ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71.

Seega on Euroopa Kohus leidnud, et nii võrdse kohtlemise põhimõte kui ka viimasest tulenev läbipaistvuse põhimõte nõuavad, et iga hankelepingu ese ja selle sõlmimise tingimused peavad olema menetluse algusest saadik selgelt määratletud. ( 53 ) Võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et pakkujatel oleksid pakkumuste koostamisel võrdsed võimalused. See eeldab, et need pakkumused esitatakse kõigi pakkujate jaoks samadel tingimustel. ( 54 ) Lisaks sellele on läbipaistvuskohustuse eesmärk tagada, et puuduks oht hankija eelistusteks ja meelevaldsuseks. See tähendab, et kõik hankemenetluse tingimused ja menetluse kord oleks nii hanketeates kui ka tehnilistes tingimustes sõnastatud selgelt, täpselt ja ühemõtteliselt, võimaldamaks ühelt poolt kõigil piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikel pakkujatel mõista nende täpset ulatust ja nendest ühtemoodi aru saada ning teiselt poolt võimaldaks hankijal kontrollida, kas pakkujate esitatud pakkumused vastavad tegelikult kõnealuse hankemenetluse tingimustele. ( 55 )
60.

Kui teoreetiliselt eeldada, et Taani Kuningriigil on õigus, kui ta väidab, et isikud, kes ei ole sündinud selles liikmesriigis, ei ole üldiselt „taani etnilist päritolu“, siis see ei ole direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses kaudse diskrimineerimise tuvastamiseks piisav. Et kaudse diskrimineerimise mõiste mainitud sätte tähenduses oleks kohaldatav, peab väidetaval diskrimineerival meetmel olema selline mõju, et teatav etniline päritolu satub selle tõttu ebasoodsasse olukorda. Ehk teisisõnu, see säte nõuab sellise teatava etnilise päritolu (või päritolude, kui vastav praktika mõjutab mitut erinevat etnilist kogukonda) tuvastamist, mille suhtes direktiivi kohaldatakse ning mis on pidanud kannatama vähem soodsa kohtlemise all. Erinevalt käesoleva ettepaneku punktis 58 esitatud Taani Kuningriigi seisukohast ei või seda sätet tõlgendada nii, et sellega on antud (negatiivne) kaitse selliste meetmete vastu, mis kohtlevad teatavat etnilist päritolu soodsamalt, ilma et oleks tuvastatud ka konkreetne etniline päritolu, mida koheldakse seetõttu ebasoodsamalt. Ehkki direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti b inglis- ja saksakeelseid versioone ei saa pidada selles suhtes otsustavaks, kasutatakse muudes keeleversioonides täpsemaid termineid, mis selgitavad selle sätte tähendust ( 21 ) ning mida toetavad direktiivi eesmärk ja üldine ülesehitus. ( 22 ) Selleks eesmärgiks on põhjenduse 17 kohaselt „ära hoida või heastada rassilise või etnilise päritoluga seotud halvemusi, mille all teatava rassilise või etnilise päritoluga isikute rühm on kannatanud“ (kohtujuristi kursiiv). Direktiivi 2000/43 üldise ülesehitusega oleks vastuolus artikli 2 lõike 2 punkti b kohaldamine abstraktselt, kuna igal inimesel on etniline päritolu, ehkki võib-olla tuleb see päritolu veel alles põhjalikumalt välja selgitada.
52.

Selle määruse artiklis 9 on silmas peetud juhtumeid, mil laps kolib õiguspäraselt teise liikmesriiki. Sama määruse artikkel 10 käsitleb lapseröövi. Selle määruse artikkel 12 puudutab lepingulist kohtualluvust, mis võimaldab teise liikmesriigi kohtutel, kui lapse alalise elukoha kohtud, teha otsuse selle lapsega seotud vanemliku vastutuse valdkonnas ka siis, kui need kohtud on pädevad tegema otsust abielu lahutamise, lahuselu või abielu kehtetuks tunnistamise hagi kohta, või siis, kui lapsel on tihe seos selle liikmesriigiga eelkõige seetõttu, et ühel isikul, kellel on vanemlik vastutus, on seal alaline elukoht või laps on selle riigi kodanik. Nendel kahel juhul tuleb sõnaselgelt või ükskõik missugusel muul viisil, mida abikaasad ja isikud, kellele kuulub vanemlik vastutus, üheselt mõistavad, nõustuda, et nendel kohtutel on „erandlik“ kohtualluvus. ( 13 )
1.

Tähise kasutamine kvaliteedimärgina võib olla kaubamärgi nõuetekohane kasutamine, mis tagab õiguste säilimise nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ELi kaubamärgi kohta artikli 15 tähenduses, tingimusel et kõnealuse tähise kasutamine täidab samaajal kaubamärgi peamist ülesannet tähistada päritolu. Sellisel juhul tuleb määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et sellega on lubatud kvaliteedimärgile vastava ELi kaubamärgi omanikul keelata konkurendil identse tähise kasutamine kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, kui see kasutamine võib kahjustada mõnd kaubamärgi ülesannet, nagu kauba kvaliteedi tähistamine. Seevastu juhul, kui kolmas isik kasutab kaubamärgiga identset või sarnast tähist kaupade ja teenuste puhul, mis on identsed või sarnased nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, tuleb määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti b tõlgendada nii, et ELi kaubamärgi omanikul on lubatud selle tähise kasutamine keelata üksnes juhul, kui esineb segiajamise tõenäosus.
48.

Direktiivi 2004/48 artikli 3 ja artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamise küsimuses on minu järeldus kokkuvõtteks seega esiteks, et põhikohtuasjas lasub õiguste omajal kohustus tõendada, et tema olukorras on kahjutasu väljamõistmine direktiivi artikli 13 lõike 1 punktile b vastava siseriikliku õigusnormi alusel põhjendatud ja et see on seega „asjakohane“, ning teiseks, et viidatud direktiivi sätetega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis annab õiguste omajale õiguse nõuda kindlaksmääratud summat, mis on kaks või kolm korda suurem kui tasu, mis oleks tulnud talle maksta, kui ta oleks oma teose kasutamiseks andnud loa. Nimetatud sätetega ei ole aga vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et õiguste omaja võib nõuda summat, mis on sellest tasust kuni kaks või kolm korda suurem, juhul kui ta suudab tõendada, et tema nõutav summa on talle tekitatud kahjuga proportsionaalne. Selle asjaolu tõendamise kohustus lasub õiguste omajal.
85.

Sellega seoses tuleb nimetada 11. septembri 2014. aasta kohtuotsuse Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑328/13, EU:C:2014:2197, edaspidi „kohtuotsus Österreichischer Gewerkschaftsbund“) panust. Selles kohtuotsuses täpsustas Euroopa Kohus nimelt, et „direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 3 eesmärk [ei ole] kollektiivlepingu kui sellise, vaid selles kollektiivlepingus kokku lepitud „töötingimuste“ jätkuv kohaldamine“. ( 27 ) Niisiis „nõuab direktiivi artikli 3 lõige 3 kollektiivlepingus kokku lepitud töötingimuste täitmise jätkamist, ilma et nende kohaldamise konkreetne päritolu omaks määravat tähtsust“. ( 28 ) Euroopa Kohus järeldas sellest, et „kollektiivlepingus kokku lepitud töötingimustele laieneb direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 3 põhimõtteliselt, sõltumata sellest, millisel meetodil need töötingimused puudutatud isikute suhtes kohaldatavaks muudeti. Selles osas piisab, kui need tingimused on kokku lepitud kollektiivlepingus ja on võõrandaja ja üle läinud töötajate jaoks tegelikult siduvad“. ( 29 ) Kasutades seda arutluskäiku kõnesoleva kohtuasja suhtes, leidis Euroopa Kohus, et „kollektiivlepinguga kehtestatud töötingimusi [ei saa] pidada selle sätte kohaldamisalast välja jäävaiks üksnes põhjusel, et need kuuluvad puudutatud isikute suhtes kohaldamisele vastavalt niisugusele kollektiivlepingu õiguslike tagajärgede säilitamise reeglile, nagu on kõne all põhikohtuasjas“. ( 30 )
59.

Käesolevas asjas neid kriteeriume kohaldades tundub, et elektrienergia kasutamine on keemilise reduktsiooni jaoks vältimatu sisend. See on kõnealuse protsessi vajalik komponent. Siseriiklik kohus kinnitab seda sõnaselgelt oma taotluses. On tõsi, et elektrienergiat ennast ei saa muundada vältimatuks sisendiks samal viisil nagu näiteks X kohtuasjas. See tuleneb siiski lihtsalt elektrienergia ja muude energiatoodete olemuslikult erinevatest füüsikalistest omadustest, nagu eespool märgitud. Ometigi on see sisend nii vältimatu kui ka vajalik, kujutades endast seega protsessi asendamatut osa. Lühidalt öeldes ei saaks keemiline reduktsioon ilma selleta toimuda.
45.

ELTL artikli 355 lõike 5 punktis c on sätestatud, et erandina ELL artiklist 52 ja ELTL artikli 355 lõigetest 1–4 kohaldatakse aluslepinguid Kanalisaarte ja Mani saare suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on ette nähtud 22. jaanuaril 1972 alla kirjutatud lepingus uute liikmesriikide astumise kohta EMÜsse ja Euratomi. Ühendkuningriigi ühinemisakti protokolli nr 3 artiklis 2 omakorda on märgitud, et ELTL artiklis 45 ette nähtud töötajate vaba liikumine ei kehti Mani saare suhtes. Seetõttu on loogiline, et ELTL artikli 45 seisukohast ei ole Ühendkuningriigi ja Mani saare vaheline olukord puhtalt riigisisene. Samuti otsustas, õigemini kinnitas Euroopa Kohus, et protokolli nr 3 artikli 2 kohaselt ei mõjuta ühinemisakt mänlaste õigusi Ühendkuningriigis, vaid selles artiklis on ette nähtud, et niisugused isikud ei saa tugineda ühenduse õigusnormidele isikute ja teenuste vaba liikumise kohta ( 23 ) ning et seda ega ka muid nimetatud protokolli sätteid ei saa tõlgendada nii, et need kohustavad Mani saare ametivõime kohtlema ühendusest pärit füüsilisi või juriidilisi isikuid samamoodi, nagu koheldakse Ühendkuningriigis mänlasi. ( 24 ) Seega, nagu toonitab ka komisjon, on Ühendkuningriigi kodanikul, kes kolib Mani saarele, liidu õiguse seisukohast samad õigused nagu mis tahes muul liidu kodanikul. Niisiis tuleb kohtujurist Jacobsi seisukohta näha selles kontekstis ning sellisena ei ole see käesolevas asjas otseselt oluline.
111.

Ehkki ettevõtjatel on kahtlemata lihtsam olla teadlik aegumistähtajast, mis on väljendatud teatava konkreetse ajavahemikuna (nagu näiteks neli aastat) alates teatavast sündmusest, ei ole seda mudelit niisama lihtne kasutada sellise kontseptsiooni jaoks nagu mitmeaastane programm, mis on loomuomaselt dünaamiline. Niisuguse programmi lõppkuupäeva saab algul kõigest prognoosida. Olen seisukohal, et tegelikult võimaldab kolmas variant piisavalt õiguskindlust. See tagab, et ettevõtjate õigusi ei saa lõputult vaidlustada. Aegumistähtaeg on kehtestatud määrusest nr 1164/94 lähtudes ning seega on selle parameetrid ette kindlaks määratud ja asjaomase ettevõtja jaoks piisavalt ettearvatavad. Mitmeaastased programmid on mastaapsed ettevõtmised. Tõenäoliselt puudutavad need seega suuri ja kogenud ettevõtjaid, kellelt saab eeldada mõningasi teadmisi või võimalusi saada teadmisi asjakohastest eeskirjadest ja menetlustest. Kolmandal variandil võib olla seegi eelis, et see ärgitab ettevõtjaid esitama pädevatele liikmesriikide ametiasutustele aegsasti materjali, mida on vaja lõpetamisdokumentatsiooni koostamiseks seadusega ette nähtud eeskirjade kohaselt.
2.

See küsimus kerkib seoses realiseerimata kapitalikasumi (nn varjatud reservide) erimaksustamisega riigist lahkumisel. Seda tehakse juhul, kui enamik usaldusfondi usaldusisikutest asub elama välismaale või kui nimetatakse usaldusisikud, kellest enamiku elukoht on välismaal. Maksustamise kohta riigist lahkumise korral on nüüdseks olemas rikkalik kohtupraktika. ( 3 ) Selline maksustamine on põhimõtteliselt lubatud. Riigist lahkumine ei tähenda, et päritoluliikmesriik peaks loobuma oma õigusest maksustada kapitalikasum, mis tekkis tema maksustamispädevuse raames enne nimetatud üleviimist. ( 4 ) Sama peab kehtima ka õiguse kohta korrigeerida siiani mahaarvamiste teel antud maksuvabastusi, kui need on samuti viinud varjatud reservide tekkimiseni. Siiski on kohtupraktikas aja jooksul välja arendatud teatud nõuded, millele peab vastama maksustamine riigist lahkumise korral. Sellest juhindus ka ELi direktiivide andja, kui ta kehtestas hiljuti direktiivi (EL) 2016/1164 ( 5 ) artiklis 5 – mis ei ole käesolevas kohtuasjas siiski kohaldatav – koguni vastava kohustuse kehtestada lahkumismaks. ( 6 ) Viimati nimetatud asjaolu annab selgelt tunnistust sellest, et õigusteadvus on aja jooksul muutunud, mis võib avaldada õiguslikule hinnangule ka ex post mõju. ( 7 )
Kohus märkis nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125 ja 126:

„125 […] olgu meenutatud, et määruse nr 1/2003 artiklis 25 ette nähtud aegumise tagajärg ei ole mitte see, et rikkumine kustub, ega see, et komisjonil ei ole võimalik otsuses tuvastada vastutust sellise rikkumise eest (vt selle kohta kohtuotsus, 6.10.2005, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals vs. komisjon, T‑22/02 ja T‑23/02, EKL, EU:T:2005:349, punktid 60–63[ ( 28 )]), vaid ainult see, et isikud, kellele seda artiklit kohaldatakse, pääsevad karistusest (vt selle kohta kohtuotsus, 27.6.2012, Bolloré vs. komisjon, T‑372/10, EKL, EU:T:2012:325, punkt 194 [ ( 29 )]).

126 Lisaks tuleneb määruse nr 1/2003 artikli 25 grammatilisest, teleoloogilisest ja kontekstipõhisest tõlgendusest, et sarnaselt individuaalsetele menetluslikele tagatistele nagu kaitseõigused ning komisjoni kohustusele esitada vastuväiteteatis ja niisuguste karistuste määramise otsus asjaomasele juriidilisele isikule (vt selle kohta kohtuotsus, 10.9.2009, Akzo Nobel jt vs. komisjon, C‑97/08 P, EKL, EU:C:2009:536, punktid 57 ja 59), kehtib lõike 1 kohane aegumine ja sellele võib tugineda iga juriidiline isik eraldi, kui komisjon on nende suhtes menetluse alustanud. Kohtupraktikas on juba tunnustatud, et ainuüksi see, et ühe majandusüksuse tähenduses äriühingute kontserni ühe tütarettevõtja suhtes on aegumistähtaeg möödunud, ei mõjuta emaettevõtja vastutust ega takista tema suhtes menetlust läbi viia (vt selle kohta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon, punkt 125 eespool, EU:T:2012:325, punktid 193–196 […]).“
31.

Teise võimalusena märgin siiski, et nendes seletuskirjades on võrreldud mitut stsenaariumit, mis eeldavad ITS rakenduste ja teenuste kasutuselevõtmist teatavates või kõikides liikmesriikides. Tõsi on, et mõlemas nimetatud seletuskirjas komisjon järeldab nende stsenaariumide võrdleva kulude ja tulude analüüsi lõpus, et eelistatav oleks kasutuselevõtmine kõikides liikmesriikides. Miski ei viita siiski sellele, et see stsenaarium on see, mida on komisjoni esitatud määruseettepanekutes tegelikult rakendatud. Selles suhtes on delegeeritud määruse nr 886/2013 seletuskirjas täpsustatud, et „direktiivis [2010/40] on ette nähtud kuus prioriteetset meedet spetsifikatsioonide vastuvõtmiseks ja, vajaduse korral, nende kohustuslikuks kasutuselevõtmiseks“ ( 8 ). See täpsustus näitab minu arvates, et komisjon ei kavatsenud selle määruse vastuvõtmise ajal kehtestada kasutuselevõtukohustust.
2.

Vahetegemisel on tähtis (ja välistab maksuvabastuse andmise), et maksusoodustust kasutavad isikud teenindavad teisi tarbijaid. Samavõrra oluline on see, et kolmandad isikud maksavad tasu nende enda tarbitud teenuse eest, st mitte üliõpilaste väljaõppe eest. Lõpuks on tähtis ka see, et kolmandatele isikutele osutatud teenustel on – nii kolmandate isikute kui ka üliõpilaste seisukohast – iseseisev eesmärk (kolmandate isikute teenindamine), mis lisandub hariduse andmise eesmärgile, mis on endiselt maksust vabastatud.
63.

Kokkuvõttes: reoveedirektiivi artikli 4 järgimise tõendamiseks on liikmesriik kohustatud esitama vähemalt ühe representatiivse proovi. Komisjon saab vastavalt I lisa punkti B sõnastusele põhimõtteliselt nõuda, et liikmesriik esitaks kaks proovi: ühe puhastisse sisenevast asulareoveest ja teise puhastatud heitveest. Ent esimeses kohtuasjas komisjon vs. Portugal tehtud otsusest tulenevalt võivad selle proovipaari mõlemad osad olla kogutud – niivõrd kui see on tehniliselt võimalik – ühel ja samal ajahetkel. Proov on mitmuses selles mõttes, et see koosneb kahest eespool nimetatud osast ja on seega representatiivne, kuid võib olla ainsuses selles mõttes, et kõik selle osad kogutakse ühel ajahetkel.
103.

Minu arvates on see laiendav tõlgendus formalistlik tõlgendus, mille puhul aetakse kunstlikult segi Euroopa Kohtu praktika eraldi suunad. Täpsemalt tundub mulle, et võib asuda seisukohale, et sekkumise tingimus on õigusaktide olemasolu korral kohtuotsuse Association Vent De Colère! jt ( 40 ) punkti 18 kohaselt täidetud, ning seejärel väita, et riigi ressursside kasutamise tingimus on täidetud Stardust Marine’i kohtuotsuse ( 41 ) punkti 38 järgi seetõttu, et riigil on enamusosalus nendes õigusaktides silmas peetud ettevõtjate kapitalis. Need kaks kohtupraktika suunda puudutavad eraldi juhtumeid, st juhtumit, mil riik annab eelise seadusandliku võimu kasutamisega (kohtuotsus Association Vent De Colère! jt), ja juhtumit, mil riik annab eelise enda kui enamusaktsionäri kontrollivolituse kasutamisega (Stardust Marine’i kohtuotsus). Seega tuleb nendes antud juhiseid kohaldada eraldi.
53.

Seoses M. B. Espadas Recioga selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et osalise tööajaga tööga seotud statistilised andmed hõlmavad võrdselt horisontaalse ja vertikaalse osalise tööajaga töötajaid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt osalise tööajaga töötajate kohta esitatud teabest nähtub, et 70%–80% neist töötajatest, kelle töö on korraldatud vertikaalselt, on naised. Sama meeste ja naiste suhe valitseb ka horisontaalse töökorraldusega osalise tööajaga töötajate puhul. Selle teabe alusel on õiguspärane järeldada, et kõnealune meede mõjutab ebasoodsalt suuremat hulka naisi kui mehi. Lisaks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus mõista andnud, et need siseriiklikud eeskirjad võiksid teinekord avaldada täistööajaga töötajatele samasugust ebasoodsat mõju, nagu nad avaldavad osalise tööajaga töötajatele.
Nagu selgitas eelotsusetaotluse esitanud kohus, tekivad käesolevas kohtuasjas kahtlused seoses asjaoluga, et X‑ile anti erakorraline, tasustamata puhkus, mis erineb tavapärastest töötamises esinevatest katkestustest (näiteks tööaja piiramisest või puhkusest) selle poolest, et ajutine mittetöötamine ei tulene mitte otseselt töölepingust, vaid erikokkuleppest, mis on ette nähtud Madalmaade tööõiguses. Olen siiski seisukohal, et eeldusel, et erikokkuleppest tulenev töötamise katkestus on ajutine ja asjaomasel isikul säilib Madalmaades sotsiaalkindlustuskaitse, on olukord võrreldav teiste, tavapärasemate näidetega kahest samaaegsest tegevusest kahes liikmesriigis, näiteks tasustatud puhkuse ajal või nädalavahetusel. ( 9 ) Kui X oleks võtnud kõnealusel perioodil Austrias suusainstruktorina tegutsemiseks tasustatud puhkust, kvalifitseeruks see päris kindlasti töötamisena kahes liikmesriigis. Leian, et samale järeldusele tuleks jõuda ka kõnealuses olukorras, kus X oli tasustamata puhkusel, arvestades et tema tööleping oli peatatud vaid ajutiselt ja et tal säilis kindlustus Madalmaade sotsiaalkindlustusskeemi alusel.
43.

Praktilises juhendis antud selgitustest nähtub, et „väikese mõjuga“ tegevusi ei tule kollisiooninormide kohaldamisel arvesse võtta isiku puhul, kes tegutseb töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana kahes või enamas liikmesriigis. Teises liikmesriigis väikese mõjuga tegevustega tegelevat isikut ei saa käsitleda isikuna, kes tegutseb „tavaliselt“ kahes või mitmes liikmesriigis. Lisaks on juhendis selgitatud, et väikese mõjuga tegevused on sellised tegevused, mis on alalised, kuid ajakulu ja majandusliku kasu poolest väheolulised, ja soovitatakse indikaatorina käsitleda väikese mõjuga tegevustena tegevusi, mis hõlmavad alla 5% töötaja tavapärasest tööajast ja/või alla 5% tema kogutasust. Ka tegevuste laad, näiteks asjaolu, et need ei ole sõltumatud või neid tehakse kodus, võib viidata nende väikesele mõjule.
46.

Apellandi sõnul on ELTL artikkel 136 keerukas õigusnorm, mida peab õigusteooria kohaselt pidama ELTL artikleid 121 ja 126 täiendavaks. Nimetatud hädaolukorra põhimõtte tunnustamine liidu õiguses taotleks ELTL artikli 136 lõikes 1 nimetatud eesmärki, mis on majandus‑ ja rahaliidu nõuetekohane toimimine. Üldkohus otsustas vääralt, et selline tunnustamine kehtestaks võla ühepoolse kustutamise seadusandliku mehhanismi, sest hädaolukorra põhimõte võimaldab liikmesriigil vaid tõsiste finantsraskuste korral peatada ajutiselt kõikide oma võlgade maksmine, et suunata oma majanduspoliitika kasvule, julgustades majandusinvesteeringuid. Apellant leiab veel, et esimene Kreeka võla konsolideerimise menetlus otsustati 21. juulil 2011 euroala tippkohtumisel, mille käigus võeti vastu sellekohane otsus. Seega eksisteeris liidu õiguses õiguslik alus valitsussektori võla tühistamiseks. Selline tühistamine soodustab vaieldamatult ka majandus‑ ja rahaliidu nõuetekohast toimimist, mis on ELTL artikli 136 lõikega 1 taotletav eesmärk. Nimetatud säte volitab ka nõukogu võtma meetmeid majanduspoliitiliste suuniste kehtestamiseks. Meede, mis on suunatud majanduse elavdamiseks ja kasvuks, on aga täielikult kooskõlas ELTL artikli 121 nõuetega. Komisjonil on seega täielikult õigus esitada nende meetmete kohta ettepanek nõukogule, seda enam, et ELTL artikkel 352 annab õiguse esitada ettepanek meetme kohta, mis on vajalik mõne aluslepingute eesmärgi saavutamiseks, nagu euroala stabiilsus. Neil asjaoludel otsustas Üldkohus vääralt, et kavandatud Euroopa kodanikualgatus jääb ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, sest apellandi arvates kuulub see ELTL artikli 136 lõike 1 kohaldamisalasse. Apellandi argumentidest järeldub veel, et stabiilsusmehhanism ja finantsabi, mis on ELTL artikli 136 lõikega 3 lubatav, võiks tema sõnul sisaldada kokkuleppel liikmesriikidega – kui mõni neist on hädaolukorras – tema võla maksmise peatamist.
36.

Pidagem meeles, et komisjon kritiseerib Iirimaad, et see piirab mootorsõidukite rentimis- ja liisimisteenuste osutamise vabadust sellega, et niisuguste sõidukite pealt nõutakse registreerimise – mis on kohustuslik kauem kui üks kuu kestva kasutamise puhul – hetkel sisse täies mahus registreerimismaksu (võimalusega, et osa sellest hiljem tagasi makstakse), isegi kui mootorsõiduki kasutamise aeg Iirimaa territooriumil on eelnevalt kindlaks määratud. Niisugune regulatsioon, mis ei tee nõuetekohaselt vahet mootorsõiduki kindlaks ajavahemikuks importimisel ning alalisel importimisel, tähendab, et teiste liikmesriikide teenuseosutajate pakutud mootorsõiduki rentimis- või liisimisteenuse kasutamine on vähem atraktiivne kui kodumaiste ettevõtjate oma. Sellega kaasnevad märkimisväärsed finantskoormus – see tähendab vajadus katta eelnevalt kogu registreerimismaks, kuigi nõutav summa võib tegelikkuses olla palju väiksem – ja halduskoormus, mis seisneb vajaduses viia enne kasutusele võtmist läbi mootorsõiduki tehnoülevaatus, et saaks kindlaks määrata selle turuväärtuse ning sellest tuleneva maksutagastuse summa suuruse.