ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas nõukogu 27. septembri 1993. aasta direktiivi 93/83/EMÜ (1) artikli 1 lõikes 3 ette nähtud mõistet „taasedastamine kaabellevi kaudu“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab peale ringhäälinguorganisatsiooni poolt teise ringhäälinguorganisatsiooni saate samaaegse edastamise ka üldsusele vastuvõtmiseks mõeldud tele- või raadioprogrammi üldsusele samaaegselt ja täies ulatuses edastamist kaabellevi kaudu (olenemata sellest, kas see üldsusele edastaja on ringhäälinguorganisatsioon või mitte)?
—

kui on kindlaks tehtud, et maksukohustuslase tegevus ei olnud seotud ühegi maksupettusega, vaid see oli tarneahela valesti identifitseerimise tulemus ja viimane on esitanud Poola käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri riigisisese, mitte ühendusesisese tarne jaoks?
2.

Kas punkti 53 teine lause pakub välja teistsuguse kriteeriumi kui see, mis on tuvastatud kohtuotsuse Amoena punktis 51 ja mis on tuletatud HSi rubriigi 8473 selgitavast märkusest, nõudes, et rinnahoidjad (st tõenäoline tarvik) peavad võimaldama rinnaproteesidel täita muud ülesannet kui see, milleks „need“ (eeldatavasti rinnaproteesid) on mõeldud, või on selle eesmärk üksnes kohaldada punktis 51 tuvastatud kriteeriumi, mis nõuab, et rinnahoidjad peavad olema mõeldud rinnaproteesi abistava operatsiooni sooritamiseks?
6.

Kui asutamisvabadust ja/või õigust kapitali vabale liikumisele on rikutud: a) kas liidu õiguse kohaselt tuleb riigisiseseid õigusnorme tõlgendada või kohaldamata jätta nii, et GL-il on võimalus maksu maksmist ajatada; b) kas sel juhul tuleb liidu õiguse kohaselt tõlgendada riigisiseseid õigusnorme või jätta neid kohaldamata nii, et GL-il on võimalus ajatada maksu maksmist, kuni need varad on võõrandatud väljaspool seda kontserni osa, mille emaettevõtja on äriühing, kes on teise liikmesriigi resident, (s.o „realiseerimise alusel“) või saab võimalus maksta maks osamaksete kaupa (s.o „osamaksetena“) kujutada endast proportsionaalset õiguskaitsevahendit; c) kui võimalus maksta maks osamaksetena saab olla proportsionaalne õiguskaitsevahend: i) kas see on nii vaid juhul, kui riigisiseses õiguses oli see võimalus varade võõrandamise ajal ette nähtud, või on liidu õigusega kooskõlas see, kui niisugune võimalus antakse õiguskaitsevahendina pärast sündmuse toimumist (nimelt nii, et riigisisene kohus näeb selle võimaluse ette pärast sündmuse toimumist, kohaldades kooskõlalist tõlgendust või jättes seadusandliku normi kohaldamata); ii) kas liidu õigus kohustab riigisiseseid kohtuid kohaldama õiguskaitsevahendit, mis riivab asjasse puutuvat liidu õigusest tulenevat vabadust kõige vähem, või piisab sellest, kui riigisisesed kohtud kohaldavad õiguskaitsevahendit, mis on küll proportsionaalne, kuid kaldub riigisisesest õigusest kõrvale nii vähe kui võimalik; iii) millist osamaksete tähtaega on vaja; ja iv) kas õiguskaitsevahend, millega kaasneb osamaksete kava, mille kohaselt tuleb maksed teha enne kuupäeva, mil pooltevahelised vaidlusküsimused lõplikult lahendatakse, rikub liidu õigust, st kas osamaksete tähtpäevad peavad olema tulevikus?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales (Ühendkuningriik) 22. detsembril 2020 – London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-700/20)

(2021/C 110/19)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales

Põhikohtuasja pooled

Hageja: London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited

Kostja: Hispaania Kuningriik

Eelotsuse küsimused

1. Arvestades nende küsimuste laadi, mida riigisisene kohus peab lahendama, kui ta otsustab, kas teha 1996. aasta vahekohtuseaduse (Arbitration Act 1996) artikli 66 alusel vahekohtuotsust kinnitav kohtuotsus, siis kas nimetatud sätte alusel tehtav kohtuotsus võib olla määruse nr 44/2001 (1) artikli 34 lõike 3 tähenduses kohtuotsus liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse?

2. Võttes arvesse, et selline vahekohtuotsust kinnitav kohtuotsus nagu 1996. aasta vahekohtuseaduse artikli 66 alusel tehtav kohtuotsus jääb artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud vahekohtu erandi tõttu määruse nr 44/2001 esemelisest kohaldamisalast välja, siis kas selline kohtuotsus võib olla määruse nr 44/2001 artikli 34 lõike 3 tähenduses kohtuotsus liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse?

3. Eeldades, et määruse nr 44/2001 artikli 34 lõige 3 ei ole kohaldatav, kui teise liikmesriigi kohtuotsuse tunnustamine ja täitmine oleks vastuolus riigisisese avaliku korraga põhjusel, et sellega rikutaks kohtuotsuse res judicata põhimõtet seoses eelneva riigisisese vahekohtuotsusega või seda kinnitava kohtuotsusega, mille on teinud selle liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse, siis kas võib tugineda määruse nr 44/2001 artikli 34 lõikele 1 kui kohtuotsuse tunnustamisest või täitmisest keeldumise põhjusele või kas määruse nr 44/2001 artikli 34 lõigetes 3 ja 4 on sätestatud ammendavalt alused, mille korral võib res judicata ja/või vastuolu kohtuotsuse tunnustamist või täitmist takistada?

(1) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001, kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
4.

Igal juhul, ega väljaastumislepingu artikli 127 lõike 1 punkt b ei ole osaliselt kehtetu, kuna see rikub Euroopa Liidu toimimise lepingu artikleid 18, 20 ja 21, kuid ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 39 ja 40, kuna see võtab neilt liidu kodanikelt, kes on teostanud oma vaba liikumise õigust ja vabadust asuda elama Ühendkuningriiki, õiguse selles riigis kohalikel valimistel hääletada ja kandideerida, ning juhul, kui Üldkohus ja Euroopa Kohus tõlgendavad seda samamoodi nagu Prantsuse Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), siis ega see rikkumine ei hõlma neid Ühendkuningriigi kodanikke, kes on oma liikumisvabadust ja õigust asuda elama teise liikmesriigi territooriumile teostanud kauem kui 15 aastat tagasi ning kelle suhtes kohaldatakse Briti „15 aasta reeglit“, jättes nad seega igasugusest hääleõigusest ilma?
1.

Kas nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiv 99/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) (1) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta artiklit 1, samuti selle raamkokkuleppe klausleid 1 ja 4, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad tööandjale ette kohustuse töölepingu ülesütlemist kirjalikult põhjendada üksnes juhul, kui tegemist on tähtajatu töölepinguga, ja millega seega allutatakse kohtulikule kontrollile tähtajatute töölepingute ülesütlemise põhistuse põhjendatus, ilma nendes normides oleks tööandjale sellist kohustust (s.t. esitada ülesütlemist õigustav põhjus) ette nähtud seoses tähtajaliste töölepingutega (mistõttu kohtulikule kontrollile allub üksnes lepingu ülesütlemise kooskõla lepingu ülesütlemist käsitlevate õigusnormidega)?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Najwyższy (Poola) 21. detsembril 2020 – Gmina Wieliszew versus Pankroti tõttu likvideeritava Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie (Wołomini käsitööliste ja põllumeeste ühistupank) pankrotihaldur

(Kohtuasi C-698/20)

(2021/C 182/36)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Najwyższy

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Gmina Wieliszew

Kostja: Pankroti tõttu likvideeritava Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie (Wołomini käsitööliste ja põllumeeste ühistupank) pankrotihaldur

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 11. juuli 2006. aasta määrust (EÜ) nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1260/1999 (1), ja eelkõige selle artikli 2 punkti 5, artikleid 3 ja 4, artikli 57 lõiget 1, artikleid 70 ja 80, ning kehtivat Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrust (EL) nr 1303/2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 (2), ja eelkõige selle artikli 2 punkti 15, artikli 37 lõiget 1, artiklit 66, artikli 67 lõiget 1, artikli 74 lõiget 1 ja artikli 89 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei saa üksus, kes on saanud Euroopa Liidu eelarvest rahalisi vahendeid, tõhusalt nõuda nende vahendite pankrotivarast välistamist, kui need on kantud pangakontole, mis on avatud pangas, mille pankrot on hiljem välja kuulutatud, või liikmesriigi õigusnormid, mis ei välista seda vara maksejõuetu panga pankrotivarast?

(1) ELT 2006, L 210, lk 25.

(2) ELT 2013, L 347, lk 320.
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene praktika, mis on kujunenud 11. märtsi 2004. aasta käibemaksuseaduse (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług; Dz. U. 2011, nr 177, jrk nr 1054, muudetud redaktsioon) artikli 15 lõigete 4 ja 5 alusel ning mis välistab võimaluse lugeda eraldi maksukohustuslasteks abikaasad, kes tegelevad põllumajandusliku tegevusega põllumajandusettevõtte raames, kasutades vara, mis on nende ühisvara?
1.

Kas direktiivi 2003/88 (1) artikliga 7 ja harta artikli 31 lõikega 2 on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu föderaalse puhkuseseaduse (Bundesurlaubsgesetz; edaspidi „BUrIG“) § 7 lõige 3, mis näeb ette, et töötaja, kellel on õigus saada seni välja võtmata tasustatud põhipuhkust ja kes tunnistatakse puhkuseaasta kestel tervislikel põhjustel täielikult töövõimetuks, kuid kes oleks puhkust enne täielikult töövõimetuks tunnistamist puhkuseaastal veel vähemasti osaliselt kasutada saanud, õiguse puhkusele aegub püsiva töövõimetuse korral 15 kuud pärast puhkuseaasta lõppu ka juhul, kui tööandja ei ole töötajale asjaomase üleskutse ja selgituste esitamisega tegelikult taganud võimalust kasutada oma õigust puhkusele?
C 148/5

ET

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti 2. detsembril 2020 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 23. septembri 2020. aasta otsuse peale kohtuasjas T-174/19: Guillaume Vincenti versus EUIPO

(Kohtuasi C-653/20 P)

(2021/C 148/06)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (esindajad: A. Lukošiūtė ja K. Tóth, advokaat B.Wägenbaur)

Teine menetlusosaline: Guillaume Vincenti

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 23. septembri 2020. aasta otsus kohtuasjas T-174/19, Guillaume Vincenti vs. EUIPO;

— mõista kohtukulud, k.a esimese astmes kantud kulud, välja hagejalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuses esitatakse kaks väidet:

Esiteks tõlgendas Üldkohus vääralt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti a, asudes seisukohale, et ametnik tuleb enne tema edutamata jätmise otsust ära kuulata.

Üldkohus jättis tähelepanuta, et ei ole olemas subjektiivset õigust saada edutatud ning et edutamata jätmine ei kujuta endast õigustesse sekkumist.

Peale selle jättis Üldkohus eelnevaga tähelepanuta, et edutamata jätmine ei ole võrreldav koormava haldusaktiga.

Teiseks tegi Üldkohus kindlaks, et ei saa välistada, et kui EUIPO oleks ametniku enne ära kuulanud, oleks otsuse tulemus võinud olla teistsugune. Selles kontekstis on otsus puudulikult põhjendatud, sest Üldkohus ei hinnanud hageja argumente.
4.

Kas teenuste direktiivi [2006/123/EÜ] artikli 15 lõike 2 punkti b arvestades võib asuda seisukohale, et kui anda hankijatele kaalutlusõigus kasutada kooskõlastatud tegevust, et usaldada sotsiaal- ja tervishoiuteenuste haldamine mittetulundusühendustele, tähendab see, et nende teenuste turule pääsemine sõltub õiguslikust vormist? Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas teenuste direktiivi artikli 15 lõike 7 kohaselt on õiguspärased sellised riigisisesed õigusnormid nagu need, mille kohta on küsimus esitatud ja mille puhul riik ei ole õigusliku vormi nõude lisamisest komisjonile teatanud?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määruse (EL) 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (1), artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et võlgnikuks oleval äriühingul, kelle registrijärgne asukoht asub ühes liikmesriigis, ei ole põhihuvide kese teises liikmesriigis, kus on tema juhatuse asukoht, mida on võimalik kindlaks teha kolmandate isikute poolt kontrollitavate objektiivsete asjaolude alusel, kui võlgnikuks olev äriühing on põhikohtuasjas kõne all olevatel asjaoludel viinud juhatuse asukoha kolmandast liikmesriigist üle teise liikmesriiki, samal ajal kui kolmandas liikmesriigis oli esitatud tema vara suhtes maksejõuetuse põhimenetluse algatamise avaldus, mille kohta ei ole veel otsust tehtud?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Grondwettelijk Hof (Belgia) 21. detsembril 2020 – Orde van Vlaamse Balies, IG, Belgian Association of Tax Layers, CD, JU versus Vlaamse Regering

(Kohtuasi C-694/20)

(2021/C 128/13)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Grondwettelijk Hof

Põhikohtuasja pooled

Taotluse esitajad: Orde van Vlaamse Balies, IG, Belgian Association of Tax Layers, CD, JU

Vastustaja: Vlaamse Regering

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 25. mai 2018. aasta direktiivi (EL) 2018/822, millega muudetakse direktiivi 2011/16/EL seoses kohustusliku automaatse teabevahetusega maksustamise valdkonnas aruantavate piiriüleste skeemide puhul, (1) artikli 1 punkt 2 rikub õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, ja õigust eraelu austamisele, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 7, kuivõrd uue artikli 8ab lõige 5 (mis on lisatud nõukogu 15. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/16/EL maksustamisalase halduskoostöö kohta ja direktiivi 77/799/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (2)) sätestab, et kui liikmesriik võtab vajalikke meetmeid, et anda vahendajatele õigus loobuda aruantava piiriülese skeemi kohta teabe esitamisest, juhul kui aruandluskohustus võib olla vastuolus selle liikmesriigi õiguse kohase kutsesaladuse hoidmise kohustusega, on see liikmesriik kohustatud nõudma, et vahendajad annaksid viivitamata mis tahes muudele vahendajatele, või kui selliseid vahendajaid ei ole, siis maksumaksjale teada nende aruandluskohustusest, juhul kui nimetatud kohustus viib selleni, et vahendajana tegutsev advokaat on kohustatud esitama teabe, mis on talle teatavaks saanud kutsetegevuse käigus, nimelt kliendi kaitsmisel või esindamisel kohtus ja talle õigusabi andmisel, aga ka väljaspool kohtuvaidlust, teisele vahendajale, kes ei ole tema klient?

(1) ELT 2018, L 139, lk 1.

(2) ELT 2011, L 64, lk 1.
C 128/10

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad) 23. detsembril 2020 – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid versus C, B

(Kohtuasi C-704/20)

(2021/C 128/14)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Raad van State

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Vastustajad: C, B

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigusest, eelkõige tagasisaatmisdirektiivi (2008/115/EÜ) (1) artikli 15 lõikest 2 ja vastuvõtmisdirektiivi (2013/33/EL) (2) artiklist 9 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 6 tuleneb omal algatusel kontrollimise kohustus, mis tähendab, et kohus peab omal algatusel (ex officio) hindama, kas täidetud on kõik kinnipidamise tingimused, sealhulgas tingimused, mille täidetust välismaalane kahtluse alla ei seadnud, kuigi tal oli selleks võimalus?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel („tagasisaatmisdirektiiv“) (ELT 2008, L 348, lk 98).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded („vastuvõtmisdirektiiv“) (ELT 2013, L 180, lk 96).
3.

Kas raamotsuse 2002/584/JSK artikli 4 punktis 5 sätestatud tingimust, et „karistus […] on kantud […] või ei saa seda enam karistuse määranud riigi õiguse alusel täita“, tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab olukorda, kus tagaotsitavale on sama teo eest lõpliku kohtuotsusega mõistetud vabadusekaotuslik karistus, mille ta on kohtuotsuse teinud riigis osaliselt ära kandnud ja mille ülejäänud osa kandmisest on selle riigi asutus, mis ei ole õigusasutus, ta vabastanud üldise armuandmisega, mis laieneb ka raskeid kuritegusid toime pannud süüdimõistetutele nagu tagaotsitav ja ei põhine karistusõiguspoliitilist laadi ratsionaalsetel kaalutlustel?
C 257/17

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Income Tax Tribunal of Gibraltar (Ühendkuningriik) 21. detsembril 2020 – Fossil (Gibraltar) Limited versus Commissioner of Income Tax

(Kohtuasi C-705/20)

(2022/C 257/22)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Income Tax Tribunal of Gibraltar (Ühendkuningriik)

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Fossil (Gibraltar) Limited

Vastustaja: Commissioner of Income Tax

Eelotsuse küsimus

Kas see, kui tulumaksuamet annaks 2010. aasta tulumaksuseaduse alusel kaebajale litsentsitasudest saadud tuluga seoses Ameerika Ühendriikides makstud maksult […] maksusoodustuse, oleks otsusega (1) vastuolus või takistaks otsus seda muul viisil?

(1) Komisjoni 19. detsembri 2018. aasta otsus (EL) 2019/700 riigiabi SA.34914 (2013/C) kohta, mida Ühendkuningriik on rakendanud seoses äriühingu tulumaksu korraga Gibraltaril (teatavaks tehtud numbri C(2018) 7848 all) (ELT 2019, L 119, lk 151).
2.

Kas siis, kui ELTL artikleid 49 ja 56 ning direktiivides 2002/19/EÜ (1), 2002/20/EÜ (2), 2002/21/EÜ (3) ja 2002/22/EÜ (4), eriti direktiivi 2002/21/EÜ (direktiiviga 2009/140/EÜ muudetud redaktsiooni) artikli 8 lõigetes 2 ja 4, direktiivi 2002/20/EÜ (direktiiviga 2009/140/EÜ muudetud redaktsiooni) artiklis 3 ja direktiivi 2002/22/EÜ (direktiiviga 2009/136/EÜ muudetud redaktsiooni) artiklites 20, 21 ja 22 sätestatud ühtlustatud õiguslikku raamistiku õigesti tõlgendada, on sellega vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on sätestatud seadusandliku dekreedi nr 259/03 artiklites 13, 70 ja 71, koostoimes seaduse nr 481/1995 artikli 2 lõike 12 punktidega h ja l ning seaduse nr 249/1997 artikli 1 lõike 6 punktiga 2, millega on riigi elektroonilise side sektorit reguleerivale asutusele antud õigus kehtestada: i) mobiilsidesektoris vähemalt neljanädalane pakettide pikendamis- ja arveldusperiood, millega kaasneb muu kui kuupõhise pakettide pikendamis- ja arveldusperioodi kasutusele võtnud ettevõtjate kohustus saata tarbijale siis, kui paketti on pikendatud, selle kohta viivitamata SMS; ii) lauatelefonide sektoris kas ühe või mitme kuu pikkune pakettide pikendamis- ja arveldusperiood; iii) nõue, et kui pakett hõlmab nii mobiil- kui ka lauatelefonsidet, siis kasutataks viimasele kehtivat perioodi?
—

kõikide liikluskindlustuslepingute suhtes, mis on kehtivad pärast nende 30 kuu möödumist, seal hulgas lepingud, mis on sõlmitud enne 11. detsembrit 2009, kuid mis pärast seda kuupäeva on jätkuvalt kehtivad pärast 11. detsembrit 2009 aset leidnud kindlustusjuhtumite suhtes,
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Provincial de Las Palmas de Gran Canaria (Hispaania) 6. oktoobril 2020 – Banco de Santander S.A. versus YC

(Kohtuasi C-503/20)

(2021/C 252/06)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Audiencia Provincial de Las Palmas de Gran Canaria

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Banco de Santander S.A.

Kostja: YC

Euroopa Kohus (kuues koda) otsustas 25. märtsi 2021. aasta määrusega, et esimene küsimus on ilmselgelt vastuvõetamatu, ja vastas teisele küsimusele, et nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiivi 87/102/EMÜ tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (1), nõukogu 22. veebruari 1990. aasta direktiiviga 90/88/EMÜ (2) muudetud redaktsioonis, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (3), tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid – nagu neid on tõlgendatud riigisiseses kohtupraktikas –, millega kehtestatakse piirang krediidi kulukuse aastamäärale, mida võidakse tarbijale määrata tarbijakrediidilepingus, eesmärgiga võidelda liigkasulise intressi vastu, tingimusel, et need õigusnormid ei lähe vastuollu nende direktiividega ühtlustatud normidega, mis käsitlevad eelkõige teavet puudutavaid kohustusi.

(1) EÜT 1987, L 42, lk 48; ELT eriväljaanne 15/01, lk 326.

(2) EÜT L 61, lk 14; ELT eriväljaanne 15/01, lk 374.

(3) EÜT L 133, lk 66.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Düsseldorf (Saksamaa) 11. novembril 2020 – NT, RV, BS, ER versus British Airways plc

(Kohtuasi C-592/20)

(2021/C 228/15)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Düsseldorf

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: NT, RV, BS, ER

Kostja: British Airways plc

Euroopa Kohus (üheksas koda) tegi 22. aprillil 2021 määruse, milles leidis, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, (1) artikli 2 punkti b ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui tegemist on ümberistumisega lennuga, mis koosneb kahest lennust ja mille kohta on tehtud üks broneering, võib reisija, kes hilines oma lõppsihtkohta kolm tundi või rohkem seetõttu, et tühistati teine lend, mille oleks pidanud teostama muu lennuettevõtja kui see, kellega reisija oli sõlminud veolepingu, esitada kahju hüvitamise hagi selle määruse artikli 7 lõike 1 alusel teise lennu teostanud lennuettevõtja vastu ja nõuda temalt selles sättes ettenähtud hüvitise maksmist, mis arvutatakse kogu lennu vahemaa alusel esimese lennu väljumiskohast teise lennu sihtkohani.

(1) ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Frankfurt am Main (Saksamaa) 13. jaanuaril 2021 – JW, HD, XS versus LOT Polish Airlines

(Kohtuasi C-20/21)

(2021/C 98/12)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht Frankfurt am Main

Põhikohtuasja pooled

Hagejad ja apellandid: JW, HD, XS

Kostja ja vastustaja apellatsioonimenetluses: LOT Polish Airlines

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 7 punkti 1 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et lennu korral, mida iseloomustab ühtne kinnitatud broneering tervele reisile ja mis on jagatud kaheks või enamaks lennusegmendiks, võib kohustuse täitmise kohaks selle sätte tähenduses olla ka esimese lennu saabumise koht, kui neid lennusegmente teostavad erinevad lennuettevõtjad ja määruse nr 261/2004 (2) alusel esitatud hüvitise maksmise hagi põhineb esimese lennu hilinemisel ja see on esitatud esimest lendu teostanud tegutseva lennuettevõtja vastu?

(1) ELT 2012, L 351, lk 1.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10).