ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46.

Kohtuistungil märkis Saksamaa valitsus, et see, kui mahaarvamisõigus lükatakse edasi ja oma kohustuse täitmata jätnud maksukohustuslasele määratakse viivitusintress nagu põhikohtuasjas, ongi juba karistuse eest. Arvan siiski, et selle karistuse puhul ei ole järgitud proportsionaalsuse põhimõtet. Nimelt on need kohustuslikud andmed arvel, mille hulka kuulub ka käibemaksukohustuslasena registreerimise number, mõeldud selleks, et maksuasutused saaksid käibemaksu õigesti sisse nõuda ja teha maksupettuse vältimiseks revisjoni. Nagu aga kohtuistungil märgitud, ei mõista ma, kuidas saavad maksuasutused niisugusel juhul teha vahet heauskse maksukohustuslase ja petturi vahel. Muide, petturil on ohutum märkida arvele vale käibemaksukohustuslasena registreerimise number, lootes sel juhul, et tema deklaratsioon jääb kahe silma vahele, kui jätta see üldse märkimata, mis tõmbaks vastupidi maksuasutuste tähelepanu ja kutsuks esile nendepoolse kontrollimise. Kujutlegem aga heauskset maksukohustuslast, kelle deklaratsioonis esitatud arvel ei ole käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit. Viimasele saaks väga tõenäoliselt osaks see, et maksuasutused kontrollivad teda, ja ta võib sattuda samasse olukorda nagu Senatex, see tähendab tema mahaarvamisõigus lükatakse edasi ja talle määratakse viivitusintress, mille rahalised tagajärjed on märkimisväärsed. Mulle näib, et niisuguses süsteemis puudub õiguskindlus ja see ei aita tõhusalt maksupettusega võidelda. Lisaks võib see viia selleni, et heauskset maksukohustuslast ja petturit karistatakse samamoodi.
54.

Erinevalt komisjonist ei ole ma seisukohal, et see, kas H. Rothwanglil oli vaatlusalusel ajal piisavalt tihe seos Madalmaadega, on asjakohane kriteerium. Määruse nr 1408/71 artikli 94 lõikes 2 niisugune tingimus ei kajastu. Samuti ei usu ma, et artikli 13 lõike 2 punkt c oleks asjakohane. Selle sätte ainus eesmärk on määrata kindlaks, milliseid siseriiklikke õigusakte liikmesriigi lipu all sõitva laeva pardal töötava isiku suhtes kohaldatakse. Määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkt c ei määra sellisena kindlaks tingimusi, millest tekiks õigus või kohustus kuuluda teatavasse sotsiaalkindlustusskeemi või sellise skeemi ühe või teise liigi alla. Need tingimused määratakse kindlaks iga liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides. ( 38 ) Käesolevas asjas ei ole vaidluse all, et H. Rothwangli suhtes kehtisid HAL‑is töötamise ajal Madalmaade õigusnormid ja et ta ei olnud nende õigusnormide alusel kindlustatud. Niisiis ei täitunud tal kindlustusperioodi artikli 94 lõike 2 tähenduses.
Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:

Ilma täiendava töötlemiseta suitsetamistubakana kasutatavat kaupa, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei tule pidada „õhu käes kuivatatud heledaks tubakaks” vastavalt CN‑koodile 2401 10 35, vaid seda tuleb juhul, kui see ei koosne peamiselt tubakajäätmetest, käsitada „muu töödeldud tubakana” ja klassifitseerida see KN‑i rubriiki 2403. Kui kaup on lisaks pakitud plastikuga kaetud paberist pappkastidesse lahtiselt, kokkusurutuna ja ühe pappkasti netokaal on 30 kg, tuleb kaup klassifitseerida CN‑koodi 2403 10 90 alla.

Arvestades seda, et vaidlusalune kaup oli alates selle sisenemisest liidu territooriumile tollijärelevalve all, mis annab aluse kohaldada „peatamismenetlust või -korda” vastavalt direktiivi 2008/118 artikli 4 punktile 6, siis ei maksustata kaupa, arvestades seda, et puudub import sama õigusakti artikli 4 punkti 8 tähenduses, aktsiisiga vastavalt artikli 2 punktile b ja vaatamata valede andmete esitamisele saatedokumentides ei ole tekkinud aktsiisivõlga. Direktiivi 2008/118 artikli 4 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et kaupa võib vaatamata vale tariifirubriigi märkimisele käsitada nii, et see on suunatud ajutisele ladustamisele, välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile ja seega kohaldatakse selle suhtes „tolli peatamismenetlust või -korda”, juhul kui kaupa on vastavalt selle liigile sisuliselt õigesti nimetatud ning kauba kogus ja andmed kauba pakendi kohta vastavad tegelikkusele. Kui see on nii, siis ei tule kaubalt, arvestades seda, et puudub import direktiivi 2008/118 artikli 4 punkti 8 tähenduses, maksta aktsiisi vastavalt artikli 2 punktile b.

Käesoleva asja asjaoludel ei vii vale tariifirubriigi märkimine direktiivi 2008/118 artiklis 38 sätestatud eeskirjade rikkumiseni.
136.

Telefónica lisab, et on olemas ilmsed tõendid, mis lükkavad ümber Hispaania riigieelarvest väidetava täiendava makse tegemise võimalikkuse, sest seaduse nr 8/2009 põhjendustest näiteks nähtub, et „rahastamise tagatisega kaasnev maksete suurenemine riigilt ei tundu mõistlik“. Muu hulgas on tegemist teisejärgulise võimalusega, sest kaks tingimust peab olema täidetud, et Hispaania riik rahastaks ühte osa avaliku teenuse osutamise kohustuse kuludest. Esiteks peab vastaval eelarveaastal olema maksust saadav tulu madalam avaliku teenuse kohustuse täitmise kuludest ja teiseks peab olema reservfondi summa ebapiisav, et katta RTVE kulusid sellel eelarveaastal. Lisaks on seaduse nr 8/2009 artikli 2 lõikega 2 kehtestatud riigi tagatis, mis on piiratud vahega ühelt poolt reservfondi ületava maksutulu ja teiselt poolt avaliku teenuse kohustuse kulude vahel. Tegemist on seega uue abimeetmega. See ei takista RTVE‑le antava abi kindlaks määramist maksust saadava tulu alusel, ja juhul, kui tulu on ebapiisav, kohustub Hispaania riik vahe katma.
Direktiiv 2011/7 võeti üle 22. veebruari 2013. aasta kuninga dekreetseadusega 4/2013 ettevõtjate toetamise ning majanduskasvu ja töökohtade loomise elavdamise meetmete kohta (Real Decreto-ley 4/2013, de 22 de febrero, de medidas de apoyo al emprendedor y de estímulo del crecimiento y de la creación de empleo; edaspidi „seadus 4/2013“), ( 3 ) mille artikkel 33 muutis seadust 3/2004. Seaduse 3/2004 artikli 9 lõige 1 on nüüd sõnastatud järgmiselt:

„Poolte vahel kokku lepitud tingimused maksetähtpäeva või hilinenud maksmise tagajärgede kohta, mis kalduvad kõrvale […] maksetähtajast ja […] seadusjärgsest viivisemäärast, ning lepingutingimused, mis on vastuolus artiklis 6 viivise sissenõudmise suhtes kehtestatud nõuetega, on tühised, kui need on võlausaldaja suhtes ebaõiglased, arvestades juhtumi kõiki asjaolusid, sealhulgas kauba või teenuse laadi, võlgniku poolt täiendavate tagatiste andmist ja tavalist kaubandustava. Eeldatakse, et ebaõiglane on lepingutingimus, mis välistab […] sissenõudmiskulude hüvitamise.

[…]

Et otsustada, kas lepingutingimus või tava on võlausaldaja suhtes ebaõiglane, võetakse muude tegurite hulgas arvesse seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjusi kalduda kõrvale maksetähtajast ja seadusjärgsest viivisemäärast […]; kaupade või teenuste laadi ning seda, kas tegemist on jämeda kõrvalekaldega heast kaubandustavast, mis on vastuolus hea usu ja ausa käitumisega.

Samuti võetakse selleks, et otsustada, kas lepingutingimus või tava on ebaõiglane, juhtumi kõiki asjaolusid arvestades arvesse, kas selle tingimuse või tava peamine eesmärk on tagada võlgnikule täiendav maksevalmidus võlausaldaja arvelt ja kas peatöövõtja seab oma tarnijatele või alltöövõtjatele maksetingimusi, mis ei ole põhjendatud tema enda suhtes kohaldatavate tingimustega arvestades või muudel objektiivsetel põhjustel.“ ( 4 )
45.

Sellega ei ole vastuolus see, et Euroopa Kohus on mitmel korral sedastanud, et otsest seost maksusüsteemi ühtsuse tähenduses ei esine mh siis, kui tegemist on eri maksukohustuslastega. ( 37 ) Seda seetõttu – nagu ma olen teises kohtuasjas tehtud ettepanekus lähemalt selgitanud ( 38 ) – et sellistel juhtudel võib erandjuhul siiski esineda otsene seos, kui – nagu käesolevas asjas – identne majanduslik nähtus avaldab kahele maksukohustuslasele vastupidist mõju. Euroopa Kohus tunnustas eelkõige kohtuotsuses Papillon seda käsitust ka kaudselt ja käesoleva asja suhtes kohanduvalt. Seal sedastati nimelt, et kõigi kontserni kuuluvate äriühingute ärikasumite koondamisest saadava kasu ja kontserni kuuluvate äriühingute vaheliste teatavate tehingute arvesse võtmata jätmisega seotud maksu vahel on otsene seos. ( 39 ) Nimetatud kohtuasjas puudutasid seega nii eelised kui ka puudused kontserni kuuluvaid eri äriühinguid.
On huvitav ära tuua Varhoven kasatsionen sadi (kõrgeim kassatsioonikohus) põhistused:

„Bulgaaria õigus näeb ette võimaluse lühendada vabaduskaotuslikku karistust NK artikli 41 lõike 3 alusel juhul, kui üleantud Bulgaaria kodanik on karistuse kandmise ajal teinud üldkasulikku tööd. Pole vähimatki kahtlust, et süüdimõistetu [karistust] tuleb lühendada, kui ta pärast tema Bulgaariasse üleandmist töötab. Arvessevõtmine on nõutav ka siis, kui ta tegi niisugust tööd, nagu on ette nähtud [karistuste täitmise ja eelvangistusseaduse (zakon za izpalnenie na nakazaniyata i zadarzhanieto pod strazha) ( 14 ) ] artiklis 178, süüdimõistva kohtuotsuse teinud riigis, isegi kui sellist arvessevõtmist selle riigi seaduses ette nähtud ei ole. Töö tegemine pole mitte ainult vabaduskaotusliku karistuse kui sellise osa, vaid selle täideviimise tagajärg. Sellest võib järeldada, et tehtud töö karistuse kestusest mahaarvamine NK artikli 41 lõike 3 kohaselt ei seondu karistuse individualiseerimisega (kindlaksmääramine), vaid tegemist on toiminguga, mis puudutab selle täitmist. See jääb täidesaatva riigi pädevusse, kelle kriminaaltäitevõiguse normid, sealhulgas need, mis puudutavad karistuse kergendamise põhjendusi ja viise, on täies ulatuses kohaldatavad.

[…] Kui karistuse kestuse NK artikli 41 lõike 3 alusel lühendamisel võetakse arvesse tehtud tööd, siis arvestatakse töö kasulikku mõju süüdimõistetu ümberkasvatamise ja rehabiliteerimise protsessis. Süüdimõistetu kutsealane kaasamine on oluline eeltingimus tema sotsiaalsel rehabiliteerimisel, ning selle õiguslikku mõju ja tagajärgi tuleb hinnata ühtselt, tegemata vahet välisriigis või Bulgaaria Vabariigi territooriumil tehtud tööl. Seaduse kohaselt – NK artikli 41 lõike 3 alusel – käsitatakse aega, mil süüdimõistetu tegi üldkasulikku tööd, kui vabaduskaotusliku karistuse täitmise aega, sõltumata kohast, kus seda tööd tehti. Tööpäevade mahaarvamine on seaduslik eelis, mis ei ole mitte süüdimõistva kohtuotsuse teinud riigi määratud vabaduskaotusliku karistuse ega ka selle karistuse „kestuse“ muutmine, vaid see on imperatiivselt kohaldatav soodne tagajärg, mille aluseks on seesama fakt, et süüdimõistetu tegi üldkasulikku tööd ajal, mil ta kandis vabaduskaotuslikku karistust ja teda peeti kinni. Järelikult on tegemist karistuse kergendamisega[ ( 15 ) ] üleandmise konventsiooni artikli 12 tähenduses.

[…]

Eeltoodut arvestades tuleb selleks, et lahendada küsimus süüdimõistetud Bulgaaria kodaniku üleandmisest Bulgaaria Vabariigi peaprokuröri ja teise riigi pädevate asutuste vahel, lisada kokkuleppele, millele on nimetatud pooled jõudnud, täpne teave, milles on märgitud, kas ja millisel ajal tegi süüdimõistetu […] välisriigis kinnispidamisasutuses vabaduskaotuslikku karistust kandes tööd (või kas ta osales koolitusel või täiendõppel), ning kas väljaandjariigi poolt kindlaksmääratud veel kandmata karistuse kestus arvutati pärast välisriigis tehtud töötamise arvessevõtmist“ ( 16 ).
67.

Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et ELTL artikli 43 lõige 3 võib hõlmata meetmeid, mis ei piirdu kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamisega, tingimusel, et need meetmed ei nõua oma ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks vajaliku iseloomu tõttu liidu seadusandja pädevuses oleva poliitilise valiku tegemist. Selmet aga korrata öeldut, et „kalapüügivõimaluste kehtestamist ja eraldamist käsitlevate meetmete vastuvõtmine vastavalt ELTL artikli 43 lõikele 3 niisugust hinnangut ei nõua, kuna nimetatud meetmed on peaasjalikult tehnilist laadi ning need võetakse sama artikli lõike 2 alusel kehtestatud sätete rakendamiseks ( 26 )“, täpsustas Euroopa Kohus, et neid akte ei tohi segamini ajada nende aktidega, mis on ette nähtud ELTL artikli 291 lõikes 2 ning seetõttu ei saa sellest sättest midagi järeldada ELTL artikli 43 lõike 3 kohaldamisala kohta ( 27 ).
76.

Tahan sellega öelda, et otsuse 2009/287 eesmärk on üksnes anda liikmesriigi ametiasutuste poolt ette nähtud abile „roheline tuli“, kuna komisjon on tuvastanud, et see on siseturuga kokkusobiv. Sellest asjaolust tuleneb võimalikele abisaajatele ELTL artikli 107 seisukohast subjektiivne õigus seda abi saada. See aga, kas see subjektiivne õigus on olemas ja millises ulatuses, on küsimus, mis peab olema sätestatud liikmesriigi seadustes selle järgi, kuidas neid tõlgendavad pädevad kohtud.
81.

Ühelt poolt väidavad Flandria piirkond, Kreeka valitsus ja komisjon analoogiale tugineva põhjenduse kohaselt, et territoriaalseid piiranguid, mida rakendatakse rohelise elektri tasuta jaotamise korrale, tuleb pidada põhjendatuks, kui sarnaselt õigusnormidele, mis olid kõne all 1. juuli 2014. aasta otsuse Ålands Vindkraft ( 32 ) ja 11. septembri 2014. aasta otsuse Essent Belgium ( 33 ) aluseks olnud asjades, on nende õiguspärane eesmärk edendada elektri tootmisel taastuvate energiaallikate kasutamist. Samas on Flandria piirkond ühelt poolt ja Kreeka valitsus ning komisjon teiselt poolt kardinaalselt erinevatel seisukohtadel ja sellele tuleb siinkohal juhtida tähelepanu. Flandria piirkond leiab, et elektri tasuta jaotamisele rakendatav piirang ei kujuta endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet, kuna hõlmates üksnes sellist elektrit, mis suunatakse vahetult jaotusvõrkudesse, ei too see kaasa piirangut piiriüleses elektrikaubanduses; selline piirang saab esineda vaid ülekandevõrkudel, välja arvatud jaotusvõrgud. Kreeka valitsus ja komisjon leiavad seevastu, et kõnealused õigusnormid kujutavad endast samaväärse toimega meetmeid, kuid et need on põhjendatud keskkonnakaitse eesmärgiga, mille proportsionaalsust tuleb komisjoni sõnul põhjalikumalt analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes võtab selleks arvesse rohelise elektri tootmise teiste toetusmehhanismide kumuleeruvat mõju.
77.

Keskkonnavastutuse direktiivi artikli 2 lõikes 8 sätestatud heite määratlus kinnitab, et ei ole oluline, kas heitmed on pärit käitisest. Pigem on tähtis, kas need tulenevad inimtegevusest. Selle määratluse põhjal saab lisaks järeldada, et heitmed võivad hõlmata ka organismide või mikroorganismide keskkonda pääsemist, sest ka see võib olla keskkonna kaitseks oluline. See, et seal ei ole nimetatud vibratsiooni, soojust või müra, ei anna seevastu alust eeldada, et need oleksid heitmeid käsitleva sätte kohaldamisalast välja jäetud.
43.

Teiseks märgin jätkuks meenutatule, et kuna üldpõhimõte on see, et riigiabi on ühisturuga kokkusobimatu, tuleb selles valdkonnas ette nähtud erandeid tõlgendada kitsendavalt. See põhimõte eeldab, et kohustus tõendada, et nii vormilised kui ka sisulised tingimused, millest abi kokkusobivus ühisturuga sõltub, on täidetud, lasub asjaomasel liikmesriigil. Viimane peab eelkõige esitama kogu asjakohase teabe, mis võib tõendada, et taotletava erandi tegemise tingimused on täidetud. ( 15 )
Lisa punkt 5 lisa B (CIM) osalise muutmise kohta on sõnastatud järgmiselt:

„[…]

Pädevus: jagatud.

Hääleõiguste kasutamine: artiklite 6 ja 6a puhul liit ning ülejäänud artiklite puhul ELi liikmesriigid.

Soovituslik kooskõlastatud seisukoht:

artikli 6 muudatused ja artikkel 6a on seotud liidu õigusega, sest neis käsitletakse saadetistest teatamist ja nendega kaasas olevate dokumentide edastamist tolli-, sanitaar- ja fütosanitaarmenetlustega seoses. Liit nõustub OTIFi plaaniga eelistada seda, et saadetisest teatatakse elektroonilisel kujul. Samas võiks nende muudatuste vastuvõtmine tuua kaasa ettenägematuid tagajärgi. Praegune raudteetransiidi puhul kasutatav lihtsustatud menetlus on võimalik üksnes paberkandjal dokumentide kasutamise korral. Seega juhul, kui raudteed haldavad ettevõtjad otsustavad, et saadetisest teatamisel tuleks kasutada elektroonilist dokumenti, peavad nad kasutama transiidi puhul tavamenetlust ja uut arvutipõhist transiidisüsteemi (NCTS).

Komisjon on alustanud ettevalmistusi sellise töörühma kokkukutsumiseks, kus arutataks elektrooniliste veodokumentide kasutamist [määruse nr 952/2013] kohaselt toimuva transiidi korral. Töörühma avakoosolek peetakse 4. ja 5. juunil 2014. Liit nõustub ka kavatsusega, mille kohaselt tuleb esitada saatedokumendid elektrooniliselt. Praegu kehtivas liidu õiguses puudub aga õiguslik alus, mille põhjal esitada elektrooniliselt selliseid dokumente (nt ühine veterinaariaalane sisenemisdokument, ühtne sisseveodokument), mis peavad olema kaasas kaubaga, millega seoses tuleb järgida sanitaar- ja fütosanitaarmenetlusi, ning seega tuleb need dokumendid esitada paberkandjal. Komisjon on ette valmistanud määruse eelnõu, milles käsitletakse elektroonilist sertifitseerimist, ning see eelnõu on praegu arutamisel Euroopa Parlamendis ja nõukogus. Kõnealune määrus (ametliku kontrolli määrus) on kavas vastu võtta 2015. aasta lõpus või 2016. aasta alguses ning lisaks on selle jõustamise puhul ette nähtud üleminekuperiood.

Seepärast soovitab [liit], et praegusel revisjonikomisjoni istungjärgul ei võetaks nende punktide kohta vastu mingit otsust ja et OTIF jätkaks selles küsimuses koostööd liiduga, et jõutaks põhjalikult ettevalmistatud lahenduseni CIMi järgmise muutmise käigus; ideaalvariandis peaks CIM olema vastavusse viidud [määruse nr 952/2013] ja selle rakenduseeskirjadega, mis peavad jõustuma 1. mail 2016. Määruse [nr 952/2013] artikli 278 kohaselt võib teatavate elektrooniliste menetluste rakendamise edasi lükata aastateks 2016–2020.

[…]“.
52.

Belgia Kuningriigi sõnul asus komisjon Belgia ametisutustega toimunud kirjavahetuses ebajärjekindlatele ja vastukäivatele seisukohtadele, mis pealegi ei ole vaidlusaluse otsusega kooskõlas. Komisjon pidas oma 14. märtsi 2013. aasta kirjas Belgia Kuningriigi välja pakutud arvutusmeetodit ühelt poolt „üksikasjalikku analüüsi väärivaks“, et jätta see ilma põhjenduseta kõrvale oma 16. oktoobri 2013. aasta kirjas. Teisalt nõustus komisjon oma vastustes Üldkohtule kohtuasjas, milles tehti 25. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon (T‑538/11, EU:T:2015:188), et kõnealusest abist sai kasu kogu toiduahel ja märkis otseste abi saajatena tapamaju, kuigi oma 16. oktoobri 2013. aasta kirjas leidis ta, et peamiselt on abi saanud just põllumajandustootjad. Komisjoni mõnedest seisukohtadest nähtub, et ta pidas otsustavaks looma omandi kriteeriumit, kuigi vaidlusaluses otsuses nimetatud kriteeriumit ei esine. Belgia Kuningriik märgib sellega seoses, et vaidlusalune otsus ei võimalda järeldada, et testitud looma kohta on vaid üks abisaaja ja et näiteks restorani või lihapoodi võib kvalifitseerida abisaajateks üksnes juhul, kui nad on tapmise hetkel testitud loomade omanikud. Pealegi põhineb selline kriteerium ainult asjaolul, et tapamajad kannavad TSE testidega seotud kulud „sageli“ spontaanselt edasi testitud looma omanikule. Esiteks ei võimalda nimetatud edasikandmise spontaansus aga järeldada, et see leiab aset kõigil juhtudel, ja teiseks, kui tuleks arvesse võtta kulude edasikandmist veiselihasaaduste valmistamise ja turustamise erinevates staadiumides, et välja selgitada, kes abi tegelikult sai, jõutaks lõpptarbijani, kes ei saa iseenesest olla abi saaja.
63.

See, et apellatsioonimenetluses on siseriikliku õiguse kontrollimine, mida teostab Euroopa Kohus, piiratud, on teatavas pingelises suhtes Üldkohtu sellekohase kontrollipädevuse mõttega. Seda seetõttu, et nimetatud pädevus seisneb tagamises, et küsimusele, kas ja mil määral annab siseriiklik õigusnorm kaubamärgi omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, vastataks Üldkohtu otsuse tegemise ajal. Seda pingelist suhet ei ole siiski võimalik vältida Üldkohtu ja Euroopa Kohtu ülesannete erinevuse tõttu ning arvestades Euroopa Kohtu rolli apellatsioonimenetluses. Seega ei saa välistada, et Euroopa Kohus kiidab heaks Üldkohtu poolt siseriiklikule õigusele antud hinnangu, mis ei vasta vahepeal siseriiklikus kohtupraktikas antud tõlgenduse kohaselt enam siseriiklikule õiguslikule tegelikkusele. Kui sellest peaks tulenema siseriikliku kaubamärgi kaitset puudutav põhjalik uuendus, millel on tagajärjed ELi kaubamärgi kehtivusele, tuleks vajaduse korral algatada teistmismenetlus Üldkohtus või uus kehtetuks tunnistamise menetlus EUIPOs.
26.

Teiseks on EU Pilot-menetlus ja ELTL artikli 258 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise suhtes algatatav menetlus eeskätt selle kohtueelses osas sel määral sarnased, et mõlemal juhul on põhjendatud sarnane lähenemisviis. Need sarnasused kaaluvad üles kõik erinevused. ( 30 ) Mõlemad menetlused võimaldavad komisjonil kõige paremini täita aluslepingute tagaja rolli. Nii EU Pilot-menetluse kui ka rikkumist käsitleva menetluse eesmärk on tagada liidu õiguse järgmine, andes asjaomasele liikmesriigile võimaluse end kaitsta ja vältides võimaluse korral kohtumenetluse algatamist. Mõlemal juhul on komisjoni ülesanne hinnata – kui ta leiab, et liikmesriik on oma kohustusi rikkunud –, kas selle liikmesriigi vastu on otstarbekas menetlust algatada. ( 31 ) Samuti on need menetlused laadilt kahepoolsed, st toimuvad komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel. ( 32 ) Lõpuks, kuigi EU Pilot-menetlus ei ole üks ühele võrdväärne rikkumise suhtes algatatava menetlusega, võib see siiski viia selleni, et komisjon algatab viimati nimetatud menetluse ELTL artikli 258 alusel, sest komisjon võib EU Pilot-menetluse lõppedes ametlikult algatada rikkumise suhtes uurimise, saates ametliku märgukirja, ning võib ka pöörduda Euroopa Kohtusse, et see tuvastaks liikmesriigi kohustuste rikkumise. Neil asjaoludel kahjustaks dokumentide avalikustamine EU Pilot-menetluse raames menetluse järgmist osa, st liikmesriigi kohustuste rikkumist käsitlevat menetlust. Pealegi, kui komisjon oleks kohustatud võimaldama tutvuda tundliku teabega, mille liikmesriigid on esitanud, ja tegema teatavaks nende poolt EU Pilot-menetluse raames enda kaitseks esitatud argumendid, võiksid liikmesriigid eelistada neid kohe alguses mitte esitada. ( 33 )
68.

Saksamaa õigusnormides on mõistagi ette nähtud ka, et isikutel, kelle kutsetegevuse koht on teises liikmesriigis, kus neil on õigus osutada majandustegevuse raames abi maksuasjades, võib lubada tegelda selle tegevusalaga Saksamaal ajutiselt ja episoodiliselt, kusjuures see õigus varieerub olenevalt õiguse ulatusest asutamise liikmesriigis. Isikutel, kes on asutatud liikmesriigis, kus sellel tegevusalal tegutsemist ei ole reguleeritud, on võimalik sellel tegutseda üksnes tingimusel, et nad on sellega tegelenud vähemalt kaks aastat kümne viimase aasta jooksul ( 24 ) ja et nad teatasid sellest eelnevalt pädevale asutusele kirjaliku teatega, milles on esitatud nõutav teave. ( 25 )
106.

Oletagem, et nõukogul on usaldusväärsest või originaalallikast (olenemata sellest, kas see allikas on avalik või mitte) pärit materjal, milles väidetavalt sisaldub või on jäädvustatud asjaomase isiku või rühmituse avaldus, millega on võetud omaks (varasem või tulevane) osalus terroriaktides või terroristlikus tegevuses, mis nõukogu arvates kuulub ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigete 2 ja 3 kohaldamisalasse. Nõukogu saaks selle materjali põhjal teha mitte rohkem kui esialgse järelduse, et tal on piisavalt kindel faktiline alus otsustamaks, et selle isiku või rühmituse hoidmine artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetelus on jätkuvalt põhjendatud (olenemata võimalikest pädevate asutuste otsustest). Siis peaks nõukogu hõlmama selle teabe ja need tõendid põhjendustesse, mis saadetakse riivatud isikule, enne kui võetakse vastu otsus ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 tähenduses. ( 80 ) Kas praktikas on tõenäoline, et see isik otsesõnu nõustub (talle kahjulike) faktiliste asjaoludega, mille ette nõukogu on ta seadnud? Ometi oleks see ainus alus, mille põhjal nõukogu saaks õiguspäraselt kas 1) tugineda pädeva asutuse (varasema või uue) otsuse puududes nendele faktilistele asjaoludele või 2) ühendada need faktilised asjaolud pädeva asutuse varasema otsusega, millele ta juba varem tugines. Tunnistan mõningast skepsist seoses sellega, kas asjaomane isik või rühmitus võiks olla vähimalgi määral huvitatud nõukogule nii mugava otsese kinnituse andmisest.