Tagamaks raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja sõltumatuse eesmärki, peab tal liikmesriikide poolt määratletud kasutustasude kehtestamise raamistikus olema teatud kaalutlusruum, et määrata kasutustasud kindlaks selliselt, et ta saaks neid kasutada majandamise instrumendina.

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja kasutustasude kehtestamise kohta artikli 4 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama tasude kogumise raamistiku ja nad võivad kehtestada ka konkreetsed maksustamiseeskirjad, tagades seejuures raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandamise sõltumatuse. Selle sätte kohaselt on viimase ülesanne esiteks määrata kindlaks tasu infrastruktuuri kasutamise eest ja teiseks see tasu koguda.

Siseriiklikes õigusnormides ette nähtud pelk toimivusskeemi kehtestamise võimalus ei ole piisav, et rakendada direktiivi 2001/14 artiklit 11. Nimelt nõuab see artikkel, et liikmesriigid tõepoolest lisaksid maksustamisskeemi hulka toimivusskeemi.

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja kasutustasude kehtestamise kohta artikli 11 lõikest 1 tuleneb esiteks, et liikmesriigid peavad infrastruktuuri maksustamise skeemidesse lisama toimivusskeemi, mille eesmärk on ergutada nii raudtee-ettevõtjaid kui ka raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaid parandama raudteevõrgu toimivust. Teiseks on ergutusmeetmete osas, mida liikmesriigid võivad rakendada, viimastel vabadus valida, millised konkreetsed meetmed sellesse skeemi kuuluvad, niivõrd kui need moodustavad ühtse ja läbipaistva terviku, mida saab pidada toimivusskeemiks.

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja kasutustasude kehtestamise kohta artikli 14 lõikes 1 viidatud konkreetseid läbilaskevõimsuse jaotamise eeskirju ei saa tõlgendada nii, et need annavad liikmesriigi raudteeturu järelevalveorganile infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamiseks kaalutlusõiguse.

Arvestades direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja kasutustasude kehtestamise kohta ühte eesmärki, milleks on tagada raudtee-ettevõtjatele ühetaoline ja diskrimineerimata juurdepääs raudteevõrgule, nagu see tuleneb kõnealuse direktiivi põhjendusest 11, on selle direktiivi artikli 13 lõike 2 esimeses lõigus kehtestatud keelu – kasutada infrastruktuuri läbilaskevõimsust pikema aja jooksul, kui on ühe sõiduplaani kehtivusaeg – mõte vältida olukorda, kus ettevõtjal on õigus kasutada rongiliini määramatult. Ometi lubab sama lõike teine lõik teha sellest keelust erandi juhul, kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja raudtee-ettevõtja on sõlminud raamkokkuleppe vastavalt direktiivi artiklile 17.

Liikmesriigi õigusnorm, mis seab võrgu tegeliku kasutamise kriteeriumi infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise kriteeriumiks, kui taotlused samale rongiliinile kattuvad või kui võrk on tunnistatud ülekoormatuks, on vastuolus direktiivi 2001/14 artikli 13 lõikega 2, kuna võrgu tegeliku kasutamise arvessevõtmine ei ole seatud sõltuvusse raamkokkuleppe sõlmimisest.

Lisaks on selline jaotamiskriteerium diskrimineeriv, kuna see toob kaasa tavapäraste kasutajate eeliste säilimise ja uute turuletulijate juurdepääsu kõige atraktiivsematele rongiliinidele blokeerimise. Kõnealune liikmesriik ei saa niisugust diskrimineerivat laadi põhjendada eesmärgiga tagada infrastruktuuri tõhusam kasutamine, kuna direktiiv 2001/14 sisaldab erinorme, mille eesmärk on õhutada infrastruktuuri läbilaskevõimsuse tõhusale kasutamisele, tagades samal ajal õiglase ja mittediskrimineeriva juurdepääsu raudteevõrgule.

(vt punktid 92, 93, 95, 96 ja 98)