KOHTUJURISTI ETTEPANEK

YVES BOT

esitatud 26. juulil 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑243/16

Antonio Miravitlles Ciurana,

Alberto Marína Lorente,

Jorge Benito García,

Juan Gregorio Benito García

versus

Contimark SA,

Jordi Socías Gispert

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (Barcelona töövaidluskohus nr 30, Hispaania))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2012/30/EL – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21 – Äriühinguõigus – Töötasunõuete sissenõudmine – Samale kohtule hagi samaaegne esitamine ettevõtja vastu ja äriühingu juhataja kui äriühingu kohustuste eest solidaarselt vastutava kaasvõlgniku vastu

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/101/EÜ tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks [ELTL artikli 54 teises lõigus] osutatud äriühingutelt nõuavad, et muuta sellised tagatised võrdväärseteks, ( 2 ) artikleid 2, 6, 7 ja 8, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/30/EL tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 54 teises lõigus tähendatud äriühingutelt nõuavad seoses aktsiaseltside asutamise ning nende kapitali säilitamise ja muutmisega, et muuta sellised tagatised võrdväärseteks, ( 3 ) artikleid 19 ja 36 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 20, 21 ja 51.

2. Eelotsusetaotlus esitati vaidluses, mille pooled on Antonio Miravitlles Ciurana, Alberto Marina Lorente, Jorge Benito García ja Juan Gregorio Benito García versus Contimark SA ja selle juhataja Jordi Socías Gispert ning mis puudutab sellelt äriühingult nende kasuks välja mõistetud maksmata töötasu ja hüvitiste sissenõudmist.

3. Eelotsusetaotluse esitanud kohus Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (Barcelona töövaidluskohus nr 30, Hispaania) küsib, kuidas viia ellu liidu õigusnorme, millega kaitstakse äriühingute võlausaldajate õigusi, ning kas nendega on kooskõlas siseriiklikud menetlusnormid, mis välistavad selle, et kohus, kelle ülesanne on pöörata täitmisele otsused, millega on määratud kindlaks töötasunõuete summa, on pädev tegema töötaja nõudmisel otsust selle äriühingu juhataja vastutuse kohta, kus ta töötas, et mõista võlgnetavad summad äriühinguga solidaarselt välja sellelt juhatajalt.

4. Täpsustan käesolevas ettepanekus kõigepealt, miks kuulub põhikohtuasjas käsitletav õiguslik olukord liidu õiguse kohaldamisalasse.

5. Seejärel esitan põhjused, miks ma arvan, et: – direktiivi 2012/30 artiklit 19 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kohustavad töötajat, kes on selle äriühingu võlausaldaja, kus ta töötas, pöörduma muu kohtu poole kui töövaidluskohus, et saavutada võlgnetavate summade solidaarselt väljamõistmine selle äriühingu juhatajalt, ning seda seetõttu, et viimane ei täitnud oma ärikohustusi, tingimusel et need õigusnormid ei ole ebasoodsamad kui need, mis reguleerivad samasuguseid siseriiklikke õiguskaitsevahendeid, ega muuda selle direktiiviga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, ning – niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad ei ole vastuolus võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, mis on sätestatud eelkõige harta artiklites 20 ja 21.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Harta

6. Harta artiklis 20 „Võrdsus seaduse ees“ on sätestatud, et „[k]õik on seaduse ees võrdsed“.

7. Harta artiklis 21 „Diskrimineerimiskeeld“ on nähtud ette: „1. Keelatud on igasugune diskrimineerimine, sealhulgas diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste omaduste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puuete, vanuse või seksuaalse sättumuse tõttu. 2. Igasugune kodakondsuse alusel diskrimineerimine on aluslepingute reguleerimisalas keelatud, ilma et eelöeldu piiraks nende erisätete kohaldamist.“

8. Harta artikkel 51 „Reguleerimisala“ sätestab: „1. Harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt, võttes arvesse liidule aluslepingute muudes osades antud volituste piire. 2. Harta ei laienda liidu õiguse reguleerimisala kaugemale senisest pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingute teistes osades määratletud pädevust ja ülesandeid.“

2. Direktiiv 2009/101

9. Direktiivi 2009/101 artiklis 2 on sätestatud: „Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et artiklis 1 osutatud äriühingud avalikustavad vähemalt järgmised dokumendid ja andmed: a) asutamisdokument ja põhikiri, kui see on eraldi dokumendis; b) kõik punktis a nimetatud dokumentides tehtavad muudatused, kaasa arvatud äriühingu tegevuse tähtaja pikendamine; c) pärast asutamisdokumendi või põhikirja muutmist asutamisdokumendi või põhikirja täielik tekst kehtivas redaktsioonis; d) selliste isikute määramine, ametist vabastamine ja andmed nende isikute kohta, kellel on kas seadusjärgse organina või sellise organi liikmena õigus: i) esindada äriühingut tehingutes kolmandate isikutega või kohtus; avalikustamise kaudu peab ilmnema, kas äriühingut esindama volitatud isikud võivad seda teha üksinda või ühiselt; ii) võtta osa äriühingu juhtimisest, järelevalvest või kontrollimisest; e) vähemalt kord aastas kapitali suurus, kui asutamisdokument või põhikiri nimetavad lubatud kapitali, välja arvatud juhul, kui kapitali suurendamise korral on vaja põhikirja muuta; f) iga majandusaasta raamatupidamisdokumendid, mille avaldamine on nõutav nõukogu direktiivide 78/660/EMÜ[ ( 4 )], 83/349/EMÜ[ ( 5 )], 86/635/EMÜ[ ( 6 )] ja 91/674/EMÜ[ ( 7 )] kohaselt; g) äriühingu asukoha muutmine; h) äriühingu lõpetamine; i) äriühingu asutamise õigustühisuse tunnustamine kohtu poolt; j) likvideerijate määramine, andmed nende kohta ja nende volitused, välja arvatud juhul, kui sellised volitused tulenevad otse ja eranditult seadusest või äriühingu põhikirjast; k) likvideerimismenetluse lõppemine ning registrist kustutamine nende liikmesriikide puhul, kus registrist kustutamine toob kaasa õiguslikke tagajärgi.“

10. Selle direktiivi artiklis 6 on nähtud ette: „Iga liikmesriik määrab kindlaks, millised isikud täidavad avalikustamisega seotud vorminõuded.“

11. Selle direktiivi artikkel 7 sätestab: „Liikmesriigid näevad ette asjakohased karistused vähemalt järgmistel juhtudel: a) kui ei ole avalikustatud artikli 2 punktis f nõutud raamatupidamisdokumente; b) kui äridokumentides või äriühingu veebilehel ei ole esitatud artiklis 5 sätestatud kohustuslikke andmeid.“

12. Sama direktiivi artikkel 8 näeb ette: „Kui asutamisel oleva äriühingu nimel on teostatud õigustoiminguid enne seda, kui ta on omandanud juriidilise isiku staatuse, ja kui äriühing ei võta endale sellistest toimingutest tulenevaid kohustusi, kannavad selliseid toiminguid teostanud isikud piiramatut solidaarset vastutust, kui pole kokku lepitud teisiti.“

3. Direktiiv 2012/30

13. Direktiivi 2012/30 põhjendustes 3, 5 ja 12 on märgitud: „(3) Aktsiaseltside asutamise ja aktsiakapitali säilitamise, suurendamise või vähendamisega seotud siseriiklike õigusnormide kooskõlastamine on eriti tähtis kindlustamaks võrdväärse kaitse alammäära nii aktsionäridele kui ka võlausaldajatele. […] (5) Liidu normid on vajalikud, et säilitada kapitali, mis moodustab võlausaldajaile tagatise, eelkõige keelates selle igasuguse vähendamise jaotamise teel aktsionäridele, kui viimastel pole selleks õigust, ning kehtestades piiranguid aktsiaseltsi õigusele omandada oma aktsiaid. […] (12) Võlausaldajate standardiseeritud kaitse edendamiseks kõikides liikmesriikides peaksid võlausaldajad saama teatavatel tingimustel algatada kohtu- või haldusmenetlust, kui nende nõuete täitmine on aktsiaseltsi aktsiakapitali vähendamise tagajärjel ohus.“

14. Selle direktiivi artiklis 19 on sätestatud: „1. Aktsiakapitali olulise vähenemise korral tuleb kokku kutsuda aktsionäride üldkoosolek liikmesriikide seadustes sätestatud tähtaja jooksul otsustamaks, kas aktsiaselts tuleb lõpetada või peab võtma muid meetmeid. 2. Liikmesriikide seadused võivad lõike 1 tähenduses oluliseks peetava vähenemise suuruseks määrata summa, mis ei ole suurem kui pool aktsiakapitalist.“

15. Selle direktiivi artiklis 34 on nähtud ette: „Aktsiakapitali iga vähendamise, välja arvatud kohtuotsusega vähendamine, peab otsustama vähemalt üldkoosolek, kes tegutseb kooskõlas artiklis 44 sätestatud kvoorumi- ja häälteenamusnõuetega, piiramata artiklite 40 ja 41 kohaldamist. Selline otsus avaldatakse iga liikmesriigi seadustega ette nähtud korras ja kooskõlas direktiivi [2009/101] artikliga 3. Koosoleku kokkukutsumise teade peab esitama vähemalt vähendamise põhjuse ja viisi, kuidas seda kavatsetakse teha.“

16. Selle direktiivi artikkel 36 sätestab: „1. Märgitud kapitali vähendamise puhul on vähemalt võlausaldajatel, kelle nõuded eelnevad vähendamisotsuse avaldamisele, vähemalt õigus saada tagatis nõuete kohta, mis otsuse avaldamise kuupäevaks pole rahuldatud. Liikmesriigid võivad jätta sellise õiguse arvestamata vaid juhul, kui võlausaldajal on piisavad tagatised, või kui need tagatised ei ole vajalikud äriühingu vara silmas pidades. Liikmesriigid sätestavad esimeses lõigus kehtestatud õiguse kasutamise tingimused. Liikmesriigid tagavad igal juhul, et võlausaldajatel oleks lubatud taotleda kohaselt haldus- või kohtuorganilt piisavaid tagatisi, kui nad suudavad usutavalt näidata, et märgitud kapitali vähenemise tõttu on nende nõuete rahuldamine ohus ja et äriühingult ei ole saadud piisavaid tagatisi. 2. Samuti tuleb liikmesriikide seadustes näha vähemalt ette, et vähendamine on tühine või aktsionäride kasuks ei tohi väljamakseid teha enne, kui võlausaldajate nõuded on rahuldatud, või kui kohus on otsustanud, et nende taotlust ei rahuldata. 3. Käesolevat artiklit kohaldatakse juhul, kui aktsiakapitali vähendamine on tekkinud aktsionäride tasude väljamaksmisest täieliku või osalise loobumise tulemusena.“

B. Hispaania õigus

17. 2. juuli 2010. aasta kuningliku seadusandliku dekreediga nr 1/2010 (Real Decreto Legislativo 1/2010) heaks kiidetud kapitaliühingute seaduse (Ley de Sociedades de Capital) ( 8 ) artiklis 236 „Vastutus“ on sätestatud: „1. Juhatuse liikmed […] vastutavad äriühingu, aktsionäride või osanike ja võlausaldajate ees kahju eest, mille nad on tekitatud tegevuse või tegevusetusega, mis on seaduse- või põhikirjavastane või mis on tehtud nende ametiülesannetest tulenevaid kohustusi rikkudes. 2. Mingil juhul ei vabasta juhatuse liiget vastutusest asjaolu, et kahjustava toimingu on teinud või kahjustava kokkuleppe on sõlminud, lubanud või kinnitanud aktsionäride üldkoosolek või osanike koosolek.“

18. Selle seaduse artiklis 237 „Solidaarvastutus“ on nähtud ette: „Kõik selle juhtorgani liikmed, kes on sõlminud kahjustava kokkuleppe või teinud kahjustava toimingu, on solidaarselt vastutavad, välja arvatud need, kes tõendavad, et nad ei olnud kokkuleppest või toimingust teadlikud, sest ei osalenud ei selle sõlmimises ega täitmises, või kui nad olid sellest teadlikud, siis toimisid nii, nagu tuli kahju ärahoidmiseks toimida, või olid sellele kokkuleppele või toimingule vähemalt sõnaselgelt vastu.“

19. Selle seaduse artikli 238 „Äriühingu laiendatud vastutuse tuvastamise hagi“ lõige 1 sätestab: „Äriühing esitab vastutuse tuvastamise hagi juhatuse liikmete vastu aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku eelneval nõusolekul ja selle esitamine võidakse panna hääletusele iga aktsionäri või osaniku taotlusel […]“.

20. LSC artikkel 240 „Võlausaldajate subsidiaarne õigus esitada äriühingu laiendatud vastutuse hagi“ näeb ette: „Äriühingu võlausaldajad võivad esitada äriühingu laiendatud vastutuse tuvastamise hagi juhatuse liikmete vastu, kui seda ei ole esitanud äriühing või selle aktsionärid või osanikud, kui äriühingul ei ole piisavalt vara nende nõuete rahuldamiseks.“

21. Selle seaduse artiklis 241 „Individuaalne vastutuse tuvastamise hagi“ on nähtud ette: „Eespool nimetatu ei piira aktsionäride või osanike ja kolmandate isikute õigust esitada vastutuse tuvastamise hagi seoses juhatuse liikmete toimingutega, mis kahjustavad otseselt nende huve.“

22. Sama seaduse artiklis 362 „Äriühingu lõpetamine seadus- või põhikirjajärgsel alusel“ on sätestatud: „Kapitaliühing lõpetatakse, kui üldkoosolek on nõuetekohaselt tuvastanud seadus- või põhikirjajärgse lõpetamise aluse, või kohtuotsusega.“

23. Selle seaduse artikli 363 „Lõpetamise alused“ lõikest 1 tuleneb: „1. Kapitaliühing lõpetatakse, kui: a) See lõpetab tegutsemise oma tegevusalal või tegevusaladel. Tegevusalal tegutsemise lõpetamist eeldatakse pärast pikema kui üheaastase tegevusetuse perioodi. […] e) Kahjum on vähendanud netovara summani, mis on väiksem kui pool äriühingu kapitalist, kui seda ei suurendata või vähendata piisavalt, ja tingimusel, et ei ole alust taotleda pankroti väljakuulutamist. […]“

24. LSC artiklis 365 „Aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku kokkukutsumise kohustus“ on nähtud ette: „1. Juhatuse liikmed on kohustatud kutsuma kokku aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku kahe kuu jooksul, et see teeks lõpetamise otsuse või, kui äriühing on maksejõuetu, taotleks pankroti väljakuulutamist. Iga aktsionär võib nõuda juhatuse liikmetelt üldkoosoleku kokkukutsumist, kui ta leiab, et eksisteerib mõni lõpetamise põhjus või et äriühing on maksejõuetu. 2. Aktsionäride üldkoosolek või osanike koosolek võib panna hääletusele äriühingu lõpetamise või ükskõik missuguse otsuse, mis on vaja [lõpetamise] põhjuse kaotamiseks teha, kui see otsus on päevakorda kantud.“

25. Selle seaduse artiklis 366 „Kohtulik lõpetamine“ on sätestatud: „1. Kui aktsionäride üldkoosolekut või osanike koosolekut ei kutsuta kokku või ta ei tule kokku või ei tee eelmises artiklis nimetatud otsuseid, võib iga huvitatud isik nõuda äriühingu lõpetamist äriühingu asukoha kaubanduskohtus. Kohtuliku lõpetamise nõue esitatakse äriühingu vastu. 2. Juhatuse liikmed on kohustatud nõudma äriühingu kohtulikku lõpetamist, kui aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku otsusega ollakse lõpetamise vastu või vastu ei suudetud võtta ühtegi otsust. Nõue esitatakse kahe kuu jooksul alates aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku planeeritud kuupäevast, kui seda ei toimunud, või kuupäevast, mil toimus üldkoosolek, mis oli lõpetamise vastu või ei võtnud vastu ühtegi otsust.“

26. Selle seaduse artikli 367 „Juhatuse liikmete solidaarvastutus“ artiklis 1 on sätestatud: „Juhatuse liikmed on äriühingu kohustuste eest pärast seadusjärgse lõpetamise aluse ilmnemist solidaarselt vastutavad juhul, kui nad jätavad täitmata kohustuse kutsuda kahe kuu jooksul kokku aktsionäride üldkoosolek või osanike koosolek, et see teeks vajaduse korral lõpetamise otsuse, või kui nad ei taotle äriühingu lõpetamist kohtuotsusega või vajaduse korral pankroti väljakuulutamist kahe kuu jooksul, mida hakatakse arvestama aktsionäride üldkoosoleku või osanike koosoleku planeeritud kuupäevast, kui seda ei toimunud või kui see oli lõpetamise vastu.“

27. 1. juuli 1985. aasta kohtuvõimu seaduse 6/1985 (Ley Orgánica no 6/1985 del poder judicial) ( 9 ) artikkel 9 sätestab: „1. Kohtud teostavad oma võimu ainult õigusaktidega neile antud pädevuse piires. 2. Tsiviilkohtud mõistavad peale nende alluvusse kuuluvate valdkondade kohut ka küsimustes, mis ei allu ühelegi teisele kohtule. […] 5. Töövaidluskohtud lahendavad hagisid, mis kuuluvad õiguse töösuhteharusse, ükskõik kas tegemist on individuaal‑ või kollektiivvaidlustega, ning sotsiaalkindlustust puudutavaid või riigi vastu esitatud kaebusi, kui tööõigusega on selles valdkonnas kehtestatud riigi vastutus. […]“

28. Selle seaduse artikli 10 lõikes 1 on nähtud ette: „Iga kohus võib teha otsuseid kohtuasjades, milles erandlik kohtualluvus ei kuulu talle, kui ta teeb üksnes eelotsuse.“

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

29. Põhikohtuasja hagejad võttis tööle 1992. aastal asutatud aktsiaselts Contimark aktsiakapitaliga 60101,21 eurot, mida juhtis alates 2010. aastast ainujuhataja J. Socías Gispert.

30. See aktsiaselts kandis 2012. aastal märkimisväärset rahalist kahju (240150 eurot), samuti 2013. aastal (541559 eurot) ning lõpetas siis 2013. aasta teisel poolaastal oma tegevuse.

31. Aktsiaseltsi ainujuhataja ei kutsunud kokku aktsionäride üldkoosolekut, et aktsiakapitali vähendada, ei palunud väidetavalt algatada vabatahtlikku kohtulikku maksejõuetusmenetlust vastavalt 9. juuli 2003. aasta maksejõuetusseadusele (Ley Concursal) ( 10 ), ega kutsunud aktsionäre kokku, et tuvastataks selle aktsiaseltsi lõpetamine tegevusala tegutsemise lõpetamise tõttu vastavalt LSC artiklitele 362 ja 363.

32. Enne Contimarki tegutsemise lõpetamist oli üks põhikohtuasja hageja esitanud 2013. aasta aprillis hagi Juzgado de lo Social no 33 de Barcelonale (Barcelona töövaidluskohus nr 33, Hispaania), milles palus tuvastada oma töölepingu lõppemise töötasude maksmata jätmise tõttu. Teised põhikohtuasja hagejad esitasid hagid oma töölepingute lõpetamise peale, mis leidis aset 2013. aasta mai‑ ja juunikuus. 2013. aasta lõpul mõistis Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Barcelona töövaidluskohus nr 33) Contimarkilt nende kasuks välja saamata jäänud töötasud ja hüvitised.

33. Seejärel esitasid põhikohtuasja hagejad oma nõuete sissenõudmiseks hagi Juzgado de lo Social no 30 de Barcelonale (Barcelona töövaidluskohus nr 30), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus ja kelle ülesanne on spetsiaalselt pöörata täitmisele kohtuotsuseid töösuhete valdkonnas. Äriühingu Contimark maksejõuetuse ja töötajate huvides niisuguseks puhuks moodustatud töötasutagatise ülempiiri tõttu kustutati nende nõuded osaliselt.

34. Nad esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule samaaegse nõude Contimarki juhataja vastu, et ta tunnistataks vastutavaks LSC sätete rikkumiste eest ja et teda kohustataks tasuma solidaarselt äriühinguga summad, mis olid veel neile tasumata.

35. Eelotsusetaotluse esitanud kohus avaldab kahtlust, kas liidu õigusega on kooskõlas Sala de lo Social del Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeima kohtu töövaidluste kolleegium) kohtupraktika alates 1997. aastast, mille kohaselt on juhataja vastutuse kohta pädev otsust tegema ainult kaubanduskohtud.

36. Ta täpsustab, et seda, et töövaidluskohtud ei ole pädevad lahendama hagisid, mis on esitatud ettevõtja vastu ja solidaarselt juhataja vastu viimase poolt oma ametis toime pandud ärikohustuste rikkumise tõttu, otsustas Sala de lo Social del Tribunal Supremo (kõrgeima kohtu töövaidluste kolleegium) järgmiste põhjendustega: – solidaarselt väljamõistmise nõue ei kujuta endast eelnevalt lahendamist vajavat küsimust töövaidluses, mida võiks menetleda töövaidluskohus, sest selle nõude rahuldamine või rahuldamata jätmine ei ole põhihagi lahendamiseks vajalik ega mõjuta seda; – juhatuse liikme võlakohustused ei ole võlakohustused mitte töötajate, vaid äriühingu ees; – alati on vaja eelnevat otsust selle kohta, kas esinevad või mitte faktilised asjaolud, mis toovad seaduse kohaselt kaasa kohustuse äriühing lõpetada; selle otsuse tegemine on kaubanduskohtute pädevuses, sest see küsimus ei ole seotud tööõigusest tulenevate kohustustega.

37. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et aastatel 1997–2000 peeti töövaidluskohtuid teist kohtupraktika suunda järgides pädevateks lahendama solidaarvastutusel põhinevaid hagisid juhatuse liikmete vastu, kes ei olnud aktsiaseltsi põhikirja ja aktsiakapitali miinimumsuurust kooskõlla viinud 30. juuniks 1992, nagu nad olid kohustatud tegema äriühingute seaduse kohaselt, mis vahepeal LSC‑ga kehtetuks tunnistati ja asendati. Sala de lo Social del Tribunal Supremo (kõrgeima kohtu töövaidluste kolleegium) tugines siis eelkõige tuvastatud asjaolule, et nõude alus tulenes töölepingust.

38. See kohus arvab peamiselt, et töövaidluskohtu pädevuse laienemise valdkondadele, mis ei allu temale, peavad määrama ära see, kas äriühingu kohustused kujutavad endast välja maksmata töötasu, ning juhatuse liikmete seadusjärgne solidaarvastutus selle võlausaldajate ees.

39. Ta märgib ka, et Hispaania seadusandja on näinud erinormidega ette juhtumid, mil juhatuse liikmete solidaarvastutuse üle võivad otsustada teisedki kohtud kui kaubanduskohus. Näiteks halduskohtud teostavad kohtulikku kontrolli haldusotsuste üle, millega laiendatakse vastutust sotsiaalkindlustusmaksete võlgade eest ja mis on juhatuse liikmete suhtes tehtud 20. juuni 1994. aasta kuningliku seadusandliku dekreediga nr 1/1994 (Real Decreto Legislativo 1/1994) heaks kiidetud üldise sotsiaalkindlustusseaduse (Ley General de la Seguridad Social) ( 11 ) artikli 30 lõike 2 alusel. 10. oktoobri 2011. aasta sotsiaalkohtumenetluse seaduse (Ley reguladora de la Jurisdicción Social) ( 12 ) artikli 240 lõige 3 lubab neil ka laiendada solidaarvastutust töölepingust tulenevate võlgade eest või võlgade eest sotsiaalkindlustusasutuse ees iseseisva õigusvõimeta äriühingute aktsionäridele või osanikele, liikmetele ja juhtidele (tegelikele juhatajatele) ärikohustuste rikkumise korral.

40. Selles olukorras otsustas Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (Barcelona töövaidluskohus nr 30, Hispaania) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivide 2009/101 ja 2012/30 ning õigusnormide alusel, millega need Hispaania õiguskorda üle võeti, muu hulgas [LSC] artiklite 236, 237, 238, 241 ja 367 alusel on äriühingu võlausaldajal, kes pöördub oma töölepingust tuleneva võlanõudega Hispaania pädevasse kohtusse, nimelt töövaidluskohtusse, õigus esitada sellele kohtule samal ajal nii hagi äriühingu vastu töölepingust tuleneva võlakohustuse tuvastamise nõudes kui ka hagi füüsilise isiku, nimelt äriühingu juhatuse liikme vastu, kes vastutab solidaarselt äriühinguga võlakohustuste eest nimetatud direktiivides, mis on riigisisesesse õigusesse üle võetud Hispaania [LSC‑ga], ette nähtud ärikohustuste rikkumise alusel? 2. Kas Sala de lo Social del Tribunal Supremo [(kõrgeima kohtu töövaidluste kolleegium)] praktikaga, mis nähtub tema otsustest, 28.2.1997 (Repertorio de Jurisprudencia, edaspidi „RJ“ 1997\4220), 28.10.1997 (RJ 1997\7680), 31.12.1997 (RJ 1997\9644), 13.4.1998 (RJ 1998\4577), 17.1.2000 (RJ 2000\918), 9.6.2000 (RJ 2000\5109), 8.5.2002 ja 20.12.2012, on rikutud direktiivi 2009/101 artikleid 2, 6, 7 ja 8 ning direktiivi 2012/30 artikleid 19 ja 36, kuna selle kohaselt ei saa Hispaania töövaidluskohtud kohaldada töölepingutest tulenevate võlanõuete korral otse tagatisi, mis on äriühingu võlausaldajatele ette nähtud direktiivides 2009/101 ja 2012/30 ning mis on riigisisesesse õigusesse üle võetud LSC artiklitega 236, 237, 238, 241, 367 jt, kui äriühingu juhid, füüsilised isikud, ei ole täitnud direktiivides 2009/101 ja 2012/30 ette nähtud ja riigisisesesse õigusesse [LSC‑ga] üle võetud vorminõuet avalikustada äriühingu põhidokumendid? 3. Kas Sala de lo Social del Tribunal Supremo [(kõrgeima kohtu töövaidluste kolleegium)] praktikaga, mis nähtub tema otsustest, 28.2.1997 (RJ 1997\4220), 28.10.1997 (RJ 1997\7680), 31.12.1997 (RJ 1997\9644), 13.4.1998 (RJ 1998\4577), 17.1.2000 (RJ 2000\918), 9.6.2000 (RJ 2000\5109), 8.5.2002 ja 20.12.2012, on rikutud [harta] artikleid 20 ja 21 koostoimes selle artikliga 51, kuna see kohustab töölepingust tuleneva võlanõudega võlausaldajat, st töötajat taotlema kahe kohtumenetluse algatamist: ühe algatamist töövaidluskohtus, et tuvastataks tema töölepingust tulenevat võla nõuet tööandja vastu, ja teise algatamist tsiviil- või kaubanduskohtus, et tuvastataks äriühingu juhatuse liikme või teiste füüsiliste isikute solidaarvastutus, arvestades, et direktiivis 2009/101 ja direktiivis 2012/30 ning liikmesriigi õigusnormides, millega on nimetatud direktiivid riigisisesesse õigusesse üle võetud, ei ole sarnast nõuet ette nähtud ühegi teist tüüpi võlausaldaja jaoks, sõltumata asjaomase nõude laadist?“

IV. Õiguslik analüüs

41. Kõigepealt näitan selle küsimuse jätkuks, millele pooltel paluti kohtuistungil vastata, miks on direktiivi 2012/30 artikkel 19 niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav vaidlus minu arvates kohaldatav. Seejärel esitan eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimuste omapoolse sisulise analüüsi.

A. Euroopa Kohtu pädevus

42. Kui lähtuda rangelt eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimuste sõnastusest, soovitakse esimese küsimusega välja selgitada, kas direktiivid 2009/101 ja 2012/30 annavad töötajast võlausaldajale õiguse esitada oma nõude sissenõudmiseks ühele ja samale kohtule nii hagi äriühingu vastu kui ka hagi, milles nõutakse võlgnetavate summade solidaarset väljamõistmist selle äriühingu juhatuse liikmelt. Teine küsimus puudutab Hispaania kohtupraktikat, millega välistatakse töövaidluskohtute pädevus tuvastada, et äriühingu juhid jätsid täitmata oma kohustuse avaldada äriühingu peamised dokumendid. Kolmas küsimus käsitleb töötajatest ja mittetöötajatest võlausaldajate vahelist ebavõrdsust, sest viimased ei pea esitama eraldi hagisid.

43. Kohe alguses kerkib kaks probleemi, mis on seotud Euroopa Kohtu pädevusega. Esimene puudutab direktiivide 2009/101 ja 2012/30 sätteid, millele on viidatud kahes esimeses küsimuses, mida tuleb analüüsida koos ja eelnevalt. ( 13 ) Teise tekitab nende ese, st mitte nende siseriiklike õigusnormide sisu, millega püütakse tagada nende direktiividega taotletavaid tulemusi, vaid otsus piirata Hispaania töövaidluskohtute pädevust ratione materiae neid rakendada.

44. Et kontrollida, kas direktiivid 2009/101 ja 2012/30 on kohaldatavad, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus palub, teen ettepaneku lähtuda kõigepealt asjaolust, et vaidluse ese on juhataja vastutus nende kohustuste täitamata jätmise eest, mis tal on tema juhitava äriühingu maksejõuetuse või tegutsemise lõpetamise korral.

45. Direktiivides 2009/101 ja 2012/30 sätestatud nõuete eesmärk on mõistagi parandada juurdepääsu äriühingute rahalist olukorda käsitlevale teabele ja aidata vastutavatel organitel raskuste korral otsuseid teha, et kaitsta kolmandate isikute ja võlausaldajate huve.

46. Viide direktiivile 2009/101 osas, mis puudutab konkreetsemalt otsuste ja dokumentide avaldamise kohustust, mis võimaldab kolmandatel isikutel teostada oma kontrolli, on aga tulemusetu, sest juhatajale heidetakse ette just seda, et ta ühtegi toimingut ei teinud.

47. Seega tuleb veel analüüsida, kas viide direktiivile 2012/30 ning konkreetselt selle artiklitele 19 ja 36 on asjakohane. Selle õigusakti eesmärk on – nagu on märgitud selle põhjenduses 3 – aktsiaseltside asutamise ja aktsiakapitali säilitamise, suurendamise või vähendamisega seotud siseriiklike õigusnormide kooskõlastamine, kindlustamaks võrdväärse kaitse alammäära nii aktsionäridele kui ka võlausaldajatele. Selle direktiivi põhjenduses 5 on ka täpsustatud, et „[l]iidu normid on vajalikud, et säilitada kapitali, mis moodustab võlausaldajaile tagatise“.

48. Just nende eesmärkide saavutamiseks on selle direktiivi artikli 19 lõikes 1 sätestatud, et „[a]ktsiakapitali olulise vähenemise korral tuleb kokku kutsuda aktsionäride üldkoosolek liikmesriikide seadustes sätestatud tähtaja jooksul otsustamaks, kas aktsiaselts tuleb lõpetada või peab võtma muid meetmeid“.

49. Kuigi direktiivi 2012/30 artikkel 36 on kantud samast loogikast, näib mulle aga, et sellele viitamine ei ole asjakohane, sest eelotsusetaotluses kirjeldatud faktilistest asjaoludest ilmneb, et vaidlus ei puuduta kapitali vähendamise otsuse pikendamist, mille puhul kehtib selle direktiivi artiklis 34 sätestatud avaldamiskohustus.

50. Lisaks tundub mulle vajalik täpsustada – kuna Euroopa Kohus peab seda kontrollima –, ( 14 ) et minu arvates ei ole tarvis tõlgendada ühtegi muud sätet.

51. Nagu aga märgiti kohtuistungil, ei ole direktiivi 2012/30 artiklis 19, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, mingit täpsustust selle kohta, missugune organ on vastutav ( 15 ) üldkoosoleku kokku kutsumata jätmise eest.

52. Samuti võib rõhutada erinevust selle direktiivi artikli 34 lõike 1 sõnastusest. Viimases õigusnormis on sätestatud avaldamiskohustus üldkoosoleku otsuse puhul, mis puudutab märgitud kapitali summa vähendamist iga liikmesriigi õigusaktides ette nähtud korras vastavalt direktiivi 2009/101 artiklile 3. See viide võimaldabki luua seose selle direktiivi artikliga 7, mille kohaselt „näevad [liikmesriigid] ette asjakohased karistused“ selleks puhuks, kui nimetatud avaldamiskohustust ei järgita.

53. Seega tuleb teiseks välja selgitada, kuidas muudab menetlus põhikohtuasjas, milles arutatakse äriühingu juhtorgani vastutust selle eest, et ta ei teinud toiminguid, mis tagavad võlausaldajate nõuete rahuldamise, direktiivi 2012/30 artiklis 19 sätestatud kohustuse tõhusaks.

54. Kõigepealt tuleb märkida, et see säte on imperatiivne. ( 16 ) Sellega kaasneb tingimata vastutuse kohaldamine, mis õigustab seda, et liidu seadusandja ei pidanud niisugusel juhul vajalikuks ette näha, et liikmesriigid kehtestavad vastutuse tuvastamise hagi esitamise tingimused. ( 17 )

55. Seejärel tuleb märkida, et kõnesolevate siseriiklike õigusnormide lugemine viib mõttele, et nendega püütakse tagada direktiiviga 2012/30 taotletavad tulemused, mille eesmärk on kaitsta äriühingute võlausaldajate õigusi, eelkõige märgitud kapitali märkimisväärse vähenemise korral. Nii on selle seaduse artiklis 363 sätestatud kapitaliühingu lõpetamise alused, muu hulgas see, kui tema netovara väheneb summale, mis on vähem kui pool kapitalist, või see, kui äriühing lõpetas tegutsemise. Selle seaduse artikli 365 järgi peab juhatuse liige kutsuma kokku üldkoosoleku, et tehtaks asjakohane otsus, st äriühingu lõpetamise või pankrotiavalduse esitamise kohta. Selle seaduse artiklis 367 ette nähtud juhatuse liikmete solidaarvastutus üldkoosoleku kokku kutsumata jätmise korral väljendab – kooskõlas selle direktiivi eesmärgiga – soovi kutsuda esile eelkõige võlausaldajaid kaitsvate menetluste väga kiire läbiviimine, et piirata äriühingute organite tegevusetusega seotud ohte. Võlausaldajatele põhjustatud kahju hüvitamine on LSC artiklis 236 ette nähtud ka juhatuse liikme rikkumise tagajärgede tugevdamiseks, samal ajal kui selle seaduse artiklis 240 on nähtud ette võimalus esitada selleks otsene hagi.

56. Seega tuleb järeldada, et kuna vastuvõetud õigusnormid vastavad direktiivi 2012/30 artikliga 19 kehtestatud sõnaselgele nõudele ning aitavad kaasa viimases sätestatud õigusnormide tõhususele, ( 18 ) kuuluvad need selle direktiivi kohaldamisalasse, isegi kui need ei vasta mõnele sellega kehtestatud sõnaselgele nõudele. ( 19 )

57. Selles olukorras tuleb nüüd analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi sisuliselt ja arutada seega teist probleemi, mis nendega seoses tekib.

B. Sisulised küsimused

1. Esimene ja teine eelotsuse küsimus

58. Esimese ja teise eelotsuse küsimuse kohta – mis on omavahel seotud – rõhutan eelnevalt, kui eripärane on nende ese. Eelotsusetaotlus puudutab Hispaania seadusandja valikuid kohtukorralduse valdkonnas, et võlausaldajad saaksid saavutada oma kohustusi ja eelkõige direktiivi 2012/30 artiklis 19 sätestanud kohustust rikkunud juhatuse liikme solidaarvastuse tuvastamine.

59. Tuleb aga meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ( 20 ) tuleb vastavat valdkonda reguleerivate liidu õigusnormide puudumise korral liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte alusel iga liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse.

60. Et liikmesriikidel on kohustus tagada igal üksikul juhul nimetatud õiguste tõhus kaitse, ( 21 ) ei tohi see menetluskord siiski olla ebasoodsam kui samalaadsete siseriiklike hagide puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). ( 22 )

61. Need võrdväärsuse ja tõhususe nõuded kehtivad ka küsimuses, missugused kohtud on pädevad lahendama sellel õigusel põhinevaid hagisid. ( 23 )

62. Seega tuleb esitatud küsimust mõista nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas direktiivi 2012/30 artiklit 19 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid ( 24 ) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kohustavad äriühingu töötajast võlausaldajat pöörduma teise kohtu poole kui töövaidluskohus, et talle võlgnetavad summad mõistetaks solidaarselt välja selle äriühingu juhatuse liikmelt.

63. Seda, kas menetluskord, mille ülesanne on tagada siseriiklikus õiguses nende õiguste kaitse, mis õigussubjektidel liidu õiguse kohaselt on, on nende põhimõtetega kooskõlas, peavad põhimõtteliselt kontrollima siseriiklikud kohtud. Euroopa Kohus võib neile selle hindamisel siiski anda juhiseid liidu õiguse tõlgendamiseks. ( 25 )

64. Võrdväärsuse põhimõtte järgimine eeldab, et asjaomane siseriiklik õigusnorm on ühtemoodi kohaldatav nii liidu õiguse kui siseriikliku õiguse rikkumisest tulenevate hagide puhul, kui neil hagidel on sarnane ese ja alus. ( 26 ) Nagu aga Euroopa Kohus on juba otsustanud, ei saa seda põhimõtet tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriiki laiendama oma soodsaimat siseriiklikku korda kõikidele kohtusse pöördumistele tööõiguse valdkonnas. ( 27 ) Et kontrollida, kas on järgitud võrdväärsuse põhimõtet, peab siseriiklik kohus analüüsima nii väidetavalt samasuguste siseriiklikku laadi hagide eset kui ka põhitunnuseid. ( 28 ) Arvesse tuleb võtta ka siseriikliku õigusnormi kohta kogu menetluses, selle käiku ja selle eripära siseriiklikes kohtutes. ( 29 )

65. Märgin nagu ka Euroopa Komisjon, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole andnud teavet soodsamate vastuvõetavuse tingimuste ja menetlustingimuste kohta siseriiklikest õigusaktidest tulenevate õiguste kasutamisel, mis tekitaks kahtlusi, kas seda põhimõtet on järgitud. Eriõigusaktides, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, ( 30 ) on reguleeritud menetlusi, mis ei ole sarnased, sest nendes ei ole nähtud ette, et teiste nõuete kohta, mis ei ole seotud töölepingu täitmisega, on pädev otsust tegema töövaidluskohus. Teiste sõnadega tuleb selgitada välja, kas vaidlusalust õigusnormi kohaldatakse üksnes nõuete suhtes tuvastada juhataja solidaarvastutus, samal ajal kui muude nõuete puhul piisab ainult ühest hagist töövaidluskohtule. ( 31 )

66. Mis puudutab tõhususe põhimõtet, siis probleem, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus tähelepanu juhib, ei ole seotud mitte õiguskaitsevahendi puudumise või äärmiste raskustega selle kasutamisel, ( 32 ) vaid ainult üldiselt kirjeldatud ebamugavustega, ( 33 ) mis seonduvad kohtualluvuse jaotumisega spetsialiseerunud kohtute vahel erinevates valdkondades.

67. Seega tuleb meenutada, et kõnesolevat siseriiklikku õigusnormi tuleb analüüsida nii, et arvesse võetakse selle kohta kogu menetluses, menetluse käiku ja selle eripära erinevates siseriiklikes kohtutes. Sellest vaatevinklist tuleb võtta vajaduse korral arvesse põhimõtteid, millest lähtudes on siseriiklik kohtusüsteem välja töötatud, näiteks kaitseõiguste ja õiguskindluse põhimõtted ning menetluse häireteta kulg. ( 34 )

68. Seega arvan, et põhikohtuasjas tuleb kaaluda, kummad on suuremad, ( 35 ) kas spetsialiseerunud kohtute kohtualluvuse vahel jaotumise eelised või puudused.

69. Vaieldamatult on võlausaldajast töötaja huvides, et vaidluse kõikide aspektide kohta teeks otsuse üks ja sama kohus, ning seda menetluse kestuse ja kuludega seotud praktilistel kaalutlustel. Nendel kaalutlustel otsustaski Euroopa Kohus – nagu A. Marína Lorente esindaja kohtuistungil rõhutas –, et tähtajalise töölepinguga töötaja kohustus „esitada uus hagi, võib-olla ka teise kohtusse, et määrata kindlaks sobiv sanktsioon pärast seda, kui kohus on tuvastanud kuritarvituse järjestikuste tähtajaliste lepingute kasutamisel“, ( 36 ) ei ole kooskõlas tõhususe põhimõttega, sest „see tähendas [töötajale] menetlusest tulenevaid ebamugavusi, st eelkõige menetluskulude, menetlusele kulunud aja ja esindusõiguse mõttes“. ( 37 )

70. Arvan siiski, et seda lahendust ei saa korrata. Selles kohtuasjas analüüsiti olukorda, milles tuli algatada kaks eraldi menetlust: üks selleks, et tuvastataks kuritarvitus, teine selleks, et selle eest määrataks karistus. ( 38 ) Otsene seos nõuete vahel ja poolte omavahelised õigussuhted viisid selle lahenduseni ( 39 ) ja kohtu spetsialiseerumise küsimus oli kõrvalise tähtsusega. ( 40 )

71. Minu arvates tuleb aga põhikohtuasjas arvesse võtta väga erinevaid asjaolusid. Nagu rõhutas Hispaania valitsus kohtuistungil, ei ole juhatuse liikme vastutuse küsimus töölepingust tuleneva nõude kindlaksmääramisega seotud. Lisaks esitati see teine nõue alles rahasummade väljamõistmise täitmisele pööramise etapis.

72. Seega tuleb puudusi, mis on seotud kahe eraldi menetluse algatamisega, milles arutatakse sisulisi nõudeid, millel otsest seost ei ole, analüüsida nii, et arvesse võetakse õiguskindluse nõuet, mis õigustab traditsiooniliselt kohtute spetsialiseerumist, nii töövaidluste kui ka ärivaldkonnas.

73. See põhineb tõdemusel, et teatavate vaidluste eripära ja tehnilisus nõuavad kohtuasjade ühte koondamist, et sellest oleks lihtsam aru saada ja seda kergem arutada. Nii on see kohtuasjades, mis puudutavad töösuhet tööandja ja töötaja vahel, samuti ärivaldkonnas vaidlustes, mis puudutavad äriühingute otsuseid, eriti rahaliste raskuste korral ja täpsemalt nende juhtide vastutust. ( 41 )

74. See korraldus hõlbustab ka üldist arusaamist vaidlusest, võimaldades ainult ühel kohtul arutada kõiki võlausaldajate nõudeid ja muudab lihtsamaks analüüsi, missugustel tingimustel võib kohaldada juhtimisorganite vastutust.

75. Selles küsimuses võib isegi asuda seisukohale, et see spetsialiseerumine on kooskõlas liidu seadusandja eesmärgiga saavutada see, et äriühingute tegutsemist puudutavad otsused, näiteks kapitali vähendamise otsus tehakse „[v]õlausaldajate standardiseeritud kaitse edendamiseks kõikides liikmesriikides“. ( 42 )

76. Seega näib mulle, et otsus mitte laiendada kohtule, kellele kuuluva erandliku kohtualluvuse eesmärk on tagada tööõiguses ette nähtud õiguste teostamise tõhusus, õigust analüüsida juhatuse liikme vastutuse küsimust, mis allub teisele spetsialiseerunud kohtule, kes ei ole seotud töölepingu täitmisega, ei ole niisugune, mis muudaks töötajatel oma õiguste teostamise ülemäära raskeks, ammugi veel töötasunõuete sundsissenõudmise etapis pärast sellega seotud supereesõiguse kohustuslikku kohaldamist ja töötasude tagatisfondi võimaluste kasutamist. ( 43 )

77. Lisaks võib märkida – nagu kohtuistungil meenutatud –, et kõnesolevad õigusaktid annavad töötajatele võimaluse kaitsta ennast juhtimisorganite tegevusetuse vastu, nõudes kaubanduskohtus äriühingu lõpetamist ( 44 ) või ka tekkinud kahju hüvitamist. ( 45 ) Nende menetluste töötajate poolset kasutamist hõlbustab see, et nad on ettevõtjas ja neil on seega otsene juurdepääs kasulikule teabele.

78. Võib ka märkida, et ükski eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud säte ei välista, et töötajad võivad vabatahtlikult astuda juhatuse liikme vastutuse tuvastamise menetlusse, mille on algatanud juba teised võlausaldajad.

79. Eelnevate kaalutluste põhjal teen ettepaneku kahele esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2012/30 artiklit 19 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kohustavad töötajat, kes on ta tööle võtnud äriühingu võlausaldaja, pöörduma teise kohtu poole kui töövaidluskohus, et võlgnetavad summad mõistetaks solidaarselt välja selle äriühingu juhatajalt seetõttu, et viimane rikkus oma ärikohustusi, tingimusel, et need õigusnormid ei ole ebasoodsamad kui need, mis reguleerivad samasuguseid siseriiklikke õiguskaitsevahendeid ega muuda selle direktiiviga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

2. Kolmas eelotsuse küsimus

80. Selle eelotsuse küsimuse kohta – mille puhul kehtib sama eeltingimus, et see peab olema seotud liidu õigusega ( 46 ) – tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise ja diskrimineerimise keelu põhimõtete kohaselt on nõutav, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Eri olukordade eripärasused asjaolud ning nende olukordade sarnasus tuleb kindlaks teha ning neile tuleb anda hinnang, arvestades eeskätt selle liidu akti eset ja eesmärki, mis kõnealuse vahetegemise sätestab. Lisaks tuleb arvestada selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu vastav akt kuulub. Sellist lähenemist tuleb mutatis mutandis kasutada ka selle analüüsi käigus, milles hinnatakse liidu õigust kohaldavate siseriiklike meetmete vastavust võrdse kohtlemise põhimõttele. ( 47 )

81. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab, et ükskõik mis laadi nõudega on tegemist, peavad menetlustingimused, milles juhatuse liikme vastutuse tuvastamist nõutakse, olema seega samasugused, et töövaidluskohus saaks teha otsuse nii võlanõude rahuldamise kui ka juhatuse liikme solidaarvastutuse kohta.

82. Arvan, et sisuliselt ei eksisteeri mingit erinevat kohtlemist. Juhatuse liikme solidaarvastutuse tuvastamist võib nõuda olenemata sellest, millist laadi on võlanõue äriühingu suhtes.

83. Menetluslikus plaanis eksisteerib erinev kohtlemine võrreldes tsiviil- või kaubandusnõudega just sellepärast, et nõue on töölepingust tulenev nõue ning seaduses on sellega seoses tööandja tegutsemise lõpetamise või maksejõuetuse puhuks ette nähtud tagatiste erikord – asjaolu, mis õigustab seda, et töövaidluskohtule kuulub erandlik kohtualluvus.

84. Juhatuse liikme vastutuse tuvastamise nõude eripära õigustab ka seda, et asja ei saa usaldada kohtule, mis on spetsialiseerunud ainult tööõigusele, ( 48 ) ammugi veel etapis, mil pööratakse täitmisele otsus, millega määrati kindlaks võla summa ja põhivõlgnik.

85. Arvan seega, et niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, millega rakendatakse liidu õigust, ei ole vastuolus võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, mis on sätestatud eelkõige harta artiklites 20 ja 21, sest äriühingu töötajatest võlausaldajad, kes peavad pöörduma teise kohtu poole kui töövaidluskohus, et võlgnetav summa mõistetaks solidaarselt välja selle äriühingu juhatuse liikmelt seetõttu, et viimane rikkus oma ärikohustusi, ei ole sarnases olukorras selle äriühingu teiste võlausaldajatega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

V. Ettepanek

86. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (Barcelona töövaidluskohus nr 30, Hispaania) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/30/EL tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 54 teises lõigus tähendatud äriühingutelt nõuavad seoses aktsiaseltside asutamise ning nende kapitali säilitamise ja muutmisega, et muuta sellised tagatised võrdväärseteks, artiklit 19 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kohustavad töötajat, kes on ta tööle võtnud äriühingu võlausaldaja, pöörduma teise kohtu poole kui töövaidluskohus, et võlgnetavad summad mõistetaks solidaarselt välja selle äriühingu juhatajalt seetõttu, et viimane rikkus oma ärikohustusi, tingimusel, et need õigusnormid ei ole ebasoodsamad kui need, mis reguleerivad samasuguseid siseriiklikke õiguskaitsevahendeid ega muuda selle direktiiviga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. 2. Niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, millega rakendatakse liidu õigust, ei ole vastuolus võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, mis on sätestatud eelkõige harta artiklites 20 ja 21, sest äriühingu töötajatest võlausaldajad, kes peavad pöörduma teise kohtu poole kui töövaidluskohus, et võlgnetav summa mõistetaks solidaarselt välja selle äriühingu juhatuse liikmelt seetõttu, et viimane rikkus oma ärikohustusi, ei ole sarnases olukorras selle äriühingu teiste võlausaldajatega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2009, L 258, lk 11.

( 3 ) ELT 2012, L 315, lk 74.

( 4 ) Nõukogu 25. juuli 1978. aasta neljas direktiiv, mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid (EÜT 1978, L 222, lk 11; ELT eriväljaanne 17/01, lk 21).

( 5 ) Nõukogu 13. juuni 1983. aasta seitsmes direktiiv, mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb konsolideeritud aastaaruandeid (EÜT 1983, L 193, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 58).

( 6 ) Nõukogu 8. detsembri 1986. aasta direktiiv pankade ja muude rahaasutuste raamatupidamise aastaaruannete ja konsolideeritud aruannete kohta (EÜT 1986, L 372, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 157).

( 7 ) Nõukogu 19. detsembri 1991. aasta direktiiv kindlustusseltside raamatupidamise aastaaruannete ja konsolideeritud aruannete kohta (EÜT 1991, L 374, lk 7; ELT eriväljaanne 06/01, lk 279).

( 8 ) BOE nr 161, 3.7.2010, lk 58472, edaspidi „LSC“.

( 9 ) BOE nr 157, 2.7.1985, lk 20632.

( 10 ) BOE nr 164, 10.7.2003, lk 26905.

( 11 ) BOE nr 154, 29.6.1994, lk 20658.

( 12 ) BOE nr 245, 11.10.2011, lk 106584.

( 13 ) Kui õiguslik olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, ei ole Euroopa Kohus pädev selle kohta otsust tegema ning ainuüksi asjaolu, et viidatakse harta sätetele, ei saa olla selle pädevuse aluseks (vt kohtuotsused, 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 22; 27.3.2014, Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 6.10.2015, Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, punkt 27).

( 14 ) Vt eelkõige kohtuotsused, 21.10.2010, Idryma Typou (C‑81/09, EU:C:2010:622, punkt 31) ning 10.2.2011, Vicoplus jt (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 15 ) Erinevalt selle direktiivi artiklitest 4, 11 või 25, milles on silmas peetud vastutuse tuvastamise juhtumeid.

( 16 ) Selles õigusnormis on nähtud ette, et „tuleb kokku kutsuda aktsionäride üldkoosolek“.

( 17 ) See on asjaolu, mis eristab seda juhtumit kapitali vähendamise juhtumist, mida on nimetatud direktiivi 2012/30 artiklis 36, milles on määratletud konkreetne õigus, st õigus tagatisele, ja kehtestatud selle teostamise tingimused, et see oleks tõhus.

( 18 ) Vt kohtuotsus, 12.9.1996, Gallotti jt (C‑58/95, C‑75/95, C‑112/95, C‑119/95, C‑123/95, C‑135/95, C‑140/95, C‑141/95, C‑154/95 ja C‑157/95, EU:C:1996:323, punkt 14 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 19 ) Vt ka kohtuotsus, 16.5.2017, Berlioz Investment Fund, (C‑682/15, EU:C:2017:373, punkt 39).

( 20 ) Vt eelkõige kaks hiljutist kohtuotsust, milles on vastatud küsimustele, mis puudutasid kohtu pädevuse piiramist hageja (esimeses tarbija, teises töötaja) kaitsmise valdkondades: kohtuotsused, 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika), ning 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punktid 37 ja 57 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 21 ) Vt viite kohta sellele kohustusele kohtuotsused, 15.4.2008, Impact, (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 45) ja 27.6.2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 35).

( 22 ) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt vt eelkõige tööõiguse valdkonnas kohtuotsused, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 15.4.2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 23 ) Vt eelkõige 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Ettepanek sõnastada nende sõnade lisamisega küsimus ümber, sest eelotsusetaotlus ei ole täpne. See on inspireeritud ettepanekust, millega nõustuti 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Orizzonte Salute (C‑61/14, EU:C:2015:655, punkt 42). Arvan, et ei ole vaja lisada viidet harta artiklile 47 nagu 30. juuni 2016. aasta kohtuotsuses Toma ja Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, punkt 38) antud vastuses – kohtuotsus, millega võib näha seost, sest selles on vastatud küsimusele, mis puudutab harta artikleid 20 ja 21, mis on aluseks käesolevas kohtuasjas esitatud kolmandale eelotsuse küsimusele (vt käesoleva ettepaneku punktid 80 jj). Kohtupraktika praeguses seisus tundub mulle, et piisab viitest, mis on seotud konkreetselt tõhususe põhimõttega ja mis vastab just põhikohtuasja esemele, milleks on kohtusse pöördumise viiside korraldus (vt käesoleva ettepaneku punkt 66). Mulle näib, et viidet tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttele või harta artiklile 47 ja artikli 52 lõikele 1 võib tõlgendamistaotlustes kasutada ainult juhtudel, mil õiguskaitsevahendid puuduvad või kohaldatakse siseriikliku seadusega kehtestatud vastuvõetavuse tingimusi, mille tagajärg on see, et kahjustatakse kohtusse pöördumise õiguse olemust ennast, näiteks kehtestades heidutavad kohtusse pöördumise kulud, mida ei kaeta menetlusabist, piirates õigust olla kohtumenetluses pool, valides ette kindlaks määratud tähtajad, mitte kohandades teatamistingimusi, kui isikud, kellel on põhjendatud huvi, puuduvad, jne.

( 25 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577), punkt 40.

( 26 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577), punkt 41.

( 27 ) Vt kohtuotsus, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577), punkt 42.

( 28 ) Vt kohtuotsused, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, punktid 39 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika) ning 16.5.2000, Preston jt (C‑78/98, EU:C:2000:247, punkt 49).

( 29 ) Vt kohtuotsused, 1.12.1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, punkt 44) ja 27.6.2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 38).

( 30 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.

( 31 ) Vt näiteks 1. detsembri 1998. aasta kohtuotsus Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577), punktid 51 ja 52, mida võib võrrelda 29. oktoobri 2009. aasta kohtuotsusega Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, punkt 55), ja kohtuotsus, 27.6.2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 41).

( 32 ) Vt nende kriteeriumide kohta näiteks kohtuotsus, 15.4.2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punktid 51–55).

( 33 ) Selles küsimuses näitas A. Marína Lorente esindaja kohtuistungil ära asjaolud, mis veenavad „99% töötajatest“ mitte kohtusse pöörduma: vaidlusalune menetlus leiab aset pärast nõude esimest sissenõudmise katset, mis kestab ligi kaks aastat, ning töötajatele ei kohaldata tsiviilkohtus tasuta menetluse põhimõtet. Nendelt võib välja mõista ka kohtukulud. Et teised võlausaldajad saavad juhataja vastutusele tugineda kiiremini, rahuldatakse nende nõuded praktikas enne töötajate nõudeid.

( 34 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punkt 61).

( 35 ) Sest tõhususe põhimõtte tavapärase määratluse kohaselt tuleb teha kindlaks, kas liidu õiguskorraga antud õiguste teostamine on „ülemäära raske“.

( 36 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punkt 63).

( 37 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 15.4.2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punkt 51). Vt samuti kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punkt 63).

( 38 ) Vt kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, punktid 31 ja 63).

( 39 ) Vt sama mõtet väljendav kohtuotsus, 15.4.2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punktid 50 ja 51).

( 40 ) Vt ka kohtuotsus, 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, ja eelkõige sõnastuse erinevus punkti 63 ja resolutsiooni punkti 2 sõnastuse vahel).

( 41 ) Seda olukorda tuleb eristada põhikirja muutmata jätmise või kapitali suurendamata jätmise objektiivsest tuvastamisest, millel põhines eelotsusetaotluses viidatud kohtupraktika suund (vt käesoleva ettepaneku punkt 37). Lisaks sõltub LSC artikli 367 kohaldamine erinevatest tingimustest, mida tuleb kontrollida, eelkõige kohustuste kuupäeva tingimustest: need peavad olema lõpetamise seadusjärgse aluse tekkimisest hilisemad.

( 42 ) Vt direktiivi 2012/30 põhjendus 12.

( 43 ) Õigused, mida meenutas A. Marína Lorente oma kirjalikes seisukohtades. Konkreetselt tagatisfondi kohta vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiv 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (ELT 2008, L 283, lk 36).

( 44 ) Vt LSC artikkel 366.

( 45 ) Vt LSC artikkel 241.

( 46 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 43.

( 47 ) Vt kohtuotsus, 26.9.2013, IBV & Cie (C‑195/12, EU:C:2013:598, punktid 50 ja 52 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 48 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 73.