ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Mis puudutab esimese väite sisu, mille kohaselt on Üldkohus trahvisumma arvutamisel rikkunud isikliku vastutuse, proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, siis tuleb kõigepealt esiteks meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mida käsitlevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kõnealune põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Teiseks nähtub väljakujunenud kohtupraktikast samuti, et trahvide suuruse kindlaksmääramisel ei või erinevate arvutusmeetodite kohaldamine kaasa tuua ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus olevas kokkuleppes või kooskõlastatud tegevuses osalenud ettevõtjate diskrimineerimist. Kolmandaks on Euroopa Kohus aga korduvalt leidnud, et komisjoni varasem otsustuspraktika ei ole konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikuks raamistikuks ja et otsused, mis on tehtud teistes asjades, on diskrimineerimise esinemise küsimuses puhtalt informatiivset laadi (vt selle kohta kohtuotsus, 11.7.2013, Ziegler vs. komisjon, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punktid 132–134).
48

Greenpeace Nederlandi ja PAN Europe'i hinnangul ei saa väljendit „info[, mis] on seotud heitmetega keskkonda“ samuti piirata nii, et see hõlmaks ainult tegelikke heitmeid, ja ka see tuleb tagasi lükata. Siinkohal väidavad nad eelkõige, et vaidlusalune teave on vajalik selleks, et teada keskkonda juhitud glüfosaadiheitmete kogust ja kvaliteeti ning lisandite kogust, ning samuti selleks, et teha kindlaks, kas glüfosaadi kui taimekaitsevahendi koostisosa keskkonda juhtimise mõju on hinnatud õigesti. Kuna see teave on alus, millele tuginedes võib anda loa glüfosaadi eraldamiseks keskkonda, tuleb kõnealust teavet käsitada infona, mis on seotud „heitmetega keskkonda“ määruse nr 1367/2006 artikli 6 lõike 1 esimese lause tähenduses. Järelikult ei tule nende menetlusosaliste arvates piirata väljendit „info[, mis] on seotud heitmetega keskkonda“ nii, et see hõlmaks kõnealuse toote kasutamisel üksnes tegelikult keskkonda eraldatud heitmeid.
43

Selliseks hindamiseks on vaja muu hulgas kontrollida kolmanda riigiga peetud läbirääkimiste tulemusel välja töötatud mittesiduva kokkuleppe – nagu on 2013. aasta addendum – konkreetset sisu, mida ei ole võimalik ette kindlaks määrata ega prognoosida selliste läbirääkimiste algatamise otsuses. Niisiis pelgalt see, et kolmanda riigiga läbi räägitud mittesiduva kokkuleppe sisu vastab nõukogu antud läbirääkimisvolitusele, ei ole piisav, et anda komisjonile pädevus kirjutada nõukogu eelneva loata sellisele dokumendile alla põhjendusel, et see on hõlmatud nõukogu varem kinnitatud seisukohaga.
81

Mis puudutab käesoleva väite teist osa, millega apellant heidab Üldkohtule ette seda, et viimane rikkus tema õigust õigusemõistmisele mõistliku aja jooksul, siis tuleb meenutada, et kui liidu kohus rikub harta artikli 47 teisest lõigust tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis on sanktsioon sellise rikkumise eest Üldkohtule esitatav kahju hüvitamise nõue, kusjuures selline nõue on vastupidi apellandi väidetule tõhus õiguskaitsevahend. Seega ei saa nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale (vt eelkõige kohtuotsused, 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 66; 9.10.2014, ICF vs. komisjon, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punkt 57, ning 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punktid 17 ja 18).
98

Olgu meenutatud, et kui liidu kohus rikub harta artikli 47 teisest lõigust tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis on sanktsioon sellise rikkumise eest Üldkohtule esitatav kahju hüvitamise nõue, kusjuures selline nõue on tõhus õiguskaitsevahend. Seega ei saa nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale (kohtuotsused, 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 66; 9.10.2014, ICF vs. komisjon, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punkt 57, ning 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punktid 17 ja 18).
64

Mis puudutab apellatsioonkaebuse neljandat väidet ja viienda väite esimest osa, milles väidetakse, et Üldkohus ei teinud otsust mõistliku aja jooksul, siis tuleb meenutada, et kui liidu kohus rikub harta artikli 47 teisest lõigust tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis on sõltumata Üldkohtule ELTL artikliga 261 ja määruse nr 1/2003 artikliga 31 antud täielikust pädevusest sanktsioon sellise rikkumise eest Üldkohtule esitatav kahju hüvitamise nõue, kusjuures selline nõue on tõhus õiguskaitsevahend. Seega ei saa nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale (vt eelkõige kohtuotsused, 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 66; 9.10.2014, ICF vs. komisjon, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punkt 57, ning 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punktid 17 ja 18).
2.

Määruse nr 2658/87 I lisas, mida on muudetud määrusega nr 1006/2011, sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et asjaoluga, et sellisel spordiprillidesse sisseehitatud videokaameral nagu vaatluse all põhikohtuasjas on välisallikast pärit video- või audiofaili vahetatavale andmekandjale salvestamise ja sellel säilitamise võimalus, on vastuolus nende prillide klassifitseerimine nomenklatuuri alamrubriiki 8525 80 91, kui niisugune salvestamine on võimalik autonoomselt ja sõltumatult välistest seadmetest ja tarkvarast.
Võttes arvesse ühise välis- ja julgeolekupoliitika laia ulatust ja eesmärke, nagu need on määratletud ELL artikli 3 lõikes 5 ja artiklis 21 ning nimetatud poliitikaga seotud erisätetes, täpsemalt ELL artiklites 23 ja 24, ei ole Üldkohus õigust valesti kohaldanud, kui ta leidis, et otsuse 2011/172 (teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Egiptuses) sai seaduslikult vastu võtta ELL artikli 29 alusel, kuna see on vastu võetud Egiptuse uute ametivõimude toetamise poliitika raames, mille eesmärk on toetada selle riigi poliitilist ja majanduslikku stabiliseerimist ja täpsemalt aidata selle riigi ametivõime nende võitluses riigi vahendite õigusvastase kasutamise vastu; seega lähtub see otsus täielikult ühisest välis- ja julgeolekupoliitikast ja vastab ELL artikli 21 lõike 2 punktides b ja d nimetatud eesmärkidele.

(vt punktid 42, 43, 46)
Direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse ETUC, UNICE ja CEEP sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta ja raamkokkulepet kohaldatakse kõigile töötajatele, kes teevad tasu eest tööd tähtajalise töösuhte raames, mis seob neid nende tööandjaga. Raamkokkuleppe klausli 2 lõike 1 sõnade kohaselt kohaldatakse seda kokkulepet tähtajaliste töötajate suhtes, kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas.

Raamkokkuleppe klausli 3 kohaselt tähendab mõiste „tähtajaline töötaja”„isikut, kellel on vahetult tööandja ja töötaja vahel sõlmitud tööleping või töösuhe, milles töölepingu või töösuhte lõpp on määratud objektiivsete tingimustega, milleks võib olla konkreetse kuupäeva saabumine, konkreetse ülesande lõpetamine või konkreetse sündmuse toimumine”.

Niisugune leping nagu siseriiklikus õiguses ette nähtud „ettevõtjate toetuseks sõlmitav tähtajatu tööleping” – mida iseloomustab asjaolu, et leping on sõlmitud tähtajatult ning kui katseaja kestus välja arvata, siis reguleerivad seda töötajate põhimääruse ja kollektiivlepingute tähtajatuid töölepinguid käsitlevad sätted – ei ole direktiivi 1999/70 kohaldamisalasse kuuluv tähtajaline tööleping. Nimelt on katseaja eesmärk peamiselt kontrollida töötaja võimekust ja oskusi, tähtajalist töölepingut kasutatakse aga siis, kui töölepingu või töösuhte lõpp on määratud objektiivsete tingimustega.

(vt punktid 31–34, 36 ja 38)
Direktiivi 2001/84/EÜ algupärase kunstiteose autori õiguse kohta saada hüvitist edasimüügi korral artikli 1 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui edasimüügitasu siseriikliku õigusakti alusel maksma kohustatud isik, olgu see müüja või tehingus osalev elukutseline kunstiturul tegutseja, võib leppida muu isikuga, kaasa arvatud ostjaga kokku, et viimane kannab lõplikult, täielikult või osaliselt edasimüügitasu kulu, tingimusel et selline lepinguline kokkulepe ei mõjuta mingil viisil autorile tasu maksva isiku kohustusi ja vastutust autori suhtes.

Kui direktiiviga 2001/84 soovitud eesmärgi kõrvaldada kunstituru konkurentsimoonutused, nagu märgitud direktiivi põhjendustes 13 ja 15, täitmine nõuab, et oleks nähtud ette, kes vastutab autorile edasimüügi eest makstava autoritasu maksmise eest, nagu ka normid, mille alusel määratakse kindlaks autoritasu summa, ei kehti sama küsimuse kohta, kes kannab lõplikult asjaomase kulu. Tõsi, kohe ei saa välistada, et viimati nimetatud element võib siseturu toimimist teataval määral moonutada, kuid selline mõju siseturule on igal juhul üksnes kaudne, kuna selle tekitavad lepingulised kokkulepped, mis on sõlmitud sõltumatult edasimüügi eest makstava autoritasu maksmisest, milleks on seda tasu maksma kohustatud isik jätkuvalt kohustatud.

(vt punktid 28–31 ja 33 ning resolutsioon)
Kuna liikmesriik nõuab teatavate keelepiirkondade kohaliku tasandi avalikke teenuseid pakkuva ettevõtja loodud töökohale kandideerijalt, kelle diplomilt või tunnistuselt ei nähtu, et ta läbis õpingud vastavas keeles, et viimane läbiks üheainsa selle liikmesriigi ametiasutuse poolt liikmesriigi territooriumil korraldatava eksami ja esitaks selle asutuse väljastatud tunnistuse, kusjuures see on ainus lubatud viis oma keeleoskust tõendada, siis on liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle ELTL artiklist 45 ja määrusest nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires.

Töötajate vaba liikumist arvestades on niisugune nõue ebaproportsionaalne eesmärgi suhtes, milleks on kandideerijate keeleoskuse hindamine. Esiteks ei võeta kõnealuse nõude järgi arvesse isiku niisugust keeleoskuse taset, mille tõendamiseks on tal muus liikmesriigis saadud diplom, pidades silmas ka õpingute laadi ja kestust. Teiseks sunnitakse nende õigusnormidega teistes liikmesriikides elavaid huvitatud isikuid, see tähendab enamikku nende liikmesriikide kodanikest, tulema selle liikmesriigi territooriumile üksnes selleks, et lasta nõutava tunnistuse saamiseks hinnata oma keeleoskust eksamil, mille sooritamine on kandidatuuri esitamise tingimus. Sellega kaasnevad täiendavad nõudmised muudavad kõnealustele töökohtadele töölesaamise tunduvalt raskemaks.

(vt punktid 28, 29, 31, 35 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidu pädevuste süsteemi raames peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ning mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu. Seejuures ei oma mingit tähtsust see õiguslik alus, mis valiti muude selliste liidu õigusaktide vastuvõtmiseks, millel võivad olla asjaomase õigusaktiga sarnased iseloomulikud tunnused; õigusakti õiguslik alus tuleb kindlaks teha selle enda eesmärgi ja sellega reguleeritavate valdkondade alusel.

Liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv õiguskindluse põhimõte nõuab, et õigusnormid oleksid selged, täpsed ja ettenähtavate tagajärgedega, et huvitatud isikud saaksid liidu õiguskorraga reguleeritavates olukordades ja õigussuhetes nendest juhinduda.

Elanikkonna tervise kaitse valdkonnas, mis on tagatud Euratomi asutamislepingu II jaotise 3 peatüki sätetega, ei ole direktiivi 2013/51, millega määratakse kindlaks nõuded elanikkonna tervise kaitsmiseks olmevees sisalduvate radioaktiivsete ainete eest, ja direktiivi 98/83 olmevee kvaliteedi kohta omavahelises suhestumises mingit vastuolu. Esiteks kehtestavad mõlemad direktiivid samad kontrollväärtused. Teiseks, võrreldes direktiiviga 98/83, milles reguleeritakse olmevee kvaliteeti üldiselt, kujutab direktiiv 2013/51 endast lex specialis’t selles osas, mis puudutab elanikkonna tervise kaitset sellises vees sisalduvate radioaktiivsete ainete eest. Seega on põhimõte lex specialis derogat legi generali kohaldatav isegi juhul, kui lex generalis ja lex specialis pärinevad samalt institutsioonilt. Sellest järeldub, et nende direktiividega kehtestatud kordade vastuolu puhul on direktiivi 2013/51 sätted ülimuslikud direktiivi 98/83 sätete suhtes, nagu on selgelt kinnitatud vaidlustatud direktiivi põhjenduses 5, mistõttu ei saa sellest tuleneda õiguskindluse põhimõtte rikkumist.

(vt punktid 45, 46 ja 49–51)
Määruse nr 785/2004 kindlustusnõuete kohta lennuettevõtjatele ja õhusõiduki käitajatele artikli 3 punkti g tõlgendada nii, et ühenduse lennuettevõtja käitatavas helikopteris viibinud isik, kelle õhuvedu põhineb kõnealuse isiku tööandja ja lennuettevõtja vahel konkreetse tööülesande täitmiseks sõlmitud lepingul, on reisija selle sätte tähenduses. Nimelt, kui õhusõidukis viibiva isiku ülesanne ei ole õhusõidukit juhtida, ei kuulu ta meeskonna liikmete kategooriasse. Samuti ei ole asjaolu, et nimetatud isiku ülesanne oli piloodi korraldusel avada helikopteri uks, piisav selleks, et ta langeks meeskonna liikmete kategooriasse, kuna piloodil on alati õigus anda korraldusi kõigile õhusõiduki pardal viibivatele isikutele, sealhulgas reisijatele.

(vt punktid 27–31 ja resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Prantsuse Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda abisaajatelt tagasi riigiabi, mis on tunnistatud ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks komisjoni 28. jaanuari 2009. aasta otsuse 2009/402/EÜ Prantsusmaa puu- ja köögiviljasektori situatsiooniplaanide kohta (C 29/05 (ex NN 57/05)) artikliga 1, ning kuna ta ei teinud määratud tähtaja jooksul Euroopa Komisjonile teatavaks selle otsuse artiklis 4 loetletud andmeid, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud ELTL artikli 288 neljandast lõigust ning otsuse artiklitest 2–4 tulenevaid kohustusi.
Kui on tegu eelotsusetaotlusega määruse nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000) tõlgendamiseks, võib Euroopa Kohus otsustada kasutada oma kodukorra artiklis 107 ette nähtud eelotsuse kiirmenetlust, kuna tegu on kolmeaastase lapsega, kes on olnud oma isast lahus enam kui aasta. Nimelt võib kehtiva lahusoleku jätkumine – mida iseloomustab eelkõige oluline distants isa ja lapse elukoha vahel – tõsiselt kahjustada lapse tulevast suhet oma isaga.

(vt punktid 36, 38 ja 39)
Direktiivi 96/9 andmebaaside õiguskaitse kohta tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav andmebaasile, mis ei ole selle direktiivi kohaselt kaitstav ei autoriõiguse ega sui generis õigusega, mistõttu – ilma et see mõjutaks kohaldatavat siseriiklikku õigust – direktiivi artikli 6 lõige 1 ning artiklid 8 ja 15 ei takista sellise andmebaasi loojal seada lepingulisi piiranguid andmebaasi kasutamisele kolmandate isikute poolt.

Nimelt asjaolu, et andmebaas vastab direktiivi 96/9 artikli 1 lõikes 2 sisalduvale määratlusele, ei võimalda asuda seisukohale, et see kuulub direktiivi nende sätete kohaldamisalasse, mis reguleerivad autoriõigust ja/või sui generis õigust, kui andmebaas ei vasta ei autoriõigusega kaitsmiseks direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud tingimusele ega sui generis õigusega kaitsmiseks direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimusele. Sellega seoses tuleneb direktiivi 96/9 esemest ja ülesehitusest, et direktiivi artikli 6 lõige 1 ning artiklid 8 ja 15, millega on kehtestatud andmebaasi õiguspärase kasutaja kohustuslikku laadi õigused, ei ole kohaldatavad andmebaasi suhtes, mida direktiivi kohaselt ei kaitsta ei autoriõiguse ega sui generis õigusega, mistõttu ei takista direktiiv selliste lepingutingimuste kehtestamist, mis reguleerivad niisuguse andmebaasi kasutamise tingimusi.

(vt punktid 35, 39, 45 ja resolutsioon)
Määruse nr 918/83, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem, artiklit 60 tuleb tõlgendada nii, et kui laboratooriumis kasutamiseks ette valmistatud loomad, kelle importija toob liidu territooriumile, on mõeldud avalikule või avalikes huvides tegutsevale asutusele või loa saanud eraasutusele, kes tegeleb peamiselt hariduse või teadusuuringutega, on importijal õigus selles artiklis sedalaadi kaubale ette nähtud tollimaksuvabastusele, isegi kui ta ise ei ole eelnimetatud asutus.

Nimelt sõltub määruse nr 918/83 artiklis 60 kehtestatud tollimaksuvabastuse kohaldamine pigem sellest, kuidas isik, kellele imporditud kaup on ette nähtud, seda kasutab, mitte importija isikust.

Lisaks tuleneb määruse nr 918/83 artiklite 128 ja 129 sõnastusest, et liidu seadusandja pidas silmas olukorda, kus sellistel juhtumitel, nagu on ette nähtud selle määruse artiklis 60, võib importija olla muu isik kui see, kellele kaup on ette nähtud.

Lõpuks ei takista määruse nr 918/83 artikli 60 eesmärgi hõlbustada teadusuuringute läbiviimist, võimaldades liidu territooriumil asuvatel asutusel importida võimalikult väikese kuluga loomi, kes on ette valmistatud kasutamiseks laboratooriumis, saavutamist see, kui nendel asutustel on võimalik valida endi jaoks kõige sobivam ja soodsam importimise viis.

Seega, võttes arvesse määruse nr 918/83 artikli 60 konteksti ja selle sätte eesmärki, ei pea järelikult viidatud sättes nimetatud loomade importija selleks, et tal oleks õigus sedalaadi kaubale ette nähtud tollimaksuvabastusele, vastama kriteeriumidele, mis lubavad teda pidada isikuks, kellele loomad on ette nähtud selle sätte tähenduses.

(vt punktid 30, 31, 33, 34 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidetud kohtuasjad C‑271/14 ja C‑273/14

LFB Biomédicaments SA jt

versus

Ministre des Finances et des Comptes publics

ja

Ministre des Affaires sociales et de la Santé

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

„Eelotsusetaotlus — Inimtervishoius kasutatavad ravimid — Direktiiv 89/105/EMÜ — Artikli 6 punktid 3 ja 5 — Ravimi kustutamine nende ravimpreparaatide loetelust, mis hüvitatakse lisaks haiglakulude piirhindade alusel hüvitamisele — Põhjendamiskohustus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 16. aprill 2015

Õigusaktide ühtlustamine – Farmaatsiatooted – Direktiiv 89/105 – Inimtervishoius kasutatavad ravimid – Siseriiklikust tervisekindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite positiivne loetelu – Ravimi hüvitamise tingimusi või hüvitise taset muutev otsus, millega jäetakse sellest loetelust välja ravimid, mis hüvitatakse lisaks haiglakulude piirhindade alusel hüvitamisele – Põhjendamiskohustus

(Nõukogu direktiiv 89/105, artikli 6 punktid 3 ja 5)

Direktiivi 89/105/EMÜ, mis käsitleb inimtervishoius kasutatavate ravimite hinnakujundust reguleerivate meetmete läbipaistvust ja nende hõlmamist siseriiklike tervisekindlustussüsteemidega, artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et selle punktides 3 ja 5 ette nähtud põhjendamiskohustus laieneb otsusele, mis piirab ravimi hüvitamise tingimusi või alandab hüvitise taset sellega, et jätab ravimi välja nende ravimpreparaatide loetelust, mis hüvitatakse kohustusliku ravikindlustuse süsteemi alusel lisaks voodipäevadel ja saadud ravil põhinevatele haiglakulude hüvitamisele piirhindade alusel.

Nimelt oleks läbipaistvuse põhimõttega vastuolus järeldus, et niisugune otsus võib jääda hõlmamata direktiivi 89/105 artikli 6 puntides 3 ja 5 sätestatud põhjendamiskohustusega, mille eesmärk on võimaldada huvitatud isikutel kontrollida, et otsused ravimite hinnakujunduse ja nende liikmesriigi ravikindlustussüsteemiga hõlmamise kohta on võetud vastu objektiivsete ja kontrollitavate kriteeriumide alusel, ilma et esineks diskrimineerimist siseriiklike ja muudest liikmesriikidest pärit ravimite vahel.

(vt punktid 30 ja 31 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑16/14

Property Development Company NV

versus

Belgische Staat

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van beroep te Gent)

„Eelotsusetaotlus — Maksustamine — Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 11 A osa — Kauba kasutamine, mida käsitatakse tarnena tasu eest — Kinnisasja kasutamine käibemaksust vabastatud majandustegevuse eesmärgil — Selle kasutamisega seotud maksustatav summa — Kinnisasja ehitamise käigus tasutavad vaheintressid”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 23. aprill 2015

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatav summa – Kinnisasja kasutamine käibemaksust vabastatud majandustegevuse eesmärgil – Maksustatav summa, mis koosneb sarnaste kinnisasjade müügihinnast – Kinnisasja ehitamise käigus tasutud vaheintresside arvesse võtmine – Mõju puudumine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 5 lõike 7 punkt b ja artikli 11 A osa lõike 1 punkt b)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 11 A osa lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellisel juhtumil, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on käibemaksu arvutamisel maksustatavaks summaks maksukohustuslase poolt ehitada lastud hoone kasutamiselt selle direktiivi artikli 5 lõike 7 punkti b tähenduses niisuguse kasutamise ajal kehtinud selliste hoonete ostuhind, mis oma mõõtmete ja muude oluliste tunnuste poolest on asjaomase hoonega sarnased. Siinjuures ei ole asjassepuutuv see, kas osa ostuhinnast tuleneb hoone ehitamise käigus tasutud vaheintressidest.

Nimelt vastupidi omahinnale, mis kuuenda direktiivi artikli 11 A osa lõike 1 punkti b kohaselt on maksustatavaks summaks ostuhinna puudumise korral, võimaldab sarnaste kaupade ostuhinna kriteerium maksuhalduril lähtuda seda liiki kauba turuhinnast asjaomase kauba kasutamise ajal, analüüsimata üksikasjalikult seda, millised kulutegurid selle hinna kujundasid, nagu kinnisasja ehitamise käigus tegelikult tasutud vaheintress.

(vt punktid 40, 41, 43 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 55 selle direktiivi 1. jaanuarini 2010 kehtivas redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et seda ei kohaldata sellistes olukordades, kus teenuste saaja oli üheaegselt käibemaksukohustuslasena registreeritud nii liikmesriigis, kus teenust füüsiliselt osutati ja teises liikmesriigis ning hiljem vaid teises liikmesriigis ja kus materiaalsed vallasasjad, millega seoses teenuseid osutati, lähetati või veeti väljapoole liikmesriiki, kus teenuseid füüsiliselt osutati, mitte pärast teenuste osutamist, vaid pärast nende vallasasjade hilisemat müüki.

Kuna teenuste osutamise koht tuleb kindlaks määrata üksnes kõnealuse maksustatava tehinguga seotud faktiliste asjaolude põhjal, tuleb teist direktiivi 2006/112 artiklis 55 sätestatud tingimust, et asjad tuleb lähetada või vedada väljapoole liikmesriiki, kus toimub teenuse füüsiline osutamine, seal ette nähtud erandi kohaldamiseks hinnata just nende asjaolude põhjal, mitte võimalike tulevaste tehingute põhjal. Seega, artikli 55 kohaldamiseks peab kaupade vedu või lähetamine toimuma neid kaupu hõlmavate töödega seotud tehingu raames enne, kui tehakse mõni muu nende kaupadega seotud tehing, mis on käibemaksuga maksustatav.

(vt punktid 37, 38, 42 ja resolutsioon)