ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta artikkel 58 välistab selle, et kohustusi, mis sisalduvad ühenduse õigusnormides, mida ei ole avaldatud Euroopa Liidu Teatajas uue liikmesriigi keeles vaatamata sellele, et see on liidu ametlik keel, võiks kohaldada üksikisikute suhtes vastavas liikmesriigis, ja seda ka juhul, kui need isikud oleksid saanud tutvuda nende õigusnormidega muude vahendite abil.

Õiguskindluse nõue eeldab, et ühenduse õigusnormid võimaldavad huvitatud isikutel teada saada, milline on nende normidega neile kehtestatud kohustuste täpne ulatus, ja seda on võimalik tagada üksnes kõnesolevate õigusnormide nõuetekohase avaldamisega adressaadi ametlikus keeles. Lisaks oleks võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus, kui ühenduse õigusnormidega kehtestatud kohustusi rakendataks ühtmoodi ühelt poolt vanades liikmesriikides, kus isikutel on võimalik tutvuda kõnealuste kohustustega Euroopa Liidu Teataja vahendusel vastava liikmesriigi keeles, ning teiselt poolt uutes liikmesriikides, kus hilinenud avaldamine muutis sellise tutvumise võimatuks. Eelnimetatud aluspõhimõtete järgimine ei ole vastuolus ühenduse õiguse tõhususe põhimõttega, kuna viimane ei saa puudutada eeskirju, millele ei saa veel üksikisikute vastu tugineda. Selle tunnustamine, et nõuetekohaselt avaldamata aktile võib tõhususe põhimõtte nimel tugineda üksikisiku vastu, oleks contra legem ja tähendaks, et vastavas liikmesriigis jäetaks üksikisikute kanda negatiivsed tagajärjed, mis tulenevad asjaolust, et ühenduse administratsioon ei täitnud kohustust tagada, et kogu acquis communautaire oleks ühinemise kuupäeval kõigis liidu ametlikes keeltes kättesaadav.

Asjaolust, et tegemist on rahvusvahelises kaubanduses tegutseva ettevõtjaga, kes on vältimatult kursis tollialaste kohustuste sisuga, ei piisa, et muuta võimalikuks Euroopa Liidu Teatajas nõuetekohaselt avaldamata ühenduse õigusnormidele tuginemine üksikisiku vastu.

Kuigi ühenduse õigusaktid on tõepoolest Internetis kättesaadavad ning üksikisikud tutvuvad nendega üha sagedamini Interneti vahendusel, ei ole nende õigusaktide selline kättesaadavaks tegemine samaväärne nõuetekohase avaldamisega Euroopa Liidu Teatajas, kui ühenduse õiguses puuduvad sellekohased õigusnormid. Kui erinevad liikmesriigid lubavad elektroonilises vormis avaldamist, siis on see reguleeritud õigus- ja haldusaktidega, mis sätestavad täpselt, mis tingimustel selline avaldamine kehtib. Kehtivat ühenduse õigust arvestades ei saa Euroopa Kohus pidada ühenduse õiguse elektroonilist kättesaadavaks tegemist piisavaks, et tagada võimalus sellele tugineda üksikisiku vastu. Ühenduse määruse ainus siduv versioon on praegu kehtiva ühenduse õiguse kohaselt järelikult see, mis on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas, kusjuures sellele avaldamisele eelnevale elektroonilisele versioonile ei saa tugineda üksikisiku vastu ka juhul, kui see osutub avaldatud versiooniga kooskõlas olevaks.

(vt punktid 38–42, 45 ja 46, 48–51, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-463/06

FBTO Schadeverzekeringen NV

versus

Jack Odenbreit

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

„Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Kohtualluvus kindlustusasjades — Vastutuskindlustus — Kannatanu vahetu nõudeõigus kindlustusandja vastu — Hageja elu- või asukoha kohtualluvuse eeskiri”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 13. detsember 2007 I ‐ 11323

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ja kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Kohtualluvus kindlustusasjades

(Nõukogu määrus nro44/2001, artikli 9 lõike 1 punkt b ja artikli 11 lõige 2)

Nõukogu määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise] ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 11 lõikes 2 sisalduvat viidet sama määruse artikli 9 lõike 1 punktile b tuleb tõlgendada nii, et kannatanu võib nõude esitada vahetult kindlustusandja vastu kannatanu elukoha liikmesriigi kohtule, kui sellised vahetud nõuded on lubatud ja kui kindlustusandja asukoht on liikmesriigis. Kõnealune viide võimaldab laiendada nimetatud määruse artikli 9 lõike 1 punktis b sätestatud hageja elu- või asukohajärgse kohtualluvuse eeskirja kohaldamisala sellistele hagejate kategooriatele, kes esitavad nõude kindlustusandja vastu, kuid kes ei ole kindlustuslepingu kohaselt kindlustusvõtjad, kindlustatud ega soodustatud isikud, olenemata sellest, kuidas kahjustatud isiku poolt vahetult kindlustusandja vastu esitatud nõuet siseriiklikus õiguses liigitatakse. Niisugust tõlgendust kinnitab ka kõnealuse määruse eesmärk, milleks on tagada nõrgematele pooltele soodsam kaitse, kui seda tehakse määruses nr 44/2001 kehtestatud kohtualluvuse üldeeskirjadega.

(vt punktid 26, 28, 30 ja 31 ning resolutiivosa)
Kohtuasi C-526/06

Staatssecretaris van Financiën

versus

Road Air Logistics Customs BV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Tolliseadustik ja rakendusmäärus — Ühenduse transiit — Rikkumine — Tõend transiidieeskirjade järgimise või rikkumise koha kohta — Sellise tõendi esitamiseks kolmekuulise tähtaja andmata jätmine — Tollimaksude tagasimaksmine — Mõiste „seadusest tulenev””

Euroopa Kohtu otsus (seitsmes koda), 13. detsember 2007 I ‐ 11339

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kaupade vaba liikumine – Ühenduse transiit – Ühenduse välistransiit – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Seadusest tulenev summa

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artikli 236 lõike 1 esimene lõik; komisjoni määrus nr 2454/93, artikli 379 lõige 2)

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 236 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et liikmesriigi toll ei olnud määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92, artikli 379 kohaselt kindlaks määranud tollivõla tekkimise kohta, toob kaasa selle, et tollimaksu summa ei tulene seadusest.

Liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus, võib sellegipoolest imporditollimaksu sisse nõuda üksnes siis, kui ta on määruse nr 2454/93 artikli 379 lõike 2 kohaselt vastutavat printsipaali eelnevalt teavitanud eeskirjade rikkumise või eiramise koha kohta tõendite esitamiseks antud kolmekuulisest tähtajast ning neid tõendeid ei ole selle tähtaja jooksul esitatud.

Ühelt poolt ei võimalda ükski tolliseadustiku VII jaotise 2. peatüki säte ega ka tolliseadustiku ülesehitus järeldada, et tollivõla tekkimise koha kindlaks määramata jätmine takistab tollivõla tekkimist. Mis puudutab mõistet „seadusest tulenev”, siis see hõlmab kaubalt tasumisele kuuluvat impordi- või eksporditollimaksu summat, mida määrates võetakse aluseks arvestuspõhimõtted, mis on selle kauba puhul kohaldatavad ajal, kui selle suhtes tekib tollivõlg. Järelikult, kuna on olemas tollivõla tekkimise aluseks olev asjaolu, võib seadusest tuleneva tollimaksu summa ühise tollitariifistiku alusel kindlaks määrata.

Teiselt poolt on vastutava printsipaali teavitamine rakendusmääruse artikli 379 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast eeskirjade rikkumise või eiramise koha kohta tõendite esitamiseks sellegipoolest tolli poolt tollivõla sissenõudmise eeltingimus.

(vt punktid 25, 27, 30, 35 ja 36 ning resolutiivosa)
Direktiiviga 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad selle liikmesriigi väljastatud maksumärkide omandamisel tasutud summa tagasimaksmise juhul, kui need maksumärgid on kinnitatud aktsiisiga maksustatavatele kaupadele enne nende samas liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubamist ja kui need kaubad on teises liikmesriigis varastatud, mis tõi kaasa aktsiisi maksmise kohustuse selles teises liikmesriigis, ning kui ei ole esitatud tõendeid selle kohta, et varastatud kaupu ei müüda liikmesriigis, kus maksumärgid väljastati.

Võimalus nõuda maksumärkide eest tasutud aktsiisi tagasimaksmist lihtsalt väites, et need on kaduma läinud, tooks kaasa kuritarvituste ja pettuste soodustamise ohu. Kõnealuste õigusaktidega reguleeritavas olukorras on märkimisväärne oht, et varastatud kaubad müüakse maksumärgid väljastanud liikmesriigis. Kuna need kaubad on varustatud selle liikmesriigi maksumärkidega, võib neid ilma raskusteta nimetatud liikmesriigi ametlikule tubakatoodete turule viia, jättes selle liikmesriigi niiviisi ilma maksutuludest, millele tal on õigus. Jättes kõrvale kaupu valdava ettevõtja pettuse, ei mõjuta kirjeldatud ohtu asjaolu, et aktsiis on tasutud teises liikmesriigis.

Direktiivi 92/12 artikli 22 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et juhul, kui ühes liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatud kaup, mis on seetõttu varustatud selle liikmesriigi maksumärgiga, on ette nähtud tarbimiseks teises liikmesriigis ja see lähetatakse sinna, on vaja, et esimese liikmesriigi maksuhaldur oleks veendunud, et nimetatud maksumärgid on hävitatud. Kõnealuse sättega on ühenduse seadusandja kuritarvituste ja pettuste ennetamist eelistanud ainult ühes liikmesriigis maksustamise põhimõttele. Oleks paradoksaalne, kui maksustatavatele kaupadele kinnitatud maksumärkide eest tasutud aktsiisi tagasimaksmine oleks lubatud kõnealuste õigusaktidega reguleeritud olukorras, mille korral ei ole varastatud kauba saatust mingil moel võimalik kontrollida, samas kui direktiivi 92/12 artikli 22 lõike 2 punkt d seab aktsiisi tagasimaksmise tingimuseks aktsiisi tasumist kinnitavate maksumärkide hävitamises veendumise asjaoludel, kus kuritarvituse ja pettuse oht on minimaalne.

(vt punktid 46, 47, 49, 56, 57, 59 ning resolutiivosa)
EÜ artikli 234 sõnastusest ega selle artikliga kehtestatud menetluse esemest ei nähtu, et asutamislepingu loojad oleksid kavatsenud Euroopa Kohtu pädevusest välistada eelotsusetaotlused, mis käsitlevad ühenduse õigusnormi sellistel erijuhtudel, mil liikmesriigi õiguses viidatakse ühenduse sätte sisule, et määrata kindlaks puhtalt siseriiklikku laadi olukorra suhtes kohaldatavad õigusnormid.

Kui mis tahes majandustegevusega tegelev üksus, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel selle rikkumise eest vastutada. Üksust, kes ei ole rikkumist toime pannud, võib siiski teatud tingimustel selle eest karistada. Selline eeldus tekib olukorras, kus üksus, kes pani rikkumise toime, on lõpetatud õiguslikus või majanduslikus mõttes. Lisaks, konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva tegevuse eest karistamise ja sellise tegevuse kordumise ärahoidmise eesmärki silmas pidades ei too juhul, kui üksus, mis on toime pannud konkurentsieeskirjade rikkumise, kujundatakse ümber õiguslikult või organisatsiooniliselt, selline ümberkujundamine ilmtingimata kaasa uue ettevõtja asutamist, kes ei vastuta eelneva üksuse konkurentsieeskirjade vastase käitumise eest, juhul kui need kaks üksust on majanduslikus mõttes identsed. Rikkumise toime pannud üksuste ja nende õigusjärglaste õiguslik vorm ning asjaolu, et tegevust ei otsustanud üle anda mitte eraisikud, vaid seadusandja erastamise eesmärgil, ei oma tähtsust.

Juhul kui ühe üksuse majandustegevust asjaomasel turul, mis rikkus konkurentsieeskirju, jätkas teine üksus, võib viimast neil asjaoludel pidada asjaomase rikkumisega seotud menetluste raames esimese üksuse majandustegevuse jätkajaks, isegi kui viimane jätkas majandustegevust teistel turgudel. Sellise eelduse puhul ei õigusta asjaolu, et esimene üksus ei ole juriidiline isik karistuse määramist tema õigusjärglasele rikkumise eest, kuid sedalaadi karistuse määramist võib õigustada asjaolu, et mõlemat üksust kontrollib sama ametiasutus. Juhul kui kaks üksust moodustavad ühe majandusüksuse, ei takista tegelikult asjaolu, et rikkumise toimepannud üksust enam ei eksisteeri, iseenesest karistamast üksust, millele anti üle tema majandustegevus. Eelkõige on selline karistamine lubatav juhul, kui üksuseid kontrollib sama isik ning nende tihedate majanduslike ja organisatsiooniliste seoste tõttu kohaldatakse nende suhtes sisuliselt samu ettevõtlusalaseid eeskirju.

Seega kui üksuste puhul, mida kontrollib sama ametiasutus, esines käitumine, mis kujutab endast konkurentsieeskirjade ühte ja sama rikkumist, mida esialgu teostas üks üksus ja mille seejärel viis lõpule teine üksus, mis on selle esimese üksuse õigusjärglane nii, et esimene üksus ei ole lõpetatud, saab seda teist üksust karistada kogu selle rikkumise eest tervikuna juhul, kui on tõendatud, et neid mõlemaid üksusi kontrollis sama ametiasutus.

(vt punktid 38–49, 52 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-401/06

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Saksamaa Liitvabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Maksustamine — Kuues käibemaksudirektiiv — Teenuste osutamine — Testamenditäitja — Teenuse osutamise koht — Artikli 9 lõige 1 ja lõike 2 punkt e”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 13. septembril 2007 I ‐ 10611

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 6. detsember 2007 I ‐ 10622

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Teenuste osutamine – Kohaldatava maksuseaduse kindlaksmääramine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 9 lõike 2 punkti e kolmas taane)

Liikmesriik ei lähe vastuollu kuuenda direktiiviga 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, kui ta jätab oma õigusaktides jõusse sätted, mille kohaselt tuleb testamenditäitja poolt osutatavate teenuste kohana määratleda koht, kus teenuse osutaja tegutseb. Testamenditäitja teenus ei kuulu tegelikult kuuenda direktiivi artikli 9 lõike 2 punkti e kolmanda taande alla, kuna sellel on spetsiifiline iseloom, mis eristab seda advokaadi poolt põhiliselt ja tavaliselt osutatavast teenusest, mille eesmärk on ühe isiku huvide esindamine ja kaitse, mitte juba selgelt väljendatud tahte rakendamine. Ka ei saa testamenditäitja teenuseid ja advokaadi teenuseid käsitada sarnastena, kuna neil ei ole sama eesmärk. Kui testamenditäitja tegeleb enamikul juhtudest pärandaja vara hindamise ja jaotamisega teenuse saajate huvides ja mõnikord, eriti juhtudel, mil tegemist on alaealiste laste vara haldamisega, vara kaitsmise ja selle kasutamisega tulu saamise eesmärgil, on advokaadi osutatavate teenuste eesmärk eelkõige näha oma õigusliku sisuga väidet võidutsemas.

(vt punktid 36, 37, 39, 40 ja 42)
Kohtuasi C-300/06

Ursula Voß

versus

Land Berlin

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)

„EÜ artikkel 141 — Mees- ja naistöötajate võrdse tasustamise põhimõte — Ametnikud — Ületunnitöö tegemine — Osalise tööajaga töötavate naiste kaudne diskrimineerimine”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 10. juulil 2007 I ‐ 10575

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 6. detsember 2007 I ‐ 10592

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Mees- ja naistöötajad – Võrdne tasustamine

(EÜ artikkel 141)

EÜ artiklit 141 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus ametnike tasustamist käsitlevad siseriiklikud õigusnormid, mis esiteks määratlevad nii täistööajaga kui ka osalise tööajaga töötavate ametnike ületunnitöö kui ka nende individuaalset tööaega ületavad töötunnid, ja teiseks tasustavad need tunnid madalama tasumääraga kui individuaalse tööaja raames töötatud aeg, nii et osalise tööajaga ametnikele makstakse vähem kui täistööajaga ametnikele selle aja eest, mille osalise tööajaga ametnikud töötavad oma individuaalset tööaega ületava aja eest, mis jääb täistööajaga töötava ametniku kohustuslike töötundide piiresse, juhul kui:

— kõigi töötajate hulgas, kellele kõnealuseid õigusnorme kohaldatakse, mõjutatakse oluliselt suuremat hulka naistöötajaid kui meestöötajaid, ja

— erinevat kohtlemist ei õigusta objektiivsed asjaolud, millel ei ole mingit seost soolise diskrimineerimisega.

(vt punkt 44 ja resolutiivosa)
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõike 2 sätetest nende koostoimes tuleneb, et apellant võib apellatsioonimenetluses toetuda kõigile asjassepuutuvatele argumentidele, kuid ainsaks tingimuseks on see, et apellatsioonkaebus ei tohi muuta Esimese Astme Kohtu vaidluse eset.

Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.

Kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega.

Nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.

Seetõttu, kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames. Sellest tuleneb, et riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööd ei saa käsitleda riigile tehtud tööna, kui puudutatud isik ei olnud formaalselt seotud riigi alalise esindusega.

(vt punktid 43, 44, 50, 54)
Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, muudetud nõukogu määrusega nr 2116/2004, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tsiviilasjad” selle sätte mõttes hõlmab otsust, millega laps viivitamatult perekonnast eraldatakse ja väljapoole kodu kasuperekonda paigutatakse, kui see otsus on tehtud lastekaitset käsitlevate avaliku õiguse normide alusel.

Mõistet „tsiviilasjad” selle sätte tähenduses tuleb tõlgendada iseseisvalt. Vaid määruse nr 2201/2003 ühetaoline kohaldamine liikmesriikides, mis eeldab, et määruse kohaldamisala määrab kindlaks ühenduse õigus, mitte siseriiklik õigus, võimaldab tagada, et saavutatakse määruse eesmärgid, mille hulka kuulub kõigi asjassepuutuvate laste võrdne kohtlemine. Vastavalt kõnesoleva määruse põhjendusele 5 on see eesmärk tagatud üksnes siis, kui määruse kohaldamisalasse kuuluvad kõik vanemlikku vastutust reguleerivad otsused. Vanemlikku vastutust on määruse artikli 2 punktis 7 määratletud laialt, nii et see hõlmab kõiki lapse isiku või varaga seotud õigusi ja kohustusi, mis antakse füüsilisele või juriidilisele isikule kohtuotsusega, seaduse alusel või õigusliku toimega kokkuleppe põhjal. Siinkohal ei ole oluline, kas vanemlikku vastutust puudutab riiklik kaitsemeede või eestkostja enda algatusel tehtud otsus.

(vt punktid 46–50, 53, resolutiivosa punkt 1)
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõike 2 sätetest nende koostoimes tuleneb, et apellant võib apellatsioonimenetluses toetuda kõigile asjassepuutuvatele argumentidele, kuid ainsaks tingimuseks on see, et apellatsioonkaebus ei tohi muuta Esimese Astme Kohtu vaidluse eset.

Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.

Kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega.

Nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.

Seetõttu, kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames. Sellest tuleneb, et riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööd ei saa käsitleda riigile tehtud tööna, kui puudutatud isik ei olnud formaalselt seotud riigi alalise esindusega. Samal põhjusel ei saa tööd, mis on tehtud riigi äriühingutele, mis kuuluvad ühte äriühingute kategooriasse, käsitleda riigile tehtud tööna.

(vt punktid 49, 50, 56, 60 ja 61)
Apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kui see – ilma et see sisaldaks argumente, mis on konkreetselt suunatud õigusnormi rikkumise selgitamisele vaidlustatud otsuses – piirdub Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidete ja argumentide sõnasõnalise kordamise või taasesitamisega. Seevastu juhul, kui apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab selle, kuidas Esimese Astme Kohus on ühenduse õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes kontrollitud õiguslikke asjaolusid apellatsioonkaebuse alusel uuesti arutada. Kui apellatsioonkaebuse esitajal ei oleks võimalik oma apellatsioonkaebuses tugineda Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidetele ja argumentidele, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte.

Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.

Kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega.

Nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.

Seetõttu, kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames. Sellest tuleneb, et riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööd ei saa käsitleda riigile tehtud tööna, kui puudutatud isik ei olnud formaalselt seotud riigi alalise esindusega.

(vt punktid 39, 40, 46, 50)