ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Secretary of State’i vastuväidete kontrollimise kohta on SIAC menetluskorra artiklis 38 sätestatud: „(1) Kui Secretary of State esitab artikli 36 lõike 5 punkti b või artikli 37 alusel vastuväite, peab [SIAC] käesoleva artikli kohaselt otsustama, kas ta nõustub vastuväitega või lükkab selle tagasi. (2) [SIAC] peab määrama istungi, et Secretary of State’il ja erikaitsjal oleks võimalik esitada suulised seisukohad […]. […] (5) Käesoleva artikli alusel peetavad istungid toimuvad ilma kaebaja ja tema esindaja osavõtuta. (6) [SIAC] võib Secretary of State’i vastuväitega nõustuda või selle tagasi lükata. (7) [SIAC] peab nõustuma artikli 37 alusel Secretary of State’i esitatud vastuväitega, kui ta leiab, et kõnealuste andmete avaldamine on üldise huviga vastuolus. (8) Kui [SIAC] nõustub artikli 37 alusel Secretary of State’i esitatud vastuväitega, peab ta: a) kontrollima, kas Secretary of State’i tuleb kohustada esitama kaebajale konfidentsiaalsete andmete kokkuvõte; ja b) kiitma heaks iga sellist liiki kokkuvõtte, et olla kindel, et see ei sisalda mingit teavet ega muid andmeid, mille avaldamine on üldise huviga vastuolus. (9) Kui [SIAC] lükkab tagasi artikli 37 alusel Secretary of State’i esitatud vastuväite või kohustab teda esitama kaebajale konfidentsiaalsete andmete kokkuvõtte, a) ei pea Secretary of State edastama neid andmeid või sellist kokkuvõtet, kuid b) kui ta seda ei tee, võib [SIAC] istungil, mille käigus Secretary of State ja erikaitsja võivad esitada oma seisukohti, i) kui [SIAC] leiab, et kokkuvõttes esitatud andmed või muu teave võib kahjustada Secretary of State’i argumente või olla kaebaja jaoks soodne, kohustada Secretary of State’i oma argumentides nendele punktidele mitte tuginema või tegema järeleandmisi või võtma muid meetmeid vastavalt [SIAC] juhistele; või ii) kõigil muudel juhtudel kohustada Secretary of State’i mitte tuginema kõnealustele andmetele või (olenevalt olukorrast) muule teabele, mis tuleb menetluses kokku võtta.”
39

Seega niivõrd, kui põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku õigusnormiga jäetakse menetluse pooltele, kes on rikkunud ELTL artiklit 101, võimalus piirata isikuid, kellele on selle sätte rikkumise tõttu väidetavalt tekkinud kahju, tutvumast kõnealuste dokumentidega, võtmata arvesse asjaolu, et kõnealune dokumentidega tutvumise õigus võib nendel isikutel olla ainus võimalus koguda vajalikke tõendeid, selleks et tõendada oma kahju hüvitamise nõuet, võib see norm muuta ülemäära raskeks teostada hüvitise saamise õigust, mis nendel isikutel on liidu õiguse alusel.
55

Kõigepealt olgu meenutatud, et direktiivi lisa punkti 1 alapunktis e on lepingutingimuste hulgas, mida võib direktiivi artikli 3 lõike 3 mõttes pidada ebaõiglaseks, mainitud tingimusi, mille eesmärk või tagajärg on ülemäära suure hüvitise nõudmine tarbijalt, kes ei täida oma kohustust. Euroopa Kohus on selle kohta otsustanud, et kuigi vaidlusaluse tingimuse ebaõiglust ei saa automaatselt kindlaks teha vaid lisa sisu alusel, on see lisa siiski oluline kriteerium, mille põhjal võib pädev kohus hinnata tingimuse ebaõiglust (26. aprilli 2012. aasta otsus kohtuasjas C-472/10: Invitel, punkt 26).
48

Eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et direktiivi 2004/39 artikli 19 lõiget 9 tuleb tõlgendada nii, et esiteks, investeerimisteenust pakutakse osana finantstootest ainult juhul, kui see teenus on finantstoote kliendile pakkumise ajal selle lahutamatu osa, ja teiseks, et liidu õigusaktide sätted või ühised Euroopa standardid, millele see säte viitab, peavad võimaldama klientide riskihindamist ja/või sisaldama teabealaseid nõudeid, mis hõlmavad ka asjassepuutuva finantstoote lahutamatuks osaks olevat investeerimisteenust, selleks et selle teenuse suhtes ei kohaldataks kõnealuses artiklis 19 sätestatud kohustusi.
63

Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et teisele küsimusele tuleb vastata, et direktiividega 2003/9 ja 2005/85 ei ole vastuolus see, kui kolmanda riigi kodanikku, kes on taotlenud rahvusvahelist kaitset vastavalt direktiivile 2005/85 pärast seda, kui ta on paigutatud kinnipidamisasutusse direktiivi 2008/115 artikli 15 alusel, hoitaks siseriikliku õigusnormi alusel kinnipidamisasutuses seni, kuni kõiki asjassepuutuvaid tegureid üksikasjalikult hinnates on ilmne, et see taotlus esitati üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema tagasisaatmist käsitleva otsuse täideviimist ning et kinnipidamismeetme jätkamine on objektiivselt vajalik, vältimaks, et asjaomane isik oma tagasisaatmisest lõplikult kõrvale hoiaks.
50

Selles osas piisab tõdemusest, et komisjoni viidatud kohtupraktika puudutab esiteks üksnes neid juhtumeid, milles Euroopa Kohus otsustas, et liidu õigust on rikutud asjaomastes liikmesriikides kehtiva siseriikliku õigusega, ja teiseks direktiivide ülevõtmist. Käesolev kohtuasi ei sarnane aga kirjeldatud olukordadele ja komisjon ei ole piisavalt täpselt näidanud, et käesoleva kohtuasja konkreetsetel asjaoludel oleks rikutud õiguskindluse põhimõtet.
9

L. Prinz esitas 1. juunil 2010 selle otsuse peale kaebuse. Ta leidis, et ta täidab nimetatud nõuet, kuna ta elas Saksamaal 1993. aasta septembrist 1994. aasta aprillini ning 2007. aasta jaanuarist 2009. aasta augustini, see tähendab kolm aastat ja neli kuud. Ta väitis samuti, et BAföG-s sätestatud elukohanõue on vastuolus ELTL artikliga 21 ning tõi esile enda seotuse asjaomase liikmesriigiga, väites, et ta on seal sündinud, ta on Saksamaa kodanik, ta lahkus sellest liikmesriigist üksnes tema isa välismaale töölesuunamise tõttu ja et ta on alati säilitanud sideme enda päritoluriigiga. L. Prinzi sõnul ei oleks ka neli kuud pikem Saksamaal viibimine seda sidet olulisel määral tugevdanud.
23

Määruse artikkel 5 näeb ette, et viibimise maksimaalne lubatud kestus määratakse kindlaks kahepoolsete lepingutega, kusjuures „iga […] katkestamata viibimise” maksimaalne lubatud kestus ei tohi ületada kolme kuud. See täpsustus – nagu ka selle sõnastus – eristab selgelt kohaliku piiriliikluse ajalist piirangut „Schengeni piirangust”, mis ei käsitle üldse katkestamata viibimist. Niisugust tõlgendust kinnitavad määruse nr 1931/2006 ettevalmistavad materjalid, millest nähtub, et kuigi komisjon tegi esialgu ettepaneku järgida Schengeni acquis’s ette nähtud maksimaalset viibimist, see tähendab kolm kuud kuue kuu jooksul, otsustas liidu seadusandja kehtestada spetsiaalse, katkestamata viibimistega seotud piirangu. Asjaolu, et see piirang näeb nagu Schengeni acquis’s ette kolmekuulise ülempiiri, ei saa seada kahtluse alla selle erilist iseloomu võrreldes viisanõudest vabastatud kolmandate riikide kodanikke tavapäraselt reguleeriva õigusega, kuna ühestki määruse nr 1931/2006 sättest ei tulene, et need kolm kuud on hõlmatud sama kuuekuulise ajavahemikuga.
8

Siseriikliku õiguse kohaselt on pooltel võimalik lisada omavahelisse lepingusse tingimus, et töötaja töötasu määrab perioodiliselt kindlaks selline kolmas isik, nagu National Joint Council for Local Governement Services (edaspidi „NJC”), mille liige tööandja ei ole ning kus ta ei ole esindatud. Ühendkuningriigi kollektiivsete töösuhete süsteemis eeldatakse, et sedalaadi kollektiivlepingud ei ole õiguslikult siduvad, kui pooled ei ole sõnaselgelt kokku leppinud vastupidises. Sellise kollektiivlepingu tingimused võivad hakata kehtima tööandja ja töötaja vahel sõlmitud individuaalse töölepingu tingimustena. Seda on võimalik saavutada nii – nagu käesoleval juhul –, et lepingusse lisatakse tingimus, et töötajal on õigus tugineda ja alluda tingimustele, mille on omavahel kokku leppinud tööandja ja ametiühing või milles on läbirääkimiste kaudu kokku leppinud mõni muu isik, nagu näiteks NJC. Kui sellised tingimused on lepingusse lisatud, hakkavad need kehtima töölepingu tingimustena.
40

Sellest tulenevalt tuleb vastata teisele küsimusele, et kuuenda direktiivi artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole asjaolu, et ettevõtte põhivahendite hulka kuuluva kogu hoone või selle osa selle ettevõtja juhatuse või nõukogu liikmete või osanike kasutusse andmisel on või ei ole otsene seos ettevõtte tegevusega, oluline selle määratlemisel, kas selline kasutusse andmine annab aluse neist normidest teises normis sätestatud käibemaksuvabastuseks.
(11)

Võttes arvesse asutamislepingu artikli 6 põhimõtet, et keskkonnakaitse nõuded tuleks hõlmata ühenduse poliitika ja tegevuste määratluste ja rakendamisega, tuleks riigiasutuste mõistet laiendada nii, et see hõlmaks valitsusasutusi ja muid ametiasutusi siseriiklikul, piirkondlikul ja kohalikul tasandil, olenemata sellest, kas neil on keskkonnaga seotud ülesandeid. Mõistet tuleks laiendada ka nii, et see hõlmaks muid isikuid ja organeid, kes täidavad siseriiklike õigusaktide alusel keskkonnaga seotud avalikke haldusülesandeid ning samuti muid isikuid või organeid, kes tegutsevad nende järelevalve all ja kellel on avalikud kohustused või ülesanded seoses keskkonnaga.
18

Üldkohus lükkas esimese väite terves ulatuses põhjendamatuse tõttu tagasi. Selles osas leidis kohus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75, et Dow Chemical on „kontserni juhtiv äriühing” ja et „ei ole vastu vaieldud sellele, et ta oma[s] kontrolli, olgugi et kaudselt, kõikide rikkumises otseselt osalenud äriühingute kapitalis”. Kohus leidis muu hulgas, et „rikkumise süüks panemine emaettevõtjale on jäetud komisjoni kaalutlusõigusesse” ja „et üksnes see, et komisjon on oma varasemas otsustuspraktikas leidnud, et mõne juhtumi asjaolud ei võimalda tütarettevõtja tegevust tema emaettevõtjale süüks panna, ei tähenda, et ta on kohustatud võtma sama seisukoha mõnes hilisemas otsuses”.
53

Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, tuleb sellist tõdemust mõista nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud asjaolude taustal, milles ühe poole esitatud taotlust, mis saadeti tunnistaja ülekuulamiseks eeltõendamismenetluses otse tunnistaja elukohajärgsele liikmesriigi kohtule, kellel puudus aga pädevus kohtuasja sisuliselt lahendada, saab seega tõhusalt kasutada määruse nr 1206/2001 eeskirjadest kõrvale hoidumiseks, kuna see võib jätta pädeva kohtu, kellele see taotlus tuleks esitada, ilma võimalusest kuulata nimetatud tunnistaja üle vastavalt nimetatud määruses sätestatud eeskirjadele (vt eespool viidatud kohtuotsus Lippens jt, punkt 36). Seevastu eristuvad käesoleva kohtuasja asjaolud nendest, mis olid kõne all kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud otsus St. Paul Dairy, kuna taotletavad tõendid asuvad suures osas teises liikmesriigis kui see, kus asub asja menetlev kohus, mis annab viimasele võimaluse kohaldada määrust nr 1206/2001.
146

Teiseks väidab Ziegler, et vaidlusalune otsus ei ole objektiivselt erapooletu ning et seetõttu rikkus Üldkohus, kes tema asjassepuutuva väite tagasi lükkas, sellega tema õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mis on sätestatud harta artiklis 47 ja EIÕK artiklis 6, ning tema õigust heale haldusele, mis on sätestatud harta artiklis 41. Esiteks kaasneb nende sätetega komisjoni objektiivse erapooletuse kohustus, isegi kui teda ei käsitleta kohtuna nende artiklite 47 ja 6 tähenduses. Komisjonil on see kohustus vähemalt tulenevalt õigusest heale haldusele, mis on sätestatud harta artiklis 41. Teiseks ei ole objektiivse erapooletuse nõue käesolevas asjas täidetud. Komisjon on Zieglerile ette heidetud rikkumisega seotud nii seetõttu, et ta on üks selle ohvritest, kui ka seetõttu, et komisjoni ametnikud olid ühed nendest, kes palusid fiktiivseid pakkumisi. Euroopa inimõiguste kohtu praktika kohaselt ei saa kohtunikuks olla rikkumise ohver.
56

Enamikul juhtudest, kui internetikasutajad sisestavad otsingusõnana äriühingu toote nimetuse või äriühingu nime, soovivad nad saada teavet või pakkumisi selle konkreetse toote või kõnealuse äriühingu ja tema tootevaliku kohta. Seega võib internetikasutaja siis, kui ehtsate otsingutulemuste seas kuvatakse lingid veebilehtedele, kus pakutakse selle äriühingu konkurentide kaupu või teenuseid, tajuda neid linke alternatiivsete pakkumistena kõnealuse äriühingu toodetele või arvata, et need lingid viivad veebilehtedele, kus pakutakse selle äriühingu tooteid (vt analoogia alusel 23. märtsi 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-236/08-C-238/08: Google France ja Google, EKL 2010, lk I-2417, punkt 68). Veelgi enam on see nii siis, kui lingid kõnealuse äriühingu konkurentide veebisaidile on esimeste otsingutulemuste seas selle äriühingu enda lingi läheduses või kui konkurent kasutab selle äriühingu ärinimele viitavat domeeninime või tema toote nime.
102

Käesolevas asjas järeldas komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 372 ja 373, et kõnealused kokkulepped „võisid märkimisväärselt mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust”, võttes eelkõige arvesse asjaolu, et kõnealused teenused on oma olemuselt rahvusvahelised ning et „asjassepuutuvate kolimisettevõtjate turuosad kokku ületavad 5% rahvusvaheliste kolimisteenuste turust Belgias, […] [n]ende turuosa kokku [on] ligikaudu 50%”. Komisjon kirjeldas ka asjaomast turgu sama otsuse põhjendustes 88–94, milles ta märkis eelkõige, et „asjassepuutuvad teenused on rahvusvahelised kolimisteenused Belgias, seega „uksest ukseni” kolimisteenused, mida teostatakse Belgiast väljapoole või mille sihtkoht on Belgia”; et kartellis osalenute osa sellel turul oli 2002. aastal „ligikaudu 50%”; et, arvestades, et „Belgia kuulub oluliste geopoliitiliste keskuste hulka ning kujutab endast […] äritegevuse sõlmpunkti”, kusjuures paljud rahvusvahelised ettevõtjad, kelle peakontor või filiaal on Belgias, kasutavad rahvusvahelisi kolimisteenuseid osutavaid ettevõtjaid oma vara või töötajate vara kolimiseks, ning et kartelli geograafiline keskus asus Belgias.
57

Selles osas tuleb meenutada, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b kohustab liikmesriiki, kes on oma siseriiklikus õiguses kehtestanud isikliku koopia erandi, saavutama sellise tulemuse, et see riik tagab oma pädevuse piires sellise õiglase hüvitise tegeliku saamise, mille eesmärk on heastada õiguste valdajatele tekitatud kahju, eelkõige kui see on tekkinud asjaomase liikmesriigi territooriumil (eespool viidatud kohtuotsus Stichting de Thuiskopie, punkt 34).
Mis puutub aga konkreetsetesse asjaoludesse, mille korral võib leida, et kindlustamise kohustus kõnesoleva sätte tähenduses on jäetud täitmata, siis on tähelepanuväärne, nagu märkis ka kohtujurist ettepaneku punktis 32, et liidu seadusandja ei piirdunud sellega, et näha ette, et organ peab hüvitama kahju, mille on tekitanud sõiduk, mille puhul kindlustuskohustus ei ole täidetud üldiselt, vaid täpsustas, et olukord on selline üksnes sõiduki korral, mille puhul esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kindlustuskohustus ei olnud täidetud. Selline piirang on selgitatav asjaoluga, et see norm, nagu on märgitud ka käesoleva otsuse punktis 28, sätestab, et iga liikmesriik tagab artiklis 4 ette nähtud erandeid arvestades, et kõikide sõidukite, mille põhiasukoht on tema territooriumil, omanikud või kasutajad on sõlminud kindlustusandjaga lepingu, et kindlustada liidu õigusnormides määratletud ulatuses nimetatud sõidukist tulenev vastutus. Seda silmas pidades tähendab üksnes asjaolu, et kahju oli tekitatud kindlustamata sõiduki poolt, puudujääki süsteemis, mille liikmesriik pidi sisse seadma, mistõttu on õigustatud riikliku hüvitusorgani sekkumine.
42

Neil asjaoludel ei saa järeldada, et Luksemburgi raudteealased õigusnormid ei ole kooskõlas direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 3 ja direktiivi 2001/14 artikli 14 lõike 2 nõuetega asjaolu tõttu, et need lubavad võrgu haldamise osakonnal, mis on CFL-i alla kuuluv üksus, võtta liiklushäire või ohu korral tavapärase liikluse taastamiseks vajalikke meetmeid.
105

Selles osas tuleb esiteks märkida, et apellandi argumentatsioon lähtub vaidlustatud kohtuotsuse poolikust tõlgendusest. Nimelt, mis puudutab loomade TSE (välja arvatud BSE) inimestele ülekandumise ohtu, siis nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 107 selgelt, et Üldkohus võttis arvesse ka SEAC (Spongiform Encephalopathy Advisory Committee) 2008. aasta veebruari avaldust klassikalise skreipi kontrolli puudutavate muudatustega kaasneva võimaliku riski kohta inimeste tervisele. Üldkohus leidis, et kuigi SEAC selles avalduses kinnitas, et klassikalise skreipi ja inimeste TSE-de vahelist seost ei ole võimalik välistada, oli ta siiski seisukohal, et see oht on väga väike. Nimetatud organisatsiooni arvates näitab see, et inimeste TSE juhtumeid on ülemaailmselt vähe ja nende arv on stabiilne, et klassikalise skreipi inimestele ülekandumisele on olemas vähemalt oluline, kui mitte täielik barjäär. Ent apellant ei vaidle vastu sellele, et nimetatud avaldus on asjassepuutuv ja kehtiv.
54

Euroopa Kohus on oma otsuses leidnud, et selle eesmärgi mõte on eelkõige kaitsta kasumi maksustamise õiguse ja püsiva tegevuskoha kahjumi mahaarvamise õiguse vahelist sümmeetriat, kuna kui nõustuda, et mitteresidendist püsiva tegevuskoha kahjumit võiks maha arvata emaettevõtja tulust, tooks see kaasa selle, et viimasel oleks õigus vabalt valida liikmesriik, kus see kahjum maha arvata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Oy AA, punkt 56, ja Lidl Belgium, punkt 34).
Kõnealuse dekreedi artikkel 13, mis puudutab menetluskulusid, näeb ette:

„1. Kui kohtulahendi sisu on tervenisti sama, mis ettepaneku sisu, otsustab kohus, et jäetakse hüvitamata selle kohtuasja võitnud poole kohtukulud, kes ettepaneku tagasi lükkas, kui need kulud on tekkinud pärast ettepaneku esitamist, ning mõistab temalt välja kulud, mille on samal ajavahemikul kandnud kohtuasja kaotanud pool, ja ühtlasi riigieelarve tuludesse kandmiseks summa, mis vastab riigilõivu summale. Kohaldatavad on tsiviilkohtumenetluse seadustiku [Codice di procedura civile] artiklid 92 ja 96. Käesolevat lõiget kohaldatakse ka vahendajale makstava tasu ning artikli 8 lõikes 4 nimetatud eksperdi tasu suhtes.

2. Tõsistel ja erandlikel põhjustel võib kohus ka siis, kui kohtulahendi sisu ei ole tervenisti sama, mis selle ettepaneku sisu, otsustada siiski, et jäetakse hüvitamata kohtuasja võitnud poole kulud, mille see on kandnud seoses vahendajale makstava tasu ning artikli 8 lõikes 4 nimetatud eksperdi tasuga.”
27

Komisjon on arvamusel, et asjaolu, et liikmesriikide komitee ühehäälne kokkulepe ei jäta aine kandidaatainete loetelusse kandmise osas mingit kaalutlusruumi, ei tähenda, et see kokkulepe on lõplik akt, mille peale saab hagi esitada või et see võib asendada REACH‑määruse artikli 59 lõike 8 alusel vastu võetud kemikaaliameti otsust.
43

Niisiis tuleb sedastada, et eksitava kaubandustava peamised tunnused – nagu need esinevad ebaausate kaubandusavade direktiivi artikli 6 lõikes 1 ja nagu need on eelnevas punktis välja toodud – on kavandatud põhiliselt lähtuvalt tarbija seisukohast, kellele ebaausad kaubandustavad on suunatud (vt selle kohta 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C-122/10: Ving Sverige, EKL 2011, lk I-3903, punktid 22 ja 23), ja vastavad sisuliselt seda liiki kaubandustava iseloomustavale teisele tingimusele, nagu see on sätestatud selle direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis b. Seevastu ei ole artikli 6 lõikes 1 mainitud tingimust, mis esineb nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis a ja mis puudutab kaubandustava vastuolu ametialase hoolikuse nõuetega, mis on seotud ettevõtja tegevussfääriga.
35

Seevastu ei olnud Cour de cassation kindel, kas Cour d’appel de Bruxelles sai õigusnormi rikkumata jätta Martin Y Pazi ilma võimalusest tugineda oma kaubamärkidele Gauquie vastu ning samuti võimalusest kasutada ise oma kaubamärke käekottide ja jalatsite jaoks. Seega otsustas Cour de cassation 2. detsembri 2011. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas [direktiivi 89/104] artikli 5 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi omanik ei või registreeritud kaubamärgist tulenevale ainuõigusele enam kunagi kolmanda isiku vastu tugineda kaupade osas, mis olid registreerimise ajal kaubamärgiga hõlmatud, — kui kaubamärgi omanik on pika aja jooksul jaganud kolmanda isikuga teatud kaasomandivormis selle kaubamärgi kasutust ühe osa hõlmatud kaupade puhul? — kui kaubamärgi omanik on sellise jagamisega seoses andnud mainitud kolmandale isikule oma tagasivõtmatu nõusoleku selleks, et kolmas isik kasutab kaubamärki nende kaupade puhul? b) Kas nimetatud artikleid tuleb tõlgendada nii, et õiguse omaja poolt õiguse väärkasutamist või kuritarvitamist keelava siseriikliku õigusnormi kohaldamise järelmiks võib olla lõplik keeld teostada ainuõigust ühe osa hõlmatud kaupade puhul, või nii, et kõnesolev kohaldamine peab piirduma muu sanktsiooniga õiguse väärkasutuse või kuritarvitamise eest? 2. a) Kas [direktiivi 89/104] artikli 5 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui registreeritud kaubamärgi omanik võtab tagasi kolmanda isiku ees võetud kohustuse mitte kasutada seda kaubamärki teatud toodete puhul ja kavatseb seega asuda ise uuesti kaubamärki kasutama, võib siseriiklik kohus siiski selle uuesti kasutama asumise lõplikult keelata sel põhjusel, et uuesti kasutama asumine kujutaks endast kõlvatut konkurentsi, kuna kaubamärgi omanik kasutaks seeläbi ära reklaami, mida kolmas isik on sellele kaubamärgile teinud, ning see võiks tingida segiajamise klientuuri seas, või tuleb seda tõlgendada nii, et siseriiklik kohus peaks kohaldama muud sanktsiooni, mis ei keelaks lõplikult kaubamärgi omanikul asuda ise uuesti kaubamärki kasutama? b) Kas nimetatud artikleid tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi omanikku puudutav lõplik kasutuskeeld on õigustatud, kui kolmas isik on aastaid teinud investeeringuid tutvustamaks üldsusele tooteid, mille puhul on kaubamärgi omanik lubanud tal kaubamärki kasutada?”
56

Pealegi on käesoleva otsuse punktis 32 juba märgitud, et määruse nr 1782/2003 artikkel 69 ei muuda toetuste kogusummat, mida on võimalik maksta põllumajandustootjatele konkreetses sektoris nagu tubakasektor, vaid annab üksnes piiratud võimaluse jagada makstav toetus otsetoetusteks ja vajaduse korral lisatoetusteks.
59

Nii on vaja meelde tuletada, et ELTL artikkel 314 näeb ette seadusandliku erimenetluse, mis on kohandatud, arvestades seda, et eelarve on sisuliselt raamatupidamisdokument, mis sisaldab liidu kõigi tulude ja tehtavate kulude prognoosi teatavaks ajavahemikuks. Pärast seda, kui parlamendi president on kontrollinud, kas menetlus vastab EL toimimise lepingu sätetele, lisatakse see dokument aktile, millega parlamendi president ELTL artikli 314 lõike 9 alusel kuulutab eelarve lõplikult vastuvõetuks.
32

Teiseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et esiteks on direktiivi 76/207 artikkel 3, mis vastab selle direktiivi algversiooni artiklile 5, tingimusteta ja piisavalt täpne, et isik võiks tugineda sellele riigi vastu (vt 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723, punkt 52, ja 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C-188/89: Foster jt, EKL 1990, lk I-3313, punkt 21), ja teiseks võib direktiivi vahetut õigusmõju omada võivatele sätetele tugineda näiteks üksuse vastu, kellele on olenemata tema juriidilisest vormist tehtud ametiasutuste korraldusel ülesandeks viimaste kontrolli all olevate avalike teenuste osutamine ja kellel on sellega seoses märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Foster jt, punkt 22). Nagu seda väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus, ilma et sellele oleksid vastu vaielnud põhikohtuasja pooled või komisjon, on NÖ-LLWK üksus, kellel on märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest.
48

Veel tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et kui maksukohustuslasel on valida kahe tehingu vahel, on tal õigus korraldada oma tegevus nii, et see võimaldab piirata tema maksukohustust (vt eelkõige 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas Halifax jt, EKL 2006, lk I‑1609, punkt 73, ja eespool viidatud kohtuotsus RBS Deutschland Holdings, punkt 54).