ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 347/12

Audi AG, Volkswagen AG 6. juulil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 9. septembri 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-318/09: Audi AG, Volkswagen AG versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-467/11)

2011/C 347/18

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellandid: Audi AG, Volkswagen AG (esindaja: advokaat P. Kather)

Teine menetlusosaline: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellantide nõuded

— tühistada Üldkohtu 9. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T-318/09;

— tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) esimese apellatsioonikoja 14. mai 2009. aasta otsus R 226/2007-1;

— mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud Üldkohtu otsus on vastuolus määruse (EÜ) nr 207/2009 (1) artikli 7 lõike 1 punktiga c, kuna kohus kohaldas ühenduse materiaalõigust vääralt. Tähis TDI ei ole kirjeldav. Üldkohus lähtus ekslikult sellest, et asjaomane avalikkus tajub tähist TDI lühendina tehnilise omaduse kohta. See ei ole aga õige, kuna TDI on ühelt poolt lühend ja teiselt poolt eksisteerib mitmeid selle lühendi pikki vorm. Seetõttu ei ole täidetud „kohe ja ilma järele mõtlemata” arusaamise nõue. Lisaks leiavad apellandid, et rikutud on määruse nr 207/2009 artikli 74 lõike 1 esimesest lausest tulenevat ameti omal algatusel uurimise põhimõtet, sest ühtlustamisamet ei ole suutnud tõendada, et esineb absoluutne registreerimisest keeldumise põhjus.

Lisaks on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna tähise TDI ja registreeritud tähiste CDI ja HDI vahel esineb otsene ja konkreetne soes, mis eeldab võrdset kohtlemist. Sellist kohtlemist ei esine, kuna TDI ei registreeritud.

Vaidlustatud kohtuotsus rikub määruse nr 207/2009 artikli 7 lõiget 3, kuna esiteks ei ole vajalik tõendada eristusvõimet kogu ühenduse ulatuses ja teiseks rikkus Üldkohus õigusnormi faktiliste asjaolude hindamisel. Tõendid ei ole vajalikud, kuna Pago kohtuotsus (2) määruse nr 207/2009 artikli 9 kohta on üle kantav selle määruse nr 207/2009 artiklile 7. Lisaks sellele esitati asjaomased tõendid eristusvõime kohta, mille hindamisel Üldkohus rikkus õigusnormi. Üldkohus ei võtnud arvesse TDI-sõidukite suurt turuosa ja müügimahtu ja seetõttu ei arvestanud õiguslikul hindamisel sellega seonduvat müüki edendavat mõju.

Lõpuks rikkus Üldkohus õigusnormi järeldades, et tähist TDI ei ole kasutatud kaubamärgina, sest tähist TDI on igal kasutamisviisil kaubamärgina kasutatud.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).

(2) Euroopa Kohtu 6. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-301/07: PAGO International, EKL 2009, lk I-9429.
1.

Kas ühenduse õiguskord ja täpsemalt direktiivi 93/37/EMÜ (1) artikkel 6 (praegu direktiivi 2004/18/EÜ (2) artikkel 4) keelab põhimõtteliselt sellise siseriikliku õigusnormi (nagu 1994. aasta seaduse nr 109 artikli 10 lõike 1 punkt a, praegu 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 163 artikli 34 lõike 1 punkt a), millega võimalust osaleda riigihankelepingute sõlmimise menetlustes piiratakse nii, et nendes võivad osaleda üksnes ühingud, kes tegelevad ettevõtlusega, ning osaleda ei saa mõned ettevõtjad (näiteks seltsingud), kes ei tegutse tavaliselt ja peamiselt ettevõtlusega, või on see keeld seltsingute suhtes kehtivate erieeskirjade ja nende varalise korralduse eripära arvestades mõistlik ja mittediskrimineeriv?
ET Euroopa Liidu Teataja C 347/17

United Technologies Corp. 23. septembril 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 13. juuli 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-141/07: United Technologies Corp. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-493/11 P)

2011/C 347/26

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: United Technologies Corp. (esindajad: advokaat A. Wincklert, solicitor J. Temple Lang, advokaat C.J. Cook, advokaat D. Gerard)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tuginedes olemasolevatele tõenditele, osaliselt tühistada vaidlustatud otsus ja vähendada seal määratud trahvi, või vajadusel tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata see asjaomaste tõendite uuesti läbivaatamiseks tagasi Üldkohtule;

— mõista käesoleva kohtuastme ja Üldkohtu kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimeses väites vaidlustab apellant Üldkohtu järelduse, et komisjon oli pädev panema GTO ja Otise tütarettevõtetetegevuse süüks UTC-le. See väide jaguneb kolmeks osaks. Esiteks tegi Üldkohus sisulise vea, kui ta arvestas vääraid õiguslikke kriteeriume, kui ta pööras ümber vastutuse eelduse, tulenevalt tütarettevõtte 100 % osalusest emaettevõtte poolt. Teiseks see, kuidas Üldkohus tõlgendab vastutuse eelduse ümberpööramist puudutavaid õiguslikke kriteeriume, rikub Euroopa Liidu põhiõiguste hartat. Kolmandaks ei põhjendanud Üldkohus piisavalt täpselt asjaolusid, mis puudutasid vastutuse eelduse ümberpööramist, nagu UTC väitis.

Teine väide, et Üldkohus ei esitanud piisavalt põhjendusi ja rikkus õigusnormi, jättes käsitamata UTC kaebuse ebavõrdse kohtlemise kohta MEC-is.
ET Euroopa Liidu Teataja C 347/8

Ziegler SA 25. augustil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 16. juuni 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-199/08: Ziegler versus komisjon

(Kohtuasi C-439/11 P)

2011/C 347/13

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Ziegler SA (esindajad: advokaadid J.-F. Bellis, M. Favart ja A. Bailleux)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tunnistada käesolev apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada Üldkohtu 16. juuni 2011.aasta otsus kohtuasjas T-199/08: Ziegler vs. komisjon, ja langetada otsus selle vaidluseseme osas;

— tunnustada esimeses kohtuastmes esitatud järeldusi ja sellest tulenevalt tühistada komisjoni 11. märtsi 2008. aasta otsus K(2008) 926 lõplik EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses asjas COMP/38.543 — Rahvusvahelised kolimisteenused, või teise võimalusena tühistada selles otsuses hagejatele määratud trahv, või viimase võimalusena vähendada nimetatud trahvi sisuliselt;

— mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Hageja esitab oma apellatsioonkaebuses neli väidet.

Esimene väide, et Üldkohus rikkus korduvalt õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuses sedastas, et mõistega „liikmesriikidevahelist kaubandust mõjutama” seotud suuniste kohaldamisel oli komisjonil seaduslik õigus järeldada, et hagejale ette heidetud rikkumine võis märgatavalt mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses.

Teine väide, et Üldkohus eiras liidu õigust ja täpsemalt ELTL artiklit 296, põhiõigust õiglasele kohtulikule arutlusele, ning üldist võrdsuse ja diskrimineerimise keelu põhimõtet, kui ta sedastas, et komisjon ei rikkunud oma põhjendamiskohustust, tuginedes üksnes rikkumise „väga raskele” iseloomule, määrates kindlaks rikkumistega seotud müügi osakaalu, mida kasutati hagejale määratud trahvi baassumma arvutamiseks vastavalt määruse (EÜ) nr 1/2003 (1) artikli 23 lõike 2 punktile a.

Kolmas väide, et vaidlustatud kohtuotsust mõjutas põhjenduste puudumine, kuivõrd selles ei vastata komisjoni objektiivse erapooletuse puudumist käsitlevale väitele ning eiratakse põhiõigust õiglasele kohtulikule arutamisele ja põhiõigust heale haldusele, kaldudes nimetatud väitest kõrvale.

Neljas väide, et vaidlustatud kohtuotsus eirab liidu õigust ja eelkõige võrdsuse ja diskrimineerimise keelu üldpõhimõtteid, kuivõrd tunnistades, et komisjon ei ole hageja varalist seisukorda piisavalt analüüsinud, ei seata kahtluse alla asjaolu, et komisjon isegi ei kaalunud võimalust hagejatele määratud trahvi vähendada vastavalt trahvide arvutamise suuniste artiklile 37, samas kui ta tegi seda ühe teise ettevõtte puhul, mida sanktsioneeriti sama rikkumise eest trahviga, vähendades seda eespool viidatud klausli kohaselt.

(1) Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003 L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02 Lk 205).
—

ei ole kohaldanud tõendite hindamisel õigeid kriteeriume ja on vääralt kohaldanud kohtupraktikast tulenevat põhimõtet, et neid avaldusi, mis on vastuolus avaldaja huvidega, tuleb üldjuhul pidada eriti usaldusäärseteks;
ET Euroopa Liidu Teataja C 347/18

Otis Luxembourg Sàrl, varem General Technic-Otis Sàrl, Otis SA, Otis BV, Otis Elevator Company, Otis GmbH & Co. OHG 23. septembril 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 13. juuli 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-141/07: Otis Luxembourg Sàrl, varem General Technic-Otis Sàrl, Otis SA, Otis BV, Otis Elevator Company, Otis GmbH & Co. OHG versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-494/11 P)

2011/C 347/27

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Otis Luxembourg Sàrl, varem General Technic-Otis Sàrl, Otis SA, Otis BV, Otis Elevator Company, Otis GmbH & Co. OHG esindajad: advokaat A. Wincklert, solicitor J. Temple Lang, advokaat C.J. Cook, advokaat D. Gerard)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus,

— tuginedes olemasolevatele tõenditele, osaliselt tühistada vaidlustatud otsus ja vähendada seal määratud trahvi, või vajadusel tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata see asjaomaste tõendite uuesti läbivaatamiseks tagasi Üldkohtule;

— mõista käesoleva kohtuastme ja Üldkohtu kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimeses väites vaidlustavad apellandid Üldkohtu järelduse, et komisjon oli pädev panema GTO rikkumise Luksemburgis süüks Otis SA-le. See väide jaguneb neljaks osaks. Esiteks rikkus Üldkohus õigusnormi, kohaldades vääralt kriteeriume, mis olid välja toodud Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas C-97/08 P: Akzo Nobel vs. komisjon, ning mõistet „üks ettevõte”. Teiseks ületas Üldkohus oma pädevust, tuginedes faktilistele tõenditele, millele komisjon ei olnud vaidlusaluses otsuses viidanud ning mis ei sisaldunud komisjoni toimikus. Kolmandaks hindas Üldkohus vääralt GTO ja Otis SA vahelise õigussuhte olemust ja ulatust ning moonutas fakte. Neljandaks ei põhjendanud Üldkohus piisavalt, kui ta jättis kõrvale selle, et komisjon rikkus oma kohustust kohelda võrdselt GTO ja MEE emaettevõtteid.

Teine väide, et Üldkohus rikkus mitmeid õigusnorme, võttes trahvisummade arvutamisel aluseks Saksamaal toimunud rikkumised. See väide jaguneb kaheks osaks. Esiteks tõlgendas Üldkohus valesti 1998. aasta trahvi määramise juhiseid, leides, et komisjon ei pidanud arvesse võtma mõjutatud turuosa suurust, kui ta määras trahvi algsumma. Teiseks ei põhjendanud Üldkohus piisavalt, seoses mõjutatud turuosa suuruse määramisega ja osalejate kategooriatesse jaotamisega.

Kolmas väide, et Üldkohus rikkus mitut õigusnormi ja ületas oma pädevust, kui ta jättis Otise ilma „osalisest puutumatusest” vastavalt 2002. aasta koostöökokkuleppe artikli 23 punktile b. See väide jaguneb kaheks osaks. Esiteks ei viinud Üldkohus läbi nõuetekohast õiguslikku kontrolli, et anda „osalist puutumatust”, ületas oma pädevust, asendades oma hinnangu Otise esitatud tõenditele komisjoni hinnanguga ja jättis tähelepanuta tõenditele esitatud eeskirjad. Teiseks tõlgendas Üldkohus vääralt komisjoni kohustust esitada põhjendusi.
1.

Kas direktiivi 2008/52/EÜ (1) artikleid 3 ja 4, mis käsitlevad vahendaja tõhusust ja pädevust, tuleb tõlgendada nii, et vahendaja peab olema ka juriidiliselt pädev ning et ametiasutuse töötaja peab valima vahendaja, võttes arvesse, millised konkreetsed teadmised ja erialased kogemused vahendajal vaidluseseme valdkonnas on?
a)

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388/EMÜ artikli 17 lõike 2 (1) õige tõlgendamine keelab Portugali maksuhalduril kohustada kaebuse esitanud äriühingut — valdusühing — kasutama proportsionaalse mahaarvamise meetodit kogu oma sisendtehingute (inputs) pealt tasutud sisendkäibemaksu suhtes põhjendusel, et kõnealuse äriühingu põhitegevusala on teiste äriühingute aktsiate haldamine, kaasa arvatud juhul, kui need inputs (ostetud teenused) on otseselt, vahetult ja üheselt seotud maksustatavate tehingutega — teenuste osutamine —, mis tehakse hiljem seadusega lubatud kõrvaltegevuses tehniliste juhtimisteenuste osutamisel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/11

The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH, Dow Europe GmbH 27. septembril 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 13. juuli 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-42/07: The Dow Chemical Company jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-499/11 P)

2011/C 355/18

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH, Dow Europe GmbH (esindajad: Rechtsanwalt D. Schroeder, Rechtsanwalt T. Kuhn, advokaat T. Graf)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellantide nõuded

— The Dow Chemical Company palub Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu otsus kohtuasjas T-42/07 osas, milles see jätab rahuldamata tema nõude tühistada komisjoni 29. novembri 2006. aasta otsus juhtumis COMP/F/38.638 teda puudutavas osas;

— The Dow Chemical Company palub Euroopa Kohtul tühistada komisjoni 29. novembri 2006. aasta otsus juhtumis COMP/F/38.638 teda puudutavas osas;

— kõik apellandid paluvad Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu otsus kohtuasjas T-42/07 osas, milles see jätab rahuldamata nende nõude vähendada oluliselt nende trahvisummasid;

— kõik apellandid paluvad Euroopa Kohtul nende trahvisummasid oluliselt vähendada;

— kõik apellandid paluvad Euroopa Kohtul — mõista apellantide õigusabikulud ja muud käesoleva menetlusega seotud kulud välja komisjonilt; ja — võtta mistahes muud meetmed, mida Euroopa Kohus peab kohaseks.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus koosneb neljast väitest. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta eeldas, et komisjon ei pea oma diskretsiooni korrektselt teostama, ja kui ta ei teostanud täielikku kohtulikku kontrolli seoses komisjoni otsusega panna vastutus The Dow Chemical Company’le. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi seoses trahvi lähtesummade erineva kohtlemisega. Kolmanda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui kinnitas, et komisjon võis võtta arvesse The Dow Chemical Company käivet. Neljanda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui kinnitas, et hoiatava kordaja kohaldamine komisjoni poolt ei ole diskrimineeriv.
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/8

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Saksamaa) 6. septembril 2011 — L versus M

(Kohtuasi C-463/11)

2011/C 355/13

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: L

Vastustaja: M

Eelotsuse küsimus

Kas liikmesriik ületab talle direktiivi [2001/42/EÜ] (1) artikli 3 lõigetega 4 ja 5 antud kaalutlusruumi, kui ta näeb kohaliku omavalitsuse detailplaneeringu koostamiseks, milles määratakse kindlaks väikese piirkonna kasutamine kohalikul tasandil ja luuakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, kuid mis ei kuulu direktiivi 2001/42/EÜ artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse, pindalapõhisest künnisest ja kvalitatiivsest tingimusest lähtuvalt ning direktiivi II lisa asjaomaseid kriteeriume arvesse võttes ette teatavat liiki detailplaneeringu menetluse, mille puhul seda liiki detailplaneeringu koostamisel ei ole vaja üldjuhul teha detailplaneeringu koostamisele kohaldatavate menetlusnormide kohast kohustuslikku keskkonnamõju hindamist, ja sätestab lisaks, et seda liiki detailplaneeringu seaduslikkuse seisukohalt ei oma tähtsust menetlusnormide rikkumine, mis tuleneb sellest, et kohalik omavalitsus on vääralt hinnanud kvalitatiivsete tingimuste täidetust?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiiv 2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 197, lk 30; ELT eriväljaanne 15/06, lk 157).
1.

Kas Hesseni liidumaa 2. septembri 1998. aasta arstide eetikakoodeksi (Hessisches Ärzteblatt 1998, lk I–VIII), mida on viimati muudetud 1. detsembril 2008 (Hessisches Ärzteblatt 2009, lk 749) (edaspidi „eetikakoodeks”), § 12 lõige 1 on kutsealane eeskiri, mille rikkumise korral teenuseosutaja poolt vastuvõtvas riigis võib läbi viia ametikohtu menetluse distsiplinaarmenetluse tähenduses seoses raske kutsealase rikkumisega, mis on otseselt ja konkreetselt seotud tarbijakaitse ning -ohutusega?
a)

Kas kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ (1) mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1a, mis kehtestati viienda direktiivi 2005/14/EÜ (2) artikliga 4, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid (nagu need, mis tulenevad Portugali tsiviilkoodeksi artiklitest 505 ja 570), mille kohaselt ei kata mootorsõidukite kasutamise kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus vastutust auto ja jalgratta vahel toimunud liiklusõnnetuses jalgratturile kehavigastuste ja varalise kahju tekitamise eest, kuigi õnnetuses on süüdi üksnes jalgrattur?
1.

Kas pärast määruse nr 883/2004 (1) jõustumist tuleb endiselt lähtuda lisaks ka määruse nr 1408/71 (2) põhjal tehtud kohtuotsusest Miethe (3) osas, milles see näeb ebatüüpilistele piirialatöötajatele ette valikuõiguse seoses liikmesriigiga, kus nad teevad end kättesaadavaks tööhõivetalitustele ja kus nad saavad sellest tulenevalt töötushüvitist, kuna väljavaated leida uuesti tööd on nende valitud liikmesriigis kõige paremad? Või tagab määruse nr 883/2004 artikkel 65 juba tervikuna piisaval määral, et täielikult töötud isikud saavad hüvitisi tingimustel, mis on nende tööotsinguiks kõige soodsamad, ja kohtuotsus Miethe on selles osas oma täiendava kohaldatavuse minetanud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/9

22. septembril 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-485/11)

2011/C 355/15

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Bordes ja G. Braun)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik kehtestas 5. märtsi 2009. aasta audiovisuaalse teabeedastuse seaduse nr 2009-258 (1) artikliga 33 sideoperaatoritele täiendava maksu, siis on ta rikkunud Euroopa Parlamendi 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ (elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta) artiklist 12 tulenevaid kohustusi (2).

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väljendab oma hagi toetuseks kahtlusi, kas kahtleb oma hagi toetuseks, kas maksuseadustiku artikkel 302bis KH, mis on kehtestatud 5. märtsi 2009. aasta audiovisuaalse teabeedastuse ja uue avalik-õigusliku teleringhäälinguteenuse seaduse nr 2009-258 artikliga 33, on kooskõlas eespool viidatud „lubade” direktiiviga. Kehtestades üldise loa alusel võrku haldavatele või elektroonilise side teenuseid osutavatele ettevõtjatele maksu, rikkus kostja eelkõige direktiivi artiklit 12. Komisjon ei nõustu siseriiklike ametiasutuste teesiga, mille kohaselt näeb see säte ette maksud, mille liikmesriigid võivad kehtestada loa väljaandmise „katteks” või toimingu „katteks”, mis on seotud elektroonilise side operaatoritele loa väljaandmise menetlusega. Hageja sõnul on eespool viidatud artikli eesmärk tegelikult piiritleda igasugused „halduslõivud”, st kõik kulud, mis tulenevad loakorra haldamisest, kontrollimisest ja kohaldamisest, ning mitte üksnes need, mis tulenevad loa väljastamisest.

(1) JORF nr 0056, lk 4321.

(2) ELT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337.
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas komisjoni otsust pidada apellanti solidaarselt vastutavaks, võttes aluseks ThyssenKrupp AG kontserni kogukäibe. Selles osas rikub kohtuotsus määruse nr 1/2003 artiklit 23, õigusriigi põhimõtet, nagu see väljendub nulla poena sine lege põhimõttes, karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, in dubio pro reo põhimõtet ja süü põhimõtet. Apellant leiab, et kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kuna see tugineb eeldusele, et tütarettevõtja moodustab emaettevõtjaga (ja teiste kontserni kuuluvate ettevõtjatega) majandusüksuse, mis õigustab nende solidaarvastutust. Teisalt ja sõltumata eelmainitud etteheitest rikub kohtuotsus süü põhimõtet, kuna talle määrati solidaarselt emaettevõtjaga trahv. Teise võimalusena heidab apellant Üldkohtule ette, et viimati nimetatu kinnitas seda solidaarvastutust vaatamata sellele, et kindlaks ei määratud vastutuse osa sisesuhetes.
Teiseks väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas komisjoni otsust pidada apellante solidaarselt vastutavaks, võttes aluseks ThyssenKrupp AG kontserni kogukäibe. Selles osas rikub kohtuotsus määruse nr 1/2003 artiklit 23, õigusriigi põhimõtet, nagu see väljendub nulla poena sine lege põhimõttes, karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, in dubio pro reo põhimõtet ja süü põhimõtet. Apellandid leiavad, et kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kuna see tugineb eeldusele, et tütarettevõtja moodustab emaettevõtjaga (ja teiste kontserni kuuluvate ettevõtjatega) majandusüksuse, mis õigustab nende solidaarvastutust. Teisalt ja sõltumata eelmainitud etteheitest rikub kohtuotsus süü põhimõtet, kuna neile määrati solidaarselt emaettevõtjaga trahv. Teise võimalusena heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimati nimetatu kinnitas seda solidaarvastutust vaatamata sellele, et kindlaks ei määratud vastutuse osa sisesuhetes.
2.

Kas kehtiva ühenduse õiguse kohaselt on isikul, kelle õigusi on seoses direktiivi 72/166/EMÜ rakendamata jätmisega rikutud, õigus nõuda sellelt riigilt direktiivi sätete täitmist, tuginedes direktiivi rakendamata jätnud riigi vastu vahetult ühenduse õigusnormidele nende garantiide saamiseks, mida see riik oleks pidanud tagama?
Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas komisjoni otsust pidada apellanti solidaarselt vastutavaks tema tütarettevõtjate tegevuse eest. On kindel, et apellant rikkumistes ei osalenud. Kolmanda isiku tegevuse süükspanemine majandusüksuse vastutuse väära eelduse alusel on vastuolus karistusõiguses kohaldatava isikliku vastutuse põhimõttega, in dubio pro reo põhimõttega ja õigusega õiglasele kohtumenetlusele.
—

juhul, kui kohtuasja võitnud pool on keeldunud lepitusettepanekust ning kui pärast tagasilükatud lepitusettepaneku esitamist algatatud kohtuasja lahendi sisu on tervenisti sama, mis ettepaneku sisu, peab kohus otsustama, et jäetakse hüvitamata võitnud poole kulud, mis on tekkinud pärast lepitusettepaneku esitamist, ning mõistma talt välja kulud, mille kohtuasja kaotanud pool on samal ajavahemikul kandnud, samuti mõistma võitnud poolelt riigieelarve tuludesse välja täiendava summa, mis vastab juba tasutud riigilõivu summale;
—

Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 263 on ülimuslik. Üldkohtu kodukorra artikliga 102 on muudetud olematuks igasugune teatavakstegemise kohustus, nagu see on ette nähtud Euroopa Liidu toimimise lepingus, milles on sätestatud, et hagi esitamise tähtaeg hakkab kulgema alates akti teatavakstegemisest või avaldamisest või sellest, kui huvitatud isik aktist teada sai. Kodukorra artiklis 102 on nimelt teatavakstegemise kohustus jäetud tähelepanuta ning ei ole arvesse võetud päeva, mil apellant aktist tegelikult teada sai, piirates seega ELTL artikli 263 sätet ja mõtet. Seetõttu seab artikkel 102 kahtluse alla õigused, mis on ette nähtud ja kaitstud aluslepinguga, mille õiguslik väärtus on ülimuslik ja mis on Euroopa Liidu institutsioonidele kohustuslik. Järelikult, kuna vaidlustatud akte ei tehtud apellandile teatavaks ning rikuti seega Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 263 lõiget 5, sai aegumistähtaeg hakata kulgema alles alates hetkest, mil apellant sai tema suhtes võetud aktidest teada.