KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 7. novembril 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑584/17 P

ADR Center SpA

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Komisjoni ja toetusesaajate vahel sõlmitud toetuslepingud – ELTL artikli 299 kohaselt täitmisele pööratava otsuse tegemine lepingu alusel antud toetuse tagasinõudmiseks – Komisjoni pädevus teha ühepoolselt tagasinõudmisotsuseid lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks – Kohtulik kontroll – Asja allumine liidu kohtule ja liidu kohtu hindamispädevus

Sisukord

I. Sissejuhatus II. Õiguslik raamistik A. Euroopa Liidu toimimise leping B. Euroopa Liidu finantsmäärus III. Apellatsioonimenetluseni viinud asjaolud A. Sõlmitud toetuslepingud B. Komisjoni otsus summade tagasinõudmise kohta C. Menetlus Üldkohtus IV. Apellatsioonimenetlus ja poolte nõuded V. Hinnang A. Apellatsioonkaebuse teine väide 1. Komisjoni pädevus teha lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid a) ELTL artikkel 299 b) ELTL artikkel 299 koosmõjus artiklitega 263, 272 ja 274 c) Finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2 d) Vahekokkuvõte 2. Lepingutest tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste kooskõla liidu põhiõigustega a) Õiguspärane ootus b) Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile 1) Lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste liigitamine õigusaktideks, mille peale tuleb ELTL artikli 263 alusel esitada tühistamishagi 2) Lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi peatava toime puudumine 3) Üldkohtu praktikas kajastuv arusaam vahetegemisest ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagide ja ELTL artikli 272 alusel lepinguga seotud hagide vahel i) Lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste peale ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagid – Lepingu ja riigisisese õiguse asjakohasus täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi raames – Liidu lepingute suhtes kohaldatav liidu õigus – Järeldus ii) Vajadus hinnata ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagide puhul kõiki asjasse puutuvaid faktilisi ja õiguslikke küsimusi c) Vahekokkuvõte 3. Järeldus apellatsioonkaebuse teise väite kohta B. Apellatsioonkaebuse esimene väide C. Apellatsioonkaebuse teise väite põhjendatuse mõju vaidlustatud kohtuotsusele VI. Kohtukulud VII. Ettepanek

I. Sissejuhatus

1. Kas Euroopa Komisjon võib lepingu järgi võlgnetavaid summasid oma lepingupartneritelt tagasi nõuda ühepoolsete täitmisele pööratavate otsustega või peab ta selleks, et otsus täitmisele pööratavaks tunnistataks, pöörduma lepingust tulenevate küsimuste suhtes pädeva kohtu poole?

2. See on käesoleva apellatsioonimenetluse põhiküsimus. Küsimus tekib, arvestades komisjoni tava nõuda lepingust tulenevad nõuded, eelkõige nõuded toetusesaajate suhtes, juba ligikaudu viimased viisteist aastat sisse ühepoolselt tehtud otsustega, mis on ELTL artikli 299 tähenduses täitmisele pööratavad (edaspidi „täitmisele pööratavad otsused“) ( 2 ).

3. Kõnealuste otsuste käsitlemine kohtus on keeruline, arvestades eelkõige pädevuste jaotust liidu kohtute, kelle pädevuses on liidu institutsioonide ühepoolsete õigusaktide tühistamise hagid, ja liikmesriikide kohtute vahel, kelle pädevuses on põhimõtteliselt, st asjaomase vahekohtuklausli puudumise korral, liidu institutsioonide lepingutega seotud vaidlused.

4. Seda arvestades on Üldkohus välja arendanud keeruka ja osalt lahkneva kohtupraktika, et ühelt poolt piiritleda lepingust lahutatavaid ja teiselt poolt puhtalt lepingulisi liidu õigusakte, samuti selleks, et piiritleda tühistamishagisid lepingutega seotud hagidest.

5. Laiendatud koosseisuga kojas 20. juulil 2017 tehtud põhimõttelise tähtsusega otsusega ( 3 ), mille peale on esitatud apellatsioonkaebus, püüdis Üldkohus senisest kohtupraktikast lähtudes näha ette ühtset lahenduskäiku. Sisuliselt seisneb see selles, et komisjoni pädevust teha oma lepingupartnerite suhtes täitmisele pööratavaid otsuseid küll tunnustatakse, kuid samal ajal üritatakse kõnealuseid otsuseid ning nende aluseks olevaid lepingust tulenevaid nõudeid lasta võimalikult ulatuslikult kohtulikult kontrollida, loobumata siiski senisest kohtupraktikast, milles tehakse rangelt vahet tühistamishagide ja lepingutega seotud hagide vahel. Seetõttu jääb õiguskaitse ka selle lahenduse raames keeruliseks.

6. Käesoleva apellatsioonkaebuse raames palutakse Euroopa Kohtul esimest korda esitada seisukoht nii küsimuses, kas komisjonil on õigus teha lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid, kui ka küsimuses, milliseid õiguskaitsevahendeid saavad kasutada selliste otsuste adressaadid. Euroopa Kohtu seisukohad on seega süsteemi kui terviku hindamisel väga olulised. Seda järeldust kinnitab ka see, et oodates Euroopa Kohtu otsust käesoleva apellatsioonkaebuse asjas, on Üldkohus praegu peatanud mitu menetlust. ( 4 )

II. Õiguslik raamistik

A. Euroopa Liidu toimimise leping

7. ELTL artiklid 272, 274 ja 299 sätestavad: „Artikkel 272 Euroopa Liidu Kohtu pädevusse kuulub otsuse tegemine liidu poolt või nimel sõlmitud era- või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel. Artikkel 274 Kui pädevus ei ole aluslepingutega antud Euroopa Liidu Kohtule, ei loeta vaidlusküsimusi, mille üheks pooleks on liit, sel põhjusel väljaspool liikmesriikide kohtute pädevust olevaks. Artikkel 299 Nõukogu, komisjoni või Euroopa Keskpanga õigusaktid, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, saab pöörata täitmisele. Täitmist reguleerivad selles riigis kehtivad tsiviilkohtumenetluse normid, mille territooriumil täitmine aset leiab. […] […] Täitmist võib peatada ainult kohtu otsusega. […]“

B. Euroopa Liidu finantsmäärus

8. Käesolevas asjas kohaldatava ( 5 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (edaspidi „finantsmäärus nr 966/2012“) ( 6 ), artikli 79 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt: „Artikkel 79 Sissenõudmise kinnitamine […] 2. Institutsioon võib [ELTL] artikli 299 tähenduses täitmisele pööratava otsusega ametlikult määrata saadaolevana kindlaks summasid, mis on saada muudelt isikutelt kui liikmesriikidelt. […]“.

III. Apellatsioonimenetluseni viinud asjaolud

A. Sõlmitud toetuslepingud

9. Komisjon ja konsortsiumid, kelle koordinaator oli apellatsioonkaebuse esitaja ADR Center SpA (edaspidi „ADR“), sõlmisid 2008. aasta detsembris kolm toetuslepingut, et anda rahalist abi vaidluste kohtuvälist lahendamist ja vahendusmenetluse kasutamist tsiviilõiguses käsitlevate uuringute korraldamiseks. ( 7 ) Toetuslepingud koosnesid eritingimustest (number I), üldtingimustest (number II) ja lisadest. ( 8 )

10. Toetuslepingutes oli kindlaks määratud rahastamiskõlblike kulude kogusumma ja komisjoni makstav toetussumma, mis moodustas teatava protsendi rahastamiskõlblikest kuludest. ( 9 ) Toetuslepingute artikkel I.5 sätestas, et komisjon teeb toetusesaajatele eelmakse ning lõppmakse tehakse pärast seda, kui meetmed on lõpule viidud, toetusesaaja on esitanud meetme rakendamise aruanded ja komisjon on aruanded heaks kiitnud. ( 10 )

11. Toetuslepingute artiklis I.9 oli sätestatud: ( 11 ) „Toetuse suhtes kohaldatakse lepingu sätteid, ühenduse kohaldatavaid sätteid ja vajaduse korral toetusi käsitlevat Belgia õigust. Komisjoni otsuste peale, mis puudutavad lepingu sätete kohaldamist ja lepingu rakendamist, võivad toetusesaajad esitada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule hagi või edasikaebamise korral Euroopa Ühenduste Kohtule apellatsioonkaebuse.“

12. Toetuslepingute artiklis II.19.5 oli sätestatud: ( 12 ) „Toetusesaajaid teavitatakse sellest, et komisjon võib Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 256 [nüüd ELTL artikkel 299] kohaselt täitmisele pööratava otsusega ametlikult määrata kindlaks summasid, mis on saada teistelt isikutelt peale riikide. Selle otsuse vastu võib esitada […] Esimese Astme Kohtule hagi.“

13. Toetuslepingute artikli II.20 kohaselt on koordinaator kohustatud esitama meetme ja lepingu sätete nõuetekohaseks rakendamiseks kogu üksikasjaliku teabe, mida on nõudnud komisjon või muu komisjoni poolt volitatud väline asutus. Peale selle nõustuvad toetusesaajad sellega, et komisjon võib otse oma töötajate või muu tema poolt selleks volitatud välise asutuse kaudu viia toetuse kasutamise kohta läbi auditi ning vajaduse korral teha auditi tulemuste põhjal tagastamisotsuse. Viimaks peavad toetusesaajad andma auditi läbiviimiseks komisjoni töötajatele ja komisjoni poolt volitatud välistele isikutele vajaliku juurdepääsu kohtadesse ja ruumidesse, kus meedet rakendatakse, ning kogu vajalikule teabele, sealhulgas elektroonilises vormis teabele. ( 13 )

B. Komisjoni otsus summade tagasinõudmise kohta

14. Komisjon tegi 2009. ja 2010. aastal asjaomase kolme toetuslepinguga seoses ettemaksed, sai kätte vastavad lõpparuanded ning maksis järelejäänud summa kahe lepingu puhul välja, kuid kolmanda lepingu puhul nõudis väikese osa tehtud ettemaksest tagasi. ( 14 )

15. Toetuslepingute artikli II.20 alusel andis komisjon 2011. aastal välisele audiitorfirmale korralduse viia ADRi bürooruumides läbi audit, mille tulemusel tehti järeldus, et oluline osa kuludest tuleb rahastamiskõlbmatuse tõttu tagasi lükata.

16. ADR esitas esialgsete ja muudetud auditiaruannete projektide kohta oma märkused 2011. ja 2012. aastal, seejärel, täpsemalt 2013. aasta juunis edastas komisjon ADRile väliste audiitorite poolt 2012. aasta aprillis esitatud lõplikud auditiaruanded, mille kohaselt tuli oluline osa kuludest rahastamiskõlbmatuse tõttu tagasi lükata. Komisjon andis ADRile veel kord võimaluse esitada täiendavaid dokumente ja teatas, et ta saadab ADRile peatselt võlateated ning võib need summad sundtäitmise teel sisse nõuda. ( 15 )

17. Pärast seda, kui ADR oli auditiaruannete kohta esitanud oma märkused, edastas komisjon ADRile 16. oktoobril 2013 kolm võlateadet, mille kohaselt tuli kolme kõnealuse toetuslepingu alusel välja makstud summad 29. novembriks 2013 tagasi maksta. ( 16 ) Pärast edasist kirjavahetust teatas komisjon 6. detsembril 2013 ADRile, et ta on alustanud võlgnetavate summade sissenõudmise menetlust, ning saatis 16. detsembril 2013 meeldetuletuskirjad ja 26. veebruaril 2014 nõudekirjad, kusjuures vahepeal toimus 21. jaanuaril 2014 veel üks komisjoni ja ADRi kohtumine. ( 17 )

18. Komisjon võttis 27. juunil 2014 ELTL artikli 299 ning määruse (EL, Euratom) nr 966/2012 artikli 79 lõike 2 alusel vastu otsuse C(2014) 4485 final, millega nõutakse sisse ADRi võlgnetav 194275,34 euro suurune summa, millele lisandub kuni 30. aprillini 2014 viivitusintress summas 3236 eurot ning alates 1. maist 2014 iga maksmisega viivitatud päeva eest täiendavalt 21,30 eurot (edaspidi „vaidlustatud otsus“). Vaidlustatud otsuse artiklis 4 oli muu hulgas täpsustatud, et see otsus on ELTL artikli 299 esimese lõigu tähenduses täitmisele pööratav. ( 18 )

C. Menetlus Üldkohtus

19. ADR esitas 30. augusti 2014. aasta hagiavaldusega Üldkohtule hagi, millega palus Üldkohtul tühistada vaidlustatud otsus, kohustada komisjoni viivitamata tasuma toetuslepingute alusel võlgnetav lõppmakse summas 49172,52 eurot, kohustada komisjoni maksma tekitatud kahju eest hüvitist ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.

20. Komisjon palus omakorda Üldkohtul jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata, jätta võlgnetava lõppmakse tegemise nõue ja kahju hüvitamise nõue vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning mõista kohtukulud välja ADRilt.

21. Komisjon alustas 2015. aasta detsembris vaidlustatud otsuse sundtäitmist. ADR esitas Üldkohtule 21. jaanuaril 2016 taotluse vaidlusaluse otsuse sundtäitmine peatada. Üldkohtu president määras 22. jaanuari 2016. aasta otsusega sundtäitmise peatamise kuni ajutiste meetmete kohaldamise menetluses otsuse tegemiseni. ( 19 )

22. Ajutiste meetmete kohaldamise menetluses 7. aprillil 2016 tehtud otsusega jättis Üldkohtu president ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata, kuna ADR ei olnud piisavalt tõendanud, et ei tema ise kui piiratud vastutusega ühing ega ka tema osanikud ei olnud võimelised komisjoni maksenõudeid täitma. ( 20 )

23. Üldkohus sedastas käesolevas asjas vaidlustatud 20. juuli 2017. aasta otsuses, et ADRi nõue kohustada komisjoni maksma välja veel võlgnetav lõppmakse on vastuvõetav, leides, et tegemist ei ole mitte üksnes ELTL artiklil 263 põhineva tühistamishagiga, vaid ka ELTL artiklil 272 põhineva lepinguga seotud hagiga. ( 21 ) Nõude kohustada komisjoni maksma ADRile tekitatud kahju eest hüvitist jättis Üldkohus seevastu läbi vaatamata, kuna piisava põhjendatuse puudumise tõttu oli see vastuvõetamatu. ( 22 ) Sisuliselt jättis Üldkohus ADRi hagi rahuldamata ja mõistis komisjoni kohtukulud välja ADRilt ning jättis pool ADRi kohtukuludest ADRi enda kanda ning mõistis komisjonilt välja pool ADRi kohtukuludest.

IV. Apellatsioonimenetlus ja poolte nõuded

24. Vaidlustatud kohtuotsuse peale esitas ADR 4. oktoobril 2017 apellatsioonkaebuse.

25. ADR palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus ja vaidlusalune komisjoni otsus tühistada, teha kohtuasjas lõplik otsus, tunnistada esimese astme kohtus esitatud hagi väited põhjendatuks ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

26. Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja ADRilt.

27. Pooled esitasid apellatsioonkaebuse kohta Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad ja osalesid 27. veebruaril 2019 toimunud kohtuistungil.

V. Hinnang

28. ADR tugineb oma seisukohtade esitamisel apellatsioonkaebuse kahele väitele, millest esimene puudutab kulude toetuskõlblikkust käsitlevate liidu õiguse põhimõtete tõlgendamist ning teine komisjoni pädevust teha lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid. Apellatsioonkaebuse teine väide on kaalukam, mistõttu tuleb seda käsitleda esimesena.

A. Apellatsioonkaebuse teine väide

29. Apellatsioonkaebuse teise väitega märgib ADR, et kinnitades komisjoni pädevust võtta lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu täitmisele pööratavaid otsuseid, rikkus Üldkohus ELTL artiklit 299 (selle kohta allpool jaotis 1) ja finantsmääruse nr 966/2012 artiklit 79 (selle kohta allpool jaotis 2).

1. Komisjoni pädevus teha lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid

30. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 190 nähtub, et ADR ei tunnistanud esimese astme kohtus ( 23 ) komisjoni pädevust vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks, tuginedes argumendile, et lepingutega seotud asjades ei saa komisjon teha täitmisele pööratavaid otsuseid. Selleks et sundida oma lepingupartnerit finantskohustusi täitma, peab komisjon taotlema kohtult täitmisele pööratava otsuse tegemist.

31. Üldkohus sedastas seepeale vaidlustatud kohtuotsuse punktides 192–198, et vaidlustatud otsuse õiguslik alus on ELTL artikkel 299 ja finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2. Viidatud sätted annavad komisjonile pädevuse nõuda võlgnetav kohustus sisse täitmisele pööratavate otsustega, tegemata vahet, kas nõue on lepinguline või lepinguväline, ning on seega asjakohased mõlemat liiki nõude puhul. ( 24 )

32. ADRi sõnul on Üldkohtu sedastused õiguslikult väärad, kuna ELTL artikli 299 esimene lõik ja finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2, mida tuleb tõlgendada kitsendavalt, ei sätesta sõnaselgelt, et seal ette nähtud õigus võtta vastu täitmisele pööratavaid otsuseid kehtib ka lepingust tulenevate nõuete suhtes.

33. Selle seisukohaga ei saa aga nõustuda ELTL artikli 299 (a) ega finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõike 2 puhul (c). ELTL artiklist 299 koosmõjus artiklitega 263, 272 ja 274 tuleneb aga, et komisjon võib täitmisele pööratavaid otsuseid lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu võtta vaid siis, kui asjaomane leping kuulub liidu kohtute pädevusse (b).

a) ELTL artikkel 299

34. Esmalt tuleb märkida, et ELTL artikli 299 sõnastuse, paiknemise ega konteksti alusel ei saa teha järeldust, et õigusaktid, millega kehtestatakse kohustus tasuda lepingust tulenev nõue, on jäetud viidatud sätte kohaldamisalast välja.

35. ELTL artikli 299 esimene lõik sätestab selle sõnastuse põhjal otsustades vaid seda, et nõukogu, komisjoni või Euroopa Keskpanga õigusaktid, mis panevad rahalise kohustuse, on täitmisele pööratavad, nähes ainsa piiranguna ette, et see ei kehti riikide suhtes.

36. Täitmisele pööratavate õigusaktide olemusele ei kehtesta ELTL artikkel 299 seevastu mingeid nõudeid. Paiknemisest ELTL kuuenda osa („Institutsioonilised ja rahandussätted“) I jaotise („Sätted institutsioonide kohta“) 2. peatüki („Liidu õigusaktid, õigusaktide vastuvõtmise menetlused ja muud sätted“) 2. jaos („Õigusaktide vastuvõtmise menetlused ja muud sätted“), mis järgneb 1. jaole („Liidu õigusaktid“), tuleneb, et ELTL artikkel 299 on kohaldatav kõikide õigusaktide suhtes, mida võtavad nõukogu, komisjon või Euroopa Keskpank vastu liidu pädevuse teostamisel vastavalt viidatud 1. jaos sisalduvale artiklile 288 ja mis panevad isikutele rahalise kohustuse.

37. Asjaolu, et liidu lepingud ei kuulu ELTL artiklis 288 nimetatud õigusaktide hulka, vaid neid nimetatakse eelkõige ELTL artiklis 272, mis paikneb kuuenda osa I jaotise 1. peatüki („Institutsioonid“) 5. jaos („Euroopa Liidu Kohus“), ei anna alust teha teistsugust järeldust.

38. ELTL artikkel 272 näeb ette võimaluse delegeerida vahekohtuklausli kaudu pädevus liidu lepingute kohta otsuste tegemiseks liidu kohtutele ( 25 ), ELTL artikkel 280 sätestab omakorda, et liidu kohtute otsused pööratakse täitmisele artiklis 299 ettenähtud tingimustel. Selle põhjal saab aga liidu lepingutest tulenevate nõuete täitmisele pööratavuse suhtes järeldada äärmisel juhul vaid seda, et kõnealused lepingud ei ole iseenesest veel täitedokumendid ELTL artikli 299 tähenduses. Paiknemisest õigusakti ülesehituses ei saa seevastu välja lugeda, et liidu lepingutest tulenevate nõuete sissenõudmiseks tuleb esitada hagi kohtule ja et neid nõudeid ei saa sisse nõuda ka ühepoolsete õigusaktidega, mis on omakorda ELTL artikli 299 alusel täitmisele pööratavad.

39. ADR väidab siiski, et kuna ELTL artikkel 299 viitab üksnes nõukogu, komisjoni ja Euroopa Keskpanga õigusaktidele, siis ei hõlma viidatud sättes ette nähtud täitmisele pööratavus lepingust tulenevate nõuete tagasinõudmise kohta tehtavaid otsuseid. Seega saavad selliselt täitmisele pööratavad olla üksnes nimetatud institutsioonide endi tehtavad otsused, näiteks trahviotsused, mida teeb komisjon konkurentsiõigusnormide rikkumise eest, või otsused karistuste kohta, mida teeb Euroopa Keskpank järelevalvet reguleerivate õigusnormide alusel. Kui seadusandja oleks soovinud, et ka lepingutest tulenevad nõuded võivad olla ELTL artikli 299 alusel täitmisele pööratavad, oleks ta ette näinud kõikide liidu institutsioonide õigusaktide täitmisele pööratavuse, kuna kõik liidu institutsioonid sõlmivad oma ülesannete täitmiseks vahendite hankimise eesmärgil lepinguid.

40. Need väited tekitavad esmalt küsimuse, kas tõsiasi, et ELTL artiklis 299 on nimetatud üksnes nõukogu, komisjoni ja Euroopa Keskpanga õigusakte, tähendab seda, et liidu teiste institutsioonide või muude asutuste õigusakte ei saa juhul, kui esmases õiguses sõnaselge säte – nagu on ELTL artiklis 280 sätestatud Euroopa Liidu Kohtu otsuste suhtes – puudub, tegelikult olla ELTL artikli 299 alusel täitmisele pööratavad. Sellele küsimusele ei ole Euroopa Kohus teadaolevalt veel vastanud. ( 26 ) Käesoleva apellatsioonkaebuse kontekstis võib see küsimus aga jääda ka lahtiseks, kuna vaidlustatud otsuse on nagunii vastu võtnud komisjon.

41. Seega ei ole käesolevas asjas vaja teha otsust selle kohta, kas finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see annab kõikidele liidu institutsioonidele viidatud määruse tähenduses ( 27 ) õiguse määrata muudelt isikutelt peale liikmesriikide saadaolevaid summasid kindlaks otsustega, mis on ELTL artikli 299 alusel täitmisele pööratavad ( 28 ), ja kas selline tõlgendus on ELTL artikliga 299 kooskõlas või mitte. Sama käib küsimuse kohta, kas raamfinantsmääruseid, mis puudutavad ELTL ja Euratomi lepingu alusel loodud asutusi, seega eelkõige selliseid asutusi, mis ei ole Euroopa Liidu keskasutused, tuleb tõlgendada nii, et ka sellised asutused võivad vastu võtta täitmisele pööratavaid otsuseid ( 29 ), ja kas see on kooskõlas ELTL artikliga 299.

42. Pigem piisab käesoleva apellatsioonkaebuse raames tuvastamisest, et isegi kui liidu nende institutsioonide ja asutuste õigusaktid, keda ei ole ELTL artiklis 299 nimetatud, ei saa esmast õigust muutmata olla viidatud sätte alusel täitmisele pööratavad ( 30 ), ei tähenda see, et komisjon ei või lepingust tulenevaid nõudeid sisse nõuda täitmisele pööratavate otsustega.

43. Seega võiks ELTL artikli 299 piiramine nõukogu, komisjoni ja Euroopa Keskpanga õigusaktidega olla tegelikult kaudne tõend selle kohta, et nii asutamislepingute algsete versioonide ( 31 ) kui ka arvukate muudetud versioonide koostajad pidasid silmas pigem viidatud institutsioonide tüüpiliste õigusaktide –näiteks konkurentsiõigusnormide rikkumise eest tehtud komisjoni trahviotsused – täitmisele pööratavust kui liidu kõikide institutsioonide hankelepingutest tulenevate summade ühepoolset sissenõudmist.

44. Siiski näib olevat vale eeldada lepingute koostajate teadlikku otsust jätta ELTL artiklis 299 ette nähtud täitmisele pööratavuse alt välja otsused, millega pööratakse täitmisele komisjoni lepingutest tulenevad nõuded. Nagu eespool selgitatud ( 32 ), tuleneb nimelt ELTL artikli 299 paiknemisest õigusakti ülesehituses, et viidatud sättega nähakse ette kõikide õigusaktide täitmisele pööratavus, mille võtab komisjon vastu liidu pädevuste teostamisel ja mis panevad isikutele rahalise kohustuse.

45. Õigusaktid ja tehingud, mida võtab vastu või teeb komisjon liidu ülesannete täitmiseks, hõlmavad aga praegu eelkõige otsetoetuste valdkonnas lisaks ühepoolsete õigusaktide vastuvõtmisele üha suuremal määral ka lepingute sõlmimist. Miski ei viita sellele, et ELTL artikli 299 koostajad ei soovinud komisjoni otsuseid sellistest lepingutest tulenevate nõuete maksmapanekuks pidada õigusaktideks, mis panevad rahalise kohustuse ja võivad seega olla viidatud sätte alusel täitmisele pööratavad, eeldusel et komisjon on pädev selliseid otsuseid vastu võtma. Nimelt ei tulene liidu õigusest ega liikmesriikide õiguskordadest üldpõhimõtet, mille kohaselt ei saa haldusasutuste sõlmitud lepingutest tulenevaid nõudeid kunagi ühepoolselt tagasi nõuda. ( 33 )

46. Pealegi tuleneb vajadus alusetult välja makstud summad tagasi nõuda komisjonile ELTL artiklites 317 ja 325 seatud kohustusest järgida usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet ja võidelda liidu finantshuve kahjustava tegevuse vastu. ( 34 ) See toetab lepingute autorite kavatsust anda komisjonile olenemata sellest, kas komisjon kasutab oma ülesannete täitmiseks ühepoolseid või lepingulisi tegevusvorme, tõhusad instrumendid liidu finantshuvide kaitseks.

47. Eespool esitatud arutluskäigust tuleneb, et ELTL artikkel 299 on ainus üldkehtiv alusnorm, mis määrab kindlaks, et komisjoni õigusaktid, mis panevad rahalisi kohustusi, on täitmisele pööratavad ja et nende suhtes võib kohaldada sundtäitmist. Sisulist kohaldamisala puudutavaid nõudeid ja selliste õigusaktide vastuvõtmise tingimusi ELTL artikkel 299 seevastu ei reguleeri. Seega ei nähtu ELTL artiklist 299, et kõnealune säte ei saa olla kohaldatav ka otsuste suhtes, mis panevad isikutele lepingutest tulenevate nõuete tasumise kohustusi.

b) ELTL artikkel 299 koosmõjus artiklitega 263, 272 ja 274

48. Õigus teha täitmisele pööratavaid otsuseid lepingust tulenevate nõuetega seoses on siiski olemas vaid siis, kui Euroopa Kohus on vahekohtuklausli alusel pädev lahendama lepingust tulenevaid vaidlusi. Vastasel korral saaks komisjon nimelt sellise otsuse vastuvõtmisega eirata liikmesriigi kohtu pädevust, kuna sellest tuleneks automaatselt asja allumine liidu kohtutele.

49. Viimati nimetatud järeldus tuleneb esmalt täitmisele pööratava otsuse täidetavust reguleerivatest sätetest. Artikli 299 neljanda lõigu alusel saab sellise otsuse sundtäitmist peatada ainult Euroopa Liidu Kohtu otsusega, samal ajal kui liikmesriikide kohtute pädevusse kuulub üksnes täitemeetmete nõuetekohasuse kontroll. Peale selle näeb nii Üldkohtu kui ka Euroopa Kohtu kodukord ette, et ELTL artikli 299 alusel esitatud taotlused peatada õigusaktide sundtäitmine on vastuvõetavad üksnes kaebuse esitamise korral Üldkohtule või Euroopa Kohtule. ( 35 ) Seda on sisuliselt väga keeruline viia kooskõlla liikmesriikide kohtute pädevusega kontrollida kõnealuseid õigusakte.

50. Peale selle lähtus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses ( 36 ) nagu ka oma väljakujunenud praktikas ( 37 ) õigustatult ( 38 ) sellest, et täitmisele pööratava otsuse puhul on tegemist õigusaktiga, mille peale peab selle adressaat ELTL artikli 263 neljanda lõigu kohaselt esitama tühistamishagi, olenemata sellest, kas kõnealune otsus on vastu võetud lepingust tulenevate või lepinguväliste nõuete sissenõudmiseks.

51. Täitmisele pööratava otsuse vastuvõtmisega kaasneb seega automaatselt Euroopa Liidu Kohtu pädevus ka siis, kui kõnealuse otsuse ese on lepingu järgi võlgnetava summa tagasinõudmine.

52. Vastavalt ELTL artiklile 272 koosmõjus artikliga 274 on Euroopa Liidu Kohus pädev menetlema liidu institutsioonide lepingutega seoses esitatud hagisid vaid juhul, kui kõnealused lepingud sisaldavad asjaomast vahekohtuklauslit. ELTL artikkel 274 sätestab nimelt sõnaselgelt, et kui pädevus ei ole aluslepingutega antud Euroopa Liidu Kohtule, ei loeta vaidlusküsimusi, mille üheks pooleks on liit, väljaspool liikmesriikide kohtute pädevust olevaks.

53. Kui leping vahekohtuklauslit ei sisalda, tähendaks täitmisele pööratava otsuse vastuvõtmine järelikult seda, et eiratakse esmases õiguses sätestatud pädevuste jaotust liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahel ning liidu kohtute pädevust laiendatakse esmases õiguses sätestatud piiridest kaugemale, allutades lepinguga seotud vaidluse liidu kohtutele, olgugi et vastavalt poolte tahtele, mis väljendub vahekohtuklausli puudumises, on see liikmesriikide kohtute pädevuses. ( 39 )

54. Liidu kohtute pädevuse selliseks laiendamiseks puudub ELTL artiklis 299 aga volitusnorm. Nimelt seisneb viidatud sätte mõte ja eesmärk, nagu juba selgitatud, ( 40 ) ainult selles, et muuta õigusaktid, mille võtab komisjon vastu ELTL artikli 288 kohaselt liidu pädevusi teostades ja mis panevad isikutele rahalise kohustuse, kohe täitmisele pööratavaks. Seega hõlbustab ELTL artikkel 299 vaid täitmisele pööratavust, mis on liidu institutsioonide ülesannete tõhusa täitmise ja liidu finantshuvide kaitse nõudeid arvestades täiesti põhjendatud. Pidades silmas eelkõige EL lepingu artiklites 4 ja 5 sätestatud liidule pädevuse andmise põhimõtet, ei anna kõnealune täitmisele pööratavust hõlbustav säte aga alust kalduda kõrvale ELTL artiklites 272 ja 274 sätestatud pädevuse jaotusest liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahel. ( 41 )

55. Seda tõlgendust kinnitab Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagide ja ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguid puudutavate hagide piiritlemist. Selle kohaselt ei oleks ELTL artiklitega 272 ja 274 kooskõlas, kui liidu kohtud võtaksid endale ELTL artikli 263 alusel pädevuse otsustada hagide üle, millega taotletakse puhtalt lepinguliste toimingute tühistamist. Vastasel korral tekiks olukord, kus juhtudel, mil leping sellist vahekohtuklauslit ei sisalda, riskiksid liidu kohtud laiendada oma pädevust ka ELTL artikliga 274 ette nähtud piiridest väljapoole. ( 42 ) Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, ei ole komisjoni lepingupartneril seega võimalik pädevuste jaotust liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahel ühepoolselt muuta, lastes komisjonil teha tema esitatud taotluse suhtes keelduva otsuse, mille ta siis kvalifitseerib otsuseks ELTL artikli 263 tähenduses. ( 43 )

56. Ümberpöördult peab see tähendama, et ka komisjon ei saa liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahelist pädevuste jaotust ühepoolselt muuta, tehes lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks täitmisele pööratava otsuse, mis on liidu õigusakt, mille peale saab ELTL artikli 263 alusel esitada tühistamishagi, olgugi et asjaomane leping ei sisalda vahekohtuklauslit, mis annab liidu kohtutele pädevuse lahendada poolte lepinguliste kohustustega seotud vaidlusi.

57. Käesolevas asjas ei märkinud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses küll sõnaselgelt, et lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks saab komisjon teha täitmisele pööratava otsuse ainult siis, kui asjaomane leping sisaldab liidu kohtute poole pöördumist võimaldavat vahekohtuklauslit. Asjaomaste toetuslepingute eritingimustes selline klausel siiski sisaldus. ( 44 )

58. Seega ei saa väita, et Üldkohus rikkus õigusnorme, tuvastades käesolevas asjas, et täitmisele pööratavad otsused ELTL artikli 299 tähenduses võivad olla ka otsused, mille teeb komisjon lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks.

c) Finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2

59. Nagu Üldkohus juba ise tuvastas ( 45 ), ei sisalda ELTL artikkel 299 iseenesest veel volitusnormi võtta vastu õigusakte, mis panevad isikutele viidatud sätte kohaselt täitmisele pööratava rahalise kohustuse. Selline volitusnorm sisaldub pigem teistes esmase või teisese õiguse normides.

60. Käesolevas asjas tugineb vaidlustatud otsus finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 sisalduvale volitusnormile, mis näeb ette, et institutsioon „võib [ELTL] artikli 299 tähenduses täitmisele pööratava otsusega ametlikult määrata saadaolevana kindlaks summasid“. ( 46 )

61. Küsimusele, kas sõnastuse poolest üldine säte annab komisjonile pädevuse võtta vastu otsuseid ka just lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks, vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195, tuginedes finantsmääruse nr 966/2012 ülesehitusele.

62. Viidatud punktis on märgitud, et finantsmääruse artikli 79 lõige 2 asub finantsmääruse nr 966/2012 esimeses osas („Üldsätted“) paikneva IV jaotise („Eelarve täitmine“) peatükis „Tulutoimingud“, millele järgneb peatükk „Kulutoimingud“. Selle põhjal tegi Üldkohus järelduse, et nimetatud peatükid ei ole kohaldatavad mitte üksnes liidu meetme konkreetses valdkonnas, vaid kõikide liidu eelarvesse kuuluvate toimingute suhtes.

63. Sellise arutluskäiguga ei rikuta õigusnorme. Seda ei sea kahtluse alla eelkõige ADRi argument, mille kohaselt ei saa lähtuda sellest, et finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2 annab komisjonile kaudselt pädevuse võtta lepingulises kontekstis vastu täitmisele pööratavaid õigusakte, kuigi viidatud säte ei näe sõnaselgelt ette, et see on kohaldatav ka sellises kontekstis. Nimelt nagu Üldkohus õigesti tuvastas, ei määra artikli 79 lõige 2 kindlaks seda, et viidatud säte on kohaldatav just lepinguvälistele nõuetele, ega seda, et see on kohaldav just lepingust tulenevatele nõuetele, mistõttu on alust pidada seda üldkohaldatavaks.

64. Teistsugust järeldust ei saa teha ka finantsmääruse nr 966/2012 artikli 90 põhjal, mille kohaselt „[m]aksmine toimub siis, kui on tõendatud, et asjaomane meede on kooskõlas alusakti või lepingu sätetega“. ADRi sõnul näitab kõnealune säte, et lepingulistele asjaoludele kohaldatavad finantsmääruse nr 966/2012 sätted on selles osas kindlasti selgesõnalised.

65. Nende argumentidega ei saa siiski nõustuda. Nimelt määrab finantsmääruse nr 966/2012 artikkel 90 vaid kindlaks, et liit saab makse teha ainult siis, kui on tõendatud, et meede, mille tarvis makse tehakse, on kooskõlas seda meedet ette nägeva õigusaktiga. Selliseks õigusaktiks võib aga peale ühepoolse õigusakti ( 47 ) olla just nimelt ka leping.

66. Artiklis 90 on seega lihtsalt nimetatud kõik selle artikliga hõlmatud õigusaktide liigid ning seega ei ole see artikkel analoogiliselt finantsmääruse nr 966/2012 artikliga 79 kohaldatav üksnes lepingutele või lepinguvälistele asjaoludele, vaid on üldnorm. Üldkohus sedastas seega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 196 õigesti, et artikkel 90 toetab tõlgendust, mille kohaselt on finantsmääruse nr 966/2012 IV jaotise sätted kohaldatavad ka lepingutega seotud asjades.

67. Tõlgendust, mille kohaselt on finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 ette nähtud õigus nõuda täitmisele pööratava otsusega sisse ka lepingust tulenevaid nõudeid, kinnitavad ka kõnealuse sätte ettevalmistavad materjalid. ( 48 )

68. Komisjoni selgitavatest märkustest nimetatud sättele eelnenud määruse nr 1605/2002 ( 49 ) artikli 72 lõike 2 kohta nähtub, et seal liidu institutsioonidele antud pädevus täitmisele pööratava otsusega ametlikult määrata saadaolevana kindlaks summasid nähti ette selleks, et muuta täitmisele pööratavaks kõik sissenõudmiskorraldused, mitte üksnes sellised, mis on tehtud eelneva vormilise otsuse, näiteks konkurentsiõigusnormide rikkumise eest vastu võetud trahviotsuse alusel. Sellega sooviti nimelt sõnaselgelt hõlbustada omavahendite tagasinõudmist, mille sissenõudmine kohtu kaudu oleks kestnud pikka aega. Sellest tulenevalt andis komisjon 2002. aasta teatises teada, et just vahendite otsese haldamise ja seega (just ka lepingu alusel) toetuste andmise valdkonnas eelistab ta teha täitmisele pööratavaid sissenõudmisotsuseid. ( 50 )

69. Eeltoodust järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, sedastades, et finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2 annab komisjonile pädevuse võtta ka lepingust tulenevate nõuete tagasinõudmiseks vastu ELTL artikli 299 tähenduses täitmisele pööratavaid otsuseid.

d) Vahekokkuvõte

70. Kooskõlas eespool esitatud kaalutlustega tuleb sedastada, et ELTL artikkel 299 koosmõjus finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikega 2 annab komisjonile pädevuse nõuda lepingutest tulenevaid nõudeid sisse täitmisele pööratavate otsustega, kui asjaomased lepingud sisaldavad liidu kohtute poole pöördumist võimaldavat vahekohtuklauslit ELTL artikli 272 järgi. Kuna käesolevas asjas kõne all olevad toetuslepingud sellist klauslit sisaldasid, sai Üldkohus sedastada, et kõnealuste sätete alusel oli komisjonil pädevus vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks, ning Üldkohus ei ole seejuures rikkunud õigusnormi.

71. Seega tuleb apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa tagasi lükata.

2. Lepingutest tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste kooskõla liidu põhiõigustega

72. ADR väidab siiski, et olukord, kus kasutatakse õigust teha kõikide nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavad otsused, ei ole lepingust tulenevate nõuete puhul kooskõlas komisjoni lepingupartnerite õiguspärase ootusega ega nende õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile.

73. Vastupidi ADRi seisukohale ei tulene ADRi viidatud kohtuotsusest BayWa, et kõiki liidu eelarvet puudutavaid õigusnorme tuleb tõlgendada kitsendavalt. Nimelt, nagu komisjon õigesti märgib, sedastas Euroopa Kohus viidatud kohtuotsuses vaid seda, et õigusnorme, mille alusel esitatakse liidu vahenditest rahastuse saamise taotlused, tuleb tõlgendada kitsalt. ( 51 ) See on kooskõlas liidu finantshuvide kaitse suure tähtsusega, mis väljendub ELTL artiklis 325, Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse konventsioonis ( 52 ) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2017. aasta direktiivis (EL) 2017/1371, mis käsitleb võitlust liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu kriminaalõiguse abil ( 53 ).

74. Nagu ADR oma repliigis õigustatult märgib, ei saa see siiski kaasa tuua seda, et eelarvet reguleerivatest õigusnormidest tulenevaid pädevusi, mis annavad komisjonile õiguse sekkuda oma lepingupartnerite õigustesse, tõlgendatakse ja käsitatakse neid õigusi arvestamata. Liidu finantshuvide kaitse kohustus ei või nimelt minna vastuollu liidu põhiõigustega ( 54 ).

75. Sellest tulenevalt on käesolevas asjas vaja esiteks hinnata, kas lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavate otsuste tegemine rikub õiguspärase ootuse põhimõtet (a). Teiseks on vaja uurida, kas selliste otsuste tegemine on kooskõlas õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile (b).

a) Õiguspärane ootus

76. Väites, et Euroopa Kohus ei luba komisjonil lepinguga seotud asjades tegutseda ühepoolselt avaliku võimu teostajana, tugineb ADR Euroopa Kohtu otsustele Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon ( 55 ) ja komisjon vs. AMI Semiconductor Belgium jt ning minu ettepanekule viimati nimetatud kohtuasjas ( 56 ).

77. Eelkõige otsuses Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon seadis Euroopa Kohus kahtluse alla komisjoni tava nõuda lepingust tulenevad nõuded sisse ühepoolselt. Viidatud kohtuotsuses rõhutas Euroopa Kohus nimelt, et kui komisjon otsustab rahalise toetuse eraldamiseks lepingulise meetme kasuks, on ta kohustatud jääma sellesse raamistikku. ( 57 ) Lepingupartner ei saa seega lähtuda sellest, et komisjoni leping väljub raamistikust ja asub tema suhtes tegutsema avaliku võimu teostajana.

78. Üldkohus käsitles Euroopa Kohtu otsust Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon ning Üldkohtu otsust ( 58 ), mis kõnealuses punktis tugineb kohtuasjas komisjon vs. AMI Semiconductor Belgium jt esitatud ettepanekule, põhjalikult vaidlustatud kohtuotsuse punktides 199–208. Üldkohus jõudis järeldusele, et viidatud kohtuotsustest ei nähtu, et liidu kohtud on keelanud komisjonil kasutada lepingulises kontekstis oma pädevust võtta vastu täitmisele pööratavaid otsuseid.

79. Kõnealuse järelduse tegemisel ei ole rikutud õigusnorme. Nimelt, nagu Üldkohus õigesti märkis, käsitlesid Euroopa Kohus ja Üldkohus viidatud otsustes üksnes küsimusi, mis puudutavad selle võlateate ( 59 ) õiguslikku olemust, mille saadab komisjon finantsmääruse nr 966/2012 artikli 78 lõike 2 alusel võlgnikule lepingust tuleneva võla sissenõudmiseks, enne kui ta nõuab võla sisse sundtäitmise teel või kohtuotsuse alusel, ja sellise võlateate vaidlustatavust. ( 60 )

80. Liidu kohtud ei käsitlenud viidatud kohtuotsustes seevastu küsimust, kas komisjon saab lepingutega seoses kasutada finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 sätestatud õigust määrata saadaolev summa täitmisele pööratava otsusega ametlikult kindlaks. Samamoodi oli asi ka kohtuotsustes komisjon vs. AMI Semiconductor Belgium jt ning minu ettepanekus selles kohtuasjas, kus oli tegemist küsimusega, kas komisjonil oli lepingupartneri hüvitatavate kulude tunnustamisel kaalutlusõigus. ( 61 )

81. Siiski näitavad ADRi viidatud kohtuotsused, et sellise olukorra tunnustamine, kus komisjonile kui lepingupoolele on antud avaliku võimu volituste teostamise õigus, ei ole kindlasti mitte enesestmõistetav. Nimelt näivad liidu kohtud lähtuvat viidatud otsustes pigem haldusasutuse sõlmitud lepingust, mille pooled on võrdsed ja millega seoses ei ole haldusasutusel ühepoolseid eesõigusi, mille kasutamine oleks lepingu raames taunitav.

82. Peale selle ollakse ka liidu liikmesriikides küsimuses, mis puudutab lepinguid sõlmivate haldusasutuste kui avaliku võimu teostajate volitusi, äärmiselt erinevatel seisukohtadel. ( 62 ) Saksa õigus eitab selliste volituste olemasolu täielikult, kuid Prantsuse õiguse kohaselt saab haldusasutus haldusõigusliku contrat administratif’i raames lepingut ühepoolselt muuta ja lõpetada ning peale selle on haldusasutusel õigus kõikide, see tähendab ka eraõiguslike lepingute täitmise raames kasutada üldisi avaliku võimu teostamisega seotud eesõigusi, mis tulenevad eelarvet reguleerivatest õigusnormidest, näiteks õigust teha võlgnetavate rahaliste kohustuste sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid. ( 63 )

83. Liikmesriikide erinevatest seisukohtadest lepinguid sõlmiva haldusasutuse kui avaliku võimu teostaja volituste kohta ei tulene küll, et finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 sisalduvat volitusnormi, mille alusel teeb komisjon täitmisele pööratava otsuse, ei peaks asjaomaselt tõlgendama lepingu kontekstis. Nimelt läheks see vastuollu liidu seadusandja eespool ( 64 ) kirjeldatud huviga laiendada ühepoolse sissenõudmise võimalust komisjoni kõikidele ja seega ka lepingust tulenevatele nõuetele, kui tegemist on liidu omavahendite tagasinõudmisega.

84. Peale selle näitavad just erinevad lahendused liikmesriikides, et ei leidu üldpõhimõtet, mille kohaselt ei saa haldusasutus eraõiguslike isikutega lepinguid sõlmides kunagi kasutada oma üldisi avaliku võimu teostamise volitusi või asuda oma lepingupartneri suhtes muul viisil tegutsema avaliku võimu teostajana. Seepärast ei saa komisjoni pädevust võtta lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu täitmisele pööratavaid otsuseid eitada ka lepinguõiguse üldpõhimõtetele tuginedes. Seda seetõttu, et haldusasutuse sõlmitud lepingute puhul ei ole sellised põhimõtted üldkohaldatavad; eri liikmesriikide juristid on selles küsimuses täiesti erinevatel seisukohtadel. ( 65 ) Viimaks tuleneb ka mitmesugustest lepinguid sõlmivate liidu haldusasutuste ühepoolseid õigusi reguleerivatest liidu õigusnormidest, et liidu seadusandja ise näib lähtuvat pigem sellisest haldusasutuse sõlmitud lepingust, mille raames on haldusasutusel avaliku võimu teostamise volitused. ( 66 )

85. Arvestades seda, et eri liikmesriikide õiguskordades on arusaamad haldusasutuse sõlmitud lepingutest väga erinevad, on siiski igati loogiline, et toetusesaajad, kes sõlmivad komisjoniga selliseid toetuslepinguid, nagu on kõne all käesolevas asjas, ei lähtu sellest, et komisjon saab lepingu alusel antud vahendeid tagasi nõuda mitte üksnes kohtuotsuste alusel, vaid ka ühepoolselt avalikku võimu teostades vastu võetud otsustega, mis kuuluvad vahetult sundtäitmisele. See järeldus peab paika seda enam, et komisjoni lepingud sisaldavad üldjuhul kohtualluvuse klauslit, mis annab pädevuse lepinguga seotud vaidluste lahendamiseks liidu kohtule või liikmesriigi kohtule. ( 67 )

86. Sellistel asjaoludel tähendab see seda, et kui komisjon kasutab finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 ette nähtud pädevust võtta vastu täitmisele pööratavaid otsuseid lepingust tulenevate nõuete sissenõudmise eesmärgil, ilma et seda oleks asjaomases lepingus või lepingu üld- või eritingimustes eriomase klausli näol ette nähtud, siis rikub komisjon õiguspärase ootuse põhimõtet. ( 68 ) Nagu märkis juba kohtujurist Cosmas oma ettepanekus kohtuasjas Duff jt, kohustab kõnealune põhimõte liidu institutsioone teostama oma pädevust nii, et liidu õiguse alusel tekkinud õiguslikku olukorda ja õigussuhteid ei riivataks viisil, mis ei olnud mõistlikule isikule ettenähtav. ( 69 )

87. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 207 õigesti sedastas, ei anna täitmisele pööratavate otsuste vastuvõtmist ette nägev lepingutingimus komisjonile pädevust selliste otsuste tegemiseks. Nimelt tuleneb kõnealune õigus vaid ELTL artiklist 299 ja finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikest 2. Asjaomane lepingutingimus peab siiski juhtima komisjoni lepingupartneri tähelepanu nõuete ühepoolse sissenõudmise võimalusele, et isikule oleks asjaomane õiguslik olukord lepingu sõlmimisel teada.

88. Käesoleval juhul sisaldus asjaomaste toetuslepingute tüüptingimustes klausel, mille kohaselt teavitatakse toetusesaajaid sellest, et komisjon võib täitmisele pööratava otsusega ametlikult kindlaks määrata saadaolevaid summasid. ( 70 )

89. Seega tuleb teha järeldus, et Üldkohus ei rikkunud õiguspärase ootuse põhimõtet, sedastades, et liidu kohtute senine praktika ei takista komisjonil võtta lepingutest tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu täitmisele pööratavaid otsuseid.

b) Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile

90. Järgnevate argumentidega väidab ADR, et Üldkohus rikkus õigusnorme, sedastades, et täitmisele pööratavate otsuste vastuvõtmine lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks ei riku harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Nimelt lubavad sellised otsused komisjonil muutuda oma lepingupartnerite suhtes kohtunikuks teda ennast puudutavas asjas ja kõrvaldavad lepingu suhtes pädevale kohtule hagi esitamises seisneva tõhusa õiguskaitsevahendi kasutamise võimaluse.

91. Kõnealused argumendid tekitavad küsimuse, kas Üldkohus võis õigusega lähtuda sellest, et täitmisele pööratavate otsuste vastuvõtmisega lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks ei rikuta õigust tõhusale õiguskaitsele, kuna sellise otsuse peale hagi esitamise võimalus, mida saavad komisjoni lepingupartnerid kasutada, täidab õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile tulenevaid nõudeid.

92. Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 190 kohaselt väitis ADR esimese astme kohtus sisuliselt seda, et lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratavate otsuse peale esitatud tühistamishagide tõhusust kahjustab Üldkohtu praktika, mille kohaselt ei ole lepingu rikkumise ja lepingu suhtes kohaldatava riigisisese õiguse rikkumise kohta esitatud väited sellise tühistamishagi raames vastuvõetavad. Seega võib komisjon oma nõuded lepingupartnerite suhtes täitmisele pöörata, kuigi nende aluseks olevaid lepingulisi nõudeid ei ole veel hinnatud.

93. Üldkohus lükkas kõnealused väited vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–214 tagasi põhjendusega, et tema hinnangul ei tuginenud hagi mitte üksnes ELTL artiklile 263, vaid ka artiklile 272. Seega hindas Üldkohus nii vaidlustatud otsuse vormilist õiguspärasust kui ka seda, kas selle otsuse aluseks olnud komisjoni nõuded ADRi vastu olid sisuliselt põhjendatud.

94. Järgnevalt tuleb seega esmalt välja selgitada, kas Üldkohus eeldas õigesti, et vaidlustatud otsus oli akt, mille peale tuli esitada tühistamishagi (1). Seejärel tuleb uurida, kas tõsiasi, et sellise otsuse peale esitatud tühistamishagil ei ole automaatselt peatavat toimet, rikub õigust tõhusale õiguskaitsevahendile (2). Viimaks tuleb hinnata, kas Üldkohus leidis õigesti, et liidu kohus peab sellise hagi raames hindama vaid vaidlustatud otsuse vormilist õiguspärasust, samal ajal kui selle aluseks oleva nõude sisulist põhjendatust saab kontrollida ainult lepingust tulenevate küsimuste suhtes pädev kohus. Sellest lähtudes on vaja analüüsida, kuidas mõistab Üldkohus vahetegemist ELTL artikli 263 alusel esitatavate tühistamishagide ja ELTL artikli 272 alusel lepingutega seoses esitatavate hagide vahel (3).

1) Lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste liigitamine õigusaktideks, mille peale tuleb ELTL artikli 263 alusel esitada tühistamishagi

95. Nagu mainitud juba eespool, ( 71 ) on Euroopa Liidu Kohus vastavalt ELTL artiklile 272 koosmõjus artikliga 274 pädev menetlema liidu institutsioonide lepingutega seotud hagisid vaid juhul, kui kõnealused lepingud sisaldavad asjaomast vahekohtuklauslit. Nagu siiski samuti juba eespool mainitud, ( 72 ) näitab käesolev asi, et liidu kohtud võivad ka liidu institutsioonide õigusaktide peale ELTL artikli 263 alusel esitatavate tühistamishagide korral sattuda olukorda, kus nad peavad menetlema lepinguga seotud asju.

96. See ei ole vastuolus ELTL artikliga 272. Nimelt ei tulene viidatud sätte sõnastusest, paiknemisest ega mõttest ja eesmärgist, et liidu kohtutel võib ainult sellel alusel olla pädevus liidu institutsioonide lepingutega seotud vaidluste lahendamiseks. Nagu juba kirjeldatud, ( 73 ) tuleneb ELTL artiklist 272 koosmõjus artikliga 274 vaid see, et täitmisele pööratavate otsuse vastuvõtmisega ei saa komisjon ühepoolselt muuta pädevuste jaotust liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahel, mistõttu on selliseid otsuseid lubatud teha vaid siis, kui asjaomane leping sisaldab liidu kohtutele pädevust andvat vahekohtuklauslit. Kõnealuse klausli olemasolu tähendab sellisel juhul siiski vaid seda, et lepinguga seotud vaidluste lahendamise pädevus on liidu kohtutel, mitte liikmesriikide kohtutel, kuid ei tähenda seda, et õiguslik alus, millele tuginedes saavad liidu kohtud selliseid vaidlusi lahendada, on üksnes ELTL artikkel 272.

97. Euroopa Kohtu praktika kohaselt saab olukorras, kus on olemas hagejat teatava institutsiooniga siduv leping, liidu kohtule ELTL artikli 263 alusel hagi esitada siiski üksnes juhul, kui vaidlustatud akti eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning mis eeldavad, et lepingupooleks olev institutsioon täidab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi. ( 74 )

98. Teadaolevalt tuleneb liidu kohtute senisest praktikast, et üldjuhul vastavad nendele kriteeriumidele vaid kahte liiki õigusaktid: – Esiteks õigusaktid, mis on küll seotud liidu institutsiooni ja tema lepingupartneri vahelise lepingulise suhtega, mille toime avaldub aga täielikult väljaspool kõnealust lepingulist suhet, näiteks lepingut rikkunud lepingupoole ajutine väljajätmine liidu edasistes hangetes osalejate ja finantsabi saajate hulgast või sellise lepingupoole kandmine musta nimekirja liidu institutsioonide keskandmebaasis. ( 75 ) – Teiseks tasaarvestusotsused ( 76 ) ja täitmisele pööratavad otsused ( 77 ), mis võetakse vastu lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks.

99. Viimaste kohta märgib ADR siiski, et komisjon ega Üldkohus ei selgitanud käesolevas asjas, mil määral tõi vaidlustatud otsus kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet. ADRi sõnul on ilmselge, et kõnealuse otsuse õiguslikud tagajärjed on pooltevahelise lepingulise suhtega seotud.

100. Peab paika, et lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse õiguslikud tagajärjed avalduvad olemuslikult ka asjaomase lepingulise suhte raames. Nimelt määrab komisjon sellise otsuse vastuvõtmisega esiteks kindlaks summa, mille tema lepingupartner lepingulistest kohustustest tulenevalt tema hinnangul talle võlgneb, ja kohustab lepingupartnerit selle summa tasuma. Teiseks oleks juhul, kui otsus õigusjõustub, kuna seda ei ole (tulemuslikult) vaidlustatud, asjaomaste lepinguliste kohustuste olemasolu õiguslikult tuvastatud ja võimalikud vastuväited seoses nende kohustuste olemasoluga jääksid sisutühjaks. Kolmandaks tooks otsuse edukas sundtäitmine kaasa kõne all olevate lepinguliste kohustuste täitmise.

101. Lisaks kõnealustele lepingust tulenevatele õiguslikele tagajärgedele tekitab täitmisele pööratav otsus, mille võtab komisjon vastu, kasutades finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikes 2 sätestatud avaliku võimu teostamise volitusi muuta enda nõuded täidetavaks, siiski ka siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis lähevad pooltevahelisest lepingulisest suhtest kaugemale.

102. Nagu äsja märgitud, ( 78 ) on Euroopa Kohus määratlenud liidu õigusakti, mille peale – olgugi et see on seotud lepinguga – tuleb esitada ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi, selliselt, et see toob kaasa õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning mis eeldavad, et lepingupooleks olev institutsioon täidab avaliku võimu volitusi, mis on antud talle kui haldusorganile, mitte kui lepingupoolele.

103. Täitmisele pööratava otsuse korral tuleneb kõnealuse määratluse kahe osa koosmõju sellest, et sellise otsuse õiguslike tagajärgede lepinguväline olemus põhineb kõnealuste õiguslike tagajärgede lepinguvälisel, avaliku võimu teostamisest tuleneval päritolul. Nimelt seisnevad täitmisele pööratava otsuse lepinguvälised õiguslikud tagajärjed selles, et komisjon muudab lepingust tuleneva nõude täitmisele pööratavaks omaenda ühepoolse õigusaktiga, mille ta on vastu võtnud avaliku võimu teostamise volitusi kasutades. Sellised õiguslikud tagajärjed paigutuvad väljapoole lepingulist suhet, kuna need ei põhine – nagu lepingust tuleneva nõude täitmisele pööratavus kohtuotsuse alusel – poolte lepingulistel õigustel ja kohustustel, vaid komisjoni üldistel lepinguvälistel avaliku võimu teostamise volitustel. ( 79 )

104. Seda käsitas Üldkohus õigesti, tuvastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 207, et vaidlusalune otsus on õigusakt, mille eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis jäävad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning eeldavad, et komisjon teostab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi, kuna kõnealuse otsuse õiguslik olemus ei ole määratletud mitte asjaomaste lepingutega, vaid ELTL artikli 299 ja finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikega 2. Seega ei saa Üldkohtule ette heita, et Üldkohus jättis selgitamata, mil määral toob vaidlustatud otsus kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi väljaspool pooltevahelist lepingulist suhet.

105. Eespool märgitust järeldub, et vaidlustatud kohtuotsuses liigitas Üldkohus vaidlustatud otsuse õigesti liidu õigusaktiks, mille peale pidi ADR esitama ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi.

2) Lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi peatava toime puudumine

106. ADR leiab siiski, et olukorras, kus lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratavate otsuste peale ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagil puudub peatav toime, olgugi et sellise otsuse sundtäitmine võib kaasa tuua komisjoni lepingupartneri pankroti, rikutakse õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.

107. ELTL artikli 278 kohaselt ei peata liidu kohtusse hagi esitamine õigusakti toimet. Siiski võib liidu kohus määrata, et vaidlusaluse õigusakti kohaldamine tuleb peatada, kui tema arvates asjaolud seda nõuavad. Samamoodi võib – nagu juba mainitud ( 80 ) – sellise õigusakti sundtäitmist, mis ELTL artikli 299 kohaselt paneb rahalise kohustuse ja on täitmisele pööratav, vastavalt ELTL artikli 299 neljandale lõigule liidu kohtu otsusega peatada. Võimalust taotleda sundtäitmise peatamist kasutas ADR pealegi ka käesolevas asjas, kuigi tulemusetult. ( 81 )

108. Tõsiasi, et hagi esitamine liidu kohtusse ei too automaatselt kaasa peatavat toimet, ei riku Euroopa Kohtu sõnul õigust ulatuslikule ja tõhusale kohtulikule kaitsele, kuna on olemas võimalus taotleda ajutiste meetmete kohaldamist. Nimelt hoiab ajutiste meetmete kohaldamise võimalus, juhul kui need on edaspidi tehtava lõppotsuse täieliku mõju tagamiseks vajalikud, ära lünga liidu kohtu poolt tagatud õiguskaitses. ( 82 )

109. ADRi kõnealustest argumentidest tuleneb küsimus, kas sellega, et lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagil puudub peatav toime, ei rikuta ikkagi õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Teisisõnu – kas nõude sundtäitmine enne selle nõude olemasolu kontrollimist juhtudel, mil ajutisi meetmete kohaldamist ei võimaldata, on lepingulises kontekstis vastuvõetamatu?

110. ADRi argumendid tuginevad sellele, et üldjuhul tekib lepingupoolel, kellele on teine lepingupool esitanud lepingust tuleneva maksenõude, automaatselt õigus nõude rahuldamist edasi lükata seni, kuni kohus teeb kõnealuse nõude asjas otsuse. See muutub vaid erandkorras, kui vastaspool taotleb nõude rahuldamise tagamiseks esialgse õiguskaitse kohaldamist.

111. Järelikult ei tähenda täitmisele pööratava otsuse tegemine võrreldes hagiga, mille komisjon esitaks ELTL artikli 272 alusel, mitte üksnes vaidlustamiskohustuse üleminekut lepingupartnerile, vaid ka lepingupartneri kasutatava õiguskaitse tõhususe vähenemist. Selline tõhusa õiguskaitse riive on aga põhjendatud, kuna lepingupartnerile on lepingu sõlmimisel seda riski selgitatud, sellest hoolimata saab lepingupartner taotleda kohtult ajutiste meetmete kohaldamist ja lõpuks on olemas põhjendatud huvi liidu finantshuvide tõhusa kaitse vastu.

112. ADRi argumendid, mis puudutavad ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi automaatselt peatava toime puudumist, ei anna seega alust järeldada, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnorme.

3) Üldkohtu praktikas kajastuv arusaam vahetegemisest ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagide ja ELTL artikli 272 alusel lepinguga seotud hagide vahel

113. ADRi sõnul kaob olukorras, kus tunnustatakse komisjoni pädevust teha lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks täitmisele pööratavaid otsuseid, mille peale tuleb esitada ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi, võimalus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit, nimelt esitada hagi lepingust tulenevate küsimuste suhtes pädevale kohtule.

114. Nagu eespool kokkuvõtlikult juba märgitud ( 83 ), lükkas Üldkohus kõnealused väited vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–214 tagasi põhjendusega, et tema hinnangul ei tuginenud hagi mitte üksnes ELTL artiklile 263, vaid ka artiklile 272. Seega hindas Üldkohus nii vaidlustatud otsuse vormilist õiguspärasust kui ka seda, kas selle otsuse aluseks olnud komisjoni lepingulised nõuded ADRi vastu olid sisuliselt põhjendatud.

115. ADRi esimese astme kohtus esitatud väidete eraldi hindamine ühelt poolt tühistamishagi ja teiselt poolt lepinguga seotud hagi raames põhineb Üldkohtu eeldusel, mis kajastub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70, et ELTL artikli 263 raames saab Üldkohus täitmisele pööratavat otsust hinnata ainult liidu õiguse alusel. Seevastu ELTL artikli 272 alusel esitatud hagi raames saab esitada üksnes lepingu või lepingule kohaldatava õiguse rikkumise väite.

116. Sellest lähtudes saab vaidlustatud kohtuotsuse aluseks oleva Üldkohtu praktika põhjal teha järelduse, et tühistamishagi raames tunnistatakse vastuvõetamatuks kõik hagi väited, mis tuginevad lepingutingimuste või lepingus kohaldatavaks tunnistatud riigisisese õiguse rikkumisele. See tähendab, et täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi raames ei saa hinnata kõnealuse otsuse sisulist põhjendatust ning seega küsimust, kas kõnealust lepingust tulenevat nõuet on komisjonil üldse õigus esitada. ( 84 )

117. Kui Üldkohus soovib sellist hindamist siiski teha, peab ta järelikult esmalt kontrollima, kas tema menetletavat hagi saab „ümber kvalifitseerida“ selliselt, et sellega ei paluta mitte üksnes vaidlustatud otsus tühistada, vaid ka tuvastada, et komisjonil ei ole üldse õigust kõnealust lepingust tulenevat nõuet esitada. Kui see on nii, saab Üldkohus – nagu käesolevas asjas – pidada hagi aluseks nii ELTL artiklit 263 kui ka artiklit 272 ning üksteise järel hinnata asjaomast liiki hagiga seotud väiteid. Sellist ümberkvalifitseerimist saab siiski teha ainult teatud tingimustel. ( 85 )

118. Kui aga tegemist ei ole sellise õigusaktiga, mida peetakse lepingust lahutatuks ja seega ELTL artikli 263 alusel eraldi vaidlustatavaks, saab liidu kohus, kes menetleb lepinguga seotud hagi üksnes ELTL artikli 272 alusel, hinnata Üldkohtu kõnealuse praktika kohaselt vaid väiteid, mis tuginevad „lepingutingimuste või lepingule kohaldatava [riigisisese] õiguse rikkumisele“. Seevastu ELTL artikli 272 kohaste lepinguga seotud hagide raames tunnistatakse vastuvõetamatuks nn tühistamishagi väited („moyens d’annulation“), st hagi väited, mis „puudutavad haldusõiguslikku suhet“ või on „iseloomulikud tühistamishagile“, näiteks põhjendamisvead ja olukorrad, kus on rikutud hageja kaitseõigusi või hageja õigust heale haldusele. ( 86 )

119. ADRil on õigus, väites, et Üldkohtu kõnealuse praktika kohaldamisega rikutakse komisjoni lepingupartnerite õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, ja seda nii ELTL artikli 263 alusel esitatavate tühistamishagide (i) kui ka ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagide (ii) raames.

i) Lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks tehtavate täitmisele pööratavate otsuste peale ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagid

120. Üldkohtu seisukoht, mille kohaselt ei saa täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi raames hinnata lepingust tulenevaid poolte nõudeid, põhineb kahel tõsiste tagajärgedega vääral eeldusel: esiteks eeldusel, et õigusnormideks, mida tuleb kontrollida tühistamishagi raames, saavad olla vaid liidu õigusnormid, ja teiseks eeldusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks saab olla üksnes riigisisene õigus.

– Lepingu ja riigisisese õiguse asjakohasus täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi raames

121. Teadaolevalt väljendas Üldkohus oma seisukohta, et täitmisele pööratava otsuse peale esitatud tühistamishagi raames ei saa hinnata lepingust tulenevaid poolte nõudeid, esimest korda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 viidatud 27. septembri 2012. aasta kohtuotsuses Applied Microengineering vs. komisjon ( 87 ). Seejuures tugines Üldkohus kõigepealt Euroopa Kohtu seisukohale 17. detsembri 1970. aasta otsuses Internationale Handelsgesellschaft ( 88 ), mille kohaselt saab liidu institutsioonide õigusakte hinnata vaid liidu õiguse alusel, kuna juhul, kui selliste õigusaktide kehtivuse üle otsustamisel kohaldataks riigisisese õiguse norme või põhimõtteid, kahjustataks liidu õiguse ühetaolist kohaldamist.

122. Kõnealune Euroopa Kohtu järeldus puudutas aga küsimust, kas ühenduse määruse õiguspärasuse hindamisel saab kriteeriumiks võtta liikmesriigi õiguse. ( 89 ) Sellele küsimusele vastas Euroopa Kohus õigusega eitavalt, kuna see kahjustaks ühenduse õiguse ühetaolist kohaldamist. Selline olukord ei ole siiski võrreldav olukorraga, kus lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratavat otsust tuleb hinnata riigisisese õiguse alusel, mille kohaldatavuse on pooled lepingus kokku leppinud.

123. Erinevalt liidu määrusest tugineb selline otsus nimelt niivõrd, kuivõrd otsusega täidetavaks tunnistatava nõude olemasolu üle otsustamisel on määrav lepingupoolte vahel kokku lepitud riigisisene õigus, sellele õigusele. See kehtib ka asjaomastes lepingutes sisalduvate lepingutingimuste suhtes. Nimelt ei ole komisjonil õigust tunnistada täidetavaks lepingust tulenevat nõuet, mida lepingu ja selle lepingu suhtes kohaldatava õiguse alusel esitada ei saa. Seega muutuvad lepingutingimused ja riigisisene õigus „aluslepingute […] rakendusnormi[deks]“ ELTL artikli 263 teise lõigu tähenduses, mille alusel peab liidu kohus tühistamishagi raames hindama otsuse õiguspärasust.

124. Riigisisese õiguse aluseks võtmisest põhjustatud liidu õiguse ühetaolise kohaldamise kahjustamine liidu õigusakti kehtivuse üle otsustamisel tuleneb täitmisele pööratava otsuse korral seega ELTL artiklites 335 ja 340 ette nähtud võimalusest tunnistada liidu lepingu suhtes kohaldatavaks (ka) poolte valitud riigisisene õigus. See kujutab endast erandit ning liidu ja riigisisese õiguse põimumise juhtumit, mis tuleneb täieliku lepinguõiguse puudumisest liidu tasandil.

125. Järeldus, mille tegi Üldkohus ELTL artikli 263 teisele lõigule ja Euroopa Kohtu otsusele Internationale Handelsgesellschaft tuginedes kohtuotsuse Applied Microengineering vs. komisjon punktides 40 ja 41 ning mis näeb ette, et „[k]ui Euroopa Liidu Kohtule esitatakse [ELTL artikli 263] alusel tühistamishagi, siis peab kohus hindama vaidlustatud akti õiguspärasust, lähtudes [Euroopa Liidu toimimise] lepingust või selle rakendusnormidest ja seega liidu õigusest ( 90 )“, ei pea järelikult paika lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse puhul ( 91 ).

– Liidu lepingute suhtes kohaldatav liidu õigus

126. Ümberpöördult tuleb aga tagasi lükata ka Üldkohtu eeldus kohtuotsuse Applied Microengineering vs. komisjon punktides 40 ja 41, mille kohaselt saab „lepingule kohaldatav õigus“ olla vaid riigisisene õigus. Nimelt on ekslik lähtuda sellest, et liidu institutsioonide lepingute suhtes on kohaldatavad üksnes lepingutingimused ja poolte valitud riigisisene õigus. Kõnealustele lepingutele on siiski alati kohaldatavad ka liidu esmase ja teisese õiguse üldnormid ning liidu teises õiguses sisalduvad asjakohased erinormid.

127. Nii sisaldavad eelkõige finantsmäärus nr 966/2012 ning paljud sektoripõhised õigusaktid näiteks teadusuuringute toetamise valdkonnas mitmesuguseid õigusnorme, mis on kohaldatavad liidu institutsioonide sõlmitud lepingute, eelkõige toetuslepingute ja riigihankelepingute suhtes. ( 92 ) Seega peavad sellised lepingud vastavalt finantsmääruse nr 966/2012 rakendussätetele sisaldama sätet, et nende suhtes on kohaldatav liidu õigus, mida vajaduse korral täiendab lepingus nimetatud riigisisene õigus. ( 93 )

128. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 õigesti märkis, hõlmab riigisisene õigus, mille tunnistasid pooled täiendavalt kohaldatavaks, seega üksnes riigisiseseid lepingu- ja võlaõiguse üldnorme, mis lahendavad selliste õigusnormide võimaliku puudumise liidu tasandil.

– Järeldus

129. Eespool esitatud arutluskäigu põhjal saab teha järelduse, et Üldkohtu otsuse Applied Microengineering vs. komisjon punktides 40 ja 41 kajastuv seisukoht, et tühistamishagi raames hinnatavateks õigusnormideks saavad olla vaid liidu õigusnormid ja lepingule kohaldatav õigus võib olla vaid riigisisene õigus, on väär.

130. Tühistamishagi ja lepinguga seotud hagi lahutamist käsitleva Üldkohtu praktika aluseks olev arusaam, mille kohaselt on ülesanded ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi menetleva kohtu ja ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagi menetleva kohtu vahel jagatud nii, et esimene on pädev hindama vaid liidu õigust ja viimane on pädev hindama üksnes lepingut ja sellele kohaldatavat riigisisest õigust, ei ole seega enam põhjendatud.

131. Põhjendatud ei ole ka kartus, et kui täitmisele pööratava otsuse peale ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi raames hinnatakse lepingulisi kohustusi ja riigisisest õigust, siis võib ELTL artikkel 272 kaotada oma mõtte või võidakse riivata liikmesriikide kohtute pädevust. ( 94 ) Nimelt eeldab täitmisele pööratav otsus, nagu eespool selgitatud, vahekohtuklausli olemasolu, mis välistab liikmesriikide kohtute pädevuse. Selleks on aga omakorda möödapääsmatult vajalik ELTL artikkel 272. ( 95 )

132. Lõpuks ei saa vaidlustatud otsuse aluseks olevat arusaama tühistamishagide ja lepinguga seotud hagide lahutamisest õigustada ka sellega, et tühistamishagi raames ei saa kohus teha komisjonile ettekirjutusi või teda asendada, nagu see tuleb kõne alla lepinguga seotud hagi puhul. ( 96 ) Nimelt toob täitmisele pööratava otsuse tühistamine ELTL artikli 263 alusel seetõttu, et lepingust tuleneva nõude esitamiseks puudub õigus, kaasa samad tagajärjed nagu ELTL artikli 272 alusel tuvastamine, et komisjonil ei ole õigust seda nõuet esitada. Kui hageja peaks taotlema komisjonile muude ettekirjutuste tegemist, oleks tal peale ELTL artikli 263 alusel esitatud nõude vaidlustatud otsus tühistada ikka veel võimalik taotleda selliste ettekirjutuste tegemist ELTL artikli 272 alusel.

133. Eeltoodu põhjal saab teha järelduse, et lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks tehtud täitmisele pööratava otsuse õiguspärasust tuleb ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi raames hinnata nii liidu õiguse üldnormide kui ka lepingutingimuste ja kõikide muude lepingule kohaldatavate liidu õigusnormide ja riigisisese õiguse normide alusel. Seega peab liidu kohus sellise hagi raames hindama nii vaidlustatud otsuse vormilist kui ka sisulist õiguspärasust. Tema hindamine laieneb seega eelkõige ka lepingust tuleneva nõude põhjendatuse küsimusele. Sellist hindamist on Üldkohus varasemal ajal osaliselt ka teinud. ( 97 )

134. Vaidlustatud kohtuotsuses kajastuv arusaam, mille kohaselt peab komisjoni lepingupartner selleks, et liidu kohus hindaks täitmisele pööratavat otsust täielikult, esitama hagi nii ELTL artikli 263 alusel kui ka artikli 272 alusel, rikub seevastu õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, muutes õiguskaitse asjatult keeruliseks.

135. Esiteks rikutakse õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kui liidu kohus ei hinda täitmisele pööratava otsuse peale ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi raames kõnealuse otsuse sisulist õiguspärasust, see tähendab küsimust, kas selle otsusega täitmisele pööratavaks tunnistatud nõuet saab üldse esitada.

136. Teiseks rikutakse õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, nõudes komisjoni lepingupartneritelt täitmisele pööratava otsuse peale hagi esitamist nii ELTL artikli 263 alusel kui ka artikli 272 alusel, kuigi selline nõue ei ole – nagu eespool selgitatud – põhjendatud. Sellega muudetakse komisjoni lepingupartnerite jaoks kohtu poole pöördumine ja oma õiguste maksmapanemine õigusvastaselt ülemäära raskeks. ( 98 ) See peab paika seda enam, et Üldkohtu praktika keerulisust arvestades satuvad hagejad üldjuhul olukorda, kus nende hagi võidakse tunnistada vastuvõetamatuks, kuna hagi esitamisel on nad tuginenud valele alusele. ( 99 )

ii) Vajadus hinnata ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagide puhul kõiki asjasse puutuvaid faktilisi ja õiguslikke küsimusi

137. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 211 õigesti rõhutas, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et harta artiklis 47 sätestatud õigus pöörduda kohtusse on tagatud vaid siis, kui kohtul on pädevus hinnata kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mis talle lahendada antud kohtuvaidluses asjasse puutuvad. ( 100 )

138. Seda nõuet Üldkohus, kohaldades käesolevas asjas kõne all olevat tühistamishagide ja lepinguga seotud hagide lahutamise praktikat, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 ja millele vaidlustatud kohtuotsus tugineb, ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagide puhul siiski ei täida. Nimelt nagu juba selgitatud, lähtub viidatud kohtupraktika sellest, et lepinguga seotud hagide puhul ei saa liidu kohus hinnata liidu õiguse rikkumisele ja eelkõige liidu põhiõiguste rikkumisele tuginevaid väiteid. ( 101 )

139. Nagu juba näidatud, on aga täiesti väär eeldada, et liidu institutsioonide sõlmitud lepingutele on kohaldatavad vaid lepingutingimused ja lepingupoolte poolt kohaldatavaks tunnistatud riigisisese õiguse normid. ( 102 ) Samamoodi on täielikult alusetu Üldkohtu eeldus, et liidu institutsioonide suhtes kehtivad liidu põhiõigused ja muud liidu õiguses sätestatud avaliku võimu volituste teostamise kohustused vaid ühepoolsete õigusaktide vastuvõtmisel, mitte aga lepingute raames. ( 103 ) Nimelt ei ole kahtlust selles, et kõnealused kohustused on liidu institutsioonidele siduvad, olenemata sellest, kas nad kasutavad oma ülesannete täitmiseks ühepoolseid või lepingulisi instrumente. Tulenevalt harta artikli 51 sõnastusest on eelkõige harta kohaldatav liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele, tegemata vahet konkreetselt valitud tegutsemisvormi alusel. Kõik muu tähendaks, et liidu institutsioonidele antakse võimalus „eraõigusele tuginedes“ vältida põhiõiguste siduvat toimet. ( 104 )

140. Seda on Euroopa Kohus pealegi – olgugi et kaudselt – juba kinnitanud, hinnates lepinguga seotud hagide raames väiteid, et rikutud on õigust heale haldusele. ( 105 )

141. Üldkohus püüdis seevastu hõlmata selliseid väiteid üldise lepinguõigusliku põhimõttega, mille kohaselt tuleb lepinguid täita heas usus, ja leidis, et liidu institutsioonide asjaomased kohustused on põhjendatud lepinguga või sellele kohaldatava riigisisese õigusega. ( 106 ) See näitab, et Üldkohus sai aru, kui keeruline on eitada, et sellised kohustused on lepinguid sõlmivatele liidu institutsioonidele siduvad. Selliste kohustuste allutamine üksnes lepinguõiguslikele põhimõtetele nagu hea usu põhimõte on vaid varulahendus. Seda seetõttu, et tegelikult jäetakse sellega kehtima põhjendamatu eeldus, et lepingute sõlmimisel on liidu institutsioonid võrreldavad eraõiguslike lepingupartneriga ja seega kehtivad nende suhtes vaid üldised lepinguõiguslikud põhimõtted, mitte aga põhiõigused ja liidu õiguses sätestatud avaliku võimu teostamisega seotud muud kohustused.

142. Käesolevas asjas kõne all oleva Üldkohtu praktika kohaselt on liidu institutsioonide suhtes põhiõigused ja teised liidu õiguses sätestatud avaliku võimu teostamisega seotud kohustused kohaldatavad nimelt „üksnes haldusülesannete täitmise raames“ ( 107 ). Ei ole aga arusaadav, mispärast ei peaks lepingute sõlmimine kuuluma kõnealuste institutsioonide haldusülesannete hulka. Nimelt erinevalt eraõiguslikest lepingupartneritest teostavad liidu institutsioonid oma tegevuses alati halduspädevust.

143. Komisjon ise asus käesolevas apellatsioonimenetluses pealegi selgelt seisukohale, et õigust kasutada liidu õiguses sätestatud üldisi avaliku võimu teostamise volitusi ei saa temalt ära võtta ka lepingust tuleneva nõude sissenõudmise korral, kuna ümberpöördult tähendaks see, et lepingute kontekstis ei ole talle siduvad ka tema üldised avaliku võimu teostamisega seotud kohustused, näiteks kohustus tagada õigus tutvuda dokumentidega ja põhiõigused üldiselt. Komisjoni avaliku võimu teostamise selliseks eitamiseks lepingute kontekstis puudub igasugune alus.

144. Üldkohtu kõnealuse praktika kohaldamine toob pealegi kaasa täiesti vastuvõetamatud tagajärjed. Selle kohaselt kehtib liidu institutsioonide põhjendamiskohustus rahalise abi tagasinõudmise korral vaid siis, kui asjaomane abi on antud ühepoolse otsusega, mitte aga siis, kui selle aluseks on leping. ( 108 ) Samamoodi saab lepingupartner liidu institutsioonile näiteks põhjendamiskohustuse või kaitseõiguste rikkumist ette heita vaid siis, kui lepingutingimused nägid selliseid kohustusi ja õigusi ette ( 109 ), vastasel korral aga mitte ( 110 ). See tähendaks aga, et liidu institutsioonid saaksid oma esmases õiguses sätestatud kohustustest vabaneda sellega, et nad ei anna rahalist abi mitte ühepoolsete otsuste, vaid lepingute alusel ega näe nendes lepingutes ette enda jaoks põhjendamiskohustusi ega oma lepingupartnerite jaoks kaitseõigusi.

145. Üldkohtu seisukoht, mille kohaselt ei saa hageja lepinguga seotud kohtuasja raames tugineda liidu institutsioonide kohustustele, mis tulenevad liidu õigusest, põhineb muu hulgas lepinguvälist ja lepinguga seotud vastutust käsitleval Euroopa Kohtu praktikal. ( 111 ) Viidatud kohtupraktika kohaselt ei saa pelk viitamine õigusnormidele, mis ei tulene lepingust, mõjutada kohtuasja puhul vastutuse liiki ja seega kohtualluvust. Viidatud kohtupraktikast ei tulene siiski, et lepingute kontekstis ei pea liidu institutsioonid liidu õigusest tulenevaid kohustusi täitma ja et nende lepingupartnerid ei saa sellele tugineda.

146. Peale selle arenes Üldkohtu praktika, mille kohaselt on põhiõigused ja muud ametliku võimu teostamise kohustused liidu institutsioonidele siduvad vaid ühepoolsete õigusaktide korral, mitte aga lepingute raames, ilmselt kaalutluse põhjal, et selliste kohustuste rikkumise väide on lepinguga seotud hagide korral „inopérant“, see tähendab sisutühi, kuna selline rikkumine ei saa nagunii mõjutada poolte lepingulisest suhtest tulenevate nõuete olemasolu. ( 112 )

147. See ei pea siiski paika, kuna väited põhiõiguste või muude avaliku võimu teostamisega seotud kohustuste rikkumiste kohta, mille on haldusasutus toime pannud lepinguid sõlmides, ei jää lepingutega seotud hagide korral olemuslikult sugugi sisutühjaks. Nagu Euroopa Kohus on ise juba tuvastanud, võivad sellised rikkumised poolte lepingulisest suhtest tulenevaid nõudeid vägagi mõjutada. ( 113 ) Peale selle nähtub kaitseõiguste rikkumist käsitlevast kohtupraktikast, et õigusnormide rikkumise väide ei ole mingil juhul ainuüksi seepärast vastuvõetamatu, et õigusrikkumist ei ole kajastatud kohtuotsuse resolutsioonis. ( 114 ) Lõpuks on juba õigusrikkumise tuvastamisel heastav mõju hageja jaoks ja distsiplineeriv mõju haldusasutuse jaoks. ( 115 )

148. Lõpuks tuleb märkida, et Üldkohtu seisukoht, mille kohaselt ei saa lepingu suhtes pädev kohus ELTL artikli 272 raames hinnata väiteid, mis tuginevad sellele, et liidu institutsioonid on rikkunud liidu põhiõigusi ja muid avaliku võimu teostamisega seotud kohustusi, ei ole kooskõlas kohtute pädevuse jaotusega vastavalt ELTL artiklitele 263, 272 ja 274.

149. Nii leiab Euroopa Kohus, et liidu õigusaktide peale saab hageja ja liidu institutsiooni vahel sõlmitud lepingu korral esitada ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi üksnes erandjuhtudel, kuna vastasel korral riskiksid liidu kohtud sellega, et ELTL artikkel 272 kaotab oma mõtte, ja juhtudel, mil leping ei sisalda vahekohtuklauslit, riskiksid kohtud laiendada oma pädevust ELTL artikliga 274 ette nähtud piiridest väljapoole. ( 116 ) Seepärast saab ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi esitada vaid tasaarvestusotsuste, täitmisele pööratavate otsuste ja selliste õigusaktide peale, mille toime avaldub täielikult väljaspool lepingulist suhet. ( 117 )

150. Nagu märkis kohtujurist Cruz Villalón oma ettepanekus kohtuasjas Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon, on ELTL artikli 263 alusel vaidlustatava akti määratlus seega lepingulises kontekstis kitsam kui muidu. Kõnealuses kontekstis on akti vaidlustatavuse jaoks piisav, et see tekitab adressaadile siduvaid õiguslikke tagajärgi. ( 118 ) Näiteks võlateade, millega esitatakse lepingupartnerile maksenõue, mille tasumise tähtaeg hakkab kulgema ( 119 ), auditiaruanne, millega tuvastatakse rikkumised tugivahendite kasutamisel ja sellest tulenevad nõuded ( 120 ), või otsus leping ühepoolselt üles öelda ( 121 ) ei ole lepingulises kontekstis sellised aktid, mille peale saaks esitada ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi ( 122 ).

151. See näib siiski olevat põhjendatud niivõrd, kuivõrd lepingutega seotud aktide korral, mille peale ei saa esitada hagi ELTL artikli 263 alusel, on lepingupartneril võimalus kasutada õiguskaitsevahendit, nimelt pöörduda lepingust tulenevate küsimuste suhtes pädeva kohtu poole. Kõnealune „paralleelse hagi erand“ ( 123 ) toimib aga vaid siis, kui kõnealune õiguskaitsevahend on tõhus. See tähendab, et lepingu suhtes pädeval kohtul peab olema pädevus hinnata kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mis talle lahendada antud kohtuvaidluses asjasse puutuvad. ( 124 )

152. Seda arusaama kinnitas kaudselt ka komisjoni vastus Euroopa Kohtu küsimusele käesolevas apellatsioonimenetluses toimunud kohtuistungil. Küsimusele, kuidas saab lepinguga seotud hagide korral hinnata põhiõiguste järgimist, kui sellele tuginevad väited on Üldkohtu sõnul vastuvõetamatud, vastas komisjon nimelt nii, et selliseid väiteid saab siis ju hinnata tühistamishagi raames. Sellega asutaks aga seisukohale, et selleks et võimaldada lepingupartneritel kasutada tõhusaid õiguskaitsevahendeid, on ELTL artikli 263 alusel võimalik hagi esitada nii komisjoni täitmisele pööratavate otsuste peale kui ka kõikide aktide peale, mille on liidu institutsioonid oma lepingupartnerite suhtes vastu võtnud. Selline järeldus on aga täielikult vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, millest nähtub, et liidu institutsioonide lepingulisi suhteid puudutavaid akte, mis ei ole täitmisele pööratavad otsused, ei saa mingil juhul pidada aktideks, mille peale oleks võimalik esitada hagi ELTL artikli 263 alusel. ( 125 )

153. Seega peab lepingu suhtes pädev kohus saama peale lepingu ja lepingu suhtes kohaldatavate liidu õigusnormide ning täiendavalt kohaldatavate riigisisese õiguse normide saama hinnata ka kõiki väiteid, mis tuginevad sellele, et liidu institutsioonid on rikkunud liidu põhiõigusi või muid liidu õiguses sätestatud avaliku võimu teostamisega seotud kohustusi. ( 126 )

154. See peab paika seda enam, et kõnealused aktid – mis on õiguskaitsevahendite kasutamise aspektist küll lepingulised –, näiteks lepingupartnerite raamatupidamisaruannete hindamine, maksete ühepoolne peatamine, lepingu ühepoolne ülesütlemine või tagasimakstavate summade ühepoolne kindlaksmääramine võlateatega, mille tagajärjel hakkab kulgema maksetähtaeg, on sageli samaväärsed liidu institutsioonide ühepoolsete pädevuste kasutamisega, mis on ette nähtud õigusnormide või lepingu tüüptingimustega, mis ei ole konkreetsel juhul läbiräägitavad. ( 127 )

155. Pealegi selgitab see, mispärast nimetavad liidu institutsioonide lepingupartnerid selliste aktide peale esitatavaid hagisid sageli intuitiivselt tühistamishagideks. Vastavalt käesolevas asjas pakutavale lahendusele ei või sellist hagi mingil juhul tunnistada vastuvõetamatuks, kuna hageja heidab kõnealusele institutsioonile ette põhiõiguste või muude liidu õiguses sätestatud avaliku võimu teostamisega seotud kohustuste rikkumist või esitab muud väited, mis on Üldkohtu senise praktika kohaselt „iseloomulikud tühistamishagile“ ( 128 ) ( 129 ).

c) Vahekokkuvõte

156. Eespool esitatud arutluskäigust tuleneb, et olukord, kus komisjon kasutab oma pädevust võtta lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu täitmisele pööratavaid otsuseid, ei ole vastuolus õiguspärase ootuse põhimõttega, kui lepingupartnerit on – nagu käesoleval juhul – lepingus selle võimaluse olemasolust teavitatud.

157. Seevastu rikub komisjoni lepingupartneri õigust tõhusale õiguskaitsevahendile olukord, kus selleks, et saavutada kõnealuse otsuse õiguspärasuse täielik hindamine, peab komisjoni lepingupartner esitama täitmisele pööratava otsuse peale nii ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi kui ka ELTL artikli 272 alusel lepinguga seotud hagi.

158. Samuti rikub õigust tõhusale õiguskaitsevahendile olukord, kus lepingupartner ei saa ELTL artikli 272 alusel esitatud lepinguga seotud hagi raames heita lepingu sõlminud liidu institutsioonile ette liidu põhiõiguste ja muude liidu õiguses sätestatud avaliku võimu teostamisega seotud kohustuste rikkumist.

3. Järeldus apellatsioonkaebuse teise väite kohta

159. Lõppkokkuvõttes tuleb seega märkida, et apellatsioonkaebuse teine väide on osaliselt põhjendatud. Üldkohus rikkus õigusnorme, sedastades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70 ja 71, et täitmisele pööratava otsuse peale ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi raames saab hinnata vaid neid väiteid ja argumente, mis on esitatud vaidlustatud otsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks aluslepingutest või selle mis tahes nende rakendusnormist, seega liidu õigusest lähtudes, samal ajal kui ELTL artikli 272 alusel esitatud hagi raames saab hinnata üksnes neid väiteid ja argumente, mis on esitatud toetuslepingute või neile kohaldatava riigisisese õiguse rikkumise kohta.

B. Apellatsioonkaebuse esimene väide

160. Apellatsioonkaebuse esimese väitega märgib ADR, et Üldkohus rikkus õigusnorme, võttes oma otsuse aluseks põhimõttele, et liit saab rahastada vaid tegelikult kantud kulusid, antud liiga range ja lõppkokkuvõttes ebaproportsionaalse tõlgenduse. ( 130 )

161. Nii ei võtnud Üldkohus piisavalt arvesse, et ADR viis toetatud projektid edukalt ellu. See on vastuolus komisjoni ja Euroopa Parlamendi enda väljendatud kavatsusega toetusesaajate elu edaspidi kergemaks muuta, pöörates saavutatud tulemustele suuremat tähelepanu kui tekkinud kulude põhjendatusele.

162. See väide tuleb tagasi lükata.

163. Nii tuleb esmalt märkida, et oma apellatsioonkaebuses ei sea ADR kahtluse alla faktilisi järeldusi, mille alusel lükkas Üldkohus tagasi tema argumendid teatavate kulutuste rahastamiskõlbmatuse kohta. Faktilistele asjaoludele ei saa Euroopa Kohus apellatsiooniastme kohtuna nagunii hinnangut anda, juhul kui Üldkohus ei ole esitatud tõendeid moonutanud või kui Üldkohtu faktiliste järelduste ebaõigsus ei tulene toimikutest ( 131 ), millega käesolevas asjas tegemist ei ole.

164. Seega on käesolevas asjas küsimus vaid selles, kas hoolimata faktilistest asjaoludest, mille põhjal Üldkohus kinnitas, et vaidlusalused kulutused ei ole rahastamiskõlblikud, oleks Üldkohus pidanud eeldama nende kulutuste rahastamiskõlblikkust, kuna vaieldamatult viis ADR toetatud meetme edukalt ellu.

165. Sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt. Euroopa Kohus märkis, et põhimõte, mille kohaselt saab liit abi raames rahastada vaid selliseid kulutusi, mida on tegelikult kantud, tähendab seda, et rahastatud meetme vahepeal toimunud edukas lõpuleviimine ei mõjuta toetusesaaja kohustust talle eraldatud summade kasutamist tõendada. ( 132 ) Seega ei ole komisjonil juhul, kui toetusesaaja kulutusi hinnata ei saa, muud võimalust kui tõendamata osa kuludest sisse nõuda. Nende summade sissenõudmisest ei saa komisjon loobuda ka proportsionaalsuse kaalutlustele tuginedes. ( 133 )

166. Käesolevas asjas tuvastas Üldkohus, et kahe eksperdi kulud olid õigustatult tunnistatud rahastamiskõlbmatuteks, kuna tõendati, et üks ekspert töötas kuupäeval, millega seoses deklareeris ADR ühe asjaomase projekti kulud, teise projekti heaks. Hoolimata sellest konkreetsest asjaolust, mis annab alust eeldada, et asjaomaste kulude deklareerimine ei olnud tegelikkusega kooskõlas, ei esitanud ADR nõutud tõendeid selle kohta, et tegemist oli ühekordse eksimusega. Pigem kinnitasid audiitorite kahtlusi teised aspektid, nagu ajalise nihkega maksed ja puuduvad tõendid. ( 134 ) Lõpuks ei seadnud ka kõik teised argumendid, mida ADR auditiaruannete vastu esitas, nende aruannete tulemusi kahtluse alla. ( 135 )

167. Seepeale tegi Üldkohus järelduse, et ADRi väitest, et asjaomane meede on edukalt ellu viidud, ei piisa kõnealuste kulutuste käsitamiseks rahastamiskõlblikena, kui rahastamiskõlblikkuse teisi tingimusi ei ole järgitud. ( 136 )

168. Viidatud arutluskäik ei riku õigusnorme. Eelkõige ei saa Üldkohtule ette heita, et Üldkohus on liiga rangelt tõlgendanud põhimõtet, mille kohaselt saab liit rahastada vaid tegelikult kantud kulutusi. Üldkohus kohaldas õigesti Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt ei piisa kulutuste tegelikku tekkimist tõendavate dokumentide puudumise korral projekti elluviimise tõendamisest, et eriomase toetuse eraldamist õigustada.

169. Kujunenud olukorras ei ole vaja analüüsida komisjoni käsitust, mille kohaselt tuleb vahet teha toetustel, mis võimaldavad toetusesaajal tegeleda liidu jaoks strateegiliselt tähtsa tegevusega, ja riigihangetel, mille raames osutatakse tasu eest teenust, ning mille asjakohasuses käesoleva asja seisukohast ADR kahtleb. Samuti ei ole vaja analüüsida poolte vahel vaidluse all olevat küsimust, mil määral kasutab ja realiseerib elluviidud projekti tulemusi lõpuks komisjon või ADR ise.

170. Viimaks ei muuda eespool esitatud järeldust ka ADRi viidatud asjaolu, et komisjon ja parlament väljendasid uut finantsmäärust 2018/1046 ( 137 ) ette valmistades kavatsust lähtuda rahalise abi valdkonnas suuremal määral maksete tulemuspõhisusest ( 138 ) ja et kõnealused püüdlused kajastuvad nüüd tõepoolest määruse 2018/1046 sätetes ( 139 ). Nimelt ei ole kõnealused sätted käesolevas asjas vaieldamatult veel kohaldatavad.

171. Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb tagasi lükata.

C. Apellatsioonkaebuse teise väite põhjendatuse mõju vaidlustatud kohtuotsusele

172. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kui Üldkohus on rikkunud õigusnormi, siis ei kaasne sellega vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, kui kohtuotsuse resolutsioon on õige muudel õiguslikel põhjendustel. ( 140 )

173. Sellega on tegemist käesolevas asjas. Nimelt on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses esitanud ise kaalutlused, mis hoolimata eespool ( 141 ) tuvastatud õigusnormi rikkumisest kinnitavad kohtuotsuse resolutsiooni õigsust.

174. Nii jaotas Üldkohus ADRi hagi väited ja argumendid viidatud kohtuotsuse punktides 71–80 õigusnormi rikkudes tõepoolest „lepinguga seotud nõueteks“, mis kuuluvad ELTL artikli 272 alusel esitatud hagi juurde, ja „tühistamisnõueteks“, mis kuuluvad ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi juurde. Samamoodi hindas Üldkohus seejärel kõnealuseid hagi väiteid ja argumente kahes osas, nimelt lähtudes esiteks ELTL artiklist 272, mille raames uuris ta vaid „lepinguga seotud nõudeid“ (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 81–188), ja lähtudes teiseks ELTL artiklist 263, mille raames käsitles ta vaid „tühistamisnõudeid“ (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 189–218).

175. Kõnealuste vormiliselt eraldiseisvate hindamiste raames käsitles Üldkohus lõppkokkuvõttes siiski kõiki ADRi esitatud hagi väiteid ja argumente ning hindas nende sisulist põhjendatust. See peab paika seda enam, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 märkis Üldkohus, et ADRi hagi teise väite esimene osa, mille kohaselt edastas komisjon lõplikud auditiaruanded ADRile põhjendamatu viivitusega, rikkudes seega hea halduse põhimõtet ja ADRi kaitseõigusi ( 142 ), on mõeldud nii ELTL artikli 272 alusel kui ka ELTL artikli 263 alusel esitatud ADRi hagi väidete põhjendamiseks.

176. Seejärel analüüsis Üldkohus seda väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 172–184 esmalt ELTL artikli 272 alusel esitatud hagi hindamise raames. Järgnevalt analüüsis Üldkohus ADRi väiteid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 215–218 veel kord, lähtudes ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi hindamisest.

177. Üldkohtu hindamine lähtus ülesehituslikult tõepoolest tühistamishagide ja lepinguga seotud hagide rangest lahutamisest, millega rikuti õigusnormi. Käesolevas asjas ei mõjutanud selline lahutamine lõppkokkuvõttes siiski ADRi nõuete vastuvõetavust ja nende sisulist hindamist.

178. Pealegi ei tõendanud ega väitnud ADR, et tulenevalt tema argumentide eraldi hindamisest ühelt poolt ELTL artikli 272 alusel esitatud hagi raames ja teiselt poolt ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi raames hindas Üldkohus väiteid, mille oli ADR esitanud esimeses astmes, tõepoolest puudulikult.

179. Peale selle ei vaidlustanud ADR Üldkohtu järeldusi, mis puudutasid hagi väidete ja nõuete sisulist põhjendatust, välja arvatud apellatsioonkaebuse teise väite esemeks olnud nõuded, või ei olnud vaidlustamine tulemuslik, nagu näitab apellatsioonkaebuse esimese väite hindamise tulemus. ( 143 )

180. Seega ei mõjutanud eespool ( 144 ) tuvastatud õigusnormi rikkumine vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni. Seega ei saa apellatsioonkaebuse teine väide hoolimata selle põhjendatusest kaasa tuua kõnealuse kohtuotsuse tühistamist.

VI. Kohtukulud

181. Kodukorra artikli 184 lõike 2 kohaselt otsustab Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmise korral kohtukulude jaotamise.

182. Kodukorra artikli 138 lõige 3, mis on kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt kohaldatav apellatsioonimenetlustele, näeb ette, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda. Kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus ka otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.

183. Käesolevas asjas rahuldatakse komisjoni nõuded osas, milles apellatsioonkaebus jäetakse rahuldamata, kuna vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon on – nagu eespool märgitud – hoolimata tuvastatud õigusnormi rikkumisest õige muudel õiguslikel põhjendustel.

184. Apellatsioonkaebuse teine väide, mis moodustab apellatsioonkaebuse põhiosa, osutus aga just sellest õigusnormi rikkumisest tulenevalt põhjendatuks.

185. Kirjeldatud asjaolusid arvestades näib põhjendatud jätta kaks kolmandikku ADRi kohtukuludest tema enda kanda ning mõista ADRilt välja kaks kolmandikku komisjoni kohtukuludest ning jätta üks kolmandik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ning mõista komisjonilt välja üks kolmandik ADRi kohtukuludest.

VII. Ettepanek

186. Eespool esitatud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus: 1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. 2. Jätta kaks kolmandikku ADR Center SpA kohtukuludest tema enda kanda ning mõista ADR Center Spa‑lt välja kaks kolmandikku Euroopa Komisjoni kohtukuludest. 3. Jätta üks kolmandik Euroopa Komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ning mõista Euroopa Komisjonilt välja üks kolmandik ADR Center SpA kohtukuludest.

( 1 ) Algkeel: saksa.

( 2 ) Vt selle ajaraamistiku kohta allpool käesoleva ettepaneku punkt 68.

( 3 ) Üldkohtu 20. juuli 2017. aasta otsus ADR Center vs. komisjon (T‑644/14, EU:T:2017:533), edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“.

( 4 ) Vt kohtuasi T‑364/15, ADR Center vs. komisjon, ja kohtuasi T‑191/16, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon. Euroopa Kohus menetleb praegu kohtuasja C‑378/16 P, Inclusion Alliance for Europe vs. komisjon, mis tõstatab samad küsimused nagu käesolev apellatsioonkaebus, samuti kohtuasja C‑730/18 P, SC vs. Eulex Kosovo, milles tekivad seotud küsimused.

( 5 ) Vt algselt nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT 2002, L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), artikli 72 lõige 2, nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määruse (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1), artikli 100 lõige 2.

( 6 ) ELT 2012, L 298, lk 1. Käesolevas asjas kõne all olevad toetuslepingud sõlmiti 2008. aasta detsembris ja seega ajal, mil kohaldatav oli veel määrus nr 1605/2002 (vt allpool käesoleva ettepaneku punkt 9), kusjuures toetuslepingutes sisalduv viide kohaldatavale liidu õigusele oli teadaolevalt dünaamiline (vt allpool käesoleva ettepaneku punkt 11), millest tulenevalt muutus finantsmääruse nr 966/2012 jõustumisega kohaldatavaks ka see määrus. Vaidlustatud komisjoni otsus võeti vastu 27. juunil 2014 ja seega juba finantsmääruse nr 966/2012 kehtivuse ajal (vt allpool käesoleva ettepaneku punkt 18), millest tulenevalt on see määrus kõnealusele otsusele kohaldatav. See on kooskõlas sedastusega, et akti õiguslikuks aluseks olev säte, mis annab liidu institutsioonile õiguse asjasse puutuv akt vastu võtta, peab selle akti vastuvõtmise ajal kehtima; vt Euroopa Kohtu 14. juuni 2016. aasta otsus komisjon vs. McBride jt (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, punkt 40).

( 7 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 2, 3, 6 ja 9.

( 8 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 12.

( 9 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 5, 8 ja 11.

( 10 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 14.

( 11 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 15.

( 12 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 17.

( 13 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 18.

( 14 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 19–21.

( 15 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 22–31.

( 16 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 32–36.

( 17 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 37–40.

( 18 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 41–42, esimese astme kohtule esitatud hagiavalduse lisa 33.

( 19 ) Vt Üldkohtu presidendi 7. aprilli 2016. aasta määrus ADR Center vs. komisjon (T‑644/14 R, ei avaldata, EU:T:2016:201, punktid 10–12).

( 20 ) Üldkohtu presidendi 7. aprilli 2016. aasta määrus ADR Center vs. komisjon (T‑644/14 R, ei avaldata, EU:T:2016:201, punkt 26 jj).

( 21 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 53–62.

( 22 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 63–67.

( 23 ) Seda, et ADR väitis alles repliigis, et komisjonil puudub pädevus vaidlustatud otsust vastu võtta, Üldkohus õigustatult ei kritiseerinud. Nimelt peab liidu kohus meetme autori pädevuse küsimust nagunii hindama omal algatusel ja seega saab seda küsimust esitada mis tahes menetlusstaadiumis, vt Euroopa Kohtu 14. detsembri 2016. aasta otsus SV Capital vs. EBA (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Samasuguseid järeldusi, mida ei ole küll täpsemalt analüüsitud, on tehtud juba Üldkohtu varasemates otsustes, vt 13. juuni 2012. aasta otsus Insula vs. komisjon (T‑246/09, ei avaldata, EU:T:2012:287, punktid 94 ja 95); 27. septembri 2012. aasta otsus Applied Microengineering vs. komisjon (T‑387/09, EU:T:2012:501, punkt 39) ja 4. juuli 2017. aasta otsus Systema Teknolotzis vs. komisjon (T‑234/15, EU:T:2017:461, punkt 91); vt samamoodi ka 13. juuni 2019. aasta otsus Synergy Hellas vs. komisjon (T‑244/18, ei avaldata, EU:T:2019:409, punkt 40).

( 25 ) ELTL artikkel 272 viitab Euroopa Liidu Kohtule kui institutsioonile tervikuna. Vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 koosmõjus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 51 on Üldkohus pädev lahendama esimese astmena ELTL artiklis 272 osutatud hagisid.

( 26 ) Teadaolevalt sedastas vaid Üldkohus oma 19. oktoobri 2010. aasta määruses Nencini vs. parlament (T‑431/10 R, ei avaldata, EU:T:2010:441, punkt 19); 19. mai 2015. aasta määruses Costa vs. parlament (T‑197/15 R, ei avaldata, EU:T:2015:294, punkt 26) ja 16. veebruari 2017. aasta määruses Gollnisch vs. parlament (T‑624/16 R, ei avaldata, EU:T:2017:94, punktid 51 ja 52), et erinevalt nõukogust, komisjonist ja Euroopa Keskpangast ei ole parlamendil pädevust võtta vastu täitmisele pööratavaid otsuseid ELTL artikli 299 tähenduses. Seejuures ei käsitlenud Üldkohus aga küsimust, et pädevus võib tuleneda finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõikest 2 või selle eelkäijaks olnud määrusest nr 1605/2002 (eespool käesoleva ettepaneku 5. joonealune märkus) (vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 41). Viimati nimetatud kohtuasjas T‑624/16 R esitatud apellatsioonkaebuse kohta tehtud otsuses jättis Euroopa Kohus argumendile, millega tõstatati küsimus parlamendi pädevuse kohta täitmisele pööratavate otsuste tegemiseks, vastuvõetavuse kaalutlustel vastamata; vt Euroopa Kohtu asepresidendi 6. juuli 2017. aasta määrus Gollnisch vs. parlament (C‑189/17 P(R), ei avaldata, EU:C:2017:528, punktid 46 ja 47). Euroopa Parlamendi juhatuse 19. mai ja 9. juuli 2008. aasta otsuse Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta (ELT 2009, C 159, lk 1) artiklist 68 nähtub samuti vaid see, et peasekretär annab juhised alusetult makstud summade tagasinõudmiseks parlamendiliikmetelt, mitte aga see, kas selleks tuleb või saab teha täitmisele pööratavaid otsuseid. Ka Euroopa Kohus on teadaolevalt käsitlenud seni vaid kohtuasju, milles on parlament otsustanud, et summad on välja makstud alusetult ning saatnud asjaomastele parlamendiliikmetele võlateated, tegemata täitmisele pööratavaid otsuseid; vt nt Euroopa Kohtu presidendi 11. novembri 2011. aasta määrus Nencini vs. parlament (C‑530/10 P(R), ei avaldata, EU:C:2011:729, punktid 3 ja 4); 14. juuni 2016. aasta otsus Marchian vs. parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punktid 16, 17, 22 ja 23) ning 21. mai 2019. aasta määrus Le Pen vs. parlament (C‑525/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:435, punktid 13 ja 14), vt ka tänane määrus kohtuasjas Le Pen vs. parlament (C‑38/19 P).

( 27 ) Finantsmääruse nr 966/2012 artikli 2 punkti b kohaselt on mõistega „institutsioon“ hõlmatud Euroopa Parlament, Euroopa Ülemkogu, nõukogu, Euroopa Komisjon, Euroopa Liidu Kohus, Euroopa Kontrollikoda, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee, Regioonide Komitee, Euroopa Ombudsman, Euroopa Andmekaitseinspektor ja Euroopa välisteenistus; mitte aga Euroopa Keskpank. Vt samamoodi järgnenud määruse 2018/1046 artikli 2 punkt 67 ja eelnenud määruse nr 1605/2002 artikli 1 lõige 2, mida on muudetud määrusega (EL, Euratom) nr 1081/2010 (ELT 2010, L 311, lk 9); määruse nr 1605/2002 esialgsest redaktsioonist puudusid seevastu Euroopa Ülemkogu, mis tunnistati liidu institutsiooniks alles Lissaboni lepinguga, ning Euroopa välisteenistus, mis rajati alles 2010. aastal.

( 28 ) Finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõige 2, samuti sellele järgnenud määruse 2018/1046 (eespool käesoleva ettepaneku 5. joonealune märkus) artikli 100 lõige 2 on ebaselged selles mõttes, et nende esimene lõik näeb küll ilma igasuguse piiranguta ette, et institutsioon võib ELi toimimise lepingu artikli 299 tähenduses täitmisele pööratava otsusega ametlikult määrata saadaolevana kindlaks summasid, mis on saada muudelt isikutelt kui liikmesriikidelt, kuid teine lõige sätestab, et komisjon võib erandlikel asjaoludel võtta teiste institutsioonide taotlusel sellise täitmisele pööratava otsuse vastu ka nende kasuks seoses nõuetega, mis puudutavad töötajaid, kelle suhtes kohaldatakse personalieeskirju. Delegeeritud määruse (EL) nr 1268/2012, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL, Euratom) nr 966/2012 (mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju) kohaldamise eeskirju (ELT 2012, L 362, lk 1), artikli 85 lõige 2 sätestab koguni, et erakorralistel asjaoludel võivad „institutsioonid, keda ei ole nimetatud ELi toimimise lepingu artiklis 299“, nõuda komisjonilt, et ta võtaks vastu täitmisele pööratava otsuse. Vähemalt esmapilgul ei ole arusaadav, miks oli neid sätteid vaja, kui finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõike 2 esimene lõik andis nagunii kõikidele institutsioonidele selle määruse tähenduses (selle kohta eespool käesoleva ettepaneku 27. joonealune märkus) pädevuse võtta ise vastu täitmisele pööratavaid otsuseid. Finantsmääruse nr 966/2012 artikli 79 lõike 2 eelkäijaks olnud määruse nr 1605/2002 artikli 72 lõige 2 (eespool käesolev