KOHTUJURISTI ETTEPANEK

M. POIARES MADURO

esitatud 21. novembril 2007 ( 1 )

Kohtuasi C-412/06

Annelore Hamilton

versus

Volksbank Filder eG

„Tarbijakaitse — Väljaspool äriruume sõlmitud lepingud — Direktiiv 85/577/EMÜ — Artikli 4 esimene lõik ja artikli 5 lõige 1 — Pikaajalised laenulepingud — Taganemisõigus”

1. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas siseriiklik seadusandja võib, võttes aluseks nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral ( 2 ), piirata ajaliselt taganemisõiguse kasutamist koduuksetehingu käigus lepingu sõlminud tarbija poolt, hoolimata sellest, et tarbijale anti selle õiguse kohta puudulikku teavet.

I. Põhikohtuasi, õiguslik raamistik ja eelotsuse küsimused

2. Põhikohtuasja hageja A. Hamilton sõlmis 1992. aastal oma kodus Volksbank Filder eG esindajaga laenulepingu, eesmärgiga rahastada kinnisvarafondi osakute ostmist.

3. 1998. aastal täheldas A. Hamilton, et fondist saadud kuutulu, mis pidi tal võimaldama katta põhiosa laenuintressidest, vähenes märgatavalt. Ta otsustas seega võla ümber korraldada ehitus-säästulepingu sõlmimise teel ja vahepealse laenu võtmisega, nii et 1998. aasta aprillikuu lõpuks oli ta Volksbank Filder eG-le laenu täies ulatuses tagasi maksnud, mille tulemusena pank tagastas esialgse laenu tagatised.

4. Kuigi vastavalt tarbijakrediidi seaduse (Verbraucherkreditgesetz) § 7 lõike 2 kolmandale lausele teavitati põhikohtuasja hagejat taganemisõigusest, ilmnes, et teave oli puudulik, sest see ei puudutanud taganemisõiguse tingimusi seoses koduukselepinguga.

5. Tuleb täpsustada, et Saksa õiguses on taganemisõigusega seotud puuduliku teabe edastamine samaväärne teabe puudumisega. Sellise olukorra puhul on koduukselepingutest ja samalaadsetest tehingutest taganemist käsitleva seaduse (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften, edaspidi „HwiG”) § 2 lõike 1 neljandas lauses ( 3 ) ette nähtud: „Sellise teabe esitamata jätmise korral lõppeb kliendi taganemisõigus alles ühe kuu möödumisel pärast seda, kui mõlemad pooled on oma kohustused täies ulatuses täitnud.”

6. A. Hamilton taganes esialgsest laenulepingust alles 16. mail 2002, s.t mitu aastat pärast seda, kui mõlemad pooled olid oma kohustused täies ulatuses täitnud, samas kui HwiG-i § 2 lõike 1 neljandas lauses kehtestatakse selle võimaluse piiriks üks kuu alates lepingu täielikust täitmisest.

7. Siiski küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas HwiG-i § 2 lõike 1 neljas lause on vastavuses direktiiviga 85/577.

8. Direktiivi artiklis 4 on ette nähtud: „Artikliga 1 reguleeritavate tehingute puhul peavad ettevõtjad andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul, ning esitama selle isiku nime ja aadressi, kelle poole kõnealust õigust kasutades pöörduda. Teade peab sisaldama kuupäeva ja lepingu kindlaksmääramist võimaldavaid üksikasju. […] Liikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui käesolevas artiklis nimetatud teavet ei esitata.”

9. Direktiivi 85/577 artikli 5 kohaselt: „1. Tarbija võib siseriiklike õigusaktidega sätestatud korras loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme päeva jooksul alates artiklis 4 nimetatud teate kättesaamisest. Piisab, kui teade saadetakse ära enne nimetatud aja lõppu. 2. Teatamine vabastab tarbija kõigist ülesöeldud lepinguga seotud kohustustest.”

10. Euroopa Kohtul on Heiningeri kohtuotsuses ( 4 ) juba tulnud arvamust avaldada direktiivi 85/577 artikli 4 kolmanda lõigu ja artikli 5 lõike 1 tõlgendamise kohta. Selles kohtuasjas ei olnud hageja saanud mitte mingisugust teavet taganemisõiguse kohta. Saksa õigusaktid nägid selliste olukordade puhul sellegipoolest ette selle õiguse kasutamise ajalist piiramist ühe aastaga alates lepingu sõlmimisest. Euroopa Kohus otsustas: „45. Tuleb […] rõhutada, et koduuksetehingute direktiiv sätestab sõnaselgelt, et taganemiseks ette nähtud seitsmepäevast miinimumaega tuleb hakata arvestama alates sellest ajast, kui tarbija on kätte saanud taganemisõigust käsitleva teabe, ning selle teabe esitamise kohustus lasub ettevõtjal. Nende sätete põhjenduseks on järeldus, et kui tarbija ei ole taganemisõigusest teadlik, ei ole tal võimalik seda kasutada. 46. Arvestades koduuksetehingute direktiivi artikli 5 sõnastust ja eesmärki, ei ole võimalik tõlgendada selle direktiivi artikli 4 kolmandat lõiku nii, et see lubab siseriiklikul seadusandjal kehtestada, et tarbija taganemisõigust tuleb igal juhul kasutada ühe aasta jooksul, isegi kui ettevõtja ei teavitanud tarbijat selle õiguse olemasolust. 47. Lõpetuseks, argumendi kohta, et taganemisõiguse kasutamise tähtaja piiramine on vältimatu õiguskindluse tõttu, tuleb märkida, et sellistele põhjustele ei saa tugineda, kuivõrd need toovad kaasa selliste õiguste piiramise, mis on tarbijale koduuksetehingute direktiiviga sõnaselgelt antud, et kaitsta tarbijat riskide eest, mis tulenevad asjaolust, et krediidiasutused otsustasid sõlmida kinnisvaralaenulepingu väljaspool oma äriruume […].”

11. Just nimelt pärast eelnimetatud Heiningeri kohtuotsusest teada saamist taganes A. Hamilton 16. mail 2002 esialgsest laenulepingust. 27. detsembril 2004 esitas ta hagi eesmärgiga saavutada tema makstud intresside ja laenusumma tagastamine ja ehitus-säästuhoiusesse makstud intresside hüvitamine.

12. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab siiski küsimuse eespool nimetatud Heiningeri kohtuotsuse täpse ulatuse kohta, kuna kohus ei saa sellest kohtuasjast selgelt tuletada, et direktiiv 85/577 keelab siseriiklikul seadusandjal piirata taganemisõigust mis tahes juhtumite puhul.

13. Oberlandesgericht Stuttgart otsustas seega 2. oktoobri 2006. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1) Kas direktiivi 85/577/EMÜ artikli 4 esimest lõiku ja artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik seadusandja võib, hoolimata tarbija puudulikust teavitamisest, piirata ajaliselt direktiivi artiklis 5 ettenähtud taganemisõigust nii, et taganemisõigus lõppeb ühe kuu möödumisel pärast seda, kui mõlemad pooled on oma lepingulised kohustused täies ulatuses täitnud? Juhul kui Euroopa Kohtu vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav: 2) Kas direktiivi 85/577/EMÜ tuleb tõlgendada nii, et tarbijalt ei või võtta taganemisõigust — eelkõige pärast lepingu täitmist —, kui teda ei ole direktiivi artikli 4 esimese lõigu kohaselt teavitatud?”

II. Hinnang

14. Direktiivi 85/577 artikkel 4 kehtestab põhimõtte, et „ettevõtjad [peavad] andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul”.

15. Selle põhimõtte sihiks on tagada kooskõlas direktiivi 85/577 eesmärgiga tarbija kaitsmine koduuksetehingu tulemusena sõlmitud lepingute korral. Selle lähenemise kohaselt tuleb taganemisõigust mõista tarbija teabeõiguse laiendusena.

16. Juhul kui kohast teavet tarbijale ei edastatud, jäetakse direktiivis 85/577 siseriiklike seadusandjate ülesandeks võtta vastu „vajalikud tarbijakaitsemeetmed”. ( 5 )

17. Siiski on Euroopa Kohus täpsustanud, et kui tarbijat ei teavitatud taganemisõiguse olemasolust, ei saa tugineda õiguskindlusega seotud põhjustele, et õigustada selliste õiguste piiramist, mis on direktiiviga 85/577 sõnaselgelt antud, et kaitsta tarbijat koduuksetehingu tulemusena sõlmitud lepingutest tulenevate riskide eest. ( 6 )

18. Selles osas tuleb märkida, et puuduliku teabe jagamist tuleb direktiivi 85/577 tähenduses käsitleda samaväärselt teabe puudumisega.

19. Seda tõlgendust toetab asjaolu, et direktiivi artikli 4 kolmas lõik sätestab, et „[l]iikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui käesolevas artiklis nimetatud teavet ei esitata.” ( 7 ) Sellest tuleneb, et kui edastatud teave ei vasta direktiivi 85/577 artikli 4 esimeses lõigus kehtestatud nõudmistele, ei saa teavet pidada õiguspäraseks ja liikmesriikidel tuleb määrata kindlaks vajalikud tarbijakaitsemeetmed samamoodi nagu siis, kui taganemisõiguse kohta ei esitata üldse teavet. Ei ole mitte mingit põhjust teha vahet teabe puudumise ja puuduliku teabe esitamise vahel, sest need kaks asjaolu eksitavad tarbijat taganemisõiguse osas ühtmoodi.

20. Ometigi ei ole käesolevas kohtuasjas käsitletav olukord täpselt sarnane olukorraga, mis oli eespool nimetatud Heiningeri kohtuotsuse aluseks. Seetõttu tuleb selle lahendamisel laskuda pisut rohkem üksikasjadesse.

21. Euroopa Kohtule esitatud ja kohtuistungi käigus kinnitatud faktilistest asjaoludest selgub, et A. Hamilton sai teada oma taganemisõigusest pärast Heiningeri kohtuotsuse väljakuulutamist ja selle alusel otsustaski ta mõne kuu pärast taganeda esialgsest laenulepingust.

22. See olukord tekitab küsimuse, kas taganemisõigust on võimalik säilitada, sõltumatult mis tahes ajapiirangust, kui on võimalik teha kindlaks, et tarbija sai teada või tal oli võimalik teada saada oma õigusest, ehkki seda teavet ei esitanud talle ettevõtja, kellega ta on lepingulises seoses.

23. See ei tähenda, et seatakse kahtluse alla lahendus, mille kohaselt peab juhul, kui teave taganemisõiguse kohta puudus, seda õigust saama igal ajal kasutada, vaid tuleb uurida, kas ei saa põhjendatult arvata, et kui taganemisõiguse omaja võis sellest teada saada, siis liikmesriikidel on direktiivi 85/577 artikli 4 kolmandas lõigus neile antud hindamisruumi raames õigus määrata aeg, mille jooksul võib taganemisõigust õiguspäraselt kasutada.

24. Seda toetavad mitmed argumendid. Sellega seoses tuleb märkida, et õiguse kasutamise ajaline piiramine, mida sagedamini nimetatakse „aegumiseks”, kujutab endast üldpõhimõtet, mida jagavad erinevate liikmesriikide õiguskorrad. ( 8 ) See põhimõte võib lõpuks isegi leida väljenduse ühenduse tasandil seoses Euroopa lepinguõiguse ühtse tugiraamistiku loomisega. ( 9 ) Aegumise üldpõhimõtte olemasolu tuleks seega tunnustada, jättes samas liikmesriikidele vajaliku hindamisruumi selle rakendamiseks nende õigussüsteemis.

25. Siiski, kuna aegumist õigustavad põhiliselt õiguskindluse kaalutlused, ( 10 ) siis selliseid kaalutlusi ei saa vastavalt Heiningeri kohtupraktikale pidada ülimuslikuks tarbija teavitamise kohustuse suhtes. ( 11 ) Niikaua, kui tarbija ei ole saanud tema taganemisõigust puudutavat teavet, ei ole tal võimalik teada oma õiguse ulatust. Seetõttu ei saa kõnealuse teabe puudumisel tarbija suhtes kohaldada taganemisõiguse aegumist. Selle õiguse kaitset on eelnimetatud Heiningeri kohtupraktikas tunnustatud kesksena selleks, et tagada tarbija teavitamine õigustest, mis tal seoses direktiiviga 85/577 on, mistõttu tarbija teavitamine kujutab endast direktiivi 85/577 kasuliku mõju põhitagatist. Tarbija taganemisõiguse ajalise piiramise lubamine, samas kui eelmainitud põhitingimus ei ole täidetud, tähendaks mitte ainult asjaomase tarbija, vaid ettevõtja kaitsmist, ning selline olukord läheks otseselt vastuollu direktiivi 85/577 eesmärgiga.

26. Kuid niipea, kui on võimalik kindlaks teha, et tarbija, kes Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab „olema teatud määral tähelepanelik ja kaalutlev”, ( 12 ) võis saada teada või sai teada oma taganemisõigusest, tundub selle taganemisõiguse kasutamise võimaluse ajaline piiramine olevat õigustatud, isegi kui teavitajaks ei olnud ettevõtja.

27. Kui on tõendatud, et nimetatud teave esitati asjaomasele isikule, on direktiivis 85/577 taotletud tarbija kaitsmise eesmärk täies ulatuses tagatud. See lahendus ei too kaasa tarbijalt taganemisõiguse äravõtmist, vaid lihtsalt selle õiguse kasutamise ajalise piiramise, kui tarbija ei ole seda kasutanud teatud aja jooksul vaatamata sellekohase teabe omamisele või võimalusele seda omandada. Sellistes tingimustes on õigussuhete stabiilsuse ja ka hea äritava eelduseks õiglase tasakaalu saavutamine tarbijakaitse — mida tagatakse tarbija teavitamisega ja taganemisõiguse olemasoluga — ning õigussuhete stabiilsuse vahel, mis peab võimaldama sedastada, et kui on kindlaks tehtud, et tarbija teab oma õigust või et tal oli võimalik sellest teada saada, ei seata lepingut kahtluse alla teatud tähtaja möödumisel alates nõutud teabe kättesaamisest.

28. Direktiiv 85/577 ei nõua ulatuslikumat kaitset, millega jäetaks tarbijale, keda on teavitatud tema taganemisõigusest, ebaproportsionaalne võimalus vabalt valida kõige sobivam hetk oma lepingulise suhte kahtluse alla seadmiseks. Taganemisõiguse mis tahes ajalise piirangu puudumine juhul, kui tarbija sai oma õigusest teada, läheb minu arvates ilmselgelt kaugemale direktiivis ette nähtud eesmärgist. Tarbija kaitsmine ei välista tema taganemisõiguse piiramist, kuna artikli 5 lõige 1 näeb sõnaselgelt ette sellist võimalust juhul, kui on tagatud direktiivis nõutud teavitamine selles ette nähtud tingimuste kohaselt. Samuti, isegi kui teave jõuab tarbijani hilinemisega ja muul viisil, kui direktiivis ette nähtud, ei mõjuta need asjaolud eesmärki kaitsta tarbijat väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral.

29. Lisaks, osaajalisi lepinguid puudutava direktiivi 94/47/EÜ ( 13 ) ja sidevahendi abil sõlmitud lepinguid puudutava direktiivi 97/7/EÜ ( 14 ) sätetes on selgelt ette nähtud tähtaeg, pärast mida ei ole taganemisõigust enam võimalik kasutada, isegi kui sellest õigusest ei ole teavitatud.

30. Tõsi küll, minu meelest on raske nõustuda Saksa valitsusega, et nimetatud direktiivid moodustavad koos koduuksetehingute direktiiviga „kaitsepaketi”, millest õiguse järjepidevuse huvides tuleneb, et kõnealuse õiguse kasutamine on tingimata piiratud kolme kuuga. ( 15 ) Käesolevas asjas käsitletav direktiiv on erinev selle poolest, et see puudutab tarbija tugevdatud kaitse vajadust olukorras, kus ta kohtub näost-näkku müüjaga, kelle mõju tarbija sellisel juhul tugevamini tunnetab. ( 16 ) Seda arvamust tundub kinnitavat Euroopa Kohus eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuses, milles ta sedastab, et koduuksetehingu korral saab tarbija suhtes rakendada taganemisõiguse piiramist üksnes alates hetkest, mil tarbija on teadlik selle õiguse olemasolust. Sellegipoolest ei saa eitada, et nendel direktiividel on suundumus kinnitada liikmesriikide õiguskordadele ühise ja ka ühenduse tasandil esineva põhimõtte olemasolu, millega nähakse ette ajaline piirang õiguse kasutamisele juhul, kui seda ei kasutatud teatava aja jooksul, mille tõttu on alust kahelda, kas selle õiguse omanik seda kunagi kasutab.

31. Seega, kui on kindlaks tehtud, et tarbija sai teada oma õigustest — või tal oli võimalik nendest teada saada —, võib järeldada, et on olemas liikmesriikide õiguskordadele ühine põhimõte, mille kohaselt eeldavad nii hea äritava kui ka õigussuhete stabiilsus, et riigid saaksid neile direktiivi 85/577 artikli 4 kolmandas lõigus antud hindamisruumi raames määrata kindlaks tähtaja, mille jooksul võib õiguspäraselt lepingust taganeda, alates hetkest, kui tarbija on teabe kätte saanud, isegi kui see toimub hilinemisega.

32. Seetõttu tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastata, et direktiivi 85/577 tuleb tõlgendada nii, et taganemisõiguse piiramist saab kohaldada tarbija vastu vaid alates sellest hetkest, mil ta sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada. Seda nõuet hinnatakse sõltumatult lepingu sõlmimise või täieliku täitmise kuupäevast. Samuti ei saa direktiivi 85/577 eesmärkidele vastata siseriiklikud õigusnormid, millega määratakse taganemisõiguse kasutamise tähtaja alguspunktiks hetk, mil pooled on lepingu täies ulatuses täitnud, samas kui tarbija ei olnud oma õigusest teadlik.

33. Seevastu direktiivi 85/577 artikli 4 esimene ja kolmas lõik ja artikli 5 lõige 1 ei keela liikmesriikidel oma hindamisruumi raames määratleda aega, mille jooksul taganemisõigust saab õiguspäraselt kasutada, alates hetkest, mil on tõendatud, et tarbija sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada.

III. Ettepanek

34. Võttes arvesse eespool toodud kaalutlusi, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Stuttgarti esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: „Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral tuleb tõlgendada nii, et see välistab taganemisõiguse kasutamise ajalise piiramise kohaldamise tarbija vastu juhul, kui tarbijat ei ole teavitatud või tema puuduliku teavitamise korral. Seevastu direktiivi 85/577 artiklid 4 ja 5 ei keela liikmesriikidel määratleda oma hindamisruumi raames aega, mille jooksul taganemisõigust saab õiguspäraselt kasutada, alates hetkest, mil on kindlaks tehtud, et tarbija sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada.”

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT L 372, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 262.

( 3 ) Seda sätet on hiljem muudetud võlaõigusseaduse muutmise seadusega (Schuldrechtsmodernisierungsgesetz, BGBl. 2001 I, lk 3138). Seadus jõustus 1. jaanuaril 2002 ja sellega on edaspidi välistatud taganemisõiguse lõppemine juhul, kui tarbijat ei ole sellest õigusest nõuetekohaselt teavitatud. Ometigi, kuna sellel uuel õigusnormil ei ole tagasiulatuvat jõudu, kohaldatakse käesoleva põhikohtuasja puhul endiselt HWiG-i § 2 lõike 1 neljandat lauset.

( 4 ) 13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus (kohtuasjas C-481/99, EKL 2001, lk I-9945).

( 5 ) Direktiivi artikli 4 kolmas lõik.

( 6 ) Eespool viidatud Heiningeri kohtuotsus (punkt 47).

( 7 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 8 ) Vt eelkõige Lando komisjoni teostatud uuring Principles of European Contract Law, III osa, Lando, O., Clive, E., Prüm, A. ja Zimmermann, R. (toim.), Kluwer Law International, Haag, 2003, eriti 14. peatükk; Le code européen des contrats, eelprojekti koostaja Euroopa eraõigusakadeemia, juhendaja Gandolfi, G., esimene raamat, A. Giuffrè, Milano, 2004, eriti X jaotis ja lk 260 jj, ning Principles of existing EC Contract Law (Acquis Principles), Contract I, Pre-contractual Obligations, Conclusion of Contract, Unfair Terms, I osa, Sellier, 2007, eriti lk 98 jj ning lk 166 jj.

( 9 ) Komisjon pooldab ühtse tugiraamistiku loomist: vt eelkõige komisjoni teatis Euroopa Parlamendile ja nõukogule Euroopa lepinguõiguse ja ühenduse õigustiku muutmise kohta (KOM (2004) 456 (lõplik)) ning komisjoni esimene iga-aastane arenguaruanne Euroopa lepinguõiguse ja ühenduse õigustiku läbivaatamise kohta (KOM (2005) 456 (lõplik)). Kasulik võib olla uurida selle kohta läbi viidud uurimusi, eriti Van Gerven, W., „Comparative law in a texture of communitarization of national laws and europeanization of community law”, in Judicial Review in the European Union, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, Haag, I kd, 2000, lk. 433–445; Schulze, R., „The Acquis Communautaire and the Development of European Contrat Law”, in Schulze/Ebers/Grigoleit (nr 25), lk 15, ja üldisemalt, viisi kohta, kuidas ühenduse kohus tugineb liikmesriikide seaduste ühistele üldpõhimõtetele: Galmot, Y., „Réflexions sur le recours au droit comparé par la Cour de justice des Communautés européennes”, RFDA, 1990, lk 255.

( 10 ) Vt märkuses 9 viidatud uurimusi.

( 11 ) Eespool viidatud Heiningeri kohtuotsus (punkt 47).

( 12 ) Vt eelkõige 13. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-220/98: Estée Lauder (EKL 2000, lk I-117, punktid 17 ja 30).

( 13 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 1994. aasta direktiiv ostjate kaitse kohta, mis puudutab kinnisvara osaajalise kasutamise õiguse ostulepingute teatavaid aspekte (ELT L 280, lk 83; ELT eriväljaanne 13/13, lk 315).

( 14 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (ELT L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319).

( 15 ) Kolmekuuline tähtaeg on ette nähtud nii direktiivi 94/47 artikli 5 esimese lause punkti 1 teises taandes kui ka direktiivi 97/7 artikli 6 lõike 1 neljandas lauses.

( 16 ) Selles osas on märgitud, et: „[ühenduse] seadusandja tuvastab, et tehingu kohta objektiivsete andmete omamine ei takista tarbijal lasta end veenda lepinguosalisel, kes oskab üles näidata suurepärast veenmisvõimet, mis on muide tema ameti põhioskus,”in Rzepecki, N., Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires (Äriõiguse Instituut), Aix en Provence, 2002, lk 100.