Seoses tõendamiskoormise ja tõendite kogumisega tuleb märkida, et kui kaubamärgiomanik soovib tugineda määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõikes 5 sätestatud registreerimisest keeldumise alusele, sätestab määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirja 19 lõige 1 ja lõike 2 punkt c, et Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) võimaldab vastulause esitajal esitada vastulauset toetavaid fakte, tõendeid ja argumente ning eelkõige tõendeid selle kohta, et asjaomane kaubamärk on mainekas, või täiendada juba esitatud tõendeid. Kuna määrustes nr 207/2009 ja nr 2868/95 ei ole loetletud, milliseid tõendeid võib vastulause esitaja varasema kaubamärgi maine olemasolu kohta esitada, siis on viimane põhimõtteliselt vaba otsustama, mis liiki tõendi ta peab otstarbekaks EUIPO-le varasemal kaubamärgil rajaneva vastulause raames esitada, ja EUIPO on kohustatud vastulause esitaja esitatud tõendeid analüüsima, ilma et tal oleks õigust teatud liiki tõend sellele liigile osutades kohe algul tagasi lükata.

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika põhjal on Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) kohustatud teostama oma pädevust kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, sealhulgas võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtetega.

Euroopa Kohus on nende põhimõtetega seoses täpsustanud, et EUIPO peab arvestama otsustega, mille ta on sarnaste taotluste kohta teinud, ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, kuigi võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete järgimisel peab siiski arvestama seaduslikkuse põhimõttega, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20 märkis, mis tähendab, et iga registreerimistaotluse kontrollimine peab olema range ja täielik ning see tuleb läbi viia igal konkreetsel juhul.

Kuigi vastab tõele, et Euroopa Kohus käsitles neid põhimõtteid teatavas kohtuasjas, mis puudutab absoluutset keeldumispõhjust, nimelt määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktis c sätestatud põhjust, siis leidis Euroopa Kohus hiljem otsesõnu, et need on kohaldatavad ka kehtetuks tunnistamise suhtelise põhjusega seotud vastulausemenetluses.

Nagu Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 18 ja 19, on Euroopa Kohus ka juba selgitanud, et vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikele 2 kätkeb õigus heale haldusele endas asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid. Sel kohustusel, mis tuleneb samuti määruse nr 207/2009 artiklist 75, on kaks eesmärki, esiteks võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ja teiseks liidu kohtul kontrollida otsuse õiguspärasust.

Peale selle on kõnealusel kohustusel sama ulatus kui kohustusel, mis tuleneb ELTL artikli 296 teisest lõigust, mille kohaselt peab põhjendustest selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti autori arutluskäik, ilma et oleks nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna akti põhjenduse vastavust tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjasse puutuva valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades.

Eelnevast tuleneb, et olukorras, kus vastulause esitaja tugineb vastulausete osakonnas konkreetselt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses tõendina vastulauses viidatud varasema kaubamärgi maine kohta EUIPO varasematele otsustele, mis käsitlevad selle kaubamärgi mainet, siis tuleb EUIPO talitustel võtta arvesse juba tehtud otsuseid ja ning uurida eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, nagu on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 61 viidatud kohtupraktikas. Kui kõnealused talitused otsustavad anda teistsuguse hinnangu, kui anti neis varasemates otsustes, siis arvestades uue otsuse tegemise konteksti, mis hõlmab varasematele otsustele tuginemist, tuleb neil kõnealustest otsustest kõrvalekaldumist sõnaselgelt põhjendada.

(vt punktid 60, 61 ja 63–66)