ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53.

Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes leian, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et vastandatud kaubamärgid eksisteerivad liidu territooriumi ühes osas rahumeelselt koos, ilma et neid aetaks segi, ei tähenda, et segiajamise tõenäosus on automaatselt välistatud selle territooriumi teises osas. Kooseksisteerimine on siiski asjakohane tegur, mida võib vajaduse korral arvesse võtta nendes õigusnormides käsitletud segiajamise tõenäosuse ja asjaomaste kaubamärkide vahelise seose olemasolu igakülgse hindamise raames.
48.

Lõpuks on Euroopa Kohus teistes kohtuasjades, kus ta on analüüsinud võimalust, et pakkujad tuginevad kolmandate isikute suutlikkusele, seadnud niisuguse võimaluse tingimuseks, et nad peavad hankijale tõendama, et neil on hiljem olemas nimetatud lepingu täitmiseks vajalikud vahendid. ( *16 ) Kui tegu on finants- või majanduslike vahenditega, on mõistlik, et nende kestus ei või olla mööduv, vaid et see püsib kuni lepinguliste kohustuste täitmiseni.
69.

Kolmandaks võib ta leida, et esimene määratud karistus on piisav, ning määrata samalaadse ja samas suuruses karistuse, täpsustades, et see kehtib koos varem mõistetud karistusega. Kui kõnealust karistust, olgugi et mõistetud, ei ole veel täide viidud, tuleb seega kohtul, kellele hagi esitati teisena, algatada dialoog oma välismaa kolleegiga, et saada kindlust, et välisriigi kohus viib täide varem mõistetud karistuse, või paluda, et selle karistuse täideviimine usaldataks talle, otsus, mille peaks sel juhul tegema raamotsusega 2008/909/JSK ( 7 ) kehtestatud eeskirjade raames.
27.

Seepärast esitas Amtsgericht Kehl (Kehli esimese astme kohus, Saksamaa) oma 22. märtsi 2016. aasta määrusega Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas Euroopa Liidu õigust, eelkõige direktiivi 2006/126 juhilubade kohta artiklit 2 või ELTL artikleid 18, 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel keeldutakse tunnustamast mõnes muus liikmesriigis saadud juhtimisõigust, eriti kui juhtimisõigus on saadud direktiiviga 2006/126 ette nähtud korras? 2. Kas Euroopa Liidu õigust, eelkõige direktiivi 2006/126 artiklit 2 või ELTL artikleid 18, 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel keeldutakse tunnustamast juhtimisõigust tõendavat dokumenti, mille mõni muu liikmesriik on seda õigust omavale isikule välja andnud direktiiviga 2006/126 ette nähtud korras, isegi kui asjaomane liikmesriik on piiranud kõnealuse dokumendi kehtivust ajaliselt ja ainult oma riigi territooriumiga ning lisaks ei vasta see dokument direktiivis 2006/126 ette nähtud juhiloamudeli tingimustele? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas Euroopa Liidu õigust, eelkõige direktiivi 2006/126 artiklit 2 või ELTL artikleid 18, 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette kriminaalkaristuse juhtimisõiguseta mootorsõiduki juhtimise eest, isegi kui sõiduki juht on saanud sellele direktiivile vastava juhtimisõiguse mõnes muus liikmesriigis, kuid ta ei suuda seda tõendada direktiivis 2006/126 sätestatud juhiloamudelile vastava dokumendiga? 4. Kui vastus teisele küsimusele on eitav: kas Euroopa Liidu õigust, eelkõige direktiivi 2006/126 artiklit 2 või ELTL artikleid 18, 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt antakse juhiloa taotlejale üldjuhul lõplik juhiluba vahetult pärast sõidueksami edukat sooritamist, ja mis näevad väärteomenetluse korras ette rahatrahvi mootorsõiduki juhtimise eest, kui juhil, kes on saanud direktiivi 2006/126 tingimuste kohaselt juhtimisõiguse mõnes muus liikmesriigis, ei ole sõiduki juhtimise ajal kaasas tema juhtimisõigust tõendavat lõplikku juhiluba, sest seda ei ole veel väljastatud, aga tulenevalt asjaomases liikmesriigis lõpliku juhiloa väljaandmise menetluse eripäradest, mida juht ei saa mõjutada, on tal ametlik tunnistus selle kohta, et ta on täitnud juhtimisõiguse saamiseks vajalikud tingimused?“
67.

See argument väärib vaid lühidat käsitlemist. Vääramatu jõu esinemise künnis – kui see põhimõte on käesolevas olukorras üldse kohaldatav, milles ma kahtlen – on väga kõrge, ning on selge, et käesolevas asjas on see ületamata.
39.

Ühest küljest on see õigus universaalne, kuivõrd direktiiv 2010/64 ei piira isikuliselt nende isikute ringi, kes võivad kasutada direktiivi pakutavat kaitset. Ainus nõue, mida tuleb täita, et see kaitse kuuluks kohaldamisele, on see, et isikule on teatatud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteos.
67.

Eeltoodud põhjendustest lähtudes teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim üldkohus) esitatud küsimustele järgmiselt: 1. ELTL artiklites 49 ja 54 sätestatud asutamisvabaduse kohaldamisalasse kuulub olukord, kus ühe liikmesriigi õiguse alusel asutatud äriühing viib eesmärgil kujundada äriühing ümber teise liikmesriigi äriühinguks oma põhikirjajärgse asukoha üle teise liikmesriiki, juhul kui selle äriühingu teises liikmesriigis tegeliku kohaloleku eesmärk on tegeliku majandustegevuse teostamine või kui kavatsetakse seda teostama hakata. See ei puuduta selle liikmesriigi pädevust määrata kindlaks nii see, milline peab olema äriühingu seos liikmesriigiga, et seda saaks käsitada vastava riigi õigusnormide kohaselt asutatud äriühinguna, kui ka see, millise seose olemasolu on hiljem nõutav niisuguse staatuse säilitamiseks. 2. Juhul kui ühe liikmesriigi õiguse alusel asutatud äriühing on tegeliku majandustegevuse teostamise eesmärgil asunud tegelikult teise liikmesriiki, või kavatseb sinna asuda ning ta kujundatakse ümber selle liikmesriigi õiguse alusel tegutsevaks äriühinguks, siis piirab selliste siseriiklike sätete kohaldamine, mille kohaselt on selle äriühingu päritoluliikmesriigi äriregistrist kustutamise tingimuseks, et enne seda on äriühing pärast likvideerimismenetluse läbiviimist lõpetatud, asutamisvabadust. 3. Üldine kohustus läbi viia likvideerimismenetlus ei ole proportsionaalne meede, et kaitsta selle äriühingu võlausaldajaid, vähemusosanikke ja töötajaid, kes viib läbi piiriülese ümberkujundamise.
137.

Vaevalt on võimalik väita, et tavaline hoolas eraõiguslik võlausaldaja, kes on kohaliku maksuametiga võimalikult sarnases olukorras, võiks need tegurid lihtsalt tähelepanuta jätta. Euroopa Kohus on juba otsustanud kohtuotsuses Frucona I, et pankroti puhul võib menetluse kestus olulisel määral mõjutada otsuse tegemisel tavaliselt ettevaatlikku ja hoolsat eraõiguslikku võlausaldajat. ( 63 ) See kehtib ka maksude sissenõudmise menetluses. Lisaks on selle menetlusega seotud kulud ja võimalus, et menetluse käigus tekib pankrotiolukord, kahtlemata äärmiselt asjakohased tegurid igale tavapäraselt hoolikale võlausaldajale, kes nõuab võla tasumist majanduslikes raskustes olevalt võlgnikult. Minu arvates piisab juba ainuüksi neist sedastustest põhjendamaks järeldust, et komisjon ei olnud võtnud eraettevõtja kriteeriumi kohaldamisel arvesse kogu asjakohast teavet, nagu on ette nähtud kohtuotsuses Frucona I. ( 64 )
61.

Selles küsimuses tuleb kõigepealt rõhutada, et nõuet, et tarbija ja müüja või teenuseosutaja vahelise lepingu tingimused peavad olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, tuleb järgida isegi siis, kui tingimus kuulub direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse. ( 24 ) Selles õigusnormis silmas peetud tingimused kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse ja nende ebaõiglast laadi ei hinnata ainult siis, kui pädev liikmesriigi kohus on igal üksiku tingimuse eraldi analüüsi alusel asunud seisukohale, et need on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. ( 25 ) Teiste sõnadega võib öelda, et ükskõik missugusele järeldusele asja menetlev kohus jõuab küsimuses, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 2 on vaidlusaluste tingimuste suhtes kohaldatav, on nõue, et need peavad olema koostatud „lihtsas ja arusaadavas keeles“, siiski kohaldatav.
49.

Selles olukorras otsustaski Cour du travail de Mons (Monsi teise astme töökohus, Belgia) menetluse põhikohtuasjades peatada, et esitada Euroopa Kohtule üks eelotsuse küsimus kohtuasjas C‑168/16 ja üks eelotsuse küsimus kohtuasjas C‑169/16, mis on peaaegu identselt sõnastatud alljärgnevalt: ( 11 ) „Võttes arvesse: – lahenduste etteaimatavuse ja õiguskindluse nõudeid, mis viisid selliste kohtualluvust ja kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades puudutavate eeskirjade vastuvõtmiseni, nagu on sätestatud [Brüsseli] konventsioonis […], samuti [määruses nr 44/2001] […], – Euroopa lennundussektori eripärasid, mille raames [mõne Euroopa Liidu liikmesriigi territooriumil] asuva lennuettevõtja lennumeeskonna liikmed – kes on antud selle lennuettevõtja käsutusse [või kes on tööle võetud] teise äriühingu poolt, kelle asukoht on samas liikmesriigis – sooritavad iga päev lende Euroopa Liidu territooriumi kohal algusega põhibaasist, mis võib asuda, nagu käesoleval juhul, [teise liikmesriigi territooriumil], – [põhikohtuasjade] eripärasid […], – kriteeriumi, mis tuleneb mõistest „põhibaas“ (nii nagu see on määratletud määruse […] nr 3922/91 [muudetud määrusega nr 1899/2006] III lisas), mida on kasutatud määruses nr 883/2004 selleks, et määrata kindlaks sotsiaalkindlustusalased õigusaktid, mida kohaldatakse lennumeeskonna ja salongipersonali liikmetele alates 28. juunist 2012, – [Euroopa Kohtu] kohtupraktikast tulenevaid järeldusi […], kas mõistet „paik, kus tööd tavaliselt tehakse“, millele on viidatud […] määruse nr 44/2001 artikli 19 punktis 2, võib samastada mõistega „põhibaas“, mis on määratletud […] määruse nr 3922/91 [muudetud määrusega nr 1899/2006] III lisas […]“, selleks et määrata kindlaks [liikmesriik] […], mille territooriumil töötajad tavaliselt töötavad, juhul kui need töötajad on lennumeeskonna liikmena antud liidu ühe liikmesriigi õigusele alluva ja kogu liidu territooriumil reisijate rahvusvahelise õhuveoga tegeleva lennuettevõtja käsutusse [või viimase poolt värvatud], arvestades seda, et kõnealune seotuse kriteerium, mis tuleneb „põhibaasist“, mida mõistetakse kui „töösuhte tegelikku keskust“, kuna töötajad alustavad ja lõpetavad seal süstemaatiliselt oma tööpäevi, korraldavad seal oma igapäevast tööd ning on selle lähedusse rajanud ka lepinguperioodi ajaks[…] tegeliku elukoha, on see, mis on ühtlasi kõige tugevamini seotud ühe lepinguosalise riigiga ning tagab lepingulise suhte nõrgemale poolele parima võimaliku kaitse?“
16.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei jaga seda arvamust, kuid kahtleb siiski kas WIB92 artikli 198 punkt 10 on seetõttu vastuolus ema- ja tütarettevõtjate direktiiviga. Seetõttu esitas eelotsusetaotluse esitanud kohus 8. jaanuaril 2016 ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas WIB92 artikli 198 punkt 10 (maksustamisaastatel 2000 ja 2001 kehtinud redaktsioonis) on vastuolus ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artikli 4 lõikega 2 osas, milles kõnealuses õigusnormis on ette nähtud, et intressi ei võeta ettevõtlusega seotud kuluna arvesse kuni teatud summani, mis vastab dividendide summale, mida on võimalik artiklite 202–204 kohaselt maksustamisel maha arvata ja mille äriühing on saanud osaluse eest, mis ei olnud üleandmise hetkel talle kuulunud vähemalt üheaastase katkematu ajavahemiku jooksul, kusjuures tähtsust ei oma see, kas nimetatud intress on seotud sellise osalusega (selle rahastamisega), mille alusel saadi maksuvabastust võimaldavaid dividende või mitte? 2. Kas WIB92 artikli 198 punkt 10 (maksustamisaastatel 2000 ja 2001 kehtinud redaktsioonis) kujutab endast õigusnormi maksupettuste ja kuritarvituste vältimiseks ema- ja tütarettevõtjate direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses, ja kui see on nii, siis kas WIB92 artikli 198 punkt 10 ületab selliste maksupettuste ja kuritarvituste vältimiseks vajalikku, kuivõrd selles on ette nähtud, et intressi ei võeta ettevõtlusega seotud kuluna arvesse kuni teatud summani, mis vastab dividendide summale, mida on võimalik artiklite 202–204 kohaselt maksustamisel maha arvata ja mille äriühing on saanud osaluse eest, mis ei olnud üleandmise hetkel talle kuulunud vähemalt üheaastase katkematu ajavahemiku jooksul, kusjuures tähtsust ei oma see, kas nimetatud intress on seotud sellise osalusega (selle rahastamisega), mille alusel saadi maksuvabastust võimaldavaid dividende või mitte?“
39.

Bundeskartellanwalt muretseb selle pärast, et konkurentsiasutused ei saa ex ante kontrollist loobumise korral võtta käesolevaga sarnastel juhtudel enam nii kiiresti meetmeid konkurentsi kahjustamise vastu ilma selletagi juba suurel määral kontsentreeritud turul. See on siiski määrusega nr 1/2003 kehtestatud konkurentsiõiguse rakendamise süsteemi vältimatu tagajärg. Liidu seadusandja loobus alates 1. maist 2004 täiesti teadlikult ettevõtjate kokkulepetest etteteatamise nõudest, esiteks selleks, et suurendada ettevõtjate vastutusele võtmist, ja teiseks selleks, et vabastada konkurentsiasutuste jaoks ressursse, mis laiendavad konkurentsiõiguse rakendamise korral prioriteetide seadmisel lõpuks nende kaalutlusruumi. Kui nüüd tahetakse koondumise mõiste laia tõlgenduse kaudu kaasata Euroopa Liidu ühinemiskontrolli kohaldamisalasse rohkem juhtumeid, siis tooks see kaasa EÜ ühinemismääruse ja määruse nr 1/2003 alusel alates 1. maist 2004 eksisteeriva Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade rakendamise uue süsteemi eiramise. Mitte miski ei keela siseriiklikel konkurentsiasutustel pöörata oma konkurentsiõiguse rakendamiseks seatud prioriteetide raames (ELTL artiklid 101 ja 102) erilist tähelepanu käesolevaga sarnastele suurel määral kontsentreeritud turgudele.
18.

Audiencia Provincial de Albacete (Albacete provintsi apellatsioonikohus) on avaldanud kahtlust, kas kohustusliku kindlustuse määruse artikli 2 lõikes 1 ette nähtud mõiste „sõiduki kasutamine“ määratlus, mille kohaselt on selle kasutamisega tegemist siis, kui sõidukit juhitakse „sobilikel“ või „üldkasutatavatel“ kinnisasjadel, on kooskõlas direktiivi 2009/103 artikliga 3. See kohus arvab, et ainsad selles direktiivis ette nähtud erandid kohustusest tagada mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutusele kindlustuskaitse on sätestatud selle artiklis 5. Lisaks märgib ta, et kohtuotsusega Vnuk otsustas Euroopa Kohus eelkõige, et mõistet „sõiduki kasutamine“ ei saa lasta määratleda igal liikmesriigil endal, ning tõlgendas seda kui sõiduki kasutamist vastavalt selle „tavapärasele otstarbele“. Sellest järeldub eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul, et liikmesriigid saavad erandeid kindlustusandjate vastutusest või mõistest „sõiduki kasutamine“ ette näha ainult direktiivi 2009/103 artikli 5 raames või vastavalt kohtuotsusele Vnuk juhtudel, mil sõidukit ei kasutata vastavalt selle tavapärasele otstarbele. Kuna kohustusliku kindlustuse määruse artikli 2 lõikes 1 ette nähtud erandid mõistest „sõiduki kasutamine“ puudutavad ebasobivat või mitte üldkasutatavat kinnisasja, on need seega liidu õigusega vastuolus ja need tuleb jätta kohaldamata.
61.

Sama peab eelkõige kehtima juhul, kui tegemist on õige arvega, aga osutatud teenuse eest jäeti tasumata ning kui ei ähvarda ka maksutulu saamata jäämise oht. Esiteks on käesoleval juhul see oht välistatud seni, kuni maksu tasumise eest tegelikult vastutav isik ei ole veel maksnud, mistõttu ei ole käibemaksukohustust sisuliselt veel tekkinud (vt punkt 23). Teiseks on see oht välistatud tasu mitte maksva teenuse saaja õigustamatu sisendkäibemaksu mahaarvamise korral, sest liikmesriigid võivad temalt käibemaksudirektiivi artikli 185 lõike 2 teise lause kohaselt nõuda sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimist.
53.

Lõpetuseks asun karistuste osas, mida uute nõuete rikkumise eest kontsessiooniomanikele määratakse, seisukohale, et need kaasnevad paratamatult vaidlusaluste õigusnormidega kehtestatud uute nõuetega. Nende eesmärk on ju tagada, et ettevõtjad täidavad neid nõudeid. Seega sõltub vastus küsimusele, kas vaidlusaluste õigusnormidega ette nähtud karistused on kooskõlas ELi vaba liikumist reguleerivate normidega, peamiselt kahest tegurist. Esiteks, kui nõuded, mille rikkumise eest neid karistusi määratakse, on vastuolus ELTL artikliga 49, siis on ka need karistused ELi õigusega vastuolus. ( 34 ) Teiseks, isegi kui nõuded ise on ELi õigusega kooskõlas, ei pruugi seda olla nende rikkumise eest määratavad karistused, kuna need on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Nii oleks see siis, kui karistus on rikkumise raskuse suhtes sedavõrd ebaproportsionaalne, et see muutub takistuseks aluslepingutes sätestatud vabaduste kasutamisel. ( 35 )
35.

Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (tsiviilkohtu esimene koda, Malta) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Esimese võimalusena: – ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et niisugune liikmesriigi õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja millega kehtestatakse hambatehnikutele nõue tegutseda oma kutsealal hambaarsti järelevalve all, ehkki see võib muuta asutamisvabaduse kasutamist selle kategooria kutsetöötajate jaoks vähem atraktiivseks, taotleb õiguspärast rahvatervise kaitse eesmärki, on taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Teise võimalusena, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et olukorda reguleerib Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiv 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta: — direktiivi 2005/36 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune kutsealal tegutsemise tingimus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis nõuab, et hambatehnikud peavad oma kutsealal tegutsema hambaarsti järelevalve all, põhjusel et see kutsealal tegutsemise tingimus on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne. Veel kolmanda võimalusena, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et põhikohtuasja olukorda reguleerib direktiiv 2005/36, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 2013. aasta direktiiviga 2013/55/EL, millega muudetakse direktiivi 2005/36 kohta ning määrust nr 1024/2012 siseturu infosüsteemi kaudu tehtava halduskoostöö kohta: — direktiiviga 2013/55 muudetud direktiivi 2005/36 artikli 4f lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, et põhikohtuasja raames on kliinilistel hambatehnikutel keelatud osaline juurdepääs hambaarsti kutsealale.
91.

Neid asjaolusid arvestades leian seega, et ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas, kus liidu kodanik sai selle liikmesriigi kodakondsuse, kus ta on direktiivi 2004/38 artiklis 16 sätestatud tingimuste alusel ja neid tingimusi täites tegelikult elanud ning sellega seoses kujundanud välja perekonnaelu kolmanda riigi kodanikuga, ei peaks sellele kolmanda riigi kodanikule kõnealuses liikmesriigis tuletatud elamisõiguse andmise tingimused olema põhimõtteliselt rangemad kui need tingimused, mis on selle direktiiviga ette nähtud tuletatud elamisõiguse andmiseks liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule, kui see liidu kodanik kasutas oma õigust vabalt liikuda, asudes elama liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole.
71.

Kui Rumeenia käibemaksukohustuslane ostis kaupu ja/või teenuseid tegevuse lõpetanud maksukohustuslaseks tunnistatud ettevõtjalt nii, et ta ei vaadanud tegevuse lõpetanud maksukohustuslaseks tunnistatud ettevõtjate nimekirja, on see maksukohustuslane tõesti eiranud kohustusi, mis on talle siseriiklike õigusnormidega kehtestatud. Nagu ma eespool märkisin, tundub mulle, et niisugune kohustus ei ole kuidagi iseenesest liiga koormav. Minu meelest ei ole liidu õigusega vastuolus see, kui niisuguse nõude rikkumise eest on ette nähtud hoiatav ja selle rikkumise raskusastmega proportsionaalne karistus, mis võib olla näiteks trahvi vormis. Niisuguse kohustuse eiramine ei tähenda siiski, et maksukohustuslane ei saanud konkreetsete käibemaksu mahaarvamise õiguse aluseks olevate tehingute puhul tegevuse lõpetanud maksukohustuslaseks tunnistatud ettevõtjalt eespool nimetatud tagatisi, et need tehingud ei ole seotud mingi maksupettusega ning et riigikassasse tasutakse käibemaks.
38.

Seega võib iga eraõiguslik isik, kes soovib, et tema suhtes õigusnormi ei kohaldataks, tugineda asjaolule, et sellest ei teatatud, ilma et oleks vaja kindlaks teha, kas see õigusnorm on siseturu vabadustega sisuliselt vastuolus. Sellele, et õigusnorm ei ole kohaldatav, võivad tugineda isegi ettevõtjad, kelle tegevus kuulub küll asjaomase õigusnormi kohaldamisalasse, kuid ei kujuta endast infoühiskonna teenust, eelkõige seetõttu, et nende roll ei piirdu elektroonilisel teel osutatavate teenustega. ( 23 ) Ma pean eelkõige silmas juhtumit, millega meil on tegemist käesolevas kohtuasjas, nimelt Uberi juhtumit. Nagu ma märkisin kohtuasjas Asociación Profesional Elite Taxi esitatud ettepanekus, ei kuulu tema tegevus mõiste „infoühiskonna teenus“ alla, ( 24 ) ehkki teda võib võtta transpordiseadustiku artikli L. 3124‑13 alusel vastutusele. See tagajärg on teatamata jätmisele kui menetlusnormide rikkumisele siiski omane, sest muudab teatamata jäetud õigusnormi iga õigussubjekti suhtes kehtetuks.
68.

Mõiste „ehitis“ hõlmab vastavalt 16. jaanuari 2003. aasta kohtuotsusele Maierhofer ( 27 ) maapinna sisse ehitatud konstruktsioone (ka juhul, kui need on moodulelemendid, mida ei saa kergesti lahti võtta ja teisaldada). Euroopa Kohus kinnitab, et ei ole mingit põhjust, miks see mõiste peaks varieeruma olenevalt sellest, kas tegu on võõrandamisega vastavalt kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 3 punktile a (nüüd direktiivi 2006/112 artikli 12 lõike 1 punkt a), milles on viidatud ehitistele ja maksuvabale tehingule, mis on ette nähtud artikli 13 B osa punktis b (nüüd artikli 135 lõike 1 punkt l), milles on nimetatud kinnisasju. ( 28 )
40.

Teiseks ei saa kindla maksumääraga põllumajandustootja tavatingimustel ei ette näha ega kinnitada, et see korra alt väljajätmise tingimus eksisteerib. Tuleb nimelt meelde tuletada, et kindla maksumääraga kord on mõeldud põllumajandustootjatele, kellele üldise korra rakendamine tekitaks halduslikke raskusi. Seetõttu on kindla maksumääraga põllumajandustootjad vabastatud teatavast hulgast kohustustest, eelkõige arve‑ ja raamatupidamise osas. Kindla maksumääraga põllumajandustootja ei saa seega arvutada käibemaksusummat, mille hüvitamisele tal oleks õigus, kui ta oleks maksukohustuslane üldkorra alusel, sest kindla maksumääraga korra eesmärk on just see, et ta ei peaks niisuguseid arvutusi tegema. Kui kindla maksumääraga põllumajandustootja, nagu käesolevas kohtuasjas, peab raamatupidamist, mis võimaldab tal neid andmeid kasutada, siis tähendab see väga tõenäoliselt, et kindla maksumääraga korda kohaldatakse viisil, mis läheb kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.
65.

Lisaks veeretaks see tõlgendus pettuses osalemise või sellest teadlik olemise tõendamise kohustuse ebaõiglaselt arve saajale. Eespool punktis 60 kirjeldatu kokkuvõtteks: Euroopa Kohus on sedastanud, et „[m]aksuhaldur, kes on tuvastanud, et arve väljastaja on toime pannud pettusi või rikkumisi, on kohustatud objektiivsete asjaolude põhjal tõendama – nõudmata arve saajalt, et ta viiks läbi selliseid kontrolle, mida ta ei ole kohustatud tegema –, et arve saaja teadis või oleks pidanud teadma, et tehing, mille alusel mahaarvamisõigust taotletakse, oli seotud käibemaksupettusega“. ( 29 ) Sellega seoses tuleks märkida ka seda, et maksukohustuslasel ei pruugi alati olla lihtne tõendada kehtivatele nõuetele vastavalt, et ta on kohtuasjas C‑375/16 eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul „teinud kõik, mida temalt võib mõistlikult nõuda, et kontrollida arvel esitatud andmete õigsust“.