KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 17. septembril 2020 ( 1 ) ( i )

Kohtuasi C‑710/19

G. M. A.

versus

État belge

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))

Eelotsusetaotlus – Isikute vaba liikumine – ELTL artikkel 45 – Tööotsijad – Õigus elada riigis töö otsimise eesmärgil – Riigis elamise kestus – Tööotsijale antud mõistlik tähtaeg, [et tutvuda tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed] – Vastuvõtva liikmesriigi kohustused – Tööotsija kohustus – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artikli 14 lõike 4 punkt b – Elamisõiguse säilimine – Tingimused – Artiklid 15 ja 31 – Menetluslikud tagatised – Liikmesriigi kohtu volitused niisuguse otsuse peale esitatud tühistamiskaebuse läbivaatamise raames, millega tööd otsivale liidu kodanikule keeldutakse andmast riigis elamise õigust kauemaks kui kolmeks kuuks

I. Sissejuhatus

1. Tööotsijad kasutavad oma vaba liikumise õigust korraga nii ELTL artikli 45 kui ka ELTL artikli 21 alusel: ( 2 ) tööotsijast Euroopa Liidu kodanik on töötaja ELTL artikli 45 tähenduses. Tööotsijad on seega olukorras, kus saavad kokku siseturg ja liidu kodakondsus.

2. Selles raamistikus analüüsingi käesolevat eelotsusetaotlust, mille on Euroopa Kohtule saatnud Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) ning milles palutakse tõlgendada ELTL artiklit 45 ja direktiivi 2004/38/EÜ ( 3 ), eelkõige selle artikli 14 lõike 4 punkti b ning artikleid 15 ja 31.

3. Käesoleva kohtuasja kontekstiks on taotlus, mille esitas Kreeka kodanik, et saada tööotsijana üle kolme kuu pikkune elamisõigus, ning mille kohta pädev Belgia ametiasutus tegi keeldumisotsuse koos ettekirjutusega riigi territooriumilt lahkuda.

4. Küsimused, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus käesolevas kohtuasjas esitab, puudutavad sisuliselt esiteks tööotsijate õiguste ja kohustuste ulatust, eelkõige tõendamiskoormise alal direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b raames, ning teiseks küsimust, kas liikmesriigid on kohustatud andma nendele isikutele töö otsimiseks mõistliku aja, mis ei tohi olla alla kuue kuu. Need küsimused annavad Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada nende menetluslike tagatiste ulatust, mis on direktiivis 2004/38 ette nähtud tööotsijatele, kelle suhtes on tehtud väljasaatmisotsus.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

5. Direktiivi 2004/38 artikli 6 „Kuni kolmekuuline elamisõigus“ lõikes 1 on ette nähtud: „Liidu kodanikel on õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kuni kolm kuud, ilma et nad peaksid täitma muid tingimusi või formaalsusi peale nõude omada kehtivat isikutunnistust või passi.“

6. Selle direktiivi artikli 14 „Elamisõiguse säilitamine“ lõike 4 punktis b on sätestatud: „Erandina lõigetest 1 ja 2 ning ilma et see piiraks VI peatüki sätete kohaldamist, ei või liidu kodanikke või nende pereliikmeid mitte mingil juhul välja saata, kui: […] b) liidu kodanikud on sisenenud vastuvõtva liikmesriigi territooriumile töö otsimiseks. Sellisel juhul ei või liidu kodanikke ja nende pereliikmeid välja saata seni, kuni liidu kodanikud saavad tõendada, et nad jätkavad töö otsimist ja neil on tegelik võimalus tööd leida.“

7. Selle direktiivi artikli 15 „Menetluslikud tagatised“ lõikes 1 on ette nähtud: „Artiklitega 30 ja 31 ettenähtud menetlusi kohaldatakse analoogia alusel kõikide otsuste suhtes, mis piiravad liidu kodanike ja nende pereliikmete vaba liikumist muudel põhjustel kui avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides.“

8. Sama direktiivi artikli 31 „Menetluslikud tagatised“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Asjaomastel isikutel peab olema juurdepääs vastuvõtva liikmesriigi kohtumenetlusele ja vajaduse korral haldusmenetlusele, et kaevata edasi nende kohta avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides tehtud otsused või taotleda nende otsuste kohtulikku läbivaatamist. […] 3. Kaebemenetlus võimaldab kontrollida, kas otsus ning asjaolud, millel kavandatav meede põhineb, on õiguspärased. See tagab otsuse proportsionaalsuse, eelkõige pidades silmas artiklis 28 sätestatud nõudeid.“

B. Belgia õigus

9. 15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers du 15 décembre 1980) ( 4 ) (edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikli 39/2 lõikes 2 on ette nähtud: „Conseil [du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus)] lahendab kohtuotsusega muid tühistamiskaebusi, mis on esitatud kas oluliste menetlusnormide rikkumise tõttu või selliste menetlusnormide rikkumise tõttu, mille rikkumine toob kaasa otsuse tühisuse, või võimupiiride ületamise või võimu kuritarvitamise tõttu.“

10. Selle seaduse artikli 40 lõike 4 punktis 1 on sätestatud: „4. Igal liidu kodanikul on õigus elada Belgia Kuningriigis üle kolme kuu, kui ta vastab artikli 41 esimeses lõigus ette nähtud tingimusele ning: 1) kui ta on töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja Belgia Kuningriigis või kui ta siseneb selle territooriumile töö otsimiseks, seni kuni ta on võimeline tõendama, et ta jätkab töö otsimist ja et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle.“

11. Kuninga 8. oktoobri 1981. aasta määruse välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (arrêté royal du 8 octobre 1981 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers) ( 5 ) (edaspidi „kuninga 8. oktoobri 1981. aasta määrus“) artikli 50 lõikes 1 ja lõike 2 punkti 3 alapunktides a ja b on ette nähtud: „1. Liidu kodanik, kes kavatseb elada üle kolme kuu Belgia Kuningriigi territooriumil ja tõendab, et tal on kodakondsus vastavalt [15. detsembri 1980. aasta seaduse] artikli 41 esimesele lõigule, esitab oma elukohakommuuni valitsusele 19. lisas toodud näidisele vastava dokumendiga registreerimistõendi taotluse. […] 2. Taotluse esitamise hetkel või hiljemalt kolme kuu jooksul alates selle esitamisest peab liidu kodanik olenevalt juhtumist esitama järgmised dokumendid: […] 3) tööotsija: a) tõendi, mis kinnitab registreerimist tööotsijana pädevas tööbüroos, või kandideerimiskirjade ärakirjad ning b) tõendi selle kohta, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, võttes arvesse asjaomase isiku isiklikku olukorda, eelkõige omandatud diplomeid, võimalikku läbitud või kavandatud kutseõpet ja töötuse kestust.“

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

12. Kreeka kodanik G. M. A. esitas 27. oktoobril 2015 Belgias registreerimistõendi taotluse, et saada tööotsijana üle kolme kuu pikkune selles liikmesriigis elamise õigus.

13. Office des étrangers de Belgique’i (Belgia välismaalaste amet, edaspidi „amet“) jättis selle taotlus 18. märtsil 2016. aasta otsusega rahuldamata põhjendusel, et G. M. A. ei vasta Belgia õigusaktides üle kolme kuu pikkuse elamisõiguse andmiseks ette nähtud tingimustele (edaspidi „vaidlusalune otsus“). Ameti sõnul ei võimaldanud G. M. A. esitatud dokumendid esiteks eeldada, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, ning teiseks ei olnud G. M. A. veel oma registreerimistõendi taotluse esitamisest saadik Belgias töötanud. Belgia ametiasutused tegid seega G. M. A.‑le ettekirjutuse lahkuda Belgia territooriumilt 30 päeva jooksul alates vaidlusaluse otsuse tegemisest.

14. Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) kui esimese astme kohus, kes on pädev kontrollima ameti otsuste õiguspärasust, jättis 28. juuni 2018. aasta otsusega rahuldamata kaebuse, mille G. M. A. vaidlusaluse otsuse peale esitas.

15. G. M. A. esitas seejärel kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Ta väidab kõigepealt, et ELTL artiklist 45 ja kohtuotsusest Antonissen ( 6 ) ilmneb esiteks, et liikmesriikidel on kohustus tagada teisest liikmesriigist tööotsijale „mõistlik tähtaeg“, et viimane saaks tutvuda vastuvõtvas liikmesriigis tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed; teiseks, et see tähtaeg ei tohi ühelgi juhul olla alla kuue kuu, ning kolmandaks, et vastuvõttev liikmesriik peab lubama tööotsijal viibida enda territooriumil kogu selle tähtaja jooksul, nõudmata, et viimane tõendaks, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle. G. M. A. sõnul ilmneb ka direktiivi 2004/38/EÜ artikli 7 lõikest 3 koostoimes artiklitega 11 ja 16, et alla kuue kuu pikkust tähtaega ei saa pidada piisavalt „mõistlikuks“.

16. Teiseks väidab G. M. A., et pärast vaidlusaluse otsuse tegemist, st 6. aprillil 2016 võeti ta praktikandina tööle Euroopa Parlamenti. See asjaolu näitab G. M. A. sõnul, et oli tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, ning et talle oleks seega tulnud anda üle kolme kuu pikkune elamisõigus. Kuna Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) ei võtnud tema töölevõtmist arvasse, rikkus ta seega direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 41 ja 47. Nendest sätetest ilmneb tema sõnul, et kohtud, kes on pädevad kontrollima liidu kodaniku elamisõigust puudutava haldusotsuse õiguspärasust, peavad ammendavalt analüüsima kõiki asjakohaseid asjaolusid ning võtma arvesse nendele esitatud faktilisi asjaolusid, isegi kui need on asjaomase otsuse tegemisest hilisemad.

17. Lähtudes nendest kaalutlustest väidab G. M. A., et Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) oleks pidanud jätma kohaldamata riigisisesed menetlusnormid, millega võeti valesti üle direktiivi 2004/38 artiklid 15 ja 31, st 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 39/2 lõike 2, mille kohaselt ei võtnud Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) arvesse tema töölevõtmist praktikandina pärast vaidlusaluse otsuse tegemist.

18. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab, et lahendus põhikohtuasjas sõltub sellest, kuidas Euroopa Kohus tõlgendab liidu õigusnorme, mida põhikohtuasi puudutab. Nimelt kui ELTL artiklit 45 või harta artikleid 41 ja 47 ning direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31 tuleks tõlgendada nii, nagu arvab G. M. A., peaks viimane saama üle kolme kuu pikkuse elamisõiguse.

19. Selles olukorras otsustas Conseil d’État (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 12. septembri 2019. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 25. septembril 2019, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. „Kas [ELTL] artiklit 45 tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et vastuvõtval liikmesriigil on kohustus esiteks tagada tööotsijale mõistlik tähtaeg, et viimane saaks tutvuda tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed, teiseks nõustuda sellega, et töö otsimise tähtaeg ei tohi mingil juhul olla alla kuue kuu, ning kolmandaks lubada tööotsijal viibida enda territooriumil kogu selle tähtaja jooksul, nõudmata, et viimane tõendaks, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle? 2. Kas [direktiivi 2004/38] artikleid 15 ja 31, [harta] artikleid 41 ja 47 ning liidu õiguse esimuse ja direktiivide soovitava toime üldpõhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi kohtutel on kohustus võtta sellise tühistamisnõude menetlemisel, mis on esitatud otsuse peale, millega keeldutakse andmast liidu kodanikule üle kolme kuu pikkust elamisõigust, arvesse uusi asjaolusid, mis ilmnesid pärast seda, kui riigisisene asutus otsuse tegi, kui need asjaolud võivad muuta asjaomase isiku olukorda nii, et enam ei ole võimalik piirata tema vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigust?“

20. Kirjalikud seisukohad esitasid G. M. A, Belgia, Taani, Poola ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Komisjon. Euroopa Kohus otsustas kohtuistungit mitte korraldada, leides, et tal on otsuse tegemiseks juba piisavalt teavet.

IV. Õiguslik analüüs

A. Põhikohtuasja säilimine

21. Pean meenutama, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et nii ELTL artikli 267 sõnastusest kui ka ülesehitusest tuleneb, et eelotsusemenetlus eeldab riigisiseses kohtus tegelikult pooleli olevat menetlust, mille raames palutakse niisugusel kohtul teha otsus, milles saab Euroopa Kohtu eelotsust arvesse võtta. Järelikult peab Euroopa Kohus omal algatusel kontrollima, kas vaidlus põhikohtuasjas jätkub. ( 7 )

22. Käsitletaval juhul puudutab põhikohtuasi selle Belgias tööotsijana registreerimise tõendi taotluse rahuldamata jätmist, mille G. M. A. esitas 27. oktoobril 2015 ja millega püüti saada üle kolme kuu pikkust selles riigis elamise õigust, kusjuures Conseil d’État’le (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitati kassatsioonkaebus Conseil du contentieux des étrangers’ (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) 28. juuni 2019. aasta kohtuotsuse peale, millega see kohus jättis rahuldamata vaidlusaluse otsuse peale esitatud kaebuse.

23. Eelotsusetaotlusest ja komisjoni kirjalikest seisukohtadest ilmneb aga, et pärast seda, kui G. M. A. esitas 25. aprillil 2016 uue taotluse, andis Commune de Schaerbeek (Schaerbeeki kommuun, Belgia) talle 6. mail 2017 välja registreerimistõendi ning et alates 24. novembrist 2016 on G. M. A.‑l E‑kaart, mis kehtib kuni 7. juulini 2021.

24. Komisjon arvab seega, et teisele eelotsuse küsimusele ei ole vaja vastata, sest selle G. M. A. tööotsijana registreerimise taotluse ese on ära langenud.

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et huvi kohtuotsuse tühistamise vastu on veel olemas, võttes sisuliselt arvesse võimalust, et vaidlusaluse otsuse tühistamise korral saadakse alaline elamisõigus kiiremini. Kui see oleks nii, hakataks direktiivi 2004/38 artiklis 16 ette nähtud katkematut viieaastast ajavahemikku, mis on selle elamisõiguse saamiseks vajalik, arvestama alates kuupäevast, mil esitati Belgias registreerimise tõendi taotlus, st 27. oktoobrist 2015.

26. Arvan seega, et põhikohtuasi on ikka veel eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli ning et Euroopa Kohtu vastus teisele esitatud eelotsuse küsimusele on ikka veel selle vaidluse lahendamisel abiks.

B. Esimene eelotsuse küsimus

1. Sissejuhatavad märkused esimese eelotsuse küsimuse ulatuse kohta

27. Meenutan kõigepealt, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule vastus, millest viimasel on kasu ja mis võimaldaks tal tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. ( 8 )

28. On tõsi, et esimese eelotsuse küsimusega palutakse tõlgendada ELTL artiklit 45. Ent selleks, et anda vastus, millest eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kasu, ja võttes arvesse tema otsuses esitatud teavet, tuleb seda küsimust mõista nii, et sellega küsib see kohus sisuliselt, kas ELTL artiklit 45 ja direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tuleb tõlgendada nii, et vastuvõttev liikmesriik on kohustatud esiteks tagama tööotsijale mõistliku tähtaja, et viimane saaks tutvuda tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed; teiseks nõustuma, et töö otsimise tähtaeg ei tohi ühelgi juhul olla alla kuue kuu, ning kolmandaks lubama tööotsijal viibida enda territooriumil kogu selle tähtaja jooksul, nõudmata, et viimane tõendaks, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle.

29. Sellele küsimusele vastamiseks viin läbi kaheetapilise analüüsi. Esiteks tutvustan selle vaba liikumise õiguse ulatust, mis on liikmesriigi kodanikel, kui nad otsivad tööd teises liikmesriigis, niisugusena nagu see ulatus tuleneb ELTL artiklist 45, tõlgendatuna Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige kohtuotsusest Antonissen ( 9 ) lähtudes. Teiseks analüüsin käesoleva kohtuasja asjaoludest lähtudes ja direktiivi 2004/38 raames nende õiguste ulatust, mille annab tööotsijatele direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkt b, tõlgendatuna ELTL artiklitest 21 ja 45 lähtudes.

2. Lühike ülevaade tööotsijate elamisõigust käsitlevast kohtupraktikast: kohtuotsus Antonissen

30. Esiteks tuletan meelde, et ELTL artiklis 45 on sätestatud, et tagatakse töötajate liikumisvabadus liidu piires ning et alludes piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise seisukohalt, toob see endaga kaasa õiguse võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi ja liikuda sel eesmärgil vabalt liikmesriikide territooriumil. Sellest artiklist tuleneb seega, et tööd otsival liikmesriigi kodanikul on õigus teiste liikmesriikide territooriumil vabalt ringi liikuda.

31. Mis puudutab teiseks liikmesriigi kodanike õigust siseneda teise liikmesriigi territooriumile ja viibida seal eesmärkidel, mida ELTL artikliga 45 soovitakse saavutada, eelkõige selleks, et otsida seal kutsetegevust, tööd või võimalust tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana ja selle tegevusega tegeleda, siis tähelepanu väärivad mitu kohtuotsust, eelkõige kohtuotsused Royer ( 10 ), Antonissen ( 11 ) ja komisjon vs. Belgia ( 12 ).

32. Esimest korda käsitles Euroopa Kohus tööotsijate elamisõigust kohtuotsuses Royer. Selles kohtuotsuses leidis ta, et see õigus kujutab endast õigust, mille annab otseselt EMÜ asutamislepingu artikkel 48 (nüüd ELTL artikkel 45) või olenevalt juhtumist õigusnormid, mis on võetud vastu selle artikli rakendamiseks. ( 13 )

33. Selles kohtupraktikas on eriti oluline kohtuotsus Antonissen ( 14 ), sest puudutab nagu ka käesolev kohtuasi küsimust, kas liikmesriikide õigusaktidega võib ajaliselt piirata teiste liikmesriikide kodanike elamisõigust seoses töö otsimisega. See kohtuotsus tehti eelotsusetaotluse kohta, mille esitas üks Inglise kohus vaidluse raames, mille pooled olid Belgia kodanik ja Inglismaa ametiasutused, ning mis puudutas otsust, millega viimased jätsid rahuldamata vaide väljasaatmismääruse peale.

34. Euroopa Kohus meenutas kõigepealt, et EMÜ asutamislepingu artikli 48 lõigetes 1–3 (nüüd ELTL artikli 45 lõiked 1–3) ette nähtud töötajate vaba liikumine on üks liidu alustalasid; et õigusnorme, milles see vabadus on sätestatud, tuleb tõlgendada laialt ning et selle artikli kitsa tõlgendusega rikutaks tööd otsiva liikmesriigi kodaniku tegelikud võimalused leida seda teistes liikmesriikides ning võetaks seega sellelt sättelt selle soovitav toime. ( 15 ) Ta täpsustas lisaks, et EMÜ asutamislepingu artikli 48 lõikes 3 (nüüd ELTL artikli 45 lõige 3) on mitteammendavalt loetletud mõned õigused, mis liikmesriikide kodanikel töötajate vaba liikumise raames on, ning et see vabadus eeldab nende kodanike õigust liikuda vabalt teiste liikmesriikide territooriumil ja elada seal tööotsimise eesmärgil. ( 16 )

35. Seejärel analüüsis Euroopa Kohus, kas elamisõigus, mis on tööd otsival liikmesriigi kodanikul teises liikmesriigis EMÜ asutamislepingu artikli 48 (nüüd ELTL artikkel 45) alusel, võib olla ajaliselt piiratud. Ta otsustas, et selle artikli soovitav toime on tagatud, kui liidu õigusaktidega või nende puudumise korral liikmesriigi õigusaktidega on asjaomastele isikutele tagatud mõistlik tähtaeg, et nad saaksid tutvuda asjaomase liikmesriigi territooriumil tööpakkumistega, mis vastavad nende kutsekvalifikatsioonidele, ja võtta soovi korral töö saamiseks vajalikud meetmed. ( 17 )

36. Mis puudutab selle elamisõiguse kestust, siis lõpuks välistas Euroopa Kohus, et kolmekuuline tähtaeg võiks olla sobiv. ( 18 ) Ta lisas siiski, et kuna puudub liidu õigusnorm, mis määraks kindlaks tähtaja tööd otsivate teiste liikmesriikide kodanike elamisele liikmesriigis, ei tundu kuuekuuline tähtaeg põhimõtteliselt ebapiisav ning et niisugune tähtaeg ei ohusta vaba liikumise põhimõtte soovitavat toimet. Euroopa Kohus täpsustas siiski, et kui pärast selle tähtaja möödumist tõendab asjaomane isik, et ta jätkab töö otsimist ja et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, ei saa teda sundida vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt lahkuma. ( 19 )

37. Lisaks näib mulle selles etapis vajalik meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on mõistel „töötaja“ ELTL artikli 45 tähenduses autonoomne ulatus ning et seda ei tohi tõlgendada kitsendavalt. ( 20 ) Et selle mõistega on määratud kindlaks EL toimimise lepingus ette nähtud põhivabaduse kohaldamisala, tuleb seda tõlgendada laialt. ( 21 ) Euroopa Kohus on juba täpsustanud, et „töötajaks“ ELTL artikli 45 tähenduses tuleb kvalifitseerida „isik, kes otsib tõesti tööd“. ( 22 )

38. Kolmandaks ja viimaseks tuleb märkida, et pärast liidu kodakondsuse sisseviimist aluslepingutesse kinnitas Euroopa Kohus kohtuotsuses Antonissen ( 23 ) tööotsijatena tuvastatud isikute elamisõiguse säilimise tingimusi eelkõige kohtuotsuses komisjon vs. Belgia ( 24 ), milles ta otsustas, et liikmesriik on rikkunud EÜ artiklist 48 (nüüd ELTL artikkel 45) tulenevaid kohustusi sellega, et on automaatselt kohustanud teiste liikmesriikide kodanikke, kes tema territooriumil tööd otsivad, pärast kolme kuu möödumist sellelt territooriumilt lahkuma.

39. Pärast liidu kodakondsuse sisseviimist aluslepingutesse ja direktiivi 2004/38 vastuvõtmist kodifitseeriti kohtuotsuses Antonissen ( 25 ) tööotsijatena tuvastatud isikute elamisõiguse säilimise tingimused, mille kohta peab Euroopa Kohus käesolevas kohtuasjas seisukoha võtma, selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b.

40. Nendest kaalutlustest lähtudes ma nüüd esimest eelotsuse küsimust analüüsingi.

3. Tööotsijate õiguste ja kohustuste ulatus direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b raames, tõlgendatuna ELTL artiklitest 21 ja 45 lähtudes

41. Praegu on ELTL artiklis 21 sätestatud, et igal liidu kodanikul on õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti. Nii on tööotsijate osas direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b ette nähtud, et kui liidu kodanikud on sisenenud vastuvõtva liikmesriigi territooriumile töö otsimiseks, ei või neid välja saata seni, kuni nad suudavad tõendada, et nad jätkavad töö otsimist ja neil on tegelik võimalus tööd leida.

42. Kuigi selle sättega kodifitseeris liidu seadusandja tööotsijate elamisõiguse säilimise tingimused, mille Euroopa Kohus oli kindlaks määranud, võttes üle kohtuotsuse Antonissen ( 26 ) sõnastuse, ei ole selles õigusnormis siiski täpsustatud, kas vastuvõtval liikmesriigil on kohustus tagada nendele tööotsijatele mõistlik tähtaeg, et nad saaksid tutvuda tööpakkumistega, mis võivad neile sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed. Tuleb ka märkida, et direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b ei ole mainitud mingit kuuekuulist tähtaega, mida Euroopa Kohus selles kohtuotsuses „mõistlikuks“ pidas.

43. Nüüd käsitlengi seda viimast asjaolu. Kohe praegu tahan märkida, et nõustun komisjoni seisukohaga, et direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tõlgendamisel tuleb võtta arvesse, et tööotsijate elamisõigus on tagatud otseselt ELTL artikliga 45, niisugusena nagu Euroopa Kohus on seda oma praktikas tõlgendanud.

a) Liikmesriikide kohustus tagada mõistlik tähtaeg

44. Kõigepealt märgin, et kõik vaidluses osalevad pooled, kes on esitanud seisukohti, nõustuvad arvamusega, et vastuvõttev liikmesriik on kohustatud tagama tööotsijatele mõistliku tähtaja.

45. Ka mina nõustun selle arvamusega. Nagu märkisin, tuleneb kohtuotsusest Antonissen ( 27 ), samuti sellest kohtuotsusest hilisemast kohtupraktikast ( 28 ), et kuna liidu seadusandja ei näe sõnaselgelt ette tööotsijate elamisõiguse piirangut, on liikmesriigid kohustatud selleks, et mitte võtta ELTL artiklilt 45 soovitavat toimet, tagama mõistliku tähtaja, et asjast huvitatud isikud saaksid tutvuda asjaomase liikmesriigi territooriumil tööpakkumistega, mis vastavad nende kutsekvalifikatsioonidele, ning võtta soovi korral töö saamiseks vajalikud meetmed. ( 29 )

46. Tekib siiski küsimus, kas direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkt b, tõlgendatuna lähtudes ELTL artiklist 45, niisugusena, nagu Euroopa Kohus on seda oma praktikas tõlgendanud, kohustab liikmesriike tagama vastuvõtvas liikmesriigis tööd otsivale liidu kodanikule minimaalselt kuuekuulise tähtaja.

b) Liikmesriikide kohustus tagada minimaalselt kuuekuuline tähtaeg ning tööotsijate tõendamiskoormis selle tähtaja jooksul ja pärast selle möödumist

47. Poolte seisukohad lahknevad kohtuotsuse Antonissen ( 30 ) punkti 21 ja seega ELTL artikli 45, samuti direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tõlgendamise küsimuses. G. M. A. ja komisjon väidavad oma kirjalikes seisukohtades, et liikmesriigid on kohustatud tagama tööotsijatele minimaalselt kuuekuulise tähtaja, mille jooksul ei ole nad kohustatud tõendama, et neil on tõesti võimalus, et nad võetakse tööle. Belgia, Taani ja Ühendkuningriigi valitsus arvavad vastupidi, et selle kohtuotsuse punkti 21 ei saa tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriike tagama tööotsijatele niisuguse miinimumtähtaja, ja et kogu selle tähtaja kestuse jooksul peab tööotsija tõendama, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle.

48. Ma ei nõustu täielikult kummagagi nendest seisukohtadest ja seda põhjustel, mille ma käesolevas ettepanekus esitan.

1) Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b koht selle direktiivi ülesehituses: tööotsija üle kolme kuu pikkuse elamisõiguse suhtes ei kehti direktiivi artiklis 7 kindlaks määratud tingimused

49. Esiteks tahaksin meenutada, et direktiiv 2004/38 võeti vastu konkreetselt EÜ asutamislepingu artikli 40 (nüüd ELTL artikkel 46) alusel, mis käsitles meetmeid, mille eesmärk on viia ellu töötajate vaba liikumine niisugusena, nagu see on määratletud artiklis 39 (nüüd ELTL artikkel 45).

50. Teiseks rõhutan, et direktiivi 2004/38 eesmärk on hõlbustada liidu kodanikele ELTL artikli 21 lõikega 1 vahetult antud individuaalse liikmesriikide territooriumil vabalt liikumise ja elamise põhiõiguse kasutamist ning seda õigust tugevdada. ( 31 )

51. Seda eesmärki arvestades kehtestas liidu seadusandja süsteemi, mis hõlmab erinevatesse kategooriatesse kuuluvate kodanike erinevat liiki õigusi. Käesoleva kohtuasja raames on asjakohased esiteks direktiivi 2004/38 artiklis 6 ette nähtud kuni kolmekuuline elamisõigus, mille suhtes ei kehti ühtegi tingimust ega ühtegi toimingut peale kohustuse, et peab olema kehtiv isikutunnistus või pass, ( 32 ) ning teiseks üle kolmekuuline elamisõigus, mille suhtes kehtivad aga direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimused. Kuigi direktiivi 2004/38 artikli 6 kohaselt on kõikidel liidu kodanikel on õigus viibida teise liikmesriigi territooriumil ajavahemiku jooksul, mis ulatub kolme kuuni, on selle direktiivi artiklis 7 ette nähtud üle kolmekuuline elamisõigus ( 33 ) ainult teatavatel isikute kategooriatel (töötavad ja mittetöötavad isikud, üliõpilased), kes vastavad selles artiklis loetletud tingimustele (töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, piisavad vahendid ja täielik ravikindlustus, õpingute jätkamine, sh kutseõpe jne). ( 34 )

52. Direktiivi 2004/38 artiklis 14 „Elamisõiguse säilitamine“ lõike 4 punktis b on aga silmas peetud liidu kodanike kategooriat ( 35 ), mida ei ole sugugi mainitud selle direktiivi artiklis 7 ja mille suhtes ei kohaldata seega selles viimases artiklis kindlaks määratud tingimusi, nimelt tööotsijaid, kes otsivad esimest korda tööd vastuvõtvas liikmesriigis. Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõikes 4 on nimelt ette nähtud erandlik olukord, mis kaldub kõrvale artikli 14 lõigetes 1 ja 2 nimetatud artiklitest 6 ja 7. Direktiivi 2004/38 süsteemis käsitletakse tööotsijate elamisõigust, mille allikas on otseselt ELTL artikkel 45, ainult selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b, milles on nähtud ette selles sättes nimetatud tingimustele vastavate tööd otsivate liidu kodanike elamisõiguse säilimine.

2) Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b nimetatud tingimused

53. Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b on sõna-sõnalt üle võetud elamisõiguse tingimused, mille Euroopa Kohus määras kindlaks kohtuotsuse Antonissen ( 36 ) punktis 21, milles ta leidis kõigepealt, et kuuekuuline tähtaeg ei tundu põhimõtteliselt olevat ebapiisav, et asjaomased isikud saaksid tutvuda vastuvõtvas liikmesriigis tööpakkumistega, mis vastavad nende kutsekvalifikatsioonidele, ning võtta soovi korral töölesaamiseks vajalikud meetmed, ning otsustas, et „[k]ui pärast kõnesoleva tähtaja möödumist tõendab asjaomane isik, et ta jätkab töö otsimist ning et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, ei saa teda siiski sundida vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt lahkuma“. ( 37 )

54. Meenutan, et kohtuotsuses Antonissen otsustas Euroopa Kohus, et töötajate vaba liikumist käsitlevate liidu õigusnormidega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusaktid, mis näevad ette, et tema territooriumile töö otsimiseks sisenenud teise liikmesriigi kodanikku võib sundida sellelt territooriumilt lahkuma – otsus, mille puhul on olemas õiguskaitsevahend –, kui ta ei ole leidnud tööd kuue kuu möödumisel, v.a juhul kui asjaomane isik tõendab, et ta jätkab töö otsimist ja et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle. ( 38 )

55. Kui lugeda tervet Euroopa Kohtu arutluskäiku, näib mõte, mis tuleb anda väljenditele „kui pärast kõnesoleva tähtaja möödumist tõendab asjaomane isik“ ja „kui ta ei ole leidnud tööd kuue kuu möödumisel, v.a juhul kui asjaomane isik tõendab“, mulle ilmne. See kohtuotsus näitab selgelt, ( 39 ) et kui Euroopa Kohus on täpsustanud täiendava elamisõiguse säilimise tingimusi, mille liidu seadusandja on seejärel kodifitseerinud direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b, st asjaomane isik on suuteline tõendama esiteks, et ta jätkab töö otsimist ja et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, siis ainult olukorra puhuks, kus on möödunud „mõistlikuks“ peetav tähtaeg, milleks on kuus kuud.

56. Esimese tingimuse osas rõhutan, et Euroopa Kohus ja seejärel liidu seadusandja otsustasid kasutada väljendit „jätkab töö otsimist“. Selle tegusõna valikust ilmneb, et tööotsija peab tõendama kohe alguses, st kogu mõistlikuks peetava tähtaja kestuse jooksul, et ta otsib tõesti ja aktiivselt tööd, ning hiljem, st pärast selle tähtaja möödumist, et ta jätkab aktiivset tööotsimist.

57. Seevastu teist tingimust, mis puudutab tööotsija kohustust tõendada, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, saab nõuda alles pärast mõistlikuks peetava tähtaja möödumist.

58. See tõlgendus ei ole mitte üksnes loogiline, vaid vastab ka seadusandja otsusele tugevdada tööotsija seisundit direktiivi 2004/38 raames, kodifitseerides selle direktiivi artikli 14 lõikes 4 vastuvõtvas liikmesriigis esimest töökohta otsiva liidu kodaniku elamise õiguse säilimise tingimused, mis on kindlaks määratud Euroopa Kohtu praktikas.

59. Lisaks väidab Belgia valitsus teise tingimuse kohta oma kirjalikes seisukohtades, et G. M. A.‑le 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 40 lõikes 4 ette nähtud kohustus tõendada, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, tuleneb kohtuotsuse Vatsouras ja Koupatantze ( 40 ) punktist 38. Sellest kohtuotsusest ilmneb tema sõnul, et ühe liikmesriigi kodanikud, kes otsivad tööd teises liikmesriigis, peavad tõendama, et nad on loonud tõesti sidemeid selle teise liikmesriigi tööturuga.

60. Ma ei ole veendunud, et see lähenemine – mis minu arvates põhineb kõnesoleva kohtuotsuse ekslikul tõlgendusel – on õige.

61. Niisugune nõue tööotsijale, mis seisneb selle tõendamises, et ta on loonud tõesti sidemed vastuvõtva liikmesriigi tööturuga, puudutab ainult olukorda, kus tööd otsiv liidu kodanik taotleb sellelt liikmesriigilt toetust, mille eesmärk on hõlbustada töö leidmist, kuid G. M. A. puhul ei ole see nii. Nõnda on Euroopa Kohus leidnud, et on seaduslik, kui liikmesriik annab niisugust toetust alles pärast seda, kui tööotsija ja selle liikmesriigi tööturu vahel on tekkinud tegelik seos. ( 41 ) Meenutan, et kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze ( 42 ) rajaneb kohtuotsusel Collins, milles Euroopa Kohus leidis, et iga tööd otsiv isik, kes kasutab oma vaba liikumise õigust, peab tõendama seost vastuvõtva liikmesriigiga, et saada tööotsimistoetusi. ( 43 )

3) Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b eesmärk ja tekkelugu

62. Direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b eesmärk ja tekkelugu kinnitavad samuti käesoleva ettepaneku punktides 51–58 välja pakutud tõlgendust.

63. Mis puudutab esiteks direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b eesmärki, siis selle direktiivi põhjenduses 9 on selgelt märgitud, et liidu kodanikel peaks olema õigus elada vastuvõtva liikmesriigi territooriumil kuni kolm kuud, ilma et nad peaksid täitma muid tingimusi või formaalsusi peale nõude omada kehtivat isikutunnistust või passi, piiramata tööotsijate soodsamat kohtlemist, mida on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas. Sellest põhjendusest ilmneb esiteks, et Euroopa Kohtu praktika, eelkõige kohtuotsus Antonissen ( 44 ) on õige ka direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tõlgenduse puhul, ning teiseks, et selles sättes nimetatud tööotsija elamisõiguse säilimise tingimuste järgimist ei saa nõuda nende kolme kuu jooksul, mil liidu kodanik elab vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult. Direktiivi 2004/38 põhjenduses 16 on märgitud, et mitte mingil juhul ei või väljasaatmist rakendada Euroopa Kohtu määratletud tööotsijate suhtes, välja arvatud avaliku korra ja julgeoleku huvides.

64. Mis puudutab teiseks direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tekkelugu, siis mulle tundub oluline meenutada, et komisjoni esialgse ettepaneku ( 45 ) artiklis 6 ja Euroopa Parlamendi õigusloomega seotud resolutsiooni ( 46 ) artiklis 8 oli ette nähtud kuni kuuekuuline elamisõigus, mis ei sõltu ühestki tingimusest. Seda sätet muutis siiski Euroopa Liidu Nõukogu, nagu ilmneb tema ühise seisukoha seletuskirjast, ( 47 ) et määrata vastavalt direktiivi 2004/38 uuele artiklile 6 selleks ajaks kolm kuud, rõhutades, et tööotsijate suhtes kohaldatakse siiski soodsamat kohtlemist, mis on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas. See muudatus, mis leidis aset direktiivi 2004/38 õigusloomeprotsessi ajal, kinnitab – nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 63 märkisin –, et liidu seadusandja soovis tugevdada tööotsija seisundit. Lisaks ilmneb selle ühise seisukoha seletuskirjast, et direktiivi 2004/38 artiklis 14 „on täpsustatud, missugustel tingimustel võib liikmesriik liidu kodanikke välja saata, kui nad ei vasta enam tingimustele, mis võimaldavad neil saada elamisõiguse“. ( 48 )

65. Nii direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b eesmärgist kui ka kujunemisloost ilmneb, et liidu seadusandja nõustus, et tööotsija suhtes, kes otsib vastuvõtvas liikmesriigis tööd esimest korda, võidakse kohaldada soodsamat kohtlemist, mida on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas.

66. See tõdemus juhib mind järgmise küsimuseni: mida tuleb seoses tööotsimise tähtajaga mõista „soodsama kohtlemise“ all, mida on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas?

67. Kõigepealt märgin, et liidu seadusandja otsus viidata Euroopa Kohtu praktikale, eelkõige kohtuotsusele Antonissen ( 49 ), annab selgelt tunnistust – nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 63 – tema tahtest tunnistada selle kohtupraktika olulisust direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tõlgendamisel ja seega saavutada see, et tööotsijate suhtes kohaldatakse soodsamat kohtlemist. Seda arvestades ei saa asuda seisukohale, et niisuguse viitega soovis seadusandja kinnitada kindla kuuekuulise tähtaja. Mulle näib, et kinnitades selles kohtuotsuses, et niisugune tähtaeg „ei tundu põhimõtteliselt ebapiisav“ ega „sea ohtu vaba liikumise põhimõtte soovitavat toimet“, leidis Euroopa Kohus lihtsalt, et kuuekuuline tähtaeg, mis oli ette nähtud selles kohtuasjas käsitletavates riigisisestes õigusnormides, on mõistlik.

68. Teiseks meenutan, et direktiivi 2004/38 artiklis 6 on ette nähtud kuni kolmekuuline elamisõigus kõikidele liidu kodanikele teise liikmesriigi territooriumil, mis ei sõltu ühestki tingimusest.

69. Kui aga liidu kodanik, kes lahkus oma päritoluriigist sooviga otsida töökoht vastuvõtvas liikmesriigis, otsustab registreeruda tööotsijana kolme esimese riigis elamise kuu jooksul, kuulub ta alates selle registreeringu kuupäevast direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b kohaldamisalasse. Võttes aga arvesse asjaolu, et liidu seadusandja arvates kohaldatakse tööotsija suhtes soodsamat kohtlemist, nagu ilmneb sõnaselgelt selle direktiivi põhjendusest 9, ei saa tööotsijalt siiski nõuda selle tõendamist, et ta jätkab töö otsimist ja et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle seaduses sätestatud kolmekuulise tähtaja jooksul, mis on iga liidu kodaniku käsutuses. ( 50 ) Seevastu ajavahemiku jooksul, mida peetakse „mõistlikuks“ alates selle seadusliku riigisviibimise perioodi lõpust, võivad riigisisesed asutused nõuda, et tööotsija tõendaks, et ta jätkab töö otsimist. Alles pärast selle mõistliku tähtaja möödumist võivad need ametiasutused nõuda, et asjaomane isik suudaks tõendada, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle.

70. Ka liikmesriigi kodanik, kes kasutas liidu kodanikuna oma vaba liikumise õigust ja kes algul ei soovinud otsida tööd teise liikmesriigi territooriumil ( 51 ) ning otsustab pärast esialgse kolmekuulise elamisperioodi möödumist registreeruda tööotsijana, kuulub alates sellest hetkest direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b kohaldamisalasse. Selle kodaniku käsutuses peab seega olema mõistlik tähtaeg, mis võimaldab tal tutvuda vastuvõtvas liikmesriigis tööpakkumistega, mis vastavad tema kutsekvalifikatsioonidele, ja võtta soovi korral töö saamiseks vajalikud meetmed, ilma et ta peaks suutma tõendada, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle.

71. Mõlemal käesoleva ettepaneku punktides 69 ja 70 nimetatud juhul on tegemist kodanikega, kes otsivad vastuvõtvas liikmesriigis tööd esimest korda.

72. Lisaks peab tähtaeg, mis on tööotsija käsutuses pärast esialgset kolmekuulist seaduslikku vastuvõtva riigi territooriumil viibimise perioodi, selle mõistlikuks pidamiseks olema piisav, et ELTL artiklis 45 ette nähtud õiguselt ei võetaks selle sisu. ( 52 ) Mulle näib seega, et kolmekuuline tähtaeg alates esialgse kolmekuulise seadusliku riigis viibimise perioodi lõpust ei ole ebamõistlik või kui kasutada Euroopa Kohtu sõnastust, „ei tundu põhimõtteliselt ebapiisav“ ega sea ELTL artikli 45 soovitavat toimet ohtu. ( 53 )

73. Lisaks tuleb märkida, et võimaldades nendel kodanikel üheselt teada saada oma õigused ja kohustused, suudab mõistlik tähtaeg alates kolmekuulise seadusliku riigis viibimise lõpust tagada teatava õiguskindluse ja läbipaistvuse taseme direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b ette nähtud ja ELTL artikliga 45 otseselt tagatud elamisõiguse raames.

74. Selles olukorras pean soovitavaks, et tööotsijate käsutuses oleks vastuvõtvas liikmesriigis esimese töökoha otsimiseks kindel ajavahemik, mille jooksul ei kohustata neid tõendama, et neil on tõesti võimalus, et nad võetakse tööle. Euroopa Kohus ei saa siiski astuda liidu seadusandja asemele ja niisuguse tähtaja peab kehtestama viimane. Minu meelest võimaldab kindla tähtaja määramine tagada kõrgema õiguskindluse ja läbipaistvuse taseme tööotsija elamisõiguse raames.

75. Kolmandaks ja viimaseks tahaksin lisada, et asumaks vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktile b seisukohale, et tööotsija jätkab töö otsimist ja on tõesti võimalik, et ta võetakse tööle, tuleb teha mõned eelnevad kontrollimised. Liikmesriigi ametiasutus või kohus peab kontrollima, kas see kodanik otsib tõesti tõsiselt tööd. Selleks võib liikmesriigi asutus või kohus kontrollida eelkõige, kas kodanik on registreeritud tööotsijatega tegeleva asutuse juures, saadab korrapäraselt kandideerimisavaldusi (curriculum vitae ja motivatsioonikiri) või käib töövestlustel seoses tööpakkumistega, mis vastavad tema kutsekvalifikatsioonidele.

76. Lisaks peavad liikmesriigi ametiasutused või kohus kontrollimisel arvesse võtma liikmesriigi tööturul valitsevat olukorda, st tööotsimise keskmist kestust asjaomases liikmesriigis ( 54 ) sektoris, mis vastab asjaomase isiku kutsekvalifikatsioonidele. Asjaolu, et see isik keeldus pakkumistest, mis ei vasta tema kutsekvalifikatsioonidele, ei saa arvesse võtta, asumaks seisukohale, et ta ei vasta direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktile b.

77. Võttes arvesse ka seda, et tööotsijad otsivad vastuvõtvas liikmesriigis esimest töökohta, ei saa asjaolu, et isik ei ole vastuvõtvas liikmesriigis kunagi töötanud, nende kontrollimiste raames arvesse võtta, asumaks seisukohale, et neil ei ole tegelikku võimalust, et nad võetakse tööle.

4. Vahejäreldus

78. Eelnevast analüüsist ilmneb, et liikmesriigid on kohustatud tagama tööd otsivatele liidu kodanikele mõistliku tähtaja, mille jooksul peavad viimased tõendama, et nad otsivad tööd. Alles pärast selle tähtaja möödumist peavad need kodanikud vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktile b tõendama mitte ainult seda, et nad jätkavad töö otsimist, vaid ka seda, et on tõesti võimalus, et nad võetakse tööle. Näib, et kolmekuuline tähtaeg alates kolmekuulise seadusliku vastuvõtva liikmesriigi territooriumil viibimise perioodi lõpust ei ole ebamõistlik.

C. Teine eelotsuse küsimus

79. Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtu käsutuses olevatest kohtuasja materjalidest ilmneb, et oma kaebuses Conseil du contentieux des étrangers’le (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) tugines G. M. A. asjaolule, et Euroopa Parlament võttis ta 6. aprillil 2016 praktikandina tööle, tõendamaks, et tal on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle, ning et vaidlusalune otsus tuleb tühistada.

80. Kinnitades, et vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 39/2 lõikele 2 kontrollib ta ameti otsuste õiguspärasust ning tal ei ole õigust neid otsuseid muuta – õigus, mis võimaldaks tal võtta arvesse G. M. A. Euroopa Parlamenti töölevõtmist –, ei võtnud Conseil du contentieux des étrangers (välismaalaste küsimustes pädev halduskohus) seda asjaolude muutust arvesse.

81. Selles olukorras küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31 ning harta artiklis 47 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi kohtud peavad niisuguse otsuse õiguspärasust analüüsides, millega keeldutakse andmast tööd otsivale liidu kodanikule enam kui kolme kuu pikkust elamisõigust, arvesse võtma iga asjaolude muutust tööotsija olukorras, mis on toimunud pärast seda, kui pädevad asutused tegid tema elamisõigust piirava otsuse, jättes vajaduse korral kohaldamata riigisisesed menetlusnormid, kui niisugune asjaolude muutus näitab, et tööotsija peab saama niisuguse elamisõiguse.

82. Belgia valitsus ja G. M. A. avaldavad selles küsimuses vastandlikke seisukohti.

83. Belgia valitsus väidab, et niisuguses olukorras nagu G. M. A. oma ei ilmne ei direktiivi 2004/38 ettevalmistavatest materjalidest ega asjaolust, et selle direktiivi sätted peavad vastama harta artiklile 47, et liikmesriigi kohtutel peab olema õigus muuta ära liikmesriigi ametiasutuste otsuseid, millega piiratakse liidu kodaniku vaba liikumise õigust.

84. G. M. A. väidab seevastu, et direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31 tuleb tõlgendada vastavalt harta artiklile 47. Seega peaksid liikmesriikide kohtud, kes teostavad õiguspärasuse kontrolli otsuste üle, mis on tehtud liidu isikute vaba liikumist käsitlevate õigusnormide alusel, arvesse võtma faktilisi asjaolusid, mis on leidnud aset pärast nende otsuste tegemist, kui need asjaolud võivad näidata, et tööotsijal on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle. G. M. A. kinnitab, et kohtuotsus Orfanopoulos ja Oliveri ( 55 ) on käesolevas kohtuasjas kohaldatav.

85. Enne kui analüüsida Euroopa Kohtu praktikat, mis käsitleb kohtulikku kaitset direktiivi 2004/38 artiklite 15 ja 31 alusel, käsitlen lühidalt nendes artiklites ette nähtud menetluslikke tagatisi ja nende kohaldamist otsuste suhtes, millega piiratakse tööd otsivate liidu kodanike vaba liikumist.

1. Direktiivi 2004/38 artiklites 15 ja 31 ette nähtud menetluslike tagatiste kohaldamine tööotsijate suhtes

86. Esiteks meenutan, et direktiivi 2004/38 artikli 15 „Menetluslikud tagatised“ lõikes 1 on nähtud ette, et „[a]rtiklitega 30 ja 31 ettenähtud menetlusi kohaldatakse analoogia alusel kõikide otsuste suhtes, mis piiravad liidu kodanike ja nende pereliikmete vaba liikumist muudel põhjustel kui avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides“. ( 56 ) See artikkel reguleerib seega menetluslikke tagatisi seoses niisuguste liidu kodanike väljasaatmisega, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis „soodustatud isikutena“ selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.

87. Käsitletaval juhul on selge, et G. M. A, kes on Kreeka kodanik ja seega liidu kodanik, kasutas oma vaba liikumise õigust, minnes teise liikmesriiki kui liikmesriik, mille kodakondsus tal on, ja elades seal. Sellest järeldub, et G. M. A. on „soodustatud isik“ direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 tähenduses ning et tema olukord kuulub selle direktiivi artikli 15 kohaldamisalasse.

88. Lisaks nagu ma meenutasin, paikneb direktiivi 2004/38 artikkel 15 selle direktiivi III peatükis, mis puudutab eelkõige kuni kolmekuulist elamisõigust (artikkel 6), üle kolme kuu pikkust elamisõigust (artikkel 7) ning selle direktiivi artiklites 6 ja 7 ette nähtud elamisõiguse säilimist, kui nende õiguste saajad vastavad viidatud artiklites sätestatud tingimustele (artikkel 14). Lisaks, nagu ma märkisin, ( 57 ) on direktiivi 2004/38 artikli 14 lõikes 4 ette nähtud olukord, mis kaldub kõrvale artikli 14 lõigetes 1 ja 2 viidatud artiklitest 6 ja 7. Selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b on ette nähtud tööd otsivate liidu kodanike elamisõigus ( 58 ) ning tingimused, millele need kodanikud peavad selle õiguse säilitamiseks vastama.

89. Seega ilmneb mitte üksnes direktiivi 2004/38 artikli 15 lõike 1 sõnastusest, vaid ka selle kontekstist ja eesmärgist, ( 59 ) et see säte on kohaldatav selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b silmas peetud olukordade suhtes. Direktiivi 2004/38 artikli 15 lõike 1 kohaldamisala hõlmab seega otsust keelduda andmast üle kolme kuu pikkust elamisõigust koos vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt lahkumise ettekirjutusega, nagu see on põhikohtuasjas, ning seda põhjustel, mis ei ole seotud mingi ohuga avalikule korrale, avalikule julgeolekule või rahvatervisele.

90. Selles olukorras tekib nüüd küsimus, kas direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31, tõlgendatuna harta artiklist 47 lähtudes, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtud peavad võtma arvesse asjaolude muutusi pärast niisuguste otsuste tegemist, mis piiravad vaba liikumise õigust ja elamisõigust, jättes riigisisesed menetlusnormid vajaduse korral kohaldamata, kui need muutused näitavad, et tööotsijal oli niisugune elamisõigus.

2. Euroopa Kohtu asjakohane praktika, mis käsitleb kohtulikku kaitset direktiivi 2004/38 artikli 15 ja 31 alusel

91. Eelnevatest punktidest ilmneb, et kuna direktiivi 2004/38 artikli 15 lõige 1 on selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b nimetatud olukordade suhtes kohaldatav, ( 60 ) kohaldatakse tööd otsivate liidu kodanike suhtes analoogia alusel ka selle direktiivi artiklites 30 ja 31 ette nähtud menetluslikke tagatisi. Nendes artiklites on nähtud ette teatav hulk menetluslikke tagatisi, mida liikmesriigid peavad järgima, kui soovivad liidu kodaniku elamisõigust piirata.

92. Minu arvates tuleb seega lähtuda nende sätete analüüsist niisugusena, nagu neid on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas.

93. Märgin – nagu ilmneb sellest kohtupraktikast –, et direktiivi 2004/38 artikli 31 lõiked 1 ja 3 on selle artikli 15 raames kohaldatavad. ( 61 )

94. Direktiivi 2004/38 artikli 31 lõikes 1 on omakorda sätestatud, et liidu kodanikel peab olema juurdepääs vastuvõtva liikmesriigi kohtumenetlusele ja vajaduse korral haldusmenetlusele, et kaevata edasi nende kohta avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides tehtud otsused või taotleda nende otsuste kohtulikku läbivaatamist.

95. Selles küsimuses meenutan, et Euroopa Kohus on märkinud konkreetselt direktiivi 2004/38 artikli 31 lõike 1 kohta ja õiguse kohta kasutada kohtulikke õiguskaitsevahendeid, mis tuleb vastavalt sellele sättele tagada, et kuna niisuguste õiguskaitsevahenditega kohaldatakse liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, peab nende kaebuste menetlemise kord, mille eesmärk on tagada direktiiviga 2004/38 antud õiguste kaitse, olema eelkõige vastavuses harta artiklis 47 sätestatud nõuetega, mis tulenevad õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile. ( 62 )

96. Direktiivi 2004/38 artikli 31 lõikes 3 on sätestatud, et kaebemenetlus peab mitte ainult võimaldama analüüsida asjaomase otsuse õiguspärasust ning faktilisi asjaolusid, mis seda põhjendavad, vaid ka tagada, et asjaomane otsus ei ole ebaproportsionaalne. ( 63 )

97. Liikmesriigi pädevate asutuste kaalutlusruumi kohtuliku kontrolli kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigi kohus peab eelkõige kontrollima, kas vaidlustatud otsus põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See kontroll peab hõlmama menetluslike tagatiste järgimist, mis on väga oluline ja mis võimaldab kohtul kindlaks teha, kas esinesid faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest kaalutlusõiguse teostamine sõltub. ( 64 )

98. Mida tähendab see praktikas selle kontrolli seisukohast, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab põhikohtuasjas läbi viima? See kohus näib arvavat, et ta peaks saama analüüsida asjaolude muutusi, mis leidsid aset pärast seda, kui pädevad ametiasutused olid teinud otsuse, kui need võivad muuta asjaomase liidu kodaniku olukorda – muutus, mis ei võimalda enam tema vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigust enam piirata.

99. Sellele küsimusele vastamiseks ja põhikohtuasja lahendamiseks näib mulle kasulik analüüsida kohtuotsust Orfanopoulos ja Oliveri ( 65 ), millele pooled viitavad.

3. Kohtuotsus Orfanopoulos ja Oliveri

100. Ma alustan oma analüüsi märkusega, et minu arvates on kohtuotsusest Orfanopoulos ja Oliveri ( 66 ) tulenev lahendus kohaldatav mutatis mutandis G. M. A. olukorrale põhikohtuasjas.

101. Selles kohtuotsuses tõlgendas Euroopa Kohus direktiivi 64/221/EMÜ ( 67 ) – mis eelnes direktiivile 2004/38 – artiklit 3. ( 68 ) Meenutanud, et kohtulik kontroll, mida reguleerib menetlusautonoomia raames põhimõtteliselt riigisisene menetlusõigus, peab olema tõhus, ( 69 ) otsustas ta punktis 82, et sellega on vastuolus riigisisene praktika, mille kohaselt ei pea liikmesriigi kohtud teise liikmesriigi kodaniku väljasaatmise õiguspärasust kontrollides arvesse võtma asjaolusid, mis ilmnesid pärast pädevate asutuste viimase otsuse tegemist ja millega võib kaasneda olukord, kus isiku käitumisest tulenev olemasolev oht avalikule korrale kaob või märkimisväärselt väheneb. ( 70 )

102. Euroopa Kohus rajas selle lähenemise seisukohale, et ei direktiivi 64/221 artikli 3 sõnastuses ega Euroopa Kohtu praktikas ei ole antud täpseid juhiseid kuupäeva kohta, mis võetakse aluseks, et teha kindlaks, kas oht on tegelik. ( 71 ) Selles küsimuses näib mulle ka – nagu ilmneb eelnevast –, et ei direktiivi 2004/38 artikli 31 lõigetes 1 ja 3 ega Euroopa Kohtu praktikas ei ole antud täpseid ja sihtotstarbelisi juhiseid selle kohta, kas kohtulikku kontrolli teostav kohus peab võtma arvesse asjaolude muutusi, mis leidsid aset pärast seda, kui liikmesriigi asutus tegi otsuse, millega ta piiras liidu kodaniku elamisõigust. Olen siiski nõus komisjoni seisukohaga tema vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, et kuigi kohtuotsuses Orfanopoulos ja Oliveri ( 72 ) tuvastatut ei ole võetud sõnaselgelt üle direktiivi 2004/38 artikli 31 lõikesse 3, ei ole mingit kahtlust, et selle tõlgendus ei saa seda eirata. ( 73 )

103. Selles olukorras ja võttes arvesse asjaolu, et meil on tegemist töötajate ja liidu kodaniku vaba liikumisega, näib mulle asjakohane analüüsida teist küsimust pigem tõhususe põhimõttest kui harta artiklist 47 lähtudes.

104. Esiteks meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab igasugune riigisisene kohtuliku kontrolli menetlus igal juhul võimaldama selle otsuse peale esitatud tühistamisnõuet menetleval kohtul tõhusalt kohaldada selle seaduslikkuse järelevalve raames asjakohaseid liidu õiguse põhimõtteid ja norme. ( 74 )

105. Teiseks nõuab tõhususe põhimõte minu arvates, et liikmesriigi kohtud, kes teostavad kohtulikku kontrolli liikmesriigi pädevate asutuste kaalutlusõiguse üle, saaksid võtta arvesse asjaolude muutusi, mis on leidnud aset pärast liidu kodaniku olukorda puudutava haldusotsuse tegemist. Tööd otsiva liidu kodaniku olukord on selline, mis võib pärast niisuguse otsuse tegemist muutuda. Seega tuleb kohtuliku kontrolli raames arvesse võtta ka igasugust asjaolude muutust asjaomase liidu kodaniku olukorras, mis leidis aset pärast seda, kui pädevad ametiasutused tegid tema elamisõigust piirava otsuse. ( 75 )

106. Konkreetselt peab seda kontrolli teostav kohus saama niisugust muutust arvesse võtta siis, kui see puudutab direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud tingimuste kohaldamist. Selles küsimuses meenutan, et viimati viidatud sättes on ette nähtud, et liidu kodanikke ei või välja saata seni, kuni nende puhul on täidetud kaks kumulatiivset tingimust: nad jätkavad töö otsimist ja neil on tegelik võimalus tööd leida.

107. Käsitletaval juhul on selge, et asjaolude muutus, mis leidis aset pärast seda, kui liikmesriigi ametiasutused tegid G. M. A. elamisõigust piirava otsuse, on tihedalt seotud direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud kohaldamistingimustega, st asjaolu, et pärast vaidlusaluse otsuse tegemist võeti ta tööle Euroopa Parlamenti.

108. Olen arvamusel, et niisugused riigisisesed õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis ei võimalda võtta arvesse liidu kodaniku olukorra arengut, on vastuolus tõhususe põhimõttega, sest need takistavad liikmesriigi kohtul tagada direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punkti b tõhusat kohaldamist, tõlgendatuna ELTL artiklist 45 lähtudes. Teiste sõnadega kui kontroll, mida pädevad kohtud peavad teostama, ei saaks puudutada selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud tingimusi, oleks see kontroll tunduvalt vähem tõhus. Selles olukorras peab kohtulikku kontrolli teostav kohus tagama aluslepingust ja direktiivist 2004/38 tulenevate õiguste tõhusa kaitse, jättes asjaomase riigisisese õigusnormi kohaldamata.

109. Kuna minu ettepanekust tuleneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on kohustatud jätma kõnesolevad riigisisesed õigusnormid kohaldamata, olen arvamusel, et ei ole vaja analüüsida, kas need õigusnormid on kooskõlas harta artikliga 47.

4. Vahejäreldus

110. Eelneva põhjal olen arvamusel, et tööd otsiva liidu kodaniku olukorra kohtulikul kontrollimisel tuleb arvesse võtta iga asjaolude muutust selle kodaniku olukorras, mis leidis aset pärast seda, kui pädevad asutused tegid tema elamisõigust piirava otsuse, eelkõige juhul, kui see muutus puudutab direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud tööotsija elamisõiguse säilimise tingimusi. Selles olukorras peab kohtulikku kontrolli teostav kohus tagama aluslepingust ja direktiivist 2004/38 tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse, jättes asjaomase riigisisese õigusnormi kohaldamata.

V. Ettepanek

111. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ (Belgia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. ELTL artiklit 45 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrusega (EL) nr 492/2011) artikli 14 lõike 4 punkti b tuleb tõlgendada nii, et vastuvõttev liikmesriik on kohustatud esiteks tagama tööotsijale mõistliku tähtaja alates esialgse kolmekuulise seadusliku elamisperioodi lõpust, et viimane saaks tutvuda tööpakkumistega, mis võivad talle sobida, ning võtta töö saamiseks vajalikud meetmed; teiseks lubama tööotsijal viibida enda territooriumil kogu selle tähtaja jooksul, nõudmata, et viimane tõendaks, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle. Alles pärast selle tähtaja möödumist peab tööotsija tõendama vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 4 punktile b mitte ainult seda, et ta jätkab töö otsimist, vaid ka seda, et on tõesti võimalus, et ta võetakse tööle. 2. Direktiivi 2004/38 artikleid 15 ja 31 ning tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et kui vastuvõtva liikmesriigi kohtud analüüsivad niisuguse otsuse õiguspärasust, millega keeldutakse tööd otsivale liidu kodanikule andmast üle kolmekuulist elamisõigust, peavad nad arvesse võtma iga asjaolude muutust tööotsija olukorras, mis leidis aset pärast seda, kui pädevad ametiasutused tegid tema elamisõigust piirava otsuse, ning jätma vajaduse korral kohaldamata riigisisesed menetlusnormid, kui see muutus näitab, et tööotsijal oli niisugune elamisõigus.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( i ) Käesoleva teksti 2. ja 35. joonealust märkust on pärast selle esmakordset veebis avaldamist trükivigade parandamiseks muudetud.

( 2 ) Vt Reynolds, S., „(De)constructing the Road to Brexit: Paving the Way to Further Limitations on Free Movement and Equal Treatment“, D. Thym (ed.), Questioning EU Citizenship. Judges and the Limits of Free Movement and Solidarity in the EU, Hart Publishing, London, 2017, lk 57–87, eelkõige lk 73.

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46) (edaspidi „direktiiv 2004/38“).

( 4 ) Moniteur belge, 31.12.1980, lk 14584.

( 5 ) Moniteur belge, 27.10.1981, lk 13740.

( 6 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 7 ) 13. septembri 2016. aasta kohtuotsus Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 8 ) Vt viimati tehtud 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 179 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 9 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 10 ) 8. aprilli 1976. aasta kohtuotsus (48/75, EU:C:1976:57).

( 11 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 12 ) 20. veebruari 1997. aasta kohtuotsus (C‑344/95, EU:C:1997:81).

( 13 ) Vt 8. aprilli 1976. aasta kohtuotsus (48/75, EU:C:1976:57, punkt 31 ja resolutsioon). Vt ka 23. märtsi 1982. aasta kohtuotsus Levin (53/81, EU:C:1982:105, punkt 9), milles Euroopa Kohus kinnitas, et „õigus siseneda ja elada liikmesriigi territooriumil on seotud vastavalt töötaja staatuse või niisuguse isiku staatusega, kes töötab või soovib hakata tööle“. Kohtujuristi kursiiv.

( 14 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 15 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punktid 11 ja 12).

( 16 ) Vt 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 13). Euroopa Kohus lisas selle kohtuotsuse punktis 14: „Aluslepingu niisugune tõlgendus vastab ka [liidu] seadusandja tõlgendusele, nagu näitavad õigusnormid, mis on kehtestatud vaba liikumise põhimõtte elluviimiseks, eelkõige nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68, töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 2) artiklid 1–5, mis eeldavad [liidu] kodanike õigust liikuda, et otsida tööd teises liikmesriigis ja seega seal elada“. Kohtujuristi kursiiv.

( 17 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 16). Vt ka 26. mai 1993. aasta kohtuotsus Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, punkt 13).

( 18 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 20).

( 19 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 21). Vt ka 26. mai 1993. aasta kohtuotsus Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, punkt 13).

( 20 ) Vt eelkõige 26. veebruari 1992. aasta kohtuotsus Bernini (C‑3/90, EU:C:1992:89, punkt 14), 8. juuni 1999. aasta kohtuotsus Meeusen (C‑337/97, EU:C:1999:284, punkt 13), 7. septembri 2004. aasta kohtuotsus Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488, punkt 15), 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Raccanelli (C‑94/07, EU:C:2008:425, punkt 33), 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punkt 26), 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, punkt 39) ning 1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus O (C‑432/14, EU:C:2015:643, punkt 22).

( 21 ) Vt selle kohta 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 19. juuni 2014. aasta kohtuotsus Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007, punkt 33).

( 22 ) 12. mai 1998. aasta kohtuotsus Martínez Sala (C‑85/96, EU:C:1998:217, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika). Pean meenutama, et selles kohtuotsuses viis Euroopa Kohus liidu kodanike õiguse võrdsele kohtlemisele töötajate vaba liikumist käsitlevatest sätetest kaugemale. Vt selle kohta minu ettepanek liidetud kohtuasjades Rendón Marín ja CS (C‑165/14 ja C‑304/14, EU:C:2016:75, punkt 109).

( 23 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 24 ) 20. veebruari 1997. aasta kohtuotsus (C‑344/95, EU:C:1997:81, punktid 12–19). Vt tööotsijate toetuste kohta 23. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172, punkt 37), milles Euroopa Kohus tõlgendas aluslepingu töötajate vaba liikumist käsitlevaid sätteid esimest korda nii, et lähtus aluslepingu liidu kodakondsust käsitletavatest sätetest. EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingu raames vt 23. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus Tetik (C‑171/95, EU:C:1997:31, punktid 32–34).

( 25 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 26 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 27 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 28 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 38.

( 29 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punktid 13 ja 16). Vt ka 26. mai 1993. aasta kohtuotsus Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, punkt 13).

( 30 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 31 ) Vt eelkõige 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 32 ) Selle direktiivi artikli 14 lõike 1 kohaselt on liidu kodanikel ja nende pereliikmetel see õigus seni, kuni nad ei koorma põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi.

( 33 ) Selle direktiivi artikli 14 lõike 2 järgi on liidu kodanikel ja nende pereliikmetel üle kolmekuuline elamisõigus seni, kuni nad vastavad selle direktiivi artiklis 7 sätestatud tingimustele, mille eesmärk on vältida seda, et nad koormavad põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi.

( 34 ) Selles küsimuses ilmneb G. M. A. seisukohtadest, et kuninga 8. oktoobri 1981. aasta määruse artikli 50 lõike 1 kohaselt, tõlgendatuna koostoimes 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 42 lõike 4 teise lõiguga, on iga liidu kodanik, kes kavatseb elada Belgias üle kolme kuu, kohustatud esitama elukoha kommuuni valitsusele registreerimistõendi taotluse kolme kuu jooksul alates saabumisest ning et selle kuninga määruse artikli 50 lõike 2 alusel kohaldatakse seda kohustust ka tööotsijate suhtes. Selles küsimuses tuleb täpsustada, et komisjon rõhutab oma seisukohtades õigesti, et direktiivi 2004/38 artikkel 8, mis käsitleb „haldusformaalsusi liidu kodanikele“, kui need kodanikud soovivad viibida liikmesriigi territooriumil üle kolme kuu, näeb liikmesriikidele ette võimaluse nõuda registreerimist pädevates ametiasutustes ainult direktiivi artikli 7 lõikes 1 nimetatud liidu kodanike kategooriatelt, nagu ilmneb sõnaselgelt selle artikli 8 lõikest 3. Järelikult ei tohi tööotsijatele kehtestada niisugust registreerimiskohustust, isegi kui nad otsivad tööd ajavahemiku jooksul, mis ületab kolm kuud. Niisugune kohustus oleks vastuolus nii ELTL artikliga 45 kui ka direktiivi 2004/38 artikliga 8.

( 35 ) Õigusteoorias on ka seda aspekti rõhutatud. Vt eelkõige Shuibhne, N. N. ja Shaw, J., „General Report“, U. Neergaard, C. Jacqueson ja N. Holst-Christensen, Union Citizenship: Development, Impact and Challenges, The XXVI FIDE Congress in Copenhagen, 2014, Congress Publications, Copenhagen, 2014, vol. 2, lk 65–226, eriti lk 112: „The position of jobseekers has long been – and continues to be – treated distinctively.“

( 36 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 37 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 21). Kohtujuristi kursiiv.

( 38 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punkt 22 ja resolutsioon).

( 39 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, punktid 21 ja 22).

( 40 ) 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punktid 21 ja 22).

( 41 ) Selles küsimuses meenutan, et olles kinnitanud selle kohtuotsuse punktis 37, et „liidu kodakondsuse kehtestamist ja liidu kodanikele ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtte tõlgendamist silmas pidades ei saa EÜ artikli 39 lõike 2 kohaldamisalast välja jätta rahalist toetust, mille eesmärk on hõlbustada juurdepääsu liikmesriigi tööturule“, leidis ta sama kohtuotsuse punktis 38, et „on seaduslik, kui liikmesriik annab niisugust toetust alles pärast seda, kui tööotsija ja selle liikmesriigi tööturu vahel on tekkinud tegelik seos“. 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punktid 38 ja 39).

( 42 ) 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344).

( 43 ) 23. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172). Vt käesoleva ettepaneku 24. joonealune märkus.

( 44 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 45 ) Ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, KOM(2001) 257 (lõplik) (ELT 2001, C 270 E, lk 154).

( 46 ) Euroopa Parlamendi õigusloomega seotud resolutsioon ettepaneku kohta võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, KOM(2001) 257 – C5-0336/2001 – 2001/0111(COD) (ELT 2004, C 43 E, lk 48).

( 47 ) Ühine seisukoht (EÜ) nr 6/2004, mille nõukogu võttis vastu 5. detsembril 2003, et võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/[38]/EÜ […], mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, C 54 E, lk 12).

( 48 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 49 ) 26. veebruari 1991. aasta kohtuotsus (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 50 ) Vt selle kohta Shuibhne, N. N., „In search of a status: where does the jobseeker fit in EU free movement law?“, D. Edward, A. Komninos, J. MacLennan, Ian S. Forrester – A Scot without Borders – Liber Amicorum, vol. 1, 2017, lk 139–152, eelkõige lk 148.

( 51 ) Tuleb märkida, et põhjused, miks liikmesriigi kodanikud teistesse liikmesriikidesse liiguvad, võivad olla väga mitmekesised.

( 52 ) Cieśliński, A., Szwarc, M., Prawo rynku wewnętrznego. System Prawa Unii Europejskiej, tome 7, Kornobis-Romanowska, D., Varssavi, C. H. Beck, 2020, lk 310.

( 53 ) Komisjoni 25. novembri 2013. aasta teatisest Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Viis meedet olukorra parandamiseks ELi kodanike ja nende pereliikmete vaba liikumise valdkonnas“ (COM(2013) 837 (final), lk 6) ilmneb, et „[t]ööotsijad võivad vastuvõtvas riigis elada kuus kuud, või kui nad suudavad tõendada, et neil on tegelikult võimalik tööd leida, siis kauem“. Vt ka komisjoni avalik infosait „Teie Euroopa“, mis on kättesaadav aadressil https://europa.eu/youreurope/citizens/residence/residence-rights/jobseekers/index_et.htm#just-moved: „Kui teil ei õnnestunud leida töökohta riigis viibitud esimese kuue kuu jooksul, võivad riiklikud ametiasutused analüüsida, kas teil on õigus elada asjaomases riigis. Selleks tuleb teil tõendada, et: otsite aktiivselt tööd ning on tõenäoline, et te selle leiate.“

( 54 ) G. M. A. seisukohtadest ilmneb, et Belgias kulub töö leidmiseks keskmiselt seitse kuud.

( 55 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 56 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 57 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.

( 58 ) Mille otsene allikas on ELTL artikkel 45.

( 59 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 50.

( 60 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 86–89.

( 61 ) 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, punkt 82). Seevastu selle kohtuotsuse punktist 83 ilmneb, et nii ei ole see direktiivi 2004/38 artikli 30 lõike 2, artikli 31 lõike 2 kolmanda taande ja artikli 31 lõikega 4, mille kohaldamine peab olema rangelt piiratud väljasaatmisotsustega, mis on tehtud avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides. Neid sätteid ei kohaldata seega selle direktiivi artiklis 15 nimetatud väljasaatmisotsuste suhtes. Vt ka minu ettepanek selles kohtuasjas (C‑94/18, EU:C:2019:433).

( 62 ) 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, punkt 84). Vt ka 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 48) ja 4. juuni 2013. aasta kohtuotsus ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, punkt 50).

( 63 ) 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, punkt 85). Vt ka 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 48) ning 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Gaydarov, C‑430/10, EU:C:2011:749, punkt 41): „[Seega peab asjaomastel] isikutel nimetatud sätte alusel olema selle otsuse suhtes õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, mis võimaldab selle otsuse õiguspärasuse faktilist ja õiguslikku kontrollimist liidu õiguse alusel.“

( 64 ) Kohtujuristi kursiiv. 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, punkt 51).

( 65 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 66 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 67 ) Nõukogu 25. veebruari 1964. aasta direktiiv välisriigi kodanike liikumise ja elukohaga seonduvate avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu seisukohalt õigustatud erimeetmete kooskõlastamise kohta (EÜT 56, 4.4.1964, lk 850).

( 68 ) Direktiivi 64/221 artiklis 3 oli ette nähtud, et asjaomased meetmed peavad rajanema ainult selle isiku isiklikul käitumisel, kelle suhtes need võetakse, ja et ainuüksi kriminaalasjas süüdimõistmiste olemasolu ei saa automaatselt neid meetmeid õigustada.

( 69 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Orfanopoulos ja Oliveri (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262, punkt 80): „Kuigi nende kaebuste menetlemise korda, mille eesmärk on tagada ühenduse õigusest õigussubjektidele tulenevate õiguste kaitse, reguleeritakse iga liikmesriigi riigisisese õigusega, ei tohi see kord siiski olla niisugune, et muudab ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamise võimatuks või ülemäära raskeks.“

( 70 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262). Seda lähenemist kinnitab EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingu raames eelkõige 11. novembri 2004. aasta kohtuotsus Cetinkaya (C‑467/02, EU:C:2004:708, punktid 45 ja 46). Sellest kohtuotsusest tulenevad juhised on kodifitseeritud direktiivi 2004/38 mitmes sättes. Näiteks selle direktiivi artikli 27 lõikes 2 on nõutud, et „avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed“ põhinevad eranditult asjaomase isiku isiklikul käitumisel. Vt ka direktiivi 2004/38 artikli 33 lõige 2. Vt 11. novembri 2004. aasta kohtuotsus Cetinkaya (C‑467/02, EU:C:2004:708, punkt 46).

( 71 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Orfanopoulos ja Oliveri (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262, punkt 77).

( 72 ) 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus (C‑482/01 ja C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 73 ) Vt 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus B ja Vomero (C‑316/16 ja C‑424/16, EU:C:2018:256, punkt 94).

( 74 ) 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 75 ) Guild, E., Peers, S. ja Tomkin, J., The EU Citizenship Directive A Commentary, 2e édition, Oxford University Press, Oxford, 2019, lk 297: „ [Direktiivi artikli 31 lõike 3] sõnastus näitab, et kohtulik kontroll võib olla piiratud faktiliste asjaoludega, millel väljapakutud otsus rajaneb. Kui kohus arutab asja, mis on talle lahendamiseks esitatud, peab ta siiski arvesse võtma ka iga asjaolude muutust, mis leidis aset sellest ajast peale, kui riigi ametiasutused otsuse tegid. Et tegemist on sekkumisega isiku liidu õigusest tulenevasse sisenemis‑ ja elamisõigusesse, peab määrava tähtsusega olema olukord, mis valitses kohtuistungi kuupäeval.“