ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Esitatud tõlgendust toetab asjaolu, et Euroopa Liidu kaubamärkide kohtutel, mis asuvad nende tarbijate või kauplejate asukohaliikmesriikides, kellele sellised reklaamid ja müügipakkumised on suunatud, on eriti head võimalused hinnata, kas väidetav rikkumine on toimunud. Euroopa Kohus võttis 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsuse Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220) punktides 28 ja 29 juba arvesse kõnealust läheduse elementi, tõlgendades määruse nr 44/2001 artikli 5 punktis 3 kasutatud väljendit „pai[k], kus kahjustav sündmus on toimunud“ nii, et riigisisese kaubamärgi omanik võib esitada kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumise hagi selle liikmesriigi kohtusse, kus riigisisene kaubamärk on registreeritud, kuna nimetatud kohus suudab 23. märtsi 2010. aasta kohtuotsuses Google ja Google France (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159) ja 12. juuli 2011. aasta kohtuotsuses L’Oréal jt (C‑324/09, EU:C:2011:474) määratletud kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumiste hindamise kriteeriume arvestades kõige paremini hinnata, kas kaubamärgist tulenevaid õigusi on rikutud. Selle paiga kohtul, kus kahjustav sündmus toimus, on tänu lähedusele vaidlusega ning asjaolule, et tõendite kogumine on hõlpsam, eriti head võimalused kohtuasja lahendamiseks (17. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Bolagsupplysningen ja Ilsjan, C‑194/16, EU:C:2017:766, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
4

Direktiivi artiklis 26 on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et kõigil lõikes 2 osutatud teenuste lõppkasutajatel, sealhulgas üldkasutatavate taksofonide kasutajatel, on võimalik tasuta ja ühtegi makseviisi kasutamata helistada hädaabiteenistustele, kasutades Euroopa ühtset hädaabinumbrit 112 ja kõiki liikmesriikide määratud riigisiseseid hädaabinumbreid. 2. Liikmesriigid tagavad, konsulteerides riikide reguleerivate asutuste, hädaabiteenistuste ja teenuseosutajatega, et riigi telefoninumeratsiooniplaani kuuluva(te) numbri(te) abil riigisiseste kõnede algatamiseks lõppkasutajatele elektroonilist sideteenust osutavad ettevõtjad tagaksid juurdepääsu hädaabiteenustele. 3. Liikmesriigid tagavad, et Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnedele vastatakse nõuetekohaselt ja need edastatakse riiklikule hädaabiorganisatsioonile kõige kohasemal viisil. Sellistele kõnedele vastatakse ja need edastatakse vähemalt sama kiiresti ja tõhusalt, kui seda tehakse riigisisese hädaabinumbri või riigisiseste hädaabinumbrite puhul, kui need on jätkuvalt kasutusel. […] 5. Liikmesriigid tagavad, et asjaomased ettevõtjad avaldavad tasuta teabe helistaja asukoha kohta hädaabikõnesid käsitlevale asutusele niipea, kui kõne jõuab sellesse asutusse. See kehtib kõigi Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnede puhul. Liikmesriigid võivad seda kohustust laiendada nii, et see hõlmaks riigisisestel hädaabinumbritel tehtud kõnesid. Pädevad reguleerivad asutused kehtestavad helistaja asukoha kohta pakutava teabe täpsuse ja usaldusväärsuse kriteeriumid. […]“.
23

Kui see, et asjasse puutuv teenuseosutaja debiteerib ja/või krediteerib ise otse teatud kontot või muudab sama isiku eri kontode seisu, lubab põhimõtteliselt järeldada, et see tingimus on täidetud ja et asjasse puutuv teenus on maksust vabastatud, siis ainult asjaolu, et teenus otseselt niisugust ülesannet ei sisalda, ei luba kohe eos välistada, et sellele tehingule maksuvabastus ei laiene, arvestades, et käesoleva kohtuotsuse punktis 21 esitatud tõlgendus ei sõltu sellest, milline on makse teostamise viis (vt selle kohta kohtuotsus Bookit, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
41

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 168 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust ei anta toiduahelasse kuuluvale maksukohustuslasele üksnes põhjendusel, et see maksukohustuslane ei ole täitnud – eeldusel, et see asjaolu osutub tõeks, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul – toiduainete jälgitavuse tagamiseks määruse nr 178/2002 artikli 18 lõikest 2 tulenevaid kohustusi seoses oma tarnijate identifitseerimisega. Nende kohustuste täitmata jätmine võib siiski olla üks mitmest tegurist, mis võivad kogumis ja ühemõtteliselt tõendada, et maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et ta osaleb tehingus, mis on seotud käibemaksust kõrvalehoidmisega, viimati nimetatud asjaolu tuleb aga kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
60

Eeltoodust tulenevalt tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtja ja tarbija vahelises usalduslepingus usaldusühingus osaluse – nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjas – valitsemist käsitlev tingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud ja mille kohaselt on kohaldatav õigus usaldusühingu asukoha liikmesriigi õigus, on selle sätte tähenduses ebaõiglane, kui see eksitab tarbijat, jättes talle mulje, et lepingu suhtes on kohaldatav ainult selle liikmesriigi õigus, ilma et see teavitaks tarbijat asjaolust, et Rooma konventsiooni artikli 5 lõike 2 ja Rooma I määruse artikli 6 lõike 2 alusel laieneb talle ka kaitse, mis tuleneb selle tingimuse puudumisel kohaldamisele kuuluva liikmesriigi õiguse imperatiivsetest sätetest.
20

Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, märgib, et apellatsioonikohus on tõlgendanud määruse nr 2419/2001 artikli 49 lõiget 6 nii, et see täiendab nimetatud artikli lõiget 5 ning et viimati nimetatud lõikes ette nähtud rakenduseeskirjad eelkõige aegumistähtaja kulgemise alguse osas on samuti kohaldatavad.
6

Direktiivi artikli 7 „Üle kolmekuuline elamisõigus“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Kõikidel liidu kodanikel on õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kauem kui kolm kuud, kui: a) nad tegutsevad vastuvõtvas liikmesriigis töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjatena või b) neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi ja neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või c) – nad on kantud mõne sellise era- või avalik-õigusliku õppeasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida rahastatakse selle riigi õigusaktide või haldustavade põhjal, ja nende peamiseks eesmärgiks on õpingud, sealhulgas tööalane koolitus, ning – neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus ja nad kinnitavad asjaomasele liikmesriigi asutusele avalduses või mõnes muus enda valitud dokumendis, et neil on enda ja oma pereliikmete jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, või d) nad on punktides a, b või c nimetatud tingimustele vastava liidu kodaniku pereliikmed, kes on temaga kaasas või ühinevad temaga.“
23

Esimese etteheite vaatlemisel meenutas vaidlustusnõukogu kõigepealt, et EKP asus ühes 1. septembri 2014. aasta otsuses seisukohale, et grupp Crédit mutuel on oluline järelevalve alla kuuluv grupp, et CMA on selle grupi liige ja et selle kõrgeim konsolideerimistasand on CNCM. Teiseks märkis ta, et määruse nr 468/2014 artikli 2 punkti 21 alapunktis c ja määruse nr 575/2013 artiklis 10 sisalduvat mõistet „keskasutus“ ei ole Euroopa Liidu õiguses määratletud ega ole nõutav, et see keskasutus oleks krediidiasutus. Kolmandaks märkis vaidlustusnõukogu, et selleks, et teostada usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet konsolideeritud alusel, ei ole vaja, et EKP-l oleks kõik järelevalve- või karistamisvolitused grupi emaettevõtja suhtes. Neljandaks meenutas ta, et enne selle pädevuse üleminekut EKP-le teostas grupi Crédit mutuel üle usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet konsolideeritud alusel Prantsusmaa pädev ametiasutus Autorité de contrôle prudentiel et de résolution (usaldatavusnõuete järelevalve ja otsustamisvolitustega asutus) CNCMi kaudu.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. veebruari 2014. aasta määruse (EL) nr 165/2014 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta ning muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist, artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi selline halduspraktika, mille kohaselt võidakse erinevalt mitteresidendist autoveoettevõtjatest neile autoveoettevõtjatele, kes on asutatud selle liikmesriigi territooriumil, kohaldada kergendatud sanktsiooni, mis on haldustrahvi asemel hoiatus, kui sellised VKEd panevad esimest korda toime määruse nr 165/2014 sätete sama raskusastmega rikkumise.
42

Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: – Kohtuasjas C‑95/18: „1. a) Kas ELTL artikleid 45 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et sellistel juhtudel nagu käesolevad on nendega vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu AOW artikli 6a punkt b? Viidatud õigusnorm toob kaasa selle, et Madalmaades elav isik ei ole kaetud oma elukohariigi sotsiaalkindlustusskeemiga, kui ta töötab teises liikmesriigis ja määruse nr 1408/71 artikli 13 alusel on tema suhtes kohaldatavad töökohaliikmesriigi sotsiaalkindlustusnormid. Käesolevaid juhtumeid iseloomustab see, et töökohariigi õigusnormidest tulenevalt ei ole asjaomastel isikutel töökohariigi õiguse kohaselt seal piiratud mahus töötamise tõttu õigust vanaduspensionile. b) Kas esimese küsimuse punktile a vastamisel on oluline, et isik, kes on määruse nr 1408/71 artikli 13 alusel mittepädeva elukohariigi elanik, ei ole kohustatud tegema sissemakseid elukohariigi sotsiaalkindlustusskeemi? Ajavahemikel, mil see isik töötas mõnes muus liikmesriigis, oli ta [kõnealuse artikli 13] alusel nimelt hõlmatud üksnes töökohariigi sotsiaalkindlustusskeemiga ning sellisel juhul ei näe ka Madalmaade riigisisesed õigusnormid ette sissemaksete tegemise kohustust. 2. Kas esimesele küsimusele vastamisel on oluline, et asjaomastel isikutel oli võimalus sõlmida AOW alusel vabatahtlik kindlustus või et neil oli võimalus paluda SVB-l sõlmida kokkulepe määruse nr 1408/71 artikli 17 tähenduses? 3. Kas määruse nr 1408/71 artikliga 13 on vastuolus, et sellisel isikul nagu H. D. Gieseni abikaasa, kes oli enne 1. jaanuari 1989 – hinnates ainult liikmesriigi õigusnormide alusel – oma elukohariigis ehk Madalmaades AOW alusel kindlustatud, tekib selle kindlustuse alusel õigus vanaduspensionile, kuivõrd tegemist on ajavahemikega, mil tema suhtes olid määruse nr 1408/71 viidatud sätte kohaselt teises liikmesriigis töötamisest tulenevalt kohaldatavad töökohaliikmesriigi õigusaktid? Või tuleb õigust AOW alusel makstavale hüvitisele pidada õiguseks hüvitisele, mis ei ole liikmesriigi õiguse kohaselt seotud töötamis- ega kindlustustingimustega [20. mai 2008. aasta kohtuotsuse Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290)] tähenduses, millest tulenevalt võivad viidatud otsuses sisalduvad kaalutlused olla kohaldatavad ka tema puhul?“ – Kohtuasjas C‑96/18: „1. Kas ELTL artikleid 45 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et sellisel juhul nagu põhikohtuasi on nendega vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu AKW artikli 6a punkt b? Viidatud õigusnorm toob kaasa selle, et Madalmaades elav isik ei ole kaetud oma elukohariigi sotsiaalkindlustusskeemiga, kui ta töötab teises liikmesriigis ja määruse nr 1408/71 artikli 13 alusel on tema suhtes kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustusnormid. Käesolevat juhtumit iseloomustab see, et töökohariigi õigusnormidest tulenevalt ei ole asjaomasel isikul töökohariigis piiratud mahus töötamise tõttu seal õigust peretoetusele. 2. Kas eelmisele küsimusele vastamisel on oluline, et asjaomasel isikul oli võimalus paluda SVB-l sõlmida kokkulepe määruse nr 1408/71 artikli 17 tähenduses?“
39

Pank väidab, et esitatud küsimused on vastuvõetamatud, kuna need on sisuliselt hüpoteetilised. Kahe esimese küsimuse kohta väidab pank, et eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub ekslikust eeldusest, et põhikohtuasjas käsitletav tingimus pöörab tõendamiskoormise ümber tarbija kahjuks. Peale selle ei piira see tingimus panga väitel tarbija õigust pöörduda kohtusse või kasutada mis tahes muud õiguskaitsevahendit. Seega ei ole direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkt q põhikohtuasjas kohaldatav. Kolmanda küsimuse osas väidab pank, et kohtupraktika, mis käsitleb niisuguseid tingimusi, nagu on kõne all põhikohtuasjas, oli laenulepingu sõlmimise ajal ühetaoline, kuna Kúria (kõrgeim kohus) on korduvalt otsustanud, et sellised lepingutingimused ei muuda tarbija õigusi ega kohustusi kohaldatavate riigisiseste õigusnormide seisukohast. Neljanda küsimuse osas väidab pank lõpetuseks, et direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkt m ei ole põhikohtuasjas kõne all oleva tingimuse suhtes kohaldatav, kuna see ei anna ettevõtjale õigust kindlaks määrata, kas tarbija sooritused vastavad laenulepingu sätetele.
41

Eeltoodust lähtuvalt tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 715/2007 artikli 6 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et autotootja on volitatud edasimüüjate ja remonditöökodade kasuks loonud teabeteenuse osutaja vahendusel täiendava teabekanali originaalvaruosade turustamiseks volitatud edasimüüjate ja remonditöökodade kaudu, ei tähenda seda, et sõltumatute ettevõtjate jaoks on see teave kättesaadav viisil, mis on volitatud edasimüüjate ja remonditöökodadega võrreldes diskrimineeriv selle sätte tähenduses, kui sõltumatutel ettevõtjatel on võimalik kasutada sõidukite remondi- ja hooldusteavet sellisel moel, mis ei ole volitatud edasimüüjatele ja remonditöökodadele kättesaadavaks tehtud teabe sisu ega kättesaadavuse vormi poolest diskrimineeriv.
38

Teistsugust järeldust ei too kaasa ka argument, mille maksu- ja tolliamet esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule ning mida Ühendkuningriigi valitsus kordas Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil: nimelt, et naine, kes ei saa isiklikult tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana raseduse lõpuperioodi ja sünnitusjärgsete kehalise koormuse piirangute tõttu, võib ajutiselt lasta end muul isikul asendada. Ei saa eeldada, et asendamine on alati võimalik, eelkõige juhul, kui kõne all oleva tegevuse eelduseks on kliendiga isiklik suhe või usaldussuhe.
78

Selle õigusnormi proportsionaalsuse osas tuleb märkida, et niisugune õigusnorm ei näi takistavat apteeki väljastamast ravimeid retsepti alusel, mille on välja andnud tervishoiutöötaja, kes omab selleks õigust teises liikmesriigis, ega näi takistavat ravimite mis tahes kujul eksporti Ungarist teistesse liikmesriikidesse. Ühelt poolt ei ole väidetud, et Ungari ei tunnusta nimelisi retsepte, mis vastavad direktiivi 2011/24 artikli 11 lõikes 1 ette nähtud tingimustele ja on välja antud teises liikmesriigis kui Ungari. Teiselt poolt väitis Ungari valitsus kohtuistungil, et teiste liikmesriikide tervishoiutöötajate varustamine ravimitega Ungaris, kui see tegelikult ei ole lubatud niisuguste ostutellimuste alusel, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, on siiski võimalik muul viisil, näiteks ravimite hulgimüügi teel, millele viidatakse direktiivis 2001/83; seda asjaolu peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.
46

Iga teistsugune määruse nr 987/2009 artikli 60 tõlgendus, mis piiraks kõnealuse hüpoteesi kohaldamise ainult sellele liikmesriigile, kelle õigusaktid on kohaldatavad prioriteetselt, oleks vastuolus mitte ainult määruse nr 883/2004 artiklis 67 ette nähtud võrdsustamise põhimõttega, mille rakendamiseks on kehtestatud määruse nr 987/2009 artikli 60 lõige 1, vaid ka määruse nr 883/2004 artiklis 68 ette nähtud kattumisvastase reegliga, sest selle tõlgenduse eesmärk on tagada mitme liikmesriigi makstavate hüvitiste saajale hüvitiste kogusumma, mis on võrdne kõige soodsama hüvitisega, millele tal on õigus mainitutest ühe liikmesriigi õiguse alusel.
52

Käesoleval juhul on oluline rõhutada, et ühelt poolt on nii toodetud suhkru ülejäägimaksu kui ka järelkontrolli ja hilisemate paranduste eesmärk tagada suhkruturu kvoodisüsteemi tõhus toimimine ja eelkõige vältida seda, et teatavad tootjad oleksid teistest tootjatest soodsamas olukorras. Eelkõige on pärast ülejäägimaksust esmakordset teavitamist läbi viidud kontrolli sõnaselge eesmärk täpselt välja selgitada lubatud suhkrutoodang ja parandada tagantjärele pädeva riigiasutuse varasemaid otsuseid, mis on tehtud kontrolli reservatsiooniga, nähes ette võimaluse, et tootjate suhtes kohaldatakse sanktsioone.
69

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et käibemaksudirektiivi, kaitseõiguste tagamise põhimõtet ja harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole üldjuhul vastuolus liikmesriigi õigusnormid või praktika, mille kohaselt on maksuhaldur maksukohustuslase käibemaksu mahaarvamise õiguse kontrollimisel seotud nende faktiliste asjaolude ja õigusliku kvalifikatsiooniga, mille ta on tuvastanud selle maksukohustuslase tarnijaid puudutavates seotud haldusmenetlustes ja millel põhinevad tema lõplikud otsused, mille kohaselt on need tarnijad käibemaksust kõrvale hoidunud, kui esiteks ei vabasta need õigusnormid või praktika maksuhaldurit kohustusest esitada maksukohustuslasele tõendid, sealhulgas viimase tarnijaid puudutavate seotud menetluste käigus saadud tõendid, mille alusel kavatseb maksuhaldur teha otsuse, ning kui see maksukohustuslane ei jää seeläbi ilma õigusest vaidlustada kasulikult teda puudutavas menetluses neid asjaolusid ja õiguslikku kvalifikatsiooni, teiseks, kui nimetatud maksukohustuslasel on võimalik tutvuda selle menetluse kestel kõikide seotud haldusmenetlustes või mis tahes muus menetluses kogutud tõenditega, mille põhjal kavatseb maksuhaldur otsuse teha või mis võivad osutuda vajalikuks tema kaitseõiguste kasutamisel, välja arvatud juhul, kui dokumentidega tutvumise piirang on põhjendatud üldise huvi eesmärkidega, ja kolmandaks, kui selle otsuse peale esitatud kaebust menetleval kohtul on võimalik kontrollida nende tõendite kogumise ja kasutamise seaduslikkust ning nende tarnijate suhtes tehtud haldusotsustes sisalduvaid tuvastatud asjaolusid, mis on kaebuse lahendamisel otsustava tähtsusega.
46

Neil asjaoludel tuleb kolmandale küsimusele vastata, et arvestades täiendavat kontrolli, mida tuleb teostada eelotsusetaotluse esitanud kohtul, tuleb õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega on vastavalt määruse nr 1308/2013 artikli 55 lõikele 1 mesindussektoris kehtestatud uus kolmeaastane ajavahemik, on sätestatud esiteks varasemates toetusprogrammides ette nähtud toetuse andmise tingimustest erinevad toetuse andmise tingimused ning mis teiseks võimaldavad mesinikel saada seda toetust alates kuupäevast, mis on varasem nende õigusnormide jõustumise kuupäevast, juhul kui nad täidavad selles ette nähtud uusi tingimusi.
70

Kuigi selle sättega loetakse rahvusvahelised postiteenused küll direktiivi 97/67 artiklis 3 määratletud mõiste „universaalteenus“ alla kuuluvaks, ei saa seda üksnes sel põhjusel tõlgendada nii, et sellega välistatakse riigisisesed teenused, nagu on kõne all põhikohtuasjades, viidatud mõiste kohaldamisalast seetõttu, et asjaomase teenuseosutaja poolt nimetatud teenuste pakkumine ei hõlma rahvusvahelisi teenuseid. Piisab, kui märkida, et – nagu selgub käesoleva kohtuotsuse punktist 62 – asjaolu, et liikmesriik on vaba määrama mitu teenuseosutajat, selleks et tagada universaalteenuse erinevad elemendid või hõlmata erinevaid territooriume, tähendab, et see liikmesriik võib otsustada anda konkreetsele ettevõtjale vaid põhikohtuasjas kõne all oleva dokumentide ametliku kättetoimetamise teenuse, mis hõlmab üksnes asjaomase liikmesriigi territooriumi.
47

Euroopa Kohus on 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Messer France (C‑103/17, EU:C:2018:587) punktis 31 juba leidnud, et põhikohtuasjas kõne all oleva ajavahemiku puhul ei ole Prantsuse Vabariik teinud muudatusi oma elektrienergia maksustamise süsteemis, et selline aktsiis kehtestada. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et see kehtestati 7. detsembri 2010. aasta seadusega nr 2010-1488 uue elektrituru korralduse kohta, millele on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 20 ja millega kehtestati riigisisene maks elektrienergia lõpptarbimisele.
85

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata järgmiselt. – Raamotsuse 2002/584 artikli 1 lõiget 3 koostoimes harta artikliga 4 tuleb tõlgendada nii, et kui vahistamismäärust täitval õigusasutusel on objektiivsed, usaldusväärsed, täpsed ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmed selle kohta, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi kinnipidamisasutuste kinnipidamistingimustes esinevad süsteemsed või üldised puudused, siis tuleb tal hindamisel, kas on piisavalt alust arvata, et pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmist ähvardab isikut, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, tegelik oht, et teda koheldakse ebainimlikult või alandavalt harta artikli 4 tähenduses, võtta arvesse kõiki kinnipidamistingimuste asjakohaseid materiaalseid aspekte kinnipidamisasutuses, kus on teda konkreetselt kavandatud kinni pidada, nagu kinnipeetavale kinnipidamisasutuse kambris ette nähtud isiklik pind, sanitaartingimused ja kinnipeetava liikumisvabaduse ulatus kinnipidamisasutuses. See hindamine ei piirdu ilmselgete puuduste kontrollimisega. Niisugusel hindamisel peab vahistamismäärust täitev õigusasutus küsima vahistamismääruse teinud õigusasutuselt teavet, mida ta vajalikuks peab, ning viimati nimetatud asutuse antud kinnitusi üldjuhul usaldama, kui puuduvad konkreetsed andmed, mis annaksid alust pidada kinnipidamistingimusi harta artikliga 4 vastuolus olevaiks. – Mis puudutab konkreetsemalt kinnipeetavale ette nähtud isikliku ruumi, siis peab vahistamismäärust täitev õigusasutus võtma arvesse miinimumnõudeid, mis tulenevad EIÕK artiklist 3 Euroopa Inimõiguste Kohtu tõlgenduses, kuna liidu õiguses praegu sellekohased miinimumnormid puuduvad. Isikliku ruumi hulka ei arvata sanitaarseadmete alla jäävat ruumi, küll aga arvestatakse mööblialust pinda. Kinnipeetavatel peab siiski olema võimalus kambris tavalisel viisil liikuda. – Vahistamismäärust täitev õigusasutus ei või tegelikku ebainimliku või alandava kohtlemise ohtu eitada üksnes põhjendusel, et asjaomane isik saab vahistamismääruse teinud liikmesriigis kasutada õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tal kinnipidamistingimused vaidlustada, või põhjendusel, et selles liikmesriigis on võetud seadusandlikke ja struktuurilisi meetmeid, mille eesmärk on tugevdada kinnipidamistingimuste kontrolli. – Kui see õigusasutus tuvastab, et on piisavalt alust arvata, et pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmist ähvardab asjaomast isikut selline oht kinnipidamistingimuste tõttu, mis valitsevad kinnipidamisasutuses, kus on teda konkreetselt kavandatud kinni pidada, siis ei või ta üleandmise otsustamisel sellist tuvastust tasakaalustada põhjendustega, mis on seotud kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö tõhususe ning vastastikuse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtetega.