ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑569/15

X

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamine – Võõrtöötajad – Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine – Määrus (EMÜ) nr 1408/71 – Artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkt i – Isik, kes töötab tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil – Isik, kes töötab ühes liikmesriigis ja teeb kolmekuulise tasustamata puhkuse ajal tööd teises liikmesriigis

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 13. septembri 2017. aasta otsus

Sotsiaalkindlustus – Kohaldatavad õigusaktid – Määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkt b – Tavaliselt mitme liikmesriigi territooriumil töötav isik – Isik, kes elab ja töötab ühe liikmesriigi territooriumil ja teeb esimesest liikmesriigist võetud kolmekuulise tasustamata puhkuse ajal tööd teise liikmesriigi territooriumil – Hõlmamine – Tingimused – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkt i)

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EMÜ) nr 592/2008), artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et isikut, kes elab ja töötab ühe liikmesriigi territooriumil ning kes võtab kolmeks kuuks tasustamata puhkuse – töötades sel ajal teise liikmesriigi territooriumil –, tuleb käsitada isikuna, kes töötab tavaliselt kahe liikmesriigi territooriumil kõnealuse sätte tähenduses, juhul kui esimese liikmesriigi sotsiaalkindlustusvaldkonna õigusaktide kohaselt loetakse teda selle puhkuseperioodi vältel töötavaks isikuks ja kui teise liikmesriigi territooriumil tehtav töö on tavapärane ja oluline; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Hindamaks viimati nimetatud liikmesriigi territooriumil tehtud töö tavapärasust ja olulisust kõnealuse ajavahemiku jooksul, tuleb eelkõige arvestada lepingudokumentides määratletud tööperioodi kestust ja palgatöö laadi, vajaduse korral samuti tehtud tööd (vt selle kohta 13. septembri 2017. aasta otsus, X, C‑570/15, punkt 21).

(vt punktid 27 ja 29 ning resolutsioon)
Liikmesriik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad määruse nr 3950/92, millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks, artiklitest 1 ja 2, määruse nr 1788/2003, millega kehtestatakse tasu piima- ja piimatootesektoris, artiklist 4, määruse nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus), artiklitest 79, 80 ja 83, määruse nr 536/1993, milles sätestatakse piima- ja piimatootesektori lisatasu kohaldamise üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artiklist 7, määruse nr 1392/2001, milles sätestatakse määruse nr 3950/92 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikli 11 lõigetest 1 ja 2, ning määruse nr 595/2004, milles sätestatakse määruse nr 1788/2003 rakenduseeskirjad (muudetud määrusega nr 1468/2006), artiklitest 15 ja 17, kui ta ei taga, et piima lisatasuna maksmisele kuuluvad summad aastatel, mil see tasu tegelikult kehtis, maksavad tegelikult need tootjad, kes on osalenud konkreetsetes ületootmise juhtudes, et selle maksab kokkuostja või otseturustamise korral tootja õigel ajal pärast seda, kui ta on saanud teate maksmisele kuuluva summa kohta või kui tasu ei makstud ettenähtud tähtaja jooksul, et see oleks registreeritud ja võimalusel nõutud nendelt kokkuostjatelt või tootjatelt sisse sundtäitmise korras.

Nimelt määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 kohaselt jaotatakse selle määruse artiklis 1 sätestatud lisatasu nende tootjate vahel, kes on tootmiskvootide ületamise juhtudes osalenud. Lisatasu selline jaotamine on ette nähtud ka määruse nr 1788/2003 artiklis 4 ning määruse nr 1234/2007 artiklites 79, 80 ja 83. Vastavalt määruse nr 536/93 artiklile 7, määruse nr 1392/2001 artikli 11 lõigetele 1 ja 2 ning määruse nr 595/2004 artiklitele 15 ja 17 on liikmesriigid kohustatud võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada tasu – kui maksetähtajast ei peeta kinni, siis koos intressiga – nõuetekohane sissenõudmine ja tegelik jaotamine ületurustanud tootjate vahel. Asjaoluga, et piima lisatasu regulatsioon tekitas õiguslikke ja poliitilisi probleeme Euroopa Liidu tasandil ja et see tuli lõppkokkuvõttes uuega asendada, ei saa kuidagi põhjendada seda, et liikmesriigid ei võta kõiki vajalikke meetmeid selle tõhususe tagamiseks riigi tasandil.

(vt punktid 40, 41 ja 57 ning resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑612/15

Kriminaalasi

järgmiste isikute suhtes:

Kolev jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Spetsializiran nakazatelen sad)

Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 325 – Euroopa Liidu finantshuve kahjustav pettus või muu ebaseaduslik tegevus tollivaldkonnas – Uurimistoimingute tõhusus – Kriminaalmenetluse lõpetamine – Mõistlik aeg – Direktiiv 2012/13/EL – Õigus saada teavet oma süüdistuse kohta – Õigus tutvuda kriminaaltoimiku materjalidega – Direktiiv 2013/48/EL – Õigus kaitsjale

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 5. juuni 2018. aasta otsus

Õigusalane koostöö kriminaalasjades–Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses ja õigust vahi all viibimise ajal suhelda–Direktiiv 2013/48–Õigus kaitsjale–Riigisisesed õigusnormid, mis panevad liikmesriigi kohtule kohustuse taandada kahe süüdistatava volitatud kaitsja, kui nende isikute huvid on vastuolus–Õigusnormid, mis lubavad kohtul määrata nendele isikutele ise omal algatusel kaks kaitsjat–Lubatavus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 64‑72)

ELTL artikli 325 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse selline kriminaalmenetluse lõpetamise menetlus, nagu on ette nähtud kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno protsesualen kodeks) artiklites 368 ja 369, kui neid õigusnorme kohaldatakse Euroopa Liidu finantshuve kahjustava, tolli valdkonnas toime pandud raske pettuse või muu raske ebaseadusliku tegevuse uurimiseks alustatud menetluse suhtes. Liikmesriigi kohus peab saavutama ELTL artikli 325 lõike 1 täieliku õigusliku toime, jättes need õigusnormid vajaduse korral kohaldamata ning jälgides samas, et süüdistatavate põhiõiguste järgimine oleks tagatud. (vt punkt 76 ja resolutsiooni punkt 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui üksikasjalik teave süüdistuse kohta antakse kaitsjale küll alles pärast kohtumenetlust alustava süüdistusakti saatmist kohtusse, kuid enne seda, kui kohus alustab süüdistuse sisulist hindamist ja algab kohtulik arutelu, või pärast selle arutelu algust, kuid enne nõupidamise etappi, kui selliselt antud teavet hiljem muudetakse, tingimusel et kohus võtab kõik vajalikud meetmed, et tagada kaitseõiguste järgimine ja õiglane menetlus. Nimetatud direktiivi artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus peab tagama, et kaitsjale antakse tegelik võimalus kriminaaltoimiku materjalidega tutvuda: tutvumine võib vajaduse korral toimuda pärast kohtumenetlust alustava süüdistusakti saatmist kohtusse, kuid enne seda, kui kohus alustab süüdistuse sisulist hindamist ja algab kohtulik arutelu, või pärast selle arutelu algust, kuid enne nõupidamise etappi, kui menetluse käigus on lisatud toimikusse uusi tõendeid, tingimusel et kohus võtab kõik vajalikud meetmed, et tagada kaitseõiguste järgimine ja õiglane menetlus. (vt punktid 99 ja 100 ning resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 2 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav haldustasudele, mille maksmise kohustuse tekkimine on seotud elektroonilisi sidevõrke ja ‑teenuseid pakkuvatele ettevõtjatele antud õigusega paigaldada avaliku elektroonilise sidevõrgu kaableid.

Direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et kaupade jaekaubandus on käsitatav „teenusena“ selle direktiivi kohaldamise seisukohast.

Direktiivi 2006/123 III peatüki sätteid, mis puudutavad teenuseosutajate asutamisvabadust, tuleb tõlgendada nii, et need on kohaldatavad ka olukorras, kus kõik asjassepuutuvad asjaolud leiavad aset ainult ühe liikmesriigi siseselt.

Selle kohta on kõigepealt oluline märkida, et nende sätete sõnastusest ei tulene ühtki tingimust, mis nõuaks rahvusvahelise dimensiooni olemasolu. Täpsemalt, direktiivi 2006/123 artikli 9 lõige 1, artikkel 14 ja artikli 15 lõige 1, mis puudutavad vastavalt autoriseerimisskeeme, keelatud nõudeid ja hindamisele kuuluvaid nõudeid, ei sisalda mingit viidet piiriülesele dimensioonile. Edasi, mis puudutab direktiivi 2006/123 III peatüki konteksti, siis sätestab selle direktiivi artikli 2 lõige 1 üldsõnaliselt, eristamata rahvusvahelise dimensiooniga teenuste osutamist ja selle dimensioonita teenuste osutamist, et direktiivi kohaldatakse „liikmesriikides asutatud teenuseosutajate poolt osutatavate teenuste suhtes“.

Viimaks on ka direktiivi 2006/123 eesmärkidega kooskõlas tõlgendus, mille kohaselt tuleb selle direktiivi III peatüki sätteid kohaldada mitte ainult niisuguse teenuseosutaja suhtes, kes soovib asutamisõigust teostada mõnes teises liikmesriigis, vaid ka sellise teenuseosutaja suhtes, kes soovib seda õigust kasutada oma päritoluliikmesriigis. Selle kohta tuleb märkida, et nagu nähtub direktiivi 2006/123 artiklist 1, koosmõjus põhjendustega 2 ja 5, kehtestab see direktiiv üldsätted, mille eesmärk on kõrvaldada teenuseosutajate asutamisvabaduse tõkked liikmesriikides ja teenuste vaba liikumise tõkked liikmesriikide vahel, et aidata kaasa vaba ja konkureeriva teenuste siseturu saavutamisele (1. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus, Trijber ja Harmsen, C‑340/14 ja C‑341/14, EU:C:2015:641, punkt 44). Ent teenuste siseturu täielik saavutamine nõuab eelkõige, et kõrvaldataks tõkked, millega teenuseosutajad liikmesriikides – olgu see nende endi päritoluliikmesriik või muu liikmesriik – asutamisvabaduse teostamisel kokku puutuvad ja mis võivad kahjustada nende võimet osutada teenuseid üle liidu asuvatele klientidele.

(vt punktid 99, 100, 103–105 ja 110 ning resolutsiooni punkt 3)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 ja ELTL artikli 325 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et konkreetset majandusaastat puudutavast aastadeklaratsioonist tuleneva käibemaksu seaduses sätestatud tähtajal tasumata jätmine kujutab endast kuritegu, mille eest mõistetakse vabadusekaotuslik karistus üksnes juhul, kui tasumata jäetud käibemaksu summa ületab 250000 euro suuruse künnise, samas kui kinnipeetud tulumaksu tasumata jätmises seisneva süüteo puhul on ettenähtud künnis 150000 eurot.

(vt punkt 61 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑518/15

Ville de Nivelles

versus

Rudy Matzak

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud cour du travail de Bruxelles)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2003/88/EÜ – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Tööaja korraldus – Artikkel 2 – Mõisted „tööaeg“ ja „puhkeaeg“ – Artikkel 17 – Erandid – Päästjad – Valveaeg – Kodune valveaeg

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 21. veebruari 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 28–31)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 17 lõike 3 punkti c alapunkti iii tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid ei või avaliku sektori päästeteenistuse poolt tööle võetud päästjate teatud kategooriate puhul teha erandeid kõikidest sellest direktiivist tulenevatest kohustustest, sealhulgas direktiivi artiklist 2, kus määratletakse muu hulgas mõisted „tööaeg“ ja „puhkeaeg“. (vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 1)

Direktiivi 2003/88 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriikidel jätta jõusse või kehtestada mõiste „tööaeg“ vähem piirav määratlus, kui on ette nähtud selle direktiivi artiklis 2. Vastavalt direktiivi 2003/88 artikli 15 sõnastusele on liikmesriikidel õigus kohaldada või kehtestada töötajate ohutuse ja tervise kaitseks soodsamaid õigus‑ ja haldusnorme. Sellest artiklist nähtub, et siseriiklikud sätted, millele seal viidatakse, on võrreldavad direktiivis 2003/88 ette nähtud sätetega, mille eesmärk on töötajate ohutuse ja tervise kaitse. Viimati nimetatud säteteks võivad olla üksnes sätted, mille ülesanne ja eesmärk on kehtestada töötajate ohutuse ja tervise kaitse miinimumtase. See kehtib kõnealuse direktiivi 2. ja 3. peatüki sätete kohta. Direktiivi 1. peatüki sätted, mis hõlmavad artikleid 1 ja 2, on aga teistsugust laadi. Nimelt ei kehtesta need sätted minimaalset puhkeaega ega käsitle tööaja korralduse muid aspekte, vaid sätestavad vajalikud mõisted direktiivi 2003/88 reguleerimiseseme kui ka kohaldamisala piiritlemiseks. Seega nähtub direktiivi 2003/88 artikli 15 sõnastusest koostoimes selle direktiiviga kehtestatud süsteemiga, et nimetatud artiklis ette nähtud õigus ei ole direktiivi artiklis 2 toodud tööaja mõiste määratluse suhtes kohaldatav. (vt punktid 42–44, 47 ja resolutsiooni punkt 2)

Direktiivi 2003/88 artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt ei pea liikmesriigid kindlaks määrama töötasu koduse valveaja eest – nagu on kõne all põhikohtuasjas – sõltuvalt sellise valveaja eelnevast kvalifitseerimisest „tööajaks“ või „puhkeajaks“. Siinkohal tuleb meenutada, et nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on selge, et direktiiv 2003/88 ei reguleeri töötajate tasustamise küsimust, kuna see ei kuulu ELTL artikli 153 lõike 5 alusel liidu pädevusse. Seega, kuigi liikmesriikidel on õigus määrata kindlaks direktiivi 2003/88 kohaldamisalasse kuuluvate töötajate töötasu sõltuvalt direktiivi artiklis 2 sätestatud töö‑ ja puhkeaja mõistete määratlusest, ei ole nad kohustatud seda tegema. (vt punktid 49, 50, 52 ja resolutsiooni punkt 3)
Kohtuasi C‑598/15

Banco Santander SA

versus

Cristobalina Sánchez López

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud

Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 93/13/EMÜ – Tarbijalepingud – Ebaõiglased tingimused – Liikmesriigi kohtu pädevus – Tarbijate tagatud kaitse tõhusus – Hüpoteeklaenu leping – Hüpoteegiga tagatud nõude kohtuväline täitemenetlus – Lihtsustatud kohtumenetlus enampakkumisel parimaks pakkujaks tunnistatu asjaõiguste tunnustamiseks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. detsembri 2017. aasta otsus

Tarbijakaitse – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Direktiiv 93/13 – Kohaldamisala – Hüpoteegiga tagatud nõude kohtuväline täitemenetlus, mis seisneb tarbija kinnisasja müügis enampakkumise teel tema võlausaldajale ja millele tarbija ei ole esitanud vastuväiteid – Menetluse sõltumatus võlausaldaja ja tarbija vahelisest suhtest – Väljaarvamine

(Nõukogu direktiiv 93/13, artikli 6 lõige 1 ja artikli 7 lõige 1)

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 ei saa kohaldada sellises menetluses nagu põhikohtuasi, mille algatamist taotles kinnisasja enampakkumise järel parimaks pakkujaks tunnistatud isik, kusjuures tarbija on nõustunud selle asja osas hüpoteegi realiseerimisega ettevõtjast võlausaldaja kasuks kohtuvälises menetluses, ja mille ese on kaitsta selle pakkuja poolt seaduslikult omandatud asjaõigusi, arvestades asjaolu, et esiteks on see menetlus sõltumatu ettevõtjast võlausaldaja ja tarbija vahelisest õiguslikust suhtest, ja teiseks on hüpoteek realiseeritud, kinnisasi müüdud ja kinnisasjaga seotud asjaõigused on üle antud ilma, et tarbija oleks kasutanud selles kontekstis talle ette nähtud õiguskaitsevahendeid.

Igatahes on esiteks oluline rõhutada, et kuigi direktiivi 93/13 eesmärk on tagada sellega tarbijatele antud kaitse, pannes liikmesriigi kohtule kohustuse kontrollida omal algatusel selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluva lepingutingimuse ebaõiglust, ei ole võimalik tõhusalt tugineda selle direktiivi sätetele juhul, kui puuduvad igasugused viited sellele, et kohtuvälise täitemenetluse esemeks olnud hüpoteeklaenu lepingus võis olla ebaõiglane tingimus. Teiseks näib, nagu seda rõhutas kohtujurist enda ettepaneku punktis 70 ja mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, et C. Sánchez Lópezil oli vara võõrandamise kohtuvälises menetluses võimalus esitada selle suhtes vastuväiteid või nõuda menetluse peatamist hüpoteeklaenu lepingus ebaõiglase tingimuse esinemise tõttu, nõudes samal ajal ajutiste meetmete vastuvõtmist, et peatada niisuguse kinnisasja müük, mille omanik ta oli. Ning just hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluse raames oleks kohus saanud vajaduse korral omal algatusel kontrollida, kas hüpoteeklaenu lepingus oli ebaõiglasi tingimusi.

(vt punktid 48–50 ja resolutsioon)
Hankemenetlustes tuleneb võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõttest hankija jaoks kohustus jääda pakkumuste hindamise kriteeriumide sama tõlgenduse juurde kogu menetluse ajaks. Niisiis ei või hankija hindamiskriteeriumidele puhul määrata niisuguseid osakaalutegureid või alakriteeriume, mida ta ei ole eelnevalt pakkujatele teatavaks teinud.

Sellegipoolest on hankijal võimalik pärast pakkumuste esitamise tähtaega määrata nende alakriteeriumide osakaalutegurid, mis sisuliselt vastavad eelnevalt pakkujatele teatavaks tehtud kriteeriumidele. Esiteks ei või selle kriteeriumi hilisemal kindlaksmääramisel muuta lepingu sõlmimise kriteeriume, mis on määratletud hankedokumentides või hanketeates; teiseks ei või see kriteerium sisaldada asjaolusid, mis oleksid juhul, kui need oleks pakkumuste ettevalmistamise ajal teada, võinud mõjutada seda ettevalmistamist, ning kolmandaks ei või seda kindlaks määrata asjaolude alusel, mis võivad mõnda pakkujat diskrimineerivalt mõjutada.

(vt punktid 31–33)
Tegevusetushagi–Füüsilised või juriidilised isikud–Põhjendatud huvi–Hagi tuvastamaks, et komisjon on jätnud nõudmata, et hinnataks teatavaid tervisealaseid väiteid, mille suhtes kuulub kohaldamisele veel hindamata väidete üleminekukord–Üleminekukorra jätkuv kohaldamine on palju soodsam kui tervisealase väite lõplik tagasilükkamine–Mõju puudumine–Põhjendatud huvi säilimine

(ELTL artikkel 265; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1924/2006, artikli 28 lõiked 5 ja 6)
Nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta lisas toodud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe, mis on sõlmitud 6. juunil 1997, klausli 4 punkt 1 ei ole kohaldatav sellisele osamakselisele töötushüvitisele, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et esiteks on raamkokkuleppe preambulis märgitud, et „[t]õdedes, et riiklik sotsiaalkindlustus on liikmesriikide otsustada, käsitleb käesolev kokkulepe osalise tööajaga töötajate töötingimusi“ (14. aprilli 2015. aasta kohtuotsus, Cachaldora Fernández, C‑527/13, EU:C:2015:215, punkt 36).

Teiseks on Euroopa Kohus tõdenud, et mõiste „töötingimused“ alla kuuluvad raamkokkuleppe mõttes pensionid, mille aluseks on töötaja ja tööandja vaheline töösuhe, kuid mitte pensionid, mis põhinevad riiklikul sotsiaalkindlustusel, ehk pensionid, mis sõltuvad rohkem sotsiaalsetest kaalutlustest kui töösuhtest (22. novembri 2012. aasta kohtuotsus, Elbal Moreno, C‑385/11, EU:C:2012:746, punkt 21, ja 14. aprilli 2015. aasta kohtuotsus, Cachaldora Fernández, C‑527/13, EU:C:2015:215, punkt 37).

Käesolevas asjas ilmneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et kuigi põhikohtuasjas kõne all olevat hüvitist rahastatakse täielikult töötaja ja tööandja sissemaksetest, tasutakse neid sissemakseid siseriikliku õiguse alusel ja seetõttu ei ole nende aluseks töötaja ja tööandja kokkulepe. Järelikult ei kuulu asjaomased hüvitised mõiste „töötingimus“ alla.

(vt punktid 31–34, resolutsiooni punkt 1)
Tundmatu või muutuva koostisega aine, komplekssed reaktsioonisaadused või bioloogilist päritolu materjalid (UVCB) tuleb seoses ohuga, mida see avaldab veekeskkonnale, klassifitseerida vastavalt määruse nr 1272/2008, mis käsitleb ainete ja segude klassifitseerimist, märgistamist ja pakendamist, sätetele. Selle määruse I lisas on sätestatud, et vesikeskkonda ohustava toime klassifitseerimisel kasutatakse astmelist lähenemisviisi, kusjuures oluline on see, millist liiki teavet segu ja selle koostisosade kohta on olemas. Astmelise lähenemisviisi elemendid on klassifitseerimine katsetatud segude põhjal, klassifitseerimine seostamispõhimõtete kohaselt ja „klassifitseeritud koostisosade summeerimise“ ja/või „summeeritavuse valemi“ kasutamine.

Määruse nr 1272/2008 I lisa punkt 4.1.3.5.5 ei näe ette muude kriteeriumide kasutamist kui need, millele on selles sättes sõnaselgelt viidatud. Siiski ei keela ükski säte sõnaselgelt võtta arvesse muid elemente, mis võivad olla UVCB-aine klassifitseerimiseks asjakohased.

Mainitud metoodiline lähenemisviis nõuab ettevaatlikku käsitlemist eeskätt seetõttu, et mõiste „aine“ hõlmab laia valikut kemikaale, millest suurt osa on väga keeruline rangetele reeglitele tugineva süsteemi alusel klassifitseerida. Nimetatud dokument toob seega esile isegi ekspertide jaoks keerulised tõlkeprobleemid, mille tingib see, kui klassifitseeritakse eeskätt „keeruka koostisega või paljudest koostisosadest“ koosnevaid aineid, mille biolagunevus, bioakumulatsioon, jaotustegur ja lahustuvus vees tekitavad kõik tõlgendamisprobleeme, kuna segu iga koostisosa võib toimida erinevalt.

Liidu seadusandja lisas kemikaalide klassifitseerimise ja märgistamise globaalselt harmoneeritud süsteemi (GHS) sätted määruse nr 1272/2008 I lisasse, väljendamata kavatsust sellest lähenemisviisist kõrvale kalduda. Neil asjaoludel ei saa järeldada, et liidu seadusandja ei pööranud GHSi sätteid selliselt määrusesse nr 1272/2008 lisades tähelepanu nendele metoodilistele piirangutele.

Summeerimismeetodi range ja automaatne kohaldamine kõikides olukordades võib viia selleni, et alahinnatakse UVCB-aine, mille väheseid koostisosi tuntakse, toksilist toimet veekeskkonnale. Niisugust tagajärge ei saa pidada kokkusobivaks määrusega nr 1272/2008 taotletud eesmärgiga kaitsta keskkonda ja inimeste tervist.

Seega, kui komisjon kohaldab summeerimismeetodit selleks, et teha kindlaks UVCB-aine kuulumine veekeskkonda ohustava akuutse ja kroonilise toksilisuse kategooriatesse, ei pea ta oma hinnangu andmisel piirduma üksnes määruse nr 1272/2008 I lisa punktis 4.1.3.5.5 sõnaselgelt viidatud elementidega, jättes kõrvale kõik teised. Oma hoolsuskohustustest tulenevalt peab komisjon hoolikalt ja erapooletult uurima teisi elemente, mis hoolimata sellest, et nimetatud sätetes neid sõnaselgelt ei mainita, on siiski asjakohased.

(vt punktid 36, 39, 43 ja 45–47)
Kuigi mõistet „mitmepoolne süsteem“ ei ole nimetatud direktiivis iseenesest määratletud, on selle põhjenduses 6 märgitud, et mõistete „reguleeritud turg“ ja „mitmepoolne kauplemissüsteem“ – mis on selle direktiivi esemeks olevad kaks kahepoolse süsteemi liiki – määratlustest tuleks välja jätta kahepoolsed süsteemid, mille puhul investeerimisühing asub kauplema enda nimel, mitte riskivaba osapoolena ostja ja müüja vahel. Direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 6 kohaselt tähendab kauplemine omal kulul kauplemist endale kuuluva kapitali arvel, mille tulemuseks on tehingute sõlmimine ühe või mitme finantsinstrumendiga. Mitmepoolse süsteemi ja kahepoolse süsteemi selgest eristamisest saab järeldada, et turu korraldaja või investeerimisühing, kes korraldab mitmepoolset süsteemi, tegutseb ilma, et ta selles süsteemis tehingute tegemisel ise riskiks või kasutaks oma kapitali.

(vt punktid 30 ja 31)