ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kuna Belgia Kuningriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud vastu kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et võtta üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta direktiiv 2004/12/EÜ, millega muudetakse direktiivi 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta, siis on Belgia Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Ainuüksi asjaolu, et residendist äriühing saab laenu mõnes teises liikmesriigis asutatud samasse kontserni kuuluvalt äriühingult, ei saa olla aluseks üldisele eeldusele, et tegemist on kuritarvitustega, ega õigustada meedet, mis kahjustab asutamislepinguga tagatud põhivabaduse teostamist. Asutamisvabadust piirav siseriiklik meede võib seevastu olla õigustatud kuritarvituste vastasest võitlusest tulenevate põhjustega, kui seda kohaldatakse puhtalt fiktiivsetele skeemidele, millel puudub majanduslik sisu, kuid mille eesmärk on vältida asjaomase liikmesriigi õigusnormide kohaldamist ja eelkõige vältida makse, mis tuleks riigi territooriumil läbi viidud tegevuse tulemusena saadud kasumilt tavapäraselt maksta.

EÜ artiklitega 43 ja 48 on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mille alusel liikmesriigi residendist äriühingu poolt juhtimisorgani liikmele, kes on teises liikmesriigis asutatud äriühing, makstud intress kvalifitseeritakse ümber dividendideks ja maksustatakse dividendidena, kui intressi teeniva võla kogusumma maksustamisperioodi alguses ületab maksustatavate reservide võrra suurendatud sissemakstud kapitali, samas kui samadel asjaoludel ei kvalifitseerita intressi ümber dividendideks ega maksustata dividendidena juhul, kui see on makstud juhtimisorgani liikmele, kes on samas liikmesriigis asutatud äriühing.

Residendist tütarettevõtjate niisugune erinev kohtlemine selle äriühingu asukoha alusel, kes on nende juhtimisorgani liige ja on andnud neile laenu, kujutab endast asutamisvabaduse piirangut, kuna see muudab asutamisvabaduse kasutamise vähematraktiivseks teistes liikmesriikides asutatud äriühingutele, kes võivad seetõttu loobuda tütarettevõtja juhtimisest liikmesriigis, kes sellise meetme kehtestab, või isegi tütarettevõtja omandamisest, asutamisest või pidamisest selles liikmesriigis.

Kuigi sellise piirmäära kohaldamine, nagu on sätestatud asjassepuutuvates õigusnormides, teenib kuritarvituste vastu võitlemise eesmärki, läheb see igal juhul kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik, kuna see mõjutab ka olukordi, mille puhul asjaomast tehingut ei saa pidada puhtalt fiktiivseks skeemiks. Kui mitteresidendist äriühingutele makstud intress kvalifitseeritakse ümber dividendideks niipea, kui see ületab piirmäära, siis ei saa välistada, et ümberkvalifitseerimist rakendatakse ka intressi suhtes, mis on makstud täiesti vaba konkurentsi tingimustes antud laenude eest.

(vt punktid 23, 32–34 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-68/07

Kerstin Sundelind Lopez

versus

Miguel Enrique Lopez Lizazo

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Högsta domstolen)

„Määrus (EÜ) nr 2201/2003 — Artiklid 3, 6 ja 7 — Kohtualluvus — Abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine — Kohtualluvus abielulahutuse asjades — Kostja, kes on kolmanda riigi kodanik ja kes elab kolmandas riigis — Liikmesriigi kohtualluvuseeskirjad, mis näevad ette üleliigse kohtualluvuse”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 29. november 2007 I ‐ 10405

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus nr 2201/2003 – Kohtualluvus abielulahutuse asjades

(Nõukogu määrus nr 2201/2003, artikli 3 lõike 1 punkt a, artikkel 6, artikli 7 lõige 1 ja artikkel 17)

Määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui abielulahutuse menetluse raames ei ole kostja alaline elukoht liikmesriigis ja kui ta ei ole liikmesriigi kodanik, ei või liikmesriigi kohtud rajada oma pädevust selle asja lahendamiseks siseriiklikule õigusele, kui nimetatud määruse artikli 3 kohaselt allub asi mõne teise liikmesriigi kohtutele.

Nimetatud määruse artikli 7 lõikes 1 on selgelt öeldud, et kohtualluvus määratakse igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel üksnes juhul, kui ükski liikmesriigi kohus ei ole pädev selle määruse artiklite 3–5 kohaselt. Lisaks peab liikmesriigi kohus nimetatud määruse artikli 17 kohaselt juhul, kui talle esitatud hagi käsitleb asja, mis kõnealuse määruse kohaselt ei ole selle kohtu alluvuses, vaid allub selle määruse põhjal mõne teise liikmesriigi kohtule, omal algatusel teatama, et asi ei allu talle.

Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla nimetatud määruse artiklis 6 sätestatu, arvestades seda, et kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 ja artikli 17 kohaldamine ei sõltu kostja tunnustest, vaid üksnes küsimusest, kas asi allub mõnele liikmesriigi kohtule sama määruse – mille eesmärk on abielulahutuse asjade kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamine, et lubada inimeste võimalikult ulatuslikku liikumist – artiklite 3–5 alusel. Seetõttu on kõnealune määrus kohaldatav ka selliste kolmandate riikide kodanike suhtes, kel on piisavalt tihedad sidemed liikmesriigi territooriumiga, järgides määruses ette nähtud kohtualluvuse kriteeriume, mis rajanevad põhimõttel, et asjaomase poole ning kohtualluvust teostava liikmesriigi vahel peab olema tegelik side.

(vt punktid 18 ja 19, 21, 25 ja 26, 28 ning resolutiivosa)
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul vastu õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, siis on ta rikkunud nimetatud direktiivist tulevaid kohustusi.
Kohtuasi C-98/07

Nordania Finans A/S ja BG Factoring A/S

versus

Skatteministeriet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Højesteret)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 19 lõige 2 — Mahaarvatava osa arvutamine — Maksukohustuslase poolt majandustegevuseks kasutatavate kapitalikaupade tarnimisest tekkinud käibe välja jätmine mahaarvatava osa väljaarvutamisel — Mõiste „maksukohustuslase poolt majandustegevuseks kasutatavad kapitalikaubad” — Sõidukid, mille liisinguga tegelev äriühing omandab nende liisimise ja liisingulepingu lõppemisel nende müümise eesmärgil”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 13. detsembril 2007 I - 1283

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 6. märts 2008 I - 1299

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 19 lõige 2)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 19 lõikes 2 sisalduvat mõistet „maksukohustuslase poolt majandustegevuseks kasutatavad kapitalikaubad” tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma sõidukeid, mida liisinguga tegelev ettevõtja omandab nende liisimise ja liisingulepingu lõppemisel nende müümise eesmärgil, kuna nende kaupade müümine nimetatud lepingu lõppedes moodustab lahutamatu osa selle ettevõtja tavapärasest majandustegevusest.

Huvitatud isiku jaoks tähendab selliste kaupade omandamine ja seejärel müümine segakasutuses olevate kaupade ja teenuste igapäevast kasutamist. Kui selline müük kuulub maksukohustuslase tavapäraste ja maksustatavate tegevuste hulka, tuleb sellega seotud käivet arvestada mahaarvatava osa arvutamisel, et see kajastaks paremini seda osa, milles segakasutuses olevaid kaupu ja teenuseid kasutatakse nende tegevuste tarvis, järgides samas eesmärki, et ühine käibemaksusüsteem oleks neutraalne. Kui liisingulepingute lõppemisel on nende lepingute esemeks olevate sõidukite müük tavapärane vastava maksukohustuslase jaoks, kes tegeleb sellega oma majandustegevuse raames ja süstemaatiliselt, oleks neutraalsuse eesmärgiga vastuolus see, kui maksukohustuslane ei saaks selle müügi teostamisega ja seega oma tavapärase majandustegevusega seotud üldkuludelt tasutud käibemaksu osa tegelikult maha arvata.

(vt punktid 25, 26, 36 ja resolutiivosa)
Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artikli 10 lõiget 1 ja artikli 3 lõikeid 2, 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on kooskõlas riiklike numeratsiooniressursside määramise ja riiklike numeratsiooniplaanide haldamise funktsiooni jaotamine mitme sõltumatu reguleeriva asutuse vahel, tingimusel et ülesannete jaotus avaldatakse, on lihtsalt juurdepääsetav ning sellest teatatakse komisjonile.

(vt punkt 27 ja resolutiivosa punkt 2)
Kuna niisugune kokkulepe, mille on allkirjastanud ametiasutus, lennujaama arendamise ja edendamisega tegelev äriühing ja kaubaveolendudega tegelev äriühing, ning mis näeb ette selle lennuvälja infrastruktuuri ümberehitustööd, et võimaldada selle ööpäevaringset kasutamist 365 päeval aastas, ei ole „projekt” nimetatud direktiivi teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta tähenduses, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldatava siseriikliku õiguse alusel kindlaks tegema, kas selline kokkulepe kujutab endast tegevusluba direktiivi 85/337 artikli 1 lõike 2 tähenduses. Neil asjaoludel tuleb uurida, kas see tegevusluba on osa mitmeetapilisest menetlusest, mis koosneb ühest peamisest otsusest ja rakendusotsustest, ning kas tuleb arvestada kumulatiivse mõjuga, mida avaldavad erinevad projektid, mille mõju keskkonnale tuleb hinnata tervikuna.

Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta algse redaktsiooni II lisa punktis 12, mis mainib „I lisaga hõlmatud arendusprojektide muudatus[i]” koosmõjus I lisa punktiga 7, mis puudutab „vähemalt 2100 m peamaandumisrajaga lennuväljade ehitami[st]”, on silmas peetud ka ümberehitustöid, mida tehakse olemasoleva lennuvälja infrastruktuuris maandumisrada pikendamata, kui neid võib oma laadi, mahu või tunnuste poolest pidada lennuvälja enda ümberehituseks. Nii on see muu hulgas tööde puhul, mille eesmärk on laiendada märgatavalt lennuvälja tegevust ja suurendada lennuliiklust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on veenduda, et pädevad ametiasutused on õigesti hinnanud, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevate tööde puhul on vaja läbi viia keskkonnamõju hindamine.

Nimelt on direktiivi 85/337 kohaldamisala ulatuslik ja eesmärk väga lai. Selle direktiivi eesmärgiga oleks seega vastuolus, kui juba valmis ehitatud lennuvälja infrastruktuuri parendamise või laiendamise tööd jäetaks välja selle II lisa kohaldamisalast põhjendusega, et nimetatud direktiivi I lisas on nimetatud „lennuväljade ehitamist”, mitte „lennuvälju”. Niisugune tõlgendus võimaldaks direktiivist 85/337 tulenevaid kohustusi vältida igasuguste olemasoleval lennuväljal tehtavate ümberehitustööde puhul nende ulatusest hoolimata ning seega kaotaks nimetatud direktiivi II lisa selles küsimuses igasuguse mõtte.

(vt punktid 32, 33, 40, resolutiivosa punkt 2)
Kohtuasi C-19/07

Paul Chevassus-Marche’i pärijad

versus

Groupe Danone jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))

„Õigusaktide ühtlustamine — Direktiiv 86/653/EMÜ — Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid — Geograafilise piirkonna eest vastutava kaubandusagendi õigus saada vahendustasu — Käsundiandja osaluseta sõlmitud tehingud”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 17. jaanuar 2008 I - 161

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid – Direktiiv 86/653

(Nõukogu direktiiv 86/653, artikli 7 lõike 2 esimene taane, artikli 10 lõiked 1 ja 2 ning artikli 11 lõige 1)

Nõukogu direktiivi 86/653 füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 7 lõike 2 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et konkreetse geograafilise piirkonna eest vastutaval agendil ei ole õigust saada vahendustasu tehingute eest, mis on sõlmitud sellesse piirkonda kuuluvate klientide ning kolmandate isikute vahel ilma käsundiandja otsese või kaudse osaluseta.

Ehkki kõnealune säte hõlmab vaid kõiki „tehingu[id], mis on sõlmitud agendilepingus sätestatud ajavahemiku jooksul”, täpsustades üksnes, et tehing peab olema sõlmitud selles piirkonnas asuva või sellesse isikute rühma kuuluva kliendiga, mille eest vastutab asjaomane kaubandusagent, ilmneb direktiivi artikli 10 lõikeid 1 ja 2 koos käsitledes, et kaubandusagendi õigus saada vahendustasu tekib siis, kui käsundiandja on oma kohustuse täitnud või oleks pidanud selle täitma või siis, kui agendilepingu suhtes kolmas isik, st klient, on oma kohustuse täitnud või oleks pidanud selle täitma. Kõigil neil juhtudel on hädavajalik, et käsundiandja osaleks tehingutes, mille tegemise eest kaubandusagent võib nõuda vahendustasu. Sellist käsitlust kinnitab direktiivi artikli 11 lõike 1 sõnastus, mille kohaselt kaubandusagendi õigus saada vahendustasu võib lõppeda ainult siis ja ulatuses, kui on kindlaks tehtud, et kliendi ja käsundiandja vahelist lepingut ei hakata täitma ja see tuleneb asjaolust, milles ei saa süüdistada käsundiandjat.

Siseriiklikul kohtul tuleb otsustada, kas temale teada olevad asjaolud, millele on antud hinnang lähtudes direktiivi üheks eesmärgiks olevast kaubandusagentide kaitsmise huvist ning käsundiandjal vastavalt direktiivi artiklile 4 lasuvast kohusetundliku ja heauskse tegutsemise kohustusest, võimaldavad tal tuvastada sellist osalemist, olgu see siis juriidiline — näiteks esindaja vahendusel — või faktiline.

(vt punktid 16, 19–23 ja resolutiivosa)
Liikmesriik on rikkunud direktiivist 89/48 (vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta) tulenevaid kohustusi, kuna ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke meetmeid selle direktiivi ülevõtmiseks farmatseudi kutseala puudutavas osas.

Õigus diplomite tunnustamisele on asutamisvabaduse kui põhiõiguse väljendusvormina tagatud EÜ artikli 43 teise lõigu alusel. Direktiiv 89/48, mis näeb ette „meetodi” selles käsitletavate diplomite „tunnustamiseks”, kehtestab üldsüsteemi niisuguste kõrgharidusdiplomite tunnustamiseks, mis võimaldavad alustada tegevust reguleeritud kutsealal, seega teostada asutamislepinguga ettenähtud õigust.

EÜ artikli 47 lõiget 3 ei saa tõlgendada nii, et selle alusel oleks välistatud diplomite tunnustamise üldsüsteemi kehtestamiseks vastu võetud direktiivi kohaldamine tervishoiuvaldkonna kutsealade suhtes. Niisugune tõlgendamine ei tooks kaasa mitte üksnes direktiivi 89/48 kohaldamatust, vaid üldisemalt selle, et ühenduse kodanikelt võetakse õigus farmaatsiaerialade diplomite tunnustamisele, samas kui see õigus tuleneb EÜ artikli 43 teisest lõigust.

Järelikult kuulub haigla farmatseudina tegutsemist võimaldavate diplomite tunnustamine direktiivi 89/48 kohaldamisalasse ning liikmesriigid peavad kehtestama sellist tunnustamist võimaldava süsteemi kooskõlas selles direktiivis ettenähtud tingimustega.

(vt punktid 37–39, 43, 44 ja resolutiivosa)
1.

Nõudes vaidlusaluse praktikaga Luksemburgis sõidukite registreerimiseks äriregistri väljavõtte või sellega võrdväärse dokumendi esitamist, mis tõendab, et sõidukimüüja on kantud äriregistrisse, välja arvatud juhul, kui müüja on kantud Société Nationale de Contrôle Technique’i registrisse, on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud EÜ artiklist 28 tulenevaid kohustusi.
Liidetud kohtuasjad C-55/07 ja C-56/07

Othmar Michaeler jt

versus

Amt für sozialen Arbeitsschutz, varem Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

ja

Autonome Provinz Bozen

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Landesgericht Bozen (Itaalia))

„Direktiiv 97/81/EÜ — Osalise tööajaga töötajate ja täistööajaga töötajate võrdne kohtlemine — Diskrimineerimine — Haldustakistus, mis piirab osalise tööajaga töötamise võimalusi”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 24. jaanuaril 2008 I - 3137

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 24. aprill 2008 I - 3157

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Töö saamine ja töötingimused – Võrdne kohtlemine – Direktiiv 97/81 osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta

(Nõukogu direktiiv 97/81, lisa klausli 5 lõike 1 punkt a)

Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe, mis on seda raamkokkulepet käsitleva direktiivi 97/81 lisa, klausli 5 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, millega kohustatakse esitama ametiasutusele 30 päeva jooksul pärast osalise tööajaga töölepingu sõlmimist selle koopia.

See haldusformaalsus koostoimes karistuste korraga, mis näeb ette trahvi iga asjaomase töötaja kohta iga viivitatud päeva eest, ilma et oleks kehtestatud mingit ülempiiri trahvi kogusumma piiramiseks, pärsib tööandjate tahet kasutada osalise tööajaga töövormi.

Lisaks võib osalise tööajaga töölepingutest ametiasutusele teatamise kohustus oma maksumuse ja kaasnevate karistuste tõttu konkreetselt mõjutada väikesi ja keskmise suurusega ettevõtjaid, kellel puuduvad suurte ettevõtjatega samaväärsed vahendid ja keda niimoodi sunnitakse loobuma osalise tööajaga töökorraldusest, mida direktiiviga 97/81 soovitakse edendada.

(vt punktid 27–30 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-143/07

AOB Reuter & Co.

versus

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Põllumajandus — Määrus (EMÜ) nr 3665/87 — Artikkel 11 — Põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteem — Toetuse andmise tingimus — Toetus, mida maksti eksportijale tema lepingupartneri poolt esitatud võltsitud dokumentide alusel — Kaup, mida ei eksporditud — Sanktsioonide kohaldamise tingimused”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 24. aprill 2008 I - 3173

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Eksporditoetus

(Komisjoni määrus nr 3665/87, artikli 11 lõige 1)

Määruse nr 3665/87, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad, muudetud määrusega nr 2945/94, artikli 11 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles ette nähtud sanktsioon kuulub kohaldamisele eksportija suhtes, kes on taotlenud eksporditoetust kaubale, mis jäi tema lepingupartneri poolt toime pandud pettuse tõttu eksportimata.

Kui selgub, et kaupa, mille osas anti toetust, ei ole eksporditud, on ilmne, et eksportija on taotlenud kohaldatavast suuremat toetust, kuna tegeliku ekspordi toimumatajäämisel toetust ei maksta.

Nimetatud sättes ammendavalt ära toodud loetellu ei saa lisada uut välistavat tingimust, mis tugineb eksportija süülise käitumise puudumisele. Lepingupartneri süü või eksimus kuulub tavapärase kaubandustegevuse riski alla ning neid ei saa kaubandustehingute puhul käsitleda millegi ettenägematuna. Eksportija on lepingupartnerite valimisel vaba ning peab võtma vajalikke ettevaatusabinõusid, kas lisades viimatinimetatutega sõlmitavatesse lepingutesse vastava klausli või sõlmides spetsiaalse kindlustuslepingu.

(vt punktid 25, 36, 37 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-124/07

J.C.M. Beheer BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Kindlustustehingutega seotud teenuste osutamine — Kindlustusmaaklerid ja kindlustusagendid”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 3. aprill 2008 I - 2103

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 B osa punkt a)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti a tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et kindlustusmaakleril või kindlustusagendil ei ole selle kindlustuslepingu või edasikindlustuslepingu pooltega, mille sõlmimisse ta oma panuse annab, otsest seost, vaid üksnes kaudne seos teise maksukohustuslase vahendusel, kellel endal on otsene suhe ühega nendest pooltest ja kellega kindlustusmaakler või kindlustusagent on lepinguliselt seotud, ei välista viimati nimetatud isiku osutatud teenuse käibemaksust vabastamist kõnealuse sätte alusel.

(vt punkt 29 ja resolutiivosa)
1.

Kuna Hispaania Kuningriik on võtnud vastu riikliku energiakomisjoni neljateistkümnenda funktsiooni lõike 1 teise lõigu, mis on ära toodud 7. oktoobri 1998. aasta seaduse 34/1998 süsivesiniku sektori kohta (Ley 34/1998, del sector de hidrocarburos) (muudetud 24. veebruari 2006. aasta kuningliku dekreetseadusega 4/2006 (Real Decreto-ley 4/2006)), üheteistkümnenda lisasätte kolmanda osa punktis 1, millega on ette nähtud, et osaluse omandamiseks energeetikasektoris teatud reguleeritud tegevusaladel tegutsevates äriühingutes ning niisuguse tegevuse jaoks vajaliku vara omandamiseks on vaja saada eelnev luba riiklikult energiakomisjonilt, siis on kõnealune liikmesriik rikkunud EÜ artiklist 43 ja EÜ artiklist 56 tulenevaid kohustusi.
Ühe liikmesriigi kodanikul, kes on teise liikmesriigi territooriumilt tagasi saadetud, on EÜ artikli 17 lõike 1 alusel liidu kodaniku staatus ning ta võib seega, sh oma päritoluliikmesriigi vastu, tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, eeskätt EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil. Vaba liikumise õigusega on hõlmatud nii Euroopa Liidu kodaniku õigus siseneda muusse kui oma päritoluliikmesriiki kui ka õigus viimati nimetatud riigist lahkuda. EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadused kaotaksid oma sisu, kui päritoluliikmesriik võiks ilma asjakohase põhjenduseta keelata oma kodanikel riigi territooriumilt lahkuda teise liikmesriigi territooriumile sisenemise eesmärgil.

EÜ artikliga 18 ja direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96, artikliga 27 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile põhjusel, et ta oli sealt eelnevalt „ebaseaduslikus olukorras” viibimise tõttu tagasi saadetud tingimusel, et esiteks kujutab kõnealuse kodaniku isiklik käitumine endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, ja teiseks on selline piirang sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, — tuginedes faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, millega põhjendati taotlust piirata riigist lahkumise õigust — kas see on nii tema menetluses olevas kohtuasjas.

Vaba liikumise õiguse kasutamist piirava meetme võtmisel tuleb arvestada meetmeid võtva liikmesriigi enda avaliku korra või julgeoleku kaalutlusi. Sellise meetme võtmine ei saaks tugineda üksnes neile põhjendustele, mida teine liikmesriik kasutas — nagu põhikohtuasjas — õigustusena ühenduse kodaniku tagasisaatmisele selle liikmesriigi territooriumilt, ehkki selline kaalutlus ei välista siiski seda, et siseriiklikud pädevad asutused võiksid arvestada nimetatud põhjendusi vaba liikumist piirava meetme võtmiseks koostatavas hinnangus.

(vt punktid 25, 28, 30 ja resolutsioon)