ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Lisaks olgu märgitud, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikest 4 tuleneb, et kui asjaomane institutsioon leiab, et on ilmne, et juurdepääs liikmesriigist pärit dokumendile tuleb keelata sama artikli lõikes 1 või 2 ette nähtud erandite põhjal, keeldub ta taotlejale juurdepääsu võimaldamast, ilma et ta peaks isegi konsulteerima liikmesriigiga, kust dokument pärineb, ja seda vaatamata sellele, kas liikmesriik on varem määruse artikli 4 lõike 5 alusel taotluse esitanud või mitte. Sel juhul on niisiis ilmne, et juurdepääsutaotluse kohta võtab otsuse vastu institutsioon, lähtudes üksnes liidu õiguse sätetest otseselt tulenevatest eranditest (eespool punktis 6 viidatud kohtuotsus Rootsi vs. komisjon, punkt 68).
66

Seoses komisjoni teise argumendiga, mille kohaselt ei ole järgitud saastekvootidega kauplemise süsteemi reguleerivaid üldpõhimõtteid, mis nõuavad, et liikmesriik määraks eelnevalt kogu jaotuskava ajavahemiku osas kindlaks asjaomastele käitistele eraldatavate kvootide maksimumkoguse, tuleb märkida, et vaidlustatud otsus ei toeta seda argumenti mitte mingil moel. Lisaks, nagu juba eespool punktis 62 on märgitud, ei ole komisjon suutnud tõendada, et nende põhimõtetega on vastuolus, et käesoleval juhul oli käitisele 116 eraldatud 700000 kvooti nii aasta 2008 kohta, nagu on ette nähtud Belgia jaotuskava Va lisa tabeli esimeses veerus, kui ka jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta, nagu on ette nähtud sama tabeli viimases veerus. Niisiis, silmas pidades üldreeglit, mis näeb direktiivi 2003/87 artikli 11 lõike 2 kohaselt koosmõjus direktiivi III lisas sätestatud saastekvootide eraldamise põhimõtetega ette, et asjaomase jaotuskava ajavahemiku kohta tuleb eelnevalt kvootide üldkogus kindlaks määrata, tuleb „parandamise” kumulatiivseid tingimusi ja „andmete täiustamise” tingimusi tõlgendada erandina kitsendavalt, et säiliks see kasulik mõju, mis on määruse nr 2216/2004 artikli 44 lõike 2 kohasel esitamise korral koosmõjus direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikega 3. Üksnes kitsendav tõlgendamine võimaldab tagada liikmesriikide poolt tagantjärele taotletud muudatuste täieliku eelkontrolli, mis lähtub kõnealustest kvootide eraldamise kriteeriumidest. Samas tuleneb eespool punktis 62 märgitust üksnes see, et vaidlusaluse paranduse taotlust tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab jaotuskava ajavahemikku 2008–2012 tervikuna.
39

Vaidlustatud otsuse tühistamisnõude põhjenduseks väidab hageja esiteks, et apellatsioonikoda eksis, kui jõudis eelduse põhjal seisukohale, et asjaomane ühenduse kaubamärk on õigustatud, sest see on menetlusse astuja tegevuse laiendamise „normaalne edasiarendus”, eeldades nii, et tal oli kavatsus kaubamärki kasutada, millele räägivad vastu järgmised tõendid: menetlusse astuja mitu katset müüa alates 2005. aastast oma õigused hagejale äärmiselt liialdatud summade eest, asjaolud, et menetlusse astujale kuulub vaid üks Kanaari saarte (Hispaania) ühes külas asuv pitsarestoran, mis on samas seisukorras 1990. aastast saadik ja tegutseb nime Pizzeria Giulio all, et puudub äritegevuse laiendamiseks või rahvusvahelisele tasemele viimiseks õiguslikult sobilik struktuur, et 20 aasta jooksul ei ole avatud ühtegi filiaali ja et on loodud kaubamärgi Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL fiktiivne kasutuskoht domeeninime www.pollotropicaleuropa.com all.
Nõue tühistada komisjoni 13. juuli 2009. aasta otsus 2009/944/EÜ riigiabikavade kohta C 6/04 (ex NN 70/01) ja C 5/05 (ex NN 71/04), mida Itaalia rakendas katmikaiandusega tegelevate ettevõtjate suhtes (kasvuhoonete kütmiseks kasutatava kerge kütteõli aktsiisivabastus) (ELT L 327, lk 6).
168

Neljandaks, seoses asjaomaste ettevõtjate kirjavahetusega 13. ja 21. mail 2002, leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 81, et see kinnitab, et E.ON pidas Direktion G kirja siduvaks ning et ükski asjaomane ettevõtja ei andnud mõista, et see kiri ja Direktion I kiri olid aegunud. Sellega seoses tuleb tõdeda, et E.ON-i kiri, mille ta saatis 21. mail 2002 hagejale vastuseks tema 13. mai 2002. aasta kirjale, viitab sõnaselgelt Direktion G kirjale, mainides, et teisele ettevõtjale MEGAL-i torujuhtmest edastamine on selle kirjaga täiesti kooskõlas. Kui aga kirja oleks peetud aegunuks ning asjaomastele ettevõtjatele mittesiduvaks, ei oleks E.ON märkinud, et kõnealune edastamine on kirjaga kooskõlas. Hageja osutatud asjaolu, et ta ei viidanud Direktion G kirjale või Direktion I kirjale oma 13. mai 2002. aasta kirjas, ei ole määrav tõendamaks nende sätete aegumist või ühise tahte puudumist. Nimelt, kuigi hageja tõepoolest nendele kõnealuses kirjas ei viidanud, on tõsi ka see, nagu väitis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 83, et E.ON ei oleks Direktion G kirjale tuginenud, et väita, et tal oli õigus gaasi edastada ühe oma kliendi arvel, kui sellele kirjale ei oleks varem viidatud kui sedaliiki edastamist keelavale. Igal juhul, isegi kui eeldada, et E.ON võis ühepoolselt sellele kirjale viidata, ei mõjutaks see esiteks järeldust, et see kiri tundus olevat siduv vähemalt selle ettevõtja jaoks, ning teiseks ei võimalda asuda seisukohale, et kaaskirjad ei olnud hagejale enam siduvad. Mis puudutab hageja kinnitust, mille kohaselt viitas E.ON Direktion G kirjale, et kindlustada oma läbirääkimispositsiooni tema suhtes kolmandatele isikutele edastamise õiguse küsimuses, siis ei saa see igal juhul ümber lükata järeldusi, millele komisjon jõudis. Lõpuks, hageja argument, mille kohaselt viitab see kirjavahetus gaasi edastamisele kolmandatele isikutele, mitte turgude jagamisele, ei võimalda kahtluse alla seada asjaolu, et see kirjavahetus toob ilmsiks ka Direktion G kirja siduvuse vähemalt E.ON-i jaoks, ega asuda seisukohale, et hageja pidas kaaskirju aegunuks. Lisaks, arvestades selle sõnastust, võis kirjavahetusest järeldada, nagu märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 83, et hageja arvates keelas sel ajal kehtinud versioonis MEGAL-i kokkulepe E.ON-il tarnida gaasi Prantsusmaal MEGAL-i torujuhtme kaudu isegi kolmandate isikute arvel. Selline seisukoht on kooskõlas ka Direktion G kirja tõlgendusega, mille andis hagejale tema õigustalitus ja mis on esitatud 2000. aasta 9. ja 17. veebruari e-kirjades.
11

Vastulausete osakond rahuldas 30. mai 2008. aasta otsusega vastulause. Ta märkis kõigepealt, et taotletava kaubamärgiga tähistatud kaubad ja varasema ühenduse kaubamärgiga hõlmatud kaubad on „peaaegu identsed”. Vastulausete osakond leidis lisaks, et vastandatud tähised on visuaalselt ja foneetiliselt keskmiselt sarnased ning et need on kontseptuaalselt sarnased. Ta leidis ka, et varasema ühenduse kaubamärgi eristusvõime on tavapärane ning järeldas sellest, et vastandatud kaubamärkide segiajamine on tõenäoline.
252

Nagu näidati eespool punktides 169–245, ei saa nõustuda hagejate argumentidega, millega soovitakse tõendada, et kõnealune kokkulepe lõppes Prantsuse turul enne 2004. aasta augustit ja Saksa turul enne 2005. aasta septembrit. Kuna rikkumise esinemine ja Saksa turu puhul kokkuleppe jätkumine vaatamata selle formaalsele tühistamisele on tõendatud dokumentaalsete tõenditega, ei ole vaja analüüsida asjaomaste ettevõtjate tegevust seoses eespool mainitud ajavahemike ja turgudega. Nimelt, vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, isegi kui eeldada, et ettevõtjad ei täitnud kõnealust kokkulepet ning tegutsesid pärast gaasiturgude liberaliseerimist sõltumatult, ei oma see tähtsust, kuna kokkuleppe tegeliku mõju arvessevõtmine on üleliigne, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul (vt Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1705, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks, nagu sai meenutatud eespool punktis 234, nähtub kohtupraktikast, et selle tõendamine, et esines asjaolusid, mis näitavad komisjoni tuvastatud fakte erinevas valguses ja võimaldavad seega anda faktidele teise usutava seletuse, mis erineb sellest, mille esitas komisjon järeldamaks, et ühenduse konkurentsiõigust on rikutud, on asjakohane vaid siis, kui komisjon tugineb rikkumise toimepanemise järeldamiseks ainult asjassepuutuvate ettevõtjate tegevusele turul.
56

Nimelt visuaalselt ei ole stiliseeritud suurtäht „B”, millele järgneb punkt ja mis vastab perekonnanime Basile esitähele ning on paigutatud eesnime Antonio ja perekonnanime Basile kohale, ning osa „1952”, mis on paigutatud selle väljendi alla ja kirjutatud väiksemate tähtedega, piisavalt olulised selleks, et välistada vastandatud kaubamärkide igasugune sarnasus, mille tekitab vaidlustatud kaubamärgi kõige iseloomulikuma osa ja varasema kaubamärgi kattumine (vt selle kohta Üldkohtu 16. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas T-137/05: La Perla vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 46). Nimelt kuigi stiliseeritud suurtäht „B” on suurem kui vaidlustatud kaubamärgi teised osad, ei ole see märkimisväärne lisand osale „basile”, kuna see vastab selle esitähele või monogrammile. Osal „1952”, mis võib olla tajutav aastana, on arvestades selle asetust vaidlustatud kaubamärgis ja selle väiksemat kirjasuurust, samamoodi teisejärguline tähtsus vaidlustatud kaubamärgis ning see ei köida tarbijate tähelepanu samavõrd kui selle kaubamärgi teised osad, ilma et see tähendaks, et osa „1952” on tähtsusetu.
Taotlus, et Üldkohus tuvastaks EÜ artikli 238 alusel esiteks, et komisjoni võlanõue tagastada 114 996,82 eurot on põhjendamatu ja teiseks, et komisjoni võlanõue tagastada 253 617,08 eurot on osaliselt põhjendatud, ning sellest tulenevalt mõista komisjonilt välja kahjuhüvitis summas 146 261,06 eurot ning teise võimalusena kahjuhüvitis summas 573 273,42 eurot.
63

Seega, kuna hageja väidab, et aruanded edastati A. Gotovinale määruse nr 1049/2001 kohaselt, siis tuleb esiteks märkida, et ta ei ole vaidlustanud tegelikku menetlust uute tõendite kogumiseks kasutatava teabe edastamise kohta, mida EJRK prokurör kasutas kohtuasja raames, milles see kohus otsuse tegi, nagu seda on kirjeldatud eespool punktides 59–62. Lähtudes selgitustest, mille nõukogu esitas seoses aruannete edastamisega A. Gotovina kaitsjale EJRK-s toimunud menetluse raames, on oluline ka nentida, et ükski toimikus esinev asjaolu ei võimalda eeldada, et nõukogu oleks need 48 aruannet ka A. Gotovinale esitanud, kui viimane oleks määruse nr 1049/2001 kohase dokumentidega tutvumise taotluse esitanud. Kuna hageja osutas kohtuistungil esmakordselt 30. mai 2007. aasta taotlusele, millega hageja sõnul palusid A. Gotovina ja tema advokaadid nõukogul võimaldada nende aruannetega tutvuda, siis piisab kui märkida, et seda dokumenti, eeldusel et see on olemas, ei ole käesolevas kohtuasjas esitatud.
80

Teiseks ilmneb toimikust 21. mai 2007. aasta kirja kohta, milles teavitati hagejat auditimenetluse lõpetamisest, et komisjon saatis selle hageja poolt 25. veebruaril 2002 esitatud aadressil väljastusteatega tähitud kirjana. Komisjonile ei saa sellist toimimisviisi ette heita, kuna hageja ei olnud teatanud komisjonile oma 17. mai 2006. aasta aadressimuutusest. Nimelt, esiteks ei vabasta üksnes asjaolu, et lepinguperiood oli lõppenud hagejat komisjoni oma aadressimuutusest teavitamast, sest auditimenetlus alles kestis. Teiseks ei piisa üksnes sellest, et hageja näitas audiitorile 2006. aastal saadetud elektronikirjade allkirjas ära oma aadressi selleks, et järeldada, et komisjoni oli aadressimuutusest nõuetekohaselt teavitatud, olgugi et audiitor edastas selle elektroonilise kirjavahetuse komisjonile (vt selle kohta 5. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas 108/79: Belfiore vs. komisjon, EKL 1980, lk 1769, punkt 6).
84

Viimaseks tuleb rõhutada ülekaalukat rolli, mis riigil oli põllumajandustootjate piirkondlikes tunnustatud organisatsioonides, kus teda esindas piirkonnaprefekt. Code rurali sätetest ilmneb nimelt, et sama seadustiku artikli R*552-1 alusel põllumajandusministrile riigiabi saamiseks esitatavale tunnustamise taotlusele tuleb vastavalt sama seadustiku artiklile R*552-2 lisada teatavad dokumendid, sealhulgas „[o]rganisatsiooni põhikiri”, mis peab sisaldama punkte, mis näevad ette, et „organisatsiooni vastuvõetud eeskirjad on kohaldatavad alles pärast põllumajandusministri heakskiidu saamist”, „kinnitust, kus on kirjas, mis liiki ja millisel kujul abi organisatsiooni liikmetele vajaduse korral antakse”, ning „nende eeskirjade tekste, mis organisatsioon on vastavalt artiklile L.552-1 vastu võtnud”. Vastavalt code rurali artiklile R.552-10 võib põllumajandustootjate piirkondlik tunnustatud organisatsioon uusi eeskirju vastu võtta või juba heakskiidetud eeskirju muuta üksnes põllumajandusministri sõnaselgel nõusolekul. Lisaks näeb code rurali artikkel R.552-11 ette, et põllumajandusminister nimetab iga põllumajandustootjate piirkondliku tunnustatud organisatsiooni juurde esindaja, kes täidab asjaomase organisatsiooni juures tehnilise nõustaja ülesandeid, kes osaleb ise või vastavalt põllumajandusministri ettenähtud tingimustele esindaja kaudu organisatsiooni juhatuse koosolekutel ja liikmete üldkoosolekutel ning kes võib nõustada kohapeal või lasta endale edastada kõik organisatsiooni või selle asutuste tegevust puudutavad tõendid ja dokumendid ning keda tuleb pidevalt teavitada kõikidest juhatuse koosolekutel võetud otsustest ja liikmete üldkoosolekutel võetud resolutsioonidest. Samuti näeb põllumajandusministri 30. oktoobri 2000. aasta määruse, mis käsitleb riigi esindamist puu- ja köögiviljasektori põllumajandustootjate piirkondlikes organisatsioonides (JORF, 15.11.2000, lk 18079), artikkel 1 ette, et piirkonna prefektil või tema esindajal on õigus osaleda kõigil tunnustatud põllumajandustootjate piirkondlike organisatsioonide juhtorganite otsustuskoosolekutel ning talle edastatakse kõik neil koosolekutel langetatud otsused ja protokollid. Sama määruse artikkel 2 paneb riigi esindajale, kes sel juhul võib kasutada Oniflhori abi, kohustuse tagada, et neile organisatsioonidele antud ülesandeid täidetaks kooskõlas õigus- ja haldusaktides ettenähtud suunistega, ning näeb ette, et sel eesmärgil viseerib ta kohustuslikus korras enne nende elluviimist kõik organisatsiooni asjaomaste juhtorganite, antud juhul üldkoosoleku või juhatuse otsused ning samuti sõlmitud lepingud, juhul kui nende eesmärk on määrata kindlaks organisatsiooni liikmete kohustused või kui nendega nähakse ette riigi või ühenduse poolt tegevustoetuse või tootmissektorisse tehtavate investeeringutena eraldatavate summade kasutamisviisid. Asjaomased otsused kuuluvad täitmisele üksnes juhul, kui need on viseeritud.
235

Nagu Euroopa Kohus leidis eespool punktis 230 viidatud otsuses Europemballage ja Continental Can vs. komisjon (punktid 23 ja 24), millele hageja tugineb, on selles sättes ette nähtud eesmärk, mida rakendatakse EÜ asutamislepingu mitmes sättes, mille tõlgendamisel on see eesmärk määrav. Kui EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g on ette nähtud sellise korra loomine, millega tagatakse, et ühisturul konkurentsi ei moonutata, siis on selles veelgi enam nõutud, et konkurentsi ei kõrvaldataks. See nõue on nii oluline, et ilma selleta muutuks suur hulk EÜ asutamislepingu sätteid esemetuks. Nii on konkurentsipiirangutel, mida EÜ asutamislepinguga lubatakse teatud tingimustel, arvestades kaalutlusi, mis puudutavad vajadust ühtlustada erinevad järgitavad eesmärgid, selle nõude näol piir, mille ületamisel võib konkurentsi nõrgenemine kahjustada ühisturu eesmärke.
40

Selles suhtes tuleb märkida, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 53, ei ole hagejal alust tugineda konsolideeritud pädevusteatisele. Vastab tõele, et konsolideeritud pädevusteatise punktis 2 on täpsustatud, et see teatis asendab teatist koondumise mõiste kohta. Kuigi konsolideeritud pädevusteatise punktis 1 on märgitud, et „käesoleva teatise eesmärk on anda suuniseid [määrusega nr 139/2004] seotud pädevusküsimuste kohta”, ilmneb selle määruse artikli 26 lõikest 2 – millele on viidatud ka vaidlustatud otsuses – siiski, et määrust nr 4064/89 kohaldatakse ka edaspidi kõikide koondumiste suhtes, mille osas sõlmiti kokkulepe või mis tehti teatavaks või mille puhul omandati kontroll selle määruse artikli 4 lõike 1 tähenduses enne 1. maid 2004. Käesolevas asjas aga leidis komisjon, kes kavatses määrata karistuse määruse nr 4064/89 artikli 7 lõiget 1 rikkuva koondumise läbiviimise eest, et hageja omandas CNR üle faktilise ainukontrolli 23. detsembril 2003. Kuna teatise koondumise mõiste kohta eesmärk on selle punkti 1 kohaselt anda suuniseid, mis käsitlevad määruse nr 4064/89 artiklis 3 kasutatud koondumise mõiste komisjonipoolset tõlgendamist, tuleb seega asuda seisukohale, et hageja võib käesolevas kohtuasjas tugineda üksnes teatisele koondumise mõiste kohta. See täpsustus ei mõjuta siiski käesoleva osa suhtes läbiviidavat analüüsi. Nagu pooled tunnistavad, ei ole nende kahe teatise tekst tegelikult sisult erinev testi osas, mis on välja pakutud selleks, et teha kindlaks faktilise ainukontrolli olemasolu vähemusaktsionäril. Nagu konsolideeritud pädevusteatises, on ka teatises koondumise mõiste kohta täpsustatud, et koondumise olemasolu kindlaksmääramine põhineb pigem kvalitatiivsetel kui kvantitatiivsetel kriteeriumidel, keskendudes kontrolli mõistele (punkt 4).
95

Hagejad väidavad, et ainuke viide kontrolliotsuses uurimise geograafilise ulatuse kohta on see, et otsuses nimetatud kokkulepetel ja/või kooskõlastatud tegevustel on „tõenäoliselt ülemaailmne ulatus”. Kontrolliotsus ei too esile, et väljaspool liitu asuvad teatavad projektid võiks mõjutada ühisturgu; see on ainuke olukord, mil nende projektide suhtes saaks kohaldada EÜ artiklit 81. Vee-aluste kõrgepinge elektrikaablite paigaldamise projektid on pealegi väga piirkondlikud. Sellest hoolimata tegi komisjon koopiad dokumentidest projektide kohta, mida arendatakse Lähis-Idas või Aasias. See tegevus on „iseäranis ohtlik”, arvestades erinevate konkurentsiasutuste koostöö taset. Nexans France säilitas sõnaselgelt oma õigused seoses küsimusega, kas kontrolliotsus neid dokumente puudutas, kuid kuna ta ei olnud uurimise täpsest ulatusest teadlik, ei olnud tal võimalik mõista oma koostöökohustuse ulatust. Sellega rikuti hagejate põhiõigusi, sealhulgas nende kaitseõigusi, õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, õigust ennast ise mitte süüstada ja õigust süütuse presumptsioonile.
379

Selle kohta tuleb meenutada, et üldjuhul otsustab komisjon, millal on tema toimik piisavalt terviklik, et lõplik otsus vastu võtta (vt selle kohta eespool punktis 363 viidatud kohtuotsus Eisen und Metall vs. komisjon, punkt 32, ja eespool punktis 363 viidatud kohtuotsus Thyssen Stahl vs. komisjon, punkt 110). Ainult sellest, et teatud dokumendid võivad sisaldada süüst vabastavat teavet, ei piisa, et tuvastada komisjoni kohustus need dokumendid uurimisega seotud isiku taotlusel hankida. Kui komisjon leiab, et juhtumi uurimine on olnud piisav, ei ole ta kohustatud uurimist jätkama, selleks et saada juhtumist veel täiuslikum pilt. Nimelt, konkurentsiõiguse rikkumisi käsitlevates uurimistes on sageli tegemist väga suure hulga dokumentidega, mis võivad potentsiaalselt sisaldada süüst vabastavat teavet ja alati on võimalik veel rohkem selgust saada toimiku teatud aspektide kohta, kuid komisjoni ressursid on piiratud.
169

Suunistest nähtub, et komisjon on teadlik vajadusest tagada mitte ainult see, et tema tegevusel konkurentsiõigusrikkumiste valdkonnas oleks üldises plaanis hoiatav mõju, vaid eelkõige niisuguse rikkumise toime pannud ettevõtjale määratava trahvi hoiatav mõju konkreetse juhtumi korral. Seda kinnitab suuniste punkt 4, milles on muu hulgas märgitud, et „[t]rahvi suurus tuleks määrata nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju, [et] karistada asjaomaseid ettevõtjaid (hoiatav mõju konkreetse juhtumi korral)”. Ent ainult see, et ettevõtja kehtestab lihtsalt programmi oma tegevuse konkurentsiõiguse normidega vastavusse viimiseks, ei saa olla siduv ja kindel tagatis selle kohta, et see ettevõtja tulevikus jätkuvalt neid norme järgib, nii et selline programm ei saa kohustada komisjoni vähendama trahvi põhjusel, et trahviga taotletav ennetav eesmärk on juba vähemalt osaliselt saavutatud (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 361). Hageja ei ole ka viidanud ühelegi konkreetsele asjaolule, mis tõendaks, et nõutavat trahvi hoiatavat mõju konkreetse juhtumi korral võib saavutada väiksema trahvisummaga ettevõtjate puhul, kes on kehtestanud oma tegevuse seaduspäraseks muutmise meetmeid. Kuigi seega on ettevõtja enda huvides niisuguseid meetmeid kehtestada, et püüda ennetada konkurentsiõiguse normide rikkumisi tulevikus ja vältida nii nendest rikkumistest tulenevaid karistusi, ei saa nõuda komisjonilt ega Üldkohtult, kui viimane teostab oma täielikku pädevust trahvide valdkonnas, et nad kompenseeriksid selliste meetmete kehtestamist automaatselt ja süstemaatiliselt trahvi vähendamisega.
449

Mis puudutab järgmiseks etteheidet, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud ülempiiri on ületatud, siis tuleb kõigepealt märkida, et selles sättes kehtestatud trahvi ülempiiri eesmärk on vältida selliste trahvide määramist, mille puhul on ette näha, et arvestades ettevõtjate suurust, mis on – olgugi et ligikaudselt ja ebatäiuslikult – kindlaks tehtud nende kogukäibe põhjal, ei ole nad suutelised trahvi tasuma. Tegemist on seega piiriga, mida ühetaoliselt kohaldatakse kõigile ettevõtjatele ja mis sõltub iga ettevõtja suurusest ning mille eesmärk on vältida ülemäära suuri ja ebaproportsionaalseid trahve (eespool punktis 116 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punktid 280 ja 281; vt selle kohta Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑52/03: Knauf Gips vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 452). Nii on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaselt komisjonil üksnes keelatud määrata trahvi, mis ületab ülempiiri, milleks on 10% asjaomase ettevõtja käibest ja mis määratakse kindlaks otsuse kuupäevale eelnenud majandusaasta alusel (eespool punktis 149 viidatud kohtuotsus Sarrió vs. komisjon, punkt 85, ja eespool punktis 86 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punkt 593).
83

Tuleb aga tõdeda, nagu märgib õigesti hageja oma menetlusdokumentides, et institutsioonid ei võtnud oma analüüsis arvesse „teisi mis tahes lisaeksporti vastu võtta võivate eksporditurgude olemasolu”, nagu algmääruse artikli 3 lõikes 9 on ometigi nõutud. Nimelt nähtub ajutise määruse põhjendusest 119, et komisjon mainis USA‑d, Alžeeriat ja Lõuna-Koread ainult selleks, et märkida, milline oli nende riikide osakaal Hiina koguekspordis. Mingit teavet ei esitatud nende turgude arengu ega nende võimaliku võime kohta võtta vastu lisaeksporti. Komisjon leidis ometi „selle põhjal”, et „suur osa uuest täiendavast tootmisvõimsusest suunatakse EÜ turule”. Ent, kui – nagu kinnitavad institutsioonid – tootmisvõimsus Hiinas ja ekspordimaht suurenesid (ajutise määruse põhjendus 118) ning samal ajal eespool nimetatud kolme riigi osakaal Hiina koguekspordis suurenes, nagu nähtub ajutise määruse põhjendusest 119, tähendab see, et suurenesid ka ekspordimahud neisse kolme riiki. Ainus märge teiste riikide turgude arengu kohta on kinnitus, et „lähiajal võib oodata nii mõnegi kõnealuse turu kahanemist, pidades eelkõige silmas USA turgu”. Peale selle, et kõnealune kinnitus on ebatäpne eelkõige asjassepuutuvate riikide ja mahtude osas, ja et see on esitatud pärast komisjoni järeldust, mille kohaselt suur osa uuest täiendavast tootmisvõimsusest suunatakse liidu turule, tuleb seda vaadelda asjaolu tausta, et institutsioonid prognoosisid liidu turu puhul ka nõudluse selget vähenemist. Kuid see viimane on institutsioonide analüüsist seoses Hiina ekspordi võimaliku ümbersuunamisega liidu turule puudu.