ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Lõpuks toob eelnev meid otse kohtuotsuseni Pammer ja Alpenhof ja eriti selle kõnealuse punktini 87. Viidatud kohtuotsuses tõlgendas Euroopa Kohtu suurkoda esimest korda määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c, et selgitada, millal on kutse- või äritegevus, mida esitletakse veebisaidil, „suunatud” mingisse liikmesriiki. Kohtuotsus loetleb rea kriteeriume ja analüüsib siis kummagi kohtuasja aluseks olevaid faktilisi asjaolusid. Viidates kohtuasjale Alpenhof, kus vaieldi Saksa kohtute pädevuse üle lahendada vaidlus Saksamaal elava tarbija ja Austrias asuva hotelli omaniku vahel, märkis Euroopa Kohus: „85 Kohtuasjas, mille poolteks on hotell Alpenhof ja O. Heller, näib esinevat terve rida […] elemente, mis võivad oma laadist tulenevalt olla tõenduseks, et ettevõtja suunab tegevust mõnda teise või mitmesse teise liikmesriiki peale Austria Vabariigi. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas see on nii. 86 Hotell Alpenhof väidab siiski, et leping sõlmitakse tarbijaga kohapeal, mitte distantsilt, samuti toimub kohapeal toavõtmete üleandmine ning hotelliarve tasumine, nii et määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkt c ei saa olla kohaldatav. 87 Asjaolu, et võtmed antakse tarbijale üle ning tarbija peab arve tasuma liikmesriigis, kus on ettevõtja asukoht, ei takista mainitud sätte kohaldamist, kui broneerimine ja kinnitus selle kohta on toimunud distantsilt, nii et tarbija on astunud distantsilt lepingulisse suhtesse.” ( 25 )
53.

Isegi kui absurdse arutluskäigu tulemusel tahetaks kohtuotsusest Wybot järeldada, et isegi täiskogu igakuiste osaistungjärkude puhul kuulub nende kestuse kindlaksmääramine sisemise korralduse jaoks parlamendile antud pädevusse, tuleb selle pädevuse teostamisel siiski järgida esmast õigust. Minu hinnangul on ilmne seos täiskogu osaistungjärkude kestuse kindlaksmääramise ja liikmesriikide selle otsuse järgimise vahel, millega määratakse parlamendi asukoht Strasbourgi. Selgelt väljendudes tuleb märkida, et otsus, milles oleks ette nähtud, et iga Strasbourgis peetav täiskogu igakuine osaistungjärk kestab ainult pool päeva, rikuks protokolle, millega parlamendi asukoht on kindlaks määratud. Sellest vaatevinklist mõjutas pädevus, mida liikmesriigid parlamendi asukoha kindlaksmääramisel teostasid, tingimata seda, kui palju aega kõnealune institutsioon Strasbourgis viibib, ilma et oleks siiski kehtestatud ranget normi. Euroopa Kohus on seda ka tunnistanud, märkides, et „asukoht […] on koht, kus institutsioon tuleb peamiselt kokku”. ( 34 ) Seetõttu on asukoha kindlaksmääramisel oma olemuselt kvantitatiivne toime, ilma et liikmesriikidele saaks siiski ette heita, et nad teostasid oma pädevust ultra vires, nagu väitis parlament.
83.

Esiteks on liidu kodanikust lapse huvides omada – niivõrd kui see on võimalik – jätkuvaid suhteid oma isaga, kes elab Soomes ja kellel on võib-olla külastusõigus – välja arvatud loomulikult siis, kui viimane käitub iseäranis vääritult. ( 31 ) Taotlejale elamisloa väljastamata jätmine ning perekonna elama asumine Côte d’Ivoire’i toob tegelikult endaga kaasa nende sidemete katkemise, kuna huvitatud isikutel on raskem säilitada regulaarseid suhteid. Lisaks on see laps kogu aeg elanud Soomes selle liikmesriigi kultuurilises, sotsiaalses ja keelekeskkonnas ning käib seal isegi koolis. Seetõttu on tal Côte d’Ivoire’i Vabariigiga vähe sidemeid või need üldse puuduvad. Isegi kui ta on vanuses, kus kohanemisvõime on veel suur, leian ma, et siseriiklik kohus peab arvesse võtma raskusi, mis võivad tekkida, kui ta sunnitakse lahkuma oma tavapärasest keskkonnast, et elada taotleja päritoluriigis.
30.

Komisjon nõustub põhikohtuasja kaebuse esitajate seisukohtadega. Meenutades, et vastavalt kohtupraktikale tuleb töötasu mõistet tõlgendada laialt, hõlmates kõik hüvitised või tulu, mis on töötajale antud tema tegevuse tõttu, olgu see siis lepingu, õigusnormide või kohtuotsuse alusel, väidab komisjon, et Euroopa Kohus on alati tõlgendanud, et vanaduspensioni valdkonnas oli ainuke määrav – kuid mitte eksklusiivne – tingimus see, et pensioni maksti töösuhte alusel, mis sidus töötajat tema endise tööandjaga. Esimesele kriteeriumile lisanduvad veel kolm täiendavat kriteeriumi, mis võimaldavad kvalifitseerida vanaduspensioni hüvitiseks, mis on antud tööalase sotsiaalkindlustuskorra alusel ja mis on seetõttu tasu ELTL artikli 157 tähenduses, eristades seda avaliku sotsiaalkindlustuskorra alusel antud hüvitisest; need kriteeriumid on järgmised: a) pensioni ei ole antud ühele konkreetsele töötajate kategooriale; b) see sõltub vahetult töötatud ajast; c) selle summat arvutatakse viimase palga põhjal.
2.

Sel moel seavad käesolevad kohtuasjad Euroopa Kohtu taas silmitsi in-house teenuste osutamise problemaatikaga. Täpsustatult ja kokkuvõtlikult on siinses asjas probleemiks nimelt avalik-õiguslike üksuste paljusus, kes kasutavad sihtäriühingut, mille on asutanud üks teine ja võrreldamatult suurema kaaluga avalik-õiguslik üksus, kellel seetõttu on selgelt valitsev otsustusvõim nimetatud sihtäriühingus, võrreldes kõigi teiste avalik-õiguslike üksustega. Mis tingimustel on õiguspärane, et kõik need väiksemad üksused kasutavad in-house võimalust? Ja täpsemalt, mis tingimustel võib järeldada, et need üksused omavad sihtäriühingu üle „kontrolli, mis on samaväärne sellega, mida nad oma enda allüksuste üle omavad”, nagu on nõutud kohtuotsuses Teckal? ( 2 ) Nimelt see küsimus on käesoleval juhul esitatud Euroopa Kohtule.
55.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanekud näitavad selgelt, et teisene likvideerimismenetlus võib saneerimismenetluse eesmärke kahjustada või need koguni nurjata. See on kindlasti soovimatu tagajärg. Arvestades eelkõige paljude liikmesriikide maksejõuetusõiguses toimunud muutusi, mille tulemusel on võrreldes pelgalt likvideerimismenetlustega suurenenud saneerimis- ja reorganiseerimismenetluste osakaal, ning määruse A lisa pidevat täiendamist viimastel aastatel, ( 23 ) nii et see hõlmab üha enam saneerimismenetlusi, on näha, et saneerimismenetlused on järjest olulisemad ja järelikult samuti määrusega hõlmatud.
Brain Productsi hagi jäeti nii esimeses kui ka teises kohtuastmes rahuldamata ning praegu on see Bundesgerichtshofi menetluses. Erinevalt esimese ja teise astme kohtust, kes välistasid vajaduse, et direktiivile peaks vastama seade, mille kohta on selgelt öeldud, et see ei ole meditsiiniliseks otstarbeks mõeldud, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul selle suhtes kahtlusi ning sellest tulenevalt esitas ta Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas toode, mille on tootja ette näinud inimese füsioloogilise protsessi uuringuks, on meditsiiniseade direktiivi 93/42/EMÜ artikli 1 lõike 2 punkti a kolmanda taande tähenduses vaid siis, kui see on ette nähtud kasutamiseks meditsiinilisel otstarbel?”
20.

Nii lükkas Üldkohus käesolevas kohtuasjas tagasi E.ON Energie argumendi, et komisjon peab tõendama ‐ nii et igasugune mõistlik kahtlus oleks välistatud –, et vaidlusaluse pitseri olukorra muutumine, mis tuvastati 30. mail 2006, on süüks pandav E.ON Energiele. Olles tõdenud, et – vastupidi komisjoni arvamusele – ei ole apellandi väide üldsõnaline, märkis Üldkohus siiski, et komisjon ei rikkunud tõendamiskoormise osas kehtivaid põhimõtteid. Esiteks on vaidlustatud otsuse põhjenduses 44 sõnaselgelt märgitud, et „komisjoni kohustus on esitada need asjaolud, mis tõendavad pitseri väidetavat rikkumist”. [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.] Teiseks märkis Üldkohus, et järeldades, et pitserit on rikutud, tugines komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 75 ja 76 vaidlusaluse pitseri seisundile 2006. aasta 30. mai hommikul, mil kogu pitseri pinnale oli ilmunud märgistused „VOID” ja pitseri tagumisel küljel olid liimi jäljed, nagu nähtub muu hulgas komisjoni ja Bundeskartellamti uurijate avaldustest ja pitseri rikkumise protokollis märgitust. Lõpuks lükkas Üldkohus tagasi E.ON Energie argumendid, et vaidlusaluse pitseri seisundi kohta on alternatiivseid seletusi, leides, et asjaolu, et selle säilivusaeg oli möödas, ja asjaolu, et puuduvad fotod, mis näitaksid selle seisundit enne ukse avamist, ei suurendanud komisjoni tõendamiskoormist.
46.

Siinkohal tuleb täpsustada, et kuigi töötleja teabe esitamise kohustus sõltub algmääruse artikli 14 lõikes 1 sätestatud erandi kasutamisest põllumajandustootja poolt ja tema otsusest kasutada töötleja teenuseid, on see seotud töödeldud taimesortidega, mitte aga tema kliendiks oleva põllumajandustootjaga. ( 17 ) Järelikult juhul, kui omanik esitab töötlejale teabenõude, on töötleja kohustatud esitama asjakohase teabe mitte ainult põllumajandustootjate kohta, kelle osas omanikul on andmeid, et töötleja on teinud või kavatseb teha töötlemistoiminguid, vaid ka kõigi teiste põllumajandustootjate kohta, kelle jaoks ta on neid toiminguid teinud või kavatseb teha, tingimusel et kõnealusest sordist on töötlejale teatatud või see sort on talle teada. ( 18 )
84.

Saksamaa valitsus väidab, et UStG § 4 punktis 16 sätestatud tingimuse eesmärk on tagada, et teenuse osutaja on tõepoolest heategevuslik organisatsioon ja seda võib avalik-õiguslike organisatsioonidega võrdselt kohelda. Ta väidab, et kõnesolevate eeskirjade eesmärk on kasutada maksuvabastust selleks, et kaasata isikuid ravikindlustussüsteemi.
37.

Teine, eelnevast lahutamatu kriteerium on menetluslikku laadi. Selle kohaselt tuleb otsuse tegemisele eelneva menetluse käigus tagada kaitseõigused. Kõnealust kriteeriumi kohaldades on Euroopa Kohus leidnud, et „otsusena” ei saa käsitada ajutisi ja kaitsemeetmeid, mis on võetud, ilma et poolt, kelle vastu need on suunatud, oleks kohtusse kutsutud, ning mis on mõeldud rakendamiseks ilma etteteatamiseta. ( 15 ) Euroopa Kohus on siiski leidnud, et otsuse tunnustamiseks piisab, kui võistlev menetlus toimub enne selle tunnustamise ja täitmise taotlemist muus liikmesriigis kui päritoluriigis, nii et otsusena on käsitatud otsust, mida ei ole vastu võetud võistleva menetluse tulemusel, kuid mille saab vaidlustada ( 16 ), maksekäsu määrust ( 17 ) või tagaseljaotsust, mis on tehtud nõude põhjendatust eelnevalt kontrollimata. ( 18 )
56.

Põhikohtuasja asjaolud illustreerivad seda hästi. Näib, et U. K. Radziejewskil ei ole väljaspool Rootsit mitte mingisuguseid varasid, mis võiksid tema võlausaldajatele huvi pakkuda. Palk, mida ta Belgias saab, on Rootsis arestitud. Kõik tema teadaolevad võlad on tekkinud Rootsis. Kõik tema teadaolevad võlausaldajad on Rootsi kodanikud/riikkondsed. Kas võlausaldajad püüaksid teda ka päriselt Belgias kohtusse kaevata, on ebaselge. Tema olukord näitab, et tagamaks, et võlavabastusotsus tehakse ainult juhul, kui see on tõhus, piisab, kui iga kord eraldi kaaluda, kas selline otsus tagaks Rootsis tõhusa kaitse; samal põhimõttel tuleks see otsus jätta tegemata, kui on tõendatav (quod non), et sellel ei oleks Rootsis mingit toimet.
57.

Siiski oleks seda osa konventsiooni käsitlevast kohtupraktikast väär tõlgendada nii, et iga kinnipidamine artikli 5 lõike 1 punkti f alusel on alati seaduslik, tingimusel et see toimub väljasaatmise või -andmise eemärgil. Inimõiguste kohus on otsustanud, et „vabaduse võtmine artikli 5 lõike 1 punkti f teise osa kohaselt on õigustatud […] ainult siis, kui väljasaatmise või väljaandmise menetlus[ ( 30 )] on pooleli. Kui niisugust menetlust ei viida läbi nõutava hoolikusega, ei ole kinnipidamine enam artikli 5 lõike 1 punkti f alusel õigustatud. [...] Vabaduse võtmine peab olema ka „seaduslik”. Kui kõne all on kinnipidamise „seaduslikkus”, sealhulgas küsimus, kas on järgitud „seaduses kindlaksmääratud korda”, siis viitab konventsioon peamisel siseriiklikule õigusele ja näeb ette kohustuse järgida siseriiklikke materiaalõigus- ja menetlusnorme. Siseriikliku õiguse järgimist üksi siiski ei piisa. Artikli 5 lõige 1 nõuab veel, et igasugune vabaduse võtmine peab olema kooskõlas eesmärgiga kaitsta isikut omavoli eest. See, et ükski omavoliline kinnipidamine ei saa olla kooskõlas artikli 5 lõikega 1, on oluline põhimõte ning „omavoli” artikli 5 lõike 1 mõttes on laiem kui kooskõla puudumine siseriikliku õigusega, nii et vabaduse võtmine võib siseriikliku õiguse mõttes olla küll seaduslik, kuid sellele vaatamata omavoliline ja seetõttu konventsiooniga vastuolus. [...] Selleks et mitte saada omavoliliseks liigitatud, peab artikli 5 lõike 1 punkti f alusel kinnipidamine olema läbi viidud heas usus, see peab olema tihedalt seotud kinnipidamise alusega, millele [siseriiklikud ametiasutused] tuginevad, kinnipidamise koht ja tingimused peavad olema sobivad ning kinnipidamise kestus ei tohi ületada mõistlikku aega, mida on vaja taotletava eesmärgi saavutamiseks [...]”. ( 31 )
59.

Sellega seoses on huvitav märkida, et Ryanair ise kehtestas alates 4. aprillist 2011 nn EÜ 261 maksu iga reisija ja lennu kohta, et hüvitada tekkinud kulusid, mis on nimelt seotud hoolitsuse pakkumisega nendele reisijatele, kelle lend tühistati sündmuse tõttu, mille tingis vääramatu jõud. ( 26 ) Ryanair viitab siin sõnaselgelt õhuruumi sulgemisele Islandi vulkaani purske tagajärjel. Ta märgib samuti, et reisijad nõustuvad selle maksuga, kui nad sõlmivad temaga lennu broneerimisel lepingu ning kui hoolitsuskohustusega seotud kulud 2011. aastal vähenevad, siis seda maksu 2012. aastal vähendatakse. Kui need kulud 2011. aastal aga tõusevad, siis seda maksu 2012. aastal vastupidi just suurendatakse. Kuna Ryanair jätab reisijate kanda hüvitamisest tekkinud kulud, mida tal on õigus teha, on mul raske mõista, milles seisneb tema suhtes ebaõiglane ebavõrdsus.
32.

1996. aasta pagulaste seaduse II lisas on märgitud, et Refugee Appeals Tribunal koosneb presidendist ja lihtliikmetest, keda Minister for Justice, Equality and Law Reform, tingimusel et sellega nõustub Minister for Finance, peab vajalikuks Refugee Appeals Tribunali asjade kiireks läbivaatamiseks ning kes enne ametisse nimetamist peavad olema praktiseerinud vähemalt viis aastat barrister’i või solicitor’ina. Refugee Appeals Tribunali liikmed nimetab Minister for Justice, Equality and Law Reform. Iga lihtliige nimetatakse ametisse kolmeks aastaks vastavalt tingimustele, mille on selle lisa sätteid arvestades Minister for Justice, Equality and Law Reform kindlaks määranud lihtliikme ametisse nimetamisel. Refugee Appeals Tribunali president täidab oma ülesandeid kirjaliku teenistuslepingu alusel, kus on toodud tingimused, mida Minister for Justice, Equality and Law Reform võib aeg-ajalt muuta, tingimusel et sellega nõustub Minister for Finance. Iga lihtliige saab tasu, hüvitisi ning kuluhüvitisi, mida Minister for Justice, Equality and Law Reform võib aeg-ajalt muuta, tingimusel et sellega nõustub Minister for Finance.
73.

Märgin, et sarnase analüüsi on võtnud aluseks ka Euroopa Nõukogu. Nii on Strasbourgis 5. mail 1989 alla kirjutatud piiriülese televisiooni Euroopa konventsiooni artiklis 9 ette nähtud osalisriigi võimalus kehtestada õigus saada lühilõike üldsusele suurt huvi pakkuvatest üritustest. ( 37 ) Euroopa Nõukogu ministrite komitee 11. aprilli 1991. aasta soovituse nr R (91) 5 ( 38 ) finantstingimusi käsitleva osa punkt 4.1 näeb ette, et „kui nad ei ole omavahel teisiti kokku leppinud, et tohiks esmasel ringhäälinguorganisatsioonil olla õigust nõuda teiseselt ringhäälinguorganisatsioonilt väljavõtte eest tasu. Mingil juhul ei tohiks teiseselt ringhäälinguorganisatsioonilt nõuda, et ta osaleks televisiooni ülekandeõiguste eest tasumises.” Soovituse punktis 4.2 on märgitud, et „juhul kui teisesele ringhäälinguorganisatsioonile on antud juurdepääsuluba toimumiskohta, peaks suurürituse korraldajal või koha omanikul olema õigus nõuda vajalike, tegelikult kantud lisakulude hüvitamist”. Soovituse seletuskirjas on punkti 4.1 sisu selgitamiseks märgitud, et see on „tagatis, mis tuleks anda teisestele ringhäälinguorganisatsioonidele, kellel on nimelt vähem ressursse, et nad saaksid juurdepääsu lühilõikudele võrdsetel alustel”. ( 39 )
62.

Kõike eelnevat silmas pidades teen ma ettepaneku vastata esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele, et ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklikud õigusnormid, mis annavad ainuõiguse hasartmängude läbiviimiseks, haldamiseks, korraldamiseks ja käitamiseks ühele ettevõtjale, mis on asutatud aktsiaseltsina ja börsil noteeritud, võivad olla põhjendatud ulatuses, milles need õigusnormid tegelikult taotlevad eesmärki piirata hasartmängude pakkumist või eesmärki võidelda hasartmängudega seotud kuritegevusega, suunates mängijad kontrollitud kanalitesse, ning need vastavad tõepoolest huvile saavutada need eesmärgid ühtselt ja süstemaatiliselt. Siseriikliku kohtu ülesanne on määrata kindlaks, millist neist eesmärkidest kõnealused õigusnormid taotlevad ning kas need õigusnormid vastavad tegelikult soovile see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt saavutada. Täpsemalt, juhul kui siseriiklik kohus leiab, et kõnealuste siseriiklike õigusnormide asjaomane eesmärk on piirata hasartmängude pakkumist Kreekas, siis ei saa see kohus järeldada, et need õigusnormid vastavad tegelikult soovile see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt saavutada, kui ta leiab, et monopoli omanik järgib tegelikult laiendamise poliitikat ja temale antud ainuõigus toob kaasa pigem hasartmängude pakkumise suurenemise kui vähenemise. Seevastu, kui siseriiklik kohus tuvastab, et kõnealuste siseriiklike õigusnormide ainus eesmärk on võidelda mängimisega seotud kuritegevusega, suunates mängijad lubatud ja kontrollitud kanalitesse, siis monopoli omaniku laiendamise poliitikat, mida iseloomustab muuhulgas hasartmängude pakkumise laiendamine ning nende mängude reklaamimine, võib pidada kooskõlas olevaks üksnes määral, mil tegelikult mängudega seotud kriminaalsed ja pettuslikud tegevused põhjustavad Kreekas märkimisväärses mahus probleeme, mille lubatud ja reguleeritud tegevuse laienemine võiks lahendada. Lisaks peab monopoli omaniku poolt hasartmängude pakkumise laiendamine ning nende mängude reklaamimine esiteks olema mõõdukas ja rangelt piiratud sellega, mis on vajalik, et suunata tarbijad kontrollitud hasartmängude võrgustikesse, ning teiseks peab mängude pakkumine olema otsese avaliku võimu järelevalve all.
63.

Rühma 4 sõnastusest on selge, et vähendatud käibemaksumäärade kord on nähtud ette niisuguste meditsiiniseadmete tarvis, mis on mõeldud kasutamiseks üksnes puudega inimestele, ning et selline kasutamine peab olema isiklikuks tarbeks, s.o mitte üldine, nagu eespool selgitatud. Sellest tekib kaks küsimust: esiteks, kuidas tuleb mõistet „puudega inimene” käsitada Euroopa Liidu käibemaksukorras, ja teiseks, kas „üksnes […] isiklikuks tarbeks” kasutamine hõlmab ka seda kasutamisviisi, millele on viidatud Hispaania käibemaksuseaduse artikli 91 esimese jao lõike 1 punktis 6.
Direktiivi 90/434 põhieesmärk on vältida realiseerimata kapitali kasvutulu ja (teistmoodi) maksustamata reservide maksustamist, mis toimuks pelga viite tõttu asjaolule, et on toimunud selline liidusisene tehing, mida on nimetatud direktiivis 90/434. Seda probleemi on täpselt kirjeldanud kohtujurist Sharpston kohtuasjas A.T. tehtud ettepanekus, kus ta märkis:

„Kui ühe äriühingu varad antakse ettevõtja ümberkorraldamise käigus üle teisele äriühingule, võib selle tagajärjeks olla maksustatav sündmus. Üleandmine on kapitalikasumi maksustamise mõttes võõrandamine ja juhul, kui nende varade väärtus on kasvanud pärast seda, kui võõrandaja need algselt omandas, võib tekkida maksustatav tulu. Mõned liikmesriigid pakuvad soodustusi, võimaldades maksustamise edasilükkamist, kuivõrd varasid ei ole tegelikult realiseeritud. Kui aga üleandmine toimub mitteresidendist äriühingule, antakse soodustusi harva, kuivõrd kardetakse, et edasilükkamise asemel võidakse maksu maksmist hoopis vältida.” ( 15 )
65.

Torkab silma, et kohalike omavalitsuste koostööd iseloomustab Euroopa Kohtu seisukohast kõigi osalevate omavalitsuste püüe tagada ühiselt avalike huvidega seotud ülesannete tõhus täitmine. Kõnealuse valdkonna riigihankeõiguse kohaldamisalast väljajätmise õiguslikuks aluseks on järeldus – nagu juba kohtuotsuses Coditel Brabant ( 44 ) –, et ametiasutus võib avalike huvidega seotud ülesandeid täita omaenda vahenditega ning samuti koostöös teiste ametiasutustega, ilma et ta oleks kohustatud pöörduma selliste üksuste poole, kes ei kuulu tema üksuste hulka. Nimetatud autonoomia eelduseks on Euroopa Kohtu arvates aga see, et ametiasutusel peab olema ka vabadus teha teiste ametiasutustega koostööd ning sel moel vastavaid omavahendeid ühendada. ( 45 ) Selle argumentatsiooni alusel tunnustas Euroopa Kohus ka ametiasutuste vabadust valida, millises õiguslikus vormis soovivad nad avalike huvidega seotud ülesannete ühise täitmise osas koostööd teha – kas pelgalt lihtsa lepingu alusel nagu käesolevas asjas või institutsionaliseeritult, ( 46 ) selleks spetsiaalselt asutatud avalik-õigusliku isiku kaudu. Seda põhjendas Euroopa Kohus esiteks formaalse argumendiga, et puudub liidu õigusest tulenev eeskiri, mis näeks selles osas ette konkreetse õigusliku vormi. ( 47 ) Teiseks ei näinud ta teleoloogiliselt ka vajadust koostööle kohustusliku vormi kehtestamiseks, tingimusel et hangete siseturu konkurentsi ei moonutata sellega nii, et eelistatakse üht eraettevõtjat ja sellega diskrimineeritakse teist. ( 48 )
12.

Artikkel 42 „Vastulause menetlemine” sätestab: „[…] 2. Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel, et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat kaubamärki on kasutatud vaid osade kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel registreerituks ainult kõnealuste osade kaupade või teenuste puhul. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.”
31.

Kui äriühingud müüsid kaubad otse kolmandatele isikutele, nagu on väitnud Ühendkuningriigi valitsus, on eeskätt selge, et esindajale kolmandate isikute ostude eest makstud „komisjonitasu” ei saa endast kujutada äriühingute poolt kolmandatele isikutele müüdud kaupade eest saadud tasu tagasimakset. Sel juhul on ebaoluline, et äriühingud said lõppkokkuvõttes üksnes kolmanda isiku makstud kataloogihinna, millest oli maha arvatud esindajatele makstud „komisjonitasu”. Seda seetõttu, et Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et olukorras, kus makseprotsessis osaleb kolmas isik ja osa ostja makstavast müügihinnast peetakse seetõttu kinni, on müüja tarne maksustatavaks väärtuseks siiski kogu müügihind. ( 7 ) Käesoleval juhul ei saa see olla teisiti, kui esindaja ei pidanud küll osa kolmanda isiku makstud müügihinnast vahetult kinni, kuid see maksti talle tagantjärele.
64.

Poolte vastused neljandale küsimusele on pisut erinevad vormilt, kuid mitte põhisisult. K. Antonopoulos on seisukohal, et kõnealune erinev kohtlemine on vastuolus ka hartas ette nähtud põhimõttega, et diskrimineerimine ametiühinguõiguste teostamisel on keelatud; Kreeka valitsus on lihtsalt seisukohal, et tegemist on alusetu diskrimineerimisega; ning komisjon leiab, et diskrimineerimine on keelatud raamkokkuleppe kohaselt ja seda ei ole harta valguses vaja analüüsida ning et kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid ei reguleeri ametiühinguõigusi otseselt.