi võlgnetava summa tagasisaamine ja mis võivad sel moel mõjutada selle summa väärtust, on tegemist teguritega, mis võis mõjutada olulisel määral eraõiguslikku võlausaldajat otsuse tegemisel.

Järelikult peab komisjon eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi alusel nendele meetmetele hinnangu andmisel võtma arvesse eelkõige pankrotimenetluse kestuse kohta olemasolevat informatsiooni.

(vt punktid 70, 71, 73, 78–82, 86 ja 100)
Siiski ei saa ettevõtja, kes pärast direktiivi 2007/65 (millega muudetakse direktiivi 89/552 teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) jõustumist 19. detsembril 2007 omandas lepingu alusel teleülekande ainuõigused, liidu õigust arvestades väita, et ta võib tugineda omandatud õiguslikule seisundile, et vastuolus direktiivi 2007/65 imperatiivse sisuga nõuda hüvitist, mis ületab signaalile juurdepääsu tagamisega otseselt seotud lisakulusid. Liikmesriikidel oli juba siis kohustus võtta see direktiiv üle, mis võis aset leida igal ajal ja mis pidi igal juhul olema toimunud hiljemalt 19. detsembril 2009.

Selles osas ei saa teleülekande ainuõigusi lugeda pelgaks kaubanduslikuks huviks või võimaluseks, vaid varalise väärtusega õigusteks, kuna need antakse ringhäälinguorganisatsioonidele lepingutingimusega küll tasu eest, mis võimaldab viimastel ainuõiguslikult edastada kindlaksmääratud sündmusi, millega välistatakse, et ülejäänud ringhäälinguorganisatsioonid saaksid teha nendest sündmustest mis tahes teleülekande.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 16 ei mõjuta seda, kas kehtiv on direktiivi 2010/13 audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta artikli 15 lõige 6, mille kohaselt on teleülekande ainuõiguste valdaja kohustatud võimaldama mis tahes muul liidus asuval ringhäälinguorganisatsioonil edastada lühiuudiseid, ilma et tal oleks võimalik nõuda rahalist hüvitist, mis ületaks signaalile juurdepääsu tagamisega otseselt seotud lisakulusid.

Küll kujutab artikli 15 lõige 6 endast sekkumist teleülekande ainuõiguste valdaja ettevõtlusvabadusse.

Ettevõtlusvabadus ei ole siiski absoluutne põhimõte, vaid sellega tuleb arvestada vastavalt selle ülesandele ühiskonnas. Ettevõtlusvabaduse suhtes võib olla lubatud lai valik avaliku võimu sekkumisi, millega võidaks üldistes huvides kehtestada piirangud majandustegevusele. See asjaolu peegeldub aga eelkõige viisis, kuidas vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 tuleb proportsionaalsuse põhimõtet rakendada.

Võttes selles osas arvesse esiteks seda, et oluline on kaitsta põhivabadust saada teavet ning harta artikliga 11 tagatud massiteabevahendite vabadust ja mitmekesisust, ning teiseks harta artiklis 16 ette nähtud ettevõtlusvabaduse kaitset, siis on liidu seadusandjal lubatud vastu võtta sätted, nagu on ette nähtud direktiivi 2010/13 artiklis 15, mis sisaldavad ettevõtlusvabaduse piiranguid, pidades – lähtuvalt vajadusest kaaluda asjaomaseid õigusi ja huve – avalikkuse juurdepääsu teabele olulisemaks lepinguvabadusest.

Neil asjaoludel võis liidu seadusandja õiguspäraselt kehtestada ettevõtlusvabadusele piirangud, mida sisaldab direktiivi 2010/13 artikli 15 lõige 6 teleülekande ainuõiguste valdajate jaoks, ning tõdeda, et sellest sättest tulenevad ebamugavused ei ole ebaproportsionaalsed sättega järgitavate eesmärkide suhtes ning loovad käesolevas asjas õige tasakaalu erinevate asjassepuutuvate põhiõiguste ja -vabaduste vahel.

(vt punktid 44–47, 66–68 ja resolutsioon)
EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis annavad hasartmängude läbiviimise, haldamise, korraldamise ja käitamise ainuõiguse ühele üksusele, esiteks, kui need õigusnormid ei vasta tegelikult soovile vähendada mängimisvõimalusi ja piirata selle valdkonna tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt ning teiseks, kui ei ole tagatud ametiasutuste range kontroll hasartmängusektori laienemise üle, mis peab toimuma üksnes ulatuses, mis on vajalik nende mängudega seotud kuritegevuse vastu võitlemiseks; nimetatud asjaolude esinemist peab hindama siseriiklik kohus.

Siseriiklike õigusnormide vastuolu korral EÜ artiklitega 43 ja 49 ei too siseriiklikule ametiasutusele sellise üleminekuperioodi võimaldamisest keeldumine, mille vältel tal oleks võimalik jätta ajutiselt läbi vaatamata hasartmängude sektoris esitatud loataotlused, tingimata kaasa asjaomase liikmesriigi kohustust liberaliseerida hasartmängude turg, kui ta leiab, et selline liberaliseerimine ei ole kooskõlas tarbijate ja avaliku korra kaitse tasemega, mida see liikmesriik soovib tagada. Kehtiva liidu õiguse kohaselt võivad liikmesriigid nimelt asutamislepingu sätetega kooskõlla viimiseks olemasoleva monopoli reformida, kehtestades selle üle eelkõige tegeliku ja range kontrolli ametiasutuste poolt.

Igal juhul, kui asjaomane liikmesriik peaks leidma, et olemasoleva monopoli reformimine ei ole selle asutamislepingu sätetega kooskõlla viimiseks mõeldav ning tarbijate ja avaliku korra kaitse taotletavale tasemele vastab paremini hasartmängude turu liberaliseerimine, siis peab ta järgima asutamislepingute aluspõhimõtteid, eeskätt EÜ artikleid 43 ja 49, võrdse kohtlemise ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet ning nendest tulenevat läbipaistvuse tagamise kohustust. Sellisel juhul peab selles liikmesriigis teatud tüüpi hasartmängude pakkumise suhtes eelneva haldusloa süsteemi kehtestamine põhinema objektiivsetel ja mittediskrimineerivatel kriteeriumidel, nii et siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõiguse teostamine oleks piiritletud, et seda ei saaks meelevaldselt kasutada.

(vt punktid 46–48 ja resolutsiooni punkt 3)
Nagu nähtub direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 1 lõike 2 teisest lõigust, tuleb käibemaksu kohaldamiseks üldjuhul käsitada iga tehingut eraldiseisva ja sõltumatuna. Teatud asjaoludel tuleb mitut vormiliselt eraldiseisvat sooritust, mida võib teha eraldi ja mis selliselt kuuluksid eraldi maksustamisele või maksust vabastamisele, käsitada siiski üheainsa sooritusena, kui need ei ole üksteisest sõltumatud. Tegemist on ühe sooritusega, kui kaks või mitu maksukohustuslase poolt kliendile pakutud tehingu osa või sellega seotud toimingut on nii tihedalt seotud, et nad moodustavad objektiivselt ühe lahutamatu majandustehingu, mille osadeks jagamine oleks kunstlik. Sellise olukorraga on tegemist ka juhul, kui ühte või mitut teenust tuleb pidada üheks põhiteenuseks ja ülejäänud ühte või mitut teenust tuleb pidada kõrvalteenusteks, mida maksustatakse samamoodi kui põhiteenust. Teenust tuleb käsitada põhiteenuse kõrvalteenusena eeskätt siis, kui see ei ole kliendi jaoks omaette eesmärk, vaid osutatava põhiteenuse parematel tingimustel kasutamise vahend.

Üldjuhul ei ole see nii selliste teenuste osutamise korral, mis puudutavad liisingueseme kindlustamist ja liisingut ennast puudutavaid teenuseid. Kuigi on tõsi, et tänu liisingueseme kindlustamise teenusele on ohud, millega liisinguvõtja silmitsi seisab, võrreldes kindlustuse puudumisega üldjuhul väiksemad, tuleneb see asjaolu siiski kindlustusteenuse olemusest endast. Seega ei tähenda nimetatud asjaolu iseenesest seda, et sellist kindlustusteenust tuleks võrreldes liisinguteenusega käsitada vastavas kontekstis kõrvalteenusena. Nimelt, kuigi selline kindlustusteenus, mida liisinguandja kaudu liisinguvõtjale osutatakse, võib lihtsustada liisinguteenuse kasutamist, tuleb asuda seisukohale, et see on liisinguvõtja jaoks sisuliselt omaette eesmärk ja mitte üksnes selle teenuse parimatel tingimustel kasutamise vahend.

(vt punktid 29, 30, 41, 42, 48, 50 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 213, 214 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba liikmesriigi maksuametil keelduda äriühingule käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit andmast vaid sel põhjusel, et ameti arvates puuduvad tal deklareeritud majandustegevuseks vajalikud majanduslikud, tehnilised ja rahalised vahendid ning et äriühingu osanik on selle numbri juba mitu korda saanud äriühingute jaoks, mis ei ole kunagi teostanud reaalset majandustegevust ja mille osalus on võõrandatud varsti pärast numbri saamist, ilma et maksuamet oleks objektiivseid asjaolusid arvestades kindlaks teinud arvestatava teabe olemasolu, mis võimaldab kahtlustada, et antud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit hakatakse kuritarvitama. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas maksuamet esitas arvestatavat teavet pettuseohu kohta.

Nimelt selleks, et individuaalse numbri andmisest keeldumist saaks pidada proportsionaalseks maksupettuste ärahoidmise eesmärgi suhtes, peab see põhinema arvestataval teabel, mis lubab objektiivselt järeldada, et kui sellele maksukohustuslasele antakse nimetatud number, hakkab ta seda tõenäoliselt kuritarvitama. Otsus peab põhinema hinnangul, mis antakse kogumis juhtumi kõigile asjaoludele ja tõenditele, mis on ettevõtja esitatud andmete kontrollimise käigus kogutud. Selles osas ei saa siiski välistada, et kirjeldatud asjaolud – mida kinnitavad muud objektiivsed seigad, mis tekitavad kahtluse, et maksukohustuslane kavandab pettust – võivad olla teabeks, mida tuleb pettuseohu üldisel hindamisel arvesse võtta.

(vt punktid 27, 34, 36–39 ja resolutsioon)
Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, muudetud direktiividega 97/11 ja 2003/35, artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et niisugune keskkonnamõju hindamine, nagu on ette nähtud selles artiklis, ei hõlma selle hindamist, milline on vaadeldava projekti mõju ainelise vara väärtusele. Sellele vaatamata on varaline kahju niivõrd, kuivõrd tegemist on riikliku või eraprojekti keskkonnamõju otseste majanduslike tagajärgedega, hõlmatud selle direktiivi pakutava kaitse eesmärgiga.

Mis puudutab niisuguse kahju hüvitamist, siis liidu õiguse kohaselt ning välistamata, et asjaomase liikmesriigi vastutust võib siseriikliku õiguse alusel kohaldada vähem piiravatel tingimustel, ei anna asjaolu, et keskkonnamõju on jäetud selle direktiivi nõudeid eirates läbi viimata, üldjuhul iseenesest üksikisikule õigust saada hüvitist puhtalt varalise kahju eest, mis on tingitud tema kinnisasja väärtuse vähenemisest vaadeldava projekti keskkonnamõju tagajärjel. Liikmesriigi kohus peab siiski kontrollima, kas täidetud on liidu õigusest tulenevad hüvitise saamise õiguse tingimused, nimelt eelkõige kas esineb põhjuslik seos väidetava rikkumise ja tekkinud kahju vahel.

(vt punktid 30, 36, 47, 48 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis ei näe hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluses ette võimalust esitada vastuväiteid täitedokumendi aluseks oleva lepingutingimuse ebaõigluse kohta, mis ei võimalda asja sisuliselt arutaval kohtul, kelle pädevuses on hinnata sellise tingimuse ebaõiglast laadi, kohaldada esialgse õiguskaitse meetmeid, näiteks täitemenetluse peatamine, kui selliste meetmete kohaldamine on vajalik tema lõpliku otsuse täieliku toime tagamiseks.

Nimelt ei saa ilma sellise võimaluseta kõikidel sellistel juhtudel, kus hüpoteegiga koormatud kinnisasi realiseeriti enne asjas sellise sisulise otsuse tegemist, millega tuvastatakse hüpoteegi aluseks oleva lepingutingimuse ebaõiglane laad ja tunnustatakse seega täitemenetluse tühisust, selline otsus anda muud kui a posteriori kaitset, mis seisneb üksnes kahju hüvitamises, mis ei ole aga täielik ja piisav ning ei kujuta endast piisavat ja tõhusat vahendit, et lõpetada kõnealuse tingimuse kasutamine lepingutes, nagu seda näeb ette direktiivi 93/13 artikli 7 lõige 1. Eeltoodu kehtib veelgi enam siis, kui hüpoteegiga koormatud asi on kahju kannatanud tarbija ja tema perekonna eluase; sellisel juhul ei võimalda need tarbija kaitseks mõeldud mehhanismid, mis piirduvad üksnes kahju hüvitamisega, takistada eluaseme lõplikku ja heastamatut kaotust. Toodud menetluskord on oma laadilt selline, mis võib kahjustada direktiiviga taotletud kaitse tõhusust.

(vt punktid 59–61, 64 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 15 lõige 1, mida tuleb tingimata tõlgendada kitsalt, on kohaldatav juhul, kui täidetud on kolm tingimust: esiteks on üks lepingupooltest tarbija, kes tegutseb oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil, teiseks on leping sellise tarbija ja kutsealal tegutseva isiku vahel tõepoolest sõlmitud ning kolmandaks kuulub see leping ühte artikli 15 lõike 1 punktides a–c nimetatud kategooriatest. Need tingimused peavad olema täidetud kumulatiivselt, mistõttu juhul, kui üks kolmest tingimusest ei ole täidetud, ei saa kohtualluvust kindlaks määrata vastavalt eeskirjadele, mis reguleerivad kohtualluvust tarbijalepingute valdkonnas.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kellel on äriühinguga tihedad kutsealased sidemed, milleks on näiteks äriühingu juhtimine või selles enamusosaluse omamine, ei saa pidada tarbijaks selle sätte tähenduses, kui ta on andnud käenduse lihtvekslile, mis on välja antud sellele äriühingule krediidilepingust tulenevate kohustuste tagamiseks. Sellega seoses ei piisa ainuüksi asjaolust, et vekslikäendaja on füüsiline isik, selleks et tuvastada, et ta on kõnealuse artikli tähenduses tarbija.

Seetõttu ei ole kõnealune säte kohaldatav selle kindlaksmääramisel, milline kohus on pädev lahendama nõude, milles lihtveksli omanik, kelle asukoht on liikmesriigis, tugineb teises liikmesriigis elava vekslikäendaja vastu õigustele, mis tulenevad lihtvekslist.

(vt punktid 38, 40 ja resolutsiooni punkt 1)