KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 3. oktoobril 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑168/17

SH

versus

TG,

menetlusse astuja:

UF

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kúria (Ungari kõrgeim kohus))

Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Piiravad meetmed seoses olukorraga Liibüas – Määrus nr 204/2011 – Artikli 5 lõige 2 – Keeld anda rahalisi vahendeid määruse III lisas loetletud isikute käsutusse – Artikkel 12 – Nõuete rahuldamist keelav klausel – Artikkel 9 – Maksed, mis kujutavad endast erandit artikli 5 lõikes 2 sätestatud keelust – Lepingute ahel, mille eesmärk on anda garantii üksusele, kes on kantud määruse III lisa loetellu

1. Käesolevas ettepanekus käsitletava eelotsusetaotlusega esitab Kúria (Ungari kõrgeim kohus) Euroopa Kohtule mitu küsimust selle kohta, kuidas tõlgendada nõukogu 2. märtsi 2011. aasta määruse (EL) nr 204/2011 piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas ( 2 ) artikli 5 lõiget 2, artiklit 9 ja artiklit 12 ning määruse 2016/44 ( 3 ) artiklit 17. Need küsimused on tekkinud kahe liidus asuva panga: SH ja TG vahelises vaidluses, mis puudutab vahendustasude ja muude garantiitasude maksmist SH poolt TG-le kahe lepingu raames, mis puudutavad ühe Liibüa panga poolt Liibüa üksuse ees võetud garantiikohustuste edasigaranteerimist; need kohustused on seotud selle üksuse ja Ungari ettevõtja vahelise hankelepinguga.

I. Õiguslik raamistik

2. 28. veebruaril 2011 võttis nõukogu vastu otsuse 2011/137/ÜVJP ( 4 ). Kooskõlas ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1970 (2011) ( 5 ) ja sellele järgnenud resolutsioonidega nähti selle otsusega ette relvaembargo, sellise varustuse ekspordi keeld, mida võidakse kasutada siserepressioonideks, samuti selliste isikute ja üksuste riiki lubamise piirangud ning nende rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine, kes on seotud inimõiguste raskete rikkumistega Liibüas, sealhulgas on rahvusvahelist õigust rikkudes osalenud rünnakutes tsiviilelanike ja -rajatiste vastu ( 6 ).

3. 2. märtsil 2011 andis nõukogu määruse nr 204/2011, et võtta embargo rakendamiseks vajalikud meetmed.

4. Selle määruse artikli 5 lõike 1 kohaselt „[k]ülmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad II ja III lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele ja asutustele või mis on nende omandis, valduses või kontrolli all“ ( 7 ). Selle artikli lõikes 2 on sätestatud, et „[r]ahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt II ja III lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste käsutusse ega nende toetuseks“. ( 8 ) Sama artikli lõikes 3 on sätestatud, et „[k]eelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda tegevuses, mille otsene või kaudne eesmärk või tagajärg on lõigetes 1 ja 2 osutatud meetmetest kõrvalehoidmine“.

5. Määruse nr 204/2011 artikli 9 lõike 1 punktides a ja b on sätestatud: „Artikli 5 lõiget 2 ei kohaldata külmutatud kontodele lisatud järgmiste summade suhtes: a) nendelt kontodelt tasumisele kuuluvad intressid või muud tulud või b) maksed, mis tulenevad lepingutest, kokkulepetest või kohustustest, mis sõlmiti või tekkisid enne kuupäeva, mil artiklis 5 osutatud füüsiline või juriidiline isik, üksus või asutus on loetellu kantud sanktsioonide komitee, julgeolekunõukogu või nõukogu poolt; […] tingimusel et kõik sellised intressid, muud tulud ja maksed külmutatakse kooskõlas artikli 5 lõikega 1“. ( 9 )

6. Määruse nr 204/2011 artikli 12 algredaktsioonis oli ette nähtud: „Liibüa valitsusele või sellisele isikule või üksusele, kes esitab nõude Liibüa valitsuse kaudu või kasuks, ei anta hüvitist ega hüvitata muud sellist liiki nõuet nagu näiteks nõue tasaarvestamise või tagatise kohta, kui nõue on seotud lepingu või tehinguga, mille täitmist on otse või kaudselt, tervikuna või osaliselt mõjutanud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1970 (2011) kohased meetmed, sealhulgas liidu või selle liikmesriigi meetmed, mis on kooskõlas vastavate ÜRO Julgeolekunõukogu otsustega või on nõutavad nende alusel või on seotud nende rakendamisega, ja käesolevas määruses käsitletavad meetmed“. Sellesse artiklisse tehti kaks järjestikust muudatust, ( 10 ) neist teine määrusega nr 45/2014 ( 11 ). Määruse nr 204/2011 artikli 12 redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 45/2014, on lõigetes 1 ja 2 sätestatud: „1. Lepingu ja tehingu puhul, mille täitmist või sooritamist on otse või kaudselt, tervikuna või osaliselt mõjutanud käesoleva määrusega kehtestatud meetmed, ei rahuldata ühtki nõuet, sealhulgas hüvitisnõuet ega muud samalaadset nõuet, nagu tasaarvestusnõue või tagatisnõue, eelkõige nõuet, mille eesmärk on mis tahes vormis võlakirja, tagatise või hüvitise, eriti finantstagatise ja -hüvitise pikendamine või väljamaksmine, kui selle esitajaks on: a) II ja III lisas loetletud isikud, üksused või asutused; b) muu Liibüa isik, üksus või asutus, sealhulgas Liibüa valitsus; c) isik, üksus või asutus, kes tegutseb mõne punktis a või b osutatud isiku, üksuse või asutuse kaudu või tema nimel. 2. Iga nõude täitmise menetluses jääb kõnealuse nõude täitmist taotleva isiku kohustuseks tõendada, et nõude täitmine ei ole lõike 1 alusel keelatud“.

7. Alates 20. jaanuarist 2016 on määrus nr 204/2011 asendatud määrusega 2016/44. Määruse nr 204/2011 artikli 12 sõnastus lõimiti ilma muudatusteta määruse 2016/44 artiklisse 17.

II. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

8. Eelotsusetaotlusest ning toimikust ilmnevad põhikohtuasja asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.

9. 7. juulil 2009 sõlmisid Liibüa üksus Libyan Housing and Infrastructure Board (edaspidi „HIB“) tellijana ja Ungari õiguse alusel asutatud äriühing UF (põhikohtuasjas hageja toetuseks menetlusse astunu) töövõtjana Liibüa Zawya piirkonnas kommunaalinfrastruktuuri rajamise lepingu.

10. Seoses selle lepinguga nõudis HIB, et UF taotleks kaks pangagarantiid: ettemaksegarantii, mis tagaks HIB poolt UF-ile tehtud ettemakse tagasimaksmise (edaspidi „APG-garantii“), ja teostusgarantii (edaspidi „PG-garantii“). HIB nõudis, et need garantiid annaks talle Liibüa pank Sahara Bank. Viimane taotles TG-lt (põhikohtuasja kostja) edasigarantiid ning akreditiivi väljastamist ning TG taotles omakorda edasigarantiid SH-lt (põhikohtuasja hageja).

11. 16. oktoobril 2009 sõlmisid SH ja UF lepingu, millega SH kohustus andma TG-le edasigarantii (edaspidi „SH APG-edasigarantii“), et tagada seda edasigarantiid (edaspidi „TG APG-edasigarantii“), mille TG pidi andma Sahara Bankile seoses APG-garantiiga, mille see Liibüa pank andis HIB-le. Selle lepingu alusel andis SH 20. novembril 2009 TG-le APG-edasigarantii, mille summa oli 69499610 Liibüa dinaari ja aegumistähtpäev 14. september 2013. Sellest tulenevalt anti 24. novembril 2009 Sahara Bankile TG APG-edasigarantii, mille aegumistähtpäev oli 30. august 2013.

12. Samuti 16. oktoobril 2009 sõlmisid SH ja UF lepingu, millega SH kohustus andma TG-le edasigarantii (edaspidi „SH PG-edasigarantii“), et tagada tühistamatut valmisolekuakreditiivi, mille TG pidi andma Sahara Bankile (edaspidi „TG PG-edasigarantii“) seoses selle Liibüa panga poolt HIB-le antava PG-garantiiga. Selle lepingu alusel anti 16. detsembril 2009 TG-le SH PG-edasigarantii, mille summa oli 6567000 eurot ja aegumistähtpäev 15. juuli 2014. Sellest tulenevalt anti 17. detsembril 2009 Sahara Bankile TG PG-edasigarantii, mille aegumistähtpäev oli 30. juuni 2014.

13. SH ja TG vaheliste TG APG-edasigarantii ja TG PG-edasigarantii kohta sõlmitud lepingute alusel kohustus SH hüvitama TG-le summad, mille viimane on tasunud Sahara Bankile, ning maksma TG-le iga kvartal maksetena 1,30% vahendustasu aastas.

14. SH täitis oma maksekohustused TG ees kuni 2011. aasta märtsi lõpuni.

15. 2. märtsil 2011 võeti vastu määrus nr 204/2011. HIB ja Sahara Bank on selle määruse III lisa loetelus, neist esimene oli sinna kantud 29. jaanuarini 2014 ( 12 ) ja teine 2. septembrini 2011 ( 13 ).

16. 20. detsembril 2012 allkirjastasid SH ja TG oma suhete reguleerimiseks vastastikuse mõistmise memorandumi, et võtta arvesse määruse nr 204/2011 kehtestamise tagajärgi. Samal kuupäeval sõlmisid nad depoopangaga kolmepoolse tinghoiulepingu (edaspidi „tinghoiuleping“). Selle lepingu V artikli kohaselt oleks hoiustatud summad ( 14 ) tulnud TG-le välja maksta, kui HIB oleks kustutatud loetelust enne SH APG- ja PG-edasigarantii ja akreditiivi aegumistähtpäeva (vastavalt enne 14. septembrit 2013 ja enne 15. juulit 2014). Vastasel korral pidi kõnealused summad SH-le tagasi makstama. SH kandis niisiis TG APG- ja PG-edasigarantiidest tulenevalt tasumisele kuuluvaid summasid ikka regulaarselt tinghoiukontole.

17. HIB taotluse peale nõudis Sahara Bank mitu korda, et TG antud APG-edasigarantii talle välja makstaks. TG keeldus sellest, põhjendades seda taotluse õigusvastasusega. 22. aprillil 2013 keelas Fővárosi Ítélőtábla (Budapesti apellatsioonikohus, Ungari) jõustunud kohtumäärusega TG-l Sahara Bankile makset teha, kuni HIB on määruse nr 204/2011 III lisa loetelus.

18. 10. jaanuaril 2013 nõudis TG, et SH APG-edasigarantii talle välja makstaks. SH jättis selle nõude rahuldamata, kuna piiravad meetmed kehtisid veel.

19. 14. septembril 2013 aegus SH APG-edasigarantii. 17. juulil 2014 aegus ka SH PG-edasigarantii, ilma et oleks esitatud ühtegi maksenõuet. Sellest tulenevalt palus SH, et TG nõustuks hoiustatud summad vabastama, tehes depoopangas vajaliku tahteavalduse. TG keeldus aga seda avaldust tegemast.

20. Niisiis pöördus SH kohtusse, et nõuda TG-lt tinghoiulepingust tulenevate kohustuste täitmist. TG esitas vastuhagi, ( 15 ) millega nõudis, et SH-lt mõistetaks välja kõnealuste edasigarantiide andmisega seotud tasud, sealhulgas summad, mille TG on juba Sahara Bankile maksnud ( 16 ).

21. Esimese astme kohus rahuldas SH nõude ning nõustus hoiustatud summade vabastamisega SH jaoks. Selles suhtes on tehtud kohtuotsus jõustunud. Mis puutub vastuhagisse, jättis see kohus selle rahuldamata osas, mis puudutab TG poolt Sahara Bankile makstud summasid, ning rahuldas selle osas, mis puudutab SH poolt TG-le tasumisele kuuluvaid garantiiga seotud vahendustasusid. Selle kohtu arvates kujutavad need vahendustasud endast tasu Ungari õiguse alusel asutatud juriidilise isiku osutatud teenuse eest ega kuulu määruse nr 204/2011 kohaldamisalasse. Nii mõisteti SH-lt TG kasuks välja 1352713,04 eurot koos viivitusintressiga. Nii SH, UF kui ka TG kaebasid esimese astme kohtu otsuse edasi.

22. Apellatsiooniastmes muudeti esimese astme kohtu otsust osaliselt ja jäeti vastuhagi tervikuna rahuldamata. Esiteks leidis apellatsioonikohus, et see nõue on põhjendamatu, võttes arvesse tinghoiulepingut, millega muudeti algul SH ja TG vahel sõlmitud lepinguid, teiseks leidis ta, et HIB suhtes võetud piiravate meetmete tõttu ei võinud TG anda mingit garantiid ning seega ei ole tal mingit õigust nende tasude hüvitamiseks. TG kaebas apellatsioonikohtu otsuse edasi Kúriale (Ungari kõrgeim kohus), kes on esitanud eelotsusetaotluse.

23. See kohus leiab, et selleks, et kindlaks teha, kas TG-l on HIB-le pangagarantiide andmiseks sõlmitud lepingute ahelas õigus SH korraldusel antud edasigarantiidega seotud tasudele, on vaja tõlgendada liidu õigust, eriti määruse nr 204/2011 artikleid 5 ja 12 ning vajaduse korral ka artiklit 9, samuti määruse 2016/44 artikleid 5, 9 ja 17.

24. Eelotsusetaotluses mainitakse, et põhikohtuasja pooled on pöördunud Euroopa Komisjoni (välispoliitika vahendite talituse) poole, et saada olukorrale õiguslik hinnang. 18. novembril 2013 esitas Euroopa Komisjoni välispoliitika vahendite talitus õigusliku arvamuse, mille kohaselt oli see, et määruse nr 204/2011 III lisa nimekirjas oleva HIB käsutusse ega toetuseks ei antud rahalisi vahendeid ei otse ega kaudselt, õige toimimisviis. Välispoliitika vahendite talitus esitas 10. märtsil 2014 teise arvamuse Prantsusmaa Euroopa Liidu alalise esinduse esitatud küsimuse kohta, eristades „garantii maksenõuet“„garantii alusel nõudesumma väljamaksmisest“. See talitus leiab, et kuna määruse nr 204/2011 artikkel 12 ei ole kohaldatav, on „garantii maksenõude“ rahuldamine loetelusse kantud organi kasuks lubatav, kuid „garantii alusel nõudesumma väljamaksmine“ on võimatu, kuni vaadeldav organ kuulub määruse nr 204/2011 artiklis 5 ette nähtud meetmete kohaldamisalasse, välja arvatud siis, kui summat on võimalik välja maksta artikli 9 alusel.

25. Sellises kontekstis peatas Kúria (Ungari kõrgeim kohus) 23. märtsi 2017. aasta kohtumäärusega põhikohtuasjas menetluse ja esitas järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 204/2011 ja määruse 2016/44 reguleerimisala hõlmab [HIB-le] pangagarantii andmiseks sõlmitud lepingute ahelas edasigarantiilepingute alusel järgmiste garantiitasude maksmise kohustusi: 1.1) Euroopa Liidu asukohaga panga edasigarantiilepingust tulenevad maksekohustused sellise Liibüa panga ees, kes on kantud määruse nr 204/2011 III lisa loetelusse; 1.2) Euroopa Liidu asukohaga panga edasigarantiilepingust tulenevad maksekohustused sellise Liibüa panga ees, kes ei ole kantud määruse nr 204/2011 III lisa loetelusse, kuid pangagarantii on antud III lisa loetelusse kantud HIB nimele; 1.3) kui pärast määruse nr 204/2011 muutmist määrusega 45/2014 on määrusega nr 204/2011 keelatud teha mis tahes Liibüa üksusele otseselt või kaudselt väljamakseid; 1.4) kui garantiitasu maksmise kohustus tuleneb HIB-le pangagarantii andmiseks sõlmitud lepingute ahelas sellisest edasigarantiilepingust, mis on sõlmitud kahe Euroopa Liidu asukohaga panga vahelistes õigussuhetes; 1.5) kui garantiitasud makstakse välja pärast tagatiste kehtivusaja lõppemist kohtuvaidluse tagajärjel ning pärast määruse 2016/44 jõustumist? 2. Kui punktides 1.1 ja 1.2 nimetatud garantiitasu maksmise kohustus kuulub määruse reguleerimisalasse, siis kas teataval ajavahemikul samuti määruse nr 204/2011 III lisa loetelusse kuulunud Liibüa pangale makstud garantiitasu HIB kasuks ettemaksegarantii ja teostusgarantii andmise eest saab lugeda III lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste toetuseks otse või kaudselt antud rahalisteks vahenditeks? 3. Kas pärast määruse nr 204/2011 muutmist määrusega nr 45/2014 (punkt 1.3) tuleb esimesena nimetatud määruse artikli 12 lõike 1 punkti b tõlgendada selliselt, et Liibüa panga poolt nõutud ning Euroopa Liidu asukohaga panga poolt edasigarantiilepingu alusel välja makstud tasu või teenustasu tuleb lugeda otseselt või kaudselt seotuks garantii maksenõudega? 4. Kas Euroopa Liidu asukohaga panka, kes on kohustatud garantiitasu Liibüa üksusele välja maksma edasigarantiilepingu alusel, mis on sõlmitud selliste lepingute ahelas, mis on mõeldud HIB kasuks pangagarantii andmiseks (punkt 1.4), tuleb lugeda määruse nr 204/2011 artikli 12 lõike 1 punkti c – mida on muudetud määrusega nr 45/2014 – tähenduses isikuks, organisatsiooniks või üksuseks, kes tegutseb mõne artikli 12 lõike 1 punktides a või b nimetatud isiku, üksuse või asutuse kaudu või nimel või toetuseks? Kas sellise panga poolt mõnelt teiselt Euroopa Liidu asukohaga pangalt nõutud garantiitasusid tuleb lugeda otseselt või kaudselt garantii maksenõudeks? 5. Kas kõigi maksete suhtes kehtib määruse nr 204/2011 artiklis 9 sätestatud erand? 6. Juhul kui garantiitasudega seotud arveldamine toimus pärast seda, kui jõustus nõukogu määrus 2016/44, millega tunnistati kehtetuks määrus nr 204/2011, kuid mille sätted on sisuliselt samad kui varasemas õigusaktis (punkt 1.5), kas poolte vaidluse lahendamise suhtes kohaldatakse siis määrust 2016/44 ning kas selle määruse artikli 17 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et Liibüa panga poolt nõutud ning Euroopa Liidu asukohaga panga poolt edasigarantiilepingu alusel välja makstud tasu või teenustasu tuleb lugeda otseselt või kaudselt seotuks garantii maksenõudega? Kas Euroopa Liidu asukohaga panka, kes on kohustatud välja maksma garantiitasu mõnele Liibüa üksusele edasigarantiilepingu alusel, mis on sõlmitud selliste lepingute ahelas, mis on mõeldud HIB kasuks pangagarantii andmiseks, tuleb lugeda selle määruse artikli 17 lõike 1 punkti c kohaselt artikli 17 lõike 1 punktides a või b nimetatud isiku, organisatsiooni või üksuse kaudu või nimel tegutsevaks isikuks või organisatsiooniks? Kas sellise panga poolt mõnelt teiselt Euroopa Liidu asukohaga pangalt nõutud garantiitasusid tuleb lugeda otseselt või kaudselt garantii maksenõudega seotuks?“

26. UF, SH, TG, Itaalia, Saksa ja Ungari valitsus ning komisjon esitasid Euroopa Kohtule vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 23 oma kirjalikud seisukohad ning nad kõik peale Itaalia valitsuse kuulati ära 23. aprilli 2018. aastal toimunud istungil.

III. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

27. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Kúrial (Ungari kõrgeim kohus) pole põhjendatud kahtlusi selle suhtes, et edasigarantiide sissenõudmine – mida ei ole tehtud ning mis ei ole enam võimalikki, kuna edasigarantiid on aegunud – oleks olnud määruse nr 204/2011 kohaselt keelatud vähemalt ajavahemikul, mil HIB oli loetelus. Seega ei ole seda küsimust Euroopa Kohtule esitatud.

28. Selle asemel küsib Kúria (Ungari kõrgeim kohus) Euroopa Kohtult, kuidas tuleks embargomeetmete kohaldamisel, mille liit on Liibüa suhtes võtnud, käsitada: – makseid, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema määruse nr 204/2011 III lisa loetellu kantud Liibüa pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud samuti sellesse loetellu kantud üksusele antud garantiiga; – makseid, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud neisse loeteludesse kantud üksusele antud garantiiga; – makseid, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema teisele liidus asuvale pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud edasigarantiiga, mis on antud määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale sellisele üksusele garantii andmiseks, kes on pärast garantii andmist neisse loeteludesse kantud.

29. Euroopa Kohtul tuleb kõigi nende kolme maksekategooria suhtes kindlaks teha, kas need kuuluvad määruses nr 204/2011 või määruses 2016/44 kehtestatud keeldude kohaldamisalasse.

30. Liikmesriigi kohtu (Kúria (Ungari kõrgeim kohus) või asja sisuliselt arutava kohtu) ülesanne on aga teha kindlaks, kas SH ja TG vaheliste edasigarantiilepingute, tinghoiulepingu ning nende lepingute suhtes kohaldatava õiguse alusel on TG-l õigus sellele, et SH maksaks välja SH korraldusel antud edasigarantiide tasud (või õigus mis tahes kahju hüvitamise vormile või hüvitisele alusetu rikastumise eest) seoses ajavahemikuga, mil HIB oli määruse nr 204/2011 III lisa loetelus, hoolimata sellest, et HIB nimi kustutati sellest loetelust TG APG‑edasigarantii osas alles siis, kui see edasigarantii oli aegunud, ja hoolimata sellest, et piiravate meetmete võtmine muutis TG-le langevat nõuete sissenõudmise riski.

B. Esimese eelotsuse küsimuse punkt 1.1 ja teine eelotsuse küsimus: maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema määruse nr 204/2011 III lisa loetellu kantud Liibüa pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud samuti sellesse loetellu kantud üksusele antud garantiiga

31. Esimese eelotsuse küsimuse punktiga 1.1, mida analüüsitakse koos teise eelotsuse küsimuse osaga, mis viitab eelviidatud punktile 1.1, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tasud, ( 17 ) mida TG oli kohustatud Sahara Bankile maksma HIB-le antud APG- ja PG-garantiide eest ajavahemikul, mil Sahara Bank oli loetellu kantud, kuuluvad sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas määruse nr 204/2011 või määruse 2016/44 kohaldamisalasse ning on nende määruste asjasse puutuvate sätete kohaselt keelatud.

32. Kõigepealt tuleb täpsustada, et kuna tegemist on maksetega, mis kuulusid tasumisele määruse nr 204/2011 kehtivusajal, ning kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas sellised maksed kuulusid siis, kui need tulid teha, liidu poolt Liibüa vastu võetud embargomeetmete kohaldamisalasse, puutub Ungari kohtu küsimusele vastamisel asjasse ainult määrus nr 204/2011.

33. Sellegipoolest saavad kõnealused maksed kuuluda selle määruse kohaldamisalasse siis, kui nad vastavad ühele selle artikli 5 lõikes 2 sätestatud juhtudest, tähendab, kui nad kujutavad endast rahaliste vahendite või majandusressursside andmist otse või kaudselt II ja III lisas loetletud juriidiliste isikute, üksuste või asutuste „käsutusse“ või nende „toetuseks“.

34. Ei ole aga kahtlust, et maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema neisse lisadesse kantud üksusele garantiitasude maksmiseks, kujutavad endast tegemise korral määruse nr 204/2011 artikli 5 lõike 2 tähenduses „rahaliste vahendite otseselt käsutusse andmist“ ning kuuluvad seega selle sätte kohaldamisalasse. Asjaolu, et need maksed kuuluvad tehingu raamesse, mille puhul täitmine ja vastutasu on majanduslikult tasakaalus, ning kujutavad endast enne määruse nr 204/2011 jõustumist sõlmitud lepingu täitmiseks tehtavaid toiminguid, ei luba iseenesest neid selle määruse ja seal kehtestatud keeldude kohaldamisalast välja jätta, nagu Euroopa Kohus on varem selgitanud. ( 18 )

35. Seda enam tekib küsimus, kas neid makseid tohtis teha maksetena Sahara Banki külmutatud kontole määruse nr 204/2011 artikli 9 lõike 1 punkti b alusel, mille kohaselt ei kohaldata selle määruse artikli 5 lõiget 2 külmutatud kontodele tehtud maksete suhtes, mis tulenevad lepingutest, mis on sõlmitud enne kuupäeva, mil makse saaja kanti eelviidatud määruse II ja III lisa loeteludesse, tingimusel, et ka need maksed külmutatakse. Selle küsimuse olulisuse kohta põhikohtuasja lahendamiseks viitan viienda eelotsuse küsimuse vastusele, mis puudutab määruse nr 204/2011 artikli 9 tõlgendamist.

C. Esimese eelotsuse küsimuse punkt 1.2 ja teine eelotsuse küsimus: maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud neisse loeteludesse kantud üksusele antud garantiiga

36. Esimese eelotsuse küsimuse punktiga 1.2, mida analüüsitakse koos teise eelotsuse küsimuse osaga, mis viitab eelviidatud punktile 1.2, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tasud, mida TG oli kohustatud Sahara Bankile maksma HIB-le antud APG- ja PG-garantiide eest pärast Sahara Banki kustutamist määruse nr 204/2011 III lisa loetelust, kuuluvad sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas määruse nr 204/2011 või määruse 2016/44 kohaldamisalasse ning on keelatud.

37. Erinevalt esimese eelotsuse küsimuse punktis 1.1 kirjeldatud juhust ei kujuta maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema Liibüa õiguse alusel asutatud juriidilisele isikule, keda ei ole määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludes, endast tegemise korral määruse nr 204/2011 artikli 5 lõike 2 tähenduses „rahaliste vahendite otseselt käsutusse andmist“.

38. Mis puutub sama sätte tähenduses rahaliste vahendite „kaudselt käsutusse andmisse“ ( 19 ), siis sellega võib tegemist olla, kui makstavad rahasummad peaks edasi makstama mõnele neisse loeteludesse kantud füüsilisele isikule, üksusele või asutusele või kui mõne sellise isiku ja makse saajast Liibüa juriidilise isiku vahel on õiguslik või rahaline seos (näiteks omandi- või kontrollisuhe) ( 20 ), mis võimaldab sellisel isikul kõnealused summad oma käsutusse saada.

39. Kaldun siiski arvama, et on välistatud, et põhikohtuasjas käsitletavatel asjaoludel oleks tegemist sellise juhuga. Kuna selles kohtuasjas käsitletavad maksesummad olid mõeldud kulude katmiseks, mis tekkisid pangal seoses garantii andmisega, ning need kujutavad endast tasu selle panga osutatud teenuste eest, on need põhimõtteliselt määratud jääma selle panga varahoidlasse. Pealegi, kuigi selle lõplik välistamine on liikmesriigi kohtu ülesanne, ei ilmne eelotsusetaotlusest, et summad, mille TG Sahara Bankile maksis HIB-le antud APG- ja PG-garantii eest, oleks kuidagi HIB käsutusse jõudnud.

40. Teiseks ei ilmne eelotsusetaotlusest, et Sahara Banki ja HIB vahel oleks käesoleva ettepaneku punktis 38 kirjeldatud seost. Ka seda, et see tõepoolest nii on, tuleb siiski kontrollida liikmesriigi kohtul.

41. Kuna rahaliste vahendite otsene või kaudne käsutusse andmine on välistatud, tuleb uurida, kas kõnealused maksed kujutavad endast rahaliste vahendite andmist määruse nr 204/2011 II ja III lisa loetelus oleva isiku „toetuseks“ sama määruse artikli 5 lõike 2 tähenduses, kuivõrd nad on mõeldud selleks, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud garantii andmisega sellisele üksusele, kes on garantiilepingu kehtivusajal olnud neisse loeteludesse kantud.

42. See oleks minu arvates nii siis, kui peaks selguma – liidus asuva panga kui garantii taotleja ja selle garantii andnud Liibüa panga vahel enne embargo jõustumist sõlmitud lepingutest ning neisse lepingutesse pärast embargo jõustumist teha võidud muudatustest –, et need maksed mõjutavad otse või kaudselt saaja võimalust nõuda Liibüa pangalt garantiisumma väljamaksmist, ( 21 ) või kui liidus asuv pank võtab neid tehes enda kanda kulud, mis lepingu kohaselt peaksid langema saajale ( 22 ).

43. Näiteks juhul, kui garantiisumma sissenõudmise õigus oleneks tervenisti või osaliselt sellest, kas garantiitasuna kokku lepitud summad on makstud, või juhul, kui kaks panka oleks embargo kehtimise ajal kokku leppinud, et pikendavad garantiid, jääksid maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema Liibüa pangale garantii andmise või pikendamisega seotud tasude katmiseks, määruse nr 204/2011 artikli 5 lõikes 2 sätestatud keelu kohaldamisalasse. Niiviisi makstavad summad oleks nimelt mõeldud selleks, et tagada selle määruse II ja III lisa loeteludesse kantud isikule garantiisumma sissenõudmise õigus või hoida garantii selle isiku huvides kehtivana kauem, kui alguses kokku lepitud tähtaeg, ning seega oleks need antud tema toetuseks ( 23 ).

44. Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt leian, et kui tegemist ei ole ühegi käesoleva ettepaneku punktides 38 ja 42 nimetatud juhuga, siis maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud sellisele isikule antud garantiiga, kes oli garantiilepingu kehtivusajal neisse loeteludesse kantud, ei kujuta endast ühtegi määruse nr 204/2011 artikli 5 lõikes 2 käsitletud juhtu ega ole selle sätte kohaselt keelatud, välja arvatud siis, kui need on osa tegevustest, mille eesmärk on selles sättes ette nähtud keeldudest kõrvalehoidmine, nagu on sätestatud selle artikli lõikes 3 ( 24 ).

45. Täpsemalt leian ma, et üksnes asjaolust, et enne embargo jõustumist eri asjasse puutuvate isikute vahel sõlmitud omavahel seotud lepingute ahela ja tehingu kui terviku lõppeesmärk oli võimaldada määruse nr 204/2011 III lisa loetelusse kantud isikul pangagarantii saada, ei piisa iseenesest, et iga selle tehingu raames tehtud makset saaks selle määruse artikli 5 lõike 2 kohaselt keelatuks lugeda.

46. Igal juhul tuleb liikmesriigi kohtul teha TG ja Sahara Banki vahel sõlmitud lepingute põhjal ning võttes arvesse garantii tüüpi, mille see pank HIB-le andis, vajalikud kontrollimised, et kõnealuste maksete kuulumine määruse nr 204/2011 artikli 5 kohaldamisalasse lõplikult välistada.

D. Esimese eelotsuse küsimuse punkt 1.4: maksed, mida liidus asuv pank on kohustatud tegema teisele liidus asuvale pangale, et maksta tagantjärele välja tasud, mis on seotud edasigarantiiga, mis on antud määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale sellisele üksusele garantii andmiseks, kes on pärast garantii andmist neisse loeteludesse kantud

47. Esimese eelotsuse küsimuse punktiga 1.4 soovib Kúria (Ungari kõrgeim kohus) sisuliselt teada, kas tasud, ( 25 ) mida SH oli kohustatud TG-le maksma seoses Sahara Bankile edasigarantiide andmisega – selleks, et viimane saaks anda HIB-le APG- ja PG-garantiid –, kuuluvad sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas määruse nr 204/2011 või määruse 2016/44 kohaldamisalasse ning on nende määruste asjasse puutuvate sätete kohaselt keelatud. Ka siinkohal tuleb küsimusele vastamiseks arvesse ainult määrus nr 204/2011, mis kehtis siis, kui need maksed oleks tulnud lepingu kohaselt teha.

48. Võttes arvesse funktsionaalset seost, mis on TG poolt SH taotlusel Sahara Bankile antud edasigarantii ja Sahara Banki poolt HIB-le antud garantiide vahel, hoolimata nende sõltumatusest, on käesoleva ettepaneku punktides 38–46 esitatud kaalutlused mutatis mutandis kohaldatavad ka selles eelotsusetaotluse osas kõne all olevate maksete suhtes, olenemata asjaolust, et need maksed on kahe liidus asuva panga vahelised. Selles küsimuses piirdun seega neile kaalutlustele viitamisega.

E. Esimese eelotsuse küsimuse punkt 1.3, kolmas, neljas ja kuues eelotsuse küsimus: määruse nr 204/2011 artikli 12 ja määruse 2016/44 artikli 17 mõju

49. Määruse nr 204/2011 artiklis 12 oli algusest peale ( 26 ) niinimetatud „no claims clause“ ehk nõuete rahuldamist keelav klausel, mille kohaldamisala muudeti määrusega nr 45/2014, et kohandada seda nõukogu suunistega piiravate meetmete kohta ( 27 ), ning mis on praegu määruse 2016/44 artiklis 17.

50. Selle klausliga, mis on lisatud enamikku piiravaid meetmeid sätestatavatesse liidu õigusaktidesse, ( 28 ) püütakse vältida olukorda, kus isikud, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, Liibüa valitsus või temaga seotud üksused ning üldiselt Liibüa isikud, üksused või asutused võiksid saada kompensatsiooni seoses embargo negatiivse toimega, ning kaitsta ettevõtjaid nõuete eest, mida Liibüa lepingupooled võivad neile esitada lepingute alusel või seoses lepingutega, mille täitmist need meetmed on mõjutanud ( 29 ).

51. Nõuete rahuldamist keelav klausel, mis on sätestatud määruse nr 204/2011 artiklis 12, ei kattu selle määruse artikli 5 lõikes 2 sätestatud keeldudega, vaid tal on oma eraldi kohaldamisala, kuna nende eesmärgid on erinevad. Muudel juhtudel kui määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kantud isikute esitatud nõuete puhul, mida käsitletakse selle määruse artikli 12 punktis a, ei kujuta selle artikli kohaldamisalasse kuuluvate nõuete rahuldamine endast põhimõtteliselt rahaliste vahendite või majandusressursside käsutusse või toetuseks andmist, mis on eelviidatud artikli 5 lõikega 2 keelatud. Teistsugune tõlgendus jätaks selle artikli ilma igasugusest kasulikust mõjust.

52. Selle funktsiooniga kooskõlas ei pruugi selle klausli mõju kesta mitte ainult seni, kuni piiravad meetmed on jõus, vaid ka pärast nende kõrvaldamist. Kui see klausel jääb jõusse, on ta kohaldatav ka pärast embargomeetmete lõppemist ( 30 ) ning muudab hüvitisenõuded lepingu ajutise või lõpliku rikkumise eest, mida on põhjustanud nende meetmete jõustumine, vastuvõetamatuks.

53. Nõuete hüvitamist keelava klausli eesmärk on seega täpsustada embargomeetmete mõju lepingutele, mis on sõlmitud enne nende meetmete võtmist, tunnustades oma kohaldamisala piires, juhul kui võlgniku kohustuse täitmine on muutunud tervenisti või osaliselt, ajutiselt või lõplikult võimatuks, seda võlgnikku kohustustest vabastavat toimet, mis on tsiviilõiguses seotud vääramatu jõu juhtudega, mis tulenevad factum principis’e esinemisest. Kui embargo ajutisuse tõttu on enne selle jõustumist sõlmitud lepingud põhimõtteliselt ainult „halvatud“, mitte tühistatud – millest tulenevalt peab kohustusi, mis ei ole vahepeal aegunud ja mille täitmine ei ole muutunud lõplikult võimatuks, saama pärast piiravate meetmete kõrvaldamist täita –, siis nõuete rahuldamist keelava klausli olemasolu muudab isegi pärast embargo peatava toime lõppemist asjaomaste meetmetega seotud lepingute täitmata jätmisest või toimingute tegemata jätmisest tulenevad hüvitisnõuded vastuvõetamatuks, viies sisuliselt teatud juhtudel kehtivate suhete tühistamiseni ( 31 ).

54. Garantiisid ja edasigarantiisid, mis on seatud seoses sellise lepinguga, näiteks hanke- või tarnelepinguga, mille täitmist määrusega nr 204/2011 võetud piiravad meetmed on mõjutanud, on selle määruse artiklis 12 ning nüüd määruse 2016/44 artiklis 17 sõnaselgelt mainitud nende „nõuete“ alusena, mille rahuldamine ei ole selle sätte kohaselt lubatud. Nii on – hoolimata nende garantiide (või edasigarantiide) sõltumatusest sellest põhilepingust, mille juurde nad kuuluvad – neid garantiisid (või edasigarantiisid) määruse nr 204/2011 artikli 12 punktide a–c ning nüüd määruse 2016/44 artikli 17 kohaselt keelatud ( 32 ) neis artiklites loetletud isikutele välja maksta, kui selgub, et põhilepingu täitmist on mõjutanud selle määrusega võetud meetmed.

55. Olenemata nende seosest põhilepinguga, on garantiid ja edasigarantiid ka iseenesest lepingud, mida määruse nr 204/2011 alusel võetud piiravad meetmed võivad selle määruse artikli 12 tähenduses mõjutada.

56. Embargo jõustumine blokeerib nimelt embargo kehtivuse ajaks neist meetmetest mõjutatud garantiisaajate (või igal juhul määruse nr 204/2011 artiklis 12 loetletud kategooriatesse kuuluvate isikute) võimalust garantiid või edasigarantiid sisse nõuda ning seega takistab see garantii (või edasigarantii) andjal oma kohustust täita. Pealegi on garantiide ja edasigarantiide pikendamine selle artikliga 12 sõnaselgelt keelatud ning juhul, kui seda tehakse, kujutab see endast määruse nr 204/2011 artikli 5 lõike 2 rikkumist, nagu eespool juba nägime. Kuna garantii (või edasigarantii) andja ei saa oma kohustust vääramatu jõu tõttu täita, vabaneb ta seega vastutusest oma kohustuse rikkumise eest ning seda kogu aja vältel, mil piiravad meetmed ja nõuete rahuldamise keeld jõus on ( 33 ). Kui garantii või edasigarantii aegub enne embargo lõppu, on ta oma kohustustest lõplikult vabanenud. Seevastu – mööndes küll, et embargomeetmete võtmine avaldab täitmisel olevatele lepingutele kõigest peatavat mõju – peab kindlaks tähtajaks seatud sõltumatute garantiide kehtimajäämine alguses kokkulepitud tähtajast kauemaks olema igal juhul välistatud ( 34 ).

57. Kuigi määruse nr 204/2011 artiklis 12 seda sõnaselgelt ei käsitleta, võivad vahendustasud ja muud pangagarantii või -edasigarantii andmisega seotud tasud kuuluda selle artikli kohaldamisalasse, kui viidatud garantii- või edasigarantiilepingu täitmist takistavad selle määrusega kehtestatud meetmed, ning nende vahendustasude ja muude tasude maksenõue selles sättes loetletud kategooriatesse kuuluvate isikute poolt võib seega osutuda seotuks „lepinguga, mille täitmist on mõjutanud“ sellised meetmed. ( 35 )

58. Seda, kas ja mis tingimustel on määruses nr 204/2011 ja määruses 2016/44 ette nähtud nõuete rahuldamist keelav klausel kohaldatav TG nõuete suhtes SH vastu, tuleb in concreto hinnata liikmesriigi kohtul. Seda tuleb tal minu arvates hinnata järgmiste kriteeriumide alusel.

59. Esiteks tuleb selleks, et teha kindlaks, milline klausli redaktsioon on ratione temporis põhikohtuasjas käsitletavate maksete suhtes kohaldatav, teha vahet summadel, mida TG maksis Sahara Bankile ja mille hüvitamist ta SH-lt nõuab, ning summadel, mida SH on kohustatud tasuma TG-le sisuliselt vahendustasuna APG- ja PG-edasigarantiide andmise eest. Esimese kategooria piires tuleb lisaks vahet teha maksetel, mis on tehtud ajavahemikul määruse nr 204/2011 jõustumisest kuni määruse nr 45/2014 jõustumiseni (22. jaanuarini 2014), ja maksetel, mis on tehtud alates sellest kuupäevast kuni Sahara Banki antud garantiide aegumiseni. Esimeste suhtes kohaldub määruse nr 204/2011 artikli 12 algredaktsioon, ent teiste suhtes on kohaldatav määrusega nr 45/2014 muudetud redaktsioon. Ma ei arva aga, et ühegi suhtes neist maksetest saaks kohaldada määrust 2016/44. Selle kindlakstegemisel, kas maksed olid nõuete rahuldamist keelava klausli kohaselt keelatud või mitte, on asjakohased nimelt õigusnormid, mis olid kohaldatavad maksete tegemise ajal, mitte ajal, mil nõutakse kohtus nende summade hüvitamist. Mis puutub aga vahendustasudesse, mida SH võlgneb TG-le ja mida ta ei ole maksnud, on oluline nende maksmise nõudmise aeg ning seega tuleb kohaldada määrust 2016/44, mille artiklil 17 on pealegi sama sisu mis määruse nr 204/2011 artiklil 12.

60. Teiseks ei ole kahtlust, et Sahara Bank kuulub määruse nr 204/2011 artikli 12 punkti b määrusega nr 45/2004 muudetud redaktsioonis mainitud isikute kategooriasse ning et seega võivad maksed, mida TG talle alates selle muudatuse jõustumisest tegi, kuuluda selles artiklis sätestatud keelu kohaldamisalasse, kui muud selles artiklis kehtestatud tingimused on täidetud. Sama ei saa aga öelda selle artikli muutmiseelse redaktsiooni kohta, nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades õigustatult rõhutas. Seoses sellega tuleb liikmesriigi kohtul teha vajalikud kontrollimised, et teha kindlaks, kas põhikohtuasja asjaolude juures on alust arvata, et Sahara Banki kui TG-ga sõlmitud lepingu alusel HIB-le antud garantiiga seotud tasude maksekohustuse võlausaldajat võib käsitada „[isiku või üksusena], kes esitab nõude Liibüa valitsuse kaudu või kasuks“. Vastasel korral ei saa aga makseid, mille TG tegi Sahara Bankile enne määruse nr 45/2004 jõustumist, siiski lugeda määruse nr 204/2011 artiklis 12 sätestatud keelu rikkumiseks. Võimalus, et põhikohtuasja asjaoludel saaks TG-d lugeda selle artikli algredaktsioonis antud määratlusele vastavaks või kuuluvaks selle artikli määrusega nr 45/2014 muudetud redaktsiooni või määruse 2016/44 artikli 17 lõike 1 punkti c nimetatud isikute kategooriasse, tundub mulle seevastu juba eos välistatud. Esiteks, nagu Saksa valitsus õigesti märkis, ei saa üksnes asjaolu põhjal, et liidus asuv pank on ühe Liibüa pangaga garantiilepingu kaudu seotud, iseenesest järeldada, et ta tegutseb selle panga nimel, kui ta nõuab kolmandalt liidus asuvalt pangalt, kellega ta on seotud edasigarantiilepingu kaudu, Liibüa pangale makstud garantiitasude hüvitamist. Teiseks, nüüd, kus argument, mille kohaselt kõiki põhikohtuasjas käsitletavas garantii- ja edasigarantiilepingute ahelas esitatud nõudeid tuleb käsitada nii, nagu nende lõppeesmärk oleks anda garantii määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kantud isikule, on ümber lükatud, nagu ma tegin käesoleva ettepaneku punktis 44, ei saa TG esitatud nõuet, et talle makstaks välja SH-ga sõlmitud edasigarantiilepinguga seotud vahendustasud, käsitada kuidagi teisiti kui liidu ettevõtja nõuet, mille ta on esitanud puhtalt enda huvides, et saada tasu teisele liidu ettevõtjale osutatud teenuste eest.

61. Viimaks tuleb liikmesriigi kohtul kontrollida, mis moel on määrusega nr 204/2011 kehtestatud piiravad meetmed põhikohtuasjas käsitletavaid garantii- ja edasigarantiilepinguid mõjutanud, et hinnata, kas need TG põhikohtuasjas esitatud nõuded, mis peaksid osutuma eelmises punktis täpsustatud tingimustel selle klausli kohaldamisalasse kuuluvaks, on ka selles klauslis sätestatud keelu kohaldamisalas. Selles küsimuses piirdun märkimisega, et on muidugi võimalik, et sellise kontrollimise käigus jõuab liikmesriigi kohus järeldusele, et määrusega nr 204/2011 kehtestatud meetmed ei saanud mõjutada Sahara Banki poolt HIB-le antud garantii täitmist, mille andmine on TG poolt Liibüa pangale tehtud maksete eeldus – ning seose tõttu TG ja SH vahel sõlmitud edasigarantiilepingutega ka nende hüvitiste eeldus, mille viimane TG-le võlgneb. Selle põhjal ei saa see kohus aga automaatselt välistada, et TG nõuded kuuluvad nõuete rahuldamist keelava klausli kohaldamisalasse, kuna määrusega nr 204/2011 kehtestatud piiravad meetmed on vastastikku seotud lepingute ahelat, millesse TG ja Sahara Banki vahel sõlmitud leping kuulub, ning seega kogu „garantiitehingut“ tervikuna kaheldamatult mõjutanud. Selle kohta märgin, et eelviidatud artiklis 12 ei ole sõnaselgelt juttu ainult „lepingutest“, mida määrusega nr 204/2011 kehtestatud meetmed võivad olla mõjutanud, vaid ka kõigist „tehingutest“, mida sellised meetmed võivad olla puudutanud.

F. Viies eelotsuse küsimus: määruse nr 204/2011 artikli 9 võimalik kohaldamine

62. Viienda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas põhikohtuasjas kõne all olevad maksed või osa neist kuuluvad määruse nr 204/2011 artikli 5 lõikest 2 sama määruse artikliga 9 tehtava erandi kohaldamisalasse.

63. Selle kohta märgin kõigepealt, et see erand – mis, nagu komisjon oma seisukohtades õigesti rõhutab, ei võimalda siiski anda luba teha makseid, mida on alust pidada nõuete hüvitamist keelava klausli rikkumiseks – puudutab artikli 9 lõike 1 kohaselt makseid, mis on mõeldud tegemiseks määruse nr 204/2011 artikli 5 lõike 1 alusel külmutatud kontodele, tähendab, kontodele, mis kuuluvad selle määruse II ja III lisa loeteludesse kantud isikutele, üksustele või asutustele. Seega saavad selles suhtes, mis puutub liikmesriigi kohtumenetlusse, selle määruse artikli 9 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluda ainult need HIB-le või Sahara Bankile mõeldud maksed, mis on tehtud või kuulusid tegemisele ajavahemikul, mil nad olid kantud määruse nr 204/2011 III lisa loetellu. Põhikohtuasi aga ei puuduta esiteks HIB-le tehtud makseid ja teiseks ei paista poolte vahel olevat vaidlust selles suhtes, et ajavahemikul, mil Sahara Bank oli eelviidatud loetellu kantud, ei teinud TG talle ühtegi makset ( 36 ). Sellest järeldub, et nõuded, mille TG on põhikohtuasjas esitanud, ei puuduta neid maksesummasid, mis oleks võinud teatavatel tingimustel kuuluda määruse nr 204/2011 artikli 9 kohaldamisalasse.

IV. Ettepanek

64. Kõigist esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Kúria (Ungari kõrgeim kohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 2. märtsi 2011. aasta määruse (EL) nr 204/2011 piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et – kui liidus asuv pank maksab selle määruse III lisa loetellu kantud Liibüa pangale välja tasud, mis on seotud samuti sellesse loetellu kantud üksusele antud garantiiga, on tegemist rahaliste vahendite käsutusse andmisega, mis on keelatud; – kui liidus asuv pank maksab määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale välja tasud, mis on seotud mõnda sellesse loetellu kantud üksusele antud garantiiga, ei ole tegemist rahaliste vahendite ega majandusressursside keelatud käsutusse andmisega, tingimusel et – niiviisi makstud rahasummasid ei maksta edasi neisse loeteludesse kantud füüsilisele isikule, üksusele või asutusele; – ühegi sellise isiku ja makse saajast Liibüa juriidilise isiku vahel ei ole õiguslikku ega rahalist seost, mis võimaldaks sellisel isikul kõnealused summad oma käsutusse saada; – eelviidatud maksed ei mõjuta otse ega kaudselt makse saajast Liibüa üksuse võimalust nõuda Liibüa pangalt garantiisumma väljamaksmist ja nende maksete tegemise näol ei võta liidu pank enda katta kulusid, mille peaks lepingu alusel katma see üksus; – samadel tingimustel ei ole siis, kui liidus asuv pank maksab teisele liidus asuvale pangale välja tasud seoses edasigarantiiga, mis on antud määruse nr 204/2011 II ja III lisa loeteludesse kandmata Liibüa pangale sellisele üksusele garantii andmiseks, kes on pärast garantii andmist neisse loeteludesse kantud, tegemist rahaliste vahendite käsutusse ega toetuseks andmisega, mis oleks keelatud. 2. Määruse nr 204/2011 artiklit 12 tuleb enne määrusega nr 45/2014 tehtud muudatusi kehtinud redaktsioonis ja neist muudatustest tulenevas redaktsioonis tõlgendada nii, et garantii või edasigarantii andmisega seotud tasude maksmise nõue ei jää selles artiklis ette nähtud nõuete rahuldamise keelu kohaldamisalast välja, kui selle on esitanud mõni selles artiklis nimetatud isikutest ja kui määruse nr 204/2011 kohaselt võetud meetmed on otse või kaudselt, tervikuna või osaliselt mõjutanud garantii- või edasigarantiilepingu täitmist või selle tehingu täitmist, mille raames see leping on sõlmitud. 3. Määruse nr 204/2011 artikli 12 lõiget 1 tuleb määrusega nr 45/2014 tehtud muudatustest tulenevas redaktsioonis tõlgendada nii, et liidus asuv pank, kes on edasigarantiilepingu alusel, mis kuulub Liibüa üksusele garantii andmiseks sõlmitud omavahel seotud lepingute ahelasse, kohustatud maksma ühele Liibüa pangale garantiitasusid, ei kuulu selle sätte punktis c nimetatud isikute kategooriasse, kui ei esine asjaolusid, mis annavad alust järeldada, et ta tegutseb selle Liibüa panga nimel või huvides. 4. Määruse nr 204/2011 artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse ei kuulu sellised maksed nagu põhikohtuasjas, mida tehakse või mis tuleb teha isikutele, keda selle määrusega kehtestatud piiravad meetmed ei ole mõjutanud.

( 1 ) Algkeel: itaalia.

( 2 ) ELT 2011, L 58, lk 1.

( 3 ) Nõukogu 18. jaanuari 2016. aasta määrus (EL) 2016/44, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses olukorraga Liibüas ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 204/2011 (ELT 2016, L 12, lk 1).

( 4 ) Nõukogu 28. veebruari 2011. aasta otsus 2011/137/ÜVJP piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas (ELT 2011, L 58, lk 53). See otsus tunnistati kehtetuks konsolideeritud otsusega (ÜVJP) 2015/1333, mille nõukogu võttis vastu 31. juulil 2015 (ELT 2015, L 206, lk 34).

( 5 ) Vastu võetud 26. veebruaril 2011.

( 6 ) Vt määruse nr 204/2011 põhjendus 1.

( 7 ) Määruse nr 204/2011 artikli 6 lõigetes 1 ja 2 on täpsustatud: „1. II lisa sisaldab ÜRO Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee poolt ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1970 (2011) punkti 22 kohaselt kindlaks määratud füüsilisi või juriidilisi isikuid, üksusi ja asutusi. 2. III lisas on loetletud füüsilised või juriidilised isikud, üksused ja asutused, keda II lisa ei hõlma ja kes vastavalt otsuse 2011/137/ÜVJP artikli 6 lõikele 1 on nõukogu poolt kindlaks tehtud kui isikud ja üksused, kes on seotud Liibüas inimõiguste raskete rikkumistega seotud käskude andmise, juhtimise või muul viisil suunamisega, või kes on selles tegevuses osalenud, sealhulgas olnud rahvusvahelist õigust rikkudes seotud rünnakute kavandamise, juhtimise või läbiviimisega või rünnakukäsu andmisega, või osalenud selles tegevuses, sealhulgas pommirünnakutes tsiviilelanike ja -rajatiste vastu, või isikud ja üksused, kes tegutsevad nende nimel või nende jaoks, või üksused, mida nad omavad või kontrollivad.“

( 8 ) Määruse nr 204/2011 artikli 1 punkti a iv, v ja vi alapunkti kohaselt on selle määruse tähenduses „rahalised vahendid“: „iv) intressitulu, dividendid või muu varadelt saadud või neist tulenev sissetulek; v) krediit, tasaarvestuse õigus, tagatised, täitmisgarantiid

või muud finantskohustused; vi) akreditiivid, veokirjad, ostukirjad“.

( 9 ) Nõukogu 27. mai 2013. aasta määrusega (EL) nr 488/2013, millega muudetakse määrust (EL) nr 204/2011 piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas (ELT 2013, L 141, lk 1), lisati määruse nr 204/2011 artikli 9 lõike 1 algredaktsiooni veel kaks punkti makse tüüpide kohta, mis ei puutu põhikohtuasja asjaoludesse.

( 10 ) Esimene muudatus tehti nõukogu 25. märtsi 2011. aasta määrusega (EL) nr 296/2011, millega muudetakse määrust (EL) nr 204/2011 piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas (ELT 2011, L 80, lk 2). Uues sõnastuses oli kaks lõiku. Esimene kordas artikli 12 algset sõnastust, lisades ainult viite ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonile 1973(2011). Teise lõigu sõnastus oli aga järgmine: „Füüsilistel ja juriidilistel isikutel, üksustel ja organitel ei teki vastutust toimingute eest, mida nad on teinud heas usus käesolevas määruses sätestatud kohustuste täitmiseks“.

( 11 ) Nõukogu 20. jaanuari 2014. aasta määrus (EL) nr 45/2014, millega muudetakse määrust (EL) nr 204/2011 piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas (ELT 2014, L 16, lk 1).

( 12 ) Vt nõukogu 28. jaanuari 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 74/2014, millega rakendatakse määruse (EL) nr 204/2011 (piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas) artikli 16 lõiget 2, artiklid 1 ja 2.

( 13 ) Vt nõukogu 1. septembri 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 872/2011, millega rakendatakse määruse (EL) nr 204/2011 (piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Liibüas) artikli 16 lõiget 2, artiklid 1 ja 2.

( 14 ) Tegemist oli 1668927,72 euro suuruse summaga, millele lisandusid summad, mille SH hoiustas iga kuue kuu tagant kogu tinghoiulepingu kehtivusaja jooksul, ja intress.

( 15 ) Vastuhagis esitati esimese võimalusena lepingu täitmise nõue, teise võimalusena tekitatud kahju hüvitamise ning kolmanda võimalusena alusetul rikastumisel põhinev nõue.

( 16 ) Otstarbekuse huvides tähistan edasigarantii „tasude“ mõistega kõiki vahendustasusid ja muid tasusid, mida SH kohustus TG-le seoses APG- ja PG-edasigarantiiga maksma, nagu käesoleva ettepaneku punktis 13 märgitud.

( 17 ) Ka siin pean silmas kõiki tasusid (vahendustasusid ja muid tasusid), mida TG oli kohustatud Sahara Bankile garantii taotlejana tasuma.

( 18 ) Vt seoses nõukogu 27. mai 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (EÜT 2002, L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294), 11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Möllendorf jt (C‑117/06, EU:C:2007:596, punktid 49 ja 62).

( 19 ) Juhin tähelepanu, et 29. juuni 2010. aasta kohtuotsuses E ja F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punktid 67 ja 68) täpsustas Euroopa Kohus, et väljendi „käsutusse [andma]“ – mida nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT 2001, L 344, lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207) kasutab artikli 2 lõike 1 punktis b, mis on sõnastatud peaaegu samamoodi nagu määruse nr 402/2011 artikli 5 lõige 2 – „tähendus on lai, see hõlmab kõiki neid toiminguid, mis on vajalikud selleks, et määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud isikul, rühmitusel või üksusel tekiks tõepoolest õigus käsutada täieõiguslikult asjaomaseid rahalisi vahendeid, muud finantsvara või majandusressursse“, ning et selline tähendus on „sõltumatu sellest, kas kõnealuse käsutusseandmise toimingu tegija ja adressaadi vahel esinevad suhted või mitte“; vt ka 11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, punkt 51).

( 20 ) Vt nõukogu 8. detsembri 2017. aasta dokument nr 15598/17 „Sanktsioonide suunised – ajakohastamine“, punktid 55a–55e.

( 21 ) Märgin siiski, et rahvusvaheline tava on esimesel nõudmisel väljamakstavate garantiide valdkonnas selline, et garantii on tavalisest tasude maksmisest sõltumatu, vt Règles uniformes de la Chambre de commerce internationale (ICC) relatives aux garanties sur demande, 2010. aastal muudetud redaktsioon, artikli 32 punkt c.

( 22 ) Näiteks eelmises joonealuses märkuses viidatud ICC ühtsete eeskirjade artikli 32 punktis b nimetatud juhul.

( 23 ) Asjaolu, et see isik ei saa garantiiga tagatud summasid oma käsutusse muidu, kui ta nõuab garantii sisse ja see talle välja makstakse, ei puutu asjasse, kuna ta saab igal juhul majanduslikku kasu juba garantii (mida võib, arvestades, et selle on andnud Liibüa pank, põhimõtteliselt sisse nõuda ilma määrusega nr 204/2011 ette nähtud meetmetest tulenevate takistusteta) olemasolustki; vt analoogia alusel – kuigi teises, nimelt majandusressursside kaudselt kättesaadavaks tegemise keelu kontekstis vastavalt nõukogu 19. aprilli 2007. aasta määrusele (EÜ) nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT 2007, L 103, lk 1) – 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Afrasiabi jt (C‑72/11, EU:C:2011:874, punktid 45–47), kus Euroopa Kohus leidis sisuliselt, et ka üksnes võimalus – isegi kui see kohe ei teostu –, et kõnealust ressurssi kasutatakse rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks, mis võivad kaasa aidata tegevusele, mida püütakse liidu võetud piiravate meetmetega takistada, võib kuuluda nende meetmetega kehtestatud keeldude kohaldamisalasse. Erinevalt Saksa valitsusest ei pea ma oluliseks ka asjaolu, et garantii sissenõudmise õiguses seisnev eelis ei mõjuta garantiid taotlenud ja garantiitasusid maksva panga vara, vaid pigem garantii andnud panga vara. Käesoleva ettepaneku punktis 42 nimetatud asjaoludel on sellise eelise ja nende tasude maksmise vahel nimelt otsene seos, vt vastupidise kohta 29. aprilli 2010. aasta kohtuotsus M jt (C‑340/08, EU:C:2010:232, punkt 41 jj).

( 24 ) Need tegevused erinevad toimingutest, millega rikutakse formaalselt määruse nr 204/2011 artikli 5 lõikes 2 sätestatud keeldusid ja mis hõlmavad tegevust, mille puhul on objektiivsete asjaolude põhjal ilmne, et formaalse näivuse alusel selle määruse artikli 5 lõike 2 rikkumise koosseisu tunnuseid vältides on neil siiski iseenesest võimaliku seose tõttu muu tegevusega otsene või kaudne eesmärk või tagajärg välistada nimetatud artiklis sätestatud keelu kohaldamist; vt analoogia alusel 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Afrasiabi jt (C‑72/11, EU:C:2011:874, punktid 45–47 ja punkt 60) määruse nr 423/2007 artikli 7 lõike 4 kohta.

( 25 ) Märgin, et need tasud on esiteks need, mida TG on kohustatud maksma edasigarantiide andmise eest, ja teiseks summad, mille TG maksis Sahara Bankile seoses HIB-le APG- ja PG-garantii andmisega, mille SH oli lepingu alusel kohustatud TG-le hüvitama.

( 26 ) Ühisettepanekus kehtestada nõukogu määrus, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses olukorraga Liibüas (KOM(2011) 108 (lõplik)), seda klauslit veel ei olnud, kuid nõukogu lisas selle määruse vastuvõtmise menetluse vältel.

( 27 ) Euroopa Liidu ühise välis- ja julgeolekupoliitika raames kasutatavate piiravate

meetmete (sanktsioonide) rakendamise ja hindamise suunised, dokument nr 11205/12, 15.6.2012, vt määruse nr 45/2014 põhjendus 2.

( 28 ) Nõuete rahuldamist keelav klausel kehtestati esimest korda määruse nr 3541/92 artikliga 2 Kuveidile kallale tungimise eest Iraagi vastu kehtestatud embargo kontekstis, vt nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3541/92, millega keelatakse Iraagi nõuete rahuldamine seoses lepingute ja tehingutega, mille täitmist on mõjutanud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 661 (1990) ja selle juurde kuuluvad resolutsioonid (EÜT 1992, L 361, 1992, lk 1; ELT eriväljaanne 11/18, lk 222), artikkel 2. Hilisemast ajast vt dokument 15598/17.

( 29 ) Sedalaadi klauslite eesmärk on selgelt näha määruse nr 3541/92 preambulist (põhjendustest 4 ja 5), kus nõukogu nentis pärast märkimist, et Iraagi-vastase embargo tulemusena ähvardab ühenduse ja kolmandate riikide ettevõtjaid oht saada Iraagi nõuete märklauaks (ühes 1990. aasta Iraagi seaduses kuulutati Iraagi lepingupooled vabaks vastutusest kahju eest, mida põhjustab nende lepinguliste kohustuste täitmatajätmine embargo tõttu; välisriikide lepingupooled tunnistati seevastu samal põhjusel Iraagi lepingupooltele põhjustatud kahju eest vastutavaks), et „ettevõtjaid on pidevalt vaja kaitsta selliste nõuete eest ning tuleb välistada Iraagi võimalused saada kompensatsiooni seoses embargo negatiivse toimega“.

( 30 ) Nii ei mõjutanud näiteks see, et üldine Iraagi-vastane kaubandusembargo tühistati nõukogu 7. juuli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1210/2003, mis käsitleb teatavaid spetsiifilisi piiranguid majandus- ja finantssuhetes Iraagiga ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 2465/1996 (ELT 2003, L 169, 2003, lk 6; ELT eriväljaanne 10/03, lk 260), ja asendati spetsiifiliste piiravate meetmetega, määrust nr 3541/92 Iraagi isikute nõuete rahuldamata jätmise kohta, mis on jäänud endiselt jõusse (vt määruse nr 1210/2003 põhjendus 16). Nõuete rahuldamist keelav klausel jäi ikka jõusse ka siis, kui julgeolekunõukogu peatas Liibüa-vastase embargo 5. aprillil 1999 resolutsiooniga 1192, ning ka pärast embargo lõppu, vt 14. oktoobri 2004. aasta otsus 2004/698/ÜVJP.

( 31 ) Sisuliselt sellist seisukohta on määrusega nr 3541/92 kehtestatud no claims clause’i kohta väljendanud mõne liikmesriigi kohus; vt sõltumatute garantiide kohta Tribunale di Padova (Padova esimese astme kohus) 1. oktoobri 1993. aasta otsus, mis tehti põhikohtuasjas käsitletava juhtumiga väga sarnases asjas, Cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus) 23. juuni 1995. aasta otsus ja House of Lordsi (Inglismaa lordide koda) 5. juuni 2001. aasta otsus Shanning International Ltd. vs. Lloyds TSB Bank plc., Lloyds TSB Banc plc. Rasheed Bank (2001) UKHL 31. Sel teemal vt A. Marchand, L’embargo en droit du commerce international, Brüssel, 2012, lk 406 jj.

( 32 ) Määruse nr 204/2011 artiklis 12 (nii määrusega nr 45/2014 tehtud muudatuste eelses kui ka nende muudatuste järgses redaktsioonis) ja määruse 2016/44 artiklis 17 kasutatud terminid annavad alust arvata, et tegemist on tõelise keeluga (vt lisaks itaaliakeelsele versioonile eriti prantsuskeelset „il n’est fait (aucun) droit à aucune demande“, ingliskeelselt „no claims […] shall be granted“, või määrusega nr 45/2014 muudetud sõnastuses ja määruse 2016/44 artiklis 17 „satisfied“, ja määruse nr 204/2011 saksakeelset versiooni artikli 12 algses sõnastuses „werden keine Forderungen […] zugelassen“, määrusega nr 45/2014 muudetud sõnastuses „[a]nsprüche […] werden nicht erfüllt“ ja määruse 2016/44 artikli 17 sõnastuses „[f]orderungen […] werden nicht erfullt“).

( 33 ) Vt seoses vastutuse regulatsiooniga esimesel nõudmisel väljamakstavate garantiide või edasigarantiide puhul käesoleva ettepaneku 21. joonealuses märkuses viidatud ICC ühtsete eeskirjade artikkel 26.

( 34 ) Mitte ainult sellepärast, et see tooks kaasa samasugused tagajärjed nagu garantii lepinguline pikendamine, vaid ka sellepärast, et kindla kehtivusajaga sõltumatu garantii peatamine määramata ja määramatuks tähtajaks oleks raskesti ühitatav garantii andja võetud kohustuse tühistamatusega garantii kehtivuse ajal.

( 35 ) Asjaolu, et tegemist ei ole „asendustäitmisega“, ei sea erinevalt sellest, mida väidab Saksa valitsus, seda järeldust minu arvates kahtluse alla, kuna määruse nr 204/2011 artikli 12 ega määruse 2016/44 artikli 17 sõnastus ei luba jätta nende kohaldamisalast välja selliste kohustuste täitmise nõuet, mis tulenevad piiravatest meetmetest mõjutatud lepingust. Nende artiklite sõnastuse kohaselt hõlmab selle sätte kohaldamisala ka hüvitise-, tasaarvestamis- või tagatisenõudeid, kuid see sõnastus ei piira nõuete rahuldamise keeldu ainult nende nõuetega. Märgin lisaks, et TG vastuhagi on teise ja kolmanda võimalusena esitatud tekitatud kahju hüvitamiseks või alusetu rikastumise eest hüvitise saamiseks.

( 36 ) Nagu Saksa valitsus, ei välista ka mina, et need maksed võisid olla määruse nr 204/2011 artikli 9 lõike 1 punkti b kohaselt lubatud, kuigi üksnes tingimusel, et need ei kujuta endast omakorda rahaliste vahendite otsest või kaudset andmist HIB käsutusse või tema toetuseks (vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 38–40 ning 42 ja 43).