KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 5. detsembril 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑478/16 P

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

versus

Group OOD

Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu kaubamärk – Euroopa Liidu kaubamärgi mõiste ja Euroopa Liidu kaubamärgi omanikuks saamine – Suhtelised keeldumispõhjused – Registreerimata kaubamärgi või mõne muu kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastulause – Apellatsioonikoja poolt läbivaatamine – Uued või lisatõendid – Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 ja artikli 76 lõike 2 rikkumine

1. See apellatsioonkaebus võimaldab Euroopa Kohtul täpsustada oma kohtupraktikat riigisisese õiguse kohtlemise kohta Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) menetlustes. Selle kaebuse lahendamiseks tuleb tal eelnevalt analüüsida, kas Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna ta nõudis, et EUIPO apellatsioonikoda kontrolliks omal algatusel teatavaid tõendeid riigisisese õiguse kohta.

2. Vaidlus, mis jõuab nüüd apellatsioonietappi, algas, kui ettevõtja (Group OOD) esitas vastulause ühele liidu kaubamärgi registreerimise taotlusele, väites vastavalt määruse (EÜ) nr 207/2009 ( 2 ) artikli 8 lõikele 4, et tema on teise analoogse ainult liikmesriigi tähtsusega ja registreerimata kaubamärgi omanik, millel on prioriteediõigus.

3. EUIPO instantsid (nimelt vastulausete osakond ja apellatsioonikoda) jätsid Group OODi nõude rahuldamata, sest nende hinnangul ei olnud see ettevõtja esitanud piisavalt tõendeid oma registreerimata kaubamärgile kohaldatava riigisisese õiguse kohta või oli seda teinud hilinenult.

4. Üldkohus aga tühistas ( 3 ) apellatsioonikoja lõpliku otsuse, heites sellele ette, et see koda ei olnud kasutanud kaalutlusõigust, mis tal on selleks, et omal algatusel uurida viidatud riigisisese õiguse sisu ja ulatust. Üldkohus välistas lisaks võimaluse, et andmed, mille Group OOD oli apellatsioonikojale esitanud, on täiesti uued, mis oleks võinud tema nõuet õigustada.

I. Õiguslik raamistik

A. Määrus nr 207/2009 ( 4 )

5. Artikli 8 lõige 4 näeb ette: „4. Registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui selle tähise suhtes kohaldatavate ühenduse või liikmesriigi õigusaktide kohaselt ja nendega ette nähtud ulatuses: a) on õigused kõnealusele tähisele omandatud enne [liidu] kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva või [liidu] kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva; b) annab kõnealune tähis omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.“

6. Artiklis 76 „Faktide kontrollimine ameti omal algatusel“ on märgitud: „1. Asju menetledes kontrollib amet fakte omal algatusel; registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes piirdub amet siiski kontrollimisel osaliste esitatud faktide, tõendite ja väidetega ( 5 ) ning esitatud nõudmistega. 2. Amet võib mitte arvesse võtta fakte ja tõendeid, mille asjaomased pooled on esitanud hilinenult.“

B. Määrus nr 2868/95 ( 6 )

7. Eeskirjas 19 on vastulause põhjendamise kohta ette nähtud: „1. Amet võimaldab vastulause esitajal esitada vastulauset toetavaid fakte, tõendeid ja argumente või täiendada juba eeskirja 15 lõike 3 kohaselt esitatud fakte, tõendeid ja argumente ameti määratud tähtaja jooksul, mis ei tohi olla lühem kui kaks kuud alates päevast, mil vastulausemenetlus eeskirja 18 lõike 1 kohaselt alustatuks loetakse. 2. Lõikes 1 sätestatud perioodil esitab vastulause esitaja tõendeid oma varasemate kaubamärkide või õiguste olemasolu, nende kehtivuse ja kaitse ulatuse kohta, samuti tõendeid oma vastulause esitamise õiguse kohta. Eelkõige esitab vastulause esitaja järgmised tõendid: […] d) kui vastulause aluseks on varasem õigus määruse [nr 207/2009] artikli 8 lõike 4 tähenduses, siis tõendid selle õiguse omandamise, kehtivuse ja ulatuse kohta; […] 3. Lõigetes 1 ja 2 nimetatud teave ja tõendid esitatakse menetluse keeles või neile lisatakse tõlge. Tõlge esitatakse algdokumendi esitamiseks määratud tähtajaks. 4. Amet ei arvesta kirjalikult esitatud materjale või dokumente või nende osi, mis pole esitatud või tõlgitud menetluse keelde ameti poolt määratud tähtajaks.“

8. Vastulause läbivaatamist käsitleva eeskirja 20 lõikes 1 on märgitud: „Kui vastulause esitaja ei ole enne eeskirja 19 lõikes 1 nimetatud tähtaja lõppu tõendanud oma varasema märgi või õiguse olemasolu, kehtivust ja ulatust ega oma õigusi vastulause esitamiseks, lükatakse vastulause põhjendamatuna tagasi.“

9. Eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik on sõnastatud nii: „Kui vaidlustatakse vastulausete osakonna otsus, piirdub apellatsioonikoda kaebuse läbivaatamisel nende faktide ja tõenditega, mis on esitatud vastulausete läbivaatustalituse poolt määruse ja käesolevate eeskirjade alusel määratud või täpsustatud tähtaegade jooksul, välja arvatud juhud, kui apellatsioonikoda leiab, et tuleks arvestada määruse artikli [76] lõike 2 kohaseid lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid.“

II. Kohtuvaidluse taust

10. Kosta Iliev esitas 13. veebruaril 2012 ( 7 ) EUIPO‑le liidu kaubamärgi registreerimise taotluse teatavate teenuste jaoks, mis kuuluvad Nizza kokkuleppe ( 8 ) klassidesse 35, 39 ja 43. Kujutismärk, mida ta tahtis registreerida, oli järgmine:

11. Group OOD esitas 11. juulil 2012 uue tähise registreerimisele vastavalt määruse nr 207/2009 artiklile 41 vastulause, väites, et tema on registreerimata kujutismärgi omanik, mida ta kasutab Bulgaarias, Tšehhi Vabariigis, Ungaris, Poolas ja Slovakkias klassi 39 teenuste jaoks ja mis näeb välja järgmine:

12. Group OOD väitis arvukatele dokumentidele tuginedes, et ta kasutab registreerimata kaubamärki alates 2003. aastast riikidevaheliste bussiveoteenuste jaoks regulaarsel bussiliinil Sofia (Bulgaaria) ja Praha (Tšehhi Vabariik) vahel.

13. Vastulausete osakond lükkas 14. juuni 2013. aasta otsusega Group OODi vastulause tagasi, sest selles ei olnud täpsustatud riigisisest õigust, mille alusel tuleks keelata taotletud kaubamärgi kasutamine asjaomastes liikmesriikides, ega esitatud selle kohta tõendeid.

14. Group OODi kaebuse vastulausete osakonna otsuse peale jättis neljas apellatsioonikoda ( 9 ) rahuldamata, leides peamiselt, et:

III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

15. Group OOD esitas 1. augustil 2014 Üldkohtule apellatsioonikoja otsuse peale tühistamishagi. Ta põhjendas hagi kolme väitega, mis põhinesid vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 1, artikli 76 lõike 2 ja artikli 8 lõike 4 rikkumisel.

16. Olles analüüsinud neid kolme väidet koos, nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses Group OODi seisukohaga. Kuna hagi puudutas hageja kohustust tõendada määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti d alusel Bulgaaria õigusnormide sisu, tuli eelnevalt välja selgitada, kas apellatsioonikoda, kellele olid need andmed esitatud esimest korda, võis neid arvesse võtta.

17. Vaidlustatud kohtuotsuse järgi ei ole esiteks määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktis d täpselt ja ammendavalt nimetatud, milliste dokumentidega tuleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 alusel esitatud vastulauset tõendada. Selles eeskirjas on üksnes meelde tuletatud kohustust tõendada varasema õiguse omandamist, kehtivust ja kaitse ulatust selle artikli tähenduses, üksikasjalikumalt täpsustamata. ( 11 ) Üldkohus välistas, et apellatsioonikojale määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 2 ette nähtud kaalutlusõigust hilinenult esitatud faktide ja tõendite suhtes tuleb kasutada piiravalt. ( 12 )

18. Teiseks lükkas Üldkohus tagasi EUIPO argumendi, et selle ameti jaoks ei olnud viited kolmele Bulgaaria õigusnormile mitte täiendavad andmed (ainsad, mille puhul aktsepteeritakse hilinenult esitamist), vaid täiesti uued. Üldkohus arvas need tõendid nende hulka, millega tõendati Bulgaaria registreerimata kaubamärgi omandamist, kehtivust ja kaitse ulatust artikli 8 lõike 4 tähenduses.

19. Üldkohtu hinnangul oli määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikega 2, millele Group OOD apellatsioonikojas tugines, igal juhul ette nähtud võimalus nimetada Bulgaaria õiguskorra norme. Lisaks, isegi eeldusel, et nende nimetamisest riigisisese õiguse tõendamise kohustuse täitmiseks ei piisa, oleks apellatsioonikoda pidanud kasutama oma kaalutlusõigust, mida ta aga ei teinud. ( 13 )

20. Vastavalt määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktile d riigisisese õiguse tõendamise kohustuse täitmise kohta tuvastati vaidlustatud kohtuotsuses, et määrustes nr 207/2009 ja nr 2868/95 ega kohtupraktikas ei ole täpsustatud, kuidas selle sisu tuleb tõendada. Kohus järeldas sellest, et apellatsioonikoda ei saanud vastulause esitajalt nõuda väljavõtet Darzhaven vestnik’ust (Bulgaaria ametlik väljaanne) või Bulgaaria ametlikust tekstist, eriti kuna menetluskeel EUIPOs oli inglise keel. Ta oli selle suhtes seisukohal, et selleks et kohaldatavad riigisisesed õigusnormid õigesti kindlaks teha ja võimaldada kaubamärgi taotlejal oma kaitseõigust teostada, ei ole ka tingimata vajalik, asjaomaste õigusnormide tekst pärineks ametlikust allikast. ( 14 )

21. Kohaldades analoogia alusel kohtuotsust Ühtlustamisamet vs. National Lottery Commission ( 15 ), märkis Üldkohus, et riigisisese õiguse kohta esitatud andmete usaldusväärsust ja ulatust hinnata on EUIPO pädevate organite ülesanne. Selleks oleksid nad pidanud omal algatusel selle riigisisese õiguse kohta teavet hankima, kui see oleks olnud vajalik keeldumispõhjuse kohaldamise tingimuste ja eelkõige väidetavate faktide tõesuse või esitatud dokumentide tõendusjõu hindamiseks.

22. Kui apellatsioonikojal oli kahtlusi esitatud riigisisese õiguse tõepärasuses, kohaldatavuses või tõlgendamises, oli ta kohustatud teostama oma kontrollipädevust, uurides üksikasjalikumalt viidatud riigisiseste õigusnormide sisu ja ulatust kas omal algatusel või nõudes vastulause esitajalt, et see kinnitaks teavet, mille oli Bulgaaria õiguse kohta esitanud. ( 16 )

23. Üldkohus järeldas, et apellatsioonikoda ei oleks tohtinud jätta oma kontrollipädevust teostamata arvestamata viite Bulgaaria kaubamärgiseaduse artikli 12 lõikele 6, mille vastulause esitaja oli lisanud kaebusesse. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlustatud otsuse, määrates, et EUIPO ja K. Iliev kannavad enda ja Group OODi kohtukulud.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

24. Apellatsioonkaebus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 19. septembril 2016. Group OODi vastus sellele registreeriti 23. jaanuaril 2017.

25. EUIPO palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja mõista kohtukulud välja Group OODilt. Viimane seevastu nõuab, et Euroopa Kohus jätaks apellatsioonkaebuse rahuldamata ja mõistaks kohtukulud välja EUIPO‑lt.

26. Kuna mõlemad pooled seda taotlesid, peeti vastavalt kodukorra artikli 76 lõikele 1 28. septembril 2017 kohtuistung, millel osalesid mõlemad pooled.

V. Apellatsioonkaebuse analüüs

A. Esimene apellatsioonkaebuse väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2 koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõikega 1

1. Poolte väidete kokkuvõte

27. EUIPO väidab esiteks, et Euroopa Kohus on kaubamärgi registreerimisele vastulause esitajal lasuvad kohustused selgelt kindlaks määranud: ta peab täitma mitte ainult mõlemat määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 nimetatud nõuet seoses riigisisese õigusega, vaid peab ka esitama tõendid asjaomaste õigusnormide sisu kohta. ( 17 ) Nende kohustuste täitmata jätmist ei saa heastada apellatsioonikojas, kui vastulause esitaja ei ole tähtaja jooksul esitanud vastulausete osakonnale mingit teavet riigisisese õiguse kohta.

28. Teiseks on EUIPO sõnul määruse nr 207/2009 artikli 76 lõige 2 koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõikega 1 kohaldatav ainult esimest korda apellatsioonikojale esitatud faktidele ja tõenditele, mis esitatakse lisaks või täiendavalt neile, mis on juba esitatud artikli 8 lõike 4 sama nõude täitmiseks.

29. Kolmandaks arvab ta, et Üldkohus eksis, kui ta tunnistas, et igasugust teabe esitamist riigisisese õiguse kohta tuleb lugeda artikli 8 lõike 4 kohaldamise tingimuste raames eelnevalt esitatud tõendeid täiendavaks.

30. Neljandaks jäeti tema sõnul vaidlustatud kohtuotsuses kontrollimata, kas on apellatsioonikojale riigisisese õiguse kohta esitatud teabe ja tähtaja sees vastulausete osakonnale esitatud teabe vahel piisavalt tihe seos. Selle seose puudumisel tuleb tõend lugeda „täiesti uueks“, mitte „lisa-“ ega „täiendavaks“ tõendiks.

31. Group OOD vaidleb EUIPO argumentidele vastu ja eeskätt eitab, et viide Bulgaaria kaubamärgiseaduse artikli 12 lõikele 6 on täiesti uus väide või tõend, ja et vaidlus toimub lihtsalt selle küsimuse üle.

32. Ta leiab Üldkohtuga nõustudes, et määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 2 ette nähtud kaalutlusõigust saab teostada siis, kui esitatud andmetel on teatav tähtsus vaidluse lahendamiseks ja kui menetlusstaadium, milles need esitatakse, ja nendega seonduvad asjaolud ei takista nende arvesse võtmist.

33. Group OOD arvates ei nõua määruse nr 207/2009 artikli 8 lõige 4 mitte riigisisese õiguse, vaid varasema õiguse sisu tõendamist. Riigisisesed õigusnormid on vaid üks elementidest selleks, et tõendada, et on olemas kehtiv subjektiivne õigus registreerimata kaubamärgile, millel selle omaniku vastulause põhineb. Lisaks ei ole määruses nr 2868/95 täpsustatud, millised konkreetsed tõendusvahendid võimaldavad tõendada nende riigisiseste õigusnormide sisu, mis reguleerivad registreerimata kaubamärkide õigusi.

34. Lõpuks väidab Group OOD EUIPO väidetule vastu, et apellatsioonikoja poolne kaalutlusõiguse kasutamine ei oleks K. Ilievi kaitseõigusi riivanud. Rikuti, vastupidi, just Group OODi enda kaitseõigusi, kuna tema väiteid ei arutatud, kuigi määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 2 tingimused olid täidetud.

2. Apellatsioonkaebuse väite analüüs

35. EUIPO on seisukohal, et kuna riigisisese õiguse tõendid esitati menetluses esimest korda apellatsioonikojas, oleks Üldkohus pidanud nende tagasilükkamist kinnitama, sest selle koja kaalutlusõigus ei hõlma uusi tõendeid. ( 18 )

36. Apellatsioonkaebuse analüüs võiks põhimõtteliselt piirduda ainult nende tõendite õigusliku kvalifitseerimisega, mille esitas Group OOD (Bulgaaria õiguse kohta). Sellest perspektiivist oleks küsimus ainult selles, kas tegu oli „uute“ või „lisatõenditega“. Kui need on kvalifitseeritud, siis tuleks välja selgitada, millised on selle kvalifikatsiooni õiguslikud tagajärjed apellatsioonikoja kaalutlusõiguse teostamisele.

37. Arvan siiski, et tõstatatud probleemi mõõde on suurem, mis õigustab põhjalikumat hindamist. Apellatsioonikodade ülesannete analüüsimisel tuleks arvesse võtta eelkõige: i) riigisisese õiguse kohta nendes menetlustes; ii) kaalutlusõiguse piire hilinenult esitatud tõendite puhul ja, iii) millal tuleb tõendit pidada uueks või lisatõendiks. Alles pärast nende küsimuste lahendamist saab anda EUIPO nõuetele asjakohase vastuse.

a) Riigisisese õiguse kohtlemine määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohastes menetlustes

38. Kui määruses nr 207/2009 on viidatud riigisisesele õigusele, võib see õigus saada võtmeelemendiks selleks, et otsustada näiteks, kas esineb suhteline põhjus taotletud kaubamärgi registreerimisest keeldumiseks. Nii on see selle õigusakti artikli 8 lõike 4 puhul, millega on lubatud vaidluse lahendamiseks arvesse võtta nii „ühenduse […] õigusakt[e]“ kui ka „selle tähise [registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise] suhtes kohaldatava[id] […] liikmesriigi õigusakt[e]“.

39. Nendel juhtudel on eeskätt EUIPO instantsid huvitatud sellest, et ei registreeritaks tähiseid, mida võidakse hiljem edukalt vaidlustada kehtetuks tunnistamise menetluses. See avalik huvi õigustab väljaspool tähtaega esitatud tõendite arvesse võtmist. ( 19 )

40. Euroopa Kohus on sedastanud, et vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 53 lõikele 2 toimuvates kehtetuks tunnistamise menetlustes lasub „taotleja[l] kohustu[s] esitada ühtlustamisametile lisaks tõenditele, mis näitavad, et ta vastab neile riikliku õiguse tingimustele, mille kohaldamist ta taotleb ja mis võimaldavad tal keelata ühenduse kaubamärgi kasutamise varasema õiguse alusel, ka tõendid, mis näitavad asjaomase õigusakti sisu“ ( 20 ).

41. Selle kohtupraktika automaatset ülekandmist vastulausemenetlustele nagu käesolev takistavad teatavad raskused. Selle kohtupraktika nõuded tulenevad nimelt rakendusmääruse eeskirja 37 punkti b taande iii ( 21 ) tõlgendamisest, milles nimetatakse expressis verbis riigisisest õigust, mida mõistetakse riigisiseste õigusnormidena. Seevastu sama määruse eeskirja 19 lõike 2 punkt d nõuab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 põhjal esitatud vastulause tõenditena tõendeid selle varasema „õiguse omandamise, kehtivuse ja ulatuse kohta“, millele vastulause esitaja tugineb. Viide riigisisesele õigusele „riigisiseste õigusnormide“ tähenduses on parimal juhul vaikiv.

42. Tuleb seega lähtuda rakendusmääruse eeskirja 19 lõike 2 punktist d kui menetlusnormist, mis reguleerib in concreto vastulause esitajale, kes tugineb varasemale registreerimata kaubamärgile (nii on see käesolevas asjas) pandud kohustusi.

43. Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 viide „tähise suhtes kohaldatavate[le] liikmesriigi õigusaktide[le]“ kohustab seega välja selgitama, kellel tuleb niisuguse (riigisisese) õiguse olemasolu ja sisu tõendada. On kindel, et korduvalt nimetatud eeskiri 19 ei kohusta vastulause esitajat esitama riigisiseseid õigusnorme, kui ta leiab muid vahendeid oma prioriteetse registreerimata kaubamärgi omandamise, kehtivuse ja kaitse ulatuse tõendamiseks. Ent, kui tema õigused registreerimata tähisele (sealhulgas õigus keelata teisel poolel taotletud kaubamärgi kasutamine) on kaitstud riigisiseste õigusnormidega, millele ta tugineb, ( 22 ) peab ta vähemalt aitama nende sisu täpsustada.

44. Sel juhul reguleerivad tõendamist tavapärased määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 1 teise lause tõendamiseeskirjad (kes väidab, peab tõendama). Kuna tegu on riigisiseste õigusnormidega, on seda põhimõtet vaja siiski nüansseerida.

45. Nagu ma juba enne märkisin, on EUIPO‑l huvi, et ei registreeritaks tähiseid, mida võidakse edukalt vaidlustada kehtetuks tunnistamise menetlustes – kas või juba ainult hea halduse põhimõtte pärast. Arvestades selle otsuse, mille nad peavad tegema, olulisust, ei või EUIPO organid vältida täielikku hindamist, mis vajaduse korral hõlmab kohustust otsida omal algatused tõendeid riigisisese õiguse kohta. Nad ei saa muutuda pelgalt „[vastulause esitaja] esitatud siseriikliku õiguse registreerimise kohtadeks“ ( 23 ), see tähendab, et nad ei pea piirduma „kehtetuks tunnistamise taotleja esitatud kujul siseriikliku õiguse kehtivuse kinnitami[sega]“ ( 24 ).

46. Euroopa Kohtu praktikat selles valdkonnas võiks nimetada vastakaks. Ühelt poolt paneb see rõhku taotleja kohustusele tõendada kaubamärgi kasutamist või olemasolu, kehtivust ja kaitse ulatust. ( 25 ) Teiselt poolt rõhutab EUIPO kohustust uurida omal algatusel viidatud riigisisese õiguse normide kohaldamise tingimusi ja ulatust. ( 26 )

47. Arvan, et selleks, et tõendada registreerimata tähist kaitsva riigisisese õiguse sisu, on sobivam teine üldjoontes kirjeldatud suundumustest. Nii tehti kohtuotsuses Ühtlustamisamet vs. National Lottery Commission ( 27 ), milles Euroopa Kohus ilma keerutamata kinnitas, et „Üldkohus [sai] õiguse kohaldamisel viga tegemata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20 otsustada, et „olukorras, kus ühtlustamisametil võib osutuda vajalikuks võtta arvesse eelkõige selle liikmesriigi õigusnorme, kus on kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks olev varasem õigus kaitstud, peab ühtlustamisamet omal algatusel[ ( 28 )] ja vahendite abil, mis talle tunduvad sel eesmärgil kohased, tutvuma asjaomase liikmesriigi siseriikliku õigusega, juhul kui selline teave on vajalik kehtetuks tunnistamise põhjuse kohaldamise tingimuste hindamiseks, ja eelkõige esitatud faktide tõesuse või esitatud tõendite tõendusjõu hindamiseks““.

48. EUIPO instantsid ( 29 ) peavad seega püüdma tõendeid riigisisese õiguse kohta täiendada, nii et vastulause kohta tehtud otsuse toimik oleks võimalikult üksikasjalik, pidades silmas selle võimalikku vaidlustamist tulevikus. Lisaks hõlbustatakse sel viisil Üldkohtul teostada oma õigust (täieliku pädevusega) tõlgendada määruse nr 207/2009 artikli 65 lõike 2 alusel riigisisest õigust. ( 30 )

49. See kohustus ei muuda vastulause esitajal lasuvat tõendamiskoormist. EUIPO peab omal algatusel uurima siis, kui tal on andmeid riigisisese õiguse kohta kas selle sisu puudutavate väidete või väidetavalt tõendusjõudu omavate toimikusse lisamiseks esitatud tõendite kujul ( 31 ) või ka lihtsalt esialgse tõendi kujul. ( 32 )

50. Teada, kas need andmed on või ei ole piisavad selleks, et tekiks kohustus kontrollida omal algatusel riigisisest õigust, sõltub iga juhtumi asjaoludest. Üks nendest asjaoludest on just nimelt, et andmed riigisisese õiguse kohta on esitatud menetluses hilinenult määruse nr°207/2009 artikli 76 lõike 2 tähenduses. Teine võiks olla see, et mõlemad pooled nii oskavad või peaksid oskama vaidlusalust keelt kui ka tunnevad või peaksid tundma vaidlusalust riigisisest õigust, kuna nad on mõlemad sama riigi kodanikud ja, eriti, seepärast, et kohtuvaidlus sai alguse selles liikmesriigis.

b) Tõendite esitamine hilinenult apellatsioonikodadele

51. Määruse nr 207/2009 artiklis 76, mille rikkumist EUIPO väidab, on lõike 1 esimeses lauseosas sätestatud faktide omal algatusel kontrollimise (üld-) põhimõte, mis on laiendatav kõikidele ameti organitele. Sama lõike teises lauseosas on seda siiski kohandatud „registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetluste[le]“: kontrollimine piirdub siis poolte esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud nõudmistega. See viimane täpsustus väljendab põhimõtet, et on keelatud otsustada ultra petita, mis ei tohiks üllatada, kuna tegu on inter partes menetlustega, milles just pooled määravad kindlaks menetluse piirid. ( 33 )

52. Selle taustal tehakse sama artikli 76 lõikes 2 erand niisuguste faktide ja tõendite, millele tuginetakse ja mis on esitatud hilinenult, vastuvõetamatusest. Selle kohaselt võib EUIPO mitte arvesse võtta fakte ja tõendeid, mida pooled ei esitanud tähtaja sees. ( 34 )

53. Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas ( 35 ) tõlgendanud seda õigusnormi alati nii, et „üldreeglina ja kui ei ole sätestatud teisiti, on pooltel võimalik esitada fakte ja tõendeid pärast selleks määruse nr 207/2009 sätetes ette nähtud tähtaegade möödumist ning EUIPO‑l, sealhulgas tema apellatsioonikodadel, ei ole sugugi keelatud võtta arvesse hilinenult esitatud fakte ja tõendeid“ ( 36 ).

54. Samuti on kohtupraktikas järjekindlalt täpsustatud, et kuna arutamisel olevas õigusnormis on kasutatud verbi „võib“, annab see EUIPO‑le suure kaalutlusõiguse – mida ta peab alati põhjendama – otsustada igal konkreetsel juhul, kas hilinenult esitatud tõendeid tuleb või mitte arvesse võtta. ( 37 )

55. Mis puutub selle kaalutlusõiguse kasutamisse vastulausemenetluses, siis on sama kohtupraktika kohaselt selle kasutamine ameti poolt õigustatud siis, kui amet leiab ühelt poolt, et hilinenult esitatud andmed võivad esmapilgul olla tõepoolest olulised vastulause kohta tehtava otsuse seisukohast, ja teiselt poolt, et menetlusstaadium, milles andmed hilinenult esitatakse, ja sellega seonduvad asjaolud nende andmete arvesse võtmist ei takista. ( 38 )

56. Ühes siin vaidlustatud kohtuotsusest hilisemas Euroopa Kohtu otsuses seati sellele õigusele piir ( 39 ). Kohtuasjas EUIPO vs. Grau Ferrer tõlgendati rakendusmääruse eeskirja 50 lõike 1 kolmandat lõiku nii, et vastulausemenetlustes ei tohi laiendada kaalutlusõigust uutele tõenditele, kuna nimetatud sättes on juttu ainult lisatõenditest. ( 40 )

57. EUIPO apellatsioonkaebus põhineb suures osas ( 41 ) sellel kohtupraktikast tuleneval täpsustusel. Arvan siiski, et erinevaid küsimusi ei saa võrdsustada: a) apellatsioonkaebus EUIPO vs. Grau Ferrer puudutas liikmesriigi kaubamärgi olemasolu ja kehtivuse tõendamist; ( 42 ) b) nüüd on vastupidi tegu tõendite esitamisega riigisisese õigusnormi kohta, sellest tuleneva erinevusega.

58. Nimelt ei saa määruse nr 207/2009 alusel kohaldatavat riigisisest õigust selles kontekstis käsitada pelgalt faktina, sest vastavalt selle määruse artikli 65 lõikele 2 allub vähemalt selle tõlgendamine EUIPO instantside poolt Üldkohtu täielikule seaduslikkuse kontrollile, kes võib omal algatusel uurida selle õiguse sisu ja kohaldamise tingimusi. ( 43 ) Seda kahest olemust käsitlen ma järgmiseks.

c) Uus, lisa- või täiendav tõend

59. EUIPO väidab oma apellatsioonkaebuses, et selleks, et täiendavad tõendid riigisisese õiguse kohta oleksid vastuvõetavad, oleks tulnud sama õiguse kohta esitada muud tõendid eelnevalt ja tähtaja sees. Käesolevas kohtuasjas see tema sõnul nii ei olnud, sest Group OOD esitas andmed Bulgaaria õiguse kohta alles apellatsioonikojale (ja mitte vastulausete osakonnale, mis on eelnev instants).

60. Mis iseloomustab uut tõendit ( 44 ) siin olulises mõttes, on see, et sellel tõendil ei ole seost teise varem esitatud dokumendiga, nagu ka selle hilinenult esitamine. Täiendav või lisatõend on seevastu see, mis lisatakse teistele juba varem, tähtaja sees esitatud tõenditele.

61. See erinevus, nagu ka mõlema tõendikategooria tagajärjed, on Euroopa Kohtu praktika aluseks: „kui ameti määratud tähtaja jooksul asjaomase kaubamärgi kasutamise kohta mingeid tõendeid ei esitata, peab ta vastulause automaatselt tagasi lükkama. Seevastu juhul, kui tõendid on esitatud ameti määratud tähtaja jooksul, jääb täiendavate tõendite esitamise võimalus (vt selle kohta kohtuotsus, 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans vs. Ühtlustamisamet, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, punktid 28 ja 30)“ ( 45 ).

62. Riigisisese õiguse sisu ühendab selles kontekstis faktid (nõutav on, et sellele tuginev isik viitaks sellele ja esitaks vähemalt esialgse tõendi) ja rangelt õiguslikud elemendid (Üldkohtu ja vajaduse korral Euroopa Kohtu ülesanne on otsustada, kas EUIPO instantsid on seda sisu tõlgendanud õigesti või valesti).

63. Just see sümbioos nõuabki, et EUIPO organid võtaksid aktiivse hoiaku riigisisese õiguse mõtte ja ulatuse määramiseks, kui sellele õigusele on nende ees viidatud selliselt, et on võimalik rääkida esialgsest tõendist. Selle minimaalse dokumentaalse toega viitest lähtuvalt saab hiljem apellatsioonikodadele esitatavaid tõendeid kvalifitseerida täiendavateks või lisatõenditeks, ja mitte uuteks tõenditeks.

64. Tuleks siiski arutada, kas mõni nendest kvalifikatsioonidest vastab tõendite esitamisele riigisisese õiguse kohta niisuguses olukorras nagu käesolevas kohtuvaidluses, kus vastanduvad kaks sama riigi kodakondsusest poolt, kellele kehtib sama riigi õiguskord ja kes on viinud EUIPO ette vaidluse, mida nad olid juba alustanud oma riigis, Bulgaarias.

d) Varasemate tõlgendamisjuhiste kohaldamine käesolevale asjale

65. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et kolm Bulgaaria õiguse kolm normi, millele Grupo OOD apellatsioonikojas tugines, ei olnud uued tõendid, sest need olid osaks tõenditest, mis esitati vastulause aluseks oleva registreerimata kaubamärgi omandamise, kehtivuse ja kaitse ulatuse tõendamiseks. ( 46 )

66. Õigusliku kvalifitseerimise osas allub see tõendite olemuse hinnang põhimõtteliselt Euroopa Kohtu kontrollile apellatsiooniastmes. ( 47 ) Selle kohta tuleb teha mõned täpsustused.

67. Esiteks tuleb kohtuotsuse Grau Ferrer punkti 27 tõlgendada koostoimes sellele eelneva punktiga 26, millest nähtub, et see kohtuasi puudutas tõendeid kasutamise kohta, mille täieliku puudumise tõttu oli EUIPO sunnitud vastulause automaatselt tagasi lükkama. ( 48 ) Asi selles, et kõnealuses asjas ei olnud vastulause esitaja esitanud vastulausete osakonnale tõendid selle kaubamärgi olemasolu kohta, millel tema vastulause osaliselt põhines. Siin, vastupidi, ei ole vaidlust selles, kas on tõendeid vastulause esitaja registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta konkreetselt Bulgaarias, sõltumata nende suuremast või väiksemast veenmisvõimest.

68. Nendel asjaoludel täiendas apellatsioonikojas esitatud tõend Bulgaaria õiguse kohta registreerimata kaubamärgi omandamist, kehtivust ja (eelkõige) kaitse ulatust vastavalt rakendusmääruse 19. eeskirja lõike 2 punktile d õiguslikust aspektist. Sellest lähtudes Üldkohus seega ei eksinud, kui ta kvalifitseeris need tõendid lisatõenditeks.

69. Teiseks järeldub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 35, et Group OOD ei olnud esitanud vastulausete osakonnale ühtegi tõendit kohaldatava riigisisese õiguse kohta. Kohtuistungil selgus, et Bulgaaria kaubamärgiseaduse artikli 12 lõiget 6 nimetati sõnaselgelt esimest korda apellatsioonikojas. ( 49 )

70. Kolmandaks ei saa aga jätta tähelepanuta, et nii uue kaubamärgi taotleja kui ka Grupo OOD on Bulgaaria kodakondsusest ja neid esindasid kutseala esindajad, kelle puhul võib eeldada, et nad tunnevad oma riigi õigust, eriti mis puutub registreerimata kaubamärkide kaitsesse. Vastupidi sellele, mida väidab EUIPO, ei toimu sellises olukorras kaitseõiguste vähendamist ega esine õiguslikku ebakindlust, millele ta vihjab. ( 50 )

71. Veelgi enam, ei ole tuvastatud, et kaks vaidluse poolt oleks vastulausete osakonnas kahelnud neile kohaldatava riigisisese õiguse sisus. Uue tähise taotlejat, Bulgaaria kodanikku (K. Iliev) olid kaitsnud Bulgaaria kohtutes Bulgaaria advokaadid, kes tuginesid Bulgaaria õigusele, enne, kui nad läksid oma kohtuvaidlusega edasi EUIPOsse, nõudes liidu kaubamärgi registreerimist. Nendel asjaoludel võis Group OOD arvata, et tema kohustus esitada tõendid, millega vastulauset põhistada, puudutas ainult olulisi fakte (see tähendab varasema registreerimata tähise ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutamine), mitte riigisisest õigust, mille sisus näis, et vaidlust ei olnud. Aga, kuidas on EUIPOga?

72. Riigisisese õiguse valdkonnas on ametil eriline positsioon, kui ta menetleb vastulauseid vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikele 4. Viidatud Bulgaaria õigusnormid olid need, mis on märgitud riiklike õiguste tabelis, mille avaldab EUIPO oma Euroopa Liidu kaubamärkide kontrolli suunistes (konkreetselt jaotises, mis käsitleb vastulausete esitamist selle artikli alusel). ( 51 ) On mõistetav, et seda asjaolu ja taotleja ja vastulause esitaja vahelise suhte varasemaid käändkäike arvestades ei tundnud viimane ennast kohustatuna esitama vastulausete osakonnale konkreetsemaid viiteid riigisisestele õigusnormidele, mis on nendes suunistes juba kirjas.

73. Nendel eriasjaoludel oleks vastulausete osakond ilma raskusteta võinud nõuda vastulause esitajalt riigisisese õiguse kohta selgitusi, riivamata seeläbi poolte võrdsuse põhimõtet, sest teine pool võis hiljem väita, mida ta pidas selle kohta sobivaks. Miski ei takistanud sellel EUIPO organil võtta näiteks mõnda tõendite kogumise meedet vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 78 lõikele 1, ( 52 ) kui tal oli kahtlusi viidatud riigisisese õiguse kohaldatavuses ja tõlgendamises, teostades selleks oma kontrollipädevust, nagu tõi välja Üldkohus. ( 53 )

74. Lõpuks viiks see, kui nõuda – nagu näib tahtvat EUIPO –, et vastulausemenetluses esitataks juba esimesest hetkest tõendid kõigi määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 nelja tingimuse kohta, välja liiga range formalismini, mis on vastuolus eesmärgiga vältida niisuguste kaubamärkide registreerimist, mis võidakse hiljem kehtetuks tunnistada. Lisaks vähendaks niisugune nõue miinimumini kaalutlusõiguse hilinenult esitatud tõendeid vastu võtta, mis – tuletagem meelde – on Euroopa Kohtu enda sõnul „üldreegel“ ( 54 ).

75. Kokkuvõttes arvan, et oli piisavalt põhjuseid pidada apellatsioonikojas esitatud tõendit kolme Bulgaaria õigusnormi kohta täiendavaks ülejäänud tõendite suhtes, mis olid esitatud vastulausete osakonnale. Järelikult ei täheldata vaidlustatud kohtuotsuses mingit õigusnormi rikkumist seoses rakendusmääruse eeskirjaga 50. Vastupidi, Üldkohus võis õigustatult otsustada, et apellatsioonikojale esitatud viited Bulgaaria õigusele olid lisaviited, mitte uued. ( 55 )

76. Sellest lähtuvalt ei riku Üldkohus ka mingit õigusnormi, kui ta kinnitab: a) et käesolevas kohtuasjas ei olnud „apellatsioonikoja kaalutlusõiguse […] küsimuses, kas võtta hilinenult esitatud fakte ja tõendeid arvesse“, piiratud kasutamine asjakohane – kinnitus, mida EUIPO apellatsiooniastmes ei vaidlustanud; ( 56 ) ja b) et apellatsioonikoda „[eksis], kui ta ei kasutanud talle antud kaalutlusõigust ega põhjendanud keeldumist võtta selles osas arvesse talle esitatud viiteid Bulgaaria õigusele. Sellega rikkus apellatsioonikoda määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2 ning määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandat lõiku“ ( 57 ).

77. Seega ei saa apellatsioonkaebuse esimest väidet vastu võtta.

B. Apellatsioonkaebuse teine väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4 koostoimes rakendusmääruse eeskirja 19 lõikega 2

1. Poolte seisukohtade kokkuvõte

78. Oma teises apellatsioonkaebuse väites on EUIPO seisukohal, et kuna vaidlustatud kohtuotsuses on tuvastatud, et tõenditele riigisisese õiguse kohta vorminõudeid ei ole, siis rikub see kohtuotsus rakendusmääruse eeskirja 19 lõike 2 punkti d. Ta lisab, et kaitseõiguste järgimine inter partes menetluses nõuab teatavat formalismi.

79. Seega tuleb tema arvates „vorminõuete paralleelsuse“ põhimõtte seisukohast kohaldada kaubamärkide registreerimise tõendamise nõudeid, mis on sätestatud määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti a alapunktis ii, analoogia alusel tõenditele niisuguste riigisiseste õigusnormide kohta, mis annavad registreerimata kaubamärkidele õiguslikud tagajärjed.

80. Group OOD vaidleb sellele väidetavale analoogia alusel kohaldatavusele vastu, argumenteerides, et nii rakendusmääruse eeskirja 19 lõike 2 punkti a juhud kui ka selle sama lõike ülejäänud punktide juhud on nõutavate tõendusvahendite poolest erinevad, olenevalt selle varasema subjektiivse õiguse tüübist, millele vastulauses tuginetakse. Nimetatud eeskirjas ei ole kindlaks määratud erinevate juhtude (registreeritud, taotletud, üldtuntud, tuntud, registreerimata ja ka petturlikult registreeritud riiklik kaubamärk) jaoks ühtset tõendivormi.

81. Igal juhul ei kohusta eeskirja 19 lõike 2 punkt d vastulause esitajat andma EUIPO organitele üle nende riigisiseste õigusnormide, millele ta tugineb, ametliku teksti originaalkeelset ärakirja. Ametil on tema väitel riigisisese õiguse kontrolli- ja tõendamispädevus selleks, et nende õigusnormide täpne sisu välja selgitada.

2. Apellatsioonkaebuse väite analüüs

82. Sellises sõnatuses, nagu on apellatsioonkaebuse teise väite esitanud EUIPO, ei pea ma seda veenvaks.

83. Esiteks, mis puutub võrdlusse registreeritud kaubamärkide juhtudel nõutavate tõendusvahenditega (rakendusmääruse eeskirja 19 lõike 2 punkti a taane ii), siis jagan ma Group OOD seisukohta: seadusandja on konkreetsel juhul väidetava subjektiivse õiguse tüübist olenevalt ette näinud erinevad tõendavad dokumendid.

84. Nii näib registreeritud kaubamärkide puhul loogiline, et on kehtestatud nõue esitada registreerimis- ja muud tõendid, mis üldiselt antakse kaubamärkide registreerimisel ja mis on dokumendid, mille tõendusjõus ei ole mingit kahtlust. Võib eeldada, et registreeritud kaubamärgi omanikul, kui ta on tavaliselt hoolas, on niisugused tõendid olemas või ta saab need suuremate raskusteta hankida.

85. Samamoodi on loogiline nõuda samu tõendeid vastulause esitajalt, kui see tugineb mainekale registreeritud kaubamärgile (eeskirja 19 lõike 2 punkt c), nagu ka „tõend[e]id märgi tuntuse kohta“. Väidetava tuntuse – mida tavaliselt ametlikest dokumentidest ei nähtu – tõendamiseks vahenditega, mida iga kaubamärgi omanik peab kohaseks, ei ole piiranguid.

86. Samale loogikale vastavad registreerimata kaubamärkide juhtudel nõutavad tõendid. Kuna nendel tähiste kohta ei ole nende olemuse tõttu ametlikke kandeid registrites, on arusaadav, et nende kasutamise ja sellega seonduvate õiguste tõendamise vahendite kirjeldus on ebamäärasem, just selleks, et vältida ranget formalismi seal, kus seda ei saa olla.

87. Ülejäänud osas on tõendusvahendid, mille peab esitama see, kes on registreerimata tähise omanik, kui ta esitab vastulause uue kaubamärgi registreerimisele, seotud peamiselt subjektiivse õigusega, millele ta tugineb. Nende registreerimata kaubamärkide omandamist, kehtivust ja kaitse ulatust saab tõendada, kui vastavalt riigisisestele õigusnormidele (või vajaduse korral – aga nii see käesoleval juhul ei ole – liidu õigusnormidele) on nende omanikule ette nähtud prioriteediõigus kasutada tähist ja keelata hilisemate tähiste kasutamine.

88. Järelikult oleks nõuda tõendusvahendite formalismi seal, kus õigusakti tekstis on tahtlikult valitud (minu arvates õigesti) võimalus jätta teatav vabadus, sama mis kirjutada rakendusmääruse tekst uuesti ümber niisuguses tähenduses, mis ei ole kooskõlas liidu seadusandja tahtega.

89. Teiseks oleks teoreetiliselt vastuvõetav nõue, et riigisisestele õigusnormidele, millele vastulauses tuginetakse, tuleb lisada tõlge, kui vastaspool (see tähendab kaubamärgi taotleja) neid ei mõista. Piisab aga sellest, kui meelde tuletada, et käesolevas kohtuasjas oli taotleja K. Iliev samuti Bulgaaria kodanik ja mingil hetkel ei ole öeldud, et ta ei valda selle liikmesriigi keelt.

90. Kolmandaks on väga kunstlik kasutada vorminõuete paralleelsust Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punkti b alusel, milles palutakse liikmesriikide kohtutel lisada koos esitatud küsimuste tekstiga kohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide tekst ja vajaduse korral asjakohane liikmesriigi kohtupraktika. Need dokumendid aitavad Euroopa Kohtul paremini mõista talle liikmesriigi kohtu esitatud õigusküsimust ja kujutavad endast talle tingimata vajalikku juhatust erga omnes kohtuotsuse tegemiseks õigusnormi tõlgendamise kohta.

91. Torkab silma, et ei ole mingit sarnasust kaubamärgi registreerimise vastu esitatud vastulause menetlusega. Viimastes esitatakse tõendid või viited riigisisesele õigusele teise poole vastu subjektiivse õiguse põhjendamiseks inter partes haldusmenetluse raames, mille lahendus puudutab ainult selle pooli. Peaaegu ülearune on öelda, et Euroopa Kohtu kohtumõistja roll eelotsusetaotlustele vastamisel ei ole võrdsustatav EUIPO organite rolliga.

92. Järelikult ei tähelda ma vaidlustatud kohtuotsuses, mille eeskätt punktides 69, 70 ja 81 on tuvastatud, et ei ole vorminõudeid tõenditele riigisisese õiguse kohta, mingit määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 rikkumist koostoimes rakendusmääruse eeskirja 19 lõikega 2.

93. Seega on apellatsioonkaebuse teine väide põhjendamata, millest koos esimese väite tagasilükkamisega tulenevalt tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.

94. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel tuleb kohtukulud välja mõista EUIPO‑lt, kuna ta on kohtuvaidluse kaotanud ja Group OOD on seda nõudnud.

VI. Ettepanek

95. Esitatud arutluskäiku arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku: 1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. 2. Mõista käesoleva menetluse kohtukulud välja EUIPO‑lt.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus ühenduse kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1).

( 3 ) Kohtuotsus, 29.6.2016, Group OOD vs. EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU:T:2016:371); edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“.

( 4 ) Selle õigusakti viimane redaktsioon, see tähendab määrus (EL) 2017/1001 (14.6.2017; ELT 2017, L 154, lk 1), mis ei ole käesolevas asjas ratione temporis kohaldatav, tuleneb muudatustest, mis tehti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta määrusega (EL) 2015/2424, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta ja komisjoni määrust (EÜ) nr 2868/95 (millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta) ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni määrus (EÜ) nr 2869/95 siseturu harmoneerimisametile makstavate lõivude kohta (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (ELT 2015, L 341, lk 21).

( 5 ) Joonealune märkus puudutab ainult ettepaneku hispaaniakeelset versiooni.

( 6 ) Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ), millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1995, L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189, edaspidi ka „rakendusmäärus“), mida on viimati muudetud määrusega 2015/2424, millele on viidatud 4. joonealuses märkuses.

( 7 ) Ühenduse Kaubamärgibülletään nr 72/2012, 16.4.2012.

( 8 ) 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatav kaupade ja teenuste rahvusvaheline klassifikatsioon läbivaadatud ja muudetud redaktsioonis.

( 9 ) 2. juuni 2014. aasta otsus (asi R 1587/2013-4); edaspidi „vaidlustatud otsus“.

( 10 ) Bulgaaria kaubamärkide ja geograafiliste tähiste seadus (edaspidi „Bulgaaria kaubamärgiseadus“).

( 11 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 52–56.

( 12 ) Ta viitab kohtuotsusele, 3.10.2013, Rintisch vs. Ühtlustamisamet (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), rõhutades, et selles tuvastas Euroopa Kohus, et apellatsioonikoda peab oma kaalutlusõigust kasutama piiravalt, kui dokumendid, mis tuleb vastulause põhjendamiseks lisada, on määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti a taandes ii konkreetselt ja ammendavalt loetletud. Selles kohtuasjas see nii ei olnud, arvestades selle määruse eeskirja 19 lõike 2 punkti d sisu.

( 13 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 57–61.

( 14 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 69 ja 70.

( 15 ) Kohtuotsus, 27.3.2014 (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 77–82.

( 17 ) Ta viitab sellega seoses kohtuotsusele, 5.7.2011, Edwin vs. EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 50).

( 18 ) Ta viitab sellega seoses kohtuotsusele, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, punkt 27), mis on tehtud pärast käesolevas apellatsioonkaebuses arutatavat kohtuotsust.

( 19 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 13.3.2007, Ühtlustamisamet vs. Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, punkt 48).

( 20 ) Kohtuotsus, 5.7.2011, Edwin vs. Ühtlustamisamet (C‑263/09 P; EU:C:2011:452, punkt 50).

( 21 ) Ibidem, punkt 49. See eeskiri on sõnastatud järgmiselt: „[EUIPO‑le] […] esitatav tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotlus sisaldab järgmisi andmeid: […] b) aluste kohta, millele taotlus tugineb, […] iii) määruse artikli 52 lõike 2 kohase taotluse puhul kehtetuks tunnistamise taotluse aluseks oleva õiguse üksikasjad ja üksikasjad, mis näitavad, et taotleja on varasema õiguse omanik määruse artikli 52 lõike 2 kohaselt või et tal on siseriiklike õigusaktide kohaselt õigus neid õigusi endale nõuda“ (kohtujuristi kursiiv).

( 22 ) Vastavavalt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktide a ja b kohaldamise tingimused.

( 23 ) Võtan selle tsitaadi, vastulausemenetlusele kohandatuna, kohtujuristi ettepanekust, Bot, kohtuasi Ühtlustamisamet vs. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2013:782, punkt 94).

( 24 ) Kohtuotsus, 27.3.2014, Ühtlustamisamet vs. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, punkt 43).

( 25 ) Vt kohtuotsused, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, punktid 26 ja 27) ja 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans vs. Ühtlustamisamet (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, punktid 28 ja 29).

( 26 ) Nii kohtuotsuses, 27.3.2014, Ühtlustamisamet vs. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, punktid 41–44).

( 27 ) Ibidem, punkt 45.

( 28 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 29 ) Eriti apellatsioonikojad ülesannete tõttu, mida nad täidavad.

( 30 ) Kohtuotsus, 5.4.2017, EUIPO vs. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 31 ) Nii mõistetakse seda minu arvates õigesti paljudes Üldkohtu otsustes. Vt kõigi kohta näiteks kohtuotsus, 2.3.2013, El Corte Inglés vs. Ühtlustamisamet – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, punktid 38–41).

( 32 ) Näib, et apellatsioonkaebuse punktis 62 EUIPO aktsepteerib mõtet, et esialgne tõend oleks piisav.

( 33 ) Seevastu, kui EUIPO kaitseb üldist huvi, peab ta vastavalt lõikele 1 omal algatusel uurima fakte, mis võivad tõendada, et tähise puhul, mille registreerimist taotletakse, kehtib mõni või mitu määruse nr 207/2009 artikli 7 absoluutset keeldumispõhjust. Vt selle kohta Bender, A. „XI. Verfahren vor dem HABM“, teoses Fezer, K.‑H., Handbuch der Markenpraxis – Band 1, Markenverfahrensrecht, kirjastus C. H. Beck, München, 2007, lk 497.

( 34 ) Seda võimalust kohaldatakse kõikidele menetlustele, sealhulgas suhtelisi keeldumispõhjuseid käsitlevatele menetlustele, sest erinevalt lõikest 1 ei ole selle suhtes sätestatud mingit erandit.

( 35 ) Vt kohtupraktika kokkuvõte kohtujuristi ettepanekus, Szpunar, kohtuasi EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, punktid 40–53).

( 36 ) Kohtuotsus, 4.5.2017, Comercializadora Eloro vs. EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 37 ) Ibidem, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 38 ) Ibidem, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 39 ) On veel üks piir, mis aga ei ole seetõttu, et see puudutab rakendusmääruse eeskirja 19 lõike 2 punkti a taanet ii, käesolevas apellatsioonkaebuses asjassepuutuv: Euroopa Kohtu hinnangul tuleb eeldada, et vastulause esitajale on juba enne vastulause esitamist teada, millised konkreetsed dokumendid ta peab selle toetuseks esitama, sest nimetatud eeskirjas on need täpselt ja ammendavalt loetletud. Selles olukorras tuleb kaalutlusõigust teostada kitsendavalt, mistõttu võetakse hilinenult esitatud tõendeid vastu vaid siis, kui asjaolud õigustavad taotleja hilinemist tõendite esitamisega (kohtuotsus, 3.10.2013, Rintisch vs. Ühtlustamisamet (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, punkt 39).

( 40 ) Kohtuotsus, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, punkt 27).

( 41 ) Apellatsioonkaebuse punktides 48–53.

( 42 ) Nii nähtub kohtuotsuse, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579) punktist 10.

( 43 ) Kohtujuristi ettepanek, Kokott, kohtuasi EUIPO vs. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 44 ) Kohtuotsuses, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, punkt 27) lükatakse „uued“ tõendid tagasi pärast seda, kui kohtuotsuse punktis 23 on võrreldud eeskirja 50 saksa-, hispaania- ja ingliskeelset versiooni (milles on nimetatud „lisa-“ fakte ja tõendeid) prantsuskeelsega (milles nimetatakse „uusi või täiendavaid“ tõendeid ja fakte).

( 45 ) Kohtuotsus, 21.7.2016, EUIPO vs. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, punkt 26).

( 46 ) Vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis viitab Üldkohus lisaks selle kohtuotsuse teisele osale (punkt 35), milles on nimetatud arvukaid tõendeid registreerimata tähise kasutamise kohta.

( 47 ) Euroopa Kohtu määrus, 3.6.2015, The Sunrider Corporation vs. Ühtlustamisamet (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, punkt 56).

( 48 ) Selles kohtuotsuses on viidatud teisele kohtuotsusele, 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans vs. Ühtlustamisamet (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, punktid 28 ja 30).

( 49 ) Kohtuistungil ilmnes, et vastulausete osakonnas piirdus Group OOD vastaval vormil ristikese tegemisega Bulgaaria õiguse kohta käivasse lahtrisse, märkimata üksikasjalikumalt konkreetseid õigusnorme, millele ta tugines. See seletab nii apellatsioonikoja otsuse punkti 4, milles on märgitud: „the table „national law“ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law“, kui ka vastulausete osakonna otsust, mille alapealkirja „The law governing the sign“ kolmandas lõigus on sõnaselgelt öeldud: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the„Table with National Legislation“ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR.“

( 50 ) Apellatsioonkaebuse punktis 71 esitab EUIPO need argumendid väitmaks, et vastulause esitajalt nõutakse juba vastulauseetapis võimalikult põhjalikke tõendeid riigisisese õiguse kohta, millele ta tugineb.

( 51 ) Vt nüüd EUIPO, Euroopa Liidu kaubamärkide kontrolli suunised – C osa – Vastulausemenetlus –4. jaotis – Euroopa Liidu kaubamärgi määruse artikli 8 lõigete 4 ja 4a kohased õigused [1.8.2016 redaktsioon], lk 40.

( 52 ) Nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 (ELT 2017, L 154, lk 1) artikkel 97.

( 53 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81.

( 54 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 55 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 57.

( 56 ) Ibidem, punkt 56.

( 57 ) Ibidem, punkt 61.