Liidetud kohtuasjad C-171/07 ja C-172/07

Apothekerkammer des Saarlandes jt

versus

Saarland ja Ministerium für Justiz, Gesundheit und Soziales

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht des Saarlandes)

„Asutamisvabadus — EÜ artikkel 43 — Rahvatervis — Apteegid — Sätted, mille järgi on apteegi haldamise õigus üksnes proviisoritel — Õigustatus — Elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine — Proviisorite kutsealane sõltumatus”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 16. detsembril 2008 I ‐ 4174

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 19. mai 2009 I ‐ 4195

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Piirangud

(EÜ artiklid 43 ja 48)

EÜ artiklitega 43 ja 48 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba proviisori kutseta isikutel omada ja hallata apteeke.

Mitteproviisorite väljajätmise reegel on küll piirang EÜ artikli 43 mõttes, sest see reserveerib apteekide haldamise üksnes proviisoritele, jättes muud ettevõtjad asjaomases liikmesriigis ilma sellel tegevusalal füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsema hakkamise võimalusest. Taolist piirangut saab siiski õigustada rahvatervise kaitse eesmärgiga ja täpsemalt eesmärgiga tagada elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine.

Ravimitele iseloomulik ravitoime, mis eristab neid teistest kaupadest, toob kaasa selle, et kui ravimeid tarbitakse vajaduseta või ebaõigesti, võivad nad evida vägagi kahjulikku mõju tervisele, ilma et patsient seda manustamise ajal tajuks. Ravimite ületarbimine või väärkasutus toob muu hulgas kaasa rahaliste ressursside raiskamise, mis on seda kahjulikum, arvestades et farmaatsiasektoriga kaasnevad suured kulud ning see peab rahuldama üha kasvavaid vajadusi, samas kui rahalised ressursid, mida saab tervishoiule eraldada, ei ole piiramatud, olenemata kasutatavast rahastamisviisist. Nimetatud rahalised ressursid ja farmaatsiasektoris tegutsevate ettevõtjate kasum on otseselt seotud, sest enamikus liikmesriikides tasub retseptiravimite eest asjassepuutuv ravikindlustusasutus.

Arvestades mainitud ohte rahvatervisele ja sotsiaalkindlustussüsteemi rahalise tasakaalu huve, võivad liikmesriigid kehtestada ravimite jaemüügiga tegelevate isikute suhtes ranged nõuded, mis puudutab eelkõige turustamisega seonduvaid üksikasju ja kasumlikkust. Liikmesriigid võivad põhimõtteliselt reserveerida ravimite jaemüügi üksnes proviisoritele, arvestades tagatisi, mida viimased peavad pakkuma, ja teavet, mida nad peavad suutma tarbijale jagada.

Selles osas on alust tõdeda, et kui arvestada liikmesriikide pädevust otsustada rahvatervise kaitse taseme üle, võivad viimased nõuda, et elanikkonda varustaksid ravimitega tegelikult kutsealaselt sõltumatud proviisorid. Liikmesriigid võivad samuti võtta meetmed, mis tõenäoliselt kõrvaldavad sellise sõltumatuse riive ohu või vähendavad seda, kuna taoline riive võib mõjutada elanikkonna ravimitega varustamise kindluse ja kvaliteedi taset.

Erinevalt proviisoritest ei ole nii-öelda mitteproviisoritel juba määratlusest tulenevalt esimestega samaväärset haridust, kogemust ja vastutust ning nad ei paku seega samu tagatisi kui proviisorid; sellest tulenevalt võib liikmesriik oma kaalutlusruumi raames leida, et erinevalt olukorrast, kus apteeki haldab proviisor, võib see, kui apteeki haldab mitteproviisor, kätkeda endas ohtu rahvatervisele ja iseäranis ohustada ravimitega varustamise kindlust ja kvaliteeti ravimite jaemüügi puhul, kuna juhtudel, mil apteeki haldab mitteproviisor, ei tasakaalusta kasumlikkuse eesmärki muud tegurid – näiteks haridus, kutsealane kogemus ja vastutus, mis on proviisori tegevusele iseloomulikud.

Kuna ei ole tõendatud, et EÜ artikliga 43 tagatud vabadust vähem piirav meede, mis ei ole mitteproviisorite väljajätmise reegel, võimaldaks tagada elanikkonna kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise sama tõhusalt kui kõnealuse reegli kohaldamine, on põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid järelikult sobivad taotletava eesmärgi saavutamiseks, ega lähe kaugemale, kui selle saavutamiseks vajalik.

Liikmesriik võib leida, et eksisteerib oht, et praktikas eiratakse proviisorite kutsealast sõltumatust kaitsvaid õigusnorme või minnakse neist mööda. Elanikkonna ravimitega varustamise kindlust ja kvaliteeti ohustavaid tegureid ei saa sama tõhusalt välistada meetmega, mis näeb ette kohustuse sõlmida kindlustusleping, sest selline meede ei takista tingimata apteegi haldajat mõjutamast palgatöötajast proviisorit.

(vt punktid 24, 27 ja 28, 31–35, 37–39, 54, 57 ja 58 ning resolutsioon)