Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 76 lõikes 1 ette nähtud Siseturu Ühtlustamise Ameti kohustus kontrollida fakte omal algatusel ei kohaldu Siseturu Ühtlustamise Ametis toimuva tühistamismenetluse raamesse kuuluva kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamise suhtes.

Esiteks rakendatakse määruse nr 207/2009 artikli 15 kohaselt juhul, kui omanik ei ole ühenduse kaubamärki viie aasta jooksul pärast registreerimist Euroopa Liidus tegelikult kasutusele võtnud, kaubamärgi suhtes selle määrusega ette nähtud sanktsioone ja eelkõige kaubamärgiõiguse tühistamist, välja arvatud juhul, kui kasutamata jätmine on põhjendatud.

Teiseks täpsustavad määruse nr 207/2009 artikli 42 lõige 2 ja artikli 57 lõige 2 otsesõnu, et asjaomase kaubamärgi tegelikku kasutamist või kasutamata jätmise põhjendatust peab tõendama asjaomase kaubamärgi omanik, vastasel korral lükatakse vastulause või kehtetuks tunnistamise taotlus tagasi.

Sellega seoses ei saa asjaolu, et erinevalt määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikest 2 ja artikli 57 lõikest 2 ei täpsusta selle määruse artikli 51 lõige 1, et tegeliku kasutamist või kasutamata jätmise põhjendatust peab tõendama nimetatud omanik, tõlgendada nii, et liidu seadusandja kavatsus oli välistada tõendamiskoormisega seonduva asjaomase põhimõtte kohaldamine tühistamismenetluses.

Määruse nr 207/2009 artikli 51 lõikes 1 tõendamiskoormist puudutava täpsustuse puudumist saab pealegi lihtsalt selgitada sellega, et artiklis 51, mille pealkiri on „Tühistamise põhjused”, sätestatakse kaubamärgi tühistamise alused, mis ei nõua tõendamiskoormise kohta täpsustuste esitamist.

Selle määruse artiklid 42 ja 57 on seevastu sisuliselt menetlussätted. Lisaks on nende artiklite lõike 2 konkreetne eesmärk mõlemal juhul kehtestada õiguslik raamistik juhuks, kui vastaspool, kes kavatseb vaidlustada taotleja õiguse algatada soovitud menetlust, tugineb menetlusküsimusele.

Just selle menetlusliku konteksti tõttu, mis on omane vastulausemenetlusele ja kehtetuks tulistamise menetlusele, on liidu seadusandja, võimaldamaks lahendada need menetlusküsimused, mille kohta on lahendit vaja enne neid hõlmava põhimenetluse läbiviimist, sätestanud, et varasema kaubamärgi kasutamist peab tõendama selle omanik ning et tõendamata jätmise korral lükatakse vastulause või kehtetuks tunnistamise taotlus tagasi.

Seevastu asjaolu, et mis tahes seda laadi menetlusküsimus on olemuslikult välistatud tühistamismenetluses, õigustab hõlpsasti seda, et kuigi määruse nr 207/2009 artikli 57 puudutab nii tühistamismenetlust kui ka kehtetuks tunnistamise menetlust, piirdub selle artikli lõike 2 taoline säte ainult kehtetuks tunnistamise menetlusega.

Kolmandaks on määruse nr 207/2009 artikli 42 ja lõikes 2 ning artikli 57 lõikes 2 väljendatud põhimõte, mille kohaselt peab varasema kaubamärgi omanik esitama tõendid selle tegeliku kasutamise kohta, tegelikult üksnes loogilise mõtlemise ja menetluse tõhususe põhinõude väljendus.

Tegelikult on kõnealusel omanikul kõige lihtsam ja mõnel juhul ka ainsana võimalik esitada tõendid konkreetsete toimingute kohta, mis kinnitavad tema väidet, et ta on oma kaubamärki tegelikult kasutanud, või põhjendavad kaubamärgi kasutamata jätmist. Hõlmatud on eelkõige sellist kasutamist kinnitavad tõendid, mille näitlik loetelu on esitatud määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskirja 22 lõikes 4 ja mille hulka kuuluvad näiteks pakendid, etiketid, hinnakirjad, kataloogid, arved, fotod ja ajalehereklaamid.

Seega saab määruse nr 207/2009 artiklit 14 artikli 42 lõiget 2, artikli 51 lõiget 1 ja artikli 57 lõiget koostoimes tõlgendades teha järelduse, et kaubamärgi tühistamise menetluses peab põhimõtteliselt selle kaubamärgi omanik ja mitte Siseturu Ühtlustamise Amet tõendama selle kaubamärgi tegelikku kasutamist.

Samal põhjusel tuleb selles küsimuses sedastada, et kehtestades kaubamärgi omanikule selle kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamise kohustuse, määruse nr 2868/95 eeskirja 40 lõige 5 üksnes konkretiseerib tõendamiskoormise põhimõtte, mis sugugi määrust nr 207/2009 ei eira, vaid hoopis tuleneb selle määruse sätetest ja ülesehitusest.

(vt punktid 53 ja 55–65)