ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktiivi 2001/83 põhjendused 2, 5, 17, 21, 23, 25 ja 40 on sõnastatud järgmiselt: „(2) Ravimite tootmist, turustamist ja kasutamist reguleerivate eeskirjade põhieesmärgiks peab olema rahvatervise kaitse. […] (5) Seetõttu tuleb nimetatud takistused kõrvaldada; see eeldab asjakohaste sätete ühtlustamist. […] (17) On vaja vastu võtta immunoloogilisi ja homöopaatilisi ravimeid, radiofarmatseutilisi preparaate ning inimverel ja inimese vereplasmal põhinevaid ravimeid käsitlevad erisätted. […] (21) Võttes arvesse homöopaatiliste ravimite eripära, näiteks nende väga väikest aktiivainete sisaldust ja raskust kohaldada nende suhtes tavapäraseid kliiniliste uuringutega seotud statistilisi meetodeid, on soovitav näha ette registreerimise lihtsustatud erikord selliste homöopaatiliste ravimite jaoks, mis viiakse turule ilma ravimvormis esitatud ravinäidustusteta ja doosis, mis ei kujuta ohtu patsiendile. […] (23) Kõigepealt on soovitav anda kõnealuste homöopaatiliste ravimite kasutajatele väga selge ülevaade nende preparaatide homöopaatilisest mõjust ning kvaliteeti ja ohutust käsitlevad piisavad tagatised. […] (25) Ravimite müügiluba reguleerivaid tavaeeskirju tuleks kohaldada ka selliste homöopaatiliste ravimite suhtes, mis viiakse turule ravinäidustustega varustatult või sellist ohtu kujutavas vormis, mida on vaja tasakaalustada soovitava ravitoime saavutamiseks. Nimetatud ravimite ohutuse ja tõhususe saavutamiseks ettenähtud testide ja uuringute tulemuste hindamise erieeskirju peaksid kohaldama eelkõige homöopaatiatraditsioonidega liikmesriigid, tingimusel et nad teatavad sellest komisjonile. […] (40) Kasutajatele antavat teavet reguleerivad sätted peaksid tagama kõrgetasemelise tarbijakaitse, et ravimeid oleks täieliku ja mõistetava teabe alusel võimalik kasutada nõuetekohaselt.“
14

Intellektuaalomandi amet leidis esiteks sisuliselt Nizza kokkuleppe klassi 28 kuuluvate kaupade „mänguasjad“ osas, et keha ruumilise kuju tõttu võis see olla kasutatav mänguasjana, mida iseloomustab see, et see läheb alati tagasi oma tasakaalupunkti. Seega on kõik asjaomase tähise koostisosad loodud selleks, et saavutada see tehniline tulemus, see tähendab selleks, et need täidaks üht tehnilist otstarvet. Mõistlik ja teadlik tarbija tajub seega asjaomast tähist kujuna, mis on vajalik selle tähisega tähistatud keha ettenähtud tehnilise tulemuse saavutamiseks.
6

6. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreedi nr 206 – tarbijakaitseseadustik (decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo; GURI nr 235 regulaarne lisa, 8.10.2005) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „tarbijakaitseseadustik“) artikliga 20 on keelatud ebaausad kaubandustavad, nagu muu hulgas eksitavad kaubandustavad selle seadustiku artiklite 21–23 tähenduses. Eelkõige on seadustiku artikli 20 lõikes 2 täpsustatud, et kaubandustava on ebaaus, kui see on vastuolus ametialase hoolsusega ning kui see seoses tootega oluliselt moonutab või võib moonutada keskmise tarbija majanduskäitumist, kelleni see jõuab või kellele see on suunatud, või rühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale.
48

Komisjon täpsustab oma repliigis seoses „mõistliku kasutamisega“ esiteks, et Soome Vabariigi poolt väljapakutud tõlgendus on vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mis tuleneb tema 8. juuni 2006. aasta kohtuotsusest WWF Italia jt (C‑60/05, EU:C:2006:378, punkt 32) ning 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Malta (C‑76/08, EU:C:2009:535, punkt 59), mille kohaselt „[linnu]direktiivi artikli 9 alusel saab erandeid teha ainult juhul, kui on tagatud vastava liigi arvukuse rahuldava taseme säilitamine, ja et vastasel juhul ei saa linnujahti igal juhul käsitada mõistlikuna“. Teiseks rõhutab see institutsioon asjaolu, et linnudirektiivi artikli 9 lõike 1 punktis c ette nähtud erandite kord on rangem elupaigadirektiivi artiklis 16 ettenähtust. Kuivõrd liidu seadusandja on linnudirektiivi artikli 9 lõike 1 punkti c kohaldamist piiranud konkreetselt „mõistliku kasutamise“ juhtudega, siis soovis ta nimelt allutada selle erandi rangemale nõudele, mis piirab erandite tegemist nii, et see on võimalik vaid juhul, kui linnupopulatsiooni tase on rahuldav. Kolmandaks kujutab asjaomase populatsiooni kahanemise tendents endast ühelt poolt ilmselgelt tegurit, mida tuleb arvesse võtta selle väljaselgitamisel, kas populatsiooni tase on rahuldav või mitte. Ta märgib teiselt poolt, et kui liikmesriik ei taga selle populatsiooni säilimist „rahuldaval tasemel“, siis ei saa kevadjaht olla „mõistlik kasutamine“ olenemata sellest, kas jaht on kõnealuse populatsiooni kahanemise peamine põhjus või mitte.
39

Siiski tuleb nentida, et nagu nähtub 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsuse Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864) punktidest 28 ja 29, põhines kindlustusvõtjate ja tarbijate vaheline võrdlus nimetatud Euroopa Kohtu otsuses üksnes nende lepingulise olukorra ühistel aspektidel, nimelt riskidel, mis on seotud kindlustuslepingu sõlmimisega ilma liidu õiguses sätestatud nõuetele vastava teabe esitamiseta, ning riskidel, mis on seotud asjaoluga, et kindlustusvõtja on võrreldes kindlustusandjaga nõrgemas olukorras, arvestades ühest küljest seda, et kindlustuslepingud on õiguslikult keerukad finantstooted, ja teisest küljest seda, et nad toovad endaga kaasa olulisi rahalisi kohustusi, mis kestavad potentsiaalselt väga kaua. Ei saa lähtuda sellest, et need asjaolud ei saa esineda kindlustusvõtjate puhul, kes ei ole tarbijad.
19

Peale selle juhib see kohus tähelepanu Euroopa Kohtu praktikale, nimelt 22. novembri 2001. aasta kohtuotsusele Cape ja Idealservice MN RE (C‑541/99 ja C‑542/99, EU:C:2001:625), mille kohaselt peab tarbija mõiste põhinema sellel, et asjaomane õigussubjekt on füüsiline isik. Siiski märgib see kohus, et kui direktiivi 93/13 kohaldatavus on välistatud üksnes põhjusel, et asjaomane isik ei ole ei füüsiline ega juriidiline isik, on oht, et teatavad õigussubjektid jäävad kaitseta sellisel juhul, kui nad on müüja või teenuseosutaja suhtes nõrgemas positsioonis, mis võib õigustada tarbijakaitsenormistiku kohaldamist.
77

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et liidu õigust, täpsemalt EMP lepingu artiklit 36 ja harta artikli 19 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kolmas riik esitab väljaandmise Euroopa konventsiooni alusel väljaandmistaotluse liikmesriigile, kuhu on liikunud EFTA riigi – kes on EMP lepinguosaline ja kellega liit on sõlminud üleandmislepingu – kodanik, ning kui see EFTA riik on sellele kodanikule enne kodakondsuse andmist andnud varjupaiga just seoses kriminaalmenetlustega, mis tema suhtes on alustatud riigis, kes väljaandmistaotluse esitas, siis tuleb väljaandmistaotluse saanud liikmesriigi pädeval asutusel kontrollida, et väljaandmine ei kahjusta harta artikli 19 lõikes 2 nimetatud õigusi, kusjuures varjupaiga andmine on selle kontrolli läbiviimisel eriti oluline asjaolu. Enne väljaandmistaotluse rahuldamise otsustamist tuleb taotluse saanud liikmesriigil igal juhul seda EFTA riiki teavitada ning olenevalt olukorrast selle riigi taotlusel anda kõnealune kodanik talle üle vastavalt üleandmislepingu sätetele, tingimusel et sellel EFTA riigil on tema riigisisese õiguse alusel pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool tema territooriumi toime pandud tegudega.
3

Määruse nr 207/2009 artiklis 8 oli sätestatud: „1. Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui: […] b) identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärki seostatakse varasema kaubamärgiga. […] 5. [V]arasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral [ei registreerita] taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema [ELi] kaubamärgi olemasolul on see omandanud [liidus] maine ja varasema siseriikliku kaubamärgi olemasolul on see omandanud maine asjaomases liikmesriigis ning kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.“
24

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (vahekohus maksuasjades (haldusvaidluste arbitraažikeskus)) märgib kõigepealt, et lepingute ennetähtaegne ülesütlemine kujutab endast Vodafone’i jaoks majanduslikku kahju, mis on ka ilmselge, kui lepingu ülesütlemine toimub lepingu täitmise alguses ja kui see ettevõtja on andnud kliendile soodustusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on alust eeldada, et nimetatud ettevõtjale on tekitatud kahju. Lisaks tuleneb elektroonilise side seaduse artikli 48 lõike 2 punktist c ja artikli 52‑A lõikest 8, et lepingu ülesütlemine püsikliendiperioodil põhjendab hüvitisena tasu maksmist, et „katta terminalseadme kasutusse andmise, teenuse seadistamise ja aktiveerimise või muude soodustingimustega seotud kulusid“. Nimetatud kohus eeldab seetõttu, et Vodafone kannab need kulud ja et põhikohtuasjas kõnealuste summade eesmärk on need kulud tagasi saada.
8

Selle seadustiku artiklis 45 on üldiselt määratletud sellise ettevõtja mõiste, kes võib osaleda riigihankemenetlustes, ning seadustiku artiklis 46 on kehtestatud erikord arhitekti- ja inseneriteenustele. Viimati nimetatud artiklis on sätestatud: „1. Arhitekti- ja inseneriteenuste riigihankemenetluses võivad osaleda: a) inseneri- ja arhitektiteenuste osutajad: kutseala esindajad üksi või koos; punktis b nimetatud kutseala esindajate ühingud; punktis c nimetatud inseneriühingud; konsortsiumid; Euroopa majandushuviühingud (EMHÜ) ja eespool nimetatud isikute vahelised ajutised ühendused, mis osutavad turul tegutsevatele avalik-õiguslikele ja eraõiguslikele isikutele inseneri- ja arhitektiteenuseid ning tegelevad viimastega seotud tehnilise ja haldustegevusega ning majandusliku ja finantsteostatavuse analüüsiga, sealhulgas kui tegemist on arhitektuurimälestiste vallasvara ja kaunistatud pindade restaureerimise ja hooldamisega, ka isikud, kellel on kultuuriväärtuste restauraatori kvalifikatsioon kehtivate õigusnormide kohaselt; b) kutseühingud: ainult kehtivas kutseala regulatsioonis ette nähtud kodadesse kuuluvatest kutseala esindajatest koosnevad ühingud tsiviilseadustiku (Codice civile) viienda raamatu V osa II, III ja IV peatükis reguleeritud isikuühingu vormis või tsiviilseadustiku viienda raamatu VI osa I peatükis reguleeritud ühistu vormis, mis osutavad eraõiguslikele ja avalik-õiguslikele ehitustööde tellijatele selliseid inseneri- ja arhitektiteenuseid nagu teostatavusanalüüs, uuringud, konsultatsioonid, projekteerimine ja ehitustööde juhatamine, tehnilise teostatavuse ja majandusliku otstarbekuse ja keskkonnamõju hindamine; c) inseneriühingud: tsiviilseadustiku viienda raamatu V osa V, VI ja VII peatükis reguleeritud kapitaliühingud või tsiviilseadustiku viienda raamatu VI osa I peatükis reguleeritud ühistud, mis ei vasta kutseala esindajate ühinguna määratlemise tingimustele ja mis osutavad järgmisi teenuseid: teostatavusanalüüs, uuringud, konsultatsioonid, projekteerimine ja ehitustööde juhatamine, tehnilise teostatavuse ja majandusliku otstarbekuse ja keskkonnamõju hindamine, samuti nende teenuste osutamisega seotud asjade tootmine; d) teistes liikmesriikides asutatud inseneri- ja arhitektiteenuste osutajad, kelle CPV kood jääb vahemikku 74200000‑1 kuni 74276400‑8 ja 74310000‑5 kuni 74323100‑0 või on 74874000‑6 ning kes on asutatud kooskõlas vastavates riikides kehtivate õigusaktidega; e) punktides a–d nimetatud isikute ajutised ühendused; f) kutseühingute ja/või inseneriühingute alalised konsortsiumid, millel on vähemalt kolm liiget, kes on juba tegutsenud inseneri- ja arhitektiteenuste sektoris. 2. Lõikes 1 nimetatud hankemenetluses osalemiseks võivad äriühingud viie aasta jooksul alates asutamisest tõendada hanketeates nõutud finants- ja majanduslikku seisundit ning tehnilist ja kutsealast pädevust ka äriühingu osanikele tuginedes, kui tegemist on isikuühingu või ühistuga, ning äriühingus tähtajatu töölepingu alusel töötavatest tehnilistele juhtidele ja eriala asjatundjatele tuginedes, kui tegemist on kapitaliühinguga.“
50

Neil asjaoludel tuleb teisele küsimusele vastata, et: – direktiivi 76/308 artiklit 10 ja direktiivi 2008/55 artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et nendes sätetes kasutatud mõiste „eelis“ viitab mis tahes mehhanismile, millest tulenevalt tuleb nõuete konkurentsi korral nõue eelisjärjekorras rahuldada. – direktiivi 76/308 artiklit 10 ja direktiivi 2008/55 artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et taotluse saanud liikmesriigi võimalus teha nõuete konkurentsi korral tasaarvestus, kujutab endast eelist nende sätete tähenduses, kui selle võimaluse kasutamine annab sellele liikmesriigile oma nõuete rahuldamisel eelisõiguse või esmajärjekorras rahuldamise õiguse, mida teistel võlausaldajatel ei ole; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
61

Euroopa välisteenistus märgib, et Üldkohtu 14. veebruari 2017. aasta otsus Kerstens vs. komisjon (T‑270/16 P, ei avaldata, EU:T:2017:74) puudutas küsimust, kas liidu ametniku suhtes algatatud distsiplinaarmenetlusele oleks pidanud eelnema haldusuurimine. Euroopa välisteenistuse hinnangul otsustas Üldkohus selles kohtuasjas, et komisjon ei järginud enda kehtestatud rakendussätteid, kui ta algatas distsiplinaarmenetluse, ilma et ta oleks enne läbi viinud haldusuurimise, mille käigus asjaomane ametnik oleks tulnud ära kuulata. Käesolev juhtum on viidatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjast ilmselgelt erinev, ja seda kahel põhjusel. Euroopa välisteenistus selgitab, et esiteks kui haldusuurimine oleks algatatud, siis oleks see olnud suunatud ahistamise väidetavalt toime pannud isiku, mitte S. De Loeckeri vastu. Teiseks rõhutab ta, et käesoleval juhul ei alustatud ei haldusuurimist ega distsiplinaarmenetlust.
47

Kuigi selliselt maksukohustuslaselt võib nõuda – kui maksuhalduril on tõendeid, mis lubavad kahtlustada rikkumiste või pettuse esinemist –, et ta koguks teavet ettevõtja kohta, kellelt ta kavatseb kaupa või teenuseid osta, et veenduda tema usaldusväärsuses, ei saa liikmesriigi pädev maksuhaldur siiski üldjuhul sellelt maksukohustuslaselt nõuda esiteks seda, et ta kontrolliks, kas nende kaupade või selle teenuse kohta, mille alusel mahaarvamisõigust taotletakse, esitatud arve väljastanud isikul on olemas asjaomane kaup ja kas ta suudab seda tarnida ning et ta on täitnud oma kohustuse tehingud deklareerida ja käibemaksu tasuda, tagamaks, et teised ettevõtjad ei ole enne toime pannud rikkumisi või pettust, või teiseks seda, et tal oleksid olemas selle kohta dokumendid (22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, punkt 52).
25

Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ühes osas Saksa õigusteoorias ollakse seisukohal, et ZPO §‑s 767 ette nähtud täitmise lubamatuks tunnistamise hagi kuulub määruse nr 4/2009 tähenduses ülalpidamiskohustust käsitleva hagi määratluse alla, kuna sellise hagi raames esitatud vastuväited, eelkõige need, mis on seotud võla äramaksmise või ülekandmisega, ei puuduta lõppkokkuvõttes mitte seda, kuidas sundtäitmine läbi viidi, mida analüüsitakse ainult täitmist reguleeriva õiguse seisukohast, vaid täitekorraldust kui sellist. Veel rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see täitmise lubamatuks tunnistamise hagi vastab funktsionaalselt hagile, mille eesmärk on vähendada elatisnõuet, mille kohta täitekorraldus anti, kusjuures sellisele muudatustaotlusele on määruse nr 4/2009 artikli 8 alusel kohaldatavad selles määruses ette nähtud kohtualluvuse kriteeriumid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on see tõlgendus, mida kaitseb osa Saksa õigusteooriast ja mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu jaoks vastuvõetav, ainus tõlgendus, mis on kooskõlas selle määrusega taotletava eesmärgiga, st tagada, et ülalpidamist saama õigustatud isik on kohtualluvuse eeskirjade seisukohast kaitstud ja eelisseisundis, ilma et ta peaks seega ennast liikmesriigi kohtutes, kus täidetakse võlanõuet, mille kohta täitekorraldus anti, kaitsma täitmise lubamatuks tunnistamise hagi vastu, mille esemeks on seda võlanõuet puudutavad sisulised vastuväited.
56

Direktiivi 2004/18 artiklist 11 koostoimes direktiivi 2004/18 artikli 1 lõigetega 9 ja 10 ning põhjendusega 16 tuleneb, et ainus piirang, mille see direktiiv keskse hankija valimisele seab, on see, et see keskne hankija peab olema „hankija“. See ulatuslik kaalutlusõigus hõlmab ka kesksete hankijate organisatsiooniliste mudelite määratlemist, tingimusel et meetmed, mida liikmesriigid võtavad direktiivi 2004/18 artikli 11 rakendamiseks, on kooskõlas selle direktiiviga seatud piiranguga, et üksus, kelle poole hankijad kavatsevad pöörduda kui keskse hankija poole, on ise hankija. Üksust, mis ei ole hankija direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 tähenduses, ei saa seega riigisiseste õigusnormide kohaselt pidada „keskseks ostjaks“ selle direktiivi kohaldamisel.
44

Tuleb siiski märkida, et kuigi direktiivi 93/13 kohaldatakse artikli 3 lõikest 1 tulenevalt sellistele tingimustele, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, mistõttu on hõlmatud just tüüplepingud, ei saa asuda seisukohale, et kohtu „käsutuses on kogu vajalik õiguslik ja faktiline teave“ eelnimetatud kohtupraktika tähenduses üksnes selle tõttu, et selle kohtu käes on müüja või teenuse osutaja kasutatava raamlepingu koopia, ilma et selle kohtu käsutuses oleks dokumenti, milles sedastatakse tema lahendada oleva vaidluse poolte vahel lepingu sõlmimine (vt selle kohta 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska, C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, punkt 64).
9

Apellant toob oma ainsas väites esile, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtumääruses, et rikutud on kodukorra artiklis 73 sätestatud nõudeid, nagu neid on kohtupraktikas tõlgendatud. Ta väidab sisuliselt, et õigusnormi rikkumine seisneb selles, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, kuna ta leidis ekslikult, et hagiavaldus sisaldab skaneeritud allkirju, samas kui need allkirjad on tegelikult kvalifitseeritud e-allkirjad, mida tuleb samastada omakäeliste allkirjadega nimetatud artikli tähenduses.
59

On tõsi, et otsuse 2011/278 artikli 7 lõige 2 ja otsuse IV lisa võimaldavad liikmesriikidel vajaduse korral nõuda käitiste käitajatelt täiendavaid andmeid. Seega võivad pädevad asutused vajaduse korral läbi viia täiendava või tugevdatud kontrolli. Siiski ei tulene sellest kuidagi, et need asutused oleksid süstemaatiliselt kohustatud kontrollima, kas käitiste käitajad on tegelikult valinud võrdlusperioodi, mille jooksul oli varasem tootmistase kõige kõrgem. Seda enam ei saa neid sätteid tõlgendada nii, et need kohustavad pädevaid asutusi käitajate valikut korrigeerima.
Liidu õiguse esimuse põhimõtet ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele tuleb tõlgendada nii, et need kohustavad liikmesriigi kohut juhul, kui puudub riigisisene õigusnorm, mis näeks ette kohtuliku kontrolli sellise haldusotsuse õiguspärasuse üle, millega antakse korraldus pidada kinni liikmesriigis ebaseaduslikult viibivaid rahvusvahelise kaitse taotlejaid või kolmanda riigi kodanikke, kelle varjupaigataotlus on tagasi lükatud, tunnistama ennast pädevaks otsustama sellise kinnipidamise õiguspärasuse üle ja annavad sellele kohtule õiguse vabastada asjaomased isikud viivitamatult, kui ta leiab, et see kinnipidamine kujutab endast liidu õigusega vastuolus olevat kinnipidamist.

Direktiivi 2013/33 artiklit 26 tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et rahvusvahelise kaitse taotlejal, kelle kinnipidamine, mis on tunnistatud õigusvastaseks, on lõppenud, oleks võimalik riigisisese õiguse alusel pädevas kohtus tugineda oma õigusele saada kas rahalist toetust, mis võimaldab talle eluaseme, või majutust loonusena, kusjuures sellel kohtul on liidu õiguse alusel õigus kohaldada kuni lõpliku otsuse tegemiseni esialgset õiguskaitset.

Liidu õiguse esimuse põhimõtet ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele tuleb tõlgendada nii, et need kohustavad liikmesriigi kohut juhul, kui puudub riigisisene õigusnorm, mis näeks ette kohtuliku kontrolli õiguse üle eluasemele direktiivi 2013/33 artikli 17 tähenduses, tunnistama ennast pädevaks lahendama kaebust, mille ese on selle õiguse tagamine.
55

Sellest tuleneb, et ehkki asjaomane liikmesriik peab olema direktiivi 1999/31 artikli 10 alusel võtnud meetmed, tagamaks, et prügilasse ladestatud jäätmete kõrvaldamise eest nõutav hind määrataks kindlaks nii, et see katab eelkõige kõik prügila sulgemise ning järelhoolduse kulud – kas see on nii, peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus –, ei saa seda artiklit siiski tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriiki võtma meetmed, mis piiraks asjaomase prügila järelhooldusaja võimaliku pikendamise finantstagajärgi jäätmete valdajale.
40

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus kaupleja telefoninumber on tema veebisaidil esitatud nii, et see annab keskmisele tarbijale ehk piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelikule ja arukale tarbijale mõista, et kaupleja kasutab seda numbrit tarbijatega suhtlemiseks, tuleb käsitada seda numbrit nii, et see on viidatud sätte tähenduses „olemas“. Niisugusel juhul tuleb selle direktiivi artikli 6 lõike 1 punkte c ja h ning lõiget 4 koostoimes direktiivi I lisa punktiga A tõlgendada nii, et kaupleja, kes esitab tarbijale enne tarbija sidumist kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitud lepinguga teabe taganemisõiguse kasutamise tingimuste kohta, kasutades selleks direktiivi I lisa punktis A sisalduvat näidisjuhendit, on kohustatud nimetama sama telefoninumbri ära ka selle teabe hulgas, et anda tarbijale võimalus teatada temapoolsest võimalikust otsusest taganemisõigust kasutada.
32

Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [määruse nr 574/72] artiklit 11 ja [määruse nr 987/2009] artiklit 19 tuleb tõlgendada nii, et tõend E 101, mille on väljastanud teatava liikmesriigi pädeva asutuse poolt nimetatud asutus määruse nr 1408/71[…] artikli 14 punkti 1 ja punkti 2 alapunkti b kohaselt, või tõend A 1, mis on väljastatud [määruse nr 883/2004] artikli 13 lõike 1 kohaselt, on töö tegemise liikmesriigi kohtutele siduv, selleks et määrata kindlaks õigus, mida kohaldatakse nii sotsiaalkindlustusskeemile kui ka tööõigusele, juhul kui kõnealused õigusaktid määravad kindlaks tööandjate kohustused ja töötajate õigused, mistõttu nimetatud kohtud võivad pärast võistleva menetluse arutelu jätta kõnealused tõendid arvesse võtmata vaid juhul, kui kohtumenetluse käigus kogutud konkreetse tõendusmaterjali analüüsi alusel, mis võimaldas kindlaks teha, et kõnealused tõendid on saadud või nendele on tuginetud pettuse eesmärgil ning et need väljastanud asutus ei võtnud seda arvesse, tuvastavad nimetatud kohtud mõistliku aja jooksul pettuse olemasolu, mille objektiivne tunnus on see, et ei ole täidetud tingimusi, mis on sätestatud [määruse nr 574/72] ja [määruse nr 987/2009] mõnes eespool viidatud sättes, ning subjektiivne tunnus see, et menetlusalune isik kavatses selle tõendi väljaandmise tingimustest kõrvale hoida või neid vältida, et saada tõendist tulenev eelis?“