KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PEDRO CRUZ VILLALÓN

esitatud 9. septembril 20101( )

Kohtuasi C‑507/08

Euroopa Komisjon

versus

Slovaki Vabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, mille komisjon on esitanud Slovaki Vabariigi vastu

Riigiabi – Maksuvõla kustutamine maksukeskuse poolt kokkuleppemenetluse raames võlausaldajatega – Komisjoni otsus, millega abi tunnistatakse ühisturuga kokkusobimatuks ja kohustatakse see tagasi nõudma – Täitmata jätmine – Kohtuotsuse seadusjõud – Lõplike kohtuotsuste teistmise alused

1. Komisjon esitas ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, milles ta heidab Slovaki Vabariigile ette, et see ei ole tagasi nõudnud riigiabi, mille komisjon tunnistas ühisturuga kokkusobimatuks ja mida anti maksuvõla kustutamise vormis äriühingule Frucona Košice a.s. (edaspidi „Frucona”) võlausaldajatega sõlmitud kokkuleppe raames, mis kiideti heaks seadusjõustunud kohtuotsusega. Sellega tõstatati taas küsimus, milline ulatus on liikmesriikidel lasuval kohustusel nõuda tagasi komisjoni poolt põhjendamatult antuks loetud abi. Täpsemalt on küsimus selles, kas on võimalik õigustada nimetatud kohustuse täitmata jätmist, tuginedes siseriiklikele seadusjõustunud kohtuotsustele, mis muudavad abi tagasinõudmise siseriikliku õiguse alusel võimatuks.

I. Asjaolud

2. 7. juuni 2006. aasta otsuses riigiabi C 25/05 (ex NN 21/05) kohta, mida Slovaki Vabariigi maksuamet on andnud äriühingule Frucona,( ) kinnitas komisjon, et Slovaki Vabariigi poolt võetud Frucona´t soodustavad meetmed kujutavad endast ühisturuga kokkusobimatut riigiabi.

3. Nimetatud otsusest selgub, et Frucona, kes tegeles piirituse, piiritusjookide, mittealkohoolsete jookide, puu‑ ja köögiviljakonservide ning äädika tootmisega, sai riigiabi, mis seisnes selles, et Košice maksukeskus (edaspidi „maksukeskus”) kustutas 416 515 990 Slovaki krooni (11 miljonit eurot) suuruse maksuvõla „kokkuleppe” raames, mille nimetatud ettevõtja sõlmis oma võlausaldajatega vastavalt pankroti‑ ja kokkuleppeseaduses 328/91 sätestatud menetlusele, millega püütakse sarnaselt pankrotimenetlusega reguleerida võlgades olevate äriühingute finantsolukorda. Kõnealuse menetluse algatas võlgades äriühing ja selle eesmärk on saavutada võlausaldajatega kokkulepe, mille kohaselt äriühing tasub osa oma võlgadest ja vastutasuks kustutatakse ülejäänud võlg. Kõnealuse kokkuleppe peab igal juhul heaks kiitma menetluse üle järelevalvet teostav kohus.

4. 8. märtsil 2004 esitas Frucona pädevale Krajský súd de Košice’le (Košice apellatsioonikohus) kokkuleppe ettepaneku seoses mitme võlaga, mille hulgas oli ka alkoholiaktsiisi võlg. Kõnealune kohus andis maksukeskuse heakskiidul kokkuleppemenetluseks loa 14. juulil 2004. Selle kohtu antud loa kinnitas 25. oktoobri 2004. aasta otsusega hiljem Slovaki Vabariigi Najvyšší súd.( )

5. Vastavalt kokkuleppele pidi Frucona ühe kuu jooksul tasuma 35% oma võlast ja võlausaldajad loobuma ülejäänud 65% võlast. Frucona maksuvõlg ulatus 640 793 831 Slovaki kroonini (16,86 miljonit eurot). Kokkuleppe kohaselt sai maksukeskus kätte 224 277 841 Slovaki krooni (5,86 miljonit eurot) ja seega kustutati maksuvõlg 416 515 990 Slovaki krooni (11 miljoni euro) ulatuses. Tuleb täpsustada, et pärast kokkulepitud summade tasumist jätkas Frucona oma äritegevust.

6. Pärast kõnealuse maksuvõla kustutamise uurimist tegi komisjon järelduse, et a) maksukeskus oli võrreldes eraõiguslike võlausaldajatega õiguslikult ja majanduslikult soodsamas olukorras ja b) Slovaki Vabariik oli Frucona võla kustutanud ebaseaduslikult. Täpsemalt sätestas komisjon 7. juuni 2006. aasta otsuses järgmist:

„Artikkel 1

Riigiabi, mida Slovaki Vabariik andis äriühingule Frucona Košice, a.s. kogusummas 416 515 990 Slovaki krooni, on ühisturuga kokkusobimatu.

Artikkel 2

1. Slovaki Vabariiki kohustatakse võtma kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda abisaajalt tagasi artiklis 1 nimetatud ning abisaajale ebaseaduslikult antud abi.

2. Abi nõutakse tagasi viivitamata ja siseriiklikes õigusaktides kehtestatud korras, tingimusel, et see võimaldab otsuse viivitamatut ja tõhusat täitmist.

3. Tagastatavalt abilt arvutatakse intressi alates kuupäevast, mil abisummad anti äriühingu Frucona Košice, a.s. käsutusse, kuni nende tegeliku tagasimaksmiseni.

4. Intress arvutatakse komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 794/2004, millega rakendatakse määrust (EÜ) nr 659/1999 […], V peatükis sätestatud korra kohaselt. Intressimäära rakendatakse liitintressina kogu lõikes 3 viidatud ajavahemiku eest.

Artikkel 3

Slovaki Vabariiki kohustatakse kahe kuu jooksul pärast käesoleva otsuse teatavakstegemist komisjoni teavitama meetmetest, mida otsuse täitmiseks on võetud. Slovaki Vabariiki kohustatakse nõutud teabe esitamisel kasutama käesoleva otsuse I lisas esitatud küsimustikku.”

7. 12. jaanuaril 2007 esitas Frucona Esimese Astme Kohtule hagi, milles taotles komisjoni otsuse tühistamist ilma et ta oleks seejuures taotlenud ajutiste meetmete kohaldamist. Slovaki Vabariik ei ole omalt poolt hagi esitanud. Kõnealuse hagi kohta ei ole seni otsust tehtud, kuid kohtuistung toimus 2009. aasta detsembris.

8. Seoses Slovaki Vabariigi võetud rakendusmeetmetega esitas maksukeskus 4. juulil 2006 Frucona´le nõude tagastada ebaseaduslik abi koos intressidega kaheksa päeva jooksul. Kuna nõuet ei täidetud, esitas maksukeskus Košice II esimese astme kohtule 21. juulil 2006 hagi.

9. 11. juuni 2007. aasta kohtuotsusega jättis Košice II esimese astme kohus maksukeskuse hagi rahuldamata põhjendusega, et Frucona ei ole kohustatud abi tagasi maksma. Kohus oli seisukohal, et a) Frucona võlg maksuametile oli lakanud ex lege olemast, sest Frucona oli võlasumma vastavalt võlausaldajatega sõlmitud kokkuleppes sätestatud tingimustele tasunud; b) ehkki komisjon kohustas Slovaki Vabariiki võtma kõiki vajalikke meetmeid abi tagasinõudmiseks, ei andnud see maksuametile õigust nõuda vastavat võlga sisse abisaajalt; c) ei saa nõustuda, et abisaaja oleks seaduse alusel otseselt kohustatud abi tagastama, arvestades, et riigiabiseaduse 231/1999 artikli 26 lõikes 1 on sätestatud, et abisaaja peab olema teadlik, et talle antakse abi, kusjuures abisaaja ei võinud teada, et talle anti ebaseaduslikku abi, sest maksuamet oli tegutsenud seaduse piires.

10. Esimese astme kohtu otsust kinnitas Košice apellatsioonikohus 21. aprilli 2008. aasta otsusega, milles ta märkis lisaks esimese astme kohtu põhjenduste kinnitamisele, et a) võlausaldajatega sõlmitud kokkulepet käsitleva kohtuotsuse peale ei ole võimalik edasi kaevata, sest see on seadusjõustunud; b) komisjon ei ole võtnud arvesse kokkuleppemenetluse ja täitemenetluse vahelist konflikti reguleerivaid siseriiklikke õigusnorme; c) kohtuvõimu sõltumatuse põhimõte toetab muu hulgas faktiliste asjaolude sõltumatu hindamise põhimõtet, mille alusel liikmesriigi kohtud järeldasid ekspertiisi põhjal, mida komisjoni käsutuses väidetavalt ei olnud, et võlausaldajatega sõlmitud kokkuleppes kehtestatud maksuameti laenusumma oli proportsionaalne.

11. Maksuamet palus 2. juuli 2008. aasta kirjas Slovaki Vabariigi peaprokuröril esitada teistmisavaldus. Komisjon kinnitas hagiavalduses, et tal puudub kõnealuse küsimuse kohta täpsem teave.

12. Menetluse käigus on komisjon korduvalt nõudnud oma otsuse viivitamatut ja tõhusat täitmist, heites Slovakkia ametiasutustele ette, et nad pidasid vajalikuks asi kohtusse viia, selle asemel et otsust siseriikliku õiguse alusel otse täita.

13. Vastuseks eespool öeldule on Slovakkia ametiasutused esitanud sisuliselt kaks põhilist argumenti: a) kohtumenetlus oli abi tagasinõudmiseks vältimatu, sest Slovakkia maksuõigus ei paku õiguslikku alust maksuameti poolt võla sissenõudmiseks juhul, kui võlg on kustutatud võlausaldajatega sõlmitud kokkuleppe alusel, mistõttu on tingimata vajalik täitedokumendi olemasolu. Slovakkia õiguse kohaselt ei saa maksukeskuse haldusotsus „tühistada” Frucona ja tema võlausaldajate vahelise kokkuleppe üle järelevalvet teostava kohtu otsust; b) komisjoni otsus ei olnud Frucona´le otseselt siduv, vaid Slovaki Vabariigile adresseerituna kohustas just viimast võtma kõik vajalikud meetmed ebaseaduslikult antud abi tagasinõudmiseks. Komisjoni otsus kui „välismaine” haldusotsus ei kohustanud Frucona´t seega abi tagasi maksma, mistõttu ei olnud võimalik komisjoni otsust riigi tasandil täita.

14. Kuna komisjon leidis pärast mitmesugust kirjavahetust ja otsuse täitmiseks võetud ja kavandatud meetmetest teatamiseks otsuses ette nähtud kahekuulise tähtaja möödumisele järgnenud meeldetuletusi, et Slovaki Vabariik ei ole otsust viivitamatult ja tõhusalt täitnud, otsustas ta esitada käesoleva hagi.

II. Argumendid

15. Kõigepealt tuletab komisjon meelde kohtupraktikat, mille kohaselt on ebaseadusliku abi kõrvaldamine selle tagasinõudmise teel abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg (21. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas Belgia vs. Komisjon,( ) punkt 66, ja 21. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas Itaalia vs. Komisjon,( ) punkt 41). Komisjon viitab ka kohtupraktikale, mille kohaselt on liikmesriigil seoses komisjoni poolt ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi kõrvaldamisega lasuva kohustuse eesmärk varasema olukorra taastamine, sest kui abisaaja abi tagasi ei maksa, on tal alusetult saadud eelis (5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa,( ) punkt 47).

16. Komisjon tuletab viitega ELTL artiklile 288 meelde otsuste siduvat laadi ja adressaadist riigile sellest tulenevaid tagajärgi (26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Hispaania,( ) punkt 21) ning rõhutab, et pärast 29 kuu möödumist sellest, kui Slovakkia ametiasutused otsuse kätte said, ei ole Frucona´le antud abi ikka veel tagasi nõutud, mistõttu viimasel on endiselt eelis, mida otsusega just kõrvaldada püüti.

17. Seetõttu on komisjon seisukohal, et Slovaki Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tal on tulenevalt otsusest ja määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõikest 3, ning ei piisa sellest, nagu väidavad Slovakkia ametiasutused, et on võetud kõik asjakohased meetmed otsuse täitmise tagamiseks, sest kasutatud meetmed peaksid viima otsuse täitmiseni viivitamatult ja tõhusalt. Igal juhul saab otsuse täitmiseks siseriiklikus õiguses ette nähtud menetlust kohaldada tingimusel, et see võimaldab komisjoni otsuse täitmist viivitamatult ja tõhusalt (eespool viidatud 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 49, ja 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Kreeka,( ) punktid 35 ja 44).

18. Komisjon tuletab meelde, et kuna puudub Üldkohtu määrus, mille alusel tuleks vaidlustatud otsuse kohaldamine vastavalt ELTL artiklile 278 peatada (sellist määrust ei ole antud, sest ei Frucona ega Slovakkia ametiasutused ei ole seda taotlenud), ei mõjuta nimetatud kohtus menetletav tühistamishagi täitmata jäetud otsuse täitmisele pööratavust. Käesoleval juhul takistavad liikmesriigi kohtute esitatud põhjendused komisjoni hinnangul kõnealuse otsuse tõhusat ja viivitamatut täitmist ja komisjon arvustab eelkõige väidet, et Frucona ei võinud teada, et tema maksuvõla osaline kustutamine kujutas endast riigiabi, sest sõltumata asjaolust, et seoses riigiabiga ei oma teadmatuse väide tähtsust (20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas Saksamaa vs. Komisjon,( ) punkt 14), käsitleb just seadus 231/1999, millele Slovakkia ametiasutused viitavad, asjaolude toimumise ajal jõus olnud redaktsioonis maksuvõla kustutamist kaudse riigiabi vormina.

19. Samuti ei nõustu komisjon väitega maksuvõla ex lege olemast lakkamise kohta, sest võla olemasolu eitamisega eitavad Slovakkia ametivõimud ka otsuse vahetut õigusmõju, minnes sellega vastuollu väljakujunenud kohtupraktikaga (19. juuni 1973. aasta otsus kohtuasjas Carmine Capolongo vs. Azienda Agricole Maya( ) ja 22. märtsi 1977. aasta otsus kohtuasjas Steinike & Weinling vs. Saksamaa Liitvabariik( )).

20. Komisjoni arvates ei ole tähtsust ka sellel, et liikmesriigi kohtud on oma sõltumatuse raames hinnanud teatavat ekspertiisi viisil, mis võimaldas neil asjaolude hindamiseks ainupädevust omades järeldada, et võlausaldajatega sõlmitud kokkuleppes kehtestatud maksuvõla summa oli proportsionaalne. Komisjon on seevastu seisukohal, et kui riigiabi on tunnistatud ebaseaduslikuks, piirdub liikmesriigi ametiasutuste roll üksnes vastavasisulise otsuse täitmisega, ilma et neil oleks mingit kaalutlusõigust (20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas Alcan Deutschland,( ) punkt 34).

21. Samuti ei nõustu komisjon sellega, et käesolevas asjas tehtud kohtuotsuste seadusjõud on arvestatav põhjendus ette heidetava kohustuste rikkumise õigustamiseks, viidates seoses sellega kohtuasjas Lucchini( ) tehtud 18. juuli 2007. aasta otsuse punktile 63 tuginevale kohtupraktikale, ja märgib, et Slovakkia kohtud ei ole nimetatud kohtupraktikat isegi kommenteerinud.

22. Kokkuvõttes on komisjon seisukohal, et käesoleval juhul ei ole järgitud võrdväärsuse põhimõtet, sest tema otsus ei ole täitmisele pööratav, nagu seda on eeldatavasti Slovakkia maksuameti aktid. Kohtulikul teel täitedokumendi taotlemine tingis seetõttu selle, et otsust ei olnud võimalik täita samadel tingimustel nagu siseriiklikke otsuseid.

23. Slovaki Vabariik vastas hagile väitega, et komisjoni otsuse artikli 2 lõigete 1 ja 2 grammatiline tõlgendus ja täpsemalt termini vymáhanie (prantsuskeelses versioonis récuperation) kasutamine termini vymoženie (prantsuskeelses versioonis recouvrement) asemel ei võimalda vastupidi komisjoni väitele järeldada, et Slovaki Vabariik oleks olnud kohustatud abi tegelikult kindlaksmääratud tähtajaks tagasi nõudma, vaid võtma üksnes kõik vajalikud meetmed selle tagasinõudmiseks, mida Slovaki Vabariik ka tegi, järgides asjakohast maksu‑ ja kohtumenetlust, sealhulgas tuleb arvestada teistmis avalduse esitamise taotlust, mille maksukeskus esitas vabariigi peaprokurörile 2. juulil 2008 ja millega seoses viidatakse sellele, et viimane töötas selle kallal päeval, mil Slovaki Vabariik esitas Euroopa Kohtule kostja vastuse (8. jaanuar 2009).

24. Slovaki Vabariigi väitel esinevad käesolevas kohtuasjas asjaolud, mis muudavad selle tavalistest riigiabiga seotud juhtumitest väga erinevaks, nimelt: a) abi anti kohtu, mitte haldusasutuse otsuse põhjal, kusjuures otsus on seadusjõustunud, mis takistab kohaldamast kohtuasjast Lucchini tulenevat kohtupraktikat; Lucchini kohtuotsus tehti aga nii või teisiti pärast seda, kui Slovaki Vabariik oli algatanud asjaomased menetlused abi tagasinõudmiseks; b) kuigi komisjoni otsuse alusel on abi andnud haldusasutus pädev seda ka tagasi nõudma, ei saa nõuda, et nimetatud asutus tühistaks lõpliku kohtuotsuse (seda ei eelda ka liidu õigus). Seda ei saa nõuda isegi juhul, kui Euroopa Kohtu otsust tuleb kohaldada tagasiulatuvalt (välja arvatud juhul, kui erakorralised asjaolud õigustavad erandi tegemist õiguskindluse seisukohast nii olulisest põhimõttest nagu seda on põhimõte, mille kohaselt lõplikku kohtuotsust ei saa muuta; 13. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas Kühne ja Heitz,( ) punkt 28, ja 16. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas Kapferer,( ) punktid 20 ja 21), ning seega soovis komisjon, et tema otsusel oleks mõju, mida ei ole põhimõtteliselt isegi Euroopa Kohtu otsustel.

25. Seetõttu ei saanud Slovaki Vabariigi arvates toimida teisiti kui ta oli seda teinud esitades hagi Frucona vastu. Tegelikult ei tähenda abi tagasinõudmine sel viisil mingisugust võrdväärsuse põhimõtte rikkumist, sest Slovaki Vabariigi sõnul tuleb see väide lisaks sellele, et see põhineb üldistel ja ebamäärastel argumentidel, kõrvale jätta seetõttu, et abi tagasinõudmine peab olema kooskõlas liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõttega. Kokkuvõttes ei saa komisjoni otsus olla täitedokument, sest a) see ei ole adresseeritud eraõiguslikule isikule, vaid liikmesriigile; b) see ei kohusta abisaajat, vaid abi andnud liikmesriiki; ja c) see ei ole piisavalt täpne, et seda saaks iseseisvalt käsitada täitedokumendina. Lisaks sellele märgivad Slovakkia ametiasutused, et võrdväärsuse põhimõtte enda eesmärk on kaitsta eraõiguslike isikute õigusi, mitte tagada, et liikmesriigid täidaksid oma kohustusi komisjoni ees.

26. Repliigis lükkab komisjon ümber Slovakkia ametiasutuste väite otsuse grammatilise tõlgendamise kohta, sest tema sõnul ei olnud mingit kahtlust, et Slovaki Vabariik oli kohustatud abi märgitud tähtajaks tegelikult tagasi nõudma, välja arvatud erakorraliste asjaolude esinemise korral, mis oleksid muutnud selle võimatuks, millele aga Slovakkia valitsus ei ole ühelgi juhul viidanud.

27. Komisjon möönab, et kuna ühenduse õiguses puuduvad abi tagasinõudmise menetlust reguleerivad sätted, määravad liikmesriigid abi tagasinõudmise viisi ise, kuid tingimusel, et abi tegelikult tagasi nõutakse, ja loomulikult nii, et liikmesriigi sätteid kohaldataks viisil, mis ei muuda ühenduse õigusega nõutavat tagasinõudmist tegelikult võimatuks. Komisjon lisas, et tema eesmärk ei olnud Slovakkia ametiasutustele ette kirjutada, kuidas nad peavad abi tagasi nõudma, ega ammugi mitte nõuda, et maksukeskus tühistaks kohtuotsuse, vaid ta üksnes soovitas ühe võimaliku meetmena seda, et pädev ametiasutus võtaks abi andmise otsuse tagasi.

28. Komisjon väidab liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõttele ja kohtuotsusest Lucchini tulenevale kohtupraktikale (mida vastupidi Slovakkia ametiasutuste väidetele saaks käesolevas kohtuasjas väga hästi kohaldada, sest see piirdub kehtivate õigusaktide tõlgendamisega) viidates, et nimetatud põhimõtte kohaselt ei saa kohaldada mis tahes sellist siseriiklikku õigusnormi, mis takistab komisjoni otsuse täitmist tõhusalt ja viivitamatult. Selles suhtes ei saa teha erandit siis, kui kõnealune norm on seadusjõustunud kohtuotsus; igal juhul tuleks seadusjõu tähtsust hinnata vastavalt kontekstile, milles otsus on tehtud, ja eelkõige vastavalt sellele, kui palju saavad pooled kohtumenetluse eset mõjutada. Käesoleval juhul on kõnealune mõju minimaalne, sest asi on seotud ühenduse pädevusega, millega liikmesriigi kohtud pidid arvestama ja seda kohaldama. Lõpetuseks leiab komisjon, et kõik eespool öeldu kehtib ilma, et see mõjutaks asjaolu, et Slovakkia õigus näeb ette olukordi, kus seadusjõustunud kohtuotsus tühistatakse (tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikkel 228).

29. Lõpuks vaidlustab komisjon võrdväärsuse põhimõtte järgimise käesoleval juhul ja lükkab tagasi Slovaki Vabariigi väite, et selle põhimõtte eesmärk on eraõiguslike isikute õiguste kaitse, sest just seoses riigiabiga otsustas Euroopa Kohus teisiti 21. septembri 1983. aasta otsuses liidetud kohtuasjades Deutsche Milchkontrol jt( ) ja eespool viidatud kohtuasjas Alcan Deutschland tehtud 20. märtsi 1997. aasta otsuse punktis 24. Teiselt poolt peab komisjon viidet Slovakkia maksuõigusele piisavaks, tõendamaks, et tema otsust on koheldud ebasoodsamalt.

30. Vasturepliigis kinnitasid Slovakkia ametiasutused uuesti, et on teinud abi tagasinõudmiseks kõik võimaliku, tuginedes sel moel komisjoni otsuse autentse versiooni sõnastusele. Nad rõhutasid taas, et on võimatu eirata lõpliku kohtuotsuse olemasolu. Lõpuks märkisid nad, et ei ole kunagi püüdnud toetuda sellele asjaolule eesmärgiga näidata, et abi tagasinõudmine on võimatu, või hoida kõrvale kohustusest seda tagasi nõuda, vaid üksnes tõendamaks, et tagasinõudmine kahekuulise tähtaja jooksul on keeruline.

III. Õiguslik raamistik

31. Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks( ), põhjendus 13:

„ebaseadusliku abi puhul, mis ei sobi ühisturuga kokku, tuleks taastada tõhus konkurents; sel eesmärgil on vaja, et abi, sealhulgas ka intressid, tuleb viivitamata tagastada; tagastamine peab toimuma vastavalt siseriiklikus õiguses kehtivale korrale; selle korra kohaldamine ei tohiks komisjoni otsuse kohest ja efektiivset täitmist takistades raskendada tõhusa konkurentsi taastamist; selle tulemuse saavutamiseks peaksid liikmesriigid võtma komisjoni otsuse mõjususe tagamiseks kõik vajalikud meetmed.”

32. Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõige 3:

„[i]lma et see piiraks Euroopa Ühenduste Kohtu poolt vastavalt asutamislepingu artiklile 185 tehtud korralduste kohaldamist, toimub tagastamine viivitamata ja vastavalt kõnealuse liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel et see võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Sel eesmärgil ja juhuks, kui toimub siseriikliku kohtu menetlus, peavad kõnealused liikmesriigid võtma kõik vajalikud ja nende vastavas õigussüsteemis kättesaadavad meetmed, sealhulgas ajutised meetmed, ilma et see piiraks ühenduse õiguse kohaldamist.”

33. Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikkel 23:

„1. Kui kõnealune liikmesriik ei täida tingimuslikku või negatiivset otsust, eriti artiklis 14 osutatud juhtudel, võib komisjon anda asja otse Euroopa Ühenduste Kohtusse vastavalt asutamislepingu artikli 93 lõikele 2.

2. Kui komisjon leiab, et kõnealune liikmesriik ei täida Euroopa Ühenduste Kohtu otsust, võib komisjon lahendada küsimuse vastavalt asutamislepingu artiklile 171.”

IV. Hinnang

34. Asjaolu, et komisjoni otsus, mille täitmata jätmist käesolevas kohtumenetluses ette heidetakse, on Üldkohtus veel menetlemisel oleva hagi ese (kohtuasi T‑11/07), kusjuures nimetatud kohus ei ole ajutisi meetmeid võtnud, ei takista Euroopa Kohtul tegemast täitmata jätmise kohta otsust, ilma et ta peaks ära ootama Üldkohtu lahendit (eespool viidatud 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 60).

35. Käesolevas menetluses tuleb hinnata üksnes Slovakkia ametiasutuste tegevust seoses 7. juuni 2006. aasta otsusega riigiabi C 25/05 kohta, arvestades, et komisjon väidab, et Slovaki Vabariik ei ole täitnud oma kohustust täita kõnealust otsust ELTL artiklis 288 ja nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõikes 3 sätestatud viisil. Seega tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt jätta täiesti kõrvale küsimus nimetatud otsuse kehtivusest,( ) mis minu arvates on vaieldamatu eeldus otsuse täitmise kohustusele, mis on käesoleva menetluse tegelik ja ainuke ese.

36. Esimesena tuleb lahendada küsimus sellest, millist kohustust on rikutud. Slovaki Vabariik väidab, et komisjoni otsuse sõnastuse põhjal ei olnud ta konkreetselt kohustatud abi igal juhul tagasi nõudma, vaid üksnes püüdma seda teha. Otsuse slovakikeelne versioon võis sellisele tõlgendusele küll alust anda,( ) kuid tõsi on see, et kohaldatavatest õigusnormidest ja asjaomasest väljakujunenud kohtupraktikast lähtudes ei saanud Slovakkia ametiasutustele olla teadmata, et just seda neilt tegelikult nõuti. Seetõttu ei ole praegusel juhul vaja hinnata, kas abi tagasinõudmiseks kõigi vajalike meetmete võtmise kohustust täideti või mitte, vaid seda, kas abi on tegelikult tagasi nõutud, sest just see on kehtestatud kohustuse sisu. Omaette küsimus on see, kas asjaolu, et asjaomane riik, kes ei ole ebaseaduslikku abi lõppkokkuvõttes tagasi nõudnud, kuid kes on võtnud sel eesmärgil kõik vajalikud meetmed, võib vabaneda kohustuste rikkumisest tulenevast vastutusest, kui tõendatakse, et otsuse täitmine oli täiesti võimatu (muu hulgas eespool viidatud 26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Hispaania, punktid 45–47), kuid igal juhul on selge, et peamine kohustus on alati olnud abi tegelik tagasinõudmine ja mitte üksnes selle saavutamiseks meetmete võtmine. Kokkuvõttes on tegemist tüüpilise kohustusega saavutada konkreetne tulemus, milleks on taastada turutingimuste tasakaal, mida ühele turuosalisele antud ebaseadusliku abiga on rikutud (eespool viidatud 5. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 47). Igal juhul ei nõuta soovitava eesmärgi saavutamist, nagu pärastpoole selgub, iga hinnaga ning eriti õigusriigile omaseid ja sellistena liidu aluslepingutes sisalduvaid põhimõtteid ohvriks tuues.

37. Eelkõige on selge, et asjaomast kohustust on rikutud, sest tõsiasi on see, et abi ei ole tagasi nõutud. Siitpeale tuleb uurida, kas selline kohustuse rikkumine võib olla põhjendatud või mitte, tarvitsemata võtta arvesse Slovaki Vabariigi märkust abi tagasinõudmiseks antud lühikese tähtaja kohta. Selle vastuväite, nagu kõik otsuse sisuga seotud vastuväited, oleks pidanud vajaduse korral esitama otsuse enda vastu otsuse vaidlustamise erimenetluse raames, mitte otsuse rakendamise käigus. Lisaks sellele on Slovakkia ametiasutuste põhjendustes teatavaid vasturääkivusi, sest nad väidavad ühelt poolt, et juhtumi asjaolud muutsid abi tagasinõudmise võimatuks, ja teiselt poolt, et tegelikult oli tegemist vaid suurte raskustega (mis peaks õigustama vajadust pikema tähtaja järele). Olgu kuidas on, kuid kindel ja otsustav on see, nagu märgib ka komisjon, et käesolev hagi esitati 29 kuud pärast seda, kui Slovakkia ametiasutused olid otsuse kätte saanud ja kui komisjon oli esitanud korduvaid meeldetuletusi.

38. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui puuduvad põhjendamatult antud abi asjaomaste liikmesriigi ametiasutuste poolt tagasinõudmise menetlust käsitlevad ühenduse õigusnormid, lähtuda põhimõtteliselt siseriikliku õiguse asjaomastest sätetest (menetlusautonoomia põhimõte; nt eespool viidatud 26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Hispaania, punkt 22), mida nimetatud liikmesriigi ametiasutused, sealhulgas kohtud, peavad alati tõlgendama liidu õiguse rakendamiseks kõige soodsamal moel (eespool viidatud kohtuotsus Lucchini, punkt 60). See reegel on sõnastatud määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõikes 3, milles on viidatud „kõnealuse liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtivale korrale”, kuid tingimuseks on alati see, et nimetatud kord „võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist”. Kuid samas tuleb kohe märkida, et sama sätte lõike 1 kohaselt ei nõuta abi tagastamist, „kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega”.

39. Nagu eespool tõdetud, on siseriikliku korra järgimine Slovakkia ametiasutuste poolt andnud tulemuseks selle, et ebaseaduslikku abi ei ole praeguseni tagasi nõutud. Slovaki Vabariik ei välista kindlasti mingil viisil seda, et kõnealust abi on lõppkokkuvõttes võimalik tagasi nõuda, sest ta kinnitas kohtuistungil, et ei saa kõrvale jätta võimalust esitada teistmisavaldus tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 228 lõike 1 alusel, millest tuleb juttu edaspidi ja mille tulemusel võidakse tühistada lõplik kohtuotsus, mis on kõnealuse abi tagasinõudmist seni takistanud. Kuid isegi sellisel juhul oleks Slovaki Vabariik siiski toime pannud karistatava kohustuste rikkumise, sest kohustus, mille kohta tal tuleb käesolevas asjas vastust anda, seisneb 7. juuni 2006. aasta otsuse sätete täitmises kindlaks tähtajaks.

40. Minu hinnangul ei ole põhiküsimus käesolevas asjas tegelikult niivõrd see, kas siseriiklik kord, mida Slovaki Vabariik järgis, oli põhjendamatult antud abi tagasinõudmiseks asjakohane või mitte, vaid taas see, kas liikmesriigi kohtu seadusjõustunud otsust saab pidada piisavaks põhjuseks, et lihtsalt ja selgelt vabastada kohustusest üldse mingit menetlust algatada. See on nii seetõttu, et põhimõtteliselt tähendab seadusjõud just seda, et igasugune püüd seadusjõustunud otsuse sisu muuta on teostamatu või vähemalt äärmiselt keeruline ning põhimõtteliselt ka vastuolus ebaseaduslikuks tunnistatud abi tegelikuks tagasinõudmiseks liikmesriikidele tavaliselt antava tähtaja siduva loomusega.

41. See tähendab, et lõpliku kohtuotsuse olemasolu käesoleval juhul tähendab, et küsimuse alla seatakse eeldus, millest liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustes tavaliselt lähtutakse: et liikmesriigi aktid ja sätted, mis takistavad nõutavate kohustuste täitmist, võib nõuetekohast menetlust järgides suuremate raskusteta kõrvaldada. Kuna Slovaki Vabariik on viidanud lõpliku kohtuotsuse olemasolule, mis ei välista absoluutselt võimalust põhjendamatult antud abi tagasi nõuda, küll aga raskendab erakordselt selle eesmärgi saavutamist, ja kuna komisjon on sellega seoses märkinud, et kohtuotsuse seadusjõule ei saa tõhusalt tugineda vastuväitena kohustusele täita nõuetekohaselt ja õigeaegselt komisjoni otsuse sätteid, on selge, et sisuline õigusküsimus seisneb taas seadusjõu tähtsuses liikmesriikide vastutuse kindlaksmääramisel seoses nende kohustustega liidu ees. Küsimus taandub seega viimaks liikmesriikide ja ühenduse õiguse vahelist suhet reguleeriva korra kindlaksmääramisele.

42. Käesoleval juhul on võimalused seega järgmised: kui ühelt poolt jäetakse tähelepanuta seadusjõud kui määrav tegur lõplike kohtuotsuste puhul, mis õigustab seda, et neile saab erinevalt liikmesriikide muudest aktidest ja sätetest osaks erikohtlemine, tuleks sellest järeldada, et käesoleva kohtuasja peaks lahendama, kohaldades väljakujunenud kohtupraktikat, mis käsitleb liikmesriigi kohustuste rikkumist liikmesriikide haldus‑ ja seadusandlike asutuste poolt. Kui aga leitakse, et seadusjõud on tegur, mida tuleks liikmesriigi vastutuse määramisel eriliselt arvesse võtta, siis tuleb kindlaks määrata, millises ulatuses see nii on. Äärmistel juhtudel võib juhtuda, et kohustuste rikkumist õigustatakse täielikult, ja vähem radikaalsetel juhtudel, et kohustus on küll kehtiv, kuid liikmesriik võib algatada seadusjõu võimaliku tühistamise menetluse, mis oma keerukuse tõttu eeldab tavalisest pikemat tähtaega.

43. Käesolev kohtuasi pakub seega võimalust täpsustada teatavast vaatepunktist liidu õiguse ja liikmesriikide õiguse vahelist suhet reguleerivat korda. Kui ülimuslikkuse põhimõte on nii iseenesest kui ka selle mõjuga seotud loogika põhjal piisavalt juurdunud,( ) siis väiksem edasiminek kõnealuse põhimõtte ulatuse osas on toimunud neil juhtudel, kui liikmesriikide ja ühenduse õiguse vahelise võimaliku konfliktiga seotud asutus on liikmesriigi kohus.

44. Kohtuvõimul lasub loomulikult liikmesriigi lahutamatu osana vastutus liidu õigusest tulenevate eraõiguslike isikute õiguste rikkumise eest nii liikmesriigi kodanike (muu hulgas 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas Köbler( )) kui ka liidu enda ees tulenevalt ELTL artiklist 258 (nt 9. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia,( ) punkt 29), nii et nimetatud struktuuriliste põhimõtete loogika kohaselt ei saa kohtuotsus, isegi kui tegemist on lõpliku otsusega (nagu nähtub 12. novembri 2009. aasta otsusest kohtuasjas komisjon vs. Hispaania( )), kunagi olla ülimuslik ühenduse õigusnormi, sätte või akti suhtes, nagu ei või olla viimastega vastuolus õigusnormid ega isegi mitte põhiseaduse säte.

45. Selle väite lihtsus on siiski eksitav. Seda mitmel põhjusel: a) esiteks seetõttu, et liikmesriigi kohtuvõim on funktsionaalses mõttes ka liidu kohtuvõim, mistõttu ei toimi suhe, mille tarvis neid põhimõtteid kasutatakse, enam seoses eraldiseisvate ja erinevate normatiivsete süsteemide ja võimuga, vaid võimuga, mille aktides sulanduvad omavahel kõnealuste konkureerivate süsteemide normid ühtseks tervikuks; b) teiseks, mis ongi olulisem, seetõttu, et kohtuid ei saa tänu nende institutsionaalsele ja funktsionaalsele sõltumatusele mõjutada ega nende tegevusse sekkuda valitsus, st see, kes esindab riiki suhetes liiduga ja kellel on liidu ees otsene kohustus võtta asjaomaseid siseriiklikke meetmeid ühenduse õigusest tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks. See kohustus, mis võib kaudselt puudutada isegi seadusandlikku võimu, sest liikmesriikide demokraatlikud parlamentaarsed süsteemid tagavad alati, et valitsuse tahe langeb kokku seadusandliku enamuse tahtega, seisab põhimõtteliselt täiesti eraldi kohtunike ja kohtute tahtest; c) lõpuks seetõttu, et kindluse ja usaldatavuse põhimõte, mida seadusjõu põhimõte toetab, ei ole liidu õigusele kaugeltki võõrad, vaid on, vastupidi, selle loovutamatud aluspõhimõtted.

46. Kuigi kohtuasjas Lucchini tehtud otsus, mille juurde ma kohe tagasi pöördun, on ehk andnud alust teistsuguseks tõlgenduseks, on siiski tõsi, et Euroopa Kohus on alati omistanud tähtsust kohtuotsuse seadusjõule kui õigusriigile omasele põhimõttele ning et samal põhjusel on selle omaks võtnud ka Euroopa Liit, mis on õigusriigile omastele põhimõtetele rajatud riikide ühendus. Olgu selle näiteks hiljuti kohtuasjas Fallimento Olimpiclub( ) tehtud 3. septembri 2009. aasta otsuse punkt 22 (milles viidatakse eespool viidatud kohtuasjas Köbler tehtud otsuse punktile 38 ja samuti juba viidatud kohtuasjas Kapferer tehtud otsuse punktile 20), milles rõhutatakse, et „kohtuotsuse seadusjõu põhimõttel on oluline tähtsus nii ühenduse õiguskorras kui siseriiklikes õiguskordades”, sest „[s]elleks et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud peale olemasolevate edasikaebevõimaluste ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada”.

47. Seoses sellega on Euroopa Kohus möönnud, et liikmesriigid ei ole põhimõtteliselt kohustatud jätma lõplikke kohtuotsuseid arvesse võtmata isegi juhul, kui sellega võimaldataks heastada liidu õiguse rikkumist (nt 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas Eco Swiss( ) ja eespool viidatud otsus kohtuasjas Kapferer). Rikkumise heastamiseks tuleb seetõttu kasutada seadusjõustunud kohtuotsuste teistmise siseriiklikku menetlust, mis võib olla ette nähtud asjaomase liikmesriigi õigusaktides (eespool viidatud otsus kohtuasjas Kühne ja Heitz). Kui see ei ole võimalik, on lõpuks pigem eelistatud pidada lõplikku kohtuotsust liikmesriigi vastutust tekitada võivaks õigusrikkumiseks (vt muu hulgas eespool viidatud otsus kohtuasjas Köbler) kui rikkuda kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet. Kuid ka sellesse tuleb suhtuda reservatsiooniga, sest „[õ]igusemõistmise spetsiifilisust ja õiguskindluse legitiimseid nõudeid arvesse võttes ei ole riigivastutus sellisel juhul piiramatu” ja „kõnesolev vastutus saab tekkida üksnes erandlikul juhul, kui viimase astme siseriiklik kohus on kohaldatavat õigust ilmselgelt rikkunud” (13. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas Traghetti del Mediterraneo,( ) punkt 32). Seega otsustati olukord lõpuks lahendada tingimusliku hüvitamise kohustuse seadmisega, selle asemel et iga hinna eest taastada olukord enne ühenduse õiguse rikkumist, jättes lõpliku kohtuotsuse lihtsalt kõrvale.

48. Eespool öeldu tuleneb õiguskindluse põhimõttest kui ühest liidu õiguses tunnustatud üldpõhimõttest (vt muu hulgas 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas Kempter,( ) punkt 37), mida sellisena tuleb pidada määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõikes 1 nimetatud teguriks, mis takistab komisjonil riigiabi tagasi nõudmast. Nagu juba märkisin, ei ole tegemist sellise kohtupraktikaga, mille põhimõttelisi seisukohti muudeti kohtuasjas Lucchini tehtud otsuses. Nagu kohtujurist Geelhoed oma 14. septembri 2006. aasta ettepaneku punktis 16 on juba märkinud, oli Lucchini kohtuasi oma õiguslike ja faktiliste asjaolude tõttu „äärmiselt erandlik”.( ) Seda see tõepoolest oli, sest erinevalt Euroopa Kohtu varasematest asjadest tehti kõnealune lõplik kohtuotsus alles pärast ühenduse akti vastuvõtmist, mida see rikkus. Seega ei olnud tegemist ühenduse akti või sättega, mille täitmine siseriiklikus õiguses oli raskendatud liikmesriigi juba olemasoleva lõpliku kohtuotsuse tõttu, vaid hoopis komisjoni otsusega, mis võeti vastu Euroopa Liidu ainupädevuses oleva valdkonna raames, kuid mille täitmine oli raskendatud ebapädeva kohtu ex post tehtud lõpliku kohtuotsuse tõttu. Sellises olukorras ei vastandunud tekkinud konfliktis ühelt poolt kohtuotsuse seadusjõu kindlus ja usaldatavus ning teiselt poolt liidu õiguse ülimuslikkus ja tõhusus. Vastuseis oli seotud ühelt poolt liidu ja liikmesriikide õiguse vahelise suhte reguleerimise kindluse ja usaldatavusega ning teiselt poolt ebaseadusliku püüdega kinnitada liikmesriigi õiguskorras siseriiklikku kohtuotsust, mille võtmiseks puudus pädevus. Seetõttu keskendus Euroopa Kohus oma analüüsis liidu ja liikmesriikide vahelisele pädevuste jaotusele, jättes suures osas kõrvale asja kaalumise kohtuotsuse seadusjõu vaatepunktist.

49. Kui soovida rõhutada viimast vaatepunkti, peaks nõustuma, et rangelt võttes tehti kohtuasja Lucchini aluseks olev lõplik kohtuotsus tegelikult menetluse raames, mis väljus puhtalt siseriikliku kohtumenetluse vormilistest piiridest. Võib kinnitada, et kuna kõnealuse menetluse ese oli seotud liidu ainupädevusse kuuluva valdkonnaga, olid kõik komisjoni otsuse täitmist mõjutanud kohtuotsused osa menetlusest, mis oli funktsionaalselt võttes ühenduse menetlus. Sellest tulenevalt võib öelda, et liikmesriigi kohtul, kes nimetatud otsused tegi, oli selleks õigus üksnes liidu kohtuna ja seetõttu üksnes kooskõlas ühenduse õigusega; seetõttu ei saaks sellised otsused lõppkokkuvõttes kunagi seaduslikult viia sellise kohtuotsuseni, mis antud juhul oli komisjoni otsusega niivõrd selgelt vastuolus. Niisiis oli kõnealuse, vormiliselt siseriikliku, kuid funktsionaalselt ja sisuliselt ühendusega seotud kohtumenetluse raames võimalik teha kohtuotsus, mis liikmesriigi õiguse seisukohast oli kahtlemata lõplik, kuid millel sisulisest küljest ühenduse menetluse raames tehtud otsusena puudus igasugune õiguslik mõju. Viimasel juhul ja kõnealuse juhtumiga sarnaste juhtumite korral on viimane (lõplik ja kindel) sõna seega alati öelda Euroopa Kohtul (tuleb veel kord viidata hiljutisele 12. novembri 2009. aasta otsusele kohtuasjas komisjon vs. Hispaania).

50. Teatavasti on liikmesriik, kes on ebaseaduslikku abi tagastama kohustava otsuse adressaat, ELTL artikli 288 kohaselt kohustatud võtma kõik vajalikud meetmed, tagamaks nimetatud otsuse täitmine eesmärgiga nõuda põhjendamatult antud abi viivitamatult tagasi (vt muu hulgas eespool viidatud 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, punktid 42 ja 43). Siiski ei saa see kohustus, välja arvatud äsja kirjeldatuga sarnastel väga äärmuslikel juhtudel, minna nii kaugele, et ohverdatakse kindluse ja usaldatavuse põhimõte, mida toetab kohtuotsuse seadusjõu põhimõte, välja arvatud menetluse kaudu, mis on kehtestatud menetlusõiguse tüüpiliste vorminõuete ja tingimuste alusel ning mis on seetõttu kooskõlas usaldatavuse, kindluse ja ettenähtavuse põhimõttega, millel lõplike kohtuotsuste puutumatus põhineb. Teisisõnu ei saa Euroopa Liit kunagi nõuda, et ebaseaduslik abi nõutaks tagasi nii, et liikmesriik rikub oma menetlusnorme, sest sellega nõuaks ta liikmesriigilt õigusriigi aluspõhimõtte rikkumist. Euroopa Liit on alati arvesse võtnud teatavaid väärtusi ja põhimõtteid, mis on osa liikmesriikidele ühistest põhiseaduslikest tavadest ja mille liit seetõttu on omaks võtnud. Nagu edaspidisest nähtub, on hoopis teine teema see, et Euroopa Liit võib nõuda liikmesriikidelt, et nende menetlusõigus võimaldaks teatavatel juhtudel teista ühenduse õigusega vastuolus olevaid kohtuotsuseid ka juhul, kui otsus on juba seadusjõustunud. Lühidalt öeldes võib ta kohustada kehtestama sellise otsuse kõrvaldamise seaduse alusel, mitte aga rikkuma ad casum.

51. Kui tulla tagasi käesoleva juhtumi juurde, siis tuleks liikmesriikidelt nõuda abi tagasinõudmise tulemust, ohverdamata samas neid menetluse põhitagatisi, mida tuleb selle eesmärgi saavutamisel silmas pidada. Samuti ei saa põhimõtteliselt ohverdada liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtet, pidades siiski alati silmas, et liikmesriigi õigust kohaldataks viisil, mis ei muuda abi tagasinõudmist praktiliselt võimatuks (eespool viidatud otsus Alcan Deutschland, punkt 24) ja et ühenduse akte ja õigusnorme koheldakse samamoodi nagu siseriiklikke akte ja õigusnorme (eespool viidatud otsus Fallimento Olimpiclub, punkt 24).

52. Olen sellega seoses seisukohal, et liikmesriikide kohustus saavutada ebaseaduslikult antud abi tagasinõudmise tulemus toob viimaks vaikimisi vältimatult kaasa kohustuse korraldada oma menetlusõigus selliselt, et see võimaldaks nimetatud tulemuse saavutada üldiselt ja õigusriigile omaseid põhimõtteid kahtluse alla seadmata. Otsesemalt öeldes on küsimus selles, et käesoleva kohtuasjaga sarnaste juhtumite korral peaksid liikmesriigid lisaks oma õiguskorras tavaliselt sisalduvatele seadusjõustunud kohtuotsuse tühistamise alustele õigusnormidega sätestama ka aluse, mis seisneb selles, et seadusjõustunud aktid või otsused on ühenduse õigusega vastuolus.

53. Sellist suundumust võib juba täheldada mõnes riigis, kes on oma rahvusvaheliste kohustuste täitmist silmas pidades võtnud olude sunnil meetmeid, et lihtsustada ja tõhustada siseriiklikul tasandil rahvusvaheliste kohtute otsuste täitmist kui on olemas ka siseriiklikud seadusjõustunud kohtuotsused. Näiteks võib tuua Itaalia Corte di cassazione (kassatsioonikohus) 3. oktoobri 2006. aasta otsuse (kohtuasjas Somogyi), mis nägi ette lõpliku kohtuotsusega lõpetatud kriminaalmenetluse uuendamise, selleks et kohaldada nõuetekohaselt Euroopa Inimõiguste Kohtu otsust. Samuti Rooma konventsiooniga seotud näide on Hispaania Tribunal Constitucional’i (põhiseaduslikkuse järelevalve kohus) 16. detsembri 1991. aasta otsuses (kohtuasjas Bultó) järgitud suund, millega kohus andis erandkorras loa kasutada recurso de amparo’t (põhiõiguste kaitse vahend) kui vahendit Inimõiguste Kohtu teatavate kohtuotsuste täitmiseks siseriiklikul tasandil seni, kuni seadusandja ei ole teostanud menetlusõiguse reformi, mis võimaldaks otsuste täitmist teatavatel juhtudel saavutada üldkohtu kaudu.

54. Kuid eelkõige ja kooskõlas eespool esitatud seisukohtadega on teatavates õiguskordades, näiteks täpsemalt Slovakkias, ette võetud kohtumenetluse õigusreform. Nii lisati hiljutise 15. oktoobri 2008. aasta reformiga Slovaki Vabariigi tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 228 lõikele 1 punkt e, mille kohaselt tuleb lõplik kohtuotsus teista juhul, kui „see on vastuolus Euroopa Kohtu või muu Euroopa Liidu institutsiooni otsusega”. Seoses Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustega lisati samalaadne säte juba 1. septembri 2005. aasta reformiga. See lahendus on korrektne, sest selles on võetud arvesse liikmesriikide rahvusvahelisi kohustusi ja õigusriigile omaseid õiguspärasuse vormilisi tagatisi.

55. Selles osas võib kinnitada, et Slovaki Vabariik on teinud märkimisväärse jõupingutuse liikmesriigi kohustuste täitmisel, lihtsustades oma õiguskorra struktuurilist suhet riigiabi käsitleva liidu õiguse nõuetega. Seega on tegelikult juba olemas asjakohane ja piisav vahend riigiabi käsitlevate komisjoni otsuste täitmiseks ja sellega on kõrvaldatud seni esinenud takistus, mis tulenes seadusjõustunud kohtuotsuste olemasolust.

56. Kui aga, nagu praegusel juhul kohane, peatuda käesoleva kohtuasja asjaoludel ja uurida Slovakkia ametiasutuste tegevust seoses 7. juuni 2006. aasta otsuse täitmisega, jõuame teistsuguse järelduseni. Tuleb rõhutada, et on vaieldamatu tõsiasi – mida ka Slovaki Vabariik loomulikult ei eita –, et praeguseni ei ole Fruconale alusetult antud abi suudetud tagasi nõuda. Möödunud aeg viib paratamatult järeldusele, et rikkumine, mille kohta hagi esitati, on kindel tõsiasi. Seda tõsiasja ei ole ühelgi juhul põhjendatud sellega, et lõplik kohtuotsus muudab täitmise võimatuks, sest Slovakkia ametiasutused on, nagu eespool nähtub, viidanud üksnes raskustele, mis abi tagasinõudmisel tekivad, väitmata kordagi, et tagasinõudmine oleks võimatu.

57. Kuigi võlausaldajatega kokkuleppe sõlmimise õiguslik kord eeldab Slovakkia õiguses seda, et kokkuleppe kohtuliku kinnitamise tulemusel kadus maksuvõlg, mis kustutati ja mille komisjon luges seetõttu põhjendamatult antud abiks, on kindel see, et võttes arvesse Slovakkia esindajate poolt eri menetlusdokumentides ja kohtuistungil väljendatud seisukohti, ei saanud kõrvale jätta teatavaid menetlusabinõusid, mis hoolikal kohaldamisel oleksid tõenäoliselt viinud ebaseadusliku abi tagastamiseni mõistliku aja jooksul.

58. Nii ei saa jätta kõrvale tõsiasja, et hoolimata sellest, et kõnealused kohtuotsused olid seadusjõustunud, ei oleks nad endast kujutanud takistust abi tagasinõudmisel, kui see nõue oleks konkreetse causa petendi’na erinevalt varasemast toetunud asjaolule, et tehti komisjoni otsus, millega nõuti abi tagastamist, sest riigiabiseaduse 231/1999 artikkel 26 sätestab, et „komisjoni otsuse põhjal, mis käsitleb ebaseaduslikku abi, on abiandja kohustatud abisaajalt nõudma abi tagastamist”. Samuti ei saa jätta tähelepanuta asjaolu, et käesoleva kohtuasja suhtes oleks võinud ka juba enne eespool mainitud tsiviilkohtumenetluse seadustiku 2008. aasta reformi kohaldada sama seadustiku artikli 228 lõike 1 punktis a kehtestatud teistmise alust, mis näeb ette kohtulahendi uuesti läbi vaatamise „asjaolude, otsuste ja tõendite” korral, millele ei saadud põhikohtumenetluses tugineda ja mis oleksid võinud selle tulemust otsustavalt mõjutada. Lõpuks ei saa märkimata jätta ka asjaolu, et nimetatud 2008. aasta reformist, millega lisati liidu otsustest tulenev teistmise eriline alus, oleks juba selle jõustumisest peale olnud kasu abi tagasinõudmisel. Näib, et Slovaki Vabariigi peaprokurör kaalus just seda abinõu vastusena maksukeskuse taotlusele, milles paluti lõplikku kohtuotsust teista.

V. Kokkuvõte

59. Eespool öeldust tuleneb, et kuigi Slovaki Vabariik on ellu viinud seadusandlikke reforme, mis koos võetuna peaksid edaspidi lihtsustama komisjoni otsuste nõuetekohast täitmist käesolevaga sarnastel juhtudel, on Slovaki Vabariik käesoleva kohtuasja asjaolude põhjal ja eespool nimetatud põhjustel siiski rikkunud oma kohustust täita komisjoni 7. juuni 2006. aasta otsust.

VI. Ettepanek

60. Esitatud kaalutluste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:

1. tuvastada, et Slovaki Vabariik ei ole täitnud komisjoni 7. juuni 2006. aasta otsust riigiabi C 25/05 (ex NN 21/05) kohta, mida Slovaki Vabariik on andnud äriühingule Frucona Košice a.s., rikkudes seeläbi ELTL artikli 288 lõikest 4 ja nimetatud otsuse artiklist 2 tulenevaid kohustusi;

2. mõista kohtukulud välja Slovaki Vabariigilt.