ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de grande instance de Rennes (Prantsusmaa) 21. jaanuaril 2020 – PF, QC versus Caisse d’allocations familiales d’Illes et Vilaine (CAF)

(Kohtuasi C-27/20)

(2020/C 95/25)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal de grande instance de Rennes

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: PF, QC

Vastustaja: Caisse d’allocations familiales d’Illes et Vilaine (CAF)

Eelotsuse küsimused

Kas liidu õigust, eelkõige ELTL artikleid 20 ja 45 ning määruse nr 883/2004 (1) artiklit 4 ja määruse nr 492/2011 (2) artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu sotsiaalkindlustusseadustiku artikkel R 532-3, mis määratleb peretoetuse arvutamisel arvestusaastaks makseperioodile eelnenud üle-eelmise kalendriaasta ning mille kohaldamine toob kaasa selle, et olukorras, kus pärast toetuse saaja sissetulekute olulist suurenemist teises liikmesriigis, langevad need päritoluriiki naasmise [järel], jäetakse see toetuse saaja, erinevalt elanikest, kes ei ole kasutanud oma õigust liikumisvabadusele, osaliselt ilma õigusest saada peretoetusi?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 883/2004, sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (EMPs ja Šveitsis kohaldatav tekst) (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (ELT 2011, L 141, lk 1).
2.

Kas juhul, kui eelmisele küsimusele tuleb vastata nii, et audiovisuaalmeedia teenuste osutamine avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni vaatajatele kuulub direktiivi 2006/112/ЕÜ artikli 2 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse, tuleb lähtuda sellest, et tegemist on käibemaksust vabastatud tehingutega direktiivi artikli 132 lõike 1 punkti q tähenduses ja kas on lubatavad riigisisesed õigusnormid, mis vabastavad kõnealuse tegevuse käibemaksust üksnes avalik-õiguslikule ringhäälinguorganisatsioonile riigieelarvest eraldatud toetuse korral, olenemata sellest, kas kõnealune tegevus on ka ärilist laadi?
C 95/19

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 17. jaanuaril 2020 – E. M. T. versus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Kohtuasi C-20/20)

(2020/C 95/22)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: E. M. T.

Vastustaja: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (1) artiklit 46, mille kohaselt peab taotlejal olema õigus tõhusale õiguskaitsele „tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta“ tehtud otsuse vastu, ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47, koostoimes eespool viidatud direktiivi 2013/32/EL artiklitega 20 ja 26, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene menetlusnorm nagu 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riigi territooriumile sisenemise, riigis viibimise ja seal elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta artikkel 39/57, milles määratakse hilisema rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale edasi kaebamise tähtajaks kümme „kalendripäeva“ alates haldusotsuse teatavaks tegemisest, „kui kaebuse esitab välismaalane, kes asub otsusest teatamise hetkel [sama seaduse] artiklites 74/8 ja 74/9 osutatud konkreetses kohas või on antud valitsuse käsutusse“, eriti kui kaebaja peab pärast eespool nimetatud haldusotsuse teatavaks tegemist apellatsioonimenetluse algatamiseks tasuta õigusabi saajana tegema toiminguid uue õigusnõustaja leidmiseks?

(1) ELT 2013, L 180, lk 60.
1.

Kas streik, mille on korraldanud lennuettevõtja piloodid, kes on lennuettevõtja töötajad ja keda on vaja lennu teostamiseks, kujutab endast „erakorralist asjaolu“ määruse nr 261/2004 (1) artikli 5 lõike 3 tähenduses, kui streik ei ole korraldatud mitte seoses lennuettevõtja määratud ja teatavaks tehtud meetmega, vaid selle teevad teatavaks ja algatavad seaduslikult töötajate organisatsioonid kollektiivse survetegevusena, mille eesmärk on ajendada lennuettevõtjat suurendama palka, andma hüvitisi või muutma töötingimusi, et täita asjaomaste organisatsioonide nõuded?
—

tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid Euroopa Kohtu 9. novembri 2017. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Kreeka (C-481/16, EU:C:2017:845) täitmiseks, siis on Kreeka Vabariik rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi,
—

tuvastada, et Rootsi Kuningriik on rikkunud direktiivi 91/271/EMÜ artiklist 5 koostoimes artiklitega 10 ja 15 tulenevaid kohustusi, sest ta ei ole taganud, et Boråsi, Skoghalli, Habo ja Töreboda kohalike omavalitsusüksuste reovesi läbib vastavalt direktiivi nõuetele enne ärajuhtimist põhjalikuma puhastuse, kui on kirjeldatud artiklis 4, ning
2)

Kas ne bis in idem’i põhimõtet, mida tagab harta artikkel 50, tuleb tõlgendada nii, et see ei takista liikmesriigi pädeval haldusasutusel Euroopa konkurentsiõiguse rikkumise eest käesoleva juhtumi taolises olukorras – kus sama juriidiline isik on juba lõplikult õigeks mõistetud ja vabastatud trahvist, mille oli talle postiõigusnormide väidetava rikkumise eest määranud riiklik postiteenistuse reguleerimisasutus seoses samade või sarnaste tegudega –, trahvi määrata, kui ne bis in idem’i põhimõtte piirang on põhjendatud asjaoluga, et konkurentsi valdkonna õigusnormidel on täiendav üldhuvieesmärk, nimelt kaitsta ja säilitada moonutamata konkurentsisüsteemi siseturul, ning need õigusnormid ei välju selle piirest, mis on nende õiguspärase eesmärgi saavutamiseks kohane ja vajalik; ja/või selleks, et kaitsta harta artikli 16 alusel teiste ettevõtjate ettevõtlusõigust ja -vabadust?
1.

Kas liikmesriigi kohtul on kaalutlusõigus jätta õiguskaitse kohaldamata, kuigi ta on tuvastanud, et liikmesriigi õiguses on jäetud rakendamata teatav Euroopa Liidu direktiivi aspekt, ja kui sellel kohtul on niisugune kaalutlusõigus, siis millised on olulised asjaolud, mida tuleb seoses selle kaalutlusõigusega arvesse võtta ja/või kas liikmesriigi kohtul on õigus võtta arvesse neidsamu asjaolusid, mida ta võtaks arvesse liikmesriigi õiguse rikkumist käsitledes?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal du travail de Nivelles (Belgia) 27. veebruaril 2020 – SD versus Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, kes tegutseb Régie des Quartiers de Tubize ASBL i pankrotihaldurina

(Kohtuasi C-104/20)

(2020/C 161/49)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal du travail de Nivelles

Põhikohtuasja pooled

Hageja: SD

Kostjad: Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, kes tegutseb Régie des Quartiers de Tubize ASBL i pankrotihaldurina

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse (1) teatavate aspektide kohta artiklitega 3, 5 ja 6, tõlgendatuna koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 ning nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete (2) kehtestamise kohta artikli 4 lõikega 1, artikli 11 lõikega 3 ja artikli 16 lõikega 3, – millega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega ei kehtestata tööandjatele kohustust luua süsteem, mis võimaldaks mõõta iga töötaja igapäevast tööaega, (14. mai 2019. aasta kohtuotsus C-55/18) – tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui riigisiseste õigusaktidega, käsitletaval juhul Belgia tsiviilseadustiku artikliga 1315, millega kohustatakse isikut, kes nõuab kohustuse täitmist, tõendama ka selle kohustuse olemasolu, ei nähta ette tõendamiskoormise ümberpööramist juhul, kui töötaja väidab, et tema normaalne tööaeg ületati, niisuguses olukorras, kus:

— nendesamade riigisiseste õigusaktidega – käsitletaval juhul Belgia õigusaktidega – ei ole kehtestatud tööandjatele kohustust luua usaldusväärne süsteem, mis võimaldaks mõõta iga töötaja igapäevast tööaega,

— ning tööandja ei ole ka omaalgatuslikult sellist süsteemi loonud,

— asetades töötaja nii olukorda, kus viimasel ei ole võimalik seda normaalse tööaja ületamist tõendada?

(1) EÜT 2003, L 299, lk 9.

(2) EÜT 1989, L 183, lk 1.
1.

Kas spetsifikaadi olulise muudatuse taotlemise menetluses võib füüsilisele või juriidilisele isikule avalduv mis tahes praegune või potentsiaalne majanduslik mõju, mis ei ole täiesti ebatõenäoline, olla piisav selleks, et põhjendada õiguspärast huvi Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1151/2012 (1) põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta artikli 53 lõike 2 esimese lõigu tähenduses koostoimes sama määruse artikli 49 lõike 3 esimese lõigu ja lõike 4 teise lõiguga, mis on vajalik, et esitada taotlusele vastuväidet või vaidlustada taotluse suhtes tehtud pooldavat otsust?
2.

a) Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas määruse nr 261/2004 artikli 7 lõike 1 alusel põhimõtteliselt makstavat hüvitist võib vastavalt määruse artikli 7 lõikele 2 olenevalt lennu pikkusest vähendada, kui asenduslennu saabumisaeg on varasem algselt broneeritud lennu kavandatud saabumisajast? b) Kui teise küsimuse punktile a vastatakse jaatavalt: Kas hüvitise vähendamise võimalus on välistatud, kui asenduslennu saabumisaeg on algselt broneeritud lennu kavandatud saabumisajast liiga palju varasem, näiteks rohkem kui kolm tundi varasem?
4.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 20, 21, 34 ja 47 on vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab direktiivi 98/59/EÜ üle võtmiseks õigusnormid või rakendustava, millega nähakse ainult pärast 7. märtsi 2015 tööle võetud töötajatele ette järelmisüsteem, mis vastupidi sellele, mis on tagatud teistele töötajatele – kelle suhtes on algatatud sama menetlus, kuid kes on tööle võetud varem – välistab tööle ennistamise ja selliste tagajärgede heastamise, mis tulenevad sissetuleku ja sotsiaalkindlustuse kaotusest, ning tagab üksnes õiguse rahalisele hüvitisele, mis väljendub summas, mille määramisel arvestatakse eelkõige tööstaaži, ja millega tehakse seega vahet tööle võtmise kuupäeva alusel – järelm, millest tulenevad erinevad kaitsetasemed, mis põhinevad eespool nimetatud kriteeriumil ning mitte tegelikel tagajärgedel, mis tulenesid sissetulekuallika õigusvastasest kaotamisest?
1.

Kas kaupade kombineeritud nomenklatuuri klassifitseerimise üldreeglit 3 a, mis sisaldub komisjoni 6. oktoobri 2015. aasta rakendusmääruses (EL) 2015/1754 (1), millega muudetakse tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühist tollitariifistikku käsitleva nõukogu määruse (EMÜ) nr 2658/87 I lisa, tuleb tõlgendada nii, et selliste erinevatest materjalidest koosnevate toodete klassifitseerimisel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on „kaupa täpsemalt kirjeldav rubriik“ alati see rubriik, millesse klassifitseeritakse koguse (mahu) poolest ülekaalus olev materjal, või on selline tõlgendus võimalik vaid siis, kui rubriik ise näeb koguse (mahu) ette kriteeriumina, mis kaupa arusaadavamalt identifitseerib ning täpsemalt ja täielikumalt kirjeldab?
1.

a) Kas määruse (EL) 2015/2120 (1) artikli 3 lõiget 2 tuleb olukorras, kus mobiilsidepaketile, mis määrab kindlaks mobiilse andmesideliikluse igakuise andmemahu, mille ületamise korral andmesidekiirust piiratakse, saab tasuta juurde tellida lisapaketi, millega on võimalik kasutada mobiilsideettevõtja niinimetatud sisupartnerite (Contentpartner) teatavaid teenuseid, ilma et nende teenuste kasutamisel tarbitud andmemahtu arvataks mobiilsidepaketi igakuise andmemahu hulka, kuid lõppklient annab seejuures siiski nõusoleku, et videovoogedastuse puhul kehtib lairibaühenduse maksimaalse kiiruse piirang 1,7 Mbit/s, olenemata sellest, kas tegemist on sisupartnerite või muude teenuseosutajate videovoogedastusega, tõlgendada nii, et internetiühenduse teenuste tingimusi käsitlevad lepingud määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 2 tähenduses peavad vastama määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 nõuetele? b) Kui vastus esimese küsimuse punktile a on jaatav: Kas määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu käesolev tuleb lairibaühenduse maksimaalse kiiruse piirangu kehtestamist pidada teatava kategooria teenuste aeglustamiseks? c) Kui vastus esimese küsimuse punktile b on jaatav: Kas mõistet „sidevõrku ähvardav ülekoormus“ määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 kolmanda lõigu punkti c tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab vaid sidevõrku (ähvardavat) erakorralist või ajutist ülekoormust? d) Kui vastus esimese küsimuse punktile b on jaatav: Kas määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 kolmanda lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu käesolev ei luba samaväärsete andmeliikluse kategooriate võrdse kohtlemise nõue kehtestada lairibaühenduse maksimaalse kiiruse piirangut, mis kehtib vaid lisapaketi tellimise korral, mitte aga muude mobiilsidepakettide korral, ja pealegi vaid videovoogedastuse suhtes? e) Kui vastus esimese küsimuse punktile b on jaatav: Kas määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu käesolev on lairibaühenduse maksimaalse kiiruse piirang, mis sõltub lisapaketi tellimisest ja mida saab lõppklient pealegi mis tahes ajal kuni 24 tunniks inaktiveerida, vastavuses nõudega, et teatava kategooria teenuseid võib aeglustada üksnes nii kaua, kui vaja, et saavutada määruse (EL) 2015/2120 artikli 3 lõike 3 kolmanda lõigu punktides a–c sätestatud eesmärgid?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 13. veebruaril 2020 — „Lifosa“ AB versus Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Kohtuasi C-75/20)

(2020/C 137/52)

Kohtumenetluse keel: leedu

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Põhikohtuasja pooled

Apellant: AB „Lifosa“

Vastustaja: Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (1) millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 952/2013 (2) millega kehtestatakse liidu tolliseadustik, artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et tehinguväärtust (tolliväärtust) tuleb korrigeerida selliselt, et see sisaldaks kõiki kulusid, mida müüja (tootja) on kandnud kauba vedamisel kohta, kus kaup toodi Euroopa Liidu (ühenduse) tolliterritooriumile, kui, nagu käesoleval juhul, 1) tarneklausli (Incoterms 2000 – DAF) kohaselt lasus nende kulude katmise kohustus müüjal (tootjal) ja 2) need veokulud ületasid kokkulepitud hinda, mille ostja tegelikult maksis (pidi maksma), kuid 3) hind, mille ostja tegelikult maksis (pidi maksma), vastas kaupade tegelikule väärtusele, isegi kui sellest hinnast ei piisanud müüja (tootja) kantud kõikide veokulude katmiseks?

(1) EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.

(2) ELT 2013, L 269, lk 1.
1.

Kas mõistet „tarbija alaline elukoht“ tuleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) (uuesti sõnastatud), alates 10. jaanuarist 2015 kehtiva redaktsiooni artikli 17 lõike 1 punkti c kohaselt tõlgendada kui tarbija alalist elukohta hagi esitamise päeval või ka tarbija ja tema lepingupartneri vahel lepingulise suhte tekkimise päeval (näiteks lepingu sõlmimise päeval) ehk kas nimetatud määruse artikli 17 lõike 1 punkti c tähenduses tarbijalepinguga on tegemist ka juhul, kui hagi esitamise kuupäeval on tarbija alaline elukoht muu liikmesriigi territooriumil kui liikmesriik, kus tarbija lepingupartner tegeleb oma kutse- või äritegevusega?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (Iirimaa) 13. veebruaril 2020 – K. M. versus Director of Public Prosecutions

(Kohtuasi C-77/20)

(2020/C 137/53)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal

Põhikohtuasja pooled

Apellant: K. M.

Vastustaja: Director of Public Prosecutions

Eelotsuse küsimus

Kas seoses ühise kalanduspoliitika ja määruse (EÜ) nr 850/1998 (1) artikli 32 sätete rakendamisega ning nende sätete täitmise tagamiseks esitatud kriminaalsüüdistusega on nõukogu määruse (EÜ) nr 1224/2009 (2), täpsemalt selle artiklitega 89 ja 90 ning Euroopa Liidu aluslepingutest tuleneva proportsionaalsuse põhimõttega ja põhiõiguste harta artikli 49 lõikega 3 kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, milles on ette nähtud, et süüdimõistmise korral konfiskeeritakse lisaks trahvi määramisele ka kõik kalad ja püügivahendid, mis leitakse laevalt, millega see süütegu on seotud?

(1) Nõukogu 30. märtsi 1998. aasta määrus (EÜ) nr 850/98 kalavarude kaitsest noorte mereorganismide kaitseks võetud tehniliste meetmete kaudu (EÜT 1998, L 125, lk 1; ELT eriväljaanne 04/03 lk 217).

(2) Nõukogu 20. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, muudetakse määrusi (EÜ) nr 847/96, (EÜ) nr 2371/2002, (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 2115/2005, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007, (EÜ) nr 676/2007, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 1300/2008, (EÜ) nr 1342/2008 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1627/94 ja (EÜ) nr 1966/20061966/2006 (ELT 2009, L 343, lk 1).
4.

Kas juhul, kui liikmesriigi reguleerivad organid on eelnevate küsimuste vastustest tulenevalt pädevad kontrollima esimeses küsimuses kirjeldatud korda, tuleb määruse nr 913/2010 artikli 14 lõiget 1 tõlgendada nii, et selle sätte alusel nõukogu kindlaks määratud raamistik on liikmesriigi reguleerivatele organitele ja liikmesriigi kohtutele siduv liidu õigus, millel on esimus liikmesriigi õiguse suhtes ja millele saab lõplikult siduva tõlgenduse anda Euroopa Kohus?
—

tunnistada, et alates 11. juunist 2010 on Hispaania Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad viidatud direktiivi artikli 23 lõikest 1 koostoimes selle XV lisaga ja eelkõige kohustust, mis on sätestatud artikli 23 lõike 1 teises lõigus ja mille kohaselt tuleb järgida, et piirtasemete ületamise ajavahemik jääks võimalikult lühikeseks, sest see riik ei võtnud vastu asjakohaseid meetmeid, et piirtasemete ületamise ajavahemik oleks võimalikult lühike järgmistes piirkondades: ES0901 Área de Barcelona, ES0902 Vallès – Baix Llobregat ja ES1301 Madrid.
1.

Kas määruse (EÜ) nr 865/2006 (1) artikli 57 lõike 5 punkti a, mida on muudetud määrusega (EÜ) nr 2015/870, tuleb tõlgendada nii, et importijale, kellel on pakendites, mis on igaüks eraldi märgistatud, kaasas tuuraliste (Acipenseriformes spp.) kaaviari üldkoguses, mis ületab 125 grammi, ja kes ei esita selle kohta (re)ekspordidokumenti ega impordiluba, tuleb alles jätta kuni 125 grammi kaaviari, kui import ei toimu ühelgi määruse (EÜ) nr 865/2006 artikli 57 lõike 1 esimeses lõigus nimetatud eesmärgil? Kui sellele küsimusele vastatakse jaatavalt:
—

investeerimisühingud peavad (ja ajakohastavad) eraldi ühtset registrit (andmepangana), kus säilitatakse iga kliendiga seoses sobivuse ja asjakohasuse hindamise tulemusel saadud andmeid, mille sisu on ette nähtud direktiivi 2014/65/EL artikli 25 lõigetes 2 ja 3 ning komisjoni 25. aprilli 2016. aasta delegeeritud määruse (EL) 2017/565 artiklis 50? Või on piisav, kui eespool nimetatud teave on investeerimisühingul olemas ja vastavalt direktiivi 2014/65/EL artikli 25 lõikele 5 lisatakse see asjaomase kliendi andmetele [bulgaaria keeles sõna-sõnalt „toimikusse“] nii, et see on pädevale asutusele hiljem kättesaadav, ning säilitamise vorm ja viis täidavad delegeeritud määruse artikli 72 lõike 1 tingimusi?
—

rahuldada apellandi esimeses astmes esitatud nõuded, ilma et see mõjutaks nõudeid, mis on esitatud apellatsioonkaebuses kohtumääruse peale;
1.

Apellatsioonkaebuse esimese väite kohaselt on vaidlustatud kohtumääruses – millega jäeti nende hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja milles leiti eelkõige, et „[…] vaidlustatud kohtumäärus ei puuduta füüsilisest isikust hagejaid neid eristavate tunnuste tõttu või faktiliste asjaolude tõttu, mis oleksid neile eriomased võrreldes teiste isikutega, vaid nende veendumuste alusel, mida võivad väljendada tegelikult või potentsiaalset kindlaksmääramata arv isikuid. Seetõttu ei puuduta vaidlustatud määrus hagejaid isikulikult ELTL artikli 263 neljanda lõike tähenduses“ – rikutud ELTL artikli 263 neljandat lõiget, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 19, proportsionaalsuse põhimõtet, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (2000/C 364/01) preambulit ning artiklit 47 ja artikli 52 lõiget 1, ELL artikli 5 lõikeid 1 ja 4 (eraldi ja koostoimes protokolliga nr 2 proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise kohta) ning asjasse puutuvat kohtupraktikat. Oma hagis väitsid nimelt apellandid, et vaidlustatud määruses rikutakse nende inimõigusi, muuhulgas põhiõigusi, mis on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (õigus inimväärikusele, usuvabadusele, keeldumisele usuliste vaadete, eraelu ja isikuvabaduste alusel ning õigus isikuandmete kaitsele ja nende töötlemiseks nõusoleku andmisele), mistõttu puudutab vaidlustatud määrus neid otseselt ja isikulikult, ning et juba rikutud õiguste laadi tõttu – kuivõrd tegemist on peamiste inimõigustega – on neil õigus esitada ELTL artikli 263 neljanda lõike alusel Üldkohtule tühistamishagi, arvestades, et liidu kohtud on otseselt kohustatud kontrollima määruste õigusvastasust peamiste inimõiguste rikkumise korral.
C 161/40

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 28. veebruaril 2020 – M. A. versus État belge

(Kohtuasi C-112/20)

(2020/C 161/53)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Apellant: M. A.

Vastustaja: État belge

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (1) artiklit 5, mis kohustab liikmesriike võtma direktiivi rakendamisel arvesse lapse parimaid huve, tuleb koostoimes sama direktiivi artikliga 13 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 24 ja 47 tõlgendada nii, et need sätted nõuavad liidu kodanikust lapse parimate huvide arvessevõtmist isegi siis, kui tagasisaatmisotsus on tehtud ainult selle lapse vanema kohta?

(1) ELT 2008, L 348, lk 98.
3.

Kui vastus on eitav, mis tähendab, et menetlused on kumuleeritavad, siis kas tõlgendades Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 49 – milles on ette nähtud süüteokoosseisude ja karistuste seaduslikkuse ja proportsionaalsuse põhimõte – lähtuvalt Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsioonis ette nähtud õigustest ja vabadustest ning Euroopa Inimõiguste Kohtu vastavast kohtupraktikast, ei nõua see artikkel, et kriminaalmenetluse ja kriminaalõiguslikku laadi haldusmenetluse kumuleerimine seoses ühe ja sama teoga (telefonimüük) piirduks kõige raskemate juhtudega, ning kui nii, siis ka seda, et raskuse kriteeriumid oleksid ette kindlaks määratud?
3.

Kas direktiivi 2012/34 artikli 13 lõiget 6 (määruse 2017/2177 artikli 15 lõiked 5 ja 6) tuleb tõlgendada nii, et see kohustab reguleerivat asutust kontrollima üksnes seda, kas teenindusrajatise käitaja (käesoleval juhul teenindusrajatise omanik) on tõepoolest otsustanud rajatise ümber korraldada?
2.

Kas sellises olukorras, kus on ilmnenud uusi dokumente ja tõendeid, mida isik ei saanud varasemas menetluses esitada temast mitteolenevatel põhjustel, on piisav, et varjupaigataotlejal lubatakse esitada nõue uuendada õigusjõustunud otsuse tegemisega lõppenud varasemat menetlust?