ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-227/08

Eva Martín Martín

versus

EDP Editores SL

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Provincial de Salamanca)

„Direktiiv 85/577/EMÜ — Artikkel 4 — Tarbijakaitse — Väljaspool äriruume sõlmitud lepingud — Taganemisõigus — Ettevõtja teabe esitamise kohustus — Lepingu tühisus — Vajalikud meetmed”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 7. mail 2009 I ‐ 11941

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 17. detsember 2009 I ‐ 11976

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral – Direktiiv 85/577 – Tarbija taganemisõigus

(Nõukogu direktiiv 85/577, artikkel 4 ja artikli 5 lõige 1)

Direktiivi 85/577 tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral artikliga 4 ei ole vastuolus see, kui siseriiklik kohus tuvastab omal algatusel selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluva lepingu tühisuse sel põhjusel, et tarbijat ei teavitatud tema taganemisõigusest, kuigi see tarbija ei ole pädevates siseriiklikes kohtutes kordagi lepingu tühisusele tuginenud.

Nimelt, esiteks põhineb viidatud säte avalikul huvil, mis võib õigustada siseriikliku kohtu aktiivset sekkumist, et tasandada tarbija ja ettevõtja vahelist ebavõrdsust väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul.

Teiseks võib meedet, millega tuvastatakse vaidlusaluse lepingu tühisus, kvalifitseerida „vajalikuna” direktiivi 85/577 artikli 4 kolmanda lõigu mõttes, sest see sanktsioneerib niisuguse kohustuse rikkumist, mille järgimine on oluline tarbija soovi kujunemisel ja ühenduse seadusandja kavatsetud kaitsetaseme saavutamisel.

Sellegipoolest ei välista toodud järeldus kõnealuse kaitsetaseme saavutamist teistsuguste meetmetega, nagu näiteks lepingust taganemiseks kohaldatavate tähtaegade ennistamine, millega saab anda tarbijale võimaluse kasutada selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevat õigust. Teiselt poolt võiks siseriiklikul kohtul olla samuti kohustus võtta teatud asjaoludel arvesse tarbija soovi, et asjaomast lepingut ei tühistataks.

(vt punktid 28, 34–36 ja resolutsioon)
2.

Rahvatervise kaitse — Muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste sanitaareeskirjad — Liikmesriikide kohustus seada sisse kohane infrastruktuur ja võtta vastu kõik meetmed, mis on nõutavad nimetatud eeskirjade täitmiseks — Tulemuse saavutamise kohustus (Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1774/2002, artikli 4 lõike 2 punktid a ja c, artikli 5 lõike 2 punkt c, artikli 6 lõike 2 punkt b, artiklid 10–15, 17, 18 ja 26) (vt punktid 34–37, 48, 49, 56–59, 66, 68)
Kohtuasi C-358/08

Aventis Pasteur SA

versus

OB

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud House of Lords)

„Direktiiv 85/374/EMÜ — Tootevastutus — Artiklid 3 ja 11 — „Tootja” vale määratlus — Kohtumenetlus — Taotlus asendada esialgne kostja tootjaga — Aegumistähtaja möödumine”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 8. septembril 2009 I ‐ 11307

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 2. detsember 2009 I ‐ 11340

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Tootevastutus – Direktiiv 84/374 – Sellise äriühingu vastu esitatud hagi, keda ekslikult peeti tootjaks – Aegumistähtaja möödumine – Esialgse kostja asendamine tootjaga – Vastuvõetamatus – Erand – Tootja 100-protsendilise osalusega tütarettevõtja vastu algatatud menetlus ja tootja otsus lasta asjaomane toode käibele – Võimalus määratleda tootjana tarnijat, kes on esialgne kostja – Tingimused – Siseriikliku kohtu hinnang

(Nõukogu direktiiv 85/374, artikli 3 lõiked 1 ja 3 ning artikkel 11)

Direktiivi 85/374 liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklike õigusnormide, mis lubavad kohtumenetluses asendada ühe kostja teisega, selline kohaldamine, mille tulemusel võib „tootja” nimetatud direktiivi artikli 3 tähenduses pärast kõnealuses direktiivis sätestatud aegumistähtaja möödumist kaasata kostjana selle tähtaja jooksul teise isiku vastu algatatud kohtumenetlusse.

Artiklit 11 tuleb siiski esiteks tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui siseriiklik kohus leiab, et nimetatud artiklis sätestatud tähtaja jooksul direktiivi 85/374 artikli 3 lõikes 1 sätestatud määratlusele vastava „tootja” 100-protsendilise osalusega tütarettevõtja vastu algatatud menetluses võib nimetatud tütarettevõtja asendada tootjaga, kui nimetatud kohus leiab, et otsuse asjaomase toote käibelelaskmise kohta tegi tegelikult tootja.

Teiseks tuleb direktiivi 85/374 artikli 3 lõiget 3 tõlgendada selliselt, et juhul kui väidetavalt puudusega toote tõttu kannatanul ei olnud enne toote tarnija suhtes oma õiguste teostamist mõistlikult võimalik tootjat kindlaks teha, tuleb toote tarnijat käsitada selle „tootjana”, eelkõige kõnealuse direktiivi artikli 11 kohaldamisel, kui ta ei teinud omal algatusel ja viivitamata kannatanule teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid – asjaolu, mis tuleb käesoleva juhtumi asjaolude alusel kindlaks teha siseriiklikul kohtul.

(vt punktid 62–64 ja resolutsioon)
Nimelt võib teatavatest üldistest riigi- või haldusõiguse põhimõtetest tulenevalt osutuda mittevajalikuks ülevõtmine eriomaste õigusaktide kaudu, kuid seda tingimusel, et need põhimõtted tagavad ka tegelikkuses direktiivi kohaldamise täies ulatuses siseriiklike ametiasutuste poolt, ja juhul, kui direktiivi asjassepuutuva sätte eesmärk on isikutele teatud õiguste andmine, peab nendest põhimõtetest tulenev õiguslik raamistik olema piisavalt täpne ja selge ning isikutel, kellele see on suunatud, peab olema võimalus täiel määral tutvuda oma õigustega ja vajaduse korral oma õigusi siseriiklikus kohtus kaitsta.

Kuna direktiivi 2003/55 maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta artikli 22 lõike 3 punkt d kohustab halduritele antud kõigi erandite avaldamist, siis liikmesriigi õiguse üldpõhimõtted õigusaktide avaldamise kohta, mille kohaselt avaldatakse kõik õigusaktid, mis puudutavad paljude isikute huve, ei taga direktiivi selle sätte nõuetekohast ja täielikku ülevõtmist, kui nimetatud liikmesriik ei esita tõendeid, mille põhjal võiks täpselt ja kindlalt järeldada, et sellised otsused loetakse alati üldistes huvides tehtud otsusteks, mistõttu need avaldatakse alati.

EÜ artikli 249 kolmandast lõigust tuleneb, et liikmesriigid tagavad direktiivide kohaldamise sobivate meetmete vastuvõtmisega. Asjaolu, et nõuetekohaste kohaldamismeetmete puudumisel või direktiiviga vastuolus olevate meetmete korral on isikutel õigus kohtus vaidluses ülevõtmiskohustust rikkunud liikmesriigiga tugineda direktiivile, ei õigusta seda, et liikmesriik ei võta õigeaegselt vastu iga direktiivi esemega sobivaid meetmeid. Seda enam ei vabasta liikmesriike ülevõtmiskohustusest asjaolu, et kõnealuse direktiivi teatud sätted on siseriiklikus õiguses vahetult kohaldatavad.

Seega rikub liikmesriik direktiivi 2003/55 maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta artikli 22 lõike 3 punktist e ja lõikest 4 tulenevaid kohustusi, kui ta ei võta esiteks üle viidatud artikli 22 lõike 3 punkti e, mis puudutab nõuet, mille kohaselt peab seoses ühendustorudega asjassepuutuvate liikmesriikidega eelnevalt nõu pidama, ja teiseks piirdub kohustusega teavitada komisjoni eranditaotlustest, kuna viidatud artikli 22 lõike 4 kohaselt tuleb seda institutsiooni teavitada nii lõplikust vabastusotsusest kui ka igasugusest sellega seotud asjakohasest teabest.

(vt punktid 44–46)
Direktiiv 98/59 (kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) sätestab artiklis 5, et see direktiiv ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta õigus- ja haldusnorme, mis on töötajate jaoks soodsamad, või soodustada või lubada töötajate jaoks soodsamaid kollektiivlepingutingimusi.

Arvestades, et ühe liikmesriigi seadusandja otsustas hõlmata mõistega „kollektiivsed koondamised” kõnealuse direktiivi tähenduses ka olukorrad, mis ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse, nagu töölepingu teatavad lõpetamisviisid, mis puudutavad direktiivi 98/59 artiklis 1 ette nähtud künnistest väiksemat arvu töötajaid, ent jättis selle mõistega hõlmamata näiteks niisugused olukorrad, kus kõigi töötajate töölepingu lõppemine – mis võib puudutada sama arvu töötajaid – leiab aset tööandja surma tõttu, on ühenduse huvides – lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus – kindlasti kõnealuse mõiste ja selle ühenduse õigusest tulenevate kasutamisviiside ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, mis asjaoludel neid kohaldatakse.

(vt punktid 23, 27 ja 28)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtusse pöördumine – Liikmesriigi kohus EÜ artikli 234 tähenduses – Mõiste

(EÜ artikkel 234)

2. Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 85/337 – Kohaldamisala

(Nõukogu direktiiv 85/337 (muudetud direktiiviga 2003/35), artikli 2 lõige 1 ja artikli 4 lõige 1 ning I lisa punkt 20)

Summary

1. Umweltsenatit, kes vastab nõuetele organi õigusliku aluse, otsuste kohustusliku laadi ja alalisuse kohta, samuti õigusnormide kohaldamise ja organi sõltumatuse kohta, ning nõuetele, mis tagavad menetluse võistlevuse, tuleb pidada kohtuks EÜ artikli 234 tähenduses.

(vt punktid 36, 38 ja 39)

2. Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud direktiiviga 2003/35) artikli 2 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad ette nägema keskkonnamõju hindamise kohustuse nimetatud direktiivi I lisa punktis 20 nimetatud sellise projekti suhtes nagu elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km, ka siis, kui tegu on piiriülese projektiga ja selle liikmesriigi territooriumil asub ainult osa, mille pikkus jääb alla 15 km.

Direktiivi 85/337 eesmärgist ei tohi mööda hiilida projekti osadeks jaotamise teel ja mitme projekti kumulatiivse mõjuga arvestamata jätmine ei tohi praktikas viia selleni, et nende kõigi puhul puudub hindamiskohustus, samal ajal kui koosvõetuna võivad need projektid „keskkonda oluliselt mõjutada” direktiivi 85/337 artikli 2 lõike 1 tähenduses.

Sellest järeldub, et direktiivi 85/337 I lisas loetletud projekte, mis ulatuvad mitme liikmesriigi territooriumile, ei saa selle direktiivi kohaldamisalast välja jätta üksnes põhjusel, et direktiivis ei ole sätteid, mis neid projekte sõnaselgelt puudutaks.

(vt punktid 53, 54, 58 ja resolutsioon)
Määruse nr 2658/87 (tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta) I lisas (muudetud määrusega nr 1719/2005) asuva kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 7312 klassifitseeritavate kaupade päritolu kindlakstegemisel tuleb silmas pidada, et määruse nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artikli 24 tähenduses oluline töötlemine või toiming võib lisaks tegevusele, mis toob kaasa toimingu või töötlemise läbinud kauba klassifitseerimise mõnda muusse kombineeritud nomenklatuuri rubriiki, hõlmata ka tegevust, mille tulemusena valmib – ilma, et sellega kaasneks rubriigimuutus – kaup, millel on niisugused erilised omadused ja koostis, mida sel enne seda töötlemist või toimingut ei olnud.

Tolliseadustiku artiklis 24 toodud mõiste „oluline töötlemine või toiming” tõlgendamisel üheainsa kriteeriumi, nimelt kauba tariifirubriigi muutuse kriteeriumi kasutamine ilma ühegi viiteta kauba konkreetsele töötlemisele või konkreetsetele toimingutele, mille see kaup läbis, võib nimetatud artikli kohaldamisala kitsendada. See kriteerium ei rajane põhitoote objektiivsel ja tegelikul eristamisel töödeldud tootest ega iga selle toote konkreetsetel olulistel omadustel, samuti ei arvesta see kriteerium konkreetseid töötlemisi või toiminguid, mille tulemusena töödeldud toode valmis. Kuigi see kriteerium on kaubaga läbiviidava töötlemise või toimingu olulisuse näitaja ja hõlmab suuremat osa juhtudest, ei võimalda see kriteerium üksi kindlaks teha kõiki olukordi, mille puhul kaubaga läbiviidav töötlemine või toiming on oluline.

(vt punktid 33–37 ja resolutsioon)
EÜ artikli 39 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi pädevad ametivõimud vaatavad läbi mõne teise liikmesriigi kodaniku taotlust saada teatava aja jooksul sellist praktilist väljaõpet nagu juriidiliste kutsealade ettevalmistusteenistus, et hiljem tegutseda reguleeritud juriidilisel kutsealal, ei sätesta see artikkel iseenesest, et need ametivõimud peavad kandidaadilt ühenduse õiguses nõutava võrdväärsuse hindamise raames nõudma ainult madalamat õigusalaste teadmiste taset kui see, mis vastab kvalifikatsioonile, mida selles liikmesriigis nõutakse niisuguse praktilise väljaõppe saamiseks. Siiski tuleb täpsustada, et esiteks ei takista kõnealune artikkel siiski sellise kvalifikatsiooni pehmet tõlgendamist ning et teiseks on oluline, et praktikas ei oleks võimalus omandatud teadmisi, mis vastavad kvalifikatsioonile, mida huvitatud isik on tõendanud, osaliselt tunnustada pelgalt näilik – seda peab kontrollima siseriiklik kohus.

(vt punkt 65, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuotsus, millega tühistatakse komisjoni vaidlusalune otsus omal algatusel tõstatatud väite põhjal, mis tugineb EÜ artikli 253 rikkumisele, ilma et pooli oleks enne kirjaliku või suulise menetluse käigus kutsutud esitama selle väite kohta oma märkusi, rikub võistlevuse põhimõtet. Nimelt, kuigi põhjenduse puudumine on selline puudus, mida ei saa põhimõtteliselt parandada, on sellise puuduse tuvastamise aluseks siiski hindamine, mille puhul tuleb arvesse võtta teatavat arvu tegureid. Niisugune hinnang võib anda alust vaidluseks, seda eelkõige juhul, kui see ei käsitle mitte põhjenduse täielikku puudumist, vaid konkreetse faktilise ja õigusliku asjaolu põhjendust.

Üldiselt ei tulene võistlevuse põhimõttest mitte ainult menetluspoole õigus tutvuda vastaspoole poolt kohtule esitatud tõendite ja märkustega ning nende üle vaielda; sellega ei ole vastuolus ka üksnes see, et ühenduse kohtu otsus põhineb asjaoludel ja dokumentidel, millega pooled või üks neist ei ole saanud tutvuda ja mille suhtes nad ei ole seetõttu saanud seisukohta võtta. Nimetatud põhimõte hõlmab üldiselt veel ka poolte õigust tutvuda kohtu omal algatusel tõstatatud õiguslike väidetega, millele kohus kavatseb oma otsuses tugineda, ning nende üle vaielda.

Võistlevuse põhimõte, mis on õiguse aluspõhimõte, kuulub kaitseõiguste hulka. Seda kohaldatakse igas menetluses, mille tulemusel võib ühenduse institutsioon teha otsuse, mis mõjutab tuntaval määral isiku huve. Ühenduse kohtud tagavad, et neis toimuvais menetlustes järgitakse võistlevuse põhimõtet ja et nad järgivad seda ka ise.

Määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ artikli 88 kohaldamiseks, artikli 1 punkti b alapunkti v kohaselt peetakse olemasolevaks abi, mille kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Mõistet „ühisturu areng” võib mõista kui asjaomase meetmega hõlmatud sektori majandusliku ja õigusliku konteksti muutust ja see ei pea silmas näiteks olukorda, milles komisjon muutis oma hinnangut riigiabi eeskirjade rangema kohaldamise põhjal. Üldisemalt võttes vastab olemasoleva või uue abi mõiste objektiivsele olukorrale. See mõiste ei saa sõltuda institutsioonide tegevusest või otsustustest.

Seega, kuigi EÜ artikliga 253 ühenduse aktilt nõutud põhjendused peavad vastama akti olemusele, ei saa komisjoni kohustada näitama põhjuseid, miks ta oma varasemates otsustes teatavat meedet erinevalt hindas.

Järelikult ei olnud asjaolud, mis olid põhiliselt esiteks seotud sellega, et komisjon oli olnud siis, kui nõukogu võttis vastu vaidlusaluseid vabastusi heakskiitvad otsused, seisukohal, et nendega ei kaasne konkurentsimoonutusi ja need ei kahjusta ühisturu nõuetekohast toimimist, ning teiseks sellega, et nimetatud otsuste alusel võidakse järeldada, et samu vabastusi ei saa kvalifitseerida abina, niisugused, mille puhul oleks komisjon põhimõtteliselt kohustatud põhjendama vaidlusalust otsust seoses määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v kohaldatavusega.

(vt punktid 70–73, 75)
Määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97) artiklit 73 tuleb tõlgendada nii, et lahutatud isikul – kellele makstakse peretoetusi sellise liikmesriigi pädeva asutuse poolt, kus ta elas ning kus tema endine abikaasa jätkuvalt elab ja töötab – säilib tingimusel, et teda tunnustatakse nimetatud määruse artikli 1 punkti f alapunkti i tähenduses selle endise abikaasa pereliikmena, õigus saada oma lapse eest neid toetusi, kuigi ta lahkub sellest riigist ja asub oma lapsega elama teise liikmesriiki, kus ta ei tööta, samas kui tema endine abikaasa võiks neid toetusi oma elukohaliikmesriigis saada.

Isiku poolt oma elukohaliikmesriigis töötamise – mis annab tegelikult õiguse peretoetuste saamiseks – tagajärg on see, et õigus saada määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97) artiklit 76 kohaldades selle liikmesriigi – mille territooriumil nimetatud isiku endine abikaasa töötab – õigusaktide alusel maksmisele kuuluvaid peretoetusi peatub selle summa ulatuses, mida antakse esimesena nimetatud isiku elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel.

(vt punkt 38, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-461/08

Don Bosco Onroerend Goed BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 13 B osa punkti g ja artikli 4 lõike 3 punkti a tõlgendamine — Sellise maatüki võõrandamine, millel asub ehitis, mis on uue ehitise ehitamiseks osaliselt lammutatud — Käibemaksuvabastus”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 19. november 2009 I ‐ 11081

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused – Ehitise ja selle aluse maa võõrandamise maksuvabastus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 4 lõike 3 punkt a ja artikli 13 B osa punkt g)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 B osa punkti g koosmõjus selle direktiivi artikli 4 lõike 3 punktiga a tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sätetest esimese kohaselt ei kuulu käibemaksust vabastamisele sellise maatüki võõrandamine, millel asub lagunenud ehitis, mis kuulub lammutamisele eesmärgiga ehitada selle asemele uus ehitis ja mille sel eesmärgil lammutamine tellija algatusel on alanud juba enne nimetatud võõrandamise toimumist. Käibemaksu seisukohalt moodustavad nimetatud võõrandamistehing ja lammutustööd üheainsa tehingu, mille eesmärk tervikuna on mitte olemasoleva ehitise ja selle aluse maa, vaid hoonestamata maatüki võõrandamine, sõltumata sellest, kui kaugele oli kõnealuse maatüki tegeliku võõrandamise hetkel endise ehitise lammutustöödega jõutud.

(vt punkt 44 ja resolutsioon)
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/50) artikli 1 lõige 1 nõuab, et riigihankealaste eeskirjade rikkumise tuvastamise kaebuse esitamise tähtaeg või nende eeskirjade rikkumisest tuleneva kahju hüvitamise nõude esitamise tähtaeg algab kuupäeval, millal kaebuse esitaja kõnealusest rikkumisest teada sai või teada saama pidi.

Direktiivi 89/665 artikli 1 lõikes 1 sätestatud eesmärgi tagada kohaldatavate riigihankealaste õigusnormide rikkumiste tõhus läbivaatamine saab saavutada tegelikult vaid juhul, kui vaidlustamise tähtajad hakkavad kulgema alles kuupäeval, kui kaebuse esitaja kõnealuste sätete väidetavast rikkumisest teada sai või teada saama pidi.

Asjaolust, et taotleja või pakkuja teab, et tema pakkumus on tagasi lükatud, ei tulene veel iseenesest, et tagasilükkamist on võimalik tõhusalt vaidlustada. Vaid pärast seda, kui asjaomast taotlejat või pakkujat on teavitatud põhjustest, mille tõttu ta riigihankemenetluses tagasi lükati, võib ta välja kujundada selge veendumuse kohaldatavate õigusnormide rikkumise võimalikkuse ja vaidlustamise võimaluse kohta.

(vt punktid 30–32, 35 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 A osa lõike 1 punkti j tuleb tõlgendada nii, et õppetöö, mida diplomeeritud insener viib läbi eraõigusliku ühinguna tegutsevas õppeasutuses tööalase täienduskoolituse kursustest osavõtjatele, kellel on juba vähemalt kõrgkooli arhitektuurialane või inseneriharidus või samaväärne haridus, kusjuures kursused lõpevad eksamiga, võib selle sätte tähenduses olla „[…]õpe kooli- või ülikoolihariduse raames”. Sellise õppega võib samuti tegemist olla muu tegevuse puhul peale õpetamise kui sellise, eeldusel et põhiliselt tegutsetakse õppejõu ja õpilaste või üliõpilaste vahel toimuva teadmiste ja oskuste edasiandmise piires kooli- või ülikoolihariduse raames. Siseriiklik kohus peab vajalikul määral kontrollima, kas õpetaja kogu asjaomane tegevus kujutab endast nimetatud sätte tähenduses „õpet”„kooli- või ülikoolihariduse” raames.

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 A osa lõike 1 punkti j tuleb tõlgendada nii, et iseseisvat isikut, kes on seltsingu seltsinglane ja kes osutab teenuseid kolmandast isikust asutuse pakutud koolituskursuste raames, tuleb pidada selle sätte mõttes „eraõpet” andvaks, kuna see asutus – mitte asjaomane õpetaja – vastutab õppeasutuse eest, kus neid tunde anti, ning osutas koolitusteenust nimetatud kursustel osalejatele. Viimati nimetatud asjaolu on iseenesest selline, et see välistab võimaluse, et õpetajat – ja seega seltsingut, mille seltsinglane ta on – võiks pidada kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti j tähenduses „eraõpet” andvaks.

Sellega seoses ei saa pelgalt asjaolu, et teostatakse „iseseisvalt” majandustegevust ning täidetakse teisi kuuenda direktiivi artiklis 4 esitatud tingimusi selleks, et isikut peetaks käibemaksukohustuslaseks, viia järelduseni, et õpetaja, kes ei ole seotud töölepinguga ega sellisest lepingust tuleneva suhtega sarnase alluvussuhtega, teostab majandustegevust „iseseisvalt” selle direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti j tähenduses.

(vt punktid 48, 52, 53, 55, resolutsiooni punkt 2)
Kuigi Euroopa Kohtul ei tule eelotsusemenetluses hinnata siseriikliku õiguse kooskõla liidu õigusega, on ta pädev andma eelotsusetaotluse esitanud kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamise juhtnöörid, mis võimaldavad viimasel seda kooskõla hinnata, et lahendada tema menetluses olev kohtuasi.

Liidu õigusega on vastuolus liikmesriigi niisuguse õigusnormi kohaldamine, mille alusel hagi riigilt kahju hüvitamise nõudes, mis tuleneb siseriikliku seadusega liidu õiguse rikkumisest, mis on tuvastatud Euroopa Kohtu poolt EÜ artikli 226 alusel langetatud otsusega, võib saada positiivse lahenduse üksnes juhul, kui taotluse esitaja on eelnevalt ammendanud kõik kahju tekitava haldusakti suhtes rakendatavad riigisisesed edasikaebamise võimalused, et vaidlustada selle seaduse alusel kehtestatud kahju tekitava haldusakti kehtivust, samas kui niisugune õigusnorm ei kehti hagile riigilt kahju hüvitamise nõudes, mis tuleneb sama seadusega põhiseaduse rikkumisest, mille on tuvastanud pädev kohus.

Võrdväärsuse põhimõte nõuab, et kõik kaebustele kohaldatavad reeglid oleksid ühtemoodi kohaldatavad nii liidu õiguse rikkumisest tulenevate kaebuste kui ka siseriikliku õiguse eiramisest tulenevate kaebuste puhul. Eseme ja põhiasjaolude osas võib neid kahte asjaomast kahju hüvitamise nõuet pidada sarnaseks, kuivõrd esiteks on nende ese täpselt sama, nimelt kahjustatud isikule riigi tegevuse või tegevusetusega tekitatud kahju hüvitamine, ja teiseks seisneb ainus erisus nende kahe asjaomase hagi vahel asjaolus, et õigusrikkumised, millest need hagid tulenevad, on tuvastatud ühel juhul Euroopa Kohtu poolt EÜ artikli 226 alusel langetatud otsusega ja teisel juhul pädeva siseriikliku kohtu otsusega. Viimasel juhul, kui puuduvad muud tunnused, mis võimaldaksid järeldada muude erinevuste esinemist nimetatud hagide vahel, ei piisa sellest ainsast asjaolust selleks, et neid kahte hagi võrdväärsuse põhimõtet silmas pidades eristada. Siit järeldub, et niisuguse õigusnormi kohaldamine on võrdväärsuse põhimõttega vastuolus.

(vt punktid 33, 36, 43–46, 48 ja resolutsioon)