ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Sellest järeldub, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 26, et käibemaksudirektiivi artikkel 203 on kohaldatav üksnes maksukohustuse suhtes, mis ületab maksukohustust olukordades, kus kohaldatakse selle direktiivi artiklit 193, ega hõlma seega olukordi, kus arvele märgitud käibemaks on õige. Kui osa arvele märgitud käibemaksust ei ole õige, kohaldatakse direktiivi artiklit 203 ainult selle käibemaksusumma suhtes, mis ületab õigesti arvele märgitud summat. Nimelt on viimasel juhul olemas maksutulude saamata jäämise oht, kuna maksukohustuslane, kellele arve on väljastatud, võib kasutada õigust sisendkäibemaksu maha arvata, ilma et pädeval maksuhalduril oleks võimalik kindlaks teha, kas selle õiguse kasutamise tingimused on täidetud.
17

Võttes arvesse kriteeriume, mille kohaselt tuleb kontrollida, kas müüjale või teenuse osutajale jäetud võimalus laenuleping ennetähtaegselt lõpetada on erand selle valdkonna üldkohaldatavatest normidest, mis kuuluvad kohaldamisele konkreetse lepingutingimuse puudumisel, ning kas riigisiseses õiguses on ette nähtud piisavad ja tõhusad õiguskaitsevahendid, mis võimaldavad tarbijal, kelle suhtes seda tingimust kohaldatakse, nõuda laenu sissenõutavaks muutmise tagajärgede heastamist, rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle valdkonna üldkohaldatav norm, mis kuulub kohaldamisele siis, kui lepingus ei ole eritingimust ette nähtud, nõuab, et enne lepingu ennetähtaegset lõpetamist saadetaks hoiatus, kuid see lubab ka pooltel sellest nõudest erandi teha, kohustades sel juhul niisugusest lõpetamisest mõistlikult ette teatama. Kuna käesoleval juhul näeb põhikohtuasjas kõne all olev tingimus ette 30-päevase etteteatamisaja, kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas see tähtaeg on piisav, et laenusaaja saaks laenuandjaga ühendust võtta, selgitada oma rikkumist ja leida lahendus ühe või mitme võla tasumiseks. Ta märgib aga ka seda, et kõnealune leping näeb muu hulgas ette laenusaaja õiguse taotleda maksetähtaegade muutmist, mis võimaldaks tal vajaduse korral maksmata jätmise riski ennetada. Lisaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuses Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60) välja toodud kriteeriumid on kumulatiivsed või alternatiivsed, ning juhul, kui need on kumulatiivsed, siis kas sellise tingimuse ebaõiglast laadi, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa välistada, arvestades neist kriteeriumidest ainult ühe suhteliselt väikest tähtsust.
43

Eeltoodut arvestades tuleb seega esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 45 ja määruse nr 492/2011 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus vastuvõtva liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et teises liikmesriigis õiguspäraselt sõlmitud ja registrisse kantud kooselu elusolevale elukaaslasele makstakse toitjakaotuspensioni – millele tal on õigus sel alusel, et tema surnud elukaaslane töötas esimesena nimetatud liikmesriigis – tingimusel, et kooselu on varem kantud selle riigi peetavasse registrisse.
80

Kolmandana tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 71 ja 72 osutatud isikuandmete töötlemise suhtes isikuandmete kaitse üldmääruse kohaldamise eesmärgil tuleb prokuratuuri pidada „vastutavaks töötlejaks“ mitte ainult isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 4 punkti 7 tähenduses, vaid ka direktiivi 2016/680 artikli 3 punkti 8 tähenduses, kuna ta „üksi või koos teistega määrab kindlaks isikuandmete töötlemise eesmärgid“ viimati nimetatud sätte tähenduses. Nimelt teavitab see asutus menetluse poolena pädevat kohut sellest, et teise poole suhtes on kriminaalasjades avatud toimikud, ja edastab need toimikud kohtule. See, et ta on „vastutav töötleja“, ei sõltu – arvestades selle mõiste laia määratlust, mille eesmärk on tagada andmesubjektide tõhus ja täielik kaitse – tema seotuse ega vastutuse määrast, mis võivad erineda pädeva kohtu omadest, kelle ülesanne on lubada sellist töötlemist või isegi anda korraldus seda teha (vt analoogia alusel 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Fashion ID, C‑40/17, EU:C:2019:629, punktid 66–70).
26

Need õigusnormid ei keela siiski samas hankes osaleda ettevõtjatel, kelle vahel on kontrollisuhe või kes on omavahel seotud. See on seega kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mis tuleneb muu hulgas 19. mai 2009. aasta kohtuotsusest Assitur (C‑538/07, EU:C:2009:317, punktid 29 ja 30) ning 8. veebruari 2018. aasta kohtuotsusest Lloyd’s of London (C‑144/17, EU:C:2018:78, punktid 34–36), mille kohaselt on liidu õigusega vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, millega on kehtestatud absoluutne keeld ettevõtjatele, kelle vahel on kontrollisuhe või kes on omavahel seotud, osaleda samas hankemenetluses korraga ja konkureerides, jätmata neile võimalust tõendada, et nende pakkumused on üksteisest sõltumatud; sellised õigusnormid on vastuolus liidu huviga tagada võimalikult paljude pakkujate osalemine hankemenetluses.
57

Selle järel tuleb tõdeda, et kriminaalasja kohtulikult arutamiselt puudunud tunnistaja ütlused, kui need on tõendina arvesse võetud kohtulikul arutamisel, kuid on kogutud enne seda, on ainus alus süüdistatava süüdimõistmisele siis, kui tunnistaja ütlused on ainsad tõendid tema vastu. Seda alust tuleks pidada otsustavaks juhul, kui tunnistaja ütlused on niivõrd olulised, et need võivad anda võimaluse asjas otsuse tegemiseks, kusjuures kui puuduva tunnistaja ütlusi võivad kinnitada muud tõendid, sõltub selliste ütluste otsustava tähenduse hindamine nende muude tõendite tõendusjõust – mida suurema tõendusjõuga on need tõendid, seda väiksem on tõenäosus, et puuduva tunnistaja ütlusi peetakse otsustavaks (vt selle kohta EIK 15. detsembri 2015. aasta otsus Schatschaschwili vs. Saksamaa, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, punkt 123 ja seal viidatud kohtupraktika).
17

Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub põhimõttest, et määruse VI lisa A osa punkti 4 eesmärk on tagada läbipaistvus ja tarbija teavitamine, tagades vähemalt selles nimetatud juhtudel, et teave toidus esinevate asenduskomponentide või -koostisosade kohta esitatakse toidu pakendil nimetatud määruse artikli 17 lõikes 4 osutatud nimetuste vahetus läheduses tähemärgi suurusega, mis on võrreldav asjaomase toidu nimetuse puhul kasutatud tähemärgi suurusega. Väljend „toote nimetus“ määruse nr 1169/2011 VI lisa A osa punkti 4 tähenduses ja määruse artikli 17 lõike 1 tähenduses „toidu nimetus“ ei ole sünonüümid ning see väljend on laiema tähendusega kui „toidu nimetus“, kuna „toote nimetus“ puudutab samuti artikli 17 lõikes 4 esinevat „intellektuaalomandiõigustega kaitstud nimetust“, „kaubamärki“ või „väljamõeldud nimetust“. Sama kohus täheldab, et kui Euroopa Kohus selle tõlgendusega nõustub, tuleb LSI hagi 7. jaanuari 2019. aasta otsuse peale, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 12, põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta, kuna asjaomase toidu märgistust, milleks see otsus kohustab, võib õiguspäraselt nõuda.
32

Kolmandaks tuleb siiski tõdeda, et kolmanda ja neljanda küsimuse kohta võib märkida, et kuna põhikohtuasja kaebaja vaidlustatud otsus on tema rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsus, siis ei näi põhikohtuasja lahendamine eeldavat direktiivi 2013/32 artikli 45 lõike 1 punkti a tõlgendamist, mida nende küsimustega taotletakse. Nimelt on see säte kohaldatav olukordades, kus pädev asutus kaalub rahvusvahelise kaitse äravõtmist isikult, kellele on see juba antud. Seega näib põhikohtuasja lahendamiseks tarvilik tõlgendada ainult direktiivi artikli 11 lõiget 1, mida kohaldatakse rahvusvahelise kaitse taotluste kohta tehtud otsuste suhtes ning mida on kolmandas ja neljandas küsimuses samuti mainitud. Pealegi ei esita eelotsusetaotluse esitanud kohus ühtegi selgitust, mis võimaldaks aru saada, kuidas on artikli 45 lõike 1 punkti a tõlgendus vajalik selle vaidluse lahendamiseks. Sellest järeldub, et kolmas ja neljas küsimus on vastuvõetamatud osas, milles need puudutavad artikli 45 lõike 1 punkti a tõlgendamist.
32

Eespool toodust nähtub esiteks, et õigus saada hilinenud maksmise eest seadusjärgset viivist, mis on ette nähtud direktiivi 2011/7 artikli 4 lõikes 1, ning minimaalne kindel summa, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 6 lõikes 1, mis tekivad „hilinenud maksmise“ asjaolu tõttu selle direktiivi artikli 2 punkti 4 tähenduses, on seotud eraldi käsitletavate „äritehingutega“. Teiseks muutub see seadusjärgne viivis, nagu ka see kindel summa, automaatselt sissenõutavaks direktiivi 2011/7 artikli 4 lõigetes 3, 4 ja 6 ette nähtud maksetähtaja möödumisel eeldusel, et täidetud on selle artikli lõikes 1 sätestatud tingimused. Direktiivi 2011/7 põhjenduses 17 on selle kohta märgitud, et „[v]õlgniku makse tuleks lugeda viivise nõudeõiguse tekkimise seisukohalt hilinenuks, kui tasumisele kuuluv summa ei ole tähtaja lõppedes võlausaldaja kasutuses, tingimusel et võlausaldaja on täitnud oma õiguspärased ja lepingujärgsed kohustused“ (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punkt 32).
28

Sellest seisukohast ei saa olukord, kus ühe ja sama lepingu alusel viivitab võlgnik mitu korda maksetega, mis ta peab tegema perioodiliste kaubatarnete või osutatud teenuste eest, kaasa tuua seda, et minimaalne kindel summa, mis tuleb tasuda sissenõudmiskulude hüvitamiseks iga hilinenud makse eest, väheneks ühe kindla summani. Selline vähendamine võtaks kõigepealt soovitava toime direktiivi 2011/7 artiklilt 6, mille eesmärk ei ole – nagu on toonitatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis – mitte ainult vältida hilinenud maksmist, vaid nende summadega ka hüvitada „võlausaldajale tekkiva[d] sissenõudmiskulud […]“, kusjuures kõnealused kulud tavatsevad suureneda proportsionaalselt nende maksete ja summade hulgaga, mida võlgnik ei maksa tähtajaks. Lisaks tähendaks selline vähendamine, et võlgnikule tehakse erand direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud õigusest kindlale summale, ilma et selleks esineks ühtegi „objektiivset põhjust“ direktiivi artikli 7 lõike 1 teise lõigu punkti c tähenduses. Lõpuks vabastaks see vähendamine võlgniku ühest osast finantskoormusest, mis tuleneb tema kohustusest tasuda iga tähtajaks tasumata jäetud arve eest artikli 6 lõikes 1 ette nähtud 40 euro suurune kindel summa (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, punkt 37).
19

Leides, et tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada määruse nr 1305/2013 sätteid, otsustas Varhoven administrativen sad (Bulgaaria kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1305/2013 artikliga 17 on kooskõlas, et selline riigisisene õigusnorm nagu määruse nr 9/2015 artikkel 26, mis seab taotlejate puhul, kes taotlevad ajavahemikul 2014–2020 rahastatud maaelu arengu programmi meetme 4 „Investeeringud materiaalsesse varasse“ alameetme 4.1 „Investeeringud põllumajandusettevõtetesse“ raames toetust, tingimuseks, et toetuse saamiseks peab taotleja esitama tõendi selle kohta, et loomakasvatusettevõte on registreeritud taotleja nimele, nii et see tõendaks, et taotleja on enne toetuse taotlemist tegelenud loomakasvatusega tema poolt juhitavas põllumajanduslikus majapidamises määruse nr 1307/2013 artikli 4 tähenduses, või on määruse eesmärke piisavalt järgitud, kui põllumajandustootja tõendab, et ta tegeleb loomakasvatusettevõtte nõuetekohaselt enda nimele registreerimisega? 2. Kas sellises riigisiseses õigusnormis nagu määruse nr 9/2015 artikli 8 lõike 1 punktis 2 kehtestatud tingimus, mille kohaselt peab taotleja toetustaotluse esitamise ajal tõendama põllumajandustootja minimaalset standardtoodangut, mis ei või olla väiksem 8000 eurole vastavast summast Bulgaaria leevides, on kooskõlas meetme „Investeeringud materiaalsesse varasse“ raames toetuse andmise eesmärgiga määruse nr 1305/2013 artikli 17 kohaselt, maaelu arengut käsitlevate liidu prioriteetidega määruse nr 1305/2013 artikli 5 kohaselt ja ettevõtte standardtoodangu mõistega komisjoni 8. detsembri 2008. aasta (kehtetuks tunnistatud) määruse nr 1242/2008 tähenduses, millega kehtestatakse ühenduse põllumajandusettevõtete liigitus [(ELT 2008, L 335, lk 3)]? 3. Juhul kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas tuleb lähtuda sellest, et vahetult enne toetuse taotlemise aega registreeritud põllumajandustootjate puhul on meetme „Investeeringud materiaalsesse varasse“ raames rahalise toetuse andmine määruse nr 1305/2013 alusel välistatud?“
35

Tšehhi valitsuse argument, et reisi sihtkohas kohaldatavate õigusnormide järgimine on iga pakettreisilepingu kaudne tingimus, mistõttu ei saa reisi sihtkohas ametivõimude kehtestatud piiravate meetmete järgimist pidada osutatud teenuste mittevastavuseks, ei sea kahtluse alla käesoleva kohtuotsuse punktis 31 toodud järeldust. Kuigi on tõsi, et pakettreisilepingu pooled on kohustatud neid õigusnorme järgima, sõltumata sellest, kas seda on lepingus mainitud, ning see, et reisikorraldaja neid õigusnorme järgib, võib kaasa tuua osutatud reisiteenuste mittevastavuse, ei tulene see mittevastavus siiski reisijast, mistõttu tal on õigus pakettreisi hinna alandamisele. Asjaolul, et mittevastavus ei tulene ka reisikorraldajast, ei ole samuti tähtsust, kuna õigus hinna alandamisele põhineb reisikorraldaja mittesüülisel vastutusel, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 25.
86

Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjades C‑323/21 ja C‑325/21 esitatud esimesele küsimusele ning kohtuasjas C‑324/21 esitatud ainsale küsimusele vastata, et Dublini III määruse artikleid 23 ja 29 tuleb tõlgendada nii, et kui kolmanda riigi kodaniku üleandmise tähtaeg palve saanud liikmesriigi ja palve esitanud esimese liikmesriigi vahel on hakanud kulgema, siis vastutus selle isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest läheb nimetatud tähtaja möödumisel üle sellele palve esitanud liikmesriigile, isegi kui see isik on vahepeal esitanud kolmandas liikmesriigis uue rahvusvahelise kaitse taotluse, mille tulemusel taotluse saanud liikmesriik on nõustunud selle kolmanda liikmesriigi esitatud tagasivõtmispalvega, tingimusel et see vastutus ei ole selles artiklis 23 sätestatud tähtaja möödumise tõttu üle läinud nimetatud kolmandale liikmesriigile.
17

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et P.I. kinnitas kogu uurimise vältel järjekindlalt, et riigivõimuga korruptsiooni kaudu seotud ärimehed omastasid tema vara, et pärast seda, kui ta oli kõnealusele tehingule vastu vaielnud, alustati neist ühe ärimehe initsiatiivil tema suhtes kriminaalmenetlust, ning et see kriminaalmenetlus, mille eesmärk oli teda hirmutada, peatati ja taastati pärast P.I. katset end kohtus kaitsta ning see päädis muu hulgas tema suhtes vahistamismääruse tegemisega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisas, et varjupaika käsitlevate riigisiseste õigusnormide kohaselt kujutavad kriminaalmenetlused ja kriminaalkaristused endast tagakiusamist, kui need on ebaproportsionaalsed ja diskrimineerivad, ning täpsustas, et on tõenäoline, et kriminaalmenetlus „algatati kunstlikult“, mistõttu võib P.I. päritoluriiki tagasipöördumisel sattuda jätkuvalt tagakiusamise alla.
119

Neljandaks on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 24 ja 25 tehtud järeldustega apellandi hinnangul vastuolus kinnitada selle kohtuotsuse punktis 225, et väljatõrjuv mõju tulenes asjaolust, et kui Orlen leidis, et LG ei kavatsenud lähiajal raudteed remontida, võttis LDZ tagasi oma litsentsitaotluse, selleks et tegutseda Lätti suunduva lühimarsruudi Leedu osal. Punktides 24 ja 25 tuvastas Üldkohus, et LDZ oli esitanud sellise litsentsi saamiseks taotluse „2009. aasta juuni lõpu[s]“, st pärast raudteede likvideerimist. Likvideerimisel ei olnud seega mingit mõju litsentsitaotluse tagasivõtmise otsusele, mis on tegelikult seletatav asjaoluga, et 2010. aasta keskel jõudis Orlen järeldusele, et LG ei kavatse raudteed lähiajal remontida, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 26.
33

Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 30 viidatud määruse 2016/679 sätete sõnastust, siis tuleb kõigepealt korrata, et määruse artikli 77 lõikes 1 on täpsustatud, et igal andmesubjektil on õigus esitada kaebus järelevalveasutusele, „ilma et see piiraks muude halduslike või õiguslike kaitsevahendite kohaldamist“. Seejärel on määruse artikli 78 lõike 1 kohaselt igal füüsilisel või juriidilisel isikul õigus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit järelevalveasutuse õiguslikult siduva otsuse vastu, mis teda puudutab, „ilma et see piiraks muude halduslike kaitsevahendite või kohtuväliste heastamisvahendite kohaldamist“. Lõpuks tagab sama määruse artikli 79 lõige 1 igale andmesubjektile õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, „ilma et see piiraks mis tahes kättesaadava haldusliku kaitsevahendi või kohtuvälise heastamisvahendi kohaldamist, sealhulgas õigust esitada järelevalveasutusele artikli 77 kohaselt kaebus“.
46

Lõpuks, mis puudutab viienda väite tagasilükkamist, siis väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja oma otsuste põhjendamise kohustust ka sellega, et ta leidis, et komisjonil oli õigus pärast apellandi esitatud tõendite analüüsimist vaidlusalune otsus vastu võtta. Ta täpsustab, et selles viiendas väites esitas ta vaid asjaolud, mis pidid komisjonil võimaldama anda vaidlusaluse otsuse põhjenduses 42 mainitud hinnangu, et teha kindlaks, kas kõnealune kokkulepe kuulub ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse, ning jaatava vastuse korral, kas ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused on täidetud. Ta lisab, et selles väites esitas ta in extenso-hinnangu standardimiskokkulepetele ELTL artikli 101 kohaldamise tingimuste kohta, et tõendada, et komisjon ei saanud tema kaebust tagasi lükata.
47

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et otsuse nr 1/80 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, mis kehtestati pärast selle otsuse jõustumist asjaomases liikmesriigis ning mille kohaselt sõltub selles liikmesriigis seaduslikult elava Türgi kodanikust töötaja ja tema abikaasa taasühinemine sellest, kas nimetatud töötaja on edukalt sooritanud selle liikmesriigi riigikeele teataval tasemel valdamist tõendava eksami, on „uus piirang“ selle sätte tähenduses. Sellist piirangut ei saa õigustada eesmärk tagada selle abikaasa edukas integratsioon, kui need õigusnormid ei võimalda pädevatel ametiasutustel võtta arvesse ei abikaasa enda integratsioonivõimet ega muid tegureid peale selle eksami eduka sooritamise, mis tõendavad, et see töötaja on asjaomases liikmesriigis tegelikult integreerunud ning et ta võib seega aidata oma abikaasal selles liikmesriigis integreeruda.
56

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et – need kohustavad liikmesriiki, kellele kolmas riik on esitanud väljaandmistaotluse vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks teise liikmesriigi kodaniku suhtes, kes elab alaliselt taotluse saanud liikmesriigis – mille riigisisene õigus keelab vaid oma kodanikke liidust välja anda ja näeb ette võimaluse, et see karistus kantakse tema territooriumil, tingimusel, et see kolmas riik sellega nõustub –, püüdma aktiivselt saada väljaandmistaotluse esitanud kolmanda riigi nõusolekut, kasutades selleks oma suhetes kolmanda riigiga kõiki tema käsutuses olevaid kriminaalasjades tehtava koostöö ja abistamise mehhanisme; – kui sellist nõusolekut ei saada, ei ole nende sätetega vastuolus see, kui taotluse saanud liikmesriik annab sellistel asjaoludel selle liidu kodaniku välja kooskõlas kohustustega, mis tal on tulenevalt rahvusvahelisest konventsioonist, tingimusel, et see väljaandmine ei kahjusta Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tagatud õigusi.
14

29. juuli 2015. aasta seaduse nr 115 „Õigusnormid, millega täidetakse kohustused, mis tulenevad Itaalia kuulumisest Euroopa Liitu – Euroopa seadus 2014“ (legge n. 115 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014) (GURI nr 178, 3.8.2015, lk 1), artiklis 18 on sätestatud: „1. Alates 1. jaanuarist 2016 on Euroopa Liidu kodanikel […], kes on või on olnud kindlustatud töötajate kohustuslikus töövõimetus-, vanadus- ja toitjakaotuskindlustuse skeemis […] võimalus liita neis kindlustusskeemides täitunud kindlustusperioodid rahvusvahelistes organisatsioonides täitunud kindlustusperioodidega. 2. Lõikes 1 nimetatud liitmist võib taotleda, kui see on vajalik vanadus-, töövõimetus- või toitjakaotuspensioni õiguse saamiseks, tingimusel et kõigi Itaalia õiguse kohaselt täitunud kindlustusperioodide kogukestus on vähemalt 52 nädalat ning et liidetavad perioodid ei kattu. 3. Kindlustusperioodide liitmine saab toimuda taotluse alusel, mille asjaomane isik esitab sellele Itaalia sotsiaalkindlustusasutusele, kus on täitunud tema kindlustusperioodid. Kui rahvusvahelise organisatsiooni endine töötaja omandab õiguse saada Itaalia õigusaktides ette nähtud väljamakseid ilma, et rahvusvahelises organisatsioonis täitunud kindlustusperioodide liitmine oleks vajalik, arvutab Itaalia sotsiaalkindlustusasutus pensioni üksnes Itaalia pensioniskeemis täitunud kindlustusperioodide alusel. Kui rahvusvahelise institutsiooni endine töötaja omandab õiguse saada Itaalia õigusaktides ette nähtud väljamakseid üksnes rahvusvahelises organisatsioonis täitunud kindlustusperioodide liitmise korral, võtab Itaalia sotsiaalkindlustusasutus rahvusvahelise organisatsiooni pensioniskeemis täitunud kindlustusperioodid, välja arvatud perioodid, millega seotud summad on tagasi makstud, arvesse nii, nagu need oleksid täitunud Itaalia õiguse kohaselt, ning arvutab makse suuruse üksnes Itaalia õiguse kohaselt täitunud kindlustusperioodide alusel. 4. Käesoleva artikli kohaselt tehtud pensioniväljamakseid käsitatakse kõigi Itaalia õigusaktide kohaldamisega kaasnevate tagajärgede seisukohast pensionidena. 5. Rahvusvahelises organisatsioonis töötamise perioodid võib, kui need ei anna õigust pensioniväljamaksete saamiseks selle rahvusvahelise organisatsiooni pensionifondist, vastavalt välismaal täitunud töötamise perioodide väljaostmist reguleerivatele õigusaktidele Itaalia pensioniskeemi raames välja osta. Väljaostuõigust teostavad eelkõige rahvusvahelise organisatsiooni töötaja ülalpidamisel olnud isikud üle elanud pereliikmed neil tingimustel, mis on ette nähtud selle Itaalia sotsiaalkindlustusasutuse eeskirjades, kellelt väljaostmist taotletakse. […]“.
51

Peale selle tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus on küll sedastanud, et direktiivi 96/62 artikli 7 lõige 3 – mis sätestab direktiivi 2008/50 artikli 23 lõikes 1 ettenähtuga sarnase kohustuse – ei kohusta liikmesriike võtma meetmeid, mis võimaldaksid tagada, et piirtasemete ületamist üldse ei toimu, vaid kohustab neid üksnes võtma meetmeid, mis tõenäoliselt minimeerivad piirtasemete ületamise ohtu ja selle kestust, võttes arvesse kõiki hetkel valitsevaid tingimusi ja asjasse puutuvaid huve. Samas on Euroopa Kohus ka märkinud, et kõnealune säte seab liikmesriikide kaalutlusõiguse kasutamisele piirangud, millele võib liikmesriigi kohtus tugineda ning mis puudutavad tegevuskavas sisalduma pidavate meetmete sobivust, et saavutada eesmärk vähendada piirtasemete ületamise ohtu ja piirata selle kestvust, arvestades tasakaalu, mis tuleb tagada kõnealuse eesmärgi ja erinevate olemasolevate avalike ja erahuvide vahel (vt selle kohta 25. juuli 2008. aasta kohtuotsus Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, punktid 44–46).
69

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 92/83 artikli 27 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad ettevõtjale – kes turustab asjaomasel territooriumil tooteid, mis on ostetud müüjalt, kelle asukoht on teise liikmesriigi territooriumil, kus need on vastavalt nimetatud sättele valmistatud, tarbimisse lubatud ja aktsiisist vabastatud – selle sätte kohase aktsiisivabastuse saamiseks tingimuse, et see ettevõtja peab olema registreeritud kaubasaaja ja asjaomane müüja volitatud laopidaja, kui konkreetsetest, objektiivsetest ja kontrollitavatest tõenditest ei nähtu, et need tingimused on vajalikud selleks, et tagada selle aktsiisivabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine ning ära hoida aktsiisimaksupettused, aktsiisi tasumisest hoidumine või muud kuritarvitused.