ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61

Eespool toodut silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et: — direktiivi 2006/24 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisuguste siseriiklike õigusnormide kohaldamine, mis on kehtestatud direktiivi 2004/48 artikli 8 alusel ja mis lubavad interneti abonendi või interneti kasutaja kindlakstegemise eesmärgil kohustada internetiteenuste osutajat avaldama autoriõiguse omanikule või tema volitatud isikule selle abonendi andmed, kellele on antud IP-aadress, mida on kasutatud nimetatud õiguse kahjustamisel, kuna need õigusnormid ei kuulu direktiivi 2006/24 esemelisse kohaldamisalasse; — põhikohtuasjas ei ole asjakohane fakt, et kõnealune liikmesriik ei ole direktiivi 2006/24 veel üle võtnud, kuigi selleks ette nähtud tähtaeg on möödunud; — direktiive 2002/58 ja 2004/48 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on põhikohtuasjas kõne all, kuna need õigusnormid võimaldavad liikmesriigi kohtul, kellele selleks õigustatud isik on esitanud taotluse teha isikuandmete avaldamise ettekirjutus, iga juhtumi asjaolude põhjal ja proportsionaalsuse põhimõttest tulenevaid nõudeid korrakohaselt arvesse võttes kaaluda asjas esinevaid vastandlikke huvisid.
42

Niisiis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne nende asjaolude tõendamisel, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud G. Meisteri otsene või kaudne diskrimineerimine, kontrollida, et Speech Designi keeldumine teabe esitamisest ei kahjustaks direktiivide 2000/43, 2000/78 ja 2006/54 eesmärgi saavutamist. Sellel kohtul tuleb muu hulgas arvesse võtta kõiki põhikohtuasja vaidluse asjaolusid, et teha kindlaks, kas on piisavalt tõendeid, mis võimaldaksid käsitada tõendatuna asjaolusid, mille põhjal võib eeldada, et niisugune diskrimineerimine on toimunud.
38

Niisugused õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, millega on ette nähtud, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimesest lõigust tulenevatele õigustele ei saa enam tugineda, kui vastuvõtvasse liikmesriiki seaduslikult integreerinud Türgi päritolu töötaja on saanud Madalmaade kodakondsuse, nõrgendaksid aga just õiguslikku staatust, mis Türgi kodanikele EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingust tuleneva õigusega on sõnaselgelt antud.
44

Võttes arvesse kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimustele vastata, et EÜ artiklit 82 tuleb tõlgendada nii, et madalate hindade poliitikat, mida turgu valitsevas seisundis ettevõtja kohaldas konkurendi teatavatele endistele olulistele klientidele, ei saa pidada kuritarvitavaks väljatõrjumiseks ainult põhjusel, et hind, mille see ettevõtja kehtestas ühele nendest klientidest, on madalam kui asjassepuutuva tegevusega seostatav keskmine kogukulu, kuid suurem kui selle tegevusega seotud keskmine täiendkulu, nagu neid kulusid on põhikohtuasja aluseks olnud menetluses hinnatud. Selleks et niisugustel asjaoludel nagu nimetatud kohtuasjas hinnata konkurentsivastase mõju olemasolu, tuleb uurida, kas see hinnapoliitika põhjustab ilma objektiivse õigustuseta selle konkurendi tegeliku või potentsiaalse väljatõrjumise, kahjustades konkurentsi ja seega tarbijate huve.
14

Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas maksude valdkonnas õiguse kuritarvitamise keelu põhimõte niisugusena, nagu seda on selgitatud [eespool viidatud] kohtuasjades […] Halifax jt ja […] Part Service, on ühenduse õiguse aluspõhimõte ainult ühtlustatud maksude valdkonnas ja valdkondades, mida reguleeritakse teisese ühenduse õigusega, või see laieneb kui põhivabaduste kuritarvitamise juhtum ka ühtlustamata maksude valdkondadele, näiteks otsestele maksudele, kui maksustatakse riigiüleseid majanduslikke asjaolusid, näiteks seda, kui äriühing omandab kasutusõiguse teises liikmesriigis või kolmandas riigis asutatud äriühingu aktsiate suhtes? 2. Kas sõltumata vastusest eelmisele küsimusele on olemas ühenduse huvi, mille tõttu liikmesriigid peaksid nägema ette sobivad vahendid maksudest kõrvalehoidumise vastu ühtlustamata maksude valdkonnas; kas see, kui maksuamnestia andmise meetme raames ei kohaldata õiguse kuritarvitamise keelu põhimõtet, mida tunnustatakse ka siseriikliku õiguspõhimõttena, on vastuolus selle huviga ning kas niisugusel juhul on tegemist Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikest 3 tulenevate põhimõtete rikkumisega? 3. Kas ühtset turgu korraldavatest põhimõtetest võib tuletada, et peale erakorraliste meetmete, mille kohaselt maksunõudest täielikult loobutakse, on keelatud ette näha maksuvaidluste lahendamise erakorralist meedet, mille kohaldamine on ajaliselt piiratud ja mille puhul tuleb tasumisele kuuluvast maksust tasuda vaid osa, mis on sellest maksust märkimisväärselt väiksem? 4. Kas selline maksuvaidluste lahendamise kord, millega on tegemist käesolevas kohtuasjas, on vastuolus diskrimineerimiskeelu põhimõtte ja riigiabi eeskirjadega? 5. Kas erakorralised menetlusnormid, mille kohaldamine on ajaliselt piiratud ja mis võtavad õiguspärasuse (ning eelkõige ühenduse õiguse õige tõlgendamise ja kohaldamise) kontrollimise õiguse kõrgeimalt kohtult, kellel on kohustus esitada Euroopa Liidu Kohtule eelotsuse küsimusi kehtivuse ja tõlgendamise kohta, on vastuolus ühenduse õiguse tõhusa kohaldamise põhimõttega?”
45

Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastata, et: — direktiivi 2004/18 artiklit 55 tuleb tõlgendada nii, et see nõuab siseriiklikus õiguses niisuguse sätte olemasolu nagu Slovakkia seaduse nr 25/2006 riigihangete kohta artikli 42 lõige 3, mis näeb sisuliselt ette, et kui taotleja pakub välja põhjendamatult madala maksumuse, nõuab hankija temalt kirjalikult selgitust tema hinnapakkumuse kohta. Siseriikliku kohtu pädevuses on kontrollida, arvestades kõiki talle esitatud toimiku materjale, kas selgituse nõue võimaldas asjaomastel taotlejatel oma pakkumuse koostisosi piisavalt selgitada. — direktiivi 2004/18 artikliga 55 on vastuolus hankija selline seisukoht, et ta ei ole kohustatud taotlejatelt põhjendamatult madala maksumuse kohta selgitust nõudma; — direktiivi 2004/18 artikliga 2 ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu kõnealuse seaduse nr 25/2006 artikli 42 lõige 2, mis näeb sisuliselt ette, et hankija võib kirjalikult nõuda taotlejatelt nende pakkumuse kohta selgitust, kuid ei tohi nõuda või aktsepteerida ühtegi pakkumuse muudatust. Hankijal on talle selliselt antud kaalutlusõiguse teostamisel kohustus kohelda eri taotlejaid võrdselt ja lojaalselt, nii et valikumenetluse lõppedes ja selle tulemust arvestades ei näiks, et ühte või mitut selle nõude saanud taotlejat on alusetult koheldud teistest soodsamalt või ebasoodsamalt.
Esiteks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et maksudest kõrvalehoidumise, maksustamise vältimise ja muude võimalike kuritarvituste vastane võitlus on kuuenda direktiivi tunnustatud eesmärk, mille saavutamist toetatakse. Käibemaksu mahaarvamist taotleva isiku ülesanne on tõendada, et selle saamiseks ette nähtud tingimused on täidetud ning kui maksuhaldur leiab, et mahaarvamisõigust on kasutatud pettuse eesmärgil, on tal õigus nõuda mahaarvatud summade hüvitamist tagantjärele. Peale selle on siseriikliku kohtu pädevuses keelduda mahaarvamise lubamisest, kui toimiku objektiivsete materjalide põhjal on tõendatud, et seda õigust kasutati pettuse kavatsusega (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Kittel ja Recolta Recycling, punktid 54 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
25

Nimetatud vaide rahuldas Bundesanstalt 22. oktoobri 2007. aasta otsusega selles osas, millega oli vaidlustatud 1997. ja 1998. aasta eest tasumisele kuuluv intress. See liitvabariigi ametiasutus leidis, et siseriiklikus õiguses ette nähtud nelja-aastane aegumistähtaeg on intressinõudele kohaldatav, nii et ladustamiskuludena hüvitatud summa tagasinõudmise otsuse vastuvõtmise kuupäeval ehk 30. jaanuaril 2003 olid need nõuded aegunud. Kuid mis puudutab pärast 31. detsembrit 1998 tekkinud intressinõudeid summas 237644,17 eurot, siis nende osas leidis Bundesanstalt, et sellele kuupäevale järgnevate aastate jooksul tekkinud intressinõuded ei ole aegunud, eeskätt seetõttu, et 30. jaanuari 2003. aasta otsused katkestasid aegumistähtaja. Seega jäeti Pfeifer & Langeni vaie nende intressinõuete osas rahuldamata.
Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud nõukogu 10. aprilli 1995. aasta direktiiviga 95/7/EÜ) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt – olgugi et artikli 13 B osa punktis b loetletud kinnisvara liisimise või rendile andmise tingimused ei ole täidetud – käsitatakse käibemaksust vabastatud teenusena selle sätte tähenduses juriidilisest isikust maksukohustuslase töötaja poolt sellise hoone osa isiklikuks tarbeks kasutamist, mille see maksukohustuslane on ehitanud või mida ta valdab asjaõiguse alusel, kui sellelt kapitalikaubalt võib sisendkäibemaksu maha arvata.
5

Ravimiseaduse artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui lõigetes 3 ja 4 ei ole sätestatud teisiti, võib teistest riikidest imporditud ravimeid turule viia ilma müügiloata, kui nad on hädavajalikud patsiendi elu päästmiseks või tervise kaitsmiseks ja tingimusel, et neid on riigis, kust nad imporditi, lubatud müüa ja neil on kehtiv müügiluba. 2. Lõikes 1 osutatud ravimite importimiseks on vajalik patsienti raviva haigla või arsti tellimus, mille on kinnitanud asjaomase meditsiiniala spetsialist. 3. Lõike 1 alusel ei ole lubatud turule viia ravimeid: 1) mille puhul on tervishoiuvaldkonnas pädev minister teinud otsuse müügiloa andmisest keeldumise kohta, müügiloa kehtivusaja pikendamisest keeldumise kohta või müügiloa tühistamise kohta, ning 2) millel on sama toimeaine või samad toimeained, sama toimeaine sisaldus ja sama ravimvorm kui neil, millele on antud müügiluba, kui lõikes 3a ei ole sätestatud teisiti. 3a. Lõike 3 punkti 2 ei kohaldata lõikes 1 osutatud ravimite suhtes, millel on konkurentsivõimelised hinnad võrreldes ravimitega, millele on artikli 3 lõike 1 või 2 alusel antud müügiluba, tingimusel et vajadust nende ravimite järele on väljendanud tervishoiusüsteemi kuuluv arst, seda on kinnitanud asjaomase meditsiiniala spetsialist ning et tervishoiuvaldkonnas pädev minister on oma otsusega andnud nõusoleku nende ravimite importimiseks. 4. Turule ei ole lubatud viia ka lõikes 1 osutatud ravimeid, millele on nende kasutamise ohutust või importimise mahtu silmas pidades vaja artikli 3 lõike 1 kohast müügiluba. 5. Lõikes 1 osutatud ravimeid turule viivad apteegid, hulgimüüjad ja haiglad peavad nende ravimite kohta registrit. 6. Ravimite hulgimüüja edastab selle registri põhjal tervishoiuvaldkonnas pädevale ministrile hiljemalt kümne päeva jooksul pärast iga kvartali lõppu imporditud ravimite koondloendi.”
13

Neil asjaoludel otsustas Commissione tributaria centrale, sezione di Bologna menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas EÜ […] artikliga 10 (nüüd EL lepingu artikkel 4) ning […] kuuenda direktiivi […] artiklitega 2 ja 22 on vastuolus Itaalia riigi õigusnormid, mis on sätestatud [dekreetseaduse nr 40/2010] artikli 3 lõikes 2bis ning mille kohaselt ei tohi pädev maksukohus teha otsust väidetava maksuvõla olemasolu kohta, mille tasumist on maksuhaldur talle ebasoodsa otsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse raames õigeaegselt taotlenud, ning millega on seega tegelikult ette nähtud täielik loobumine vaidlusaluse käibemaksuvõla sissenõudmisest, kui see on kahes kohtuastmes põhjendamatuks tunnistatud, ilma et maksukohustuslane, kellele see loobumine on kasulik, peaks vaidlusalust võlga isegi osaliselt tasuma?”
1.

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle hindamisel, kas tarbija ja ettevõtja vaheline leping, milles on üks või mitu ebaõiglast tingimust, saab kehtida ilma nende tingimusteta, võib asja lahendav kohus lepingu kui terviku tühistamisel tugineda pelgalt sellele, et tühistamine võib olla ühele pooltest – käesoleval juhul tarbijale – soodne. Nimetatud direktiiviga ei ole siiski vastuolus see, kui liikmesriik näeb liidu õigust järgides ette, et ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud leping, milles on üks või mitu ebaõiglast tingimust, on tervikuna tühine, kui see tagab tarbijale parema kaitse.
9

Lõpliku määruse põhjenduses 17 on sätestatud: „Pärast esialgsete meetmete kehtestamist seadsid kõik kolm valitud koostööd tegevat eksportivat Hiina tootjat ja kaks sõltumatut EÜ importijat kahtluse alla ühenduse tootmisharu hindade kasutamise põhjendatuse normaalväärtuse arvutamiseks. Väideti, et normaalväärtus oleks tulnud arvutada [Hiina] tootmishindade alusel, võttes arvesse asjakohaseid kohandusi seoses [liidu] ja [Hiina] turgude erinevustega. Selles suhtes tuleb märkida, et mitte-turumajanduslikult riigilt, ja eriti äriühingutelt, kelle suhtes ei kohaldata turumajanduslikku kohtlemist, saadud teabe kasutamine oleks vastuolus algmääruse artikli 2 lõike 7 punktiga a. Seepärast lükatakse kõnealune väide tagasi. Samuti väideti, et arvestades koostöö puudumist võrdlusriigiga, oleks mõistliku lahendusena saanud kasutada kõigi muude importivate riikide hinnateavet või asjaomast avaldatud teavet. Kuid sellise üldise teabe täpsust ei oleks saanud, erinevalt komisjoni kasutatud andmetest, kontrollida algmääruse artikli 6 lõike 8 nõuete kohaselt. Seepärast lükatakse kõnealune väide tagasi. Ei esitatud ühtki muud argumenti, mille abil oleks suudetud seada kahtluse alla asjaolu, et komisjoni kasutatud metoodika on kooskõlas algmääruse artikli 2 lõike 7 punktiga a, ja eriti, et see on antud juhtumi puhul ainus mõistlik normaalväärtuse arvutamise alus.”
44

Neil asjaoludel tuleb teisele küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda liikmesriigi tollil dumpinguvastast tollimaksu, mis on sisse nõutud liidu määruse alusel, omal algatusel tagasi maksta VLO tuvastuse põhjal, et nimetatud määrus ei ole dumpinguvastase lepinguga kooskõlas.
12

21. septembri 2009. aasta käskkiri näeb muu hulgas ette: „Määruse [nr 562/2006] […] [artikli 5 lõike 1 punkti b,] artiklite 7 ja 13 alusel tuleb kontrollida, kas kolmandate riikide kodanikud, kelle suhtes kohaldatakse viisanõuet, täidavad Schengeni alale sisenemise tingimused. Tingimuseks on viisa või „kehtiva elamisloa” omamine. [Määruse nr 562/2006] [a]rtikli 2 [punktis] 15 toodud elamisloa määratlus näitab, et see mõiste hõlmab kõiki lubasid, millega lubatakse viibida liikmesriigi territooriumil ja siseneda uuesti liikmesriigi territooriumile, välja arvatud ajutised load, mis on väljastatud loa esmataotluse või varjupaigataotluse läbivaatamiseni. Conseil d’État on muu hulgas märkinud [...] et välismaalane, kellel on dokument, mis lubab tal kas või ajutiselt viibida Prantsusmaal, võib Prantsusmaa territooriumilt lahkuda ja sinna naasta, kuni selle dokumendi kehtivus ei ole lõppenud ja ilma et ta peaks viisat taotlema. [Määruse nr 562/2006] sätetest koostoimes Conseil d’État’ praktikaga järeldub, et: 1) Schengeni alale vabalt naasta on võimalik järgmiste lubade omanikel: a) kõik ajutised elamisload (välja arvatud varjupaigataotluse läbivaatamiseni väljastatud elamisload); b) elamisloa pikendamise taotluse vastuvõtmist kinnitav tõend. Need andmed edastab Prantsusmaa [määruse nr 562/2006] artikli 34 alusel Euroopa Komisjonile, et viimane saaks teavitada teisi Schengeni ala liikmesriike. 2) välja arvatud [määruse nr 562/2006] artikli 2 [punktis] 15 toodud erand, ei ole Schengeni alale lubatud vabalt naasta järgmiste lubade omanikel: a) varjupaigataotluse läbivaatamiseni väljastatud elamisload; b) elamisloa esmataotluse või varjupaigataotluse vastuvõtmist kinnitav tõend. Kolmandate riikide kodanikud, kelle suhtes kohaldatakse viisanõuet ja kes on lahkunud Prantsusmaa territooriumilt kas varjupaigataotluse läbivaatamiseni väljastatud ajutise elamisloa, varjupaigataotluse läbivaatamiseni väljastatud varjupaigataotluse vastuvõtmist kinnitava tõendi või elamisloa esmataotluse vastuvõtmist kinnitava tõendiga, võivad naasta Schengeni alale üksnes viisa alusel. Üldjuhul on vajalik omada konsulaarasutuse väljastatud mitmekordset viisat. See reegel ei takista siiski teatud erandjuhtudel prefektuuril tema üksikjuhtumite hindamise pädevuse raames väljastada lihtsustatud korras mitmekordne viisa [...]. Nimetatud viisa võib väljastada erandjuhtudel ja asjakohaste tõendite olemasolul vääramatu jõu korral, ärireisijatele, praktikantidele, humanitaarabiga seotud isikutele, õpilastele koolivaheaja ajaks või üliõpilastele. Siiski on oluline meenutada, et erinevalt alaealistele välismaalastele prefektuuri väljastatud mitmekordsest viisast, millest teavitati Euroopa Komisjoni (1. märtsi 2008. aasta [Euroopa Liidu Teataja]), lubab prefektuuri väljastatud mitmekordne viisa tavaliselt Schengeni ala välispiiri ületada ainult Prantsusmaa territooriumil asuva sisenemiskoha kaudu. [...]”.
88

Mis puudutab küsimust, kas erainvestori kriteeriumi saab käesoleval juhul jätta kohaldamata üksnes seetõttu, et Prantsuse riigi kasutatud meetmed olid maksuõiguslikud, siis tuleb meenutada, et EÜ artikli 87 lõikes 1 on sätestatud, et riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis oma mõju tõttu kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, on ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust (vt eespool viidatud 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
41

Seega, nagu rõhutab ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 65, räägib nimetatud meetmete repressiivse olemuse vastu ka asjaolu, et põllumajandusettevõtjale makstava toetuse vähendamine rikkumise toimepanemise aastale järgnevatel kalendriaastatel pääseb mõjule alles siis, kui toetusesaaja esitab taotluse nendel järgnevatel aastatel. Niisiis, kui põllumajandusettevõtja järgnevatel aastatel taotlust ei esita, siis on määruse nr 1973/2004 artikli 138 lõike 1 alusel talle määratud sanktsioon sisutühi. Nii on see ka juhul, kui see põllumajandusettevõtja ei vasta enam toetuse saamise tingimustele. Lõpuks, kui toetussumma, mida põllumajandusettevõtjal on õigus taotleda järgnevatel aastatel, on väiksem kui see summa, mis tuleb maha arvata alusetult saadud toetusest, siis on sanktsioon selles osas samuti sisutühi.
17

Selles olukorras otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kolmes kohtuasjas identsed: „1. Kas [teenuste] direktiivi […] artiklite 15 ja 16 õiget kohaldamist takistab 28. jaanuari 2009. aasta seadusega nr 2 seaduseks muudetud ja hiljem 27. veebruari 2009. aasta seadusega nr 14 muudetud 29. novembri 2008. aasta dekreetseaduse nr 185 artikli 32 lõige 7a, mis näeb ette – välja arvatud avaliku sektori enamusosalusega äriühingute puhul –, et: — selline leping, millega kohalike omavalitsuste maksude ja muude tulude arvestuse, kindlaksmääramise ja kogumise teenuste osutamine usaldatakse isikutele, kelle puhul ei ole täidetud rahaline nõue, et täielikult sissemakstud miinimumkapitali summa peab olema 10 miljonit eurot, on tühine; — 15. detsembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 446 artikli 53 lõike 3 ja selle hilisemate muudatuste alusel provintside ja kohalike omavalitsuste makse ja muid tulusid arvestama, kindlaks määrama ja koguma pädevate eraõiguslike isikute registrisse kantud ettevõtjad peavad suurendama oma kapitali nimetatud miinimumpiirini; — kuni kapitali niisuguse vastavusse viimise kohustuse täitmiseni on keelatud sõlmida uusi lepinguid või osaleda hangetes, mis on kuulutatud välja kohalike omavalitsuste maksude ja muude tulude arvestuseks, kindlaksmääramiseks ja kogumiseks? 2) Kas [EÜ] artiklite 3, 10, 43, 49 ja 81 õiget kohaldamist takistab 28. jaanuari 2009. aasta seadusega nr 2 seaduseks muudetud ja hiljem 27. veebruari 2009. aasta seadusega nr 14 muudetud 29. novembri 2008. aasta dekreetseaduse nr 185 artikli 32 lõige 7a, mis näeb ette – välja arvatud avaliku sektori enamusosalusega äriühingute puhul –, et: — selline leping, millega kohalike omavalitsuste maksude ja muude tulude arvestuse, kindlaksmääramise ja kogumise teenuste osutamine usaldatakse isikutele, kelle puhul ei ole täidetud rahaline nõue, et täielikult sissemakstud miinimumkapitali summa peab olema 10 miljonit eurot, on tühine; — 15. detsembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 446 artikli 53 lõike 3 ja selle hilisemate muudatuste alusel provintside ja kohalike omavalitsuste makse ja muid tulusid arvestama ja koguma pädevate eraisikute registrisse kantud ettevõtjad peavad suurendama oma kapitali nimetatud miinimumpiirini; — kuni kapitali niisuguse vastavusse viimise kohustuse täitmiseni on keelatud sõlmida uusi lepinguid või osaleda hangetes, mis on kuulutatud välja kohalike omavalitsuste maksude ja muude tulude arvestuseks, kindlaksmääramiseks ja kogumiseks?”
24

Selles küsimuses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c ja seda sätet käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, et võimaldada kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus tugineb, peavad üheti mõistetavalt ja arusaadavalt nähtuma hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheti mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab teatud väite kohta seisukoha võtmata (vt eelkõige 12. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-475/07: komisjon vs. Poola, punkt 43, ja 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-375/10: komisjon vs. Hispaania, punkt 10).
43

Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et telefoniettevõtja, kes pakub telekommunikatsiooniteenuseid, mis seisnevad turustajatele selliste kõnekaartide müümises, millel on olemas kogu teave, mis on vajalik rahvusvaheliste kõnede tegemiseks selle operaatori käsutuses oleva infrastruktuuri vahendusel ning mida turustajad edasi müüvad enda nimel ja enda arvel lõppkasutajatele kas otse või teiste selliste maksukohustuslaste poolt nagu hulgimüüjad või jaemüüjad, osutab turustajale tasu eest telekommunikatsiooniteenust. Samas ei osuta see ettevõtja lõpptarbijale tasu eest teist teenust siis, kui viimane, olles kõnekaardi omandanud, kasutab õigust teha telefonikõnesid, kasutades sellel kaardil olevat teavet.
11

Määruse nr 343/2003 V peatükis „Vastuvõtmine ja tagasivõtmine” sisalduv artikkel 16 on sõnastatud järgmiselt: „1. Käesoleva määruse kohaselt varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik on kohustatud: a) artiklites 17–19 sätestatud tingimustel vastu võtma varjupaigataotleja, kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis; b) viima varjupaigataotluse läbivaatamise lõpule; c) võtma artiklis 20 sätestatud tingimustel tagasi taotleja, kelle taotlus on läbivaatamisel ja kes viibib loata mõnes muus liikmesriigis; d) võtma artiklis 20 sätestatud tingimustel tagasi taotleja, kes on läbivaatamise käigus taotluse tagasi võtnud ja esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis; e) võtma artiklis 20 sätestatud tingimustel tagasi kolmanda riigi kodaniku, kelle taotluse ta on tagasi lükanud ja kes viibib loata mõnes muus liikmesriigis. […] 3. Lõikes 1 täpsustatud kohustused langevad ära, kui kolmanda riigi kodanik on liikmesriikide territooriumilt lahkunud vähemalt kolmeks kuuks, välja arvatud juhul, kui kolmanda riigi kodanikul on vastutava liikmesriigi väljastatud kehtiv elamisluba. 4. Lõike 1 punktides d ja e täpsustatud kohustused langevad ära ka juhul, kui taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik on pärast taotluse tagasivõtmist või tagasilükkamist vastu võtnud või tegelikult rakendanud meetmeid, mis on eelduseks kolmanda riigi kodaniku minekuks oma päritoluriiki või mõnda muusse riiki, kuhu ta võib seaduslikult reisida.”