KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 15. märtsil 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-424/05 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Sonja Hosman-Chevalier

„Apellatsioonkaebus — Töötasu — Kodumaalt lahkumise toetus — Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud tingimus — Mõiste „teisele riigile tehtud töö””

I. Sissejuhatus

1. Kohtuasjas T-72/04: Hosman-Chevalier vs. komisjon 13. septembril 2005 tehtud otsusega ( 2 ) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) rahuldas Esimese Astme Kohus osaliselt S. Hosman-Chevalier’ esitatud hagi ning tühistas 8. aprilli ja 29. oktoobri 2003. aasta otsused, millega Euroopa Ühenduste Komisjon keeldus maksmast hagejale Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade kohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel kehtinud redaktsiooni (edaspidi „personalieeskirjad”) VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud kodumaalt lahkumise toetust ja sama lisa artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud sisseseadmistoetust.

2. Euroopa Kohus peab käesolevas kohtuasjas tegema otsuse apellatsioonkaebuse kohta, mille komisjon selle kohtuotsuse peale esitas.

II. Õiguslik raamistik

3. Personalieeskirjade artikkel 69 sätestab, et kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.

4. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt makstakse seda hüvitist: „a) ametnikule; — kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, ja — kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid”.

III. Faktilised asjaolud

5. Esimese Astme Kohtu tuvastatud faktiliste asjaolude kohaselt õppis ja töötas S. Hosman-Chevalier (edaspidi „vastustaja”), kes on Austria kodanik, Austrias kuni 14. maini 1995. Alates 15. maist 1995 kuni 17. märtsini 1996 töötas ta Belgias Verbindungsbüro des Landes Tyrol’is (Tirooli liidumaa kantselei), mis asub Brüsselis.

6. 18. märtsist 1996 kuni 15. novembrini 2002 töötas vastustaja Austria Vabariigi Brüsselis asuvas alalises esinduses Euroopa Liidu juures (edaspidi „Austria Vabariigi alaline esindus”). Sel ajavahemikul töötas ta kõigepealt Verbindungstelle der Bundesländer’is (Austria liidumaade kontaktkantselei, edaspidi „VB”) ja hiljem Österreichischer Gewerkschaftsbund’is (Austria ametiühingute keskliit, edaspidi „OGB”).

7. 16. novembril 2002 asus vastustaja ametnikuna tööle komisjonis. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes määratud viieaastane periood (edaspidi „viiteperiood”) jäi niisiis ajavahemikku 16. mai 1997 kuni 15. mai 2002.

8. 8. aprillil 2003 teatati vastustajale komisjoni personali ja halduse peadirektoraadist, et kodumaalt lahkumise toetust ei saa talle maksta, sest selle maksmise tingimused ei ole täidetud. Ametisse nimetav asutus jättis 29. oktoobri 2003. aasta otsusega rahuldamata kaebuse, mille vastustaja 8. aprilli 2003. aasta teates sisalduva otsuse peale esitas. Rahuldamata jätmist põhjendati sellega, et kutsealast tegevust, millega vastustaja viiteperioodil Brüsselis tegeles, ei saa käsitleda teisele riigile tehtud tööna personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses.

IV. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

9. Esimese Astme Kohtu kantseleisse 20. veebruaril 2004 saabunud hagiavaldusega esitas vastustaja 29. oktoobri 2003. aasta rahuldamata jätmise otsuse peale hagi, milles palus see otsus tühistada ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.

10. Esimese Astme Kohus tunnistas 13. septembri 2005. aasta otsusega hagi osaliselt põhjendatuks ning tühistas vaidlusaluse otsuse ja 8. aprilli 2003. aasta otsuse, sest vastustaja nõudeid tuli mõista nii, et nendega taotleti ka selle viimase otsuse tühistamist. ( 3 )

11. Kohtuotsuses nõustuti teise väitega, mille kohaselt oli rikutud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a ( 4 ), ning see kohtuotsus jagunes järgmisteks osadeks.

12. Olles meenutanud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud õigusnormi eesmärki, ( 5 ) täpsustas Esimese Astme Kohus kõigepealt, et mõiste „riik” selle punkti teise taande teises lauses sätestatu kohaldamise eesmärgil „osutab ainult riigile kui juriidilisele isikule ja kui rahvusvahelise õiguse ühtsele subjektile ning tema valitsemisorganitele”. ( 6 )

13. Esimese Astme Kohus analüüsis seega, kas tööd, mida vastustaja oli Austria Vabariigi alalises esinduses viiteperioodil teinud, tuleb pidada riigile tehtud tööks selle õigusnormi tähenduses.

14. Põhjenduste punktis 30 kinnitas Esimese Astme Kohus, et „[v]aidlus puudub selles, et niisugustele organitele nagu liikmesriigi alaline esindus Euroopa Liidu juures või riigi saatkonnad töö tegemine on käsitletav riigile tehtava tööna personalieeskirjade VII lisa artikli 4 [lõike 1 punkti a] tähenduses”.

15. Tuginedes mitmesugustele kohtutoimikus esitatud asjaoludele, kinnitas Esimese Astme Kohus punktides 31–36, et vastustaja oli kogu viiteperioodi jooksul olnud Austria Vabariigi alalise esinduse töötaja, et ta allus Austria Vabariigi alalisele esindajale ja et tema staatus oli sama mis teistel esindusse tööle võetud ametnikel. Esimese Astme Kohus jõudis selle põhjal järeldusele, et töö, mida vastustaja Austria Vabariigi alalise esinduse juures kogu viiteperioodi jooksul tegi, on käsitletav Austria Vabariigile tehtud tööna.

16. Punktides 37–41 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi komisjoni vastupidised argumendid, milles märgiti, et vastustaja oli Austria Vabariigi alalises esinduses töötanud asutuste heaks, mille eesmärk oli muude huvide kui riigi huvide kaitsmine. Esimese Astme Kohus vastas eelkõige, et võimalus viidata ühenduse õigusnormi tõlgendamisel liikmesriigi siseriiklikule õigusele on vastuolus ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõude ja võrdse kohtlemise põhimõttega, välja arvatud juhul, kui selline viitamine on selles õigusnormis sõnaselgelt ette nähtud või kui seda ei ole võimalik autonoomselt tõlgendada. Käesoleval juhul ei olnud selline viide Esimese Astme Kohtu meelest vajalik, sest ei ole kahtlust, et liikmesriigi alaline esindus Euroopa Liidu juures on riigi asutus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses. ( 7 )

17. Punktis 42 kinnitas Esimese Astme Kohus, et „selleks, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud erand täielikult laieneks, [piisab,] kui isik töötab sellises organis nagu alaline esindus, mis kuulub eespool viidatud tähenduses riigi käsitluse alla, olenemata selle isiku konkreetsetest ja spetsiifilistest kohustustest nimetatud organi teenistuses”. Edasi täpsustas Esimese Astme Kohus, et kui see nii ei oleks, „tuleks töökohustuste osas teha siseriikliku õiguse pinnal põhjalik analüüs, mis oleks vastuolus eespool viidatud nõuetega”, võttes eelkõige arvesse, et „igal liikmesriigil on ainuõigus korraldada oma teenistusi kõige otstarbekamaks hinnatud viisil ning määrata ametnikele ja töötajatele kehtestatavad eesmärgid ja ülesanded”.

18. Lähtudes nendest põhjendustest, järeldas Esimese Astme Kohus, et komisjonil ei olnud õigus, kui ta keeldus jätmast arvesse võtmata seda perioodi, mil vastustaja töötas Austria Vabariigi alalises esinduses, välistades põhjendamatult personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse ning sellega seotud ja sama lisa artikli 5 lõikes 1 ette nähtud sisseseadmistoetuse maksmise. Seetõttu tühistas ta vaidlusalused otsused osas, milles vastustajale keelduti neid toetusi maksmast. ( 8 )

V. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

19. Komisjon esitas Euroopa Kohtu kantseleile 29. novembril 2005 selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse.

20. Komisjon palub Euroopa Kohtul: — tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtusse; — mõista kohtukulud välja vastustajalt.

21. Vastustaja palub Euroopa Kohtul: — jätta apellatsioonkaebus ilmse vastuvõetamatuse või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata; — mõista kohtukulud välja komisjonilt.

VI. Õiguslik analüüs

A. Vastuvõetavus

22. Vastustaja vaidlustab esimese võimalusena apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse, väites, et sellega püütakse kokkuvõttes saavutada seda, et Euroopa Kohus vaatab uuesti läbi faktilised asjaolud, millele Esimese Astme Kohus andis juba vaidlustatud kohtuotsuses hinnangu.

23. Minu arvates tuleb vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata. Vastupidi vastustaja väitele põhineb apellatsioonkaebus õigusväitel, mille kohaselt Esimese Astme Kohus tõlgendas ja kohaldas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a valesti.

B. Sisulised küsimused

1. Poolte argumendid

24. Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks ainult ühe väite, mille kohaselt rikuti personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses nimetatud „teisele riigile […] tehtud tööst tuleneva[te] asjaolu[de]” tingimuse tõlgendamisel õigusnormi.

25. Komisjon arvab, et Esimese Astme Kohus järeldas vääralt, et selleks, et nimetatud tingimus oleks täidetud, piisab, kui asjaomane isik, kes teeb tööd, on kaasatud selle riigi niisuguse asutuse funktsionaalsesse ja/või organisatsioonilisse konteksti nagu alaline esindus Euroopa Liidus (edaspidi „alaline esindus”). Selline seisukoht ilmneb varjatult, kuid paratamatult vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste punktidest 31–36 ja seda kinnitab seejärel punkt 42.

26. Komisjon leiab vastupidi, et võttes arvesse kõnesolevat tingimust, tuleb tõendada ametniku ja riigi vahel valitsevat otsest õiguslikku seost, mis ei saa seisneda üksnes kaasamises selle riigi asutuse funktsionaalsesse ja/või organisatsioonilisse konteksti.

27. Komisjon põhjendab oma väidet esiteks sellega, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause eesmärk niisugusena, nagu selle on välja toonud ühenduse kohus, eeldab, et ametnik, kelle olukorda tuleb hinnata selle õigusnormi seisukohast, oli viiteperioodil asjaomase riigiga otseselt seotud seadusest tuleneva või lepingulise suhte kaudu.

28. Teiseks märgib ta, et kõnesolev õigusnorm kujutab endast kodumaalt lahkumise toetuse maksmise tingimuste erandit ning seega tuleb seda tõlgendada kitsendavalt.

29. Kolmandaks arvab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuses esitatud kõnesoleva õigusnormi tõlgendusega kaldutakse kõrvale nii Esimese Astme Kohtu praktikast, mis käsitleb „teisele riigile tehtud töö” tingimust, kui ka kohtupraktikast, milles on kohaldatud alternatiivset, „rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” tingimust. Viimases kontekstis tehtud kohtuotsuste hulgast nimetab komisjon eelkõige kohtuotsuseid Nevin vs. komisjon ( 9 ) ja Lo Giudice vs. parlament ( 10 ), milles Esimese Astme Kohus välistas selle, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause kohaldamise tingimused on rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö puhul täidetud, kui ei ole lepingulist suhet, mis kujutaks endast otsest õiguslikku seost ametniku ja institutsiooni vahel, kellele tööd tehti. Komisjon arvab, et hinnang sellele, kas tegemist on ühe või teise olukorraga, mille huvides on kehtestatud kõnesolevas õigusnormis sätestatud regulatsioon (teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö), tuleb anda, lähtudes ühtsetest tõlgendamiskriteeriumitest, või muidu muutub süsteem vastuoluliseks.

30. Komisjon järeldab, et Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses – sellega ühenduse õigust rikkudes – kontrollimata, kas vastustaja ja Austria Vabariigi vahel on otsene õiguslik seos – tingimus, mis ei ole käesoleval juhul täidetud, sest vastustaja töötas viiteperioodil kõigepealt VB-s ja seejärel OGB-s.

31. Vastustaja vaidlustab kõik komisjoni argumendid kui täiesti põhjendamatud ning leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse puhul ei tehtud vigu, millele komisjon viitab.

2. Hinnang

a. Esialgsed märkused

32. Selleks et piiritleda käesoleva kohtuasja ese õigesti, tuleb esiteks märkida, et kuigi vaidlustatud kohtuotsuses on toodud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sisalduva mõiste „riik” määratlus ( 11 ), ei olnud arutluskäigu tõttu, mille tulemusena tühistas Esimese Astme Kohus vaidlusalused otsused ning mis on esitatud eelkõige põhjenduste punktides 31–36 ja 42, enam tarvis võtta seisukohta küsimuses, kas see mõiste laieneb asutustele, mille otseses alluvuses vastustaja viiteperioodil oma kutsetegevusega tegeles.

33. Järelikult ei käsitle ei väide, mille komisjon oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitas ja millega ta püüdis vaidlustada põhjendused, mille tõttu leidis Esimese Astme Kohus, et sõltumata nende asutuste laadist valitses vastustaja ja Austria Vabariigi vahel seos, mis on kõnesoleva õigusnormi kohaldamise eeldus, ega vastustaja esitatud argumendid, milles piirduti vastaspoole väidete vaidlustamisega, mõiste „riik” määratlust, mille kasuks otsustati vaidlustatud kohtuotsuses.

34. Küsimus, kas see määratlus on õige või mitte, jääb seega väljapoole vaidluseset ja Euroopa Kohus ei pea käesolevas kohtuasjas – vähemalt siis, kui kontrollitakse lihtsalt vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasust ( 12 ) – selle kohta otsust tegema.

35. Kuigi käesolevas kohtuasjas vaadeldakse küll personalieeskirjade sama sätet, tõstatatakse selles seega tõlgendamisküsimus, mis erineb praegu Euroopa Kohtus pooleli olevates kohtuasjades C-7/06 P: Beatriz Salvador García vs. komisjon, C-8/06 P: Anna Herrero Romeu vs. komisjon, C-9/06 P: Tomás Salazar Brier vs. komisjon, C-10/06 P: Rafael De Bustamante Tello vs. nõukogu ja C-211/06 P: Adam vs. komisjon käsitletavast küsimusest.

36. Nimetatud kohtuasjades olid hagejad, st ametnikud, kellele keelduti maksmast kodumaalt lahkumise toetust, enne ühenduse teenistusse asumist töötanud Brüsselis asutustes, mille ülesanne on kaitsta riigi territoriaalsete üksuste huve ( 13 ). Mitte ühelgi juhul ei olnud hagejatel olnud nende riikide alaliste esindustega, millesse kõnesolevad üksused kuulusid, suhteid, mida võiks pidada samastatavaks suhtega, mis oli vastustajal Austria Vabariigi alalise esindusega käesolevas kohtuasjas. Nimetatud kohtuasjades peab Euroopa Kohus seega tegema otsuse personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses kasutatud mõiste „riik” määratluse kohta, et analüüsida, kas see mõiste laieneb nendele üksustele.

37. Käesoleva kohtuasja ese on seevastu teistsugune küsimus, mis puudutab tingimusi, mis peavad olema täidetud, et saaks asuda seisukohale, et selle ametniku tegevus, kelle õigust kodumaalt lahkumise toetusele tuleb kontrollida, sisaldab „teisele riigile […] tehtud tööst tulenevaid asjaolusid”, mis võimaldab vastavad perioodid „arvestamata jätta”, nagu on nähtud ette personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses. Eelkõige peab Euroopa Kohus tegema kindlaks, kas selleks piisab üksnes asjaolust, et tööd tegi isik, kes on kaasatud selle riigi asutuse funktsionaalsesse ja/või organisatsioonilisse konteksti, sõltumata küsimusest, kas mõiste „riik” kõnesoleva õigusnormi tähenduses laieneb nendele asutustele, kes tööst otseselt kasu said.

38. Nüüd, kui olen seda selgitanud, tuleb kiiresti analüüsida, kui palju aitab kohtupraktika tõlgendada mõistet „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tuleneva[d] asjaolu[d]”.

39. Euroopa Kohtu otsused selles küsimuses on juhuslikud, aga on olemas rikkalik – kuigi mitte alati ühetaoline – Esimese Astme Kohtu praktika, millele pean vajalikuks viidata, võttes arvesse ka seda, et komisjon heidab Esimese Astme Kohtule muu hulgas ette, et see kaldus vaidlustatud kohtuotsuses kõrvale oma varasemast praktikast. Kohtuotsused, millele nüüd viitan, annavad vajalikku teavet, mis aitab teha selgeks i) personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sätestatud õigusnormi laadi ja eesmärgi ning ii) määrata kindlaks selle kohaldamise tingimused.

b. Kohtupraktika analüüs

i) Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sätestatud õigusnormi laad ja eesmärk

40. Märkisin juba, et kõnesoleva õigusnormi tõlgendamisel on Esimese Astme Kohus valinud lahendused, mis ei lange mitte alati kokku. See käib eelkõige selle õigusnormi kvalifitseerimise kohta.

41. Kohtuasjas Vardakas vs. komisjon ( 14 ) kinnitas Esimese Astme Kohus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tõlgenduse põhjal, mida minu meelest ei kinnita selle õigusnormi sõnastus, et teise taande teises lauses sätestatu kujutab endast erandit erandist ning seepärast tuleb seda tõlgendada laiendavalt. ( 15 ) Võrreldes VII lisa artikli 4 lõike 1 punktides a ja b toodud õigusnorme, ( 16 ) jõudis Esimese Astme Kohus samas otsuses järeldusele, et punktis a kasutatud väljendil „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevad asjaolud” on „palju laiem ulatus” kui punktis b esineval väljendil „töö[…] mõne rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses” ning järelikult „kasutasid personalieeskirjade koostajad ametnikele kodumaalt lahkumise toetuse maksmise osas laiendavat ja nende sellest ilmajätmise osas vastupidi kitsendavat sõnastust”. ( 17 ) Esimese Astme Kohus tuletas sellest „seadusandja kavatsuse […] anda õigus saada kodumaalt lahkumise toetust nii paljudele kui võimalik”. ( 18 )

42. Kohtuotsuses Olesen vs. komisjon ( 19 ) leidis Esimese Astme Kohus vastupidi, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teist lauset kui „erandit kodumaalt lahkumise toetuse maksmise tingimustest” ( 20 ) peab tõlgendama kitsendavalt. ( 21 ) Esimese Astme Kohus täpsustas selles kohtuotsuses ka, et seda õigusnormi tuleb kitsendavalt tõlgendada ka seetõttu, et sellega antakse rahalisi soodustusi. ( 22 )

43. Pean ütlema, et mitte kumbki nendest kahest lähenemisest ei tundu mulle täiesti veenev.

44. Ma ei poolda kohtuotsuses Vardakas vs. komisjon esitatud tõlgendust, mis on minu meelest vastuolus personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a sõnastusega, millest ilmneb, et selle punkti esimene ja teine taane sisaldavad õigusnorme, milles kehtestatakse tingimused (mõlemad eitavas vormis), mis peavad olema mõlemad korraga täidetud, et omandada nende õigusnormide alusel õigus kodumaalt lahkumise toetusele, samal ajal kui miski ei võimalda järeldada, et nende õigusnormide vahel valitseb üldnormi ja erandi vaheline suhe. ( 23 )

45. Mulle ei tundu siiski veenev ka seisukoht, mis võeti kohtuotsuses Olesen vs. komisjon.

46. Nimelt tekib küsimus, kas õigusnormi, mille tõlgendamise üle vaieldakse, võib tõesti pidada „erandiks kodumaalt lahkumise toetuse maksmise tingimustest”. Esiteks ilmneb nii selle sõnastusest kui ka väljendist „käesoleva sätte kohaldamisel”, millega see sisse juhatatakse, et selles viidatakse ainult artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes nimetatud tingimusele, st tingimusele, mis näeb ette, et viiteperioodil isik „ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil, kus asub tema töökoht”. Teiseks näib mulle, et selles nähakse ette selle õigusnormi kohaldamise kriteerium, mis pigem eelneb sellele, kui kehtestab selle erandi. ( 24 ) Igal juhul kui rääkida erandist, siis peab see puudutama ainult viiteperioodi arvutamise üksikasjalikke eeskirju selle õigusnormi kohaldamiseks, aga mitte selles kehtestatud tingimust, sest see tingimus peab siiski olema täidetud ka nende puhul, kes on töötanud teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni heaks ning kellel on õigus sellele, et vastavaid tööperioode ei võeta arvesse. ( 25 )

47. Süvenemata probleemi, kas avaliku teenistuse valdkonnas peab üle võtma põhimõtte, mille Euroopa Kohus on välja töötanud ühes teises sektoris ( 26 ) ja mille kohaselt tuleb ühenduse õigusnorme, mis annavad õiguse ühenduse vahenditest rahastatavatele toetustele, tõlgendada kitsendavalt, ( 27 ) on teisalt minu arvates vaja selgitada, et Esimese Astme Kohtu viidet kõnesoleva õigusnormi kitsendavale tõlgendamisele tuleb äärmisel juhul mõista nii, et sellega välistatakse tõlgendamine analoogia alusel ning see ei saa ühelgi juhul anda õigust tõlgendada seda nii, et muudetakse selle ulatust, minnes vastuollu selle sõnastusega või piirates selle „loomulikku” kohaldamisala.

48. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sätestatud õigusnormi eesmärgi ja üldisemalt kodumaalt lahkumise toetuse kui niisuguse osas on kohtupraktikas antud seevastu ühemõttelised juhised.

49. Nagu Euroopa Kohus ja Esimese Astme Kohus on korduvalt sedastanud, „on kodumaalt lahkumise toetuse eesmärk hüvitada teatud kulud ja ebamugavused, mis on tingitud alalisest teenistusest sellest riigis, millega ametnik ei ole olnud püsivalt seotud enne ametisse asumist”. ( 28 )

50. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses sätestatud õigusnormi osas väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selle eesmärk soov mitte karistada kodumaalt lahkumise toetuse kaotamisega töötajaid, kes on asunud elama töökohariiki, et teha tööd teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile ( 29 ), sest ei saa asuda seisukohale, et nad „on sõlminud kestvad sidemed töökohariigiga, kuna on sinna riiki ajutiselt lähetatud”. ( 30 )

51. Kõnesolevas õigusnormis sätestatud arvesse võtmata jätmise reegel tundub seega põhinevat eeldusel, et töötamine teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni heaks ei tekita iseenesest kestvaid sidemeid asjaomase isiku ja riigi vahel, kus seda tööd tehakse. ( 31 )

52. Kuidas niisugust eeldust põhjendada?

53. Kuna kohtupraktika ei ütle selle kohta midagi, võib esitada mõne oletuse.

54. Esimene põhjendus võib olla kogemusel põhinev kaalutlus, mille kohaselt on tegevus, millega tegeldakse välismaal mõne muu riigi heaks kui riik, kus töötatakse, või rahvusvahelise organisatsiooni heaks, tavaliselt ajutine: rahvusvahelise organisatsiooni ametnikel nagu ka riigi diplomaatilisel korpusel võidakse kergesti paluda vahetada töökohta ning nad ei ole niisiis huvitatud kestvate sidemete loomisest riigiga, kus see töökoht asub.

55. Vaadeldava eelduse teine seletus võib olla töökeskkonna eripära, kui töötatakse rahvusvahelises organisatsioonis ja välisriigis asuvates riiklikes allüksustes. Kuna kutsealane tegevus etendab sageli isiku ühiskonda lõimumises peamist rolli, võib see, kui töökeskkond koosneb põhiliselt isikutest, kes esiteks ei ela alaliselt riigis, kus asub töökoht, ja kellel teiseks ei ole selle riigi kodakondsust, raskendada niisuguste kestvate ühiskondlike sidemete loomist, mis kujutavad endast tõelist ja ehtsat integreerumist selles riigis.

56. Ka vajadus säilitada ühenduse institutsioonide värbamisvõime ja nende suutlikkus meelitada ligi teiste riikide kodanikke peale nende, kes elavad institutsiooni asukohariigis, võib olla arvestamata jätmise reegli eesmärkidega seotud. See puudutab eriti selle reegli kohaldamist rahvusvaheliste organisatsioonide heaks töötamise juhtumite suhtes ja seda kahes mõttes: see ei heiduta töötamast ajutiselt ühenduse institutsioonidele ega pärsi nende isikute huvi, kes on teinud niisugust tööd, asuda alaliselt institutsioonide teenistusse.

57. Lõpuks tekib küsimus, kas eelnevast piisab, et selgitada eeldust, mis on kõnesoleva õigusnormi alus, või kas selle eesmärk ei ole pigem luua riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide huvides teatav privileeg, mis väljendub erikorra (mille puhul piirdutakse viiteperioodi arvutamise üksikasjalike eeskirjadega) kehtestamises isikute huvides, kes on töötanud nende asutuste heaks, ning sellega püütakse kõrvaldada takistusi, mis võivad piirata riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide personali geograafilist liikumist. Eespool esitatud põhjendused näivad ilmselgelt ebapiisavad eriti siis, kui võtta arvesse, et nendega on võimalik põhjendada töökohariigis mittelõimumise eeldust, mis puudutab nii kõnesolevas õigusnormis kirjeldatud asjaolusid kui ka neid, mis tulenevad välisriigis muudele isikutele peale riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide tehtud tööst (ükskõik missugune on tähendus, mis tuleb sellele väljendile tõlgendamisel anda). ( 32 )

ii) Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause kohaldamise tingimused

– Kohtupraktika tutvustus

58. Kuna ma arvan – nagu märkis ka komisjon –, et hinnang sellele, kas kõnesoleva õigusnormi kohaldamise tingimused on täidetud, tuleb anda ühtsuse tagamiseks mõlemal vaadeldaval juhul („teisele riigile tehtud töö” ja „rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö”) samadest kriteeriumitest lähtudes, on järgnevas kohtupraktika ülevaates ära toodud kohtuotsused, milles käsitletakse nii üht kui ka teist juhtumit. ( 33 )

59. Subjektiivsete kohaldamistingimuste osas on Euroopa Kohus täpsustanud kohtuotsuses De Angelis vs. komisjon ( 34 ), et õigusnorm, millega oli tegemist, „puudutab üksnes asjaolusid, mis tulenevad ametisse asuva ametniku enda tehtud tööst”, ( 35 ) ning seda ei saa laiendada ametnikule, kes elas töökohariigis seepärast, et järgnes õigusliku kohustuse tõttu abikaasale, kes kolis sinna ümber, et asuda ühenduse teenistusse.

60. Objektiivsete tingimuste osas tuleb eelkõige meenutada kohtuotsust Lo Giudice vs. parlament ( 36 ), mida komisjon on oma märkustes mitu korda maininud ja milles Esimese Astme Kohus leidis esimest korda, et tingimus, mis peab olema kõnesoleva õigusnormi kohaldamiseks täidetud, on otsese õigusliku seose olemasolu ametniku ja asjaomase rahvusvahelise organisatsiooni vahel. Kohtuasjas, milles see otsus tehti, oli hageja enne parlamendi ametnikuks saamist andnud komisjonile ja Euroopa Parlamendile arvutialaseid konsultatsioone riigihankelepingu alusel, mis oli sõlmitud nende institutsioonide ja tema tööandjaks olevate äriühingute vahel. Esimese Astme Kohus märkis, et hageja ei olnud „otseselt tööle võetud ühenduse institutsiooni poolt lepingu alusel või mingis muus vormis vastavalt Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimustele või mõne teise ühenduse õigusakti alusel”, et sel juhul ei ole „mingit otsest teenistussuhet kõnesolevate institutsioonidega ja et seepärast ei kehtinud hageja suhtes nende institutsioonide juhised”. ( 37 ) Põhjenduste punktis 36 kinnitas Esimese Astme Kohus üldiselt, et selleks, et saaks kohaldada arvesse võtmata jätmise reeglit, „peab asjaomasel isikul olema vähemalt otsene õiguslik seos asjaomase institutsiooniga”. ( 38 )

61. Kohtuotsuses Diamantaras vs. komisjon ( 39 ) täpsustas Esimese Astme Kohus – kes pidi tegema otsuse hageja õiguse kohta sellele, et arvesse ei võeta perioodi, mil ta oli töötanud komisjoni sõltumatu nõunikuna –, et kõnesolev õigusnorm ei puuduta ainult riigi ametnikke või neid, kes on kuulunud rahvusvahelise organisatsiooni töötajate hulka. Esimese Astme Kohtu arvates tekitas komisjoni sõltumatu nõuniku staatus, mis sisaldab otsest õiguslikku seost selle institutsiooni ja hageja vahel, rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevad asjaolud selle õigusnormi tähenduses.

62. Kohtuotsuses Liaskou vs. nõukogu ( 40 ) tugines kostjaks olev institutsioon igasuguse lepingust või seadusest tuleneva alluvussuhte puudumisele hageja ja komisjoni vahel, kus esimene oli olnud praktikal, mille kvalifitseerimise üle vaieldi. Esimese Astme Kohus märkis, et hageja oli oma praktika jooksul kohustunud tegema komisjonile tasu eest tööd ja et seda, et tema suhe selle institutsiooniga oli õiguslikku laadi, ei saa välistada ainult sel põhjusel, et ei olnud sõlmitud mingit lepingut. Sellest järeldus Esimese Astme Kohtu arvates, et praktika, mille hageja läbis, tuleb kvalifitseerida rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevateks asjaoludeks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause tähenduses.

63. Kohtuotsuses Nevin vs. komisjon, mis tehti 11. septembril 2002 ( 41 ), käsitles Esimese Astme Kohus taas mõistet „otsene õiguslik seos” ja tähtsust, mida selle seose olemasolu hindamisel etendab ametniku ja rahvusvahelise organisatsiooni vahelise alluvussuhte tuvastamine. Nimetatud kohtuotsuse esemeks olevas kohtuasjas oli hageja töötanud enne seda, kui ta võeti tööle komisjoni, sama institutsiooni heaks muu hulgas vahendatud töötajana. Pärast seda, kui Esimese Astme Kohus oli tuvastanud töösuhte puudumise hageja ja komisjoni vahel ( 42 ) ja järelikult selle, et puudub otsene õiguslik seos tähenduses, mida oli selgitatud juba kohtuotsuse Lo Giudice vs. parlament ( 43 ) punktis 34, kontrollis ta, kas hageja esitatud asjaolud võivad kujutada endast niisugust seost isegi siis, kui töösuhe puudub. ( 44 ) Esimese Astme Kohtu analüüsitud asjaolude hulgas oli ka see, et hageja sai oma tegevuses juhiseid ainult komisjonilt. Esimese Astme Kohus leidis, et see asjaolu on täielikult kooskõlas vahendatud töö laadiga, mille puhul töö- ja seega alluvussuhe tekib ainult vahendusettevõtjaga; järgides komisjoni juhiseid, täitis hageja kohustusi, mis ta oli võtnud vahendusettevõtja suhtes, kes oli tema tööandja, samal ajal kui nende juhiste järgimata jätmine tekitas õiguslikke tagajärgi üksnes viimase suhtes. Esimese Astme Kohus tegi kokkuvõtte, milles täpsustas, et „kuigi asjaolu, et hageja allus õiguslikult komisjoni juhistele, kujutab endast erinevust võrreldes juhtumiga, millega oli tegemist kohtuotsuses Lo Giudice vs. parlament […], on ikkagi nii, et nagu selles kohtuasjas ei ole ka siin poolte vahel otsest õiguslikku seost, mis võimaldaks kohaldada personalieeskirjade VII lisa [artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teist lauset]”. ( 45 )

64. Näib, et otsese õigusliku seose olemasolu eespool nimetatud kohtupraktika tähenduses nõutakse ka siis, kui tegemist on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a esimese taande teises lauses sätestatud erandi kohaldamisega „teisele riigile tehtud töö” juhtumil.

65. Eespool punktis 42 viidatud kohtuotsuses Olesen vs. komisjon meenutas Esimese Astme Kohus kohtuotsuseid Lo Giudice vs. parlament, Diamantaras vs. komisjon ja Nevin vs. komisjon eesmärgiga õigustada kõnesoleva õigusnormi kitsendavat tõlgendamist ka siis, kui tegemist on riigile tehtud töö juhtumitega. Rõhutamata sõnaselgelt vajadust kohaldada ka niisugustel juhtudel otsese õigusliku seose kriteeriumit, mis oli välja töötatud eespool nimetatud kohtuotsustes, kinnitas ta, et „ebaühtlane oleks kehtestada sama õigusnormi puhul üheaegselt kaks vastandlikku lähenemist, st kitsendav tõlgendus „rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” puhul ja laiendav tõlgendus „riigile tehtud töö” puhul”. ( 46 )

66. Seevastu kohaldas Esimese Astme Kohus otsese õigusliku seose kriteeriumit selgelt kohtuotsuses Recalde Langarica vs. komisjon ( 47 ), järeldades sellest, et sel juhul on otsese õigusliku seose olemasolu Hispaania õiguse alusel asutatud sajaprotsendilise riigi osalusega aktsiaseltsi tööle võetud hageja ja Hispaania riigi vahel välistatud. Esimese Astme Kohus tugines eelkõige lepinguliste suhete puudumisele Hispaania riigi ja hageja vahel, samal ajal kui asjaolu, et Baski autonoomne piirkond oli selle aktsiaseltsi ainuaktsionär, peeti niisuguseks, et see tõendab üksnes kaudset õiguslikku seost selle üksuse ja hageja vahel ning veelgi enam hageja ja Hispaania riigi vahel. ( 48 )

– Analüüs

67. Esitatust ilmneb, et mõiste „otsene õiguslik seos”, millele komisjon oma märkustes viitab, on välja töötatud Esimese Astme Kohtu praktikas.

68. Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust muu hulgas sellega, et Esimese Astme Kohus kaldus vaidlustatud kohtuotsuses kõrvale oma kohtupraktikast, jättes käesoleval juhul selle seose olemasolu välja selgitamata. Apellatsioonkaebuse esitanud institutsioon arvab ka, et „otsese õigusliku seose” all tuleb eespool nimetatud kohtupraktika põhjal mõista lepingulist või seadusest tulenevat suhet. Lõpuks leiab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus kohaldas kriteeriumit, nimelt hierarhilise alluvuse kriteeriumit, mille asjakohasus otsese õigusliku seose olemasolu hindamisel välistati eespool nimetatud kohtuotsuses Nevin vs. komisjon.

69. Enne kui arutluskäiku jätkan, pean vajalikuks esitada põhjused, mis ei võimalda mul nõustuda Esimese Astme Kohtu praktika analüüsiga, mille pakub välja apellatsioonkaebuse esitaja.

70. Esiteks tuleb märkida, et Esimese Astme Kohtu praktikas ei nõuta selleks, et võiks tuvastada arvesse võtmata jätmise reegli kohaldamiseks vajaliku otsese õigusliku seose, et isik, kes teeb tööd, oleks selle riigi ametnik või kuuluks rahvusvahelise organisatsiooni töötajate hulka. ( 49 ) Teiste sõnadega ei pea riik või rahvusvaheline organisatsioon olema asjaomase isiku suhtes tingimata saanud tööandjaks.

71. Teiseks tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus on kasutanud väljendit „otsene õiguslik seos”, aga mitte väljendit „otsene lepinguline suhe”. Kuna ma ei usu, et niisuguse valiku põhjus on ainult terminoloogiline nõue, mis on tingitud vajadusest hõlmata ka olukordi, mil asjaomase isiku ja riigi või rahvusvahelise organisatsiooni suhe ei ole lepingulist laadi, vaid tuleneb seadusest, arvan võivat järeldada, et seos, millele kohtupraktikas viidatakse, ei pea tingimata tulenema lepingust. Pealegi tundub mulle, et ei saa toetada tõlgendust, mille kohaselt on otsese õigusliku seose tingimus otsese lepingulise suhte puudumisel täidetud ainult siis, kui on olemas tihedam õiguslik seos kui see, mis tuleneb lepingust. Esiteks leidis Esimese Astme Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Liaskou vs. komisjon, et katseajal oleva teenistuja puhul on see seos olemas. Teisalt nõustus ta eespool viidatud kohtuotsuses Lo Giudice vs. parlament, et nõutav seos kujutab endast nõrgemat seost võrreldes lepingulise suhtega, kui ta pärast seda, kui oli tuvastanud kohtuotsuse punktis 34, et hageja oli lepinguliselt seotud ainult kolmandate äriühingutega, kinnitas järgnevas punktis 36, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes on nõutud, et „asjaomasel töötajal oli vähemalt otsene õiguslik seos asjaomase institutsiooniga”.

72. Seega tuleb vastupidi apellatsioonkaebuse esitaja väitele asuda seisukohale, et kuigi see, kui asjaomase isiku ja riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel tuvastatakse lepinguline või seadusest tulenev suhe, võimaldab Esimese Astme Kohtu praktika kohaselt juba iseenesest järeldada, et otsene õiguslik seos on olemas, ei ole sellest kohtupraktikast seevastu võimalik järeldada, et kui niisugust suhet ei ole, siis tuleb selle seose olemasolu ainuüksi sel põhjusel välistada.

73. Kolmandaks arvan, et kui kohtuotsustes Lo Giudice vs. parlament ja Nevin vs. komisjon mainitakse asjaolu, kas riigi asutuse või rahvusvahelise organisatsiooni juhised on asjaomasele isikule õiguslikult siduvad või mitte, ( 50 ) siis soovitakse tegelikult viidata konkreetsemale tingimusele kui lihtne hierarhilise alluvuse suhe, st olukorrale, mille puhul on asjaomasel isikul õiguslik kohustus, mis sisaldab tema allumist selle isiku juhtimis- ja kontrolliõigusele, kellele tööd tehakse. Sellest lähtudes märgin, et ei nõustu komisjoni väitega, mille kohaselt on kohtupraktika kohaselt selle teguri asjakohasus välistatud. Vastupidi, kohtuotsuses Lo Giudice vs. parlament näib sellel olevat keskne tähtsus ( 51 ), kui selgitatakse välja, kas hageja ja ühenduse institutsiooni vahel on otsene õiguslik seos. Kuigi hilisemas kohtuotsuses Nevin vs. komisjon muudeti tõesti selle tähtsust märkimisväärselt, näib mulle siiski, et viimati nimetatud kohtuotsusest ei saa järeldada, et Esimese Astme Kohus soovis selle asjakohasuse selles uurimises välistada. ( 52 )

74. Lõpuks tundub mulle, et siiani viidatud kohtupraktikast võib järeldada – nagu õigesti rõhutas vastustaja ja vastupidi sellele, mida näib tähendavat komisjoni väide –, et seda, kas asjaomase isiku ja asjaomase riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel valitseb otsene õiguslik seos, kontrollitakse, lähtudes kõikidest ette kindlaks määramata teguritest, mille sobivust niisuguse seose tõendamiseks hinnatakse igal üksikul juhul eraldi iga juhtumi iseärasuste põhjal.

75. Analüüsin nüüd selle etteheite põhjendatust, mille komisjon oma apellatsioonkaebuse põhistamiseks esitas.

c. Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause väidetav rikkumine

76. Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust teha otsust mõiste „otsene õiguslik seos” kohta, mille Esimese Astme Kohus on välja töötanud.

77. Käesoleval juhul võib Euroopa Kohus piirduda sellega, et analüüsib, kas lahendus, mille Esimese Astme Kohus vastustaja olukorra puhul valis, on õige, või võib käsitleda poolte esitatud tõlgendamisküsimust üldisemalt.

78. Teisel juhul arvan, et mõiste „otsene õiguslik seos” niisugusena, nagu see on Esimese Astme Kohtu praktikas üldjoontes määratletud – jättes kõrvale küsimuse, kas seda on üksikutel juhtudel õigesti kohaldatud, milles on minu arvates domineerinud liiga formalistlik lähenemine –, võib kujutada endast õiget kriteeriumit, mille põhjal hinnata, kas ametniku tegevus enne tema asumist ühenduse institutsiooni teenistusse kuulub mõiste „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” alla personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause tähenduses.

79. Teisisõnu nõustun Esimese Astme Kohtuga ja leian, et selle õigusnormi kohaldamise tingimus on õigusliku ja mitte lihtsalt niisuguse faktilise suhte olemasolu, mis asetab isiku, kes teeb tööd, otseselt suhtesse riigiga (või rahvusvahelise organisatsiooniga), kellele tööd tehakse. Arvan ka, et niisuguse suhte olemasolu ei sõltu tingimata lepingulise või seadusest tuleneva suhte olemasolust nende kahe isiku vahel, vaid see võib tuleneda muudest nende suhet iseloomustavatest asjaoludest.

80. Seega tuleb hinnata, kas vastustajat ja Austria Vabariiki ühendavatest teguritest, mis Esimese Astme Kohus on välja toonud, piisab, et moodustada niisugune suhe.

81. Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et komisjon ei vaidlustanud kuidagi seda, kas alalised esindused kuuluvad mõiste„riik” alla, ning seda ei saa ka tõsiselt kahtluse alla panna.

82. Nagu tavalistel diplomaatilistel esindustel ( 53 ) on ka alalistel esindustel riiklike huvide esindamise ja kaitsmise ülesanded. Liikmesriikide ühepoolsetest algatustest sündinud alalised esindused on liikmesriike ja ühenduse institutsioone eelkõige COREPER-i tegevuse kaudu ühendavad asutused. Aastate jooksul on nad mitmesuguste ühenduse tegevusse kaasatud haldusasutuste esindamisvajaduste tõttu omandanud keerukama struktuuri, mis peegeldab selle riigi mitmesuguseid allüksusi, mida nad esindavad. Kuigi alalised esindused täidavad samu ülesandeid ja nende mudel on sisuliselt samasugune, varieeruvad nende korraldus ja toimimine liikmesriigiti sõltuvalt nende iseärasustest, kasutatavatest praktikatest ja prioriteetidest. Seal töötavate ametnike ja ekspertide arv ja päritolu sõltuvad näiteks mitmesuguste siseriiklike haldusasutuste erisugustest tegutsemisvajadustest.

83. Ilma et oleks vaja peatuda alaliste esinduste tekkelool ja laadil ning nende tegutsemise kontekstil, piisab käesolevas vaidluses sellest, kui märkida, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud arvesse võtmata jätmise reegli kohaldamisel tuleb tegevust alalises esinduses nagu ka tegevust saatkondades nende asutuste õigusliku laadi tõttu pidada sellele riigile tehtud tööks, millele need kuuluvad.

84. Nagu juba rõhutatud, ei ole komisjon seda järeldust kritiseerinud ning ta vaidlustab hoopis selle, et töö, mida vastustaja Austria Vabariigi alalises esinduses tegi, võib kvalifitseerida Austria Vabariigile tehtud tööks. Apellatsioonkaebuse esitaja arvab eeskätt, et kui Esimese Astme Kohus tugines vaidlustatud kohtuotsuses asjaolule, et vastustaja oli kaasatud Austria Vabariigi alalise esinduse funktsionaalsesse ja/või organisatsioonilisse konteksti, kohaldas ta puhtalt formaalset kriteeriumit, jättes ära sisulise analüüsi, mille tulemusena oleks ta pidanud välistama otsese õigusliku seose olemasolu, mis on kohtupraktika järgi nõutav kui arvesse võtmata jätmise reegli kohaldamise tingimus.

85. Ma ei nõustu komisjoni analüüsiga.

86. Meenutan eelkõige, et eespool esitatu põhjal võib seda, et on olemas otsene õiguslik seos, millele komisjon viitab, järeldada tervest reast mitmesugustest asjaoludest, mis tuleb kindlaks määrata igal konkreetsel juhul üldise hinnangu raames.

87. Vastupidi eeldusele, millest lähtub komisjon, ei ole arvesse võtmata jätmise reegli kohaldamiseks teiseks vaja, et asjaomast tööd tehti töötaja ja isiku – kelle heaks töötati – vahelise lepingulise või seadusest tuleneva otsese õigusliku suhte raames.

88. Kolmandaks arvan, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 välja toodud asjaolud ning eelkõige see, et vastustaja töötas Austria Vabariigi alalises esinduses ja et tal oli sama staatus mis teistel selles alalises esinduses töötavatel isikutel, on niisugused, et põhjendavad täielikult järeldust, et tema tehtud töö on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande kohaldamise seisukohast Austria Vabariigile tehtud töö.

89. See, et vastustaja töötas konkreetselt mitteriiklike üksuste huvides, mis tegutsevad Austria Vabariigi alalise esinduse raames, ei vähenda kõnesoleva õigusnormi kohaldamisel kuidagi selle õigusliku suhte asjakohasust, mis tal oma Austria Vabariigi alalise esinduse tehnilise ja halduspersonali liikme staatuses ( 54 ), mille Esimese Astme Kohus tuvastas, nimetatud liikmesriigiga oli. Selles küsimuses tuleb meenutada, et alalise esinduse sisemise korralduse määrab kindlaks see liikmesriik ise, kelle esindus see on. Tema ise valib selle koosseisu kuuluvad asutused ning määrab kindlaks avalikud huvid, mida alalises esinduses olevad mitmesugused asutused peavad suhetes ühenduse institutsioonidega kaitsma.

90. Nõustun Esimese Astme Kohtuga ka selles, et see, kui ühenduse institutsioone kohustataks samalaadsetes olukordades nagu käesolev läbi viima keerukat uurimist, mis käsitleb ametniku alalises esinduses täidetud konkreetsete ametikohustuste laadi, muudaks hinnangu andmise objektiivsete ja kergesti kohaldatavate kriteeriumite põhjal küsimuses, kas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande kohaldamise tingimused on täidetud, ülemäära ja tarbetult kulukaks.

91. Lõpuks tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida näib väitvat apellatsioonkaebuse esitaja, ei ole Esimese Astme Kohtu valitud lahendus kuidagi vastuolus kõnesoleva õigusnormi eesmärgiga, mis ilmneb eespool esitatud kaalutlustest, juhul kui asuda seisukohale, et see eesmärk on peamiselt vältida nende isikute karistamist, kes on selles õigusnormis kirjeldatud olukorras, või arvata, et see on hoopis teatav privileeg riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide huvides.

92. Esitatud põhjendustest lähtudes teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

VII. Kohtukulud

93. Kui apellatsioonkaebus on põhjendamata, siis otsustab Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 esimese lõigu kohaselt kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

94. Kuna ma teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja et vastustaja on nõudnud, et kohtukulud mõistetaks välja komisjonilt, leian, et kohtukulud tuleb välja mõista viimaselt.

VIII. Ettepanek

95. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku: Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

( 1 ) Algkeel: itaalia.

( 2 ) EKL 2005, lk II-3265.

( 3 ) Vaidlustatud kohtuotsus, resolutsiooni punkt 1.

( 4 ) Esimese Astme Kohus leidis, et on üleliigne teha otsus vastustaja esitatud kahe teise väite kohta, mille kohaselt hinnati faktilisi asjaolusid valesti ja rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet.

( 5 ) Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 27 ja 28.

( 6 ) Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 29.

( 7 ) Vaidlustatud kohtuotsus, punkt 40.

( 8 ) Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 42–47 ja 51 ning resolutsiooni punkt 1. Hagi jäeti seevastu rahuldamata osas, milles see käsitles päevaraha maksmata jätmist, mille vastustaja samuti vaidlustas (vt punkt 52 ja resolutsiooni punkt 2).

( 9 ) Esimese Astme Kohtu 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-127/00: Nevin vs. komisjon (EKL AT, lk I-A-149 ja II-781, punkt 51).

( 10 ) Esimese Astme Kohtu 22. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas T-43/93: Lo Giudice vs. parlament (EKL AT, lk I-A-57 ja II-189, punkt 36).

( 11 ) Meenutagem, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste punktis 29 sedastab Esimese Astme Kohus, et „[m]õiste „riik” selles artiklis osutab ainult riigile kui juriidilisele isikule ja kui rahvusvahelise õiguse ühtsele subjektile ning tema valitsemisorganitele”. Järgnevas punktis 40 täpsustab Esimese Astme Kohus, et seda mõistet tuleb võimaluste piires tõlgendada sõltumatult liikmesriikide õigusest.

( 12 ) Põhjustel, mille nüüd esitan, arvan ma, et käsitletavat apellatsioonkaebust ei peaks rahuldama ja et seega on Euroopa Kohtul võimalus teha lõplik kohtuotsus selle kohtuasja sisu osas.

( 13 ) Tegemist on mitme Hispaania autonoomse piirkonna ja hageja puhul kohtuasjas C-211/06 ühe liidumaaga.

( 14 ) Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas T-4/92 (EKL 1993, lk II-357).

( 15 ) Vt punkt 34. Esimese Astme Kohus jõudis sellele järeldusele, olles märkinud, et kõnesolev õigusnorm kuulub sättesse, millel on kolm taset: üldreegel, mille kohaselt makstakse kodumaalt lahkumise toetust ametnikule, kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub institutsioon, kuhu ta on tööle võetud (esimene taane); erand, mille kohaselt ei maksta seda toetust ametnikule, kes viiteperioodil ei elanud pidevalt ega töötanud selle riigi territooriumil (teine taane), ja erand erandist, mis võimaldab jätta arvesse võtmata teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevad asjaolud (teise taande teine lause).

( 16 ) Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b kohaselt makstakse kodumaalt lahkumise toetust „ametnikule, kes on või on olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, kuid kes enne institutsiooni teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul elas alaliselt väljaspool selle riigi Euroopas asuvat territooriumi põhjusel, mis ei ole seotud tööga mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses”.

( 17 ) Punkt 36.

( 18 ) Punkt 37.

( 19 ) Esimese Astme Kohtu 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T-190/03 (EKL AT 2005, lk II-805).

( 20 ) Punkt 47. Kohtujuristi kursiiv.

( 21 ) Seda mõtet on juba väljendanud kohtujurist Darmon ettepanekus, mille ta esitas kohtuasjas De Angelis vs. komisjon. Euroopa Kohtu praktikas on kõnesolev õigusnorm sageli kvalifitseeritud erandiks.

( 22 ) Punkt 48.

( 23 ) Teiste sõnadega ei ole kodumaalt lahkumise toetuse maksmise tingimus minu meelest mitte see, kas isikul on selle riigi kodakondsus, mille territooriumil asub töökoht, vaid pigem tegelik „kodumaalt lahkumine”, millega ametnik ametisse asumise hetkel silmitsi seisab. Seda tõlgendust näib kinnitavat ka artikli 4 lõike 1 punkt b, milles nähakse ette, et ka ametnik, kes on selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, võib teatavatel tingimustel saada kodumaalt lahkumise toetust.

( 24 ) Selleks et saaks asuda seisukohale, et on tekkinud üldnormi ja erandi vaheline suhe või norm, millest kaldutakse kõrvale, ja norm, millega kaldutakse kõrvale, on tarvis, et erand või norm, millega kaldutakse kõrvale, seostaks teatavate olukordadega, mida nende puudumisel reguleeriks üldnorm ehk norm, millest kaldutakse kõrvale, tagajärgi, mis erinevad tagajärgedest, mida nende olukordadega seostab üldnorm ehk norm, millest kaldutakse kõrvale. Käesoleval juhul näeb aga norm, mida peetakse üldnormiks ehk normiks, millest kaldutakse kõrvale, ette, et ametnikul, kes elas viiteperioodil pidevalt või tegeles oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil, kus asub tema töökoht (asjaolude kirjeldus), ei ole õigust kodumaalt lahkumise toetusele (tagajärg). Norm, mida peetakse erandiks ehk normiks, millega kaldutakse kõrvale, näeb ette, et teisele riigile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid (asjaolude kirjeldus) ei võeta arvesse (tagajärg). Selle viimase õigusnormiga ei kõrvaldata aga esimese kohaldamisalast ühtegi sellesse kuuluvat olukorda, reguleerides seda teistmoodi. Ametnikul, kes tegi viiteperioodil tööd teisele riigile, ei ole automaatselt õigust kodumaalt lahkumise toetusele (tagajärg, mis saabuks siis, kui erand ehk norm, millega kaldutakse kõrvale, arvaks selle olukorra üldnormi – ehk normi, millest kaldutakse kõrvale – kohaldamisalast välja), vaid tal on õigus sellele, et viiteperioodi arvutamisel jäetakse arvesse võtmata aeg, mil ta selle tegevusega tegeles. Sellest järeldub minu arvates, et kõnesoleva õigusnormiga ei kehtestata artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud tingimuse erandit, vaid piirdutakse sellega, et nähakse ette selle tingimuse kohaldamise kriteerium.

( 25 ) Vt selle kohta Euroopa Kohtu 31. mai 1988. aasta otsus kohtuasjas 211/87: Nuñez vs. komisjon (EKL 1988, lk 2791).

( 26 ) Ühise põllumajanduspoliitika raames makstavate rahaliste toetuste sektoris.

( 27 ) Tegemist on praktikaga, mis on Esimese Astme Kohtul välja kujunenud alates 8. märtsi 1990. aasta otsusest kohtuasjas T-41/89: Schwedler vs. parlament (EKL 1990, lk II-79); vt mh kohtupraktikat, millele on viidatud kohtuotsuse Olesen vs. komisjon punktis 48. Ettepanekus, mille kohtujurist Tesauro esitas kohtuasjas, mille ese oli nimetatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebus, kritiseeris ta Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendusi selles osas (vt kohtujuristi ettepanek kohtuasjas C-132/90 P: Schwedler vs. parlament, milles otsus tehti 28. novembril 1991 (EKL 1991, lk I-5745)).

( 28 ) Vt mh 20. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 21/74: Airola vs. komisjon (EKL 1975, lk 221, punkt 8); 9. oktoobri 1984. aasta otsus kohtuasjas 188/83: Witte vs. parlament (EKL 1984, lk 3465, punkt 8); 2. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 246/83: De Angelis vs. parlament (EKL 1985, lk 1253, punkt 13); 24. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 61/85: Von Neuhoff von der Ley vs. komisjon (EKL 1987, lk 2853, punkt 7); Esimese Astme Kohtu 28. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T-28/98: J vs. komisjon (EKL AT 1999, lk I-A-185 ja II-973, punkt 32); 13. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas T-18/98: Reichert vs. parlament (EKL AT 2000, lk II-309, punkt 25) ja eespool viidatud kohtuotsus Olesen vs. komisjon, punkt 44.

( 29 ) Eespool 25. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Nuñez vs. komisjon.

( 30 ) 15. jaanuari 1981. aasta otsus kohtuasjas 1322/79: Vutera vs. komisjon (EKL 1981, lk 127, punkt 8) ja eespool viidatud kohtuotsus De Angelis vs. komisjon, punkt 13; Esimese Astme Kohtu 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-127/00 (EKL AT 2002, lk I-A-149 ja II-781, punkt 50).

( 31 ) Samasuguse oletuse – kuigi vastupidise – võib teha artikli 4 lõike 1 punktis b sätestatud õigusnormi põhjal. Vt Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-317/99: Lemaître vs. komisjon (EKL AT 2000, lk I-A-191 ja II-867, punkt 59).

( 32 ) Sellest vaatevinklist tuleks märkida, et Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2004. aasta otsuses kohtuasjas T-251/02: E vs. komisjon (EKL AT 2004, lk I-A-359 ja II-1643) tegi Esimese Astme Kohus otsuse personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause õigusvastasuse väite kohta, mille kohaselt on see õigusnorm just vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega, ning lükkas selle väite tagasi. Hageja taotles, et tema suhtes kohaldataks arvesse võtmata jätmise reeglit, väites, et Inglise advokaadibüroo, kellega ta koostööd tegi, oli ta saatnud viiteperioodi ühe osa jooksul töökohustusi täitma oma Brüsselis asuvasse kontorisse ning ta ei olnud loonud selle kogemuse läbi kestvaid sidemeid Belgiaga.

( 33 ) Lisaks peab täpsustama, et vastavalt sellele, mida ma selgitasin eespool käesoleva apellatsioonkaebuse eseme kohta, väljub mõistete „riik” ja „rahvusvaheline organisatsioon” määratlus kohtupraktikas kõnesoleva õigusnormi kohaldamise eesmärgil järgneva analüüsi raamidest.

( 34 ) Viidatud eespool 28. joonealuses märkuses, punkt 14.

( 35 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 36 ) Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.

( 37 ) Punkt 34.

( 38 ) Kohtujuristi kursiiv. Esimese Astme Kohtu arvates „on niisugune tõlgendus pealegi kooskõlas autonoomiaga, mis institutsioonidel oma talituste sisemisel korraldamisel on ning mis võimaldab neil kutsuda riigihangetega kolmandaid isikuid, kes ei kuulu nende hierarhilisse ülesehitusse, pakkuma oma teenuseid, et tagada väga täpsete tööde tegemine”.

( 39 ) Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T-72/94: Diamantaras vs. komisjon (EKL AT 1995, lk I-A-285 ja II-865, punkt 52).

( 40 ) Esimese Astme Kohtu 3. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas T-60/00: Liaskou vs. nõukogu (EKL AT 2001, lk I-A-107 ja II-489, punkt 49).

( 41 ) Viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.

( 42 ) Esimese Astme Kohus jõudis sellele järeldusele pärast seda, kui oli analüüsinud suhteid, mis valitsesid Belgia õiguse kohaselt vahendusettevõtja, vahendatud töötaja ja kasutaja vahel (vt punktid 53–57).

( 43 ) Vt eespool punkt 60.

( 44 ) Peale hierarhilise alluvuse suhte, millele ma tekstis tagapool viitan, nimetas hageja asjaoludena, millest tuleneb tema otsene suhe komisjoniga, eeskätt õiguslikke kohustusi, mis kasutajal vahendatud töötaja ees olid, nii hageja ja vahendajana tegutseva äriühingu vahel sõlmitud lepingu kui ka selle äriühingu poolt hagejale väljastatud dokumentide mõningaid formaalseid aspekte, teatavaid hüvitisi hagejale, mida komisjon kohustus tasuma üldtingimuste alusel, mis lisati komisjoni ja vahendajana tegutseva äriühingu vahel sõlmitud lepingule, ning asjaolu, et komisjon kiitis heaks hageja ametisse nimetamise.

( 45 ) Punkt 65.

( 46 ) Punkt 50.

( 47 ) Esimese Astme Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-283/03 (EKL 2005, lk I-A-235 ja II-1075, punkt 166).

( 48 ) Vt punktid 167 ja 168. Otsese õigusliku seose kriteeriumit on meenutatud ka kohtuotsustes, mille peale esitatud apellatsioonkaebuste alusel on algatatud eespool punktis 35 nimetatud kohtuasjad.

( 49 ) Vt eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Diamantaras vs. komisjon ja eespool 40. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Liaskou vs. komisjon.

( 50 ) Vt eespool punktid 68 ja 71.

( 51 ) Vt punkt 34.

( 52 ) Esimese Astme Kohus selgitas lihtsalt, et sellest tegurist üksi ei piisa, et moodustada (või juhul, kui see puudub, välistada) otsene õiguslik seos.

( 53 ) Arvesse võtmata jätmise reegli kohaldamise kohta saatkondades tehtud töö juhtumitel vt 10. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 201/88: Atala-Palmerini vs. komisjon (EKL 1989, lk 3109) ja eespool viidatud kohtuotsus Nuñez vs. komisjon. Vt ka eespool viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Olesen vs. komisjon, punkt 40.

( 54 ) See staatus ongi minu meelest oluline erinevus vastustaja ja selle isiku olukorra vahel, kes oli hageja eespool viidatud kohtuotsuses Nevin vs. komisjon, mida komisjon mitu korda oma märkustes mainib. M. Nevin allus küll selle institutsiooni juhtimisele ja kontrollile, kus ta töötas, kuid ei olnud kunagi ametlikult kuulunud selle töötajate hulka ja tal ei olnud personalieeskirjade või muude õigusaktide kohaselt, millega reguleeritakse töösuhteid ühenduse institutsioonides, selle institutsiooni ametniku staatust.