KOHTUJURISTI ETTEPANEK

GERARD WILLIAM HOGAN

esitatud 23. mail 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑383/18

Lexitor Sp. z o.o

versus

Spółdzielcza Kasa Oszczędnościowo – Kredytowa im. Franciszka Stefczyka z siedzibą w Gdyni,

Santander Consumer Bank S.A. z siedzibą we Wrocławiu,

mBank S.A. z siedzibą w Warszawie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy Lublin-Wschód w Lublinie z siedzibą w Świdniku (Lublini Lublin-Wschódi rajoonikohus, Świdniku kohtumaja, Poola))

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2008/48/EÜ – Artikli 16 lõige 1 – Krediidilepingud – Krediidi ennetähtaegne tagasimaksmine – Tarbija õigus krediidi kogukulu vähendamisele summas, mis vastab lepingu järelejäänud kestuse jooksul tasumisele kuuluvale intressile ja kuludele

1. Kohtuasjas käsitletakse küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66, ja parandused ELT 2009, L 207, lk 14, ELT 2010, L 199, lk 40, ELT 2011, L 234, lk 46), artikli 16 lõiget 1. Nagu alljärgnevalt näitan, on kõnealuse õigusnormi – mis käsitleb tarbija õigust krediidi kulukuse vähendamisele juhul, kui ta on krediidilepingu kohaselt tasumisele kuuluva kogusumma või selle osa ennetähtaegselt tagasi maksnud – tähendus vähemalt mõnes aspektis ebamäärane ning selle põhjal ei ole lihtne leida rahuldavat tõlgendust. Võib juhtuda – võimalik, et käesolevas taotluses üles kerkinud probleemide tõttu –, et liidu seadusandja võib soovida mingil hetkel kõnealuse normi sõnastust muuta.

2. Igal juhul on taotlus esitatud menetluses, mille osalised on Lexitor Sp. z o.o ja Spółdzielcza Kasa Oszczędnościowo – Kredytowa im. Franciszka Stefczyka z siedzibą w Gdyni, Santander Consumer Bank S.A. z siedzibą we Wrocławiu (Santanderi tarbijapank) ja mBank S.A. z siedzibą w Warszawie ning milles käsitletakse lisatasude ja trahvide kohaldamist olukorras, kus tarbijad sõlmivad kokkuleppe neil tarbijakrediidilepingu alusel oleva võlgnevuse ennetähtaegseks tagasimaksmiseks.

3. Enne küsimuse kaalumist tuleb kõigepealt välja selgitada nii direktiivi 2008/48 kui ka riigisiseste õigusaktide asjakohased sätted.

I. Õiguslik kontekst

A. ELi õigus

1. Direktiiv 87/102

4. Nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiivi 87/102/EMÜ tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (ELT 1987, L 42, lk 48) artiklis 8 oli sätestatud: „Tarbijal on õigus krediidilepingu alusel võetud kohustused täita enne lepingus kindlaksmääratud aega. Sellisel juhul tuleks vastavalt liikmesriikide kehtestatud eeskirjadele tarbija krediidi üldkulu õiglaselt vähendada.“

5. Direktiiv 87/102 tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2008/48, mis jõustus 11. juunist 2010.

2. Direktiiv 2008/48

6. Direktiivi 2008/48 põhjendustes 7, 9, 10, 39 ja 40 on märgitud: „(7) Selleks et aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas, on vaja mitmes põhiküsimuses kujundada ühtlustatud ühenduse raamistik. Arvestades tarbijakrediidi turu pidevat arengut ning Euroopa kodanike üha suurenevat liikuvust, peaksid tulevikku suunatud ühenduse õigusaktid, mis suudavad kohanduda uute krediidivormidega ning tagavad liikmesriikidele piisava paindlikkuse nende rakendamisel, aitama luua tänapäevase tarbijakrediidi õigustiku. […] (9) Täielikku ühtlustamist on vaja selleks, et tagada kõikidele ühenduse tarbijatele nende huvide võrdselt kõrgetasemeline kaitse ning luua tõeline siseturg. Seetõttu ei tohiks liikmesriikidel lubada säilitada või kehtestada muid siseriiklikke norme peale käesolevas direktiivis sätestatute. Ent sellist piirangut tuleks kohaldada ainult siis, kui norme on käesoleva direktiiviga ühtlustatud. Ühtlustatud normide puudumisel peaks liikmesriikidel olema jätkuvalt õigus säilitada või kehtestada siseriiklikke õigusakte. […] (10) Käesolevas direktiivis sisalduvate mõistetega määratletakse ühtlustamise ulatus. Liikmesriikide kohustus rakendada käesoleva direktiivi sätteid peaks seega piirduma direktiivi reguleerimisalaga, nagu see on määratletud nende mõistetega. […] (39) Tarbijal peaks olema õigus oma kohustused täita enne krediidilepingus kokkulepitud tähtpäeva saabumist. Krediidi osalise või täieliku ennetähtaegse tagastamise korral peaks krediidiandjal olema õigus ennetähtaegse tagastamisega otseselt seotud kulude hüvitamisele, võttes arvesse ka krediidiandja kulude kokkuhoidu. Hüvitise arvutamise meetodi kindlaksmääramisel tuleks siiski arvesse võtta mitmeid põhimõtteid. Krediidiandja hüvitise arvutamise tingimused peaksid olema tarbijale läbipaistvad ja arusaadavad juba lepingueelses etapis ning kindlasti krediidilepingu täitmise ajal. Lisaks sellele peaks arvutusmeetod olema krediidiandjate jaoks hõlpsasti rakendatav ning lihtsustada tuleks pädevate asutuste poolt läbiviidavat hüvitiste kontrollimist. Seetõttu ning võttes arvesse asjaolu, et krediidi kestust ja mahtu arvestades ei finantseerita tarbijakrediiti tavaliselt pikaajaliste rahastamismehhanismidega, tuleks määrata kindlaks ühtne maksimaalne hüvitise määr. See lähenemisviis peegeldab tarbijakrediidi eripära ega tohiks piirata võimalike teistsuguste lähenemisviiside kasutamist muude toodete suhtes, mida finantseeritakse pikaajaliste rahastamismehhanismidega, näiteks fikseeritud intressimääraga hüpoteeklaenud. (40) Liikmesriikidel peaks olema õigus sätestada, et krediidiandja võib krediidi ennetähtaegse tagastamise korral hüvitist nõuda ainult tingimusel, et tagasimaksete summa 12 kuu jooksul ületab liikmesriigi poolt kindlaksmääratud künnise. Määrates kindlaks künnist, mis ei tohiks ületada 10000 eurot, peaksid liikmesriigid näiteks arvesse võtma oma turu keskmist tarbijakrediitide summat.“

7. Direktiivi 2008/48 artikli 1 pealkiri on „Sisu“. Selles sätestatakse: „Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte.“

8. Vastavalt artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse direktiivi 2008/48 krediidilepingute suhtes.

9. Direktiivi 2008/48 artikli 3 pealkiri on „Mõisted“. See on sõnastatud järgmiselt: Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: […] c) „krediidileping“ – leping, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis, välja arvatud teenuste pideva osutamise lepingud või samalaadsete kaupade tarnimise lepingud, mille kohaselt tarbija tasub selliste kaupade või teenuste eest osamaksetega kogu lepingu kehtivuse aja jooksul; […] g) „krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine; […]“.

10. Direktiivi 2008/48 artikli 10 pealkiri on „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“. Selle lõikes 2 sätestatakse: „Krediidilepingus täpsustatakse selgelt ja kokkuvõtlikult järgmine: […] r) vajaduse korral krediidi ennetähtaegse tagastamise õigus, krediidi ennetähtaegse tagastamise kord ja vajaduse korral teave, mis käsitleb krediidiandja õigust saada hüvitist ning selle hüvitise arvutamise viisi; […]“.

11. Direktiivi 2008/48 artikli 16 pealkiri on „Krediidi ennetähtaegne tagastamine“ ja see on sõnastatud järgmiselt: „1. Tarbijal on õigus osaliselt või täielikult täita oma krediidilepingust tulenevad kohustused igal ajal. Sellistel juhtudel tuleks õiglaselt vähendada tarbija krediidi kogukulu, mis koosneb intressist ja kuludest lepingu järelejäänud kestuse jooksul. 2. Krediidi ennetähtaegse tagastamise korral on krediidiandjal õigus saada õiglast ja objektiivselt põhjendatud hüvitist võimalike kulude eest, mis on otseselt seotud krediidi ennetähtaegse tagastamisega tingimusel, et ennetähtaegne tagastamine toimus fikseeritud laenuintressiga perioodil. Sellise hüvitise summa ei või ületada 1% ennetähtaegselt tagastatud krediidi summast, juhul kui krediidi ennetähtaegse tagastamise ja kokkulepitud krediidilepingu lõpetamise vaheline periood on pikem kui üks aasta. Kui periood ei ületa ühte aastat, ei või hüvitise summa ületada 0,5% ennetähtaegselt tagastatud krediidi summast. 3. Hüvitist ennetähtaegse tagastamise eest ei saa taotleda, kui: a) tagastamine toimub kindlustuslepingu alusel, mis on ette nähtud krediidi tagasimakse tagatise pakkumiseks; b) tagastamine toimub arvelduskrediidi raames või c) tagastamine toimub perioodil, mil laenuintress ei ole fikseeritud. 4. Liikmesriigid võivad sätestada, et: a) krediidiandja võib sellist hüvitist nõuda ainult tingimusel, et ennetähtaegselt tagastatud krediidi kogusumma ületab siseriikliku õigusega kehtestatud künnise. Nimetatud künnis ei ületa kaheteistkümne kuu jooksul 10000 eurot; b) krediidiandja võib erandkorras nõuda suuremat hüvitist, kui ta suudab tõendada, et tema poolt ennetähtaegse tagastamise tõttu kantud kahju ületab lõike 2 kohaselt määratletud summat. Kui krediidiandja poolt nõutav hüvitis ületab tegelikult kantud kahju, võib tarbija nõuda vastavat vähendamist. Sellisel juhul koosneb kahju erinevusest esialgselt kokku lepitud intressimäära ja selle intressimäära vahel, millega krediidiandja saab ennetähtaegselt tagastatud summa ennetähtaegse tagastamise ajal turul välja laenata, ning võtab arvesse ennetähtaegse tagastamise mõju halduskuludele. 5. Hüvitise summa ei ületa intressi, mida tarbija oleks maksnud krediidi ennetähtaegse tagastamise ja kokkulepitud krediidilepingu lõpetamise tähtpäeva vahelisel perioodil.“

12. Direktiivi 2008/48 artikli 22 pealkiri on „Ühtlustamine ja käesoleva direktiivi sätete imperatiivsus“. Selle artikli lõikes 1 on sätestatud: „Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.“

B. Riigisisesed õigusnormid

13. 12. mai 2011. aasta tarbijakrediidiseadusega (ustawa o kredycie konsumenckim) (Dz.U. 2016, jrk nr 1528, muudatustega) (edaspidi: „tarbijakrediidiseadus“) võeti direktiiv 2008/48 üle Poola õigusesse.

14. Tarbijakrediidiseaduse artikli 49 lõike 1 kohaselt vähendatakse kogu krediidi ennetähtaegse tagastamise korral krediidi kogukulu kulude võrra, mis puudutavad perioodi, mille võrra lepingu kestust lühendati, seda ka juhul, kui tarbija tasus need enne krediidi tagasimaksmist.

II. Faktilised asjaolud

15. Eelotsusetaotlus puudutab kolme kohtuasja, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on liitnud eesmärgiga need koos lahendada ja teha ühine otsus. Kõiki neid kohtuasju iseloomustab põhimõtteliselt ühesugune skeem, mida on allpool kirjeldatud.

16. Kostjad (krediidiasutused) sõlmisid tarbijatega teatava kestusega krediidilepingud, kusjuures nad kohaldasid kõnealuste krediitide andmise suhtes lepingutasu. Üheski neist kolmest kohtuasjast ei olenenud lepingutasu suurus krediidilepingu kestusest. Kõik tarbijad tagastasid saadud krediidisumma täielikult enne lepingus märgitud kuupäeva.

17. Seejärel sõlmisid tarbijad hagejaga lepingud, mis käsitlesid nõuete loovutamist seoses krediidi ennetähtaegse tagastamisega täies ulatuses, muu hulgas käsitles leping varem makstud lepingutasude tagastamist. Hageja saatis kostjatele teate asjaomaste nõuete loovutamise kohta ja esitas neile samal ajal nõude tasuda vabatahtlikult vaidlusalune summa (lepingutasu osa, mis vastab ajale, mille võrra maksti krediit ennetähtaegselt tagasi) koos seaduses ette nähtud viivisega.

18. Kuna kostjad nõudeid ei täitnud, esitas hageja eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagid, milles ta palub kohustada kostjaid tasuma vaidlusalused summad koos seaduses ette nähtud viivistega.

III. Eelotsusetaotlus ja menetlus kohtus

19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole kindel, kas tarbija õigust krediidi kogukulu vähendamisele, mis on ette nähtud direktiivi 2008/48 artikli 16 lõiget 1 üle võtvas riigisiseses õigusaktis, tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka krediidilepingu kestusest sõltumatuid kulusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et Poola kohtud on lähtunud selles küsimuses erinevatest tõlgendustest. Eelkõige viitab ta kahe erineva Poola kohtu otsusele, mille kohaselt annab tarbijakrediidiseadus õiguse hüvitada ainult seda osa kuludest, mis oleneb lepingu kestusest. Seevastu kolmandas kohtuotsuses on veel üks teine Poola kohus otsustanud, tuginedes riigisisese õigusnormi tõlgendusele, mis arvestab direktiivi 2008/48 artiklit 16, et tarbija õigus kulude vähendamisele hõlmab ka krediidilepingu kestusest sõltumatuid kulusid.

20. Nimetatud asjaolude tõttu otsustas Sąd Rejonowy Lublin-Wschód w Lublinie z siedzibą w Świdniku (Lublini Lublin-Wschódi rajoonikohus, Świdniku kohtumaja, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [direktiivi 2008/48] artikli 16 lõiget 1 koosmõjus artikli 3 punktiga g tuleb tõlgendada nii, et krediidilepingust tulenevad kohustused ennetähtaegselt täitnud tarbijal on õigus krediidi kogukulu vähendamisele ning see õigus hõlmab ka kulusid, mille summa ei olene krediidilepingu kestusest?“

IV. Analüüs

A. Euroopa Kohtu pädevus ja eelotsusetaotluse vastuvõetavus

21. Kostjate poolelt väidab Santanderi tarbijapank sisuliselt, et esitatud küsimus ei ole vastuvõetav. Tema hinnangul ei ole direktiivi 2008/48 artikli 16 lõige 1 kohaldatav, sest põhikohtuasjas toimub vaidlus kahe isiku vahel, kes tegutsevad oma äritegevusega seotud eesmärkidel.

22. Siinkohal tuleb märkida, et ELi toimimise lepingu artiklis 267 ette nähtud menetlus on Euroopa Kohtu ja riigisiseste kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab riigisisestele kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks. ( 2 ) Üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval riigisisesel kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust kohtuasjas otsuse tegemiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. ( 3 )

23. Järelikult, kui esitatakse küsimus ELi õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud otsuse tegema. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse lükata tagasi vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude ega esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, selleks et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. ( 4 ) Pelga asjaoluga, et üks põhikohtuasja pooltest vaidleb vastu eelotsuse küsimuste asjakohasusele põhikohtuasja vaidluse lahendamisel, ei saa iseenesest põhjendada järeldust, et esitatud küsimused tuleks lugeda vastuvõetamatuks.

24. Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et direktiivi 2008/48 kohaldamisala sõltub sellest, kes on laenulepingu, mitte vaidluse osapooled. Vastavalt direktiivi 2008/48 artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse seda direktiivi „krediidilepingute“ suhtes – mõiste, mis on direktiivi artikli 3 punktis c määratletud kui „leping, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis, välja arvatud teenuste pideva osutamise lepingud või samalaadsete kaupade tarnimise lepingud, mille kohaselt tarbija tasub selliste kaupade või teenuste eest osamaksetega kogu lepingu kehtivuse aja jooksul“. Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et kõnealused krediidid anti tarbijatele.

25. Nimetatud asjaoludel ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kohtuasjast antud ülevaate alusel ilmselge, et direktiivi 2008/48 artikli 16 lõige 1 ei ole põhikohtuasjas käsitletava olukorra suhtes kohaldatav. Seega olen ma seisukohal, et Euroopa Kohus ei peaks tunnistama esitatud küsimust vastuvõetamatuks.

B. Sisulised küsimused

26. Esitatud küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on krediidi ennetähtaegselt tagasi maksnud, siis võib sellel tarbijal tekkiv õigus krediidikulude vähendamisele hõlmata ka selliseid kulusid, mille summa ei olene krediidilepingu kestusest.

1. Direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 sisu

27. Direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 kohaselt on tarbijal „õigus osaliselt või täielikult täita oma krediidilepingust tulenevad kohustused igal ajal. Sellistel juhtudel tuleks õiglaselt vähendada tarbija krediidi kogukulu, mis koosneb intressist ja kuludest lepingu järelejäänud kestuse jooksul.“

28. Direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 sõnastusest järeldub, et liikmesriik peab kehtestama õigusnormi, mille kohaselt tarbijal on ennetähtaegse tagastamise korral õigus kulude vähendamisele ning esiteks vähendatakse krediidi kogukulu ja teiseks koosneb vähendus intressist ja kuludest lepingu järelejäänud kestuse jooksul.

29. Kõnealuse sätte esimeses osas täpsustatakse, millist liiki kulusid võib vähendada. Kuna artikli 16 lõikes 1 sätestatakse, et vähendatakse krediidi kogukulu, siis saab vähendada ainult neid kulusid, mis kuuluvad krediidi kogukulu hulka.

30. Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g kohaselt on krediidi kogukulu „kõik kulud, […] mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud [ja] krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, […] kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine“. Seega ei laiene ennetähtaegse tagastamise korral direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikest 1 tulenev õigus nõuda kulude vähendamist notaritasudele.

31. Artikli 16 lõike 1 teises osas sätestatakse, et kohaldatav vähendus koosneb „intressist ja kuludest lepingu järelejäänud kestuse jooksul“. Sellest järeldub esiteks, et vähendus peab hõlmama nii kulusid kui ka intressi, ja teiseks, et see peab olema seotud „lepingu järelejäänud kestusega“.

32. Eespool esitatust tuleneb, et artikli 16 lõikes 1 esitatakse ainult teatud üldpõhimõtted, millele ma äsja osutasin ja mida liikmesriigid peavad järgima. Järgmiseks teen ettepaneku kaaluda, mil määral on direktiivi 2008/48 puhul tegemist ühtlustamismeetmega.

2. Ühtlustamise ulatus, mis on saavutatud direktiiviga 2008/48

33. On tõsi, et põhjenduse 9 esimeses lauses on öeldud: „Täielikku ühtlustamist on vaja.“ Samas ei tohiks direktiiviga taotletava ühtlustamise määra segamini ajada sellise ühtlustamise ulatusega. Seega ei puuduta põhjenduses 9 nimetatud täielik ühtlustamine tingimata kõiki direktiivis 2008/48 nimetatud tarbijakrediidi aspekte. Tooksin samuti välja, et sama põhjenduse kolmandas lauses on sõnaselgelt märgitud, et liikmesriikidele kehtestatud keeldu säilitada või kehtestada muid siseriiklikke norme peale käesolevas direktiivis sätestatute „tuleks kohaldada ainult siis, kui norme on käesoleva direktiiviga ühtlustatud. Ühtlustatud normide puudumisel peaks liikmesriikidel olema jätkuvalt õigus säilitada või kehtestada siseriiklikke õigusakte.“

34. Asjaolu, et direktiiviga 2008/48 soovitakse täielikult ühtlustada ainult mõningaid tarbijakrediidi aspekte, kinnitab direktiivi artikkel 1. Selle sätte kohaselt on direktiivi 2008/48 eesmärk „ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte“. Pealegi on direktiivi 2008/48 artiklis 22 üksnes sätestatud, et kuna „käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid“.

35. Viimaks võiks märkida, et Euroopa Kohus on juba ühe täielikku ühtlustamist taotleva direktiivi kontekstis tunnistanud, et kõiki selles direktiivis nimetatud aspekte ei olnud ühtlustatud. Näiteks leidis Euroopa Kohus seoses käibemaksu käsitleva nõukogu kuuenda direktiiviga, ( 5 ) et kui liikmesriigid kasutavad kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmandas lõigus sätestatud teatavaid võimalusi, võivad nad rakendada direktiivis osutatust erinevat arvutusmeetodit, tingimusel et rakendatav meetod tagab sisendkäibemaksu mahaarvatava osa kindlaksmääramisel täpsema tulemuse kui direktiivis sätestatud meetod. ( 6 )

36. Seoses direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikega 1 võib märkida, et kuna selles ei ole sätestatud kasutatavat arvutusmeetodit, siis minu hinnangul tahab liidu seadusandja jätta liikmesriikidele selles küsimuses teatud kaalutlusruumi. Lisaks määratletakse direktiiviga 2008/48 taotletava ühtlustamise ulatus põhjenduse 10 kohaselt direktiivi artikli 3 punktis g esitatud konkreetsete mõistetega. Seega on käesolevat küsimust silmas pidades oluline märkida, et artikli 16 lõikes 1 kasutatud mõistet „vähendamine“ ei ole selles direktiivis määratletud.

37. Nagu eespool öeldud, ei tähenda see loomulikult, et liikmesriigid võivad valida suvalise meetodi. Nad peavad järgima artikli 16 lõikes 1 sätestatud põhimõtteid seoses kohustusega, et vähendamine hõlmaks nii intressi kui ka kulusid. Ent seoses selle kindlaksmääramisega, millist osa kõnealustest intressist ja kuludest võib vähendada, ei nõua ükski neist põhimõtetest, nii nagu seda tegi eelotsusetaotluse esitanud kohus, et asjassepuutuvate „kulude“summa sõltuks krediidilepingu kestusest. Direktiivi artikli 16 lõikes 1 on küll täpsustatud, et see osa vastab intressidele ja kuludele, „mis [kuuluvad tasumisele] „lepingu järelejäänud kestuse jooksul“, aga see säte jääb küllaltki üldsõnaliseks, kuivõrd see võib tähendada, et tegemist on nende intresside ja kuludega, mis tekivad pärast tagasimaksmise kuupäeva. ( 7 )

38. Eelnevalt esitatut arvestades on minu hinnangul selge, et direktiiviga 2008/48 ei ole ühtlustatud arvutusmeetodit, mida tuleb kasutada, et määrata kindlaks kohaldatav vähendamine krediidi ennetähtaegse tagasimaksmise korral, vaid selles on sätestatud põhimõtted, mida liikmesriigid peavad selle meetodi kindlaksmääramisel jälgima.

3. Võimalike erinevate artikli 16 lõike 1 tõlgenduste ühitatavuse analüüs

39. Põhikohtuasjas näib tarbijakrediiti käsitleva 12. mai 2011. aasta seaduse sõnastus olevat suhteliselt avatud, mida kinnitab ka asjaolu, et Poola kohtud on seda erinevalt tõlgendanud, nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus.

40. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tõlgendama riigisisest õigusnormi kooskõlas liidu õigusega, teen ettepaneku analüüsida kohustust, mis on liikmesriikidele ette nähtud vastavalt direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 sõnastusele „lepingu järelejäänud kestuse jooksul“, mida esitatud eelotsuse küsimus puudutab. ( 8 )

41. Selle kohta võib märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab kõnealuse väljendi kohta kaks tõlgendust.

42. Esimene tõlgendus lähtub ideest, et väljendi „lepingu järelejäänud kestuse jooksul“ eesmärk on piirata vähendamist ainult selliste kuludega, mis on seotud krediidilepingu kestusega. Sel juhul tähistab mõiste „kulud“ selliseid kulusid, mida krediidiasutus peab antud laenuga seoses kandma. ( 9 ) Sisuliselt vabastaks artikli 16 lõige 1 tarbija seega kohustusest tasuda järelejäänud lepinguperioodiga seotud kulude eest. Mõte on selles, et kuna asutus ei pea neid kulusid kandma, peaks tarbijal olema õigus nende mahaarvamisele krediidi kogukulust. ( 10 )

43. Teise tõlgenduse kohaselt tuleks krediidi kogukulu vähendada proportsionaalselt järelejäänud lepinguperioodi pikkusega. Sisuliselt osutaks väljend „lepingu järelejäänud kestuse jooksul“ üksnes sellele, kuidas vähendust arvutatakse, st proportsionaalselt lepingu järelejäänud kestusega.

44. Lisaks tuleb kaaluda veel kahte tõlgendust.

45. Kolmanda tõlgenduse kohaselt, mille esitasid kostjad, saaks krediidi kogukulust maha arvata ainult selliseid kulusid, mille kohta on krediidilepingus ametlikult sätestatud, et need olenevad krediidilepingu enda kestusest. Kuna osutatav teenus, milleks on laenu andmine, teostatakse aga täies ulatuses kohe, kui raha tarbijale kättesaadavaks tehakse, ei tohiks vähendamine mõjutada krediidiasutuse kasumimarginaali.

46. Vastavalt neljandale ja viimasele tõlgendusele oleks tarbijal õigus saada vähendust, mis vastab nendele ühekordsetele või korduvatele maksetele, mille tasumise kohustust ei ole ennetähtaegse tagastamise kuupäevaks veel tekkinud.

47. Selleks, et kindlaks määrata, milline neist tõlgendustest on direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikega 1 kooskõlas, on tarvis võtta arvesse selles sättes ette nähtud põhimõtteid, nii nagu need põhimõtted on võimalik tuletada, kooskõlas Euroopa Kohtu tõlgendamismeetoditega, kontekstist, milles sätet on mainitud, selle eesmärkidest ja sõnastusest. ( 11 )

48. Mis puudutab konteksti, siis võib täheldada, et mitu osapoolt on teinud ettepaneku, et direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikes 1 sätestatud nõuet tuleks süsteemselt tõlgendada artikli 16 lõike 2 valguses. Seega, kuivõrd krediidiasutustel on artikli 16 lõike 2 kohaselt tõepoolest õigus saada „õiglast ja objektiivselt põhjendatud“ hüvitist „võimalike kulude eest, mis on otseselt seotud krediidi ennetähtaegse tagastamisega tingimusel, et ennetähtaegne tagastamine toimus fikseeritud laenuintressiga perioodil“, tuleks artikli 16 lõikes 1 ette nähtud vähendamise ulatust tõlgendada laialt, viisil, mis on tarbijale soodne.

49. Minu jaoks ei ole selline lähenemisviis siiski veenev. Erinevalt Poola valitsuse esitatud argumendist ei leia ma, et artikli 16 lõikele 2 soovitud toime (effet utile) andmiseks tuleb direktiivi 2008/48 artikli 16 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega kaasneb vältimatult krediidiasutuse kasumi vähendamine. Kuigi selline tõlgendus näib olevat laialt levinud, ei ole artikli 16 lõike 2 eesmärk tegelikult kompenseerida kasumit, mille võlausaldaja oleks teeninud, kui krediiti ei oleks ennetähtaegselt tagasi makstud. Isegi, kui krediidiasutus laenab tagasi makstud summa uuesti välja, ei pruugi krediidiasutuse kasumimarginaal jääda selliseks, nagu see oleks olnud juhul, kui algse krediidi tagasimaksmist oleks jätkatud. ( 12 ) Samas ei tohiks see varjutada asjaolu, et artikli 16 lõikes 2 ei kasutata sõna „kahju“, vaid asutuse kantud „kulud“, mis peavad lisaks olema „otseselt seotud krediidi ennetähtaegse tagastamisega“. Sellest järeldub, et kõnealuse sätte alusel saab nõuda ainult selliste kulude hüvitamist, mis tekivad krediidi ennetähtaegse tagasimaksmise tagajärjel juhul, kui krediidiasutusel tuleb selle jaoks teha mingeid konkreetseid toiminguid. ( 13 )

50. Võimalus nõuda krediidi ennetähtaegse tagasimaksmise tagajärjel saamata jäänud kasumi eest hüvitist on tõepoolest direktiivis 2008/48 sätestatud, aga seda on tehtud artikli 16 lõike 4 punktis b, mitte artikli 16 lõikes 2. Ent kuna artikli 16 lõike 4 punkt b on fakultatiivne, on liikmesriigid võinud selle direktiivi üle võtvates riigisisestes õigusnormides ette näha. Lisaks on selle direktiivi artikli 16 lõikes 2 sätestatud, et hüvitist võib nõuda üksnes erandkorras juhul, kui krediidiasutus suudab tõendada, et tema poolt kantud kahju ületab artikli 16 lõike 2 teises lõigus sätestatud piirmäära. Järelikult ei teki kuigi suurt ohtu, et krediidiasutus saab hüvitist ka siis, kui tema kasum ei ole märkimisväärselt vähenenud.

51. Seoses direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 eesmärkidega vastab tõele, et põhjenduses 7 on eesmärgina välja toodud „aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas“. Ent vastupidi kostjate esitatud argumendile ei saa sellest põhjendusest järeldada, et artikli 16 lõike 1 eesmärk oleks kaitsta krediidiasutusi ennetähtaegse tagasimaksmise tagajärgede eest. Nimetatud põhjenduses on tõepoolest sõnaselgelt öeldud, et eesmärgi saavutamiseks on vaja kujundada hästitoimiv siseturg, luues mitmes põhiküsimuses ühtlustatud liidu raamistiku, mitte kaitsta krediidiasutusi ennetähtaegse tagastamise tagajärgede eest.

52. Teisalt ei saa päriselt eirata asjaolu, et artikli 16 lõike 1 eesmärke otseselt käsitlevas põhjenduses 39 ei räägita üldse kulude vähendamisest, vaid sätestatakse üksnes, et tarbijal „peaks olema õigus oma kohustused täita enne krediidilepingus kokkulepitud tähtpäeva saabumist“. Selle põhjal võib tõepoolest leida, et ELi seadusandja võis pidada kulude vähendamist ennetähtaegse tagasimaksmise lihtsaks tagajärjeks, mida on seetõttu lihtne arvutada. Samas põhjenduses on väljendatud selle sõnastuses krediidiasutuse õigustatud hüvitist nimetades ka arusaama, et ennetähtaegse tagasimaksmise tagajärgi peaks olema lihtne hinnata. Vastavalt põhjendusele 39 peaks sellises olukorras „arvutusmeetod olema krediidiandjate jaoks hõlpsasti rakendatav“.

53. Sellest vaatenurgast näib esimene tõlgendus, et vähendamine peaks vastama krediidiasutuse kuludele, mis jäävad ennetähtaegse tagasimaksmise tõttu kandmata, pealtnäha suhteliselt lihtne (ja seega ka üsna ahvatlev), kuid selle rakendamisega kaasneks tõenäoliselt suuri praktilisi raskusi. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus oma taotluses ka märkis, krediidiasutused tavaliselt ei täpsusta, milline osa nende kantud kuludest kaetakse tarbijatelt küsitavate tasude arvelt, ja isegi kui nad seda teevad, oleks tarbijatel ikkagi õigus taoliste andmete õigsust vaidlustada.

54. Ka küsitavate tasude summast ei oleks kuigi palju abi. Isegi kui küsitavad tasud on arvutatud seoses krediidi kestusega, tuleb arvestada, et nendest võidakse osaliselt hüvitada korduvkulusid ja osaliselt ühekordseid kulusid, sh neid, mis tekivad üksnes enne ennetähtaegset tagasimaksmist. Sama kehtib ka juhul, kui tasud on arvutatud antud krediidisumma põhjal, sest kõik muutuvkulud ei pruugi olla korduvkulud. Lisaks võivad tarbijatelt nõutavad tasud sisaldada ka kasumiosa, sest krediidiasutustel ei ole kohustust teenida kasumit üksnes tarbijatelt küsitavate intresside mehhanismi abil.

55. Ainus praktiline võimalus, kuidas saada täpset ülevaadet krediidiasutuse kokkuhoitud summast, oleks seega nõuda „kuluarvestust“, mille eesmärk oleks täpselt kindlaks teha krediidiasutuse põhitegevuse netotulu komponendid ja hinnata nende väärtust. Krediidiasutuse puhul kuuluksid taoliste elementide hulka ka kulud, mis tekivad seoses antud laenude kestusega. Ent direktiiviga 2008/48 ega nähtavasti ka liidu ühegi muu õigusaktiga ei ole kuluarvestust krediidiasutustele kohustuslikuks tehtud. ( 14 ) Seega, kui Euroopa Kohus otsustaks esimese lähenemisviisi kasuks, tähendaks see praktikas kuluarvestuse kohustuslikuks muutmist, kuigi sellist kohustust ei ole kuskil mujal sätestatud. Lisaks peaksid riiklikud kohtud kasutama raamatupidamise ekspertide abi, kui tekib vaidlus selle üle, millises summas tuleb ennetähtaegse tagastuse teinud tarbija kulusid vähendada, isegi kui kõnealused kulud on juba oma iseloomu tõttu suhteliselt väikesed.

56. Jättes kõrvale selle võimaliku tõlgenduse teoreetilised eelised, olen seisukohal, et arvestades, et sellega kaasnevad praktilised keerukused võivad osutuda suureks, nagu just välja tõin, on käsitletud tõlgendus vastuolus direktiivi 2008/48 põhjenduses 39 väljendatud mõttega, et ennetähtaegse tagasimaksmise tagajärgi peab olema lihtne hinnata.

57. Ent veel otsustavam on artikli 16 lõike 1 sõnastus. Sellest lähtudes on nii esimene kui ka kolmas tõlgendus vastuolus artiklis kasutatud mõistega „intress“. Alustan kolmandast tõlgendusest.

58. Selle tõlgenduse kohaselt saab vähendada ainult niisuguseid kulusid, mille kohta on ametlikult sätestatud, et need olenevad lepingu kestusest. Ent siinkohal võib märkida, et kuna liidu seadusandja on pidanud vajalikuks nimetada nii intressi kui ka kulusid, siis tuleb direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikes 1 osutatud vähendamist tõlgendada nii, et see hõlmab samuti mõlemat elementi, mitte üksnes kulusid, nagu ütleb kolmas tõlgendus.

59. Isegi kui kasutada kolmandat tõlgendust ka intressi puhul, ei oleks see praktikas võimalik teist või neljandat tõlgendust ( 15 ) appi võtmata. Seega eeldaks kolmanda tõlgenduse juurde jäämine kahe eraldi arvutusmeetodi rakendamist: vastavalt üks intressi ja teine kulude jaoks. See aga oleks vastuolus artikli 16 lõike 1 enda sõnastusega.

60. Seoses esimese tõlgendusega märgin, et mõiste „intress“ osutab krediidiasutuse tasu elemendile, mis on täpne ja hõlpsasti kindlaks tehtav, kuna selle arvutamiseks kasutatakse aastapõhist protsendimäära. Sarnaselt muude tasuelementidega aitavad intressimaksed krediidiasutusel loomulikult kasumit teenida, kuid selle kaudu saadakse tarbijatelt tagasi ka kulusid, mis tekivad seoses tarbijatele laenu andmisega. Seega võib direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikes 1 nimetatud mõiste „kulud“ tõlgendamine krediidiasutuse kantud kuludena, nagu on välja pakutud esimese ja kolmanda tõlgenduse kohaselt, kaasa tuua ühe ja sama elemendi kahekordse vähendamise, sest see puudutab ka intressi. Mina isiklikult ei arva, et see oli liidu seadusandja eesmärk.

61. Kuna mõiste „intress“ on seotud „kulude“ mõistega sidesõna „ja“ abil, näib mulle loogilisem, et need mõlemad on seotud maksetega, mida peab tegema tarbija. Järelikult ei osuta artikli 16 lõikes 1 kasutatud mõiste „kulud“ krediidiasutuse kantud kuludele, nagu eeldatakse esimeses tõlgenduses, vaid pigem maksetele, mida nõutakse tarbijatelt lisaks intressile.

62. Teisisõnu, väljendit „[mis kuuluvad tasumisele] lepingu järelejäänud kestuse jooksul“ tuleks mõista nii, et artikli 16 lõikes 1 osutatud vähendamine ei sõltu tarbijatelt sissenõutavate kulude eesmärgist, nagu pakutakse esimeses ja kolmandas tõlgenduses, vaid pigem sellest kuupäevast, millal tarbijatelt kulude tasumist nõutakse.

63. Minu arvates on selle järeldusega kooskõlas ainult teine ja neljas tõlgendus. Möönan, et mõlemal tõlgendusel on puudusi, kuid ausalt öeldes ei ole ükski olemasolev direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 tõlgendus täielikult rahuldav, nagu mul on juba olnud võimalust täheldada.

64. Täpsemalt ma tunnistan, et mõlemad viimati nimetatud tõlgendused võivad võlausaldaja/laenuvõtja suhte tasakaalust välja viia. Teise tõlgenduse puhul on võimalik, et kui tagasimaksmine toimub väga vara, ei pruugi krediidiasutuse kantud püsikulud olla veel tarbija makstud tasudest ja intressidest täielikult kaetud, mistõttu krediidiasutusele võib tekkida kahjum. Neljas tõlgendus jätab krediidiasutustele võimaluse nõuda kõik korduvkulud tarbijatelt sisse kohe lepingu alguses, et vältida ennetähtaegse tagastamise korral kohaldatava kulude vähendamise tagajärgi, ning arvesse tuleb võtta muid elemente. Mõlema tõlgenduse selgeks eeliseks on samas asjaolu, et tarbija saab ennetähtaegse tagastuse korral nii intressi kui ka kulude vähenduse, mis on (suhteliselt) proportsionaalne selle ajaga, mille võrra krediit ennetähtaegselt tagastati.

65. Pealegi ei ole ma veendunud, et liidu seadusandja eesmärk oli tingimata saavutada ideaalset tasakaalu krediidiasutuste ja tarbijate huvide vahel. Direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikest 5 võib tegelikult järeldada, et seadusandja ei kavatsenud täielikult välistada võimalust, et tarbija peab tasuma sama summa, mis tal oleks tulnud tasuda ilma ennetähtaegse tagasimaksmiseta. ( 16 )

66. Kuigi direktiivi 2008/48 artikli 16 lõike 1 sõnastus oleks võinud olla selles küsimuses selgem, on minu arvates mõistlik järeldada, et need kaks võimalikku tõlgendust kajastavad kõige paremini liidu seadusandja eeldatavat kavatsust.

67. Seega võivad liikmesriigid minu hinnangul muu hulgas valida, kummast võimalikust tõlgendusest nad kõnealuse normi riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel või riigisisese õiguse tõlgendamisel lähtuvad.

V. Ettepanek

68. Eespool selgitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Rejonowy Lublin-Wschód w Lublinie z siedzibą w Świdniku (Lublini Lublin-Wschódi rajoonikohus, Świdniku kohtumaja, Poola) esitatud küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 16 lõiget 1 koostoimes artikli 3 punktiga g tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on krediidi ennetähtaegselt tagasi maksnud, siis tema õigus kulude vähendamisele võib hõlmata kulusid, mille summa ei sõltu krediidilepingu kestusest. Liikmesriik ei või aga sätestada (ja riiklik kohus ei saa siseriiklikku õigust tõlgendada nii), et vähendamine hõlmab ainult neid kulusid, mis jäävad krediidiasutusel kandmata seoses ennetähtaegse tagasimaksmisega.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) 5. juuli 2016. aasta kohtuotsus Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, punkt 16).

( 3 ) 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Sbarigia (C‑393/08, EU:C:2010:388, punktid 19–20).

( 4 ) 20. septembri 2018. aasta kohtuotsus OTP Bank ja OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, punkt 37).

( 5 ) Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuues direktiiv 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1).

( 6 ) Kuuenda käibemaksudirektiivi üheski sättes ei ole sõnaselgelt öeldud, et liikmesriikidel on võimalik selle meetodi rakendamisel erandeid teha. Vt 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus BLC Baumarkt (C‑511/10, EU:C:2012:689, punkt 24).

( 7 ) Direktiivi 2008/48 prantsus- ja itaaliakeelses versioonis kasutatakse kirjeldust „tasumisele kuuluvad“ („intérêts et frais dus pour la durée résiduelle“, „dovuti per la restante durata“). Ent kuigi muud keeleversioonid kõnealust täpsustust ei sisalda, siis minu hinnangul see ei ole vastuolus eespool esitatud kirjeldusega, kuna mõistet saab tõlgendada ka aegumise tähenduses. Igal juhul ingliskeelne versioon sellist kirjeldust ei sisalda („interest and the costs for the remaining duration“) ning hispaania- ja saksakeelses versioonis kasutatakse üsna üldisi mõisteid: vastavalt „correspondientes a la duración“ ja „für die verbleibende Laufzeit des Vertrags richtet“.

( 8 ) Vt näiteks 27. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Pawlak (C‑545/17, EU:C:2019:260, punkt 83).

( 9 ) Vastavalt sellele tõlgendusele, mida toetavad põhikohtuasja kostjad ja Hispaania valitsus, ei saaks enneaegse tagasimaksmise korral vähendada ühekordseid kulusid. Vähendamine mõjutaks ainult pärast tagasimaksmist tekkivaid korduvkulusid.

( 10 ) Seega oleksid laenu kogukulust maha arvatavad kulud väikesed: need koosneksid sisuliselt kuludest, mis on seotud ELi ja riigisiseste õigusnormide kohaselt tarbijale regulaarselt edastatava teabe ettevalmistamise ja saatmisega. Samas on suurem osa laenu korral tekkivatest kuludest ühekordsed: näiteks taotleja toimiku koostamise ja töötlemise või tarbija krediidikõlblikkuse kohta andmete otsimise kulud. Praktikas kuuluvad kõnealuste kulude hulka sellised korduvkulud, mis oleksid tekkinud pärast enneaegse tagastamise kuupäeva, kuna ühekordsed kulud ei olene tavaliselt lepingu kestusest.

( 11 ) 4. mai 2010. aasta kohtuotsus TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, punkt 44).

( 12 ) Siinkohal tuleks arvesse võtta asjaolu, et ennetähtaegse tagastamise korral tekib krediidiasutusel võimalus tagasi makstud summasid uuesti välja laenata. Muidugi on võimalik, et refinantseerimise tingimused (pankadevahelisel turul või krediidiasutusest panga puhul hoiustajate raha kasutades) on muutunud. Ent sellises olukorras kehtiks laenulepingule põhimõtteliselt ka teistsugune intressimäär. Seega muutub kasumimarginaal eelkõige juhul, kui konkurentsi ägedus turul on lepingu sõlmimise ajaga võrreldes muutunud.

( 13 ) Põhjused, miks saamata jäänud kasum ei kuulu direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikes 2 sätestatud hüvitise alla, võib tuletada põhjendusest 39, milles rõhutatakse, et „krediidi kestust ja mahtu arvestades ei finantseerita tarbijakrediiti tavaliselt pikaajaliste rahastamismehhanismidega“. Saamata jäänud kasum on sellistel asjaoludel küll võimalik, aga jääb suhteliselt väikeseks, kui just turg täielikult ei pöördu.

( 14 ) Selline kohustus kehtib ainult teatud väga erilistel asjaoludel. Vt näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 909/2014, mis käsitleb väärtpaberiarvelduse parandamist Euroopa Liidus ja väärtpaberite keskdepositooriume ning millega muudetakse direktiive 98/26/EÜ ja 2014/65/EL ning määrust (EL) nr 236/2012 (ELT 2014, L 257, lk 1), artikkel 34 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. veebruari 2017. aasta määruse (EL) 2017/352, millega luuakse sadamateenuse osutamise raamistik ja sadamate finantsläbipaistvuse ühised normid (ELT 2017, L 57, lk 1), artikkel 11.

( 15 ) Lisaks eeldab see võimalust, et järelejäänud perioodile saab arvestada ka osa kasumist. Samas ei pruugi kasumimarginaal olla lineaarne.

( 16 ) Lisaks tuleb rõhutada, et vastavalt direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktile r peavad krediidiasutused tarbijaid teavitama krediidi ennetähtaegse tagasimaksmise korrast ja seoses sellega ka ennetähtaegse tagastamise tingimustest. Seega on need tingimused asjaolude hulgas, mida tarbijad saavad kaaluda enne, kui nad otsustavad, kas võtta laenu ühelt või teiselt krediidiasutuselt.