ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik ei olnud 22. detsembriks 2009 koostanud vesikonna majandamiskavasid (nii tervikuna tema territooriumil paiknevate valgalapiirkondade osas kui ka rahvusvaheliste valgalapiirkondade osas) ega saatnud komisjonile 22. märtsiks 2010 koopiat vesikonna majandamiskavadest, siis on Belgia Kuningriik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, (1) artikli 13 lõigetest 2, 3 ja 6 ning artikli 15 lõikest 1 tulenevaid kohustusi. Lisaks, kuna Belgia Kuningriik ei olnud hiljemalt 22. detsembriks 2008 algatanud avalikkuse teavitamise ja konsulteerimise menetlust seoses vesikonna majandamiskavade eelnõudega, siis on nimetatud liikmesriik rikkunud viidatud direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi; ja
Viies küsimus: kuidas tuleb tõlgendada direktiivi 2000/43 artikli 8 lõiget 1, 5.1. kas nii, et selle kohaselt on nõutav, et kannatanu esitab asjaolud, mis lubavad teha otsese või kaudse diskrimineerimise kohta üheselt mõistetava, vaieldamatu ja kindla järelduse, või piisab sellest, et asjaomane isik esitab asjaolud, mille põhjal võib üksnes oletada/eeldada, et on toimunud diskrimineerimine? 5.2. Kas asjaolud, et a) elektriarvestid on paigaldatud tänavatel elektripostide külge sellisele kõrgusele, et tarbijatel ei ole võimalik arvestite näite visuaalselt kontrollida, üksnes kahes linnaosas, mida tuntakse romade linnaosadena, välja arvatud teadaolevad erandid nimetatud linnaosade teatavates piirkondades, ja b) kõikides teistes linnaosades on elektriarvestid paigaldatud madalamale (kuni 1,70 m kõrgusele), nii et nende näite saab visuaalselt kontrollida, üldjuhul on arvestid paigaldatud tarbija korterisse, maja fassaadile või piirdeaia külge, toovad kaasa tõendamiskoormise ülemineku vastustajale? 5.3. Kas asjaolud, et a) kahes romade linnaosadena tuntud linnaosas ei ela mitte ainult romad, vaid ka muu etnilise päritoluga isikud, ja/või b) vastavalt sellele, kui suur osa elanikest nendes kahes linnaoas peab ennast ise tõepoolest romadeks, ja/või c) jaotusvõrguettevõtja arvates on nimetatud linnaosades elektriarvestite 7 m kõrgusele paigaldamise põhjused üldteada, välistavad tõendamiskoormise ülemineku vastustajale?
2.

Kuna Üldkohus leidis, et ala ES6120032 kandmine komisjoni otsusesse 2010/45/EL kinnitab üksnes eelnevat selle ala kohta tehtud kannet komisjoni otsuses 2009/95/EÜ (2), siis sellega on Üldkohus eksinud, kuna ala ES6120032 kandmine otsusesse 2010/45/EL otsustati sisuliselt täiesti uute asjaolude põhjal, milleks on, et ES6120032: a) hõlmab osaliselt ja kavatseb oma piiridesse hõlmata suure osa Gibraltari briti territoriaalvetest ning b) hõlmab ja kavatseb oma piiridesse hõlmata kogu olemasoleva Ühendkuningriigi ühenduse tähtsusega ala koodiga UKGIB0002 ja nimetusega „Southern Waters of Gibraltar” (Gibraltari lõunaveed).
ET Euroopa Liidu Teataja C 298/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d'appel de Paris (Prantsusmaa) 29. juunil 2011 — Alexandre Achughbabian versus Préfet du Val-de-Marne

(Kohtuasi C-329/11)

2011/C 298/19

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour d’appel de Paris

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Alexandre Achughbabian

Vastustaja: Préfet du Val-de-Marne

Eelotsuse küsimus

Kas arvestades 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ (1) kohaldamisala, on selle direktiiviga vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu välismaalaste riiki sisenemist ja riigis viibimist ning varjupaigaõigust käsitleva seadustiku artikkel L621-1, milles on ette nähtud kolmanda riigi kodanikule vangistuse määramine, ainuüksi põhjusel, et tema sisenemine riigi territooriumile või seal viibimine on ebaseaduslik?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel; ELT L 348, lk 98.
ET Euroopa Liidu Teataja C 298/11

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour administrative (Luksemburg) 18. juulil 2011 — Caves Krier Frères SARL versus Directeur de l’Administration de l’emploi

(Kohtuasi C-379/11)

2011/C 298/22

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour administrative

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Caves Krier Frères SARL

Vastustaja: Administration de l'emploi

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigusega ja konkreetsemalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 21 ja 45 on kooskõlas Luksemburgi Code du travail’ artikli L. 541-1 esimene lõik, mille kohaselt hüvitatakse sotsiaalkindlustusmaksete nii tööandja kui ka kindlustatud isiku osamakse erasektori tööandjatele ainult töötute puhul, kes võetakse tööle üle neljakümne viie aasta vanuselt — olenemata sellest, kas nad saavad hüvitist või mitte — tingimusel, et töötud on olnud vähemalt kuu aega registreeritud mõnes Luksemburgi administration de l’emploi tööbüroos tööotsijana, samal ajal kui seda meedet ei kohaldata tööandjate suhtes, kes võtavad tööle töötuid, kes on registreeritud tööotsijana vastavates välisriigi asutustes?
1.

Kas komisjoni 28. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 874/2004, millega kehtestatakse tippdomeeni.eu rakendamise ja kasutamise üldeeskirjad ning selle registreerimise põhimõtted, (1) artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus asjaomane varasem õigus on kaubamärgiõigus, võivad sõnad „varasemate õiguste litsentsiomanik” viidata isikule, kellele on kaubamärgi omanik andnud üksnes loa registreerida tema enda nimel, kuid litsentsiandja eest kaubamärgiga identne või sarnane domeeninimi, ilma et tal oleks siiski lubatud kaubamärki muul viisil kasutada või tähist kaubamärgina kasutada, näiteks kaupade või teenuste turustamiseks kaubamärgi all?
ET Euroopa Liidu Teataja C 298/16

5. augustil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Luksemburgi Suurhertsogiriik

(Kohtuasi C-412/11)

2011/C 298/29

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J.-P. Keppenne ja H. Støvlbæk)

Kostja: Luksemburgi Suurhertsogiriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna esimese raudteepaketi rakendamiseks võetud meetmed ei ole piisavad, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad muudetud direktiivi 91/440/EMÜ (1) artikli 6 lõikest 3 ja II lisast ning direktiivi 2001/14/EÜ (2) artikli 14 lõikest 2;

— mõista kohtukulud välja Luksemburgi Suurhertsogiriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon vaidlustab asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid selles osas, millega nähakse ette, et kui liiklus on häiritud, tegeleb liinide eraldamisega Luksemburgi riiklik raudtee-ettevõte (CFL), mitte aga sõltumatu organ. CFL võtab seega osa olulisimate ülesannete täitmisest, nii et teistele ettevõtjatele ei ole tagatud õiglast ja mittediskrimineerivat juurdepääsu infrastruktuurile.

Vastuseks Luksemburgi ametiasutuste esitatud vastuväidetele märgib komisjon esiteks, et Luksemburgi ametiasutuste selgitus, et liiklushäirete korral liinide ümberjaotamist ei toimu, on ebatäpne. Kui ei saa enam järgida sõiduplaani, laseb CFL läbi hilinemisega sõitvad rongid, mis tähendab liinide ümberjaotamist. Teiseks vaidlustab komisjon argumendid, mille kohaselt direktiivi 2001/12/EÜ artikkel 29 on lex specialis, mis teeb erandi üldreeglist ja võimaldab põhjendada, miks liiklushäirete korral tegeleb liinide eraldamisega CFL.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiv 2001/12/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/440/EMÜ ühenduse raudteede arendamise kohta (EÜT L 75, lk 1; ELT eriväljaanne 07/05, lk 376).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiv 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (EÜT L 75, lk 29; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404).
1.

Kas rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamist käsitleva Montréali konventsiooni artikli 22 lõikes 2 vedaja vastutuse suhtes pagasi hävimise, kaotsimineku või kahjustumise eest kehtestatud piirmäära 1 000 Rahvusvahelise Valuutafondi arvestusühikut reisija kohta koostoimes sama konventsiooni artikli 3 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et see on maksimaalne piirmäär iga reisija kohta, juhul kui mitu reisijat reisib ja registreerib ühise pagasi koos, olenemata sellest, et nende poolt registreeritud pagasiühikute arv on tegelikult reisijate arvust väiksem?
5.

Kas selleks, et saaks välistada finantsinstrumentide turgude direktiivi artiklis 19 kehtestatud kohustuste kohaldamise, on vaja, et finantstoote suhtes, millega pakutav finantsinstrument on seotud, kehtiksid samasugused seaduses sätestatud investorikaitsestandardid, mida nõuab kõnealune direktiiv?
4.

Kas selleks, et kohaldada direktiivi artiklit 8, on vaja tõendada põhjuslik seos hagejate pensionihüvitiste kahju ja nende tööandja maksejõuetuse vahel, kui arvestada, et 1) tööandja maksejõuetuks jäämise kuupäeval oli pensioniskeem alarahastatud ja 2) tööandja maksejõuetus tähendab, et tööandjal ei ole ressursse, et maksta pensioniskeemi piisavalt raha liikmete pensionihüvitiste täieliku väljamaksmise võimaldamiseks (kusjuures tööandjal ei ole kohustust seda teha, kui pensionikeem lõpetatakse)?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja leitakse, et selline vanaduspension, nagu on ette nähtud Hispaania sotsiaalkindlustussüsteemis sissemaksete tasandil, kuulub direktiivi 97/81 (1) klauslis 4 osutatud „töötingimuse” mõiste alla, kas siis tuleb kõnealuses klauslis käsitletud diskrimineerimiskeeldu tõlgendada nii, et sellega ei ole lubatud või sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis — pro rata temporis põhimõtte topeltkohaldamise tagajärjel — nõuab osalise tööajaga töötajatelt võrreldes täistööajaga töötajatega selleks, et saada sissemaksetel põhinevat vanaduspensioni nende tööaja osalisusega proportsionaalselt väiksemas summas, proportsionaalselt pikemat sissemakseperioodi?
2.

Kas kuuenda direktiivi (1) artikli 11 A osa lõike 1 punkti a koostoimes artikli 17 lõikega 5 ja artikli 19 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on õigusnormid, mis reguleerivad mahaarvatava osa protsendi arvutamise nimetajat, ühtlustatud sel määral, et see ei luba kohaldada eri liikmesriikides õigusloome või kohtupraktika tasandil erinevaid lahendusi seoses piletihinnas sisalduva selle osa, mis on mõeldud võidusummade väljamaksmiseks, arvestamisega käibemaksubaasi sisse?
1.

Kas raamotsuse 2002/584/JSK (1) artikli 4a lõiget 1 selle raamotsusega 2009/299/JSK (2) muudetud kehtivas redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et see ei luba siseriiklikel kohtutel seada samas sättes täpsustatud juhtudel Euroopa vahistamismääruse täitmise tingimuseks nõuet, et kõnealust süüdimõistmist peab saama teista, et tagada tagaotsitava kaitseõigused?
ET Euroopa Liidu Teataja C 290/2

12. juulil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-370/11)

2011/C 290/02

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindaja: W. Mölls)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtul

— tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on jõus hoidnud õigusnormid, mille kohaselt on direktiivi 85/611/EMÜ (1) kohaselt luba mitteomavate avatud investeerimisfondide aktsiate tagasiostmisel teenitud kapitalikasum maksust vabastatud siis, kui nende fondide asukoht on Belgias, samal ajal kui Norras või Islandil asuvate selliste fondide aktsiate tagasiostmisel teenitud kasumit maksustatakse, siis on Belgia Kuningriik rikkunud Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklitest 36 ja 40 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väidab, et kõnealused siseriiklikud õigusnormid toovad kaasa selle, et pärsitakse Belgia residentide huvi investeerida Norra ja Islandi avatud investeerimisfondidesse, kuna Belgia residendid ei saa selle kapitalikasumi pealt, mida nad nende fondide aktsiate tagasiostmisega teenivad, seda maksuvabastust, mis kehtib kasumi suhtes, mida saadakse Belgias asuva avatud investeerimisfondi aktsiate tagasiostmisega.

Komisjon leiab, et selline erinev kohtlemine piirab EMP lepingu artikliga 40 tagatud kapitali vaba liikumist. Samamoodi takistab see teenuste osutamise vabadust, mis kujutab endast EMP lepingu artikli 36 rikkumist.

Vastuseks Belgia asutuste vastuväidetele märgib komisjon esiteks, et käesoleva hagi ese ei ole Belgia õigusnormides Euroopa Liidus asukohta omavate avatud investeerimisfondide kategooria sees vahetegemine, kas neil fondidel on direktiivi 85/611/EMÜ kohaselt luba või mitte. Teiseks ja kolmandaks vaidleb komisjon vastu seisukohale, mille kohaselt on eelnimetatud meetmed põhjendatud maksukontrolli tõhususe tõttu ning seetõttu, et puuduvad teabe vahetamist käsitlevad eeskirjad. Selles kontekstis konstateerib komisjon, et Belgia, Norra ja Island on ratifitseerinud vastastikuse haldusabi lepingu maksuküsimustes, mis on välja töötatud OECD ja Euroopa Nõukogu juhtimisel ning et topeltmaksustamise vältimise lepingud, mis Belgia on sõlminud vastavalt nii Norra kui Islandiga, näevad ette eeskirjad nende riikide vahel teabe vahetamiseks.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiiv 85/611/EMÜ avatud investeerimisfonde (UCITS) käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 375, lk 3).
ET Euroopa Liidu Teataja C 290/4

Région Nord-Pas-de-Calais 22. juulil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kaheksas koda) 12. mai 2011. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-267/08 ja T-279/08: Région Nord-Pas-de-Calais ja Communauté d'Agglomération du Douaisis versus komisjon

(Kohtuasi C-389/11 P)

2011/C 290/06

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Région Nord-Pas-de-Calais (esindajad: advokaadid M. Cliquennois ja F. Cavedon)

Teised menetlusosalised: Communauté d'Agglomération du Douaisis, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. mai 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-267/08 ja T-279/08;

— rahuldada Région Nord-Pas-de-Calais poolt esimese astme kohtus esitatud nõuded;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks kaks väidet.

Région Nord-Pas-de-Calais heidab oma esimese väitega Üldkohtule ette, et Üldkohus jättis hindamata väited, mis olid esitatud komisjoni 2. aprilli 2008. aasta otsuse K(2008) 1089 (lõplik) peale, mis võeti tagasi ja asendati 23. juuni 2010. aasta otsusega K(2010) 4112 (lõplik), ja mis puudutasid mõlemad riigiabi C 38/2007 (ex NN 45/2007). Apellant väidab, et tegelikult vastab uus otsus dokumentidele, mis ta esitas oma esimese hagi raames Üldkohtule, ilma et teda oleks ära kuulatud uue eelneva haldusmenetluse raames.

Oma teises väites heidab apellant ette, et selles haldusmenetluses, mille käigus komisjon võttis vastu uue otsuses on rikutud tema kaitseõigusi ja võistlevuse põhimõtet, kuna komisjon rikkus selle otsuse tegemisel kohustust järgida olulisi menetluseeskirju. Tegelikult muutis komisjon oma analüüsi, mis puudutas kõnealuse riikliku meetme olemust ja muutis viiteintressi baasmäära, mida kohaldati Arbel Fauvet Rail SA-le riigiabi andmise perioodi suhtes.
3.

Üldkohus rikkus liidu õigust, kuna leidis, et miski ei viita sellistele ala ES6120032 uutele piiridele nagu seda on nõudnud Gibraltari valitsus, mis vastaks elupaikade direktiivi III lisas määratletud ühenduse tähtsusega alaks kvalifitseerimise kriteeriumidele, kuigi esineb mitmeid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis tõendavad, et see ala võiks selleks kvalifitseeruda ning ükski osapool ei ole kunagi vastupidist väitnud nii, et Üldkohtus moonutas järeldusele jõudmisel tõendeid ja/või kvalifitseeris asjaolusid õiguslikult vääralt ning seeläbi tugines vääradele õiguslikele järeldusetele ja/või eksis ilmselgelt faktiliste asjaoludel hindamisel ning samuti kohaldas valesid õiguslikke kriteeriume ning võttis käesoleva kohtuasja asjaoludel kasutusele ebasobivad menetlused.
1.

Kas nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 (1) artikli 15 lõikes 1 kasutatud väljendit „küsimused, mis on seotud lepinguga, mille tarbija on sõlminud oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil” saab tõlgendada nii, et see laieneb ka mittetäielikus vormis välja antud lihtvekslist tulenevatele nõuetele, mille maksesaaja esitab veksli väljaandja käendaja vastu?
i)

Apellant väidab, et Üldkohus rikkus EÜ artiklit 253 koosmõjus EÜ artikliga 81, määrates ebaõigelt kindlaks põhjendamiskohustuse eseme ja ulatuse seoses EÜ artikli 81 kohase trahvi määramisega äriühingule, mis omab 100 % selle äriühingu kapitalist, mis osales otseselt rikkumises, kusjuures see määramine põhineb eeldusel, mis peab olema adekvaatselt ümber lükatud. Apellant toob eelkõige esile, et Üldkohus jättis arvesse võtmata konteksti ja asjaomast valdkonda reguleerivad õigusnormid, täpsemalt hageja tõendamiskoormise. Üldkohus seadis komisjonile vääralt põhjendamiskohustuse argumentide vastu, millel „ei puudu tähtsus”, nõudmata — nagu ta oleks pidanud — et need argumendid oleksid sellised, mis lükkavad ümber emaettevõtja vastutuse eelduse.
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/25

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) 16. augustil 2011 — Purely Creative Ltd jt versus Office of Fair Trading

(Kohtuasi C-428/11)

2011/C 311/42

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: Purely Creative Ltd, Strike Lucky Games Ltd, Winners Club Ltd, McIntyre & Dodd Marketing Ltd, Dodd Marketing Ltd, Adrian Williams, Wendy Ruck, Catherine Cummings, Peter Henry

Vastustaja: Office of Fair Trading

Eelotsuse küsimused

1. Kas direktiivi 2005/29/EÜ (1) lisa 1 punktis 31 kirjeldatud tegevuse keeld tähendab, et ettevõtjatel on keelatud tarbijatele teatada, et nad on võitnud auhinna või muu samaväärse kasu, kui tegelikult kutsutakse tarbijat kandma mis tahes kulusid, sealhulgas minimaalseid kulusid seoses auhinna või samaväärse kasu kättesaamisega?

2. Kas lisa 1 punktiga 31 on vastuolus see, kui ettevõtja pakub tarbijale mitmesuguseid võimalusi auhinna või muu samaväärse kasu kättesaamiseks ja iga võimalus põhjustab tarbijale kulusid, sealhulgas minimaalseid?

3. Kui tarbijale ainult minimaalsete kulude tekkimine ei kujuta endast lisa 1 punkti 31 rikkumist, siis kuidas peab siseriiklik kohus otsustama, kas sellised kulud on minimaalsed? Täpsemalt, kas seesuguseid kulusid peab olema täies ulatuses vaja: a) selleks, et reklaamija saaks tuvastada tarbija kui auhinna võitja, ja/või b) selleks, et tarbija saaks auhinna enda valdusse, ja/või c) selleks, et kasutajal oleks võimalik saada kogemus, mida kirjeldatakse kui auhinda?

4. Kas punktis 31 kasutatud sõnad „vale mulje” seavad lisaks tingimusele, et tarbija maksab raha või kannab kulusid, veel mingi tingimuse, mille kohaselt siseriiklik kohus saab tuvastada, et punkti 31 on rikutud?

5. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kuidas peab siseriiklik kohus tuvastama, kas selline „vale mulje” on loodud? Täpsemalt, kas siseriiklik kohus peab „vale mulje” jätmise üle otsustamisel arvesse võtma auhinna suhtelist väärtust võrreldes selle auhinna kättesaamise kuludega? Kui vastus sellele on jaatav, siis kas selle „suhtelise väärtuse” hindamisel tuleb lähtuda: a) auhinna ühiku soetusmaksumusest reklaamija jaoks; või b) auhinna tarbijale andmise ühiku maksumusest reklaamija jaoks; või c) väärtusest, mida tarbija võib auhinnale omistada, lähtudes hinnangust samaväärse toote „turuväärtuse” kohta sellise toote ostmise korral?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT L 149, lk 22).
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas Euroopa Liidu õigusega ja selle üldpõhimõtetega on kooskõlas see, et „pensioniiga” määratakse põllumajandusettevõtte üleandmise ajal iga taotleja puhul eraldi sõltuvalt soost ja üles kasvatatud laste arvust?
Üldkohus on kohaldanud valesti kohtuotsuses C-120/04: Medion (EKL 2005, lk I-8551) esitatud põhimõtteid, mis käsitlevad mitmeosalise tähise sellise osa võimalikku iseseisvat tähendust, mis ei ole tervikmuljes domineeriv.

Esmalt on Üldkohus õigesti otsustanud, et sõna POLO ei ole varasemas kaubamärgis domineeriv, kuid on seejärel tuletanud osa POLO väidetavalt iseseisva eristava funktsiooni asjaolu põhjal, et osad U.S. ja ASSN. on lühikesed initsiaalid ja lühendid ning neil puudub tähendus ja piisav eristavuse tase. See viitab mitmeosalise tähise ühe koostisosa iseseisva eristava funktsiooni valesti mõistmisele.

Kohtuotsust Medion ei saa mingil juhul tõlgendada nii, et sellega kehtestatakse üldine reegel, et kaubamärkidele ühist koostisosa, mis on tavalisel määral eristav, tuleb pidada mitmeosalises tähises eristavaks. Üldkohus ei ole arvestanud sellega, et kohtuotsuses Medion on tegemist üldreegli ja erandiga, kusjuures üldreeglina tajub keskmine tarbija kaubamärki kui tervikut ning on võimalik, et tervikmuljes domineerib mitmeosalise tähise üks või mitu osa, ning erandi kohaselt on juhul, kui koostisosa tervikmuljes ei domineeri, ainult erandjuhtudel võimalik, et see koostisosa on eristav. Üldkohus ei ole sellise erandjuhu osas mingeid põhjendusi esitanud.
—

Tunnistada, et kuna Portugali Vabariik kohaldas vastavalt 3. juuli dekreetseaduses 221/85 sätestatule reisibüroode käibemaksu erikorda reisiteenustele, mida müüakse isikutele, keda ei saa lugeda reisijateks, siis on see liikmesriik rikkunud käibemaksudirektiivi (1) artiklitest 306–310 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/20

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Münster (Saksamaa) 1. augustil 2011 — kriminaalasi Thomas Karl-Heinz Kerkhoffi süüdistuses

(Kohtuasi C-408/11)

2011/C 311/34

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Amtsgericht Münster

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pooled

Thomas Karl-Heinz Kerkhoff

Staatsanwaltschaft Münster

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2006/126/EÜ (1) artikli 11 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus jätta teises liikmesriigis väljaantud juhiluba püsivalt tunnustamata ka juhul, kui juhiloa omanikult on juhiluba esimesena nimetatud liikmesriigis varem ära võetud, ilma et oleks kehtestatud keeldu taotleda teatava ajavahemiku jooksul uut juhiluba, või kui määratud keelu kohaldamise aeg on vahepeal lõppenud?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/126/EÜ juhilubade kohta (uuestisõnastamine) (ELT L 403, lk 18).
ET Euroopa Liidu Teataja C 311/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 28. juulil 2011 — Josef Egbringhoff versus Stadtwerke Ahaus GmbH

(Kohtuasi C-400/11)

2011/C 311/30

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonikaebuse esitaja: Josef Egbringhoff

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Stadtwerke Ahaus GmbH

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ (1), mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ, artikli 3 lõiget 5 koostoimes lisa A punktidega b ja/või c tuleb tõlgendada nii, et kodutarbijatega sõlmitud elektrienergia tarnelepingutes, mis sõlmitakse üldise varustuskohustuse raames (tariifi alusel tarbijad), hindade muutmist puudutavad siseriiklikud sätted vastavad piisava läbipaistvuse nõuetele, kui nendes ei ole küll sätestatud hinnamuutuse põhjust, eeldusi ega ulatust, kuid on tagatud, et elektritarnija teatab tarbijatele igast hinnatõusust mõistliku aja ette ja tarbijatel on õigus öelda leping üles, kui nad ei soovi neile teatatud muudetud lepingutingimustega nõustuda?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/54/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta, millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ — Deklaratsioonid demonteerimis- ja taaskasutamismeetmete kohta (ELT L 176, lk 37, ELT eriväljaanne 12/02, lk 211).