ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Teine apellatsioonkaebuse alus tugineb õigusnormide rikkumisele seeläbi, et Üldkohus asus seisukohale, et väide ASPLA-le määratud rahatrahvi kindlaksmääramiseks arvesse võetud käibe suuruse ekslikkuse kohta oli esitatud liiga hilja. Teise võimalusena on kõnealune väide otseselt seotud avaliku korra küsimusega, mille hindamata jätmine Üldkohtu poolt kujutab endast samuti õigusnormide rikkumist. Seoses esimese võimalusena esitatud väitega seisneb õigusnormide rikkumine selles, et argument ei kujuta endast mitte uut väidet, vaid varem esitatud väite täiendust, ning samuti selles, et trahvi arvutamiseks kasutati ASPLA käibe asemel Grupo Armando Álvares käivet. Seoses teise võimalusena esitatud väitega seisneb õigusnormide rikkumine selles, et Üldkohus ei hinnanud komisjonil seoses ASPLA-le määratud trahvi põhisumma arvutusmeetodiga lasuva põhjendamiskohustuse ulatust.
1.

et kaubamärki, mis on teise mitmeosalise kaubamärgi osa ja mis on omandanud eristusvõime ainult mitmeosalise kaubamärgi kasutamise käigus, on võimalik kasutada omandatud õiguste säilitamiseks, kui kasutatakse üksnes mitmeosalist kaubamärki;
ET Euroopa Liidu Teataja C 89/17

Saupiquet SAS-i 26. jaanuaril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 24. novembri 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-131/10: Saupiquet versus komisjon

(Kohtuasi C-37/12 P)

2012/C 89/26

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Saupiquet SAS (esindaja: advokaat R. Ledru)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu (viies koda) 24. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T-131/10: Saupiquet vs. komisjon;

— rahuldada äriühingu Saupiquet’ poolt käesolevas apellatsioonkaebuses ja esimeses kohtuastmes esitatud nõuded täies ulatuses;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esiteks, et Üldkohus on rikkunud võrdse kohtlemise üldpõhimõtet ja diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet ning järelikult Euroopa Liidu lepingu artikleid 2 ja 9, Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 8 ning põhiõiguste harta artikleid 20 ja 21.

Teiseks heidab apellant Üldkohtule ette, et see on rikkunud Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 3, mis annab kohtule pädevuse, ja eelkõige ainupädevuse tolliküsimustes.

Kolmandaks käsitleb apellant ühenduse tolliseadustiku (1) artiklite 247 ja 247a rikkumist.

Neljandaks käsitleb apellant nõukogu määruse nr 975/2003 (2) artikli 7 rikkumist.

Vastupidi Üldkohtu seisukohale tuleneb eespool viidatud õigusaktidest, et komisjoni tuleb pidada nende negatiivsete tagajärgede eest vastutavaks, mis tulenevad sellest, et teatavates liikmesriikides suletakse tolliasutused pühapäeval, ning komisjon peab võtma nende tagajärgede suhtes vajalikud meetmed.

(1) Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).

(2) Nõukogu 5. juuni 2003. aasta määrus (EÜ) nr 975/2003, millega avatakse CN-koodide 1604 14 11, 1604 14 18 ja 1604 20 70 alla kuuluvate tuunikonservide impordi tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine (ELT L 141, lk 1; ELT eriväljaanne 02/13, lk 419).
1.

Peamine väide: apellandile rikkumise eest vastutuse omistamise analüüsimisel on rikutud õigusnormi ja kaitseõigusi. Üldkohus omistab Armando Álvarezile rikkumise eest vastutuse kartellikokkuleppes otsese osalejana, võttes nii vastu mitte üksnes uusi põhjendusi, vaid ka süüdistuse aluseid, mis erinevad nendest, mis on esitatud vaidlustatud otsuses. Teiseks jätab Üldkohus rahuldamata hagi argumendid, leides, et need ei ole piisavad, lükkamaks ümber Armando Álvarezi tegeliku kontrolli omamise eeldust oma tütarettevõtja üle. Ometi ei too komisjon oma otsuses välja ühtegi eeldust, et apellant tegelikult kontrollis tütarettevõtjat, mistõttu ei ole apellant kohustatud seda eeldust ümber lükkama ja tõendamiskoormis lasub täielikult komisjonil. Nii toimides kohaldas Üldkohus vääralt rikkumises osalemise ja selle eest vastutuse omistamise mõisteid ning rikkus apellandi kaitseõigusi.
—

tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik jättis vastavalt IPPC direktiivi artiklitele 6 ja 8 väljastamata load ning olemasolevad load läbi vaatamata ja vajaduse korral need ajakohastamata ning tagamata, et kõik olemasolevad käitised tegutsevad vastavuses artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (IPPC direktiiv) (1) artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
3.

Juhul kui Euroopa Kohus kinnitab, et eespool kirjeldatud andmed on isikuandmed, siis kas töötleja või asutus on vastavalt direktiivi 95/46 artiklile 12 ja harta (2) artikli 8 lõikele 2 kohustatud võimaldama juurdepääsu nendele isikuandmetele?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on, et eelmainitud siseriiklik õigusnorm ei ole ühenduse õigusega vastuolus, siis kas mootorsõidukiga tekitatud liikluskahju kohustusliku kindlustuse lepingu seaduse nr 381/2001 § 4 lõikeid 1, 2 ja 4 ning [Tšehhi Vabariigi] seaduse nr 168/1999 Sb sõidukiga põhjustatud liikluskahju vastutuskindlustuse kohta § 6 tuleb tõlgendada nii, et need ei takista siseriiklikul kohtul vastavalt [nõukogu direktiivi 90/232/EMÜ] artikli 1 lõikele 1 koostoimes direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõikega 1 tunnistamast, et mootorsõiduki kasutamisega põhjustatud liiklusõnnetuses hukkunute ülalpeetavatel on kahju kandnud isikutena õigus ka rahalisele mittevaralise kahju hüvitamisele?
ET Euroopa Liidu Teataja C 98/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia de Badajoz (Hispaania) 23. jaanuaril 2012 — Soledad Duarte Hueros versus Autociba, SA ja Automóviles Citroën España, SA

(Kohtuasi C-32/12)

2012/C 98/28

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de Primera Instancia de Badajoz

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Soledad Duarte Hueros

Kostja: Autociba, SA ja Automóviles Citroën España, SA

Eelotsuse küsimused

Kas kohus võib omal algatusel määrata tarbijale hinna asjakohase alandamise juhul, kui pärast seda, kui tarbija ei ole saavutanud kauba lepinguga vastavusse viimist põhjusel, et vaatamata korduvatele taotlustele ei ole kaupa ära parandatud, esitab ta kohtule nõude üksnes lepingu tühistamiseks ja see tühistamine ei ole sobiv seetõttu, et tegemist on väikese lepingule mittevastavusega?
Apellant väidab, et Üldkohus ei arvestanud edasikaevatud otsuses ühelt poolt teatavate väga oluliste ja asjakohaste teguritega ning teiselt poolt ei kohaldanud nõuetekohaselt mõnda väga olulist kriteeriumi, nagu sõnalise osa „ALPINE” eristusvõime puudumist ja asjaolu, et see sõna on kirjeldav. Üldkohus ei arvestanud sõna „alpine” tähendusega Euroopa Liidu kõigis keeltes. Peale selle ei teinud Üldkohus õiguslikke järeldusi enda tuvastatud asjaolust, mis on sõna „alpine” selge tähendus ega tuvastanud konkreetselt, et sõna „alpine” ei ole eristav ja on kirjeldav, kuivõrd osa „alpine” vähene eristusvõime või selle kirjeldav laad ei saa segiajamise tõenäosust välistada. Üldkohus tuvastas, et „ALPINE” on mõlema tähise domineeriv osa, arvestamata sellega, et varasema kaubamärgi ALPINE eristusvõime puudub või on väga vähene. Vaidlustatud kohtuotsuses esineb teatavast vastuolust tulenev viga, mille põhjal Üldkohus otsustas vääralt, et asjaomased kaubamärgid on kontseptuaalselt sarnased, jättes arvestamata varasema kaubamärgi ALPINE eristusvõime puudumise või asjaoluga, et see on vähene. Sõnalise osa „ALPINE” kontseptuaalne võrdlus ei ole eristusvõime puudumise tõttu asjakohane.
3.

Kas teisele küsimusele vastamisel on määrav asjaomase avalikkuse enamuse arusaam või võivad kohtud tuvastada, et piisab juba ühe osa avalikkuse arusaamast, et pidada väärtust „märkimisväärseks” eespool mainitud sätte tähenduses?
a)

Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, tuleb küsimusele, kas EÜ artikli 57 lõike 1 (nüüd ELTL artikli 64 lõige 1) seisukohast on tegemist suurendamisega sellisel juhul nagu käesolevas asjas, kus Madalmaades asuva tütarettevõtja poolt osaluse alusel oma Hollandi Antillidel asuvale valdusühingule dividendi maksmisel on suurendatud dividendilt kinnipeetavat maksu alates 1. jaanuarist 2002 võrreldes 1993. aastaga 7,5 %-lt või 5 %-lt 8,3 %-le, vastamisel lähtuda üksnes Madalmaades kinnipeetava maksu suurendamisest või tuleb ka arvestada, et seoses Madalmaades kinnipeetava maksu suurendamisega vabastab Hollandi Antillide maksuamet Madalmaades asuva tütarettevõtja poolt osaluse alusel makstava dividendi alates 1. jaanuarist 2002 maksust, samas kui see dividend arvestati varem 2,4 %–3 %-lise või 5 %-lise maksumääraga maksustatava kasumi hulka?
1.

Kas reklaamimaks, mida kaebuse esitaja tasub maksu kinnipidajana reklaamijate eest vastavalt dekreetseaduse nr 227/2006 artikli 50 lõikele 1, kuulub käibemaksuga maksustatava summa hulka direktiivi 77/388/EMÜ (1) artikli 11 A osa lõike 1 punkti a mõttes [praegu nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi (2) artikkel 73], eeskätt seetõttu, et see on „kauba tarnimise ja teenuste osutamise puhul kõik tasuna käsitatav, mille tarnija […] nimetatud tarnete eest on saanud või saab”?
1.

Esiteks väidab apellant, et Üldkohus moonutas asjaolusid või täpsemalt, tõendeid. Üldkohus eksis lähtudes sellest, et on üldtuntud tõsiasi, et sõnal „restore” on otseselt meditsiiniline tähendus. Menetluses ei olnud vaidlust üksnes küsimuses, et sõna „restore” tuleb tõlkida kui „taastama.” Meditsiinilist seost ei saa aga sellest tuvastada. Üldkohus moonutas tõendeid sellega, et põhjendas oma arvamust talle esitatud sõnaraamatu väljavõtetega. Neist väljavõtetest ilmneb, et sõnal „restore” ei ole iseenesest mingit meditsiinilist tähendust, ja selle puhul on pigem tegemist mitmetahulise mõistega, mida võib sõltuvalt kontekstist mõista mitmel viisil. Seega ei saa seda pidada üldtuntud tõsiasjaks, mida erandina ei pea tõendama.
1.

Kas nõukogu direktiiviga 76/207/EMÜ (1) ja nõukogu direktiiviga 96/34/EÜ (2) on vastuolus selline siseriiklik seadus ja konkreetselt töötajate põhimääruse artikli 48 lõige 4, mis käsitab õigust rasedus- ja sünnituspuhkusele sünnituse korral ja pärast sünnitusele järgneva kuue nädala pikkuse ajavahemiku möödumist ning v.a juhtudel, mil ema tervis on ohus, naissoost töötaja algse ja autonoomse õigusena; ning käsitab sama õigust tuletatud õigusena lapse isast palgatöötaja puhul, kes saab kõnealust puhkust võtta üksnes siis, kui ka asjaomase lapse ema on palgatöötaja ning kui viimane nõustub sellega, et teatud osa kõnealusest puhkusest läheb üle isale?
1.

Kas maksukohustuslane, kes on riigisisese pensioniõiguse normide kohaselt asutanud eraldiseisva pensionifondi, et tagada tema töötajate, sealhulgas endiste töötajate, kes on selle fondiga liitunud, vanaduspensioniõigused, võib vastavalt direktiivi 77/388 (1) artiklile 17 (direktiivi 2006/112 (2) artiklid 168 ja 169) maha arvata maksu, [mis ta on maksnud] talle pensioniskeemi funktsioneerimiseks ja pensionifondi haldamiseks osutatud teenuste eest?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas ligipääsu võimaldamist tasu eest sellisele avatud basseinikompleksile, mis pakub külastajatele ülalmainitud võimalust tegeleda spordiga, olgugi et teist liiki meelelahutuse või harrastustegevuse kõrval, tuleb käsitada otseselt spordi või kehakultuuriga seotud teenustena, mida osutatakse isikutele, kes tegelevad spordi või kehakultuuriga direktiivi 2006/112/EÜ mainitud sätte mõttes ja seega kui teenust, mis on käibemaksust vabastatud, kui seda osutab mittetulundusühing ja kui muud selle direktiivi kohased tingimused on täidetud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 174/16

29. märtsil 2012 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-151/12)

2012/C 174/25

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: G. Valero Jordana ja B. Simon)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et Hispaania Kuningriik on rikkunud seoses selliste vesikondadega, mis jäävad ühe autonoomse piirkonna piiridesse, kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, (1) artikli 4 lõikest 8, artikli 7 lõikest 2, artikli 10 lõigetest 1 ja 2 ning V lisa punktidest 1.3. ja 1.4;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon on seisukohal, et Hispaania Kuningriik ei võtnud nõuetekohaselt üle direktiivi 2000/60/EÜ sätteid, millele on viidatud hageja nõuetes, sest Hispaania õigusnorme kohaldatakse Hispaanias üksnes selliste vesikondade suhtes, mis asetsevad mitme autonoomse piirkonna territooriumil. Seetõttu ei ole nimetatud õigusnorme nõuetekohaselt Hispaania õiguskorda üle võetud seoses vesikondadega, mis jäävad ühe autonoomse piirkonna piiridesse.

(1) EÜT L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275.
2.

See tõlgendus on kooskõlas artikli 7 lõike 3 sõnastusega, mis viitab kuludele, „mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad”. Püsikulud, mis on seotud kogu raudteeinfrastruktuuriga, ei kaasne „otseselt” konkreetse rongiliiklusega. Väljend „otseselt kaasnevad” puudutab järelikult täiendavaid, konkreetse rongiliiklusega tekkivaid kulusid. Välja pakutud tõlgendus vastab ka artikli 7 lõike 3 süstemaatilisele seosele. Artiklis 7 reguleeritakse tasustamise põhimõtteid, samas kui artiklis 8 reguleeritakse erandeid, mida võib nendest põhimõtetest teha. Artikli 8 lõige 1 puudutab „raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulude täieliku tagasisaamist”, mis tähendab, et kulud, mida hõlmab artikli 7 lõige 3, ei saa olla raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja lõppkulud, vaid et tegemist on otseste kuludega, mis on tekkinud konkreetse rongiliikluse puhul, s.t need on väiksemad kui lõppkulud. See tõlgendus vastab direktiivi 2001/14/EÜ põhjendusele 7, milles soodustatakse raudteeinfrastruktuuri optimaalset kasutamist võimalikult suure arvu kasutajate poolt, mis eeldab madalat veokulu.
2.

Apellatsioonkaebuse kolmas ja neljas väide puudutavad õigusnormi rikkumist Üldkohtu poolt, kuna viimane tuvastas, et Curaçao tolliasutused ei teadnud ega oleks pidanud teadma liikumissertifikaatide EUR.1 väljastamise ajal, et kõnealuste kaupade suhtes ei saa kohaldada sooduskohtlemist. Üldkohus jätab oma kaalutlustes tähelepanuta asjaolu, et Departement van Economische Zaken teostas liikumissertifikaatide EUR.1 väljastamiseks Curaçaol vähemalt ühe kohapealse kontrolli eksportija juures. Peale selle ei arvesta Üldkohus sellega, et tolliasutused kontrollisid Curaçaol liikumissertifikaadi EUR.1 väljastamisel kõnealuse suhkru päritolu seoses selle töötlemisega, et niimoodi kontrollida valitud korda. Lisaks ei arvesta Üldkohus sellega, et tolliasutused väljastasid liikumissertifikaadid EUR.1 päritolusertifikaatide vormi A (edaspidi „vorm A”) alusel, millele liikumissertifikaatide EUR.1 väljastamisel ei saa tugineda. Samad tolliasutused võtsid tooraine Curaçaole saabumisel vastu vormid A. Apellatsioonkaebuse esitaja ei ole süüdi selles, et need vormid A kadusid Curaçao tolliasutuste arhiivis toimunud tulekahjus. Kuna arhiiv on hävinud, ei ole enam võimalik tuvastada, milliseid dokumente sisaldas tolliasutuste toimik. Paika ei pea Üldkohtu järeldus, et vara valitseja andis need dokumendid kostja delegatsiooni liikmetele, kui need oli selles asutuses. Ainuüksi sellest ei saa järeldada, et vormid A ei asunud seal.
2.

Kas direktiivi 2006/112 artikli 66 punktides a ja b sätestatud korda tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus Ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (11. märtsi 2004. aasta kaupade ja teenuste maksu seadus) (Dziennik Ustaw, edaspidi „Dz. U.”, nr 54, punkt 535, muudatustega) artikli 19 lõike 13 punkti 2 alapunktide a ja b sätted, mille kohaselt on maksu tasumise kohustuse tekkimise aeg (teokoosseis, mille olemasolul muutub teatavate tehingute osas maks sissenõutavaks) veo- ja ekspedeerimisteenuste korral ka siis kogu tasu või selle osa kättesaamise aeg, kuid hiljemalt 30. päev alates selle teenuse osutamisest, kui teenuse saajale on alates teenuse osutamisest seitsme päeva jooksul väljastatud ja üle antud arve, mis näeb ette hilisema maksetähtaja, kuid teenuse saajal on sõltumata sellest, kas ta on maksnud või mitte, õigus arvata maha sisendkäibemaks sellel maksustamisperioodil, mil ta arve sai?
ET Euroopa Liidu Teataja C 194/10

EI du Pont de Nemours and Company 5. aprillil 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 2. veebruari 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-76/08: EI du Pont de Nemours and Company jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-172/12 P)

2012/C 194/16

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: EI du Pont de Nemours and Company (esindajad: Solicitor J. Boyce ja Solicitor A. Lyle-Smythe)

Teised menetlusosalised: DuPont Performance Elastomers LLC, DuPont Performance Elastomers SA ja Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu otsus kohtuasjas T-76/08 osas, milles sellega kinnitatakse komisjoni seisukoht, et apellant osales rikkumises, ning määratakse talle trahv;

— mõista komisjonilt välja käesoleva menetluse kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse aluseks on väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et apellant oli süüdi DuPont Dow Elastomers’i (edaspidi „DDE”) poolt toime pandud rikkumistes. Kui apellandi käesolev väide tunnistatakse edukaks, lisab ta:

— DDE asutamisele eelnenud ajavahemiku osas (ajal, mil kloropreeni tootev ettevõte kuulus apellandile) rikkus Üldkohus õigusnormi, kuna ta ei otsustanud, et tähtaeg, mille jooksul komisjon oleks võinud apellandile tema tütarettevõtjate osalemise eest trahvi määrata, oli möödunud, ja
2.

Juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt: kas siseriiklikud õigusnormid on EÜ artikliga 43 (või ELTL artikliga 49) kooskõlas, kui üleandvale äriühingule antakse õigus taotleda varjatud reservide realiseerimise tagajärjel sissenõutava maksu intressivaba ajatamist, mis tähendab, et kapitalikasumilt sissenõutavat maksu võib tasuda vähemalt ühe viiendiku suuruste osadena viie aasta jooksul, tingimusel et maksu tasumine osadena on tagatud?
4.

Kas keeldumine rasedus- ja sünnituspuhkuse andmisest tulevasele emale, kes saab lapse asendusemaduse abil, rikub direktiivi 2006/54 artiklit 14 koosmõjus artikli 2 lõike 1 punktiga a ja/või b ja/või artikli 2 lõike 2 punktiga c selle tõttu, et töötaja ja lapse asendusema vahel on seos?
2.

Kas personalieeskirjade VIII lisa artikli 11 lõikega 2 koostoimes Euroopa Liidu lepingu (Lissaboni lepinguga muudetud redaktsioonis) artikli 4 lõikega 3 on vastuolus, kui kohaldatakse pensioniõiguste arvutusmeetodit, mis on sätestatud pensionikindlustuse seaduse nr 155/1995 § 105a lõikes 1 ja valitsuse määruses nr 587/2006, millega kehtestatakse pensioniõiguste vastastikuse ülekandmise üksikasjalik kord seoses Euroopa ühenduste pensioniskeemiga? Kas selles kontekstis omab tähtsust, et konkreetsel juhtumil on kõnealuse arvutusmeetodi tagajärg see, et liidu pensioniskeemi ülekandmiseks pakutavate pensioniõiguste suuruseks määratakse vähem kui pool ametniku poolt siseriiklikku pensioniskeemi tehtud sissemaksete summast?
ET Euroopa Liidu Teataja C 157/6

3. aprillil 2012 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-165/12)

2012/C 157/10

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Bouquet ja E. Paasivirta)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 16. detsembri 2011. aasta otsus 19/2012/EL (1), millega kiidetakse Euroopa Liidu nimel heaks avaldus, mis käsitleb ELi vetes kalapüügivõimaluste andmist Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele kalalaevadele Prantsuse Guajaana rannikulähedases majandusvööndis, kuna selle õiguslikuks aluseks on võetud ELTL artikli 218 lõike 6 punkt b ja ELTL artikli 43 lõige 3;

— säilitada tühistatud otsuse õigusmõju ajani, mil mõistliku aja jooksul jõustub uus otsus, mis võetakse vastu sobival õiguslikul alusel, milleks on ELTL artikli 218 lõike 6 punkt a ja ELTL artikli 43 lõige 2, või juhul, kui parlament ei anna oma nõusolekut, säilitada nimetatud otsuse õigusmõju mõistliku aja jooksul pärast parlamendi otsust nõusolekut mitte anda, ning

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon palub tühistada nõukogu otsuse 19/2012/EL, kuna õigusliku aluse valik erineb oluliselt sellest, mis oli komisjoni ettepanekus, nimelt ELTL artikli 218 lõike 6 punkt a (ja ELTL artikkel 43), millele parlament oli nõusoleku andnud; lisaks palub komisjon säilitada nimetatud otsuse õigusmõju kuni uue otsuse vastuvõtmiseni.

Komisjon kinnitab, et nii toimides tegi nõukogu vea ning et ta oleks pidanud vastavalt komisjoni ettepanekule taotlema enne kõnealuse õigusakti vastuvõtmist parlamendi nõusolekut.

Komisjon esitab oma hagi põhjenduseks kolm väidet, millest esimese, kolmest osast koosneva väite kohaselt on esiteks rikutud ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a ja ELTL artikli 43 lõiget 2, kuna nõukogu võttis vaidlustatud õigusakti aluseks ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b ja ELTL artikli 43 lõike 3, ning teiseks on rikutud ELTL artikli 296 teist lõiku, kuna nõukogu põhjendas oma õigusliku aluse valikut vastuoluliselt.

Esimesest väitest tuleneva teise väite kohaselt on rikutud ka ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a, kuna nõukogu eiras parlamendi institutsionaalseid prerogatiive, taotlemata tema nõusolekut, kuigi kõnealuse artikli kohaselt on see nõutav.

Kolmanda väite kohaselt on rikutud ELL artiklit 17 ja ELTL artikli 218 lõiget 6, kuna nõukogu moonutas komisjoni ettepanekut.

(1) ELT 2012, L 6, lk 8.
2.

Kas ELTL artikliga 49, EL lepingu artikliga 3, ELTL artiklitega 3, 4, 5 ja 6, ELTL artiklitega 101 ja 102 ning määruse (EMÜ) nr 2454/1992 ja määrusega (EÜ) nr 12/1998 on vastuolus see, kui kohaldatakse Lazio 26. oktoobri 1993. aasta maakondliku seaduse nr 58 artikleid 5 ja 10 osas, milles need sätestavad vastavalt, et: „[…] Kliendi pealevõtmise koht või teenuse osutamise alguspunkt on loa välja andnud omavalitsusüksuse territooriumil,” ning et „[…] kliendi pealevõtmise koht või teenuse osutamise alguspunkt [on] eranditult litsentsi või loa välja andnud omavalitsusüksuse territooriumil; veoteenust võib osutada mis tahes sihtkohta, tingimusel, et juht on väljaspool omavalitsusüksuse piire asuva sihtkoha puhul andnud eelneva nõusoleku. […].”.
3.

Kas asutamisvabaduse sätteid (nüüd ELTL-i artikkel 49) ja vajadusel ka kapitali vaba liikumise sätteid (kuni 1993. aastani EMÜ asutamislepingu/EÜ asutamislepingu artikkel 67, nüüd ELTL-i artiklid 63-65) tuleb mõista nii, et nendega on vastuolus õigusnorm, mis välistab ettevõtte tulumaksu mahaarvamise ja maksmise tütarettevõtjate (allühingu) allühingu dividendidelt, mis on tütarettevõtja asukohariigis maksuvabad ning mis on (edasi) välja makstud siseriiklikule emaettevõtjale ning Saksamaal samuti maksuvabad, kuid samas võimaldab nimetatud õigusnorm puht siseriiklikel juhtudel vajadusel tütarettevõtjate allühingute dividendidelt tasutud ettevõtte tulumaksu mahaarvamist tütarettevõtja poolt ning tütarettevõtja dividendidelt tasutud ettevõtte tulumaksu mahaarvamist emaettevõtja poolt, kui too on saanud kahjumit?