Kohtuasi T‑43/02

Jungbunzlauer AG

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Konkurents – Kartellikokkulepped – Sidrunhape – EÜ artikkel 81 – Trahv – Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 – Tütarettevõtja käitumise süülisus – Karistuste seaduslikkuse põhimõte – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Proportsionaalsuse põhimõte – Ne bis in idem põhimõte – Toimikule juurdepääsu õigus

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Õiguskindlus

2. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

3. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Rikkumised – Süüksarvamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

4. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Tegelik mõju turule

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkti 1A esimene lõik)

5. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

6. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

7. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

8. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Kergendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15; komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkt 3)

11. Konkurents – Trahvid – Ühenduse karistused ning siseriiklike konkurentsieeskirjade rikkumise eest liikmesriigis või kolmandas riigis määratud karistused

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Ühenduse karistused ning siseriiklike konkurentsieeskirjade rikkumise eest liikmesriigi ametivõimude määratud karistused

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(EÜ artikli 81 lõige 1 ja artikkel 82; EMP lepingu artikli 53 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

14. Konkurents – Haldusmenetlus – Kaitseõiguse tagamine – Toimikule juurdepääsu õigus

(EÜ artikli 81 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 19 lõige 1)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll

(EÜ artikkel 229)

1. Seaduslikkuse põhimõte kaasneb õiguskindluse põhimõttega, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja mis nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid üheselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale.

See põhimõte, mis kuulub ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka, mis tulenevad liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest, ning mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 7, eriti seoses rikkumiste ning kriminaalkaristustega, kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi. Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed.

Selle konventsiooni artikli 7 lõikest 1 tuleneb, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse.

Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast nähtub, et konventsiooni artikli 7 lõige 1 ei nõua, et karistuste määramise aluseks olnud sätete sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätete rikkumisest tulenevad võimalikud tagajärjed oleksid absoluutse kindlusega ettenähtavad. Selle praktika kohaselt ei too sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa artikli 7 rikkumist. Nii vastab õiguse mõiste artikli 7 tähenduses konventsiooni teistes artiklites kasutatud seaduse mõistele. Peale selle ei ole paljud seadused absoluutselt täpsed ning vajaduse tõttu vältida ülemäärast jäikust ning kohanduda olukorra muutustega kasutavad paljud neist asjaolude sunnil suuremal või vähemal määral ebatäpset sõnastust ning nende tõlgendamine ja kohaldamine sõltub praktikast. Siiski peab iga seadus vastama teatavatele kvalitatiivsuse nõuetele, s.h kättesaadavuse ning ootuspärasuse nõuetele. Asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu. Lõpuks võtab Euroopa Inimõiguste Kohus lisaks seaduse tekstile kasutatud mõistete määratletuse hindamisel arvesse väljakujunenud ning avaldatud kohtupraktikat.

Lisaks ei võimalda liikmesriikide ühiste riigiõiguslike tavade arvesse võtmine anda ühenduse õiguse üldpõhimõttele, mis kujutab endast seaduslikkuse põhimõtet, teistsugust tõlgendust.

(vt punktid 71–73, 75–81)

2. Asjaolu, et ettevõtjad ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, ei tõenda konkurentsi osas seda, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 rikub seaduslikkuse põhimõtet.

3. Selleks, et vältida ülemäärast normatiivset jäikust ning tagada õigusnormi kohandamine asjaoludest lähtudes, peab olema lubatav teatav ootuspära puudumise aste kindla rikkumise eest kohaldatava karistuse suhtes. Trahv, mille minimaalse ning maksimaalse summa kõikumine kindla rikkumise puhul on piisavalt piiratud, aitab nii selle määramise kui ka hoiatava iseloomu poolest kaasa kõnealuse karistuse tulemuslikkusele.

Komisjonil ei ole konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut ega ülemäärast kaalutlusõigust, kuna komisjon peab järgima asjaomase ettevõtja käibe alusel määratud ülempiiri. Eeskätt seoses huvidega, mida komisjon selliste rikkumiste nagu kartellikokkulepped puhul kaitseb, on asjaomase ettevõtja käibest 10% ülempiir mõistlik. Lisaks ei tule määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratavate trahvide mõistlikkust hinnata mitte absoluutsummade, vaid suhteliste summade alusel, st lähtudes rikkumise toime pannud isiku käibest.

Samuti peab komisjon järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ning proportsionaalsuse põhimõtteid, samuti arvutamise tingimusi ning meetodit, mida ta peab kohaldama trahvisumma kindlaksmääramisel.

Muu hulgas arendas komisjon ise määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud kriteeriumide alusel välja avalikult teadaoleva ja kättesaadava otsuste tegemise praktika. Kui ka komisjon ei ole trahvisumma kindlaksmääramisel seotud oma varasema otsuste tegemise praktikaga, siis sellegipoolest ei või komisjon, järgides võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on õiguse üldpõhimõttena komisjoni jaoks kohustuslik, kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.

Lisaks sellele avaldas komisjon läbipaistvuse tagamiseks ja puudutatud ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks suunised, milles ta selgitas igal konkreetsel juhul iseendale kasutamiseks kehtestatud trahvide arvutamise meetodit.

Lõpuks peab komisjon kooskõlas EÜ artikliga 253 trahvi määravas otsuses siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvi summa ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja üheselt mõistetavalt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et hinnata ühenduse kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli teostada.

(vt punktid 82–91)

4. EÜ artikli 81 lõige 1, millega keelatakse ettevõtjatel eelkõige sõlmida selliseid kokkuleppeid või osaleda sellises kooskõlastatud tegevuses, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, on adresseeritud varast ning inimressursist koosnevatele majandusüksustele, mis võivad osaleda nimetatud sättes viidatud rikkumises.

Kui rikkumise toimepanemise ning ajahetke, mil kõnealune ettevõtja peab rikkumise eest vastutama, vahelisel ajal äriühing, kes vastutab kontserni majandustegevuse eest turul, kus konkurentsieeskirjade rikkumine toime pandi, annab oma majandustegevuse üle sama kontserni teisele äriühingule, ei välista asjaolu, et esimene äriühing jääb õigussubjektina edasi tegutsema, seda, et ühenduse konkurentsiõiguse mõttes muutub teine ühing vastutavaks esimese toime pandud tegude eest.

(vt punktid 122, 132)

5. Suuniste (määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta) punkti 1A esimese lõigu kohaselt võtab komisjon rikkumise raskusastme alusel trahvi arvutamisel arvesse rikkumise tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta. See kartellikokkuleppe mõõdetav mõju turule tuleb lugeda piisavalt tõendatuks, kui komisjon suudab esitada konkreetseid ja usaldusväärseid kaudseid tõendeid, mis viitavad mõistliku tõenäosusega sellele, et kartellikokkuleppel oli mõju turule.

Kartellikokkuleppe poolt turule avaldatava mõju hindamine eeldab tingimata oletuste tegemist. Selle raames peab komisjon eelkõige uurima, milline oleks olnud asjaomase toote hind ilma kartellikokkuleppeta. Hindade tegeliku kujunemise põhjuste uurimisel on ohtlik spekuleerida iga osa rolli üle. Arvesse tuleb võtta objektiivset asjaolu, et hinnakokkuleppega loobusid osalised nimelt oma vabadusest konkureerida hindadega. Sellise mõju hindamine, mis tuleneb muudest teguritest kui see kartellikokkuleppe poolte vabatahtlik loobumine, põhineb kahtlemata mõistlikul ja täpselt määramatul tõenäosusel.

Seega, võtmata suuniste punkti 1A esimese lõigu kriteeriumilt tema kasulikku mõju, ei saa komisjonile ette heita, et ta tugines konkurentsivastase eesmärgiga kartellikokkuleppe, nagu seda on hinnakokkulepe või kvoote puudutav kokkulepe, tegelikule mõjule turule, jättes selle mõju tegeliku suuruse määramata või selles osas arvulise hinnangu esitamata.

(vt punktid 151–155)

6. Kõnealusele turule rikkumise mõjude olemasolu tõendamiskoormis, mis on komisjoni kanda rikkumise mõjude arvesse võtmisel rikkumise raskusastme alusel trahvisumma arvutamisel, on konkurentsi valdkonnas kergem kui tõendamiskoormis, mis on komisjonil siis, kui ta peab tõendama rikkumise olemasolu kartellikokkuleppe kui sellise puhul. Seega piisab selle otsuse kohaselt kartellikokkuleppe tegeliku mõju turule arvesse võtmiseks, kui komisjon esitab „head põhjendused nende arvesse võtmiseks”.

(vt punkt 161)

7. Rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel tuleb eelkõige arvesse võtta süüks pandud käitumise õiguslikku ja majanduslikku konteksti. Seejuures peab komisjon, hinnates rikkumise tegelikku mõju turule, viitama konkurentsitingimustele, mis oleksid eksisteerinud ilma rikkumiseta.

Esiteks tähendab see, et hinnakartellide puhul tuleb mõistliku tõenäosuse astmega tuvastada, et kokkulepped võimaldasid asjaomastel pooltel ka tegelikkuses saavutada kõrgema hinnataseme kui see, mis oleks olnud valdav kartellikokkuleppe puudumisel. Teiseks tuleneb sellest, et komisjon peab hinnangu andmisel võtma arvesse asjaomase turu kõiki objektiivseid tingimusi, arvestades kehtivat majanduslikku ja võimalusel ka õiguslikku konteksti. Vajaduse korral tuleb arvesse võtta „objektiivsete majanduslike tegurite” olemasolu, mis näitavad, et „vaba konkurentsi tingimustes” ei oleks hinnatase kujunenud identseks tegeliku hinnatasemega.

(vt punktid 177–179)

8. Konkurentsieeskirjade rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehisolud ning selle kontekst, isegi kui kohustuslikult arvesse võetavate tingimuste kohta puudub siduv või ammendav loetelu.

Lisaks sellele võivad rikkumise raskusastme hindamise elementide hulka vastavalt asjaoludele kuuluda rikkumise esemeks olnud kaupade kogus ja väärtus, ettevõtja suurus ja majanduslik võimsus ja seega selle ettevõtja mõju asjaomasele turule. Esiteks tuleneb sellest, et trahvi kindlaksmääramisel on mõistlik arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet, mis on üheks, olgugi ligikaudseks ja ebatäiuslikuks näitajaks ettevõtja suurusest ja majanduslikust võimsusest, kui ka kõnealusel turul asjaomaste ettevõtjate turuosa, mis võib näidata selle rikkumise ulatust. Teiseks tuleneb sellest, et ei ühele ega teisele käibele ei maksa omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes oleks ebaproportsionaalne, ja seetõttu ei saa sobiva trahvisumma kindlaksmääramine toimuda üksnes kogukäibe põhjal arvutades.

(vt punktid 213, 214, 227)

9. Komisjonil on erinevatele ettevõtjatele, kes osalesid samas konkurentsieeskirjade rikkumises, määratavate trahvide kindlaksmääramisel lubatud vastavalt suunistele (määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta) määrata trahvid kindlaks mitte iga asjaomase ettevõtja vastaval turul saadud käibe alusel, vaid kohaldada kõikide asjaomaste ettevõtjate suhtes oma arvutuse lähtepunktina toimepandud rikkumisest endast lähtudes kindlaksmääratud kogusummat, mida seejärel muudetakse iga asjaomase ettevõtja puhul erinevate tegurite alusel.

(vt punkt 223)

10. Proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse institutsioonide võetud meetmed ei ületaks määra, mis on asjakohane ja vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks.

11. Trahvide arvutamise kontekstis tuleb rikkumiste raskusaste kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga ning et mitte ühelegi asjaolule ei maksa omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes oleks ebaproportsionaalne.

Proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb selles kontekstis, et komisjon peab määrama trahvi proportsionaalselt asjaolude alusel, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et komisjon peab neid asjaolusid seejuures seostatult ning objektiivselt põhjendades hindama.

(vt punktid 226–228)

12. Suuniste (määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta) punkti 3 esimeses lõigus on sätestatud, et trahvi summat vähendatakse kergendavate asjaolude raames, kui näiteks asjaomasel ettevõtjal oli „puhtalt passiivne või käsutäitja roll rikkumises”.

Ettevõtja passiivset käitumist kartellis väljendavad sellised asjaolud nagu ettevõtja koosolekutel osalemise juhuslik laad, võrreldes kartellikokkuleppe teiste pooltega, samuti ettevõtja tulek rikkumise esemeks olnud turule hilinenult, sõltumata ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise kestusest, või ka sellekohaste avalduste olemasolu, mis pärinevad kolmandate ettevõtjate esindajatelt, kes osalesid rikkumises. Peale selle viitab kartelliosalise „puhtalt passiivne roll” sellele, et viimane hoidis „madalat profiili”, st ei osalenud aktiivselt konkurentsivastase kokkuleppe või kokkulepete väljatöötamises.

Seega ei piisa, et kartelli teatava ajavahemiku jooksul või seoses teatavate kartellikokkulepetega hoidis asjaomane ettevõtja „madalat profiili”. Nimelt on madalat profiili hoidva käsutäitja passiivse rolliga vastuolus koosolekute kokkukutsumine, päevakava osas ettepanekute tegemine, koosolekute ettevalmistamisega seotud dokumentide jagamine. Sellised algatused viitavad asjaomase ettevõtja soositud ja aktiivsele suhtumisele kartelli loomise, jätkamise ning kontrolli osas.

Selle punkti 3 teises lõigus on sätestatud, et trahvi summat vähendatakse kergendavate asjaolude raames kokkulepete täitmata jätmisel. Selleks tuleb kontrollida, kas ettevõtja välja toodud asjaolud võivad tõendada, et ajavahemikul, kui ta oli rikkumist kujutavate kokkulepetega seotud, hoidus ta tegelikult nende täitmisest, käitudes turul konkureerivalt.

Sellegipoolest ei kujuta fakt, kui oma konkurentidega hinna suhtes kokku leppinud ettevõtja ei käitu turul kooskõlas konkurentidega kokkulepituga, veel tingimata asjaolu, mida tuleks määratava trahvisumma kindlaksmääramisel lugeda kergendavaks. Ettevõtja, kes vaatamata konkurentidega sõlmitud kokkuleppele viib ellu enam-vähem sõltumatut turupoliitikat, võib kartelli üksnes enda kasuks ära kasutada.

(vt punktid 251, 252, 254, 255, 257, 267–269)

13. Non bis in idem põhimõte keelab karistada sama isikut mitu korda sama õigusvastase teo eest, et kaitsta sama õigushüve. Nimetatud põhimõtte kohaldamine sõltub kolmest kumulatiivsest tingimusest, st asjaolude samasusest, rikkumise toimepannud isiku samasusest ning kaitstava õigushüve samasusest.

Nii võib ettevõtja õiguspäraselt olla ühe ja sama õigusvastase teo eest allutatud kahele paralleelsele menetlusele, mida toimetavad ühelt poolt asjaomase liikmesriigi pädev ametiasutus ning teiselt poolt ühenduse ametivõimud, ning seega topeltkaristusele, kui neil menetlustel on erinevad eesmärgid ning rikutud õigusnormid ei ole samased.

Eespool toodust tuleneb, et non bis in idem põhimõtet ei või seda enam kohaldada olukorras, kus esiteks komisjoni ning teiseks kolmandate riikide ametivõimude toimetatud menetlustel ning määratud trahvidel ei ole ilmselgelt samad eesmärgid. Seega kui esimesel juhul on tegemist ausa konkurentsi tagamisega Euroopa Ühenduse territooriumil või Euroopa Majanduspiirkonnas, siis teisel juhul püütakse seevastu kaitsta kolmanda riigi turgu. Non bis in idem põhimõtte kohaldamiseks vajalik eeldus, et kaitstavad õigushüved oleksid samased, ei ole sel juhul täidetud.

(vt punktid 285–287)

14. Õigluse nõudele on allutatud ühelt poolt ühenduse ning teiselt poolt siseriiklike karistuste võimalik samasus seoses kahe paralleelse menetlusega, mis on erinevate eesmärkide taotlemiseks lubatud kartellialase pädevuse ühenduse ja liikmesriikide vahel erilise jaotamissüsteemi tõttu. Kõnealune õigluse nõue kohustab komisjoni võtma määruse nr 17 artikli 15 kohasel trahvisumma määramisel arvesse karistusi, mida on sama ettevõtja pidanud sama teo eest juba kandma, juhul kui tegemist on karistustega, mis on määratud liikmesriigis keelatud kokkuleppeid, tegevusi ja otsuseid reguleeriva õiguse rikkumiste eest ja mis on järelikult toime pandud ühenduse territooriumil.

15. Kohustus võtta arvesse õigluse nõuet tuleneb siiski esiteks liikmesriikide siseturgude ja ühisturu tugevast sidemest ning teiseks kartelli alal pädevuste erilisest jaotamissüsteemist ühenduse ja liikmesriikide vahel samal territooriumil.

(vt punktid 290, 291)

16. Komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või artikli 82 rikkumise, kujutab ühte komisjonile antud vahenditest talle ühenduse õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab kohustuse järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks ning juhendada selles suunas ka ettevõtjate käitumist.

Sellest tuleneb, et komisjonil on pädevus otsustada trahvisumma taseme üle, et tugevdada trahvide hoiatavat mõju, kui teatavat liiki rikkumised on vaatamata asjaolule, et ühenduse konkurentsipoliitika on need algusest peale ebaseaduslikuks kuulutanud, suhteliselt sagedased kasumi tõttu, mida teatavad ettevõtjad võivad nendest saada.

Komisjoni taotletud hoiatamise eesmärk puudutab ettevõtjate tegevust ühenduses või Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP). Järelikult ei saa hoiatavust, mis on ettevõtjale ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise tõttu määratud trahvil, kindlaks teha üksnes selle ettevõtja enda erilise olukorra ega ka selle alusel, kas ta järgib kolmandates riikides väljaspool EMP‑d kehtivaid konkurentsieeskirju.

(vt punktid 297, 298, 300)

17. Kui komisjon tahab tugineda vastuväiteteatise vastuse väljavõttele või sellisele vastusele lisatud dokumendile, et tõendada EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise menetluses rikkumise olemasolu, siis peab teistele selle menetlusega seotud pooltele olema antud võimalus sellise tõendi kohta arvamust avaldada. Neil asjaoludel kujutab vastuväiteteatise vastuse kõnealune väljavõte või sellisele vastusele lisatud dokument nimelt rikkumises osalenud erinevaid pooli süüdistavaid andmeid.

18. Asjaomane ettevõtja peab tõendama, et tulemus, milleni jõudis komisjon oma otsuses, oleks olnud teistsugune, kui kõrvale oleks tulnud jätta süüdistava tõendina dokument, millest ei teavitatud ning millele komisjon oma süüdistused rajas.

Õigustavatest andmetest teada andmata jätmise osas peab asjaomane ettevõtja üksnes tõendama, et avalikustamata jätmine võib tema kahjuks mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu. Piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta võis nimetatud dokumenti kasutada enda kaitsmisel õigustavana isegi siis, kui ta, omades haldusmenetluses võimalust tugineda kõnealusele dokumendile, oleks saanud tuua välja asjaolud, mis ei olnud kooskõlas selles etapis komisjoni tehtud järeldustega, ning saades seega ükskõik millisel viisil mõjutada otsuses komisjoni väljendatavaid kaalutlusi vähemalt seoses ettevõtjale süükspandava käitumise raskuse ja kestusega ning järelikult ka seoses trahvi tasemega. Selles kontekstis saab võimalust, et avalikustamata dokumendil oleks võinud olla mõju menetluse käigule ja komisjoni otsuse sisule, tõendada üksnes pärast selliste konkreetsete tõendite esialgset uurimist, mis kinnitavad, et avalikustamata dokumentidel oleks – nende tõendite suhtes – võinud olla niisugune tähendus, mida ei oleks tohtinud tähelepanuta jätta.

(vt punktid 343, 344, 351)

19. Kuna Esimese Astme Kohus ei nõustunud ettevõtja esitatud väidetega komisjoni selle otsuse õigusvastasuse kohta, millega määrati ettevõtjale trahv ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, puudub Esimese Astme Kohtul oma täieliku pädevuse raames alus vähendada trahvisummat.

(vt punkt 386)

ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (kolmas koda)

27. september 2006( )

Konkurents – Kartellikokkulepped – Sidrunhape – EÜ artikkel 81 – Trahv – Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 – Tütarettevõtja käitumise süülisus – Karistuste seaduslikkuse põhimõte – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Proportsionaalsuse põhimõte – Ne bis in idem põhimõte – Toimikulele juurdepääsu õigus

Kohtuasjas T‑43/02,

Jungbunzlauer AG, asukoht Basel (Šveits), esindajad: advokaadid R. Bechtold, U. Soltész ja M. Karl,

hageja,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: P. Oliver, keda abistas advokaat H. Freund,

kostja,

keda toetab

Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: E. Karlsson ja S. Marquardt,

menetlusse astuja,

mille ese on esimese võimalusena nõue tühistada 5. detsembri 2001. aasta otsus 2002/742/EÜ EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (COMP/E‑1/36.604 – Sidrunhape) (EÜT 2002, L 239, lk 18) ja teise võimalusena nõue vähendada hagejale selle otsusega määratud trahvi,

EUROOPA ÜHENDUSTE

ESIMESE ASTME KOHUS (kolmas koda),

koosseisus: koja esimees J. Azizi, kohtunikud M. Jaeger ja F. Dehousse,

kohtusekretär: ametnik D. Christensen,

arvestades kirjalikus menetluses ja 24. mai 2004. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Hageja Jungbunzlauer AG (edaspidi „Jungbunzlauer” või „hageja”) asutati 1993. aastal ning kuulub 100‑protsendilise tütarettevõtjana valdusäriühingule Jungbunzlauer Holding AG, mis kuulub emaettevõtjale Montana AG (edaspidi ka „Jungbunzlaueri kontsern”). Ühendriikides esindab kontserni Jungbunzlauer International AG, mis on Jungbunzlaueri kontserni tütarettevõtja. Kontsern asub Jungbunzlaueri asukohas Baselis (Šveits). Enne 1993. aastat juhtis kontserni Jungbunzlauer GmbH, mille asukoht oli Viinis (Austria).

2 Jungbunzlaueri kontsern toodab ning turustab koostisaineid, mida kasutatakse toiduainete ning jookide, farmaatsiatoodete ning kosmeetika sektoris, samuti muudel erinevatel tööstusaladel. Kontsern on muu hulgas üks maailma suurimaid sidrunhappe tootjaid.

3 Sidrunhape on maailmas enimkasutatud hapendamis- ja säilitusaine. Seda on mitut erinevat liiki, mida kasutatakse erinevatel juhtudel, eelkõige toiduainetes ja jookides, pesuvahendites ja majapidamises kasutatavates puhastusvahendites, farmaatsia- ja kosmeetikatoodetes ning erinevates tööstusprotsessides.

4 1995. aastal ulatus sidrunhappe kogumüük maailma tasandil ligikaudu 894,72 miljoni euroni ja Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP) ligikaudu 323,69 miljoni euroni. 1996. aastal jagunes ligikaudu 60% sidrunhappe maailmaturust käesoleva kohtuasja esemeks oleva otsuse viie adressaadi vahel, st lisaks Jungbunzlauerile veel F. Hoffmann-La Roche AG (edaspidi „HLR”), Archer Daniels Midland Co. (edaspidi „ADM”), Haarmann & Reimer Corporation (edaspidi „H & R”), mis kuulub kontserni Bayer AG (edaspidi „Bayer”), ja Cerestar Bioproducts BV (edaspidi „Cerestar”), keda ühiselt nimetatakse „asjaomased pooled”.

5 1995. aasta augustis teatas Ühendriikide justiitsministeerium komisjonile, et käimas on sidrunhappe turgu puudutav uurimine. Kõikide asjaomaste poolte, sealhulgas Jungbunzlauer International AG osas leiti, et nad on ajavahemikul oktoober 1996 kuni juuni 1998 osalenud kartellikokkuleppes. Pärast Ühendriikide justiitsministeeriumiga kokkulepetele jõudmist määrasid Ühendriikide ametivõimud nendele ettevõtjatele trahvid. Lisaks sellele määrati trahvid ka mõnele süüdimõistetud füüsilisele isikule. Samuti toimetati uurimist Kanadas, kus määrati trahve ka mõnele nendest ettevõtjatest, nende hulgas Jungbunzlauer International AG‑le.

6 6. augustil 1997 saatis komisjon nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 11 alusel informatsiooninõuded neljale peamisele sidrunhappe tootjale ühenduses, sh Jungbunzlauer GmbH‑le. Peale selle saatis komisjon 1998. aasta jaanuaris informatsiooninõuded sidrunhappe peamistele ostjatele ühenduses ning komisjon saatis informatsiooninõuded juunis ja juulis 1998 uuesti peamistele sidrunhappe tootjatele ühenduses.

7 Pärast Cerestarile juulis 1998 saadetud informatsiooninõuet pöördus nimetatud ettevõtja komisjoni poole ja avaldas 29. oktoobril 1998 toimunud koosolekul soovi teha komisjoniga koostööd komisjoni 18. juuli 1996. aasta teatise trahvide määramata jätmise või vähendamise kohta kartellide puhul (EÜT C 207, lk 4, edaspidi „koostööteatis”) alusel. Samal koosolekul kirjeldas Cerestar suuliselt kartellikokkuleppest tulenenud tegevusi, milles ta oli osalenud. 25. märtsil 1999 saatis ta komisjonile kirjaliku avalduse, milles kinnitas nimetatud koosolekul antud ütlusi.

8 28. juuli 1998. aasta kirjaga saatis komisjon uue informatsiooninõude Jungbunzlauer GmbH‑le, kes vastas sellele 28. septembri 1998. aasta kirjaga.

9 11. detsembril 1998 toimunud koosolekul avaldas ADM soovi teha komisjoniga koostööd ja kirjeldas suuliselt konkurentsivastaseid tegevusi, milles ta oli osalenud. 15. jaanuari 1999. aasta kirjaga kinnitas ADM oma suulisi avaldusi.

10 3. märtsil 1999 saatis komisjon täiendavad informatsiooninõuded HLR‑ile, Jungbunzlauerile ja Cerestarile.

11 Vastavalt 28. aprillil, 21. mail ja 28. juulil 1999 esitas Bayer koostööteatise alusel avaldused H&R, hageja ja HLR nimel.

12 28. märtsil 2000 adresseeris komisjon talle esitatud andmete põhjal ADM‑ile ja teistele asjaomastele pooltele EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumise eest vastuväiteteatise. Hageja ja teised asjaomased pooled esitasid komisjoni poolt välja toodud vastuväidetele vastuseks kirjalikud seisukohad. Ükski asjaomastest pooltest ärakuulamist ei taotlenud ega vastuväiteteatises esitatud faktide sisulist õigsust olulisel määral ei vaidlustanud.

13 11. aprilli 2001. aasta kirjas komisjonile esitas Jungbunzlauer GmbH teatavad märkused kõnealuse menetluse kohta.

14 27. juulil 2001 esitas komisjon hagejale ja teistele asjaomastele pooltele täiendavad informatsiooninõuded. Hageja vastas sellele enda ning Jungbunzlauer GmbH nimel 3. augusti 2001. aasta kirjaga.

15 5. detsembril 2001 võttis komisjon vastu otsuse 2002/742/EÜ EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum COMP/E‑1/36.604 – Sidrunhape) (edaspidi „otsus”). Otsus tehti hagejale teatavaks 18. detsembri 2001. aasta kirjaga.

16 Otsus sisaldab eelkõige järgmisi sätteid:

„Artikkel 1

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] ja [hageja] on rikkunud asutamislepingu artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses, mis leidis aset sidrunhappe sektoris.

Rikkumine kestis:

– [ADM], [H & R], [HLR] ja [hageja] puhul: 1991. aasta märtsist 1995. aasta maini;

– [Cerestari] puhul: 1992. aasta maist 1995. aasta maini.

[…]

Artikkel 3

Artiklis 1 nimetatud ettevõtjatele määrati mainitud artiklis tuvastatud rikkumise eest järgmised trahvid:

a) [ADM]: trahv summas 39,69 miljonit eurot,

b) [Cerestar]: trahv summas 170 000 eurot,

c) [HLR]: trahv summas 63,5 miljonit eurot,

d) [H & R]: trahv summas 14,22 miljonit eurot,

e) [hageja]: trahv summas 17,64 miljonit eurot.”

17 Otsuse põhjendustes 80–84 märkis komisjon, et kartellikokkulepe hõlmas igale liikmele konkreetsete müügikvootide määramist ja nende kvootide järgimist, sihthindade ja/või maksimaalsete hindade kindlaksmääramist, hinnaalanduste kaotamist ja erilise teabe edastamist klientide kohta.

18 Otsuse põhjendustes 185–188 sedastas komisjon, et Jungbunzlaueri kontserni siseselt tuleb rikkumises süüdistada Jungbunzlauerit.

19 Otsuses kasutas komisjon trahvisumma arvutamiseks metodoloogiat, mis on esitatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) ning koostööteatises.

20 Esiteks määras komisjon rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal kindlaks trahvi põhisumma.

21 Seda arvesse võttes leidis komisjon rikkumise raskusastme osas esiteks, et asjaomased pooled olid toime pannud väga raske rikkumise, arvestades selle laadi, tegelikku mõju sidrunhappe turule EMP-s ja asjakohase geograafilise turu suurust (otsuse põhjendus 230).

22 Seejärel leidis komisjon, et arvestada tuleb rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada konkurentsile kahju ja et määrata tuleb sellise suurusega trahv, millel oleks piisavalt hoiatav mõju. Sellest lähtuvalt ning tuginedes asjaomaste poolte ülemaailmsele käibele, mis tekkis sidrunhappe müügist rikkumise perioodi viimasel ehk 1995. aastal, jaotas komisjon nad kolme kategooriasse, st esimene kategooria H & R ülemaailmse turuosaga 22%, teine kategooria ADM ja Jungbunzlauer turuosadega [konfidentsiaalne]( ) ning HLR turuosaga 9% ja kolmas kategooria Cerestar ülemaailmse turuosaga 2,5%. Selle põhjal määras komisjon trahvi lähtesummadeks vastavalt esimesse kategooriasse kuuluvale ettevõtjale 35 miljonit eurot, teise kategooriasse kuuluvatele ettevõtjatele 21 miljonit eurot ja kolmandasse kategooriasse kuuluvale ettevõtjale 3,5 miljonit eurot (otsuse põhjendus 239).

23 Peale selle kohandas komisjon lähtesummat, et tagada trahvi piisavalt hoiatavat mõju. Seetõttu, võttes arvesse asjaomaste poolte suurust ja koguvahendeid, mida väljendab nende ülemaailmse käibe kogusumma, kohaldas komisjon ADM‑ile ja HLR‑ile määratud põhisumma suhtes koefitsienti 2 ning H & R‑ile määratud lähtesumma suhtes koefitsienti 2,5 (otsuse põhjendused 50 ja 246).

24 Iga ettevõtja poolt toime pandud rikkumise kestuse osas suurendati kindlaksmääratud lähtesummat 10% iga aasta kohta, st ADM, H & R, HLR ja Jungbunzlaueri lähtesummat suurendati 40% ning Cerestari lähtesummat 30% (otsuse põhjendused 249 ja 250).

25 Seega määras komisjon Jungbunzlaueri trahvide põhisummaks 29,4 miljonit eurot. ADM, Cerestari, HLR ja H & R osas määrati põhisummadeks vastavalt 58,8 miljonit, 4,55 miljonit, 58,8 miljonit ja 122,5 miljonit eurot (otsuse põhjendus 254).

26 Teiseks suurendati ADM‑ile ja HLR‑ile määratud trahvide põhisummasid raskendavate asjaolude põhjal 35% seetõttu, et need ettevõtjad omasid kartellikokkuleppe raames eestvedaja rolli (otsuse põhjendus 273).

27 Kolmandaks uuris komisjon mõnede ettevõtjate argumente kergendavate asjaolude kohta ning lükkas need tagasi (otsuse põhjendused 274–291).

28 Neljandaks kohandas komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel Cerestarile ja H & R‑ile arvutatud summasid nii, et need ei ületaks asjaomaste poolte kogukäibest 10% (otsuse põhjendus 293).

29 Viiendaks nõustus komisjon koostööteatise punkti B alusel selle trahvisumma, mis Cerestarile oleks määratud koostöö puudumise tõttu, „väga suure vähendamisega” (st 90%). Komisjon nõustus koostööteatise punkti D alusel kohaldama „märkimisväärset vähendamist” (st 50%) ADM trahvisumma, (40%) Jungbunzlaueri trahvisumma, (30%) H & R trahvisumma ning (20%) HLR trahvisumma suhtes (põhjendus 326).

Menetlus ja poolte nõuded

30 Jungbunzlauer esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 25. veebruaril 2002 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi.

31 Esimese Astme Kohtu president lubas 18. juuni 2002. aasta määrusega nõukogul komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.

32 Esimese Astme Kohus (kolmas koda) otsustas ettekandja‑kohtuniku ettekande põhjal avada suulise menetluse ning esitas Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikud küsimused, millele nad vastasid ettenähtud tähtaja jooksul.

33 Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 24. mai 2004. aasta kohtuistungil.

34 Jungbunzlauer palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsus;

– teise võimalusena vähendada tema trahvi summat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

35 Komisjon ning nõukogu kui menetlusse astuja paluvad Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja Jungbunzlauerilt.

Õiguslik käsitlus

36 Esiteks esitab hageja õigusvastasuse väite, leides, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 rikub seaduslikkuse põhimõtet, kuna see säte ei määratle piisavalt täpselt reegleid komisjoni otsuste tegemiseks (edaspidi „seaduslikkuse põhimõte”). Peale selle väidab hageja, et otsus sisaldab vigu otsuse adressaadi, rikkumise raskusastme hindamise, kergendavate asjaolude arvestamise, teistes riikides määratud trahvide arvesse võtmata jätmise, määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud trahvide määrast kinnipidamise ning dokumentidele juurdepääsu õiguse osas. Lõpuks leiab hageja, et haldusmenetluse kestus avaldas mõju trahvi suurusele.

I – Seaduslikkuse põhimõtte rikkumine

A – Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohta esitatud õigusvastasuse väide

1. Poolte argumendid

37 Jungbunzlauer esitab EÜ artikli 241 tähenduses õigusvastasuse väite ning väidab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2, mis annab komisjonile pädevuse määrata trahve ühenduse konkurentsiõiguse rikkumisel, rikub seaduslikkuse põhimõtet, mis on õiguskindluse põhimõtte osa, mis kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, kuna see säte ei määratle piisavalt täpselt reegleid komisjoni otsuste tegemiseks.

38 Esiteks leiab Jungbunzlauer, et seaduslikkuse põhimõte on sätestatud Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 7 lõikes 1, mille kohaselt:

„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”

39 Jungbunzlauer viitab EL artikli 6 lõikele 2, mille kohaselt „[l]iit austab põhiõigusi kui ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud [EIÕK‑ga] ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest”.

40 Peale selle rõhutab Jungbunzlauer, et Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ühenduse iga säte, mis näeb ette karistusõiguslikke või muud liiki santsioone (Euroopa Kohtu 25. septembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 117/83: Könecke, EKL 1984, lk 3291, punkt 11 ja 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena, EKL 1987, lk 4587, punkt 15), arvestama seaduslikkuse põhimõtet, mis on õiguskindluse põhimõtte osa (Euroopa Kohtu 12. novembri 1969. aasta otsus kohtuasjas 29/69: Stauder, EKL 1969, lk 419, punkt 7; 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑143/93: Van Es Douane Agenten, EKL 1996, lk I‑431, punkt 27 ja 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/95 ja C‑129/95: Kriminaalmenetlused, milles süüdistatav oli X, EKL 1996, lk I‑6609, punkt 25; Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑112/98: Mannesmannröhren-Werke vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑729, punktid 59 jj).

41 Lõpuks väidab Jungbunzlauer, et seaduslikkuse põhimõte on samuti esitatud 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1; edaspidi „põhiõiguste harta”) artiklites 41 ja 49 ning on lahutamatu osa liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest.

42 Jungbunzlauer väidab, et seaduslikkuse põhimõtte kohaselt, mis on õiguskindluse põhimõtte osa, peavad ühenduse õigusnormid olema õigustatud isikutele selged ja ootuspärased (Euroopa Kohtu 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Salumi, EKL 1981, lk 2735, punkt 10; 22. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 70/83: Kloppenburg, EKL 1984, lk 1075, punkt 11; eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Könecke, punkt 11 ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 15) ja mis puudutab sätteid, mis toovad kaasa rahalised kohustused, siis tuleb kindluse ja ootuspärasuse nõuet eriti rangelt täita (Euroopa Kohtu 13. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑30/89: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1990, lk I‑691, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika). Selline olukord puudutaks eelkõige sätet, millega nõukogu annab komisjonile vastava pädevuse, mis on kehtiv vaid siis, kui kõnealune säte on piisavalt täpne selles tähenduses, et nõukogu märgib selgelt komisjonile antava pädevuse piirid (Euroopa Kohtu 5. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 291/86: Central‑Import Münster, EKL 1988, lk 3679, punkt 13).

43 Jungbunzlauer leiab, et seaduslikkuse põhimõte omab olulist tähtsust sanktsioone sätestavate õigusnormide jaoks (Euroopa Kohtu 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 32/79: komisjon vs. Ühendkuningriik, EKL 1980, lk 2403, punkt 46; eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Kloppenburg, punkt 11; eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 15 ja 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑352/92: Milchwerke Köln, EKL 1994, EKL I‑3385, punktid 22 ja 23). Jungbunzlauer rõhutab, et kõnealused õigusnormid peavad ootuspäraselt määratlema mitte üksnes karistatava käitumise, vaid samuti sellest õigustatud isikule kaasnevad õiguslikud tagajärjed (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Kriminaalmenetlused, milles süüdistatav oli X, punkt 25).

44 Jungbunzlauer sedastab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 sätestab võimaluse määrata karistusõiguslik või sellega sarnane sanktsioon.

45 Sellega seoses viitab Jungbunzlauer esmalt konkurentsipoliitika eest vastutava komisjoni liikme Monti avaldustele, suuniste sõnastusele ning komisjoni kasutatud mõistetele kostja vastuses. Nimelt räägitakse seal EÜ artiklite 81 ning 82 rikkumiste eest määratavatest „sanktsioonidest” ning „karistustest”, mis peaksid olema piisavalt ranged, et neil oleks „hoiatav mõju”.

46 Peale selle meenutab Jungbunzlauer, et Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et määruse nr 17 artiklis 15 sätestatud trahvid ei ole karistusmaksete iseloomuga, vaid nende eesmärk on nii karistada ebaseadusliku tegevuse eest kui ka ennetada sellise tegevuse kordumist (Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 41/69: Chemiefarma vs. komisjon, EKL 1970, lk 661, punktid 172 ja 173), mis Jungbunzlaueri arvates vastab Euroopa Inimõiguste Kohtu antud laiale tõlgendusele kriminaalasjades esitatud süüdistuse mõiste kohta. Jungbunzlauer leiab samuti, et 20. märtsi 2002. aasta otsuses kohtuasjas T‑15/99: Brugg Rohrsysteme vs. komisjon (EKL 2002, lk II‑1613, punktid 109 ja 122) uuris Esimese Astme Kohus määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratud trahvi kooskõla EIÕK artikliga 7.

47 Jungbunzlauer sedastab, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 4 kasutatud väljend, et otsused trahvide määramise kohta „ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda”, ei muuda kõnealust hinnangut, kuna määrav ei ole – vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale – õigusakti määratlemine, vaid selle tegelik sisu.

48 Seega peab Jungbunzlaueri arvates trahvide määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määramise menetlus vastama kõikidele põhiõigusi puudutavatele miinimumnõuetele, mis ei tulene mitte üksnes EIÕK‑st Euroopa Inimõiguste Kohtu tõlgendamise teel, vaid ka põhiõiguste hartast, mis kinnitab muu hulgas kõnealusest kohtupraktikast tulenevaid õigusi.

49 Seda arvesse võttes leiab Jungbunzlauer, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et nii õigusvastane tegu kui ka rikkumise puhul ähvardav karistus peavad olema „seaduses ette nähtud”, millest tuleneb, et asjaomasel isikul peab olema võimalik mõistlikult hetke asjaolusid arvestades ette näha kindla teo tagajärgi. Euroopa Inimõiguste Kohus on lisanud, et kaalutlusõigust andev seadus vastab sellele nõudele iseenesest siis, kui sellise õiguse ulatus ja kasutamise eeskirjad on piisavalt selgelt määratletud, arvestades asjaomast õiguspärast eesmärki – anda isikule piisav kaitse omavoli vastu.

50 Eespool toodut arvesse võttes sedastab Jungbunzlauer, et seaduslikkuse põhimõtte rikkumine leiab aset siis, kui trahvi määramist reguleeriv säte ei piira piisavalt trahvi määramise kohta tehtud otsuse võimalikke õiguslikke tagajärgi, vaid annab pädevale ametivõimule kõnealuse teksti ebatäpse sõnastuse tõttu ulatusliku võimaluse selle kohaldamiseks üksikjuhtumil. Sellisel juhul ei ole õiguslikud tagajärjed tegelikult ette kindlaks määratud seadusandja poolt, nagu seda nõuab seaduslikkuse põhimõte, vaid need on kehtestatud haldusorgani poolt. Jungbunzlauer möönab, et isegi kui haldusorganile kaalutlusruumi andmine ei ole iseenesest seaduslikkuse põhimõtte rikkumine, ei tohi kõnealune kaalutlusruum olla piiritlematu.

51 Jungbunzlauer leiab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ei vasta eespool nimetatud miinimumnõuetele.

52 Jungbunzlauer meenutab, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 annab komisjonile pädevuse määrata asutamislepingu konkurentsieeskirjade rikkumisel trahv, mille minimaalne summa on 1000 eurot ning mille maksimaalne summa tuleb kindlaks määrata käibe alusel iga ettevõtjat eraldi arvesse võttes. Hageja lisab, et trahvi kindla summa osas täpsustab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 teine lõik pelgalt, et „trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.

53 Jungbunzlauer sedastab, et kõnealuse sätte alusel on komisjonil trahvi summa kindlaksmääramisel peaaegu piiramatu kaalutlusõigus.

54 Esiteks viitab Jungbunzlauer asjaolule, et vastupidi määruse nr 17 vastuvõtmise ajal valitsenud olukorrale võivad ülemaailmsete kontsernide käibed ulatuda tänapäeval sadade miljardite eurodeni, mistõttu võib trahvisumma ülemmäär kergesti ulatuda kümnete miljardite eurodeni. Hageja toob näiteks, et kui naftakontsern ExxonMobil, kelle kontserni käive ulatub 248 miljardi euroni, osaleb kartellikokkuleppes, võiks komisjon määrata talle trahvi, mille summa asuks 1000 euro ning 24,8 miljardi euro vahel, mis vastab Luksemburgi rahvamajanduse kogutoodangule. Jungbunzlauer sedastab, et kui seadus annab rikkumise eest karistamiseks ametivõimu käsutusse trahvi määra 1000 eurost kuni 24,8 miljardi euroni – või koostööteatise alusel isegi võimaluse trahvist täielikuks vabastamiseks –, siis ei ole see enam seadus, mis määrab trahvi ette kindlaks, vaid eranditult ametivõim. Lõpuks tehakse sellega võimalikuks trahvisumma meelevaldne määramine.

55 Teiseks sedastab Jungbunzlauer suuniste osas, et need ei kujuta endast „seadust” EIÕK tähenduses. Ta rõhutab, et suunised on siduvad üksnes komisjonile iseendale, mitte aga kohtuvõimule (Esimese Astme Kohtu 16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑81/97: Regione Toscana vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑2889, punkt 49 ja kohtujurist Alber’i ettepanek kohtuasjas, milles tehti 22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑17/99: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 2001, lk I‑2481, I‑2484, punkt 23), kellel on täielik pädevus viia läbi kontrolli komisjoni otsuste üle. Hageja leiab, et kuna kohtud on pädevad lõplikult määrama trahvisummasid ning kuna suunised ei ole kohtute jaoks siduvad, siis puudub suunistel igasugune mõju EIÕK artikli 7 tähenduses karistusseaduse sätte piisava õiguspärasuse hindamisele. Lisaks märgib hageja, et Esimese Astme Kohus leidis hiljuti, et trahvide õiguslik raamistik on määratletud üksnes määruses nr 17 (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Brugg Rohrsysteme vs. komisjon, punkt 123).

56 Kolmandaks vaidleb Jungbunzlauer vastu komisjoni selliste argumentide põhjendatusele, mille kohaselt trahvisumma arvutamise ootuspärasuse ning usaldusväärsuse kõrgem aste oleks vastuolus põhimõttega, et trahv peab esiteks võtma arvesse juhtumi üksikasju ning teiseks omama piisavalt hoiatavat mõju, et tagada konkurentsieeskirjade järgimine ettevõtjate poolt. Jungbunzlauer leiab, et hoopis vastupidi on õigusvastase teo võimalikest tagajärgedest teadmine või teadma pidamine asjaoluks, mis tagab tõhusamalt komisjoni soovitud hoiatavat mõju. Mitte üksnes sel põhjusel ei koosne liikmesriikide karistusseadused paljudest erinevatest rikkumise koosseisudest, millel igaühel on erinevad karistuslikud tagajärjed. Nimetatud normide ning siseriikliku kohtu poolt nende tõlgendamise alusel on õigustatud isikul võimalik näha oma tegude karistusõiguslikke tagajärgi piisavalt täpselt ette. Hoiatavat mõju ei saavutata mitte aga määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 karistuse peaaegu piirideta raamidega, kuna seal puudub vähimgi viide rikkumise konkreetsele sisule, mis võiks eeldatavasti viia kõnealuste raamide täieliku ammendumiseni.

57 Jungbunzlauer lisab, et asjaolu, et suunised ei piiritle piisavalt trahvide arvutamist, ilmestab see, et „väga raskete” rikkumiste puhul „võib” komisjon põhisummaks valida ükskõik millise summa alates 20 miljonist eurost. Suunistest ei ole võimalik üldse aru saada, millistel tingimustel määrab komisjon põhisumma 20, 50 või 100 miljonit eurot või isegi veel suurema summa.

58 Neljandaks sedastab Jungbunzlauer, et arvesse ei saa võtta ka nõukogu argumenti, et komisjoni määratud trahvide üle teostab vajaduse korral kontrolli ühenduse kohus, kellele on antud täielik pädevus. Jungbunzlaueri arvates on komisjon jätnud tähelepanuta asjaolu, et õigusnormide piisava selguse nõue võimaldab just ühenduse kohtul kontrollida nende õigusnormide alusel tehtud otsuste õiguspärasust. Nõukogu käsitluse kohaselt tähendaks see seda, et ühenduse seadusandja delegeeriks õigusaktide vastuvõtmise ühenduse kohtutele.

59 Viiendaks viitab Jungbunzlauer asjaolule, et siseriiklikul tasandil puudub võrreldav volitus, mis võimaldaks ametivõimul määrata trahve peaaegu piiramatult. Jungbunzlauer sedastab võrdluse osas Rootsi õigusega, millele viitas nõukogu, et selles liikmesriigis on õiguse arendamisel võetud eeskujuks ühenduse õigus, mistõttu puudub sellel igasugune sisuline väärtus. Saksa õiguse osas, millele viitas samuti nõukogu, leiab Jungbunzlauer, et konkurentsinormide rikkumise eest trahvide määramist puudutavad Saksa õigusnormid moodustavad eraldi süsteemi, mis ei ole võrreldav määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud üldvolitusega. Nimelt sätestasid kõnealused õigusnormid ülemmäära 500 000 eurot ning üle selle kuni kolmekordse rikkumisest saadud tulu, mis praktikas viiks võrreldes määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 madalamate trahvideni. Peale selle märgib Jungbunzlauer, et lisaks oleneb trahvide kõnealune tase ka rikkumise toimepanemise viisist. Üksnes tahtlikult toimepandud teo puhul kohaldatakse trahvi täiel määral, samal ajal kui ettevaatamatuse tõttu toimepandud rikkumise eest võidakse määrata vaid pool võimalikust maksimaalsest summast. Kõnealuse trahvi raames arvutatakse trahv rangelt määratletud kriteeriumide alusel, nagu näiteks rikkumise olulisus, etteheidetavuse raskus, rikkumise toimepannud isiku ning majandusliku olukorraga seotud erilised asjaolud. Jungbunzlauer möönab, et kõnealused õigusnormid ei võimalda trahvide suurust enam raamatupidamisliku täpsusega ette kindlaks määrata. Siiski ületab see täpsus oluliselt määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud piiritlemise astet. Jungbunzlauer viitab asjaolule, et eelkõige idee, et pelgalt käibel põhinev lähenemine ei arvesta piisavalt rikkumise ulatust ja olulisust, ajendas 1999. aastal Saksa seadusandjat loobuma selles osas õigusliku raamistiku muutmisest.

60 Kuuendaks sedastab Jungbunzlauer, et tema väite põhjendatust kinnitab komisjoni otsuste tegemise praktika trahvide valdkonnas. Komisjoni praktikat ei iseloomusta üksnes trahvisummade koguväärtuste tohutud erinevused, vaid eriti alates 2001. aastast trahvisummade erakordne suurenemine. Jungbunzlauer märgib iseäranis, et kui võrrelda aastatel 1994–2000 ettevõtjatele määratud trahvide keskmist kõrgeima trahviga summas 462 miljonit eurot, mis määrati 2001. aastal komisjoni 21. novembri 2001. aasta otsuse 2003/2/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum COMP/E‑1/37.512 – Vitamiinid) (EÜT 2003, L 6, lk 1) raames, siis viimane ületab keskmist ligikaudu viieteistkümnekordselt. Isegi 2001. aastal ettevõtjale määratud suuruselt teine trahv, st trahv summas 184,27 miljonit eurot, mis määrati komisjoni 20. detsembri 2001. aasta otsuse 2004/337/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ning EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum COMP/E‑1/36.212 – Isekopeeruv paber) (ELT 2004, L 115, lk 1) raames, on rohkem kui kuus korda keskmisest suurem. Jungbunzlauer sedastab, et kuigi kõik nimetatud otsused – nagu ka komisjoni kogu varasem täiesti erinev praktika – põhinesid trahvide ainulaadsel õiguslikul raamistikul, st määruse nr 17 artikli 15 lõikel 2, näitab see seda, et kõnealusel sättel puudus tegelikkuses igasugune piirav mõju komisjoni praktikale. Nimetatud areng kujutab endast tegelikkuses mitte trahvide taseme tõusu, vaid selle mitmekordistumist.

61 Seitsmendaks leiab Jungbunzlauer, et 1993. aastal avaldatud artiklis möönis komisjoni ametnik, et määruse nr 17 alusel trahvi määramise menetlus „[näib] olevat kaugel sellest, mida tavaliselt loetakse nõuetekohaseks menetluseks (due process)”.

62 Teise võimalusena sedastab Jungbunzlauer, et isegi kui eeldada, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 on kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, peab komisjon kõnealust sätet vähemalt tõlgendama kitsendavalt ning nimetatud sätte ebapiisava ootuspärasuse astme hüvitama seostatud ja läbipaistva trahvisüsteemiga, mis tagaks asjaomastele ettevõtjatele õiguskindluse vajaliku taseme. Jungbunzlaueri arvates peaks selline tõlgendus väljenduma asjaolus, et komisjon on trahvide määramisel valmis tagama läbipaistvuse ning ootuspärasuse teatava minimaalse taseme. Hageja arvates peaks määruse nr 17 artikli 15 lõikest 2 tuleneval laial volitusel olema vastavalt komisjoni otsuste tegemise praktikale teatav minimaalne konkretiseeritus, mis välistaks sarnaselt käesolevas asjas esinevad üllatuslikud otsused.

63 Komisjon ja nõukogu on seisukohal, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ei riku seaduslikkuse põhimõtet.

64 Komisjon tõstab iseäranis esile asjaolu, et tema otsused trahvide määramise kohta alluvad ühenduse kohtu täielikule pädevusele. Peale selle rõhutab ta, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud kriteeriume täpsustavad esiteks kohtupraktika ning teiseks suunised. Komisjon leiab, et kui need kriteeriumid oleksid olnud määratletud täpsemalt, ei oleks ta saanud esiteks võtta arvesse iga asja eripära ning teiseks tagada trahvide hoiatavat mõju.

65 Komisjon rõhutab samuti, et vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõikele 4 ei kuulu konkurentsieeskirjad kriminaalõiguse valdkonda. Peale selle leiab komisjon, et hageja viitas ekslikult EIÕK artikli 7 lõike 1 ning põhiõiguste harta artiklite 41 ja 49 rikkumisele.

66 Komisjon märgib samuti, et tal on õigus tõsta trahvide taset ning et suunised ei mõjuta trahvide kindlaksmääramisel kohaldatavat õiguslikku raamistikku.

67 Lõpuks, võrdluse osas Saksa õigusega, viitab komisjon karistusseaduse sätte näitele, millest tuleneb, et kõnealuse maa õigus annab konkreetse sanktsiooni kindlaksmääramiseks üksikjuhtumil samuti väga laia kaalutlusruumi.

68 Nõukogu leiab, et EIÕK ja põhiõiguste harta viidatud sätted ei ole kohaldatavad määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 suhtes. Lisaks on määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 nõukogu arvates täielikult selge ning üheselt mõistetav säte.

2. Esimese Astme Kohtu hinnang

69 Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 (viimati muudetud määrusega (EÜ) nr 1216/1999 (EÜT 1999, L 148, lk 5)) sätestab:

„Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000–1 000 000 [eurot] või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad [EÜ] artikli [81] lõiget 1 või artiklit [82]; või

b) rikuvad artikli 8 lõike 1 alusel määratud kohustusi.

Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.”

70 Tuleb uurida, kas määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 – nagu väidab hageja – rikub seaduslikkuse põhimõtet, määramata piisavalt ette komisjoni otsuste tegemise praktikat.

71 Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et seaduslikkuse põhimõte kaasneb õiguskindluse põhimõttega, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja mis nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid üheselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 169/80: Gondrand, EKL 1981, lk 1931, punkt 17; eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 15; eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Van Es Douane Agenten, punkt 27 ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Kriminaalmenetlused, milles süüdistatav oli X, punkt 25).

72 Ka kohtupraktikast tuleneb, et kõnealune põhimõte kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi (vt eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Maizena, punktid 14 ja 15 ning selles viidatud kohtupraktika) ning et seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed (vt selle kohta eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Kriminaalmenetlused, milles süüdistatav oli X, punktid 22 ja 25).

73 Peale selle tuleb meenutada, et seaduslikkuse põhimõte kuulub ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka, mis tulenevad liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest, ning et see põhimõte on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige EIÕK artiklis 7, eriti seoses rikkumiste ning kriminaalkaristustega (vt selle kohta eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Kriminaalmenetlused, milles süüdistatav oli X, punkt 25).

74 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on põhiõigused lahutamatu osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimist ühenduse kohus tagab (Euroopa Kohtu 28. märtsi 1996. aasta arvamus 2/94, EKL 1996, lk I‑1759, punkt 33 ja Euroopa Kohtu 29. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑299/95: Kremzow, EKL 1997, lk I‑2629, punkt 14). Selle eesmärgi saavutamisel juhinduvad Euroopa Kohus ning Esimese Astme Kohus liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest ning samuti suunistest, mis tulenevad rahvusvahelistest inimõiguste kaitse instrumentidest, millega liikmesriigid on koostööd teinud ja ühinenud. Seejuures on EIÕK‑l eriline tähendus (Euroopa Kohtu 15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punkt 18 ning eespool viidatud kohtuasjas Kremzow, punkt 14). Lisaks sellele tuleneb EL artikli 6 lõikest 2, et „[l]iit austab põhiõigusi kui ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud [EIÕK‑ga] ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest” (Euroopa Kohtu 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑94/00: Roquette Frères, EKL 2002, lk I‑9011, punktid 23 ja 24 ning eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke vs. komisjon, punkt 60).

75 Selles osas tuleb meenutada EIÕK artikli 7 lõike 1 sõnastust:

„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”

76 Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „Euroopa Inimõiguste Kohus”) sõnul tuleneb sellest sättest, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. juuni 2000. aasta otsus Coëme vs. Belgia, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, lk 1, punkt 145).

77 Viidates määruse nr 17 artikli 15 lõikele 4, mis sätestab, et komisjoni tehtavad otsused, mis tehakse eelkõige vastavalt kõnealuse sätte lõikele 2, ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda, avaldasid komisjon ning nõukogu kahtlusi, kas Esimese Astme Kohus saab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 õiguspärasuse analüüsimisel juhinduda EIÕK artikli 7 lõikest 1 ning Euroopa Inimõiguste Kohtu kõnealust artiklit puudutavast praktikast.

78 Selles osas rõhutab Esimese Astme Kohus kõigepealt, et ta ei ole pädev hindama määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 õiguspärasust EIÕK artikli 7 lõike 1 suhtes, kuna viimase sätted kui sellised ei ole ühenduse õiguse osa (vt selle kohta eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke vs. komisjon, punkt 59). Nagu eespool punktis 74 märgitud, on põhiõigused siiski lahutamatu osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimist ühenduse kohus tagab, võttes lähtepunktina eelkõige arvesse EIÕK.

79 Ilma et Esimese Astme Kohus peaks võtma seisukoha küsimuses, kas eelkõige komisjoni poolt määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratavate trahvide laadi ja raskusastme tõttu kohaldatakse EIÕK artikli 7 lõiget 1 sellistele halduskaristustele ning seetõttu võib see olla Esimese Astme Kohtu jaoks õigusallikas (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 215–223), tuleb sedastada, et EIÕK artikli 7 lõige 1 ei nõua, et karistuste määramise aluseks olnud sätete sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätete rikkumisest tulenevad võimalikud tagajärjed oleksid absoluutse kindlusega ettenähtavad.

80 Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt ei too sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa EIÕK artikli 7 rikkumist. Nii on Euroopa Inimõiguste Kohus sedastanud, et õiguse mõiste EIÕK artikli 7 tähenduses vastab EIÕK teistes artiklites kasutatud seaduse mõistele (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus Baskaya ja Okçuoglu vs. Türgi, Recueil des arrêts et décisions, 1999‑IV, lk 308, punkt 36, ning eespool punktis 79 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 216). Peale selle leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et paljud seadused ei ole absoluutselt täpsed ning et vajaduse tõttu vältida ülemäärast jäikust ning kohanduda olukorra muutustega kasutavad paljud neist asjaolude sunnil suuremal või vähemal määral ebatäpset sõnastust ning et nende tõlgendamine ja kohaldamine sõltub praktikast (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. mai 1993. aasta otsus Kokkinakis vs. Kreeka, A‑seeria, nr 260‑A, punktid 40 ja 52). Siiski täpsustas Euroopa Inimõiguste Kohus, et iga seadus peab vastama teatavatele kvalitatiivsuse nõuetele, s.h kättesaadavuse ning ootuspärasuse nõuetele (eespool viidatud kohtuotsus Baskaya ja Okçuoglu vs. Türgi, punkt 36). Asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. veebruari 1992. aasta otsus Margareta ja Roger Andersson vs. Rootsi, A‑seeria, nr 226‑A, punkt 75). Lõpuks täpsustab Euroopa Inimõiguste Kohus, et lisaks seaduse tekstile võtab ta kasutatud mõistete määratletuse hindamisel arvesse väljakujunenud ning avaldatud kohtupraktikat (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 27. septembri 1995. aasta otsus G. vs. Prantsusmaa, A‑seeria, nr 325‑B, punkt 25 ning 7. veebruari 2002. aasta otsus E. K. vs. Türgi, punkt 51).

81 Mis puudutab liikmesriikide ühiseid riigiõiguslikke tavasid, siis mitte miski ei võimalda Esimese Astme Kohtul anda ühenduse õiguse üldpõhimõttele, mis kujutab endast seaduslikkuse põhimõtet, teistsugust tõlgendust, kui tuleneb eespool toodud põhjendustest. Kuna hageja viitab kõigepealt Saksa seaduse sätte sõnastusele, mille alusel määravad Saksa pädevad ametivõimud trahve konkurentsieeskirjade rikkumise eest, tuleb märkida, et liikmesriikide ühist riigiõiguslikku tava ei saa tuletada üheainsa liikmesriigi õiguslikust olukorrast. Nagu hageja seejärel kohtuistungil möönis, esineb mitmete teiste liikmesriikide vastavates õigusnormides siseriiklike konkurentsinormide rikkumise korral määratavate halduskaristuste osas määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 analoogiline eelnev määratlemise tase või koguni selles sättes sätestatuga sarnased või identsed kriteeriumid.

82 Eespool toodud põhimõtteliste järelduste põhjal tuleb hinnata, kas määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 järgib seaduslikkuse põhimõtet.

83 Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud karistused EÜ artiklite 81 ning 82 rikkumise puhuks kujutavad endast peamist vahendit, mis on komisjoni käsutuses selleks, et hoolitseda ühenduse siseselt „süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata” (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g) loomise eest. Kõnealune süsteem võimaldab täita ühendusel tal lasuvat ülesannet, mis seisneb ühenduse kõigis osades majandustegevuse harmoonilise, tasakaalustatud ja säästva arengu ning konkurentsivõime kõrge astme edendamises ühisturu rajamise kaudu (EÜ artikkel 2). Nimetatud süsteem on vajalik samuti selleks, et võtta ühenduses kasutusele niisugune majanduspoliitika, mida korraldatakse kooskõlas vabal konkurentsil põhineva avatud turumajanduse põhimõttega (EÜ artikli 4 lõiked 1 ja 2). Seega võimaldab määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 luua süsteemi, mis vastab ühenduse põhiülesannetele.

84 Peale selle tuleb täpsustada, et selleks, et vältida ülemäärast normatiivset jäikust ning tagada õigusnormi kohandamine asjaoludest lähtudes, peab olema lubatav teatav ootuspära puudumise aste kindla rikkumise eest kohaldatava karistuse suhtes. Trahv, mille minimaalse ning maksimaalse summa kõikumine kindla rikkumise puhul on piisavalt piiratud, aitab nii selle määramise kui ka hoiatava iseloomu poolest kaasa kõnealuse karistuse tulemuslikkusele.

85 Käesolevas asjas saab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel karistada EÜ artikli 81 lõiget 1 või artiklit 82 rikkunud ettevõtjat trahviga, mille tase asub 1 000 euro ning summa vahel, mille suuruseks on 10% kõnealuse ettevõtja eelneva aasta käibest. Seega tuleb sedastada, et vastupidi hageja väidetule ei ole komisjonil konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusõigust.

86 Lisaks leiab Esimese Astme Kohus, et nõukogu ei omistanud komisjonile ülemäära laia tegutsemisruumi, kui määras konkurentsieeskirjade rikkumise puhuks trahvid 1000 eurost kuni summani, mille suuruseks on 10% kõnealuse ettevõtja eelneva aasta käibest. Esimese Astme Kohus leiab iseäranis, et seoses huvidega, mida komisjon selliste rikkumiste puhul kaitseb, on asjaomase ettevõtja käibest 10% ülempiir mõistlik. Samuti tuleb rõhutada, et vastupidi hageja väidetule ei tule määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel määratavate trahvide mõistlikkust hinnata mitte absoluutsummade, vaid suhteliste summade alusel, st lähtudes rikkumise toimepannud isiku käibest.

87 Peale selle rõhutab Esimese Astme Kohus, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel trahvisumma kindlaksmääramisel peab komisjon järgima ka õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ning proportsionaalsuse põhimõtteid, nagu neid tunnustab Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu praktika. Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu väljakujunenud praktika selgitab samuti arvutamise tingimusi ning meetodit, mida komisjon peab kohaldama trahvisumma kindlaksmääramisel (vt eelkõige allpool punktid 213 jj). Oma väidete ning argumentide toetuseks viitab hageja ka ise kõnealusele kohtupraktikale (vt eelkõige allpool punkt 199).

88 Muu hulgas arendas komisjon ise määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud ning Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu praktikas täpsustatud kriteeriumide alusel välja avalikult teadaoleva ja kättesaadava otsuste tegemise praktika. Kui ka komisjon ei ole trahvisumma kindlaksmääramisel seotud oma varasema otsuste tegemise praktikaga (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 234 ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑4071, punkt 254), siis sellegipoolest ei või komisjon, järgides võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on õiguse üldpõhimõttena komisjoni jaoks kohustuslik, kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Sermide, EKL 1984, lk 4209, punkt 28 ning Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 309).

89 Lisaks sellele tuleb arvestada, et läbipaistvuse tagamiseks ja puudutatud ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks avaldas komisjon suunised, milles ta selgitas igal konkreetsel juhul iseendale kasutamiseks kehtestatud trahvide arvutamise meetodit.

90 Kogu eespool käsitletud andmete alusel võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, vastupidi hageja väidetule õiguslikult piisavalt täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. Asjaolu – millele ei vaielnud vastu komisjon ega nõukogu –, et ettevõtjad ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, ei tõenda, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 rikub seaduslikkuse põhimõtet.

91 Isegi kui ettevõtjad ei saa eelnevalt täpselt teada trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, peab komisjon kooskõlas EÜ artikliga 253 trahvi määravas otsuses siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvi summa ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja üheselt mõistetavalt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et hinnata ühenduse kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli teostada.

92 Eespool toodust tulenevalt tuleb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohta esitatud õigusvastasuse väide tagasi lükata.

B – Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kooskõlaline tõlgendamine

93 Hageja leiab, et isegi kui määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 oleks kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, mis on õiguskindluse põhimõtte osa, peab komisjon vähemalt tõlgendama seda sätet kitsendavalt ning hüvitama kõnealuse sätte ebapiisava prognoositavuse astme seostatud ja läbipaistva trahvisüsteemiga, mis tagaks ettevõtjatele hädavajaliku õiguskindluse.

94 Komisjon meenutab, et ta võttis suunised vastu eelkõige selleks, et tagada piisav läbipaistvus, ning et suunised piiravad alates nende vastuvõtmisest komisjoni vabadust trahvide määramisel.

95 Esimese Astme Kohus sedastab, et käesoleva väite teise osa raames, mille hageja esitas teise võimalusena lisaks väite esimesele osale, ei esita hageja otsuse suhtes mitte ühtegi konkreetset etteheidet, vaid sõnastab üldsõnalised nõuded, et komisjon peab trahvide summat vähendades või suuniste sõnastust täpsustades muutma oma trahvide alast poliitikat.

96 Seega tuleb väite see osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.

II – Otsuse adressaat

97 Hageja esitatud väited puudutavad esiteks põhjendamiskohustuse rikkumist ning teiseks vigu otsuse adressaadi suhtes.

A – Põhjendamiskohustuse rikkumine

98 Jungbunzlauer leiab, et otsuses puuduvad igasugused põhjendused selle kohta, miks peaks hageja vastutama Jungbunzlauer GmbH konkurentsivastase käitumise eest 1993. aastale eelneval perioodil.

99 Komisjon ei ole selle küsimuse kohta esitanud konkreetseid argumente.

100 Esimese Astme Kohus leiab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutavatest põhjendustest selgelt ja üheselt mõistetavalt nähtuma süüstava akti vastuvõtnud institutsiooni kaalutlused, nii et isikutele, keda akt puudutab, oleks teada akti põhjendused ja pädev kohus saaks teostada kontrolli. Põhjendamisnõude hindamisel tuleb lähtuda konkreetse juhtumi asjaoludest, eelkõige akti sisust, esitatud põhjenduste laadist ja akti adressaatide ning teiste otseselt ja isiklikult puudutatud asjaomaste isikute huvist saada selgitusi. Ei ole nõutav, et põhjendustes oleksid ära toodud kõik asjakohased faktid ja õiguslikud küsimused, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata, lähtudes mitte üksnes sõnastusest, vaid ka kontekstist ja kõnealust küsimust reguleerivate õigusnormide kogumist (Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63 ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑301/96: Saksamaa vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑9919, punkt 87).

101 Käesolevas asjas esitas komisjon järgmised põhjendused, põhistamaks oma otsust, millega loeti Jungbunzlaueri süüks rikkumine mitte üksnes perioodil pärast augustit 1993, vaid samuti perioodil alates rikkumise algusest märtsis 1991 kuni juulini 1993.

102 Otsuse põhjendustes 30 ja 33 märkis komisjon, et hageja, st Jungbunzlauer oli juhtimisteenust osutav ühing, kes pärast kontserni ümberstruktureerimist 1993. aastal juhtis majandustegevust Jungbunzlaueri kontsernis, mille tipus asus valdusühing, st Jungbunzlauer Holding AG. Komisjon täheldas, et alates 1993. aastast juhtis hageja, st Jungbunzlauer samuti kontserni majandustegevust sidrunhappe turul, kusjuures sidrunhappe tootmine kuulus kontserni siseselt Jungbunzlauer GmbH, st Jungbunzlauer Holding AG 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja pädevusse. Komisjon lisas, et enne kontserni ümberstruktureerimist 1993. aastal juhtis kontserni Jungbunzlauer GmbH. Sidrunhapet turustas kuni 1993. aastani Jungbunzlauer GmbH ning pärast seda aga Jungbunzlauer Holding AG teine tütarettevõtja, st Jungbunzlauer International AG.

103 Otsuse põhjenduses 70 märkis komisjon, et Jungbunzlaueri kontserni esindas kartelli koosolekutel kontserni juhatuse esimees ning Jungbunzlauer GmbH juhataja.

104 Otsuse põhjenduses 186 leidis komisjon, et oma vastuses vastuväiteteatisele kinnitasid Jungbunzlauer ning Jungbunzlauer GmbH üheskoos, et otsuse adressaadiks tuleb pidada Jungbunzlauer GmbH. Selle kohta esitas komisjon alljärgneva põhistuse:

„(187) […] Kõigepealt ei olnud Jungbunzlauer [GmbH] kuni 1993. aasta teise poolaastani mitte üksnes sidrunhappe tootmise ja turustamise eest vastutav tütarettevõtja, vaid samuti kogu Jungbunzlaueri kontserni juhtimise eest vastutav õigussubjekt. 1993. aastal anti kontserni juhtimine üle Jungbunzlauer AG‑le, keda võib pidada Jungbunzlauer [GmbH] õigusjärglaseks Jungbunzlaueri kontserni juhtimisel. Sellest kuupäevast alates on Jungbunzlauer [GmbH] kontserni 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja, kes ei määratle oma käitumist turul iseseisvalt, vaid järgib peamiselt talle kontserni juhtiva äriühingu – Jungbunzlauer AG antavaid juhiseid.

(188) Käesolevas otsuses käsitletava perioodi ühe osa vältel osales Jungbunzlauer AG kartelli koosolekutel otseselt, st oma juhatuse esimehe isikus. Seega tuleb järeldada, et käesolevas otsuses kajastatud ajavahemikul osales kogu Jungbunzlaueri kontserni juhtimise eest vastutav õigussubjekt aktiivselt ning otseselt kartellis. Kuna kõnealune õigussubjekt oli nimetatud ajal Jungbunzlauer AG, on viimane käesoleva otsuse adressaadiks.”

105 Kuigi kõnealused andmed on napid, kajastavad nad olulisi asjaolusid, millele komisjon tugines, et põhjendada Jungbunzlauerile rikkumise süükspanemist perioodil enne 1993. aastat. Komisjon märkis nimelt, et eelkõige sidrunhappe turul kontserni majandustegevuse juhtimise Jungbunzlauer GmbH‑lt Jungbunzlauerile ülemineku tõttu on viimane vastutav rikkumise eest ka perioodi eest enne kontserni restruktureerimist 1993. aastal.

106 Järelikult tuleb põhjendamiskohustuse rikkumist puudutav väide tagasi lükata.

B – Väide, mis puudutab vigu otsuse adressaadi suhtes

1. Poolte argumendid

107 Jungbunzlauer leiab, et ta on ekslikult otsuse adressaat. Ta leiab oma hagis, et otsus oleks pidanud olema adresseeritud Jungbunzlauer GmbH‑le. Hageja märgib, et selleks oli Jungbunzlauer GmbH, kes tootis ning turustas kontserni siseselt sidrunhapet ning kes lisaks sellele oli kuni 1993. aastani vastutav kogu kontserni juhtimise eest. Enese kui juhtimisteenust osutava ühingu asutamisele 1993. aastal eelnenud perioodi osas leiab hageja oma kirjalikus vastuväites, et isegi pärast seda kuupäeva „juhtis tegelikult” kontserni Jungbunzlauer Holding AG.

108 Kõigepealt märgib Jungbunzlauer 1993. aastale järgneva perioodi osas, et esiteks alates 1993. aastast olid nii Jungbunzlauer GmbH kui ka ta ise Jungbunzlauer Holding AG 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtjad, mistõttu ei olnud ta ise Jungbunzlauer GmbH emaettevõtja, vaid üksnes tema sõsarettevõtja.

109 Jungbunzlaueri arvates puudub komisjonil järelikult õigus viidata Euroopa Kohtu 25. oktoobri 1983. aasta otsusele kohtuasjas 107/82: AEG vs. komisjon (EKL 1983, lk 3151, punkt 50; edaspidi „AEG kohtuotsus”) ja 16. novembri 2000. aasta otsusele kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (EKL 2000, lk I‑9925, punkt 28; edaspidi „Stora kohtuotsus”), milles käsitleti küsimust, millistel juhtudel saab tütarettevõtja käitumist panna süüks tema emaettevõtjale. Ema- ja tütarettevõtja vaheline suhe olevat kvalitatiivselt erinev hageja enese ning Jungbunzlauer GmbH vahelisest suhtest, kuna Jungbunzlauer Holding AG‑l ühise emaettevõtjana oli võimalik igal hetkel anda ühele oma tütarettevõtjatest üle õigus kontrollida üht tema sõsarettevõtjatest.

110 Jungbunzlauer lisab, et ta osutas kontserni teistele ühingutele üksnes juhtimis- ning nõustamisteenuseid ettevõtlus-, organisatsiooni- ning investeerimis- ja finantspoliitika alal. Jungbunzlauer tegutses Jungbunzlauer Holding AG nõudmisel, kes kontrollis kontserni ning kellel oli ainsana õigus anda kontserni kuuluvatele ühingutele juhiseid. Jungbunzlaueril endal puudus selline õigus kontserni teiste ettevõtjate suhtes ning sellist õigust Treuhänder’ina (volitatuna) tegutsemiseks ei andnud talle ka Jungbunzlauer Holding AG. Hageja vastav tegevus piirdus pigem kontserni teistele ühingutele tema töötajate osutatavate teenuste pakkumisega. Niivõrd kuivõrd üksikjuhtumil andsid kõnealustele isikutele juhiseid kontserni kuuluvad ühingud (näiteks Jungbunzlauer GmbH), ei tegutsenud nimetatud isikud mitte hageja nimel, vaid Jungbunzlauer Holding AG esindajatena.

111 Jungbunzlauer järeldab sellest, et seega teostas Jungbunzlauer Holding AG ning kogu kontserni majandustegevuse „tegelikku juhtimist” Jungbunzlauer Holding AG. Seda kinnitab Jungbunzlauer GmbH suhtes kehtiv Austria ühinguõigus. GmbH vormis asutatud ühingut juhitakse tema organite, s.o juhatuse ja järelevalvenõukogu abil, samal ajal kui kaubanduspoliitika määratletakse lõpuks aktsionäride üldkoosolekul, kus käesolevas asjas kuulus Jungbunzlauer Holding AG-le ainuaktsionärina täielik otsustusõigus.

112 Teiseks leiab Jungbunzlauer, et isegi pärast hageja asutamist 1993. aastal täitsid peamised osalised läbirääkimistel – erandina Jungbunzlaueri juhatajast, kes asus ametisse suvel 1993 – kaua aega Jungbunzlauer GmbH siseselt juhtimisülesandeid. Lisaks sellele jätkasid need isikud pärast Jungbunzlaueri asutamist 1993. aastal oma ülesannete täitmist Jungbunzlauer GmbH juures. Seega puudutas tegevuse peamine osa Jungbunzlauer GmbH-d. Komisjoni väide, et mõned nimetatud isikud täitsid oma kontsernisiseseid ülesandeid, ei ole selles kontekstis asjakohane. Jungbunzlaueri arvates oleks komisjon pidanud vähemalt välja tooma, milliste erinevate kontserni kuuluvate ühingute juures olid need isikud tegevad; nende ühingute nimekiri asus vastuses vastuväiteteatisele. Jungbunzlauer toob näitena esile, et H ning R ei töötanud hageja juures ega ka Jungbunzlauer Holding AG‑s.

113 Kolmandaks leiab Jungbunzlauer, et ka haldusmenetluse käik kinnitas, et tema süüdistamine kartellikokkuleppes osalemises on kunstlik. Hageja märgib, et komisjon saatis oma 6. augusti 1997. aasta, 28. juuli 1998. aasta ning 3. märtsi 1999. aasta informatsiooninõuded Jungbunzlauer GmbH‑le ning et ka koostööteatise raames tegi komisjoniga koostööd Jungbunzlauer GmbH.

114 Edasi väidab Jungbunzlauer 1993. aastale eelnenud perioodi osas esiteks, et kuni 1993. aastani juhtis kontserni Jungbunzlauer GmbH ning et enne seda kuupäeva ei olnud Jungbunzlauer ise alustanud oma majandustegevust. Seega ei saa hageja arvates 1993. aastale eelnenud perioodi osas teda süüdistada konkurentsivastases käitumises.

115 Teiseks sedastab Jungbunzlauer, et komisjoni viidatud kohtuotsused ei toeta komisjoni väidet vastutuse Jungbunzlauer GmbH‑lt hagejale ülemineku kohta. Jungbunzlauer rõhutab, et asjaolud kohtuasjas, mis viis Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsuseni liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ning 114/73: Suiker Unie jt vs. komisjon (EKL 1975, lk 1663, punktid 84–87), puudutasid õiguste üleminekut ning et kohtuasi, mis viis Esimese Astme Kohtu 11. märtsi 1999. aasta otsuseni kohtuasjas T‑134/94: NMH Stahlwerke vs. komisjon (EKL 1999, lk II‑239, punktid 35–38), oli seotud pankrotistunud ettevõtte ülevõtmisega.

116 Kolmandaks leiab Jungbunzlauer, et teda ei saa käsitleda Jungbunzlauer GmbH „majandusliku õigusjärglasena” ning talle ei saa sel alusel süüks panna Jungbunzlauer GmbH käitumist enne 1993. aastat. Seda kinnitab asjaolu, et tema kontsernisisene roll oli teistele kontserni kuuluvatele ühingutele teenuste osutamisel piiratud (vt eespool punkt 110). Samuti väidab hageja, et ka pärast 1993. aastat jätkas Jungbunzlauer GmbH oma majandustegevust, mis seisnes sidrunhappe tootmises ja turustamises. Kuigi Jungbunzlauer GmbH pöördus selles osas teiste endaga sarnaste kontserni kuuluvate ühingute poole, olid nad üksnes volitatu seisundis. Mahu- ja hinnapoliitika määras alati Jungbunzlauer GmbH.

117 Neljandaks ei ole tõsi, et B ja H juhtisid Jungbunzlauerit või tegutsesid tema nimel. Igal juhul märgib Jungbunzlauer H osas, et viimane ei olnud tema, vaid kontserni teiste ühingute töötaja.

118 Viiendaks rõhutab Jungbunzlauer, et tal on vaid piiratud rahalised vahendid.

119 Komisjon rõhutab, et ta tugines Jungbunzlauer GmbH-lt ning Jungbunzlauerilt endalt haldusmenetluses saadud andmetele.

120 1993. aastale järgnenud perioodi osas leiab komisjon, et kõnealustest andmetest tuleneb, et kuni 1993. aastani juhtis kontserni Jungbunzlauer GmbH ning et 1993. aastal võttis Jungbunzlauer selle ülesande üle, nii et mõlema ühingu vahel oli majanduslik õigusjärglus kartellikokkulepet puudutava tegevuse osas. Asjaolu, et hageja oli üksnes Jungbunzlauer GmbH sõsarettevõtja, ei lükka seda järeldust ümber. Komisjon rõhutab, et oma väljakujunenud seisukohast lähtudes järeldab Euroopa Kohus nimelt osaluse omamise pinnalt, et emaettevõtja on võimeline otsustavalt mõjutama oma tütarettevõtja majanduspoliitikat, välja arvatud juhul, kui seda vaidlustatakse. Järelikult ei ole otsustav iseenesest osaluse omamine, vaid sellest emaettevõtjale tekkiv võimalus mõjutada otsustavalt tütarettevõtja majanduspoliitikat. Komisjoni arvates võib emaettevõtja siiski anda kontserni kuuluvale teisele ühingule üle õiguse mõjutada ühe oma tütarettevõtja käitumist. Nii oli see ka käesolevas asjas.

121 Komisjon leiab 1993. aastale eelnenud perioodi osas, et eespool nimetatud majandusliku õigusjärgluse tõttu, mis puudutab sidrunhappe turul Jungbunzlaueri kontserni majandustegevuse juhtimisega seotud ülesandeid, on enne 1993. aastal läbiviidud ümberstruktureerimist Jungbunzlauer GmbH poolt toimepandud rikkumise eest vastutav Jungbunzlauer. Asjaolul, et viimati nimetatud ühingut ei olnud enne 1993. aastat olemas ning et Jungbunzlauer GmbH jätkas pärast seda kuupäeva tegutsemist, puudub Euroopa Kohtu ning Esimese Astme Kohtu praktika kohaselt igasugune tähendus.

2. Esimese Astme Kohtu hinnang

122 Kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 lõige 1, millega keelatakse ettevõtjatel eelkõige sõlmida selliseid kokkuleppeid või osaleda sellises kooskõlastatud tegevuses, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, on adresseeritud varast ning inimressursist koosnevatele majandusüksustele, mis võivad osaleda nimetatud sättes viidatud rikkumises (Esimese Astme Kohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑6/89: Enichem Anic vs. komisjon, EKL 1991, lk II‑1623, punkt 235).

123 Käesolevas asjas ei vaidlusta hageja, et rikutud on EÜ artikli 81 lõiget 1. Ta väidab vastupidi, et komisjon ei saa teha teda vastutavaks kõnealuse rikkumise eest.

124 Siinkohal tuleb esmalt meenutada, et Jungbunzlaueri kontserni juhtis kuni 1993. aastani Jungbunzlauer GmbH, kes tootis muu hulgas samuti sidrunhapet, ning et alates kontserni ümberstruktureerimisest 1993. aastal juhtis Jungbunzlauer juhtimisteenust osutava ühinguna kõnealuse kontserni kogu majandustegevust, s.h sidrunhappe turgu puudutavat tegevust ning et kontserni tipus asus valdusühing, st Jungbunzlauer Holding AG (vt eespool punkt 102).

125 Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimise järgse perioodi osas tuleb märkida, et Jungbunzlauer – Jungbunzlauer Holding AG 100-protsendilise osalusega tütarettevõtja – oli Jungbunzlauer GmbH sõsarettevõtja ning mitte selle emaettevõtja. Selles kontekstis märgib hageja õigesti, et käesolev asi erineb nendest, mis olid aluseks Euroopa Kohtu ning Esimese Astme Kohtu praktikale (vt eelkõige Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑354/94: Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑2111, punkt 80, mis apellatsiooniastmes jäeti muutmata eespool punktis 109 viidatud kohtuotsusega Stora, punktid 27–29 ning eespool punktis 109 viidatud kohtuotsusega AEG, punkt 50 ning Esimese Astme Kohtu 1. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑65/89: BPB Industries ja British Gypsum vs. komisjon, EKL 1993, lk II‑389, punkt 149), mille kohaselt on komisjonil sisuliselt õigus eeldada, et 100‑protsendiline tütarettevõtja viib ellu emaettevõtjalt saadud juhiseid, ilma et komisjon peaks kontrollima, kas emaettevõtja teostas tegelikult oma juhiste andmise õigust.

126 Otsuse põhjendustest tulenevalt ning vastupidi hageja väidetule ei tuginenud komisjon sellisele eeldusele, vaid uuris vastupidi Jungbunzlaueri ning Jungbunzlauer GmbH esitatud vastuste alusel haldusmenetluses, kas Jungbunzlauerile saab vaatamata Jungbunzlaueri kontserni ülesehitusele rikkumist süüks panna.

127 Selles osas tuleb märkida, et Jungbunzlauer GmbH kirjeldas oma koostöö raames komisjoniga eelkõige oma 21. mai 1999. aasta vastuses komisjoni 3. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudele Jungbunzlaueri kontserni ülesehitust ning kinnitas seejuures iseäranis, et „kontserni juhtimist teostas Jungbunzlauer AG, kes juhtimisteenust osutava ühinguna juhtis Jungbunzlauer Holding AG-le kuuluvaid ettevõtjaid”.

128 Komisjon saatis 29. märtsil 2000 oma vastuväiteteatise Jungbunzlauerile. Oma vastuses kõnealusele vastuväiteteatises, mille Jungbunzlauer esitas 22. juunil 2000 „Jungbunzlauer GmbH nimel”, leidis Jungbunzlauer, et ta ei saa olla menetlustoimingu adressaadiks selles menetluses. Sellega seoses kirjeldas ta Jungbunzlaueri kontserni organisatsioonilist ülesehitust, lisades sellele muu hulgas skeemi. Hageja märkis, et Jungbunzlauer on üksnes juhtimisteenust osutav ühing, mis juhib kontserni kuuluvaid ühinguid, mille tipus asub Jungbunzlauer Holding AG. Jungbunzlauer täpsustas, et Jungbunzlauer GmbH oli seevastu sidrunhappe turul „tegev”, mille hulka ei kuulunud sidrunhappe turustamine, mis oli Jungbunzlauer GmbH arvel tehtud alates 1993. aastast Jungbunzlauer Holding AG teise tütarettevõtja, s.o Jungbunzlauer International AG ülesandeks. Lisaks täpsustas Jungbunzlauer, et „[k]uni 1993. aasta teise poolaastani oli kogu juhtimine tehtud Jungbunzlauer [GmbH] ülesandeks” ning et [a]lates 1993. aastast oli Jungbunzlauer AG […] juhtimisteenust osutav ühing”.

129 Otsuse põhjenduses 187 mainitud Jungbunzlaueri ja Jungbunzlauer GmbH ühiste selgituste alusel leidis komisjon õigesti, et Jungbunzlauer GmbH tegevus piirdus Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimisest alates pelgalt sidrunhappe tootmisega, samal ajal kui kontserni majandustegevuse juhtimine, s.h kõnealust toodet puudutav oli tehtud Jungbunzlaueri ülesandeks, nii et Jungbunzlauer GmbH ei määratlenud oma käitumist kõnealusel turul iseseisvalt, vaid järgis peamiselt talle Jungbunzlaueri antavaid juhiseid. Komisjon võis seega nendest selgitustest õigesti järeldada, et Jungbunzlauer GmbH ja Jungbunzlaueri ühine emaettevõtja otsustas teha Jungbunzlauerile ülesandeks juhtida kogu kontserni majandustegevust ning järelikult juhtida ka tegevust, mis on seotud kontserni käitumisega kartellikokkuleppega seotud turul, st sidrunhappeturul.

130 Seega ei ole komisjon teinud viga, järeldades, et Jungbunzlauerit tuleb süüdistada rikkumises, mis puudutab Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimise järgset perioodi.

131 Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimisele eelnenud perioodi osas tuleb sedastada, nagu seda tegi komisjon otsuse põhjenduses 187, et kuni 1993. aastani ei olnud Jungbunzlauer GmbH vastutav mitte üksnes kontserni majandustegevuse eest sidrunhappe turul, vaid samuti kontserni kogu majandustegevuse juhtimise eest. Viimati nimetatud ülesanne juhtida kontserni majandustegevust, s.h sidrunhappe turu osas, anti siiski 1993. aastal Jungbunzlauerile üle, kes seega sai Jungbunzlauer GmbH majanduslikuks õigusjärglaseks kontserni majandustegevuse juhtimise alal.

132 Asjaolu, et ühing jääb õigussubjektina edasi tegutsema, ei välista, et ühenduse konkurentsiõiguse mõttes võiks toimuda kõnealuse ühingu majandustegevuse ühe osa üleminek teisele ühingule, kes muutub sellega vastutavaks esimese ühingu toime pandud tegude eest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, EKL 2004, lk I‑123, punktid 356–359).

133 Seega ei ole komisjon teinud viga, sedastades, et Jungbunzlauerit tuleb süüdistada rikkumises, mis puudutab Jungbunzlaueri kontserni 1993. aastal ümberstruktureerimise eelset perioodi.

134 Järelikult tuleb väide, mis puudutab vigu otsuse adressaadi suhtes, tagasi lükata.

III – Rikkumise raskusaste

135 Hageja leiab esiteks, et komisjon ei ole kartellikokkuleppe tegelikku mõju sidrunhappe turule nõuetekohaselt hinnanud ega piisavalt põhjendanud. Teiseks leiab hageja, et komisjon ei ole piisavalt võtnud arvesse hageja suhteliselt piiratud majanduslikku võimsust, võrreldes teiste asjaomaste ettevõtjatega.

A – Kartellikokkuleppe tegeliku mõju olemasolu turul

1. Sissejuhatus

136 Esiteks peab meenutama, et rikkumiste raskusaste tuleb tuvastada mitmete kriteeriumide põhjal, nagu näiteks eelkõige juhtumi iseäralikud asjaolud ja kontekst, ning ilma, et esineks siduvat või ammendavat loetelu kriteeriumidest, mida peab tingimata arvestama (Euroopa Kohtu 25. märtsi 1996. aasta määrus kohtuasjas C‑137/95 P: SPO jt vs. komisjon, EKL 1996, lk I‑1611, punkt 54; Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord vs. komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33 ning Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 443). Selles kontekstis võib kartellikokkuleppe tegelikku mõju asjaomasele turule võtta arvesse kui üht olulistest kriteeriumidest.

137 Suunistes (punkti 1A esimene lõik) märkis komisjon, et rikkumise raskusastme hindamisel võtab ta lisaks rikkumise enda laadile ja asjaomase geograafilise turu suurusele arvesse „[rikkumise] tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”.

138 Käesolevas asjas tuleneb otsuse põhjendustest 210–230, et komisjon võttis tõepoolest rikkumise raskusastme alusel trahvi arvutamisel arvesse neid kolme kriteeriumi. Selles kontekstis sedastas komisjon eelkõige, et kartellikokkuleppel oli sidrunhappe turule „tegelik mõju” (otsuse põhjendus 230).

139 Jungbunzlauer leiab selles kontekstis, et komisjon ei ole kartellikokkuleppe tegelikku mõju sidrunhappe turule nõuetekohaselt hinnanud ega piisavalt põhjendanud.

2. Hindamisvigade olemasolu

140 Jungbunzlauer leiab, et komisjon tegi mitu hindamisviga, mis mõjutasid trahvisumma arvutamist.

a) Etteheide, et komisjon valis eksliku lähenemisviisi, tõendamaks, et kartellikokkuleppel oli turule tegelik mõju

Poolte argumendid

141 Jungbunzlauer heidab komisjonile ette, et viimane jättis tõendamata kartellikokkuleppe tegeliku mõju turule ning jättis tõendamise koormuse asjaomaste ettevõtjate kanda. Kui komisjon on otsustanud võtta trahvide määramisel arvesse tegelikku mõju, siis on ta kohustatud seda ka tõendama (Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑308/94: Cascades vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑925, punktid 180 jj ning 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 4863).

142 Tõendamist puudutavad nõuded ei saa selles kontekstis olla leebemad kui muude asjaolude tuvastamisel: kahtluse korral eelistatakse asjaomaseid ettevõtjaid (in dubio pro reo). Jungbunzlauer sedastab, et kui komisjoni tuvastatud asjaoludel on loogiliselt lähtudes komisjonist erinev selgitus, ei ole järelikult komisjon täitnud tõendi esitamisel nõudeid (eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus Suiker Unie jt vs. komisjon; Euroopa Kohtu 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 27/76: United Brands vs. komisjon, EKL 1978, lk 207, punkt 267 ning 28. märtsi 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 29/83 ja 30/83: CRAM vs. komisjon, EKL 1984, lk 1679, punkt 20).

143 Jungbunzlaueri väidetel tuleneb otsuse põhjendustest 211, 213, 216, 218 ja 226, et selle asemel, et tõendada kartellikokkuleppe mõju turule, järeldas komisjon kartellikokkuleppe olemasolust selle mõju turule. Sel moel põhjendamine kujutab endast nõiaringi, kuna juhul, kui see väide oleks tõene, oleks eranditult igal kartellikokkuleppel turule mõju ning komisjonil puuduks vajadus uurimist toimetada. Ka komisjoni praktikast endast tuleneb, et esineb kartellikokkuleppeid, millel puudub turule igasugune mõju, nagu seda on kinnitatud ka suunistes (punkt 3) ning Esimese Astme Kohtu praktikas (eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon, punktid 4863 jj).

144 Komisjon ei vaidlusta seda, et segamini ei tohi ajada kartellikokkuleppe olemasolu ning selle asjaomasele turule tegeliku mõju kriteeriume ning et komisjon on ise kohustatud neid asjaolusid tõendama. Komisjon leiab samas, et ta ei ole tõendamiskoormust vastaspoolele üle kandnud, vaid ta on oma tõendamiskohustuse täitnud õiguslikult piisavalt.

Esimese Astme Kohtu hinnang

145 Pidades silmas Jungbunzlaueri esitatud etteheiteid, mis puudutavad komisjoni valitud lähenemisviisi, tõendamaks, et kartellikokkuleppel oli tegelik mõju sidrunhappe turule, tuleb enne Jungbunzlaueri esitatud argumentide põhjendatuse üle otsustamist teha kokkuvõte komisjoni analüüsist, nagu see nähtub otsuse põhjendustest 210–228.

– Komisjoni analüüsi kokkuvõte

146 Esiteks märgib komisjon, et „rikkumise panid toime ettevõtjad, kelle turuosa käsitletaval perioodil oli sidrunhappe maailmaturul suurem kui 60% ja Euroopa turul 70%” (otsuse põhjendus 210).

147 Seejärel väidab komisjon, et „[k]una neid kokkuleppeid ka tegelikult rakendati, oli neil turule tegelik mõju” (otsuse põhjendus 210). Otsuse põhjenduses 212, viidates otsuse osale, mis puudutab faktide kirjeldust, kordas komisjon argumenti, mille kohaselt olid kartellikokkulepped „hoolikalt rakendatud”, ja lisas, et „üht osapooltest „üllatas formalismi ja korralduse tase, mille olid osapooled selle kokkuleppeni jõudmiseks saavutanud””. Samamoodi märkis komisjon otsuse põhjenduses 216, et „[v]õttes arvesse eeltoodud kaalutlusi ja iga osapoole panust kartelli keerulisse ülesehitusse, ei saa kahelda selle rakendamise tõhususes”.

148 Peale selle leidis komisjon, et puudus vajadus „teha täpselt kindlaks nende hindade erinevus, võrreldes hindadega, mida oleks võidud rakendada kokkulepete puudumisel” (otsuse põhjendus 211). Komisjon väitis, et „seda erinevust ei ole alati võimalik usaldusväärselt mõõta: mitmed välised tegurid võivad samaaegselt mõjutada toote hinna kujunemist, mis muudab mistahes järelduste tegemise kõikide võimalike põhjuste suhtelise tähtsuse kohta äärmiselt ohtlikuks” (ibidem). Sellele vaatamata kirjeldas komisjon otsuse põhjenduses 213 sidrunhappe hindade kujunemist 1991. aasta märtsist kuni 1995. aastani, märkides sisuliselt, et 1991. aasta märtsist kuni 1993. aasta keskpaigani tõusid sidrunhappe hinnad 40% ja et pärast seda püsisid need sisuliselt samal tasemel. Samamoodi meenutas komisjon otsuse põhjendustes 214 ja 215, et kartellikokkuleppe pooled olid määranud kindlaks müügikvoodid, loonud ja rakendanud informatsiooni-, järelevalve- ja kompensatsioonimehhanismid, et tagada kvootide kohaldamist.

149 Lõpuks tegi komisjon otsuse põhjendustes 217–228 kokkuvõtte teatavatest argumentidest, mille asjaomased pooled, s.h Jungbunzlauer olid esitanud haldusmenetluses, analüüsis neid argumente ja lükkas need tagasi. Otsuse põhjenduses 226 leidis komisjon alljärgnevas sõnastuses, et asjaomaste poolte esitatud argumentidega ei saa nõustuda:

„ADM, [H & R] ja Jungbunzlaueri esitatud selgitused aastatel 1991–1992 aset leidnud hinnatõusude kohta võivad teataval määral vastata tõele, kuid need ei tõenda veenvalt, et kartellikokkulepe ei saanud hinnakõikumistes mingit rolli omada. Kuigi kirjeldatud nähtused võivad aset leida ka kartellikokkuleppeta, ühtivad need suurepäraselt ka selle olemasoluga. Sidrunhappe hinna 40‑protsendilist tõusu neljateistkümne kuu jooksul ei saa põhjendada üksnes pelgalt konkurentsist tingitud reaktsiooniga, vaid seda tuleb vaadelda poolte vahelisi kokkuleppeid silmas pidades, mis sõlmiti selleks, et viia kooskõlla hinnatõusud, jagada turuosad ning kehtestada informatsiooni- ja järelevalvesüsteem. Kõik see aitas kaasa hinnatõusudele.”

150 Otsuse punktis 228 vastas komisjon sarnaselt Jungbunzlaueri esitatud argumentidele:

„Jungbunzlaueri rõhutatud asjaolu, et kartellikokkuleppe kogu turuosa langes aja jooksul esialgselt ligikaudselt 70%‑lt 52%‑le 1994. aastal, kirjeldab kindlasti kartellikokkuleppe poolte raskusi säilitada hindu konkurentsivõimelistest hindadest kõrgemal. See ei tõenda siiski, et õigusvastane tegevus ei oleks turgu mõjutanud. Pigem viitab Hiinast impordi tugev kasv alates 1992. aastast, et kartellikokkuleppe pooled ei kohandanud end kõnealusest impordist põhjustatava hinnasurvega, nagu see tavapäraselt oleks pidanud toimuma.”

– Hinnang

151 Esiteks tuleb meenutada, et suuniste punkti 1A esimese lõigu kohaselt võtab komisjon rikkumise raskusastme alusel trahvi arvutamisel arvesse rikkumise „tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”.

152 Siinkohal tuleb analüüsida väljendi „kui seda [st tegelikku mõju] saab mõõta” täpset tähendust. Eeskätt tuleb välja selgitada, kas selle väljendi tähenduses võib komisjon trahvi arvutamisel arvesse võtta rikkumise tegelikku mõju üksnes siis, kui ta suudab selle mõju suurust hinnata ja ta on seda hinnanud.

153 Nagu komisjon õigesti väitis, eeldab kartellikokkuleppe poolt turule avaldatava mõju hindamine tingimata oletuste tegemist. Selle raames peab komisjon eelkõige uurima, milline oleks olnud asjaomase toote hind ilma kartellikokkuleppeta. Hindade tegeliku kujunemise põhjuste uurimisel on ohtlik spekuleerida iga osa rolli üle. Arvesse tuleb võtta objektiivset asjaolu, et hinnakokkuleppega loobusid osalised nimelt oma vabadusest konkureerida hindadega. Sellise mõju hindamine, mis tuleneb muudest teguritest kui see kartellikokkuleppe poolte vabatahtlik loobumine, põhineb kahtlemata mõistlikul ja täpselt määramatul tõenäosusel.

154 Seega, võtmata suuniste punkti 1A esimese lõigu kriteeriumilt tema kasulikku mõju, ei saa komisjonile ette heita, et ta tugines konkurentsivastase eesmärgiga kartellikokkuleppe, nagu seda on hinnakokkulepe või kvoote puudutav kokkulepe, tegelikule mõjule turule, jättes selle mõju tegeliku suuruse määramata või selles osas arvulise hinnangu esitamata.

155 Järelikult tuleb kartellikokkuleppe tegelik mõju turule lugeda piisavalt tõendatuks, kui komisjon suudab esitada konkreetseid ja usaldusväärseid kaudseid tõendeid, mis viitavad mõistliku tõenäosusega sellele, et kartellikokkuleppel oli mõju turule.

156 Antud asjas nähtub komisjoni analüüsi kokkuvõttest (vt eespool punktid 146‑150), et komisjon tugines kartellikokkuleppe „tegeliku mõju” turule olemasolu tuvastamisel kahele kaudsele tõendile. Esiteks tõstis ta esile, et kartellikokkuleppe pooled rakendasid kokkuleppeid hoolikalt (vt eelkõige eespool punktides 147 ja 148 nimetatud põhjendused 210, 212, 214 ja 215) ja et käsitletud perioodil oli nende poolte turuosa sidrunhappe maailmaturul rohkem kui 60% ning Euroopa turul 70% (eespool punktis 146 viidatud otsuse põhjendus 210). Teiseks leidis komisjon, et asjaomaste poolte poolt haldusmenetluses esitatud andmed näitasid kartellikokkuleppega kindlaksmääratud hindade ja kartellikokkuleppe poolte poolt tegelikult kohaldatud hindade vahel teatavat kokkulangevust (eespool punktis 148 viidatud otsuse põhjendus 213).

157 Isegi kui on tõsi, et otsuse põhjendustes 210 ja 216 kasutatud väljendeist (vt eespool punkt 147) endist tuleneb, et komisjon tugines kartellikokkuleppe rakendamise ja selle tegeliku mõju turule vahelisele põhjuslikule seosele, siis sellegipoolest nähtub komisjoni analüüsist tervikuna, et vastupidi Jungbunzlaueri väidetule ei tuletanud komisjon kartellikokkuleppe tegeliku mõju olemasolu turule üksnes kartellikokkuleppe rakendamisest.

158 Lisaks kartellikokkulepete „hoolikale” rakendamisele tugines komisjon sidrunhappe hinna kujunemisele kartellikokkuleppe kehtivuse perioodil. Otsuse põhjenduses 213 kirjeldas komisjon sidrunhappe hindasid aastatel 1991–1995,