Kohtuasi C‑404/17

A

versus

Migrationsverket

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen)

Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 31 lõige 8 ja artikli 32 lõige 2 – Selgelt põhjendamatu rahvusvahelise kaitse taotlus – Turvalise päritoluriigi mõiste – Seda mõistet puudutavate riigisiseste õigusnormide puudumine – Taotleja avaldused, mida peetakse küll usutavateks, kuid mis ei ole piisavad, sest taotleja päritoluriigis on talle tagatud rahuldava tasemega kaitse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Taotluse läbivaatamine esimeses astmes – Taotlus, mida liikmesriigid võivad pidada selgelt põhjendamatuks – Põhjused – Turvalise päritoluriigi kodaniku taotlus – Mõiste – Taotlus, milles toodud avaldused on küll usutavad, kuid ei ole piisavad, sest taotleja päritoluriigis on talle tagatud rahuldava tasemega kaitse – Asjaomases liikmesriigis turvalise päritoluriigi mõiste rakendamist puudutavate riigisiseste õigusnormide puudumine – Väljaarvamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 31 lõike 8 punktid b ja e, artikli 32 lõige 2, artiklid 36 ja 37 ning I lisa)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 31 lõike 8 punkti b tuleb koostoimes selle direktiivi artikli 32 lõikega 2 tõlgendada nii, et see ei võimalda pidada rahvusvahelise kaitse taotlust selgelt põhjendamatuks sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus esiteks nähtub taotleja päritoluriiki puudutavast teabest, et talle võidakse pakkuda seal vastuvõetaval tasemel kaitset, ja teiseks ei ole taotleja esitatud teave piisav selleks, et põhjendada talle rahvusvahelise kaitse andmist, kui liikmesriik, kus taotlus esitati, ei ole vastu võtnud norme turvalise päritoluriigi mõiste rakendamise kohta.

Järelikult ei saa liikmesriik tugineda direktiivi 2013/32 normides ette nähtud ümberlükatavale eeldusele turvalise päritoluriigi mõistel põhinevate menetluste puhul, kui ta ei ole samas neid norme üle võtnud selleks vajalike õigus- ja haldusnormidega. Sellega seoses peab iga liikmesriik tunnistama teatavad päritoluriigid turvaliseks nende õigusnormide tähenduses, tehes seda direktiivi 2013/32 artiklites 36 ja 37 ning I lisas ette nähtud korda järgides, ja selleks peab liikmesriigi seadusandja eelkõige vastu võtma I lisas toodud kriteeriumeid järgides kolmandate riikide nimekirja, kindlaks määrama kohaldamise täiendavad eeskirjad ja üksikasjad, saatma komisjonile nii turvaliste päritoluriikide nimekirja kui ka nimekirja korrapärase läbivaatamise tulemused.

Mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlusi seoses võimalusega pidada taotlust direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 8 alusel selgelt põhjendamatuks seetõttu, et taotleja avaldused ei ole piisavad, siis tuleb tähelepanu juhtida sellele, et selle direktiiviga sõnastati uuesti direktiiv 2005/85. On küll õige, et direktiivi 2005/85 artikli 23 lõike 4 punktis g viidatakse juhtumile, mille puhul taotleja väited on „ebapiisavad“, kuid seda sätet asendanud direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 8 punktis e ei ole enam seda juhtumit mainitud.

(vt punktid 28, 31–33 ja 35 ning resolutsioon)