ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
96

Teiseks, Saksamaa valitsuse argumendi osas, et igal liikmesriigil on õigus jälgida, et koolituskuludega seotud abi andmine ei muutuks ebamõistlikult suureks koormaks, mille tagajärjed mõjutavad üldisel tasandil abi, mida see riik saab anda, ilmneb selle valitsuse esitatud andmetest, et ülemäärane rahaline koorem, mida maksu vähendamise laiendamine teatavatele teises liikmesriigis asuvatele koolidele tasutud koolituskuludele tema sõnul tähendaks, tooks kaasa selle, et neile koolidele kaudselt antud abi summa oleks palju suurem kui see, mida saavad Saksamaal koolitusloa saanud, lubatud või tunnustatud õppeasutused, kuna teises liikmesriigis asuvad koolid peavad oma tegevust ise rahastama, nõudes suuri koolituskulusid.
25

Seega on väide vastuvõetamatu ning igal juhul põhjendamatu, kuna ühtlustamisamet ei saa vaidlustada seda, et Esimese Astme Kohus on faktilisi asjaolusid hinnanud osaliselt, kui ta ka ise on nii toiminud. Hindamine tuleb läbi viia pidades silmas Esimese Astme Kohtu 23. oktoobri 2002. aasta otsust kohtuasjas T-6/01: Matratzen Concord vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Hukla Germany (MATRATZEN) (EKL 2001, lk II-4335), mida Euroopa Kohus on kinnitanud 28. aprilli 2004. aasta määrusega kohtuasjas C-3/03 P: Matratzen Concord vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2004, lk I-3657), mille kohaselt ei ole välistatud see, et mitmeosalisest kaubamärgist asjaomase avalikkuse mällu jäävas tervikmuljes võib teatud juhtudel domineerida üks või mitu kaubamärgi koostisosa.
28

Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse (EÜ) nr 1254/1999 artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et määruse (EÜ) nr 1760/2000 teatava looma suhtes kohaldamisel esinenud mistahes eiramine toob selle looma suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast täieliku väljaarvamise? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 1254/1999 artikkel 21 on kehtiv, eriti kui arvestada sellest tulenevaid tagajärgi? 3. Kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikleid 44 ja 45 kohaldatakse määruse (EÜ) nr 1760/2000 rakendamisel esinenud eeskirjade eiramisel? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab, et tapatoetuse saajate hulgast ei arvata välja sellise puuduse korral, mis on seotud andmete esitamisega infotehnoloogilise andmebaasi pidajale, kui esitatud andmed, nagu käesoleval juhul saabumise kuupäevad, on täiesti õiged (ja kui nad on algusest peale olnud õiged ja kui neid seetõttu pole olnud tarvis täpsustada)? Kui see ei kehti kõigi puuduste osas, siis kas see käesolevas asjas esinevatel asjaoludel kehtib, kus puudus on tingitud sellest, et andmed esitati (mõnepäevase või nädalase) hilinemisega, kuigi loomade tapmine toimus oluliselt hiljem? 5. Kas määruse (EÜ) nr 3887/92 artiklit 11 ja/või määruse (EÜ) nr 1760/2000 artiklit 22 ja/või määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 47 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus selle määruse järgimise tagamiseks siseriikliku sanktsioonina jätta ilma ühenduse õigusnormidele tuginevast õigusest saada tapatoetust või seda toetust vähendada? 6. Kui vastus viiendale küsimusele on täielikult või osaliselt jaatav, siis kas ühenduse tasandil, täpsemalt määruse (EÜ) nr 2419/2001 artiklites 44 ja 45 sätestatud vähendamiste ja väljaarvamiste erandid on analoogia alusel kohaldatavad ka siseriiklikule õigusele põhinevatele vähendamistele ja väljaarvamistele? 7. Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane analoogia alusel kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab seda, et infotehnoloogilisele andmebaasile andmete esitamisega seotud eiramiste ja eriti andmete mittetähtaegne esitamine ei saa põhjustada tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamist juhul, kui registrisse kantud andmed, nagu käesoleval juhul saabumisega seonduvad andmed, on sisuliselt täiesti õiged?”
62

Niisuguse taotlusena oleks nimetatud teatis tulnud teha üldsusele kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas piisava aja jooksul, et üldsus oleks saanud selle kohta provintsi pädevatele asutustele märkusi teha enne 90-päevase tähtaja möödumist, mis on neile antud selleks, et kontrollida, kas nõutud seadusest tulenevad tingimused taaskasutamise alustamiseks on täidetud. On selge, et direktiivi 2000/76 artikli 12 lõike 1 sätetest hoolimata ei avalikustatud asjaomast teatist mingil moel.
37

Direktiivi 90/434 artikli 11 lõike 1 punkti a kohaselt võivad liikmesriigid erandkorras ja üksikutel juhtudel täielikult või osaliselt keelduda selle direktiivi sätete kohaldamisest või need kehtetuks tunnistada, kui osade või aktsiate asendamise peamine eesmärk või üks peamisi eesmärke on maksupettus või maksustamise vältimine. Sama säte täpsustab, et asjaolu, et tehing ei põhine paikapidavatel majanduslikel põhjendustel, nagu tehingus osalevate äriühingute tegevuse ümberkorraldamine või ratsionaliseerimine, võib anda põhjust arvata, et nimetatud tehingul on selline eesmärk (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Leur-Bloem, punktid 38 ja 39).
30

Äriühingute kohta tuleb märkida, et nende asukoht EÜ artikli 48 tähenduses on oluline selleks, et määrata selle alusel kindlaks, millise liikmesriigi õiguskorrale nad alluvad, nagu seda tehakse füüsiliste isikute puhul kodakondsuse alusel. Kui lubada asutamisjärgsel liikmesriigil kohelda äriühinguid erinevalt vaid seetõttu, et teatavate äriühingute asukoht on teises liikmesriigis, muutuks EÜ artikkel 43 sisutühjaks (vt selle kohta 28. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas 270/83: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1986, lk 273, punkt 18; 13. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas C-330/91: Commerzbank, EKL 1993, lk I-4017, punkt 13; 8. märtsi 2001. aasta kohtuotsus liidetud kohtuasjades C-397/98 ja C-410/98: Metallgesellschaft jt, EKL 2001, lk I-1727, punkt 42; eespool viidatud kohtuotsused Marks & Spencer, punkt 37, ja Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 43). Asutamisvabaduse eesmärk on seega tagada vastuvõtvas liikmesriigis välismaiste isikute kohtlemise võrdselt selle liikmesriigi äriühingutega, keelates igasuguse diskrimineerimise äriühingu asukoha alusel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 14, Saint-Gobain ZN, punkt 35, ja Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 43).
18

Käesoleva kohtuasja raames analüüsitakse olukorda, kus ühel osapoolel, kes on maksnud käsiraha, on vabadus kohustusest taganeda, jäädes seeläbi käsirahast ilma, samas kui teisel osapoolel on sama vabadus, kui ta tagastab käsiraha kahekordses summas, ilma et sealjuures oleks vaja uurida õigusi, mida üks pool võib kasutada pärast seda, kui teine pool on kasutanud nimetatud vabadust.
1.

Kuna Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per la protezione civile – Ufficio del Commissario delegato per l’emergenza rifiuti e la tutela delle acque in Sicilia algatas lepingute sõlmimise menetluse, et kasutada pärast jäätmete sorteerimist allesjäävaid Sitsiilia maakonna omavalitsusüksuste olmejäätmeid, ja sõlmis nimetatud lepingud ilma nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivis 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, mida on muudetud komisjoni 13. septembri 2001. aasta direktiiviga 2001/78/EÜ, ette nähtud menetlusi kohaldamata ja eelkõige jättes avaldamata asjakohase hanketeate Euroopa Ühenduste Teatajas, siis on Itaalia Vabariik rikkunud eespool viidatud direktiivist ja eelkõige selle artiklitest 11, 15 ja 17 tulenevaid kohustusi.
46

On selge, et käesolev eelotsusetaotlus puudutab ühenduse õiguse põhimõtteid. Euroopa Kohtul ei ole käesolevas asjas palutud tõlgendada siseriiklikku õigust või siseriikliku kohtu otsust, vaid täpsustada, millal on siseriiklik kohus kohustatud ühenduse õiguse alusel välistama siseriikliku õiguse kohaldamise. Nii on selge, et esitatud küsimused seonduvad põhikohtuasja esemega – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on selle sõnastanud – ning et esitatud küsimustele antavast vastusest võib olla mainitud kohtule kasu, võimaldades tal otsustada, kas abi tagasinõudmiseks võetud meetmed tuleb tühistada või mitte.
64

Kuigi on tõsi, et 19. juuli 1999. aasta kirja punkti 6 kohaselt oli IQV kohustatud esitama „vajadusel täieliku toimiku”, on komisjon sellele vaatamata sama dokumendi ülejäänud lõikudes täpsustanud DGPC-le järgmist: — „[e]i ole kahtlust, et [Syngenta] loobus oma õigustest uuringutele referendi kasuks, et viimane saaks neid kasutada hindamise menetlust reguleerivate eeskirjade kohaselt” (punkt 2); — „[r]eferent vaatab esitatud toimikud läbi ja […] võib kasutada „kogu teavet”, mitte ainult teavitajate esitatud teavet” (punkt 3); — „[kui hindamise menetluses osalevad teavitajad, ilma et oleks kokkuleppele jõutud], võtab referent arvesse kõik esitatud uuringud. Järelikult kantakse toimeaine loetellu isegi siis, kui tootja esitatud andmed on puudulikud, nii et teavitaja läbiviidud uuringuid saavad kasutada kõik tootjad, isegi kui kokkuleppele ei ole jõutud” (punkt 4); — „[d]irektiivi [91/414] kohaselt ei ole toimeaine I lisasse kandmine seotud pelgalt selle tootjaga, kes seda on taotlenud, vaid seda võib ka liikmesriik iseseisvalt taotleda” (punkt 5); — „[l]õpetuseks, […] antud küsimuse analüüsimise järel tundub komisjoni talitustele, et kui teavitaja loobub tööprogrammis osalemisest, ei tohiks see takistada referentliikmesriigil esitatud andmed läbi vaadata ja esitada hindamisaruanne, eelkõige kui teine sama aine kohta teate esitaja on näidanud üles huvi selle hindamise lõpule viimiseks” (punkt 7).
2.

Jaatava vastuse korral esimesele küsimusele: Kas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 esinevat väljendit „ei või […] sama teo eest vastutusele võtta” tuleb tõlgendada nii, et kui väljend „sama tegu” hõlmab ka erinevaid tegusid, mis on seotud sama tahtlusega ja kujutavad endast seetõttu sama tegu, siis see tähendab, et ühtegi Belgias rahapesus kahtlustatavat isikut ei saa alates sellest hetkest enam vastutusele võtta, kui ta on Madalmaades juba süüdi mõistetud teiste sama tahtlusega toime pandud tegude eest, sõltumata kõigist muudest samal ajavahemikul toime pandud tegudest, mis avastati Belgias ja mille suhtes alustati menetlus alles pärast välisriigi kohtuotsuse jõustumist, või tuleb seda tõlgendada nii, et sarnases olukorras võib asja sisuliselt arutav kohus täiendavalt süüdi mõista nende teiste tegude eest, võttes arvesse juba mõistetud karistusi, välja arvatud siis, kui see kohus leiab, et juba mõistetud karistused on piisavad kõigi süütegude eest, ning on tagatud see, et mõistetud liitkaristus ei ületa kõige raskema karistuse ülemmäära?”
62

Nagu märkisid Hispaania ja Austria valitsused ning komisjon, toetab sellist järeldust ka asjaolu, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tõlgendus ei saa sõltuda raamotsuse normidest, andmata alust õiguslikuks ebakindluseks, mis tuleneks ühelt poolt sellest, et kõigile liikmesriikidele, kelle raamotsus on siduv, ei ole alati siduv Schengeni lepingu rakenduskonventsioon, mis pealegi seob ka mõningaid kolmandaid riike, ning teiselt poolt sellest, et Euroopa vahistamismääruse kohaldamisala on piiratud – mida ei saa aga öelda Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 kohta, mis kehtib kõigi süütegude suhtes, mille eest konventsiooniga liitunud riigid on karistuse mõistnud.
34

Nende nõuete osas, mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 21 viidatud blanketil pealkirja „Hoiatus” all, märgib Itaalia Vabariik, et kuna tervikteksti artikliga 11 on selgelt piiratud haldusvõimu hindamispädevust, on tervikteksti artiklis 9 sätestatud nõuded vähese ning kõrvalise tähtsusega. Seega ei ole need ettekirjutused mõeldud Itaalias tegutsemisest huvitatud isikute ümberveenmiseks. Arvestades seda, et asjaolud ei ole püsivad ega ootuspärased, on lisaks vältimatu, et haldusvõimul tuleb anda üksikjuhtumi põhiseid hinnanguid. Järelikult on liigne nõuda seaduselt, et see kehtestaks ammendavalt kõik kriteeriumid, mida haldusvõim peaks järgima.
67

Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb otsuse nr 1/80 artiklist 7 tulenevate õiguste piiramist, on lisaks avaliku korra, julgeoleku või rahvatervisega seotud erandile, mida kohaldatakse ühtemoodi nii Türgi kodanike kui ka ühenduse kodanike suhtes (vt eelkõige 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-340/97: Nazli, EKL 2000, lk I-957, punktid 55, 56 ja 63), võimalik kaotada kõnesolevad õigused veel ühel põhjusel, mis puudutab üksnes Türgi kodanikke, see on siis, kui nad lahkuvad vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma õiguspärase põhjuseta (vt käesoleva otsuse punktid 54 ja 57). Sellisel juhul on asjaomase liikmesriigi ametiasutustel õigus isikult nõuda, et kui ta tahab hiljem uuesti sellesse riiki elama asuda, peab ta esitama uue taotluse, et saada luba Türgi päritolu töötaja juurde elama asumiseks, juhul kui ta on ikka veel selle ülalpidamisel, või et saada luba töötamiseks sama otsuse artikli 6 alusel (vt eespool viidatud Ergati kohtuotsus, punkt 49).
53

Nendel tingimustel on asjakohane meelde tuletada, et kui ühenduse õigusnorme ei ole ühtlustatud karistuste valdkonnas, mida nendes õigusnormides ettenähtud tingimuste rikkumise korral kohaldatakse, siis on liikmesriigid pädevad valima karistused, mida nad peavad asjakohasteks. Samas peavad nad oma pädevust teostama ühenduse õigust ja selle üldpõhimõtteid ning järelikult ka proportsionaalsuse põhimõtet järgides (vt selle kohta 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon vs. Kreeka, EKL 1989, lk 2965, punkt 23; 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjasC-210/91: komisjon vs. Kreeka, EKL 1992, lk I-6735, punkt 19, ja 26. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-36/94: Siesse, EKL 1995, lk I-3573, punkt 21).
27

Ajavahemiku osas 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 leiab komisjon, et käesoleva kohtuasja asjaolud ei erine nendest, mis olid aluseks eespool viidatud kohtuotsusele komisjon vs. Taani. Täpsemalt vaidleb ta vastu seisukohale, et importija oleks võinud selle ajavahemiku algusest peale seestöötlemise protseduuri kasutada, mis välistaks ühendusele igasuguse kahju tekkimise. Komisjon väidab, et see seisukoht põhineb üksnes puhthüpoteetilisel kaalutlusel, ning ta rõhutab asjaolu, et seestöötlemise protseduuri kohaldamise tingimused, mis on ette nähtud tolliseadustiku artiklites 114–129, erinevad põhjalikult eesmärgipärasel kasutusel põhineva menetluse tingimustest. Komisjon lisab, et asjaolude asetleidmise ajal oli igal juhul välistatud seestöötlemise protseduuri alusel tagasiulatuva loa andmine. Ta on seega seisukohal, et Taani Kuningriik ei saa vastutusest pääsemiseks piirduda väitega, et importija puhul oleks võinud kohaldada seestöötlemise protseduuri alates 1. jaanuarist 1994.
77

Arvestades eelpool toodud kaalutlusi, tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata nii, et igasugust vanuse alusel diskrimineerimise keeldu, nagu on sätestatud direktiivis 2000/78, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas vaidluse all olevad, mille alusel loetakse õiguspäraseks kohustuslikus korras pensionile saatmist käsitlevad kollektiivlepingute punktid, milles on ainsa tingimusena nõutud see, et töötaja on saanud 65-aastaseks ja jõudnud seega siseriiklikus õiguses sätestatud pensioniikka ning vastab muudele sotsiaalkindlustusalastele tingimustele sissemaksetest sõltuva vanaduspensioni saamiseks, kui — see meede, isegi kui see lähtub vanusest, on siseriiklikus õiguses objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud õiguspärase eesmärgiga, mis on seotud tööhõivepoliitikaga ja tööturuga, ning — selle üldise huvi eesmärgi saavutamiseks kasutatavad meetmed pole asjakohatud ega kasutud.
30

Mis lisaks puutub apellantide käesoleva väite seotusesse avaliku huviga, siis tuleb meenutada, et määruse nr 1430/79 artikli 13 ainus eesmärk on vabastada – juhul, kui samal ajal esinevad teatavad erakorralised asjaolud ning puudub ilmne hooletus või pettus – ettevõtja nende tollimaksude tasumisest, mida ta on kohustatud tasuma ja mitte võimaldada vaidlustada seda, kas tollivõlg kuulub tasumisele või mitte (vt eelkõige 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-121/91 ja C-122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs. komisjon, EKL 1993, lk I-3873, punkt 43). Sellest tuleneb, et apellandid saavad vaidlusaluse otsuse vastu tulemuslikult tugineda ainult neile väidetele, mille eesmärk on tõendada, et käesolevas asjas on tegemist eriolukorraga ja et puudub nendepoolne hooletus või pettus, mitte neile väidetele, millega soovitakse tõendada siseriiklike pädevate asutuste nende otsuste ebaseaduslikkust, millega apellante kohustatakse tasuma vaidlusaluseid tollimakse (vt eespool viidatud kohtuotsus CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs. komisjon, punkt 44). Seega ei pidanud Esimese Astme Kohus omal algatusel käsitlema sätet, mille kohaldamiseks tal puudub pädevus.
74

Euroopa Kohtul on siiski alust märkida, et puudega inimeste ülalpidamistoetust puudutava märkuse pelk tühistamine muudetud IIa lisas sisalduvast loetelust viiks selleni, et Ühendkuningriik oleks sunnitud kohaldama selle hüvitise mobiilsusega seonduvat osa kindlaksmääramata arvule hüvitisesaajatele kogu Euroopa Liidus, vaatamata sellele, et kõnealuse hüvitise selle osa mitteosamakselisus ei kuulu vaidlustamisele ning et see võiks õiguspäraselt kuuluda nimetatud lisasse kui hüvitis, mida võib saada üksnes oma elukohariigi territooriumil.
29

Siinjuures tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on riigihankelepingute sõlmimise osas asunud seisukohale, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi on vastuvõetamatu, kui põhjendatud arvamuses märgitud tähtaja saabumisel on kõnealune leping juba kogu ulatuses kaotanud õigusmõju (vt selle kohta 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C-362/90: komisjon vs. Itaalia, EKL 1992, lk I-2353, punktid 11 ja 13, ja 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-394/02: komisjon vs. Kreeka, EKL 2005, lk I-4713, punkt 18).
91

Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on põhjendus võitlemiseks maksudest kõrvalehoidumisega vastuvõetav üksnes siis, kui viimati nimetatud tegevus puudutab puhtalt fiktiivseid skeeme, mille eesmärk on maksuseaduste kohaldamisest kõrvale hoida, mis välistab igasuguse üldise eelduse, et tegemist on pettusega. Järelikult ei ole maksudest kõrvalehoidumise üldine eeldus piisav, et õigustada selliseid maksualaseid meetmeid, mis kahjustavad asutamislepingu eesmärkide täitmist (vt selle kohta 26. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-478/98: komisjon vs. Belgia, EKL 2000, lk I-7587, punkt 45, 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-334/02: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 2004, lk I-2229, punkt 27, ja 12. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-196/04: Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, EKL 2006, lk I-7995, punkt 50 ja viidatud kohtupraktika).
61

Eespool viidatud kohtuotsuse Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores punktis 26 otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 93/13 artiklis 6 seatud eesmärki, mis kohustab liikmesriike tagama, et ebaõiglased lepingutingimused ei oleks tarbijatele siduvad, ei saaks saavutada, kui tarbijad oleksid kohustatud ise nimetatud tingimuste ebaõiglasele laadile tuginema. Kohtuvaidlustes, mille väärtus on tihti piiratud, võivad advokaaditasud olla suuremad kui asjassepuutuvad huvid, mis võib heidutada tarbijat end ebaõiglase lepingutingimuse vastu kaitsmast. Kuigi on tõsi, et mitmes liikmesriigis võimaldavad menetlusnormid eraisikutel vaidlustes end ise kaitsta, on olemas vaieldamatu oht, mis tuleneb eelkõige teadmatusest, et tarbija ei tugine tema suhtes kasutatava lepingutingimuse ebaõiglusele. Sellest järeldub, et tarbija tegelik kaitse on võimalik saavutada vaid juhul, kui siseriiklik kohus on pädev niisugust lepingutingimust ise omal algatusel hindama.
4

Mainitud direktiivi artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid ei tohi käesoleva direktiivi nõuetele vastavate kinnispakkide turuleviimisest keelduda, seda keelata või piirata põhjustel, mis on seotud nende mahtude määramisega, nende kontrollimise meetoditega või nimimahtudega, kui need on esitatud III lisa I veerus. […] b) III lisa punkti 1 alapunktides a ja b loetletud tooteid sisaldavaid kinnispakke võib pärast 31. detsembrit 1988 turustada ainult juhul, kui nende nimimaht on selle lisa I veerus sätestatud. III lisa punkti 2 alapunktis a loetletud tooteid sisaldavaid pakendeid võib pärast 31. detsembrit 1990 turustada ainult juhul, kui nende nimimaht on selle lisa I veerus sätestatud. III lisa punktis 4 esitatud kinnispakke võib pärast 31. detsembrit 1991 turustada ainult juhul, kui nende nimimahud on sätestatud nimetatud I veerus. c) […] d) Piiramata punkti b, tohib III lisa punktis 4 loetletud tooteid mahuga 0,071 liitrit turustada Iirimaal ja Ühendkuningriigis. […]”
48

Käesoleva otsuse punktist 36 ning samuti selles viidatud põhjendustest ilmneb, et kasutamata õiguste tagasi suunamisega riigi varudesse soovitakse tagada see, et kõik lisatasu saamise õigused kasutataks tegelikult ära. See meede kujutab endast sobivat meedet kättesaadavate ja kasutamata lisatasu saamise õiguste parema liikumise eesmärgi saavutamiseks. Lisaks tuleb märkida, et võimalusele, et nimetatud meede on ilmselgelt ebasobiv, ei viidanud ükski Euroopa Kohtule märkusi esitanud huvitatud isikutest.
42

Sellise tarne käibemaksust vabastamise õiguse uurimisel võib eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtta asjaolu, et maksukohustuslane on esialgu teadlikult varjanud seda, et tegu on ühendusesisese tarnega, vaid siis, kui on maksutulude saamatajäämise oht ning kui maksukohustuslane ei ole seda ohtu täielikult kõrvaldanud.
23

Tingimuste osas, mille puhul antakse kuuenda direktiivi artikli 28c A osa punkti a esimese lõigu tähenduses ühendusesisesele tarnele maksuvabastus, tuleb märkida, et Euroopa Kohus on eespool viidatud otsuse Teleos jt punktis 42 leidnud, et selleks on vajalik, et õigus kaupa omanikuna käsutada on läinud omandajale üle ja et tarnija tõendab, et see kaup on lähetatud või veetud teise liikmesriiki ja et selle lähetamise või veo tulemusel on kaup tarnija liikmesriigi territooriumilt füüsiliselt välja viidud.
76

Liikmesriigi pädevate ametiasutuste ülesanne on siinkohal tõendada esiteks, et need õigusnormid on vajalikud ühe või mitme EÜ artiklis 30 nimetatud eesmärgi saavutamiseks või kohustusliku nõude täitmiseks, ja teiseks, et need õigusnormid on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (vt selle kohta 19. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-420/01: komisjon vs. Itaalia, EKL 2003, lk I-6445, punktid 30 ja 31, ning eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Itaalia, punkt 22, ja komisjon vs. Soome, punkt 38).
61

Tuleb lisada, et lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 eesmärk on luua asutamisvabaduse järkjärguliseks juurutamiseks soodsad tingimused, mistõttu riigi ametivõimudel on täielikult keelatud – et mitte muuta asutamisvabaduse järkjärgulist rakendamist liikmesriikide ja Türgi Vabariigi vahel veel keerulisemaks – seada uusi takistusi selle vabaduse teostamisele, karmistades konkreetsel kuupäeval kehtinud tingimusi. Lisaprotokolli nimetatud säte kujutab endast assotsieerumislepingu artikli 13 vajalikku täiendust, kuivõrd see on vältimatu eeltingimus asutamisvabaduse siseriiklike piirangute järkjärguliseks kaotamiseks (eespool viidatud kohtuotsus Abatay jt, punktid 68 ja 72). Isegi kui nimetatud vabaduse järkjärgulise rakendamise esimeses etapis võivad asutamisõiguse suhtes varem kehtinud siseriiklikud piirangud edasi püsida (vt analoogia alusel 23. märtsi 1983. aasta otsus kohtuasjas 77/82: Peskeloglou, EKL 1983, lk 1085, punkt 13, ning eespool viidatud kohtuotsus Abatay jt, punkt 81), on siiski tähtis tagada, et ühtegi uut takistust ei kehtestataks, vältimaks selle vabaduse järkjärgulise rakendamise täiendavat tõkestamist.