EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)

23. märts 2011( )

Apellatsioonkaebus – Suhkur – Suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemääraste koguste määramine uute liikmesriikide jaoks

Kohtuasjas C‑535/09 P,

mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 15. detsembril 2009 esitatud apellatsioonkaebus,

Eesti Vabariik, esindaja: L. Uibo,

apellant,

teised menetlusosalised:

Euroopa Komisjon, esindajad: H. Tserepa-Lacombe ja E. Randvere,

kostja esimeses kohtuastmes,

Läti Vabariik, esindajad: K. Drevina ja K. Krasovska,

menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,

EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),

koosseisus: koja esimees K. Schiemann, kohtunikud A. Prechal (ettekandja) ja E. Jarašiūnas,

kohtujurist: V. Trstenjak,

kohtusekretär: A. Calot Escobar,

olles ära kuulanud kohtujuristi,

teeb järgmise

määruse

1 Oma apellatsioonkaebuses palub Eesti Vabariik tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 2. oktoobri 2009. aasta otsuse kohtuasjas T‑324/05: Eesti vs. komisjon (EKL 2009, lk II‑3681, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), milles kohus jättis rahuldamata tema hagi komisjoni 31. mai 2005. aasta määruse (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia jaoks (ELT L 138, lk 3; edaspidi „vaidlusalune määrus”), tühistamise nõudes.

Õiguslik raamistik

2 Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (ELT L 236, lk 33; edaspidi „2003. aasta ühinemisakt”) IV lisa 4. peatüki punktis 2 on ette nähtud:

„Toodete era- ja riigivarud, mis on ühinemiskuupäeval uute liikmesriikide territooriumil vabas ringluses ja ületavad koguse, mida võidaks käsitleda kui normaalset ülekandevaru, tuleb likvideerida uute liikmesriikide kulul.

Normaalse ülekandevaru mõiste määratletakse iga toote suhtes vastavalt kriteeriumidele ja eesmärkidele, mis on iseloomulikud igale ühisele turukorraldusele.”

3 Komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu (ELT L 9, lk 8; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125), artiklis 6 „Ebatavalised varud” on ette nähtud:

„1. Komisjon määrab hiljemalt 31. oktoobriks 2004 […] iga uue liikmesriigi jaoks kindlaks suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi kogused, mis ületavad 1. mail 2004 tavapäraseks loetud säilitusvaru ja mis tuleb turult kõrvaldada uute liikmesriikide kulul.

Selle ülemäärase koguse kindlakstegemisel võetakse eelkõige arvesse järgmistes valdkondades ühinemisele eelneval aastal eelmiste aastatega võrreldes toimunud arengut:

a) suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi imporditud ja eksporditud kogused;

b) suhkru ja isoglükoosi tootmine, tarbimine ja varud;

c) varude moodustamise asjaolud.

2. Asjaomane uus liikmesriik tagab, et lõikes 1 nimetatud ülemäärasele kogusele vastav suhkru- või isoglükoosikogus kõrvaldatakse turult hiljemalt 30. aprilliks 2005 ilma ühenduse sekkumiseta järgmiste meetmete abil:

a) eksport ilma ühenduse eksporditoetuseta;

b) kasutamine põlevainesektoris;

c) abita teostatav denaturatsioon loomasöödaks […].

3. Lõike 2 kohaldamiseks peab uute liikmesriikide pädevate asutuste kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, mille abil on võimalik tuvastada kaubeldava või toodetud suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemääraseid koguseid peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil. See süsteem võib eelkõige põhineda impordi kontrollimisel, fiskaalseirel ja ettevõtjate raamatupidamise ja tegelike varude uurimisel ning sisaldada riskigarantiide sarnaseid meetmeid. Tuvastamissüsteem põhineb riskianalüüsil, milles võetakse nõuetekohaselt arvesse eelkõige järgmisi kriteeriume:

– asjaomase ettevõtja tegevuse liik,

– ladustamisrajatiste maht,

– tegevuse tase.

Uued liikmesriigid peavad kõnealust süsteemi kasutama selleks, et sundida asjaomaseid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama nende osas kindlakstehtud ülemäärasele kogusele vastavat suhkru- või isoglükoosikogust. Asjaomased ettevõtjad peavad uuele liikmesriigile esitama asjakohase tõendi, et tooted kõrvaldati turult hiljemalt 30. aprilliks 2005.

Kui sellist tõendit ei esitata, nõuab uues liikmesriik sisse kõnealusele kogusele vastava summa, mida on korrutatud asjaomase toote suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2005 kohaldatava suurima impordimaksuga ja suurendatud 1,21 euro võrra 100 kg valge suhkru või kuivaine ekvivalendi kohta.

Kolmandas lõigus nimetatud summa kantakse uue liikmesriigi riigieelarvesse.

4. Kui suhkur või isoglükoos kõrvaldatakse turult vastavalt lõikele 2a, peavad asjaomased ettevõtjad tõendama eksporti hiljemalt 31. juuliks 2005 […]”

4 Määruse nr 60/2004 artiklis 7 „Ülemääraste koguste kõrvaldamise tõendamine uute liikmesriikide poolt” on sätestatud:

„1. Hiljemalt 31. juuliks 2005 esitavad uued liikmesriigid komisjonile tõendi, et artikli 6 lõikes 1 nimetatud ülemäärane kogus kõrvaldati turult vastavalt artikli 6 lõikele 2, ja täpsustavad iga meetodi osas turult kõrvaldatud koguse.

2. Kui kogu ülemäärase koguse või selle osa turult kõrvaldamise kohta ei esitata tõendit lõike 1 kohaselt, nõutakse uuelt liikmesriigilt sisse kõrvaldamata jäänud kogusele vastav summa, mida on korrutatud CN‑koodi 1701 99 10 alla kuuluva valge suhkru suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2005 kohaldatava suurima eksporditoetusega. See summa kantakse ühenduse eelarvesse hiljemalt 30. novembriks 2005 ja seda võetakse arvesse 2004/2005. turustusaasta toodangumaksude arvutamisel.”

5 Komisjon võttis 28. aprillil 2005 vastu määruse (EÜ) nr 651/2005, millega muudeti määrust nr 60/2004 (ELT L 108, lk 3). Määrusega nr 651/2005 määruses nr 60/2004 tehtud muudatused puudutavad vaid kuupäevi ja tähtaegu, mis on ette nähtud määruses nr 60/2004.

6 Määruse nr 60/2004 (muudetud määrusega nr 651/2005) artikli 6 lõike 1 alusel vastu võetud vaidlusaluse määruse artiklis 1 on ette nähtud:

„Suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru kogused, mis ületavad tavapäraseks loetud säilitusvaru 1. mail 2004 ja mis tuleb turult kõrvaldada vastavalt määruse (EÜ) nr 60/2004 artikli 6 lõikele 2, on järgmised:

– Eesti: 91464 t,

[…]”

Hagi Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

7 Eesti Vabariik esitas vaidlusaluse määruse tühistamiseks EÜ artikli 230 alusel hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 25. augustil 2005. Üldkohtu kolmanda koja esimehe 10. veebruari 2006. aasta määrusega lubati Läti Vabariigil Eesti Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astuda.

8 Eesti Vabariik, kes vaidlustas Eesti kodumajapidamistes tarbimiseks hoitava koguse (edaspidi „kodumajapidamiste varud”) arvamise määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 1 nimetatud suhkru ülemäärase koguse hulka (edaspidi „ülemäärane kogus”), esitas oma hagi põhjendamiseks kaheksa väidet, mis käsitlesid kollegiaalsuse põhimõtte, määruse nr 60/2004, põhjendamiskohustuse, hea halduse põhimõtte, hea usu põhimõtte, diskrimineerimiskeelu põhimõtte, omandiõiguse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist. Läti Vabariik esitas kaks täiendavat väidet, mis käsitlesid kaitseõiguste ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist.

9 Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus kõik need väited vastuvõetamatuse ja/või põhjendamatuse tõttu tagasi ning jättis sellest tulenevalt hagi tervikuna rahuldamata.

Poolte nõuded

10 Oma apellatsioonkaebuses palub Eesti Vabariik Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja rahuldada nõuded, mis ta esitas Üldkohtus. Läti Vabariik esitab oma vastuses sama nõude.

11 Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.

Apellatsioonkaebus

12 Vastavalt kodukorra artiklile 119 võib Euroopa Kohus, kui apellatsioonkaebus on tervikuna või osaliselt ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt põhjendamatu, ettekandja-kohtuniku ettekande alusel ja pärast kohtujuristi ärakuulamist igal ajal jätta apellatsioonkaebuse põhistatud määrusega rahuldamata, alustamata suulist menetlust.

13 Eesti Vabariik esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Läti Vabariik esitab oma vastuses veel kaks väidet. Neid kuute väidet tuleb analüüsida üksteise järel.

Eesti Vabariigi esimene väide

14 Esimeses väites leiab Eesti Vabariik, keda toetab Läti Vabariik, et Üldkohus moonutas tõendeid ja kohaldas valesti EÜ artiklis 219 sätestatud kollegiaalsuse põhimõtet.

15 Esiteks on Eesti Vabariik seisukohal, et Üldkohus moonutas tõendeid, kuna ta ei analüüsinud täielikult komisjoni liikmete kolleegiumi (edaspidi „kolleegium”) 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokolli punkti 9 alapunkti iii. Liikmesriigi hinnangul andis komisjon kõnealuses protokollis volinikule ülesande teostada varude lõplik kontroll, võttes arvesse „kõige viimaseid kättesaadavaid arve” ja küsimust, „millises ulatuses tuleks hõlmata kodumajapidamiste varud”. Just viimane küsimus on selge viide selle kohta, et kolleegium ise ei teinudki lõplikku otsust kodumajapidamiste varude hõlmamise kohta, vaid delegeeris selles küsimuses otsuse tegemise pädevuse volinikule. Vastupidisel juhul puudunuks igasugune vajadus lisada see küsimus protokolli.

16 Üldkohus leidis kolleegiumi 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku kohta järgmist:

„73 […] [Sellel] koosolekul volitas kolleegium oma kolme liiget tegema […] arvutust, andmata neile samas õigust võtta vastu uusi põhimõttelisi otsuseid või ümber hinnata määruses nr 60/2004 sisalduvate põhimõtteliste otsuste kohaldamise otstarbekust, nagu nähtub [kolleegiumi] 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokollist.

74 Mainitud koosolekul kiitis kolleegium kõigepealt heaks Fischer Boeli teatise. Sellele teatisele lisatud ja koos sellega heaks kiidetud metoodika, mis ei anna [vaidlusaluse] määruse vastuvõtmiseks volitatud liikmetele mingit õigust kõrvale kalduda määruses nr 60/2004 fikseeritud põhimõttelistest küsimustest, piiritleb omakorda nende kaalutlusruumi otsuse vastuvõtmisel. Eelkõige täpsustab see määruses nr 60/2004 ette nähtud ülemäärase koguse kindlakstegemise kriteeriume ja kehtestab selge reegli, mille kohaselt tuleneb ülemäärane kogus tootmise muutustest, millele tuleb liita impordi muutused ja millest tuleb lahutada ekspordi muutused perioodil 2003. aasta maist kuni 2004. aasta aprillini, võrrelduna kolme eelmise aasta sama perioodi näitajatega.

75 On tõsi, et kõnesolev metoodika kuulub määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse, mille kohaselt peab komisjon võtma ülemäärase koguse kindlakstegemisel arvesse varude moodustamise asjaolusid. Fischer Boeli teatisele lisatud metoodika punkti 2.3 alapunkti b kolmandas taandes on märgitud, et võib aktsepteerida teatavat paindlikkust selle suhtes, mida loetakse normaalseks ülekandevaruks. See säte ei anna siiski volitatud komisjoniliikmetele mingit õigust arvutada teatud liikmesriikide ülemäärast kogust teistmoodi kui määruses nr 60/2004 sätestatud viisil. Neile antakse kõigest luba hinnata nende riikide esitatud arvandmeid teatava paindlikkusega, mis võimaldab olemasolevate varude hindamist nende kontekstis, et jätta arvutusest välja ülemäärased varud, mille olemasolu võib olla selgitatav põhjustega, mis ei olene nende riikide Euroopa Liiduga ühinemisega seotud spekulatsioonist ega tekita turuhäirete ohtu.

76 Fischer Boeli teatis annab lisaks põhjaliku vastuse argumentidele, mille Eesti Vabariik esitas tõendamaks, et kodumajapidamiste varude moodustamise asjaolude tõttu on põhjendatud asjassepuutuvate koguste uuesti hindamine määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 punkti c alusel. Kuigi on tõsi, et komisjoni volitatud liikmed võisid vastavalt oma volitusele jätkata sidepidamist uute liikmesriikidega, et saada teada nende seisukohad, ei võinud need liikmed – kuna kolleegium kiitis mainitud teatise selgelt heaks – siiski kõrvale kalduda teatises antud suunisest ning järelikult oleksid nad võinud jätta kodumajapidamiste varud ülemäärase koguse arvutamisest välja üksnes sellistel alustel, mida teatises ei käsitletud, mida nad aga ei teinud.

77 Komisjoni volitatud liikmed võisid küll vastavalt oma volitusele jätkata sidepidamist uute liikmesriikidega, et saada teada nende seisukohad, kuid kolleegium oli siiski jätnud endale võimaluse võtta lõplik otsus ise vastu, kui olukord seda nõuab, mida ei saa tõlgendada nii, nagu oleks silmas peetud olukorda, kus tuleks järgida Fischer Boeli teatises kirjeldatud lähenemisviisist oluliselt erinevat lähenemisviisi. Lähenemisviisi muutust igal juhul ei toimunud.”

17 Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu ülesanne piirdub apellatsioonimenetluses selle kontrollimisega, kas Üldkohus rikkus oma kohtuliku kontrolli pädevuse teostamisel õigusnorme. Vastavalt ELTL artiklile 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule peab apellatsioonkaebus piirduma õigusküsimustega ja selle aluseks võib olla üksnes Üldkohtu pädevuse puudumine, menetlusnormide rikkumine, mis kahjustab kaebaja huve, või liidu õiguse rikkumine Üldkohtu poolt (vt selle kohta 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 47).

18 Apellatsioonkaebuses saab seega tugineda üksnes väidetele, mis puudutavad õigusnormide rikkumist, mitte aga faktide hindamist. Ainult Üldkohus on pädev esiteks fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui temale esitatud toimiku materjalidest nähtub tema tuvastatud faktide sisuline ebaõigsus – ja teiseks neid fakte hindama (vt eelkõige 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑284/98 P: parlament vs. Bieber, EKL 2000, lk I‑1527, punkt 31 ning eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 48).

19 Sellest järeldub, et faktide hindamine kui selline ei ole Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui on moonutatud Üldkohtule esitatud tõendeid (vt eelkõige 21. juuni 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑280/99 P – C‑282/99 P: Moccia Irme jt vs. komisjon, EKL 2001, lk I‑4717, punkt 78, ning eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 49).

20 Lisaks peab niisugune moonutamine selgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hindama asuda (vt 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑487/06 P: British Aggregates vs. komisjon, EKL 2008, lk I‑10505, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).

21 Mis puudutab kolleegiumi 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokolli punkti 9 alapunkti iii, siis nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 61, et Eesti Vabariigi hinnangul otsustas kolleegium selles protokolli punktis teha Fischer Boelile ülesandeks jätkata sidepidamist uute liikmesriikidega, et viia läbi nende ülemäärase koguse lõplik kontroll, arvestades muu hulgas kõige viimaseid kättesaadavaid arvandmeid ja küsimust, millises ulatuses tuleks ülemäärase koguse arvutamisel hõlmata kodumajapidamiste varusid.

22 Nagu vaidlustatud kohtuotsuse punkti 76 teine lause ja punkti 77 esimene lause kinnitavad, võttis Üldkohus kõnealuse protokolli analüüsimisel tõepoolest arvesse volitust, millele Eesti Vabariik viitab.

23 Lisaks ei saa nõustuda liikmesriigi argumendiga, mille kohaselt niisuguse volituse ese oli, vastupidi sellele, mida Üldkohus sisuliselt leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73, langetada lõplik otsus kodumajapidamiste varude arvamise kohta ülemäärase koguse hulka.

24 Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 74, kiitis kolleegium oma 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosolekul kõigepealt heaks Fischer Boeli teatise ning sellele lisatud metoodika. Nagu Üldkohus samas punktis 74 tõdes, kehtestati selles metoodikas selge reegel, mille kohaselt tulenes ülemäärane kogus tootmise muutustest, millele tuli liita impordi muutused ja millest tuli lahutada ekspordi muutused perioodil 2003. aasta maist kuni 2004. aasta aprillini, võrrelduna kolme eelmise aasta sama perioodi näitajatega.

25 Nagu Üldkohus aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 308 samuti märkis, jõutakse selle reegli kohaldamisel, mille parameetriteks on tootmine, import ja eksport, tulemuseni, milles kodumajapidamiste varud on arvatud ülemäärase koguse hulka. Teatise ja sellele lisatud metoodika heakskiitmisega andis kolleegium seega kaudse, kuid tingimata jaatava vastuse küsimusele, kas ülemäärase koguse arvutamisel tuleb arvesse võtta kodumajapidamiste varusid.

26 Komisjoni kolme liikme volitamise osas nähtub nii Eesti Vabariigi esitatud kirjeldusest, mis on ära toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, kui ka sama kohtuotsuse punktidest 76 ja 77, et see puudutas peamiselt uute liikmesriikidega sidepidamise jätkamist. Pealegi, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 tõdes, jättis kolleegium endale võimaluse võtta lõplik otsus ise vastu, kui olukord seda nõuab, võttes arvesse kõnealust sidepidamist.

27 Kõiki neid asjaolusid arvestades võis Üldkohus kolleegiumi 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokolli punkti 9 alapunkti iii sisu moonutamata leida, et kõnealune volitus ei hõlmanud õigust teha lõplik otsus kodumajapidamiste varude arvamise kohta ülemäärase koguse hulka.

28 Eesti Vabariigi argument tõendite moonutamise kohta on seega ilmselgelt põhjendamatu.

29 Teiseks kritiseerib Eesti Vabariik vaidlustatud kohtuotsuse punkte 72 ja 78, milles Üldkohus leidis järgmist:

„72 Seega on kõik põhimõttelised küsimused reguleeritud määruses nr 60/2004, mida on muudetud, ning [vaidlusalune] määrus on sellest alamalseisev akt ja piirdub arvutusega, ehkki see arvutus on üsna keeruline.

[…]

78 Lõpuks olgu rõhutatud, et komisjonil peab olema pädevus anda kollegiaalsuspõhimõtet järgides mõnele oma liikmele ülesanne teha kui tahes keerulisi arvutusi, et määrata kindlaks mingi põllumajandustoote kogus teatud liikmesriikide territooriumil, vastasel korral oleks tõsiselt ohus tema suutlikkus tulemuslikult korraldada ühist põllumajanduspoliitikat, mis on valdkond, kus on vaja üheaegselt ja kiiresti hallata toodangut, varusid ja muid muutujaid käsitlevaid andmeid, mis on saadud niisuguse arvutuse tulemusel nagu [vaidlusaluse] määruse kohaselt tehtu.”

30 Ühest küljest on Eesti Vabariik seisukohal, et küsimus kodumajapidamiste varude arvamise kohta ülemäärase koguse hulka oli vaieldav ja lahtine küsimus, mida ei ole määrusega nr 60/2004 selgelt reguleeritud ja mille kohta ei saanud otsust teha pelgalt juhtimis- või haldusmeetmega.

31 Tuleb siiski märkida, et kolleegiumi 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokolli analüüsist, mille Üldkohus viis läbi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–77, ilmneb, et kolleegium ei volitanud oma kolme liiget tegema lõplikku otsust kodumajapidamiste varude arvamise kohta ülemäärase koguse hulka. Isegi kui eeldada, et argument, mille kohaselt küsimust kodumajapidamiste varude arvamise kohta ülemäärase koguse hulka ei olnud määrusega nr 60/2004 selgelt reguleeritud, on põhjendatud, ei võimalda see argument tõendada, et Üldkohus toimis valesti, kui ta jättis EÜ artikliga 219 vastuolus oleva volituse eest sanktsiooni kohaldamata. Seega tuleb kõnealune argument tagasi lükata, kuna see ei ole tulemuslik.

32 Teisest küljest väidab Eesti Vabariik, et igal juhul rikuti kollegiaalsuse põhimõtet, kuna kolleegium ei leppinud kunagi kokku vaidlusaluse määruse lõplikus tekstis.

33 Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 62, möönis Eesti Vabariik siiski Üldkohtus, et kolleegiumi otsus oli vajalik üksnes vaidlusaluse määruse sisu kohta, aga mitte täpse sõnastuse kohta. Lisaks ilmneb samast punktist, et liikmesriigi hinnangul tuleneb kollegiaalsuse põhimõtte rikkumine tegelikult asjaolust, et Fischer Boeli oli volitatud otsustama küsimuse üle, kas kodumajapidamiste varud tuleks arvata ülemäärase koguse hulka. Neil asjaoludel tuleb argumenti, et kõnealust põhimõtet rikuti pelgalt seetõttu, et kolleegium ei leppinud kokku vaidlusaluse määruse lõplikus tekstis, pidada argumendiks, mis esitati esimest korda Euroopa Kohtus.

34 Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid ja argumente, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, tähendaks see, et tal lubataks Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus seega esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (vt 21. septembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P: Rootsi vs. API ja komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 126 ja seal viidatud kohtupraktika).

35 Järelikult on kõnealune argument ilmselgelt vastuvõetamatu.

36 Kõigest eespool esitatust lähtuvalt tuleb esimene väide tagasi lükata.

Eesti Vabariigi teine väide

37 Teises väites leiab Eesti Vabariik, keda toetab Läti Vabariik, et Üldkohus tõlgendas valesti 2003. aasta ühinemisakti ja määrust nr 60/2004.

Teise väite esimene osa

38 Teise väite esimeses osas väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus tõlgendas valesti määruse nr 60/2004 artiklit 6, leides, et selles sisalduva mõiste „varu” alla kuuluvad ka kodumajapidamiste varud.

39 Esiteks väidab liikmesriik, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153, et mõiste „tarbimine” võib esineda termini „varu” määratluses. Terminite „tootmine”, „tarbimine” ja „varud” üheaegne loetlemine määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 1 näitab, et nendest ükski ei sisaldu teises. Termin „varu” omakorda on kohaldatav ainult ettevõtjatele.

40 Tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 153 kuulub selle otsuse järgmisesse ossa:

„152 […] [M]is puudutab Eesti Vabariigi seisukohta, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 1 sisaldab sõnu „tarbimine” ja „varu” ühes ja samas lõigus ning on ebatõenäoline, et komisjon oleks neid kahte mõistet kasutanud, kui teine hõlmaks esimese, siis tuleb märkida, et tegemist on eksliku seisukohaga.

153 Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 1, mille eesmärk on määratleda mõiste „ebatavalised varud”, sätestab, et komisjon peab muude tegurite hulgas arvesse võtma suhkru ja isoglükoosi tootmist, tarbimist ja varusid. Sellest sättest nähtuvalt on varude tase üks tegur, mida tuleb arvesse võtta ebatavaliste varude kindlaksmääramisel, järelikult esineb sõna „varu” korraga nii määratletavas mõistes kui ka määratluses endas. Olenemata asjaolust, et see võib anda tunnistust ebatäpsest õigusloometehnikast, viitab see sellele, et määruse nr 60/2004 loogikast tulenevalt on võimalik sõna „tarbimine” esinemine korraga nii määratletavas mõistes kui ka termini „varu” määratluses.

154 Igal juhul tuleb selles sättes kasutatud terminit „tarbimine” mõista makromajanduslikus tähenduses, kuna määruse nr 60/2004 eesmärk on eelkõige vältida häireid kogu [suhkrusektori turgude ühises korralduses (edaspidi „suhkruturu ühine korraldus”)].

155 Kui makromajanduslikust seisukohast eristada koguseid, mida tuleb pidada tarbituks, kogustest, mida tuleb pidada määruse nr 60/2004 tähenduses ladustatuks, on põhiküsimus see, kas ostetud suhkur kasutatakse ära nii, et ostja peab soetama täiendavaid suhkrukoguseid võimalike tulevaste vajaduste katmiseks. Kui suhkrut ostetakse sedavõrd suures mahus, et seetõttu on tulevane vajadus selle toote järele ostetud suhkruga kaetud, on ostetud koguste mõju tulevasele tarbimisele samasugune kui varudel, mida on soetanud ettevõtjad, ning järelikult tuleb need kogused ettevõtjate varudega võrdsustada.”

41 Vaidlustatud kohtuotsuse selle osa ülesehitusest ilmneb, et Üldkohus tugines punktis 152 sisalduva järelduse tegemisel kahele iseseisvale põhjendusele, millest üks sisaldub kohtuotsuse punktis 153 ja teine punktides 154 ja 155. Vaidlustades üksnes vaidlustatud kohtuotsuse punkti 153, ei tõenda Eesti Vabariik, et kohtuotsuse punktis 152 sisalduv järeldus on vale. Tema argument kohtuotsuse punkti 153 kohta ei ole seega tulemuslik.

42 Teiseks leiab Eesti Vabariik, et 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärk ei saa olla „mis tahes” häirete vältimine, nagu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119. Liikmesriigi sõnul lubasid ühinemisakti rakendavad määrused varasematel laienemistel üleliigsetest laovarudest välja arvata alla 3 tonni suurused varud. Nende määruste analüüsimisel ilmneb, et 2003. aasta ühinemisakti eesmärk ei saanud olla turul „mis tahes” häirete vältimine. Kuna selle eesmärgi väär tõlgendus on aluseks hinnangule, et varu mõiste hõlmab automaatselt ka igasugused kodumajapidamiste varud, on ka viimase näol tegemist vale järeldusega.

43 Tuleb meenutada, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117–129 järgmist:

„117 Niisiis kuna termini „varu” kasutamise osas valitseb teatav ebaselgus, tuleb seda terminit tõlgendada vastavalt määruse nr 60/2004 eesmärgile, mis võib ülemäärase koguse kõrvaldamise osas olla vaid [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärgiga kooskõlas olev eesmärk.

118 Mis puudutab ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2, siis tuleb toonitada, et Euroopa Kohus käsitles 15. jaanuari 2002. aasta otsuses kohtuasjas C‑179/00: Weidacher (EKL 2002, lk I‑501) Austria Vabariigil, Soome Vabariigil ja Rootsi Kuningriigil […] nende riikide ühinemisel Euroopa Liiduga 1995. aastal […] lasunud kohustust kõrvaldada omal kulul põllumajandustoodete varud, mis olid nende territooriumil vabas ringluses ja ületasid koguse, mida võis käsitleda kui normaalset ülekandevaru vastavalt akti Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (EÜT 1994, C 241, lk 9) (muudetud, edaspidi „1994. aasta ühinemisakt”) artikli 145 lõikele 2, mille sõnastus on väga sarnane [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 sõnastusega. Euroopa Kohus leidis, et 1994. aasta ühinemisakti autorid pidasid seda, et [1995. aastal liiduga ühinenud] uutes liikmesriikides on 1. jaanuaril 1995 ebatavalised varud põllumajandusturgude ühise korralduse alla kuuluvatest toodetest, selle korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises häireid põhjustavaks teguriks eelkõige seetõttu, et see mõjutab hindade kujunemist (kohtuotsuse punktid 20 ja 21).

119 Sellest järeldub, et [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärk suhkru osas on vältida mis tahes häireid suhkruturu ühise korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises, eelkõige häireid, millel on mõju hindade kujunemisele ja mida põhjustab ebatavaliste suhkrukoguste akumuleerumine uutes liikmesriikides enne nende ühinemist Euroopa Liiduga.

120 Seetõttu on vaja uurida, kas enne ühinemist kodumajapidamiste suurte varude moodustumine uutes liikmesriikides võib kahjustada suhkruturu ühise korralduse mehhanisme, nagu väidab komisjon.

121 Sellega seoses olgu meenutatud, et […] suhkruturu ühise korralduse aluseks [on] igale liikmesriigile kvootide jaotamise süsteem ning liikmesriik omakorda peab need kvoodid jaotama tema territooriumil asuvate tootjate vahel.

122 Need kvoodid arvutatakse muu hulgas vastavalt sisenõudluse prognoosile, mis on varasemate andmete põhjal arvutatav iga liikmesriigi prognoositava tarbimise summa. Ühes või mitmes liikmesriigis kodumajapidamiste ebatavaliselt suurte varude olemasolu toob kaasa olulise lahknevuse mainitud kvootide ja lõpuks tarbitud koguse vahel. Nendes liikmesriikides kasutavad kodumajapidamised tagavaraks soetatud koguseid oma tavatarbimises nende koguste asemel, mida nad oleksid muidu ostnud ühenduse turu hinnaga ja mis on hõlmatud kogustega, mille tootmiseks on komisjon andnud loa A- ja B‑kvoodiga, [mida võib ühisturul vabalt müüa ja mille kohta kehtib müügitagatis ning] mille hind on suhkruturu ühise korralduse raames garanteeritud.

123 Ainus viis, kuidas garanteerida sekkumishind neile kogustele, mida ei ole turul ostetud, oleks käivitada ühenduse sekkumismehhanismid, ostes need kogused kokku garanteeritud hinnaga või eksportides need eksporditoetuse mehhanismide abil.

124 Garanteeritud hinnaga kokkuostmise kohta tuleb märkida, et [nõukogu 19. juuni 2001. aasta] määruse [(EÜ)] nr 1260/2001 [suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta (EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 03/33, lk 17)] artikli 7 lõige 1 sätestab, et iga suhkrut tootva liikmesriigi nimetatud sekkumisamet ostab selle artikli lõike 5 kohaselt määratavatel tingimustel kokku talle pakutava ühenduses koristatud suhkrupeedist või suhkruroost kvoodi piires toodetud mis tahes valge suhkru või toorsuhkru koguse kogu turustusaasta jooksul, kui müüja ja asjaomase sekkumisameti vahel on eelnevalt sõlmitud kõnealuse suhkru ladustamisleping.

125 Määruse nr 1260/2001 põhjenduses 36 on meenutatud, et selle määruse kohaldamisest tulenevate kohustuste täitmisest liikmesriikidele põhjustatud kulud kannab ühendus vastavalt nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EMÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (EÜT L 160, lk 103; ELT eriväljaanne 03/25, lk 414) artiklile 2, mis oli kohaldatav kuni nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (ELT L 209, lk 1) jõustumiseni 1. jaanuaril 2007, seega ka käesoleva kohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal. Viimati nimetatud sätte kohaselt rahastab põllumajandusturgude ühise korralduse raames teostatavaid sekkumisi põllumajandusturgude tasakaalustamiseks Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastu. Järelikult tekitab sekkumisametite poolt suhkrukoguste kokkuostmine ühenduse eelarvele kindlat kahju.

126 Mis puudutab kohaldatavate toetuste abil eksportimist, siis võib määruse nr 1260/2001 artikli 15 lõike 1 punktide a ja b sõnastusest järeldada […], et jooksval turustusaastal toodetava A‑suhkru ja B‑suhkru tõenäolise koguse ja kõnealusel turustusaastal ühendusesiseseks tarbimiseks müüdava tõenäolise koguse vahe eksporditakse üldjuhul enne turustusaasta lõppu.

127 Sellest järeldub, et kõik A- ja B‑kvoodi alusel toodetud suhkrukogused, mida ei ole turustatud seetõttu, et uutes liikmesriikides on kõrvaldamata ülemäärased kogused, tuleb põhimõtteliselt eksportida väljapoole ühendust. Eksportivad ettevõtjad võivad saada määruse nr 1260/2001 artiklites 27–30 ette nähtud eksporditoetust, mis on tootjate kanda vastavalt määruse artiklitele 15 ja 16. Määruse nr 1260/2001 artikli 15 lõigete 3–5 kohaselt katavad tootjad ekspordist tingitud kahju põhitoodangumaksuga, ja kui sellest ei piisa, siis lisamaksuga vastavalt määruse artiklile 16.

128 Niiviisi tootjatele tekkinud majanduslik kahju on vastuolus suhkruturu ühise korralduse eesmärkidest ühega, kuna määruse nr 1260/2001 põhjenduse 2 kohaselt on suhkruturu stabiliseerimise meetmete eesmärk muu hulgas kindlustada ühenduse suhkrupeedi ja suhkruroo kasvatajatele töö ja elatustasemega seotud vajalikud tagatised, määrates sekkumishinna nii, et see tagaks neile rahuldava sissetuleku, võttes samal ajal arvesse tarbijate huve.

129 Eeltoodust järeldub, et võimalusel, et pärast uute liikmesriikide Euroopa Liiduga ühinemist neis liikmesriikides olevad kodumajapidamiste varud asendavad koguseid, mida kodumajapidamised oleksid ostnud ühenduse turult, on kahjulik mõju suhkruturu ühise korralduse stabiilsusele ja rahastamisele ning see häirib seda oluliselt.”

44 Isegi kui oletada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 sisalduvaid sõnu „mis tahes” tuleb mõista nii – nagu väidab Eesti Vabariik –, et need tõlgendavad 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärki, milleks on vältida vähimaidki häireid suhkruturu ühise korraldusega ette nähtud mehhanismide toimimises, ning et selline tõlgendus on lisaks väär, tuleb märkida, et igal juhul ei ole see tõlgendus aluseks Üldkohtu antud hinnangule, mille kohaselt varu mõiste hõlmab kodumajapidamiste varusid.

45 Nagu nähtub nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 129, tuvastas Üldkohus suhkruturu ühise korralduse mehhanismide mitte vähetähtsa, vaid olulise häire, enne kui ta kohtuotsuse punktis 136 jõudis järeldusele, et „terminit „varu” määruse nr 60/2004 ja [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 tähenduses ei või tõlgendada nii, et see põhimõtteliselt välistab kodumajapidamiste varud, nagu väidab Eesti Vabariik”.

46 Neil asjaoludel on ilmselgelt põhjendamatu argument, et Üldkohus lähtus ekslikult 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärgi liiga kitsast tõlgendusest.

47 Samas kontekstis väidab Eesti Vabariik, et Üldkohtu arusaam suhkruturu toimimisest kodumajapidamiste varude mõju hindamise kontekstis oli ekslik, nagu sellest annavad tunnistust eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktid 122–129.

48 Siinkohal piisab märkimisest, et analüüs kodumajapidamiste varude mõju kohta suhkruturu toimimisele, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–129 läbi viis, on faktide hindamine, mis käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikast nähtuvalt ei ole iseenesest Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui on moonutatud Üldkohtule esitatud tõendeid. Eesti Vabariik ei väida, et niisugune moonutamine on toimunud.

49 Sellest lähtuvalt on ilmselgelt vastuvõetamatu Eesti Vabariigi argument, et Üldkohtu arusaam suhkruturust oli ekslik.

50 Kolmandaks väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus tõlgendas valesti määruse nr 60/2004 artiklit 6 ja artikli 7 lõiget 1, nähes liikmesriikidele ette suhkru ülemäärase koguse kõrvaldamise kohustuse, millel puudub õiguslik alus.

51 Eesti Vabariik, kes viitab eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 176, 178 ja 179, on seisukohal, et Üldkohus jättis tähelepanuta, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 2 ei ole kodumajapidamistes olevate koguste kõrvaldamiseks ette nähtud ühtegi meetodit, ja lõi ise meetodi, mille kohaselt oleks Eesti Vabariik pidanud kodumajapidamiste varud kõrvaldama.

52 Vaidlustatud kohtuotsuse osas, mis puudutab Üldkohtu analüüsi Eesti Vabariigi argumendi kohta, et määruse nr 60/2004 süstemaatiline tõlgendus kinnitab, et kodumajapidamiste varusid ei või ülemäärase koguse arvutamisel arvesse võtta, leidis kohus järgmist:

„168 […] [T]uleb märkida, et järeldused, mis Eesti Vabariik teeb sellest, et praktiliselt võimatu on kõrvaldada kodumajapidamiste varusid määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 2 ette nähtud viisil, on tingitud määruse väärast tõlgendamisest.

169 Eesti Vabariigi seisukoht põhineb sisuliselt eeldusel, et määruse nr 60/2004 artikli 6 kohaselt peavad kogused, mida uus liikmesriik on kohustatud kõrvaldama omal kulul ja mainitud artiklis sätestatud viisil, olema needsamad ülemäärased kogused, mille olemasolu selles riigis on komisjon tuvastanud. See eeldab ülemääraseks tunnistatud suhkru ja kõrvaldatava suhkru samasust.

170 Niisugune eeldus on väär.

171 Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 2 sätestab, et asjaomane uus liikmesriik tagab, et komisjoni poolt kindlaks määratud ülemäärasele kogusele vastav suhkru- või isoglükoosikogus kõrvaldatakse turult. Niisiis ei pea see liikmesriik kõrvaldama mitte suhkrut, mis on loetud 1. mail 2004 ülemääraseks, vaid komisjoni poolt ülemääraseks loetud kogusele vastava suhkrukoguse, isegi kui see on ostetud või toodetud pärast nimetatud kuupäeva.

[…]

176 Määruse nr 60/2004 artikli 7 lõige 1, mille kohaselt esitavad uued liikmesriigid komisjonile tõendi, et artikli 6 lõikes 1 nimetatud ülemäärane kogus kõrvaldati turult vastavalt artikli 6 lõikele 2, ja täpsustavad iga meetodi osas turult kõrvaldatud koguse, ei viita lõike 3 kohaselt kõrvaldatud peamiste ettevõtjate kogustele, vaid kogusele, mis kahtlemata sisaldab mainitud koguseid, kuid võib olla suurem, s.o kogusele, mis vastab asjaomase liikmesriigi suhtes kindlaks tehtud ülemäärasele kogusele.

177 Sellest järeldub, et kõrvaldamiskohustus, mis lasub uutel liikmesriikidel, kellel komisjon on tuvastanud ülemäärase koguse olemasolu, ei viita mitte 1. mail 2004 eksisteerinud ülemäärasele kogusele, vaid lihtsalt sellega võrdsele kogusele.

178 Järelikult isegi kui osa Eesti Vabariigil või mõnel muul uuel liikmesriigil tuvastatud ülemäärasest kogusest on varutud kodumajapidamiste ebatavaliste varude kujul ja nende kõrvaldamine määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 2 ette nähtud viisil ei ole võimalik, nagu väidab Eesti Vabariik, saab asjaomane liikmesriik täita oma kõrvaldamiskohustuse sel teel, et ta ostab sellistele kodumajapidamiste varudele vastava koguse suhkrut, et see mainitud viisil kõrvaldada, ning esitab komisjonile sellekohase tõendi. Sellise koguse võib osta ühenduse turuhinnaga nimetatud liikmesriigis asuvatelt ettevõtjatelt või muudelt ühenduse ettevõtjatelt. Seda tehes põhjustaks asjaomane liikmesriik ühenduse nõudluse kasvu samas ulatuses, nagu see tema kodumajapidamiste varude tõttu kunstlikult vähenes, ning neutraliseeriks kodumajapidamiste varude negatiivse mõju suhkruturu ühise korralduse stabiilsusele.

179 Kui kõnesolev liikmesriik ei täida oma kohustust kõrvaldada komisjoni tuvastatud ülemäärane kogus, siis peab ta vastavalt määruse nr 60/2004 artikli 7 lõikele 2 maksma ühenduse eelarvesse summa, mis arvutatakse kõrvaldamata koguse põhjal.

180 Nagu komisjon märgib, rakendab see säte süsteemi, mille eesmärk on tagada, et kõrvaldamata ülemääraste koguste olemasolust tingitud võimalike suhkruturu häiretega toimetulekuks vajalikke lisakulusid ei kannaks ühenduse eelarve või ühenduse tootjad, vaid asjaomased liikmesriigid, järgides [2003. aasta] ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2, mille kohaselt tuleb ülemäärased kogused likvideerida mainitud riikide kulul, ning sellest sättest järeldub loogiliselt, et ülemääraste koguste kõrvaldamata jätmisega seotud kulud tuleb samuti kanda liikmesriikidel, kes oleksid pidanud need kõrvaldama.”

53 Vaidlustatud kohtuotsuse sellest osast ilmneb, et tõlgendus, mille Üldkohus andis määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikele 2, põhineb järeldusel, et selle määruse artiklis 6 ei ole ülemääraseks tunnistatud suhkur ja kõrvaldatav suhkur samased.

54 Eesti Vabariik ei vaidlusta seda Üldkohtu järeldust. Seevastu väidab ta, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168 ja 169 täiesti meelevaldselt, nagu oleks Eesti Vabariik arvanud, et kogused, mis tuleb turult kõrvaldada, on füüsiliselt needsamad kogused, mis on tuvastatud. Ta rõhutab, et ta ei ole seda kunagi väitnud.

55 Neil asjaoludel ei selgita Eesti Vabariik, kuidas Üldkohus sai teha vea määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 2 tõlgendamisel ning sellest tulenevalt ka sama määruse artikli 7 lõike 1 tõlgendamisel. Ainuüksi asjaolu – mida Eesti Vabariik rõhutab –, et esimesena nimetatud sätte sõnastuses ei ole kodumajapidamistes olevate suhkrukoguste kõrvaldamiseks ette nähtud ühtegi meetodit, ei ole asjakohane, kui kõrvaldamisele kuuluv suhkur ei ole tingimata sama mis kodumajapidamistes olev suhkur.

56 Järelikult on ilmselgelt põhjendamatu argument, et Üldkohus tõlgendas valesti määruse nr 60/2004 artiklit 6 ja artikli 7 lõiget 1.

57 Eespool esitatust lähtuvalt tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.

Teise väite teine osa

58 Teise väite teise osas väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus tõlgendas valesti määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punkti c, määratledes valesti selle ulatuse, ning hindas valesti varude moodustamise asjaolusid.

59 Esiteks on Eesti Vabariik seisukohal, et Üldkohus jättis ekslikult komisjoni ilma võimalusest võtta arvesse asjaolusid määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punkti c tähenduses, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 247, et kõnealune säte „lubab jätta ülemääraste koguste arvutusest välja üksnes sellised varud, mis oleks muude artikli 6 lõikes 1 sätestatud kriteeriumide alusel tulnud arvata ülemäärase koguse hulka, kuid mis käesoleva kohtuasja asjaolusid silmas pidades ei tekita turuhäirete ohtu”.

60 Eesti Vabariik väidab, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punkti c niisugune tõlgendus on liiga kitsas, arvestades, et Üldkohus sisustas turuhäirete ohu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 väga laialt, lugedes selleks juba „mis tahes” häirete tekkimise võimaluse. Samamoodi väidab Läti Vabariik, et pidades kodumajapidamiste varusid automaatselt suhkruturu ühise korralduse mehhanismide häirete ohu allikaks, jõudis Üldkohus valele järeldusele, et komisjon on varude moodustamise asjaolusid arvesse võtnud.

61 Tuleb märkida, et nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktidest 44 ja 45, ei tõenda ainuüksi sõnade „mis tahes” esinemine vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, et Üldkohus lähtus 2003. aasta ühinemisakti IV lisa 4. peatüki punkti 2 eesmärgi tõlgendusest, mille kohaselt soovitakse sellega vältida vähimaidki häireid suhkruturu ühise korralduse mehhanismide toimimises. Sellest omakorda järeldub, et need sõnad ei tõenda, et Üldkohus andis määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punktile c tõlgenduse, mis muudab selle sätte kohaldamisala olematuks ja jätab seetõttu komisjoni ilma võimalusest võtta arvesse asjaolusid selle sätte tähenduses.

62 Lisaks tuleb tõdeda, et tõlgendus, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 247 määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punktile c, ei takistanud tal kohtuotsuse punktides 250–294 analüüsida, kas Eesti Vabariigi ja Läti Vabariigi esile toodud nelja asjaolu, mis on loetletud kõnealuse kohtuotsuse punktides 238 ja 239 – suhkru eriline roll Eesti majanduses ja kultuuris, ülemäärase koguse kindlaksmääramise meetodi muutmine, ühenduse panus ülemäärase koguse tekkimisse ning uute liikmesriikide majanduse areng – võib pidada asjaoludeks kõnealuse sätte tähenduses.

63 Järelikult on ilmselgelt põhjendamatu argument, et Üldkohus andis määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 teise lõigu punktile c tõlgenduse, mis välistab igasuguse võimaluse võtta arvesse asjaolusid kõnealuse sätte tähenduses.

64 Teiseks väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus eksis tõendite hindamisel ja moonutas tõendeid, kui ta analüüsis argumenti, et eestlaste tarbimises ja kultuuris on kodumajapidamiste varude moodustamisel oluline roll.

65 Eelkõige peab Eesti Vabariik silmas vaidlustatud kohtuotsuse punkti 257, milles Üldkohus leidis, et „toimikust [ei nähtu] selgelt, et suhkru olulisusel eestlaste tarbimises ja kultuuris oleks kodumajapidamiste varude moodustamisel olnud sedavõrd põhiline roll, nagu Eesti Vabariik väidab. Eesti Vabariik kinnitab ka ise, et suhkru tarbimine inimese kohta on tema territooriumil kõigest 20% kõrgem ühenduse keskmisest”.

66 Liikmesriigi sõnul jättis Üldkohus tähelepanuta, et Eesti Vabariigi hagis on selgelt välja toodud eestlaste läbi aegade kujunenud komme ise moose, kompotte ja puuviljamahlu valmistada.

67 Oma argumendiga palub aga Eesti Vabariik tegelikult Euroopa Kohtul uuesti hinnata fakte ja tõendeid, mis puudutavad eestlaste tarbimise ja kultuuri rolli kodumajapidamiste varude moodustamisel. Käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikat arvestades on niisugune argument ilmselgelt vastuvõetamatu.

68 Kolmandaks väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus eiras õiguspärase ootuse põhimõtet, kuna ta ei hinnanud korrektselt tema esitatud tõendeid komisjoni antud konkreetsete lubaduste kohta liitumisläbirääkimistel.

69 Nii toimides palub aga liikmesriik tegelikult Euroopa Kohtul uuesti hinnata fakte ja tõendeid, mis puudutavad niisuguste lubaduste andmist. Käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikat arvestades on niisugune argument ilmselgelt vastuvõetamatu.

70 Läti Vabariik leiab selle kohta omalt poolt, et Üldkohus väitis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 270 ekslikult, et „õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele saab ühenduse õigusnormide vastu tugineda vaid juhul, kui ühendus on ise eelnevalt loonud õiguspärase ootuse teket soodustava olukorra (vt eespool […] viidatud Weidacheri kohtuotsus, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). See ühenduse aluspõhimõtete hulka kuuluv põhimõte eeldab, et ühenduse institutsioon on asjaosalistele konkreetseid kinnitusi andes tekitanud nendes põhjendatud lootusi ([Üldkohtu] 2. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑222/99, T‑327/99 ja T‑329/99: Martinez jt vs. parlament, EKL 2001, lk II‑2823, punkt 183)”.

71 Läti Vabariigi hinnangul võib õiguspärane ootus tuleneda mitte üksnes konkreetsetest lubadustest, vaid ka varasemast praktikast või õigusaktist samalaadsetes olukordades, näiteks õigusnormidest, mis võeti vastu seoses laienemistega enne 2004. aastat.

72 Tuleb meenutada, et võimalus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele on antud igale ettevõtjale, kellele institutsioon on tekitanud põhjendatud lootusi. Kuigi õiguspärase ootuse kaitse põhimõte kuulub liidu aluspõhimõtete hulka, ei saa ettevõtjatel siiski olla õiguspärast ootust kehtiva olukorra säilimise suhtes, kuna liidu institutsioonid võivad oma kaalutlusõigust kasutades seda olukorda muuta, eriti sellises valdkonnas nagu ühine turukorraldus, mille eesmärk on pidev kohanemine majandusliku olukorraga (vt selle kohta 15. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑37/02 ja C‑38/02: Di Lenardo ja Dilexport, EKL 2004, lk I‑6911, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).

73 Sama kehtib Eesti Vabariigi suhtes, kellel ei saa konkreetsete kinnituste puudumisel olla õiguspärast ootust, et tema ühinemise hetkel kehtivad jätkuvalt sellised õigusnormid, nagu kehtisid varasemate laienemiste ajal.

74 Argument, mille Läti Vabariik esitas vaidlustatud kohtuotsuse punkti 270 vastu, on seega ilmselgelt põhjendamatu.

75 Samas kontekstis väidab Läti Vabariik samuti, et esiteks määruse nr 60/2004 avatus, mida Üldkohus rõhutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 244, ning teiseks asjaolu, et kodumajapidamiste varude hõlmamine sai teatavaks alles pärast vaidlustatud määruse vastuvõtmist, rikuvad õiguskindluse põhimõtet.

76 Tuleb siiski tõdeda, et õiguskindluse põhimõtte rikkumist Üldkohtus ei väidetud. Käesoleva kohtumääruse punktis 34 selgitatud põhjustel on sellist rikkumist puudutav argument seega ilmselgelt vastuvõetamatu.

77 Neljandaks väidab Eesti Vabariik, et Üldkohus ei hinnanud õigesti liidu panust varude moodustumisel. Selle argumendiga palub aga liikmesriik tegelikult Euroopa Kohtul uuesti hinnata fakte ja tõendeid seoses hinnanguga, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 283–287 liidu panusele Eestis kodumajapidamiste varude moodustumisel. Käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikat arvestades on see argument ilmselgelt vastuvõetamatu.

78 Eespool esitatust lähtuvalt tuleb teise väite teine osa ja järelikult teine väide tervikuna tagasi lükata.

Eesti Vabariigi kolmas väide

79 Kolmandas väites leiab Eesti Vabariik, et Üldkohus asus vääralt seisukohale, et komisjon ei rikkunud põhjendamiskohustust. Liikmesriigi hinnangul tõendab asjaolu, et kolleegiumi 20. aprilli 2005. aasta 1698. koosoleku protokoll sisaldas kodumajapidamiste suhkrut puudutavat punkti, et selle suhkru arvessevõtmise küsimus ei olnud komisjonile üheselt selge.

80 Tuleb märkida, et väitele, mille Eesti Vabariik esitas esimeses kohtuastmes ja mis puudutas põhjendamiskohustuse rikkumist, vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 302–310 üksikasjalikult, leides sisuliselt, et kodumajapidamiste varude arvamine ülemäärase koguse hulka tulenes määrusest nr 60/2004, mitte vaidlusalusest määrusest, mis seega ei pidanudki selle kohta sisaldama konkreetset põhjendust. Ainuüksi asjaolust, et kolleegium arutas oma 20. aprilli 2005. aasta koosolekul kodumajapidamistes oleva suhkru küsimust, ei piisa Üldkohtu hinnangu põhjendatuse kahtluse alla seadmiseks.

81 Järelikult tuleb Eesti Vabariigi kolmas väide tagasi lükata, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu.

Eesti Vabariigi neljas väide

82 Neljandas väites leiab Eesti Vabariik, et Üldkohus ei kontrollinud, kas komisjon rikkus hea usu põhimõtet. Liikmesriik on seisukohal, et selle põhimõtte rikkumine toimus, kuna komisjon jättis teadlikult võtmata vajalikud meetmed selleks, et takistada suhkru suurenenud eksporti Eestisse, ning takistas ka nende meetmete võtmist, mida Eesti Vabariik kavatses kehtestada suhkru suurenenud impordi peatamiseks. Üldkohus jättis aga need argumendid tähelepanuta, leides esimeses kohtuastmes esitatud teise ja neljanda väite analüüsimisel, et komisjon ei saanud Eesti varude kindlamääramisel arvesse võtta erilisi asjaolusid, sealhulgas liidu panust varude tekkimisse.

83 Tuleb märkida, et Eesti Vabariigi väite kohta, mis puudutab hea usu põhimõtte rikkumist, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 319, et „[selle] väite raames esitab Eesti Vabariik sisuliselt samasugused argumendid, nagu ta esitas teise ja neljanda väite raames. Järelikult tuleb need argumendid samadel põhjustel tagasi lükata”.

84 Selle hinnangu põhjendatust ei sea kahtluse alla apellatsioonimenetluses Eesti Vabariigi esitatud neljas väide. Vastupidi, põhjendamaks oma seisukohta, et Üldkohus leidis vääralt, et komisjon ei rikkunud hea usu põhimõtet, viitab liikmesriik ise sellele, mida kohus märkis vastuseks esimeses kohtuastmes esitatud teisele ja neljandale väitele. See kinnitab, et hea usu põhimõtte rikkumist puudutava väite raames esitatud argumendid ning kõnealuse teise ja neljanda väite raames esitatud argumendid olid sisuliselt samad.

85 Järelikult tuleb Eesti Vabariigi neljas väide tagasi lükata, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu.

Läti Vabariigi esimene väide

86 Esimeses väites leiab Läti Vabariik, et Üldkohus rikkus võistlevuse põhimõtet ja õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, jättes käsitlemata Läti Vabariigi argumendid uute liikmesriikide majandusarengu kohta.

87 See liikmesriik viitab eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 292 ja 293, milles Üldkohus leidis järgmist:

„292 [T]uleb tõdeda, et Läti Vabariigi poolt oma seisukoha [– et komisjon ei võtnud piisavalt arvesse uute liikmesriikide majandusarengut –] põhjenduseks esitatud argumendid on liiga ebamäärased, et neid hinnata. Nende argumentide põhjal ei ole võimalik kindlaks teha, millisel viisil oleks komisjon pidanud uute liikmesriikide majandusarengut arvesse võtma, et seejärel ülemääraste koguste arvutust väidetavalt suurema tarbimise põhjal muuta.

293 Pealegi puudutab põhiosa Läti Vabariigi argumentidest tema enda majandusarengut, nii et isegi kui need oleksid põhjendatud, puuduks neil igasugune seos küsimusega, kas komisjon võttis Eesti Vabariigi ülemäärase koguse arvutamisel piisavalt arvesse tema territooriumil varude moodustamise asjaolusid.”

88 Tuleb meenutada, et selleks, et täita nõudeid, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele, on oluline, et pooled oleksid tutvunud nii faktiliste kui ka õiguslike asjaoludega, mis on menetluse tulemuse suhtes määravad, ja saaksid võistlevalt nende üle vaielda (2. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑89/08 P: komisjon vs. Iirimaa jt, EKL 2009, lk I‑11245, punkt 56).

89 Läti Vabariik ei tõenda aga, pidades silmas neid nõudeid, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele, kuidas oli võimalik kahjustada tema enda õigust õiglasele kohtulikule arutamisele seoses argumendiga, mille ta ise Üldkohtus esitas.

90 Läti Vabariigi esimene väide tuleb seega tagasi lükata, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu.

Läti Vabariigi teine väide

91 Teises väites leiab Läti Vabariik, et Üldkohus jättis ebaõigesti arvesse võtmata Läti Vabariigi suulised märkused selle kohta, et võrdse kohtlemise põhimõtet rikuti kahel viisil. Esiteks olid olukorrad uutes liikmesriikides väga erinevad, näiteks erines Eesti Vabariigi olukord Läti Vabariigi omast märkimisväärselt. Teiseks oli osa uusi liikmesriike samas olukorras kui endine Saksa Demokraatlik Vabariik ja liiduga 1995. aastal ühinenud liikmesriigid, kuid neile kohaldati väga erinevat regulatsiooni.

92 Läti Vabariigi teise väite esimese osa kohta tuleb tõdeda, et Läti Vabariigi argumendile tema ja Eesti Vabariigi majandusliku olukorra võrdluse kohta vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 292 ja 293, mis on ära toodud käesoleva kohtumääruse punktis 87.

93 Väites, et Üldkohus jättis ebaõigesti arvesse võtmata Läti Vabariigi kohtuistungil esitatud märkused selle argumendi kohta, palub liikmesriik tegelikult Euroopa Kohtul uuesti hinnata fakte ja tõendeid, mis puudutavad seda võrdlust. Järelikult, võttes arvesse käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikat, on teise väite esimene osa ilmselgelt vastuvõetamatu.

94 Mis puudutab Läti Vabariigi teise väite teist osa, siis tuleb märkida, et argumendile – mille esitas ka Eesti Vabariik – väidetava ebavõrdse kohtlemise kohta uute liikmesriikide ja nende liikmesriikide vahel, kes ühinesid liiduga varasemate laienemiste käigus, vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 330–332, leides sisuliselt, et kõnealused laienemised ei ole võrreldavad.

95 Väites, et Üldkohus eksis, kui ta keeldus hindamast 2004. aasta laienemise ja varasemate laienemiste faktilisi asjaolusid, palub Läti Vabariik tegelikult Euroopa Kohtul uuesti hinnata seda küsimust puudutavaid fakte ja tõendeid. Seetõttu on teise väite teine osa käesoleva kohtumääruse punktides 17–20 viidatud kohtupraktikat arvestades samuti ilmselgelt vastuvõetamatu.

96 Järelikult tuleb Läti Vabariigi teine väide tagasi lükata.

97 Kõigest eespool esitatust nähtub, et kuna apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väidetest ükski ei saa olla tulemuslik, on alust jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud

98 Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Artikli 69 lõike 4 esimeses lõigus on sätestatud, et menetlusse astunud liikmesriigid kannavad ise oma kohtukulud.

99 Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Eesti Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista viimaselt.

100 Läti Vabariik kannab ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) määrab:

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Jätta Eesti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

3. Jätta Läti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.

Allkirjad