ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Selle määruse artiklis 1 „Reguleerimisala“ on sätestatud järgmist: „1. Käesolevat määrust kohaldatakse kalandus- ja vesiviljelussektori ettevõtjatele antava abi suhtes, välja arvatud: a) abi, mille summa on kindlaks määratud ostetud või turule viidud toodangu hinna või koguse alusel; b) abi, mida antakse tegevuseks, mis on seotud ekspordiga kolmandatesse riikidesse või liikmesriikidesse, täpsemalt selline abi, mis on vahetult seotud eksporditavate koguste, turustusvõrgu loomise ja toimimise või muude eksportimisest tulenevate jooksvate kuludega; c) abi, mille tingimuseks on kodumaiste toodete kasutamine importtoodete asemel; d) abi, mida antakse kalalaevade ostmiseks; e) abi, mida antakse kalapüügilaevade pea- või abimasinate ajakohastamiseks või asendamiseks; f) abi, mida antakse laevade püügivõimsuse suurendamiseks või sellise varustuse soetamiseks, millega saab kalade asukohta paremini kindlaks teha, g) abi, mida antakse uute kalalaevade ehitamiseks või kalalaevade impordiks; h) abi, mida antakse püügitegevuse ajutiseks katkestamiseks või lõpetamiseks, kui [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määrusega (EL) nr 508/2014 Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2328/2003, (EÜ) nr 861/2006, (EÜ) nr 1198/2006 ja (EÜ) nr 791/2007 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 1255/2011 (ELT 2014, L 149, lk 1)] ei ole konkreetselt sätestatud teisiti; i) abi, mida antakse uurimusliku kalapüügi jaoks; j) abi, mida antakse ettevõtte omandi ülemineku korral; k) abi, mida antakse otseseks taasasustamiseks, välja arvatud juhul, kui see on ELi õigusaktis selgesõnaliselt ette nähtud looduskaitsemeetmena või kui tegemist on eksperimentaalse taasasustamisega. 2. Kui ettevõtja tegutseb kalandus- ja vesiviljelussektoris ning on tegev ka mõnes [komisjoni 18. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1407/2013, milles käsitletakse [ELTL] artiklite 107 ja 108 kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes (ELT 2013, L 352, lk 1),] reguleerimisalasse kuuluvas sektoris või tegevusvaldkonnas, kohaldatakse kõnealuse määruse sätteid sellistele muudele sektoritele ja tegevustele antava abi suhtes tingimusel, et asjaomane liikmesriik tagab asjakohaste meetmetega, nagu näiteks tegevuse või kulude eristamine, et kalandus- ja vesiviljelussektoris toimuv tegevus ei saa kõnealuse määruse alusel vähese tähtsusega abi. 3. Kui ettevõtja tegutseb kalandus- ja vesiviljelussektoris ning on tegev ka [komisjoni 18. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1408/2013, milles käsitletakse [ELTL] artiklite 107 ja 108 kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes põllumajandussektoris (ELT 2013, L 352, lk 9),] reguleerimisalasse kuuluvas põllumajandusliku esmatootmise sektoris, kohaldatakse käesoleva määruse sätteid kalandus- ja vesiviljelussektoris toimuvatele tegevustele antava abi suhtes tingimusel, et asjaomane liikmesriik tagab asjakohaste meetmetega, nagu näiteks tegevuse või kulude eristamine, et põllumajanduslikule esmatootmisele ei anta käesoleva määruse alusel vähese tähtsusega abi.“
48

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et ELTL artikleid 45 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus annab riigisiseste õigusnormide alusel isikule arstina tegutsemise õiguse kuni kolmeks aastaks tingimusel, et ühelt poolt võib asjaomane isik sellel kutsealal tegutseda üksnes tegevusluba omava arsti juhtimise ja järelevalve all ning teiselt poolt peab ta sama ajavahemiku jooksul edukalt läbima kolmeaastase peremeditsiini eriala residentuuri, et saada õigus vastuvõtvas liikmesriigis iseseisvalt arstina tegutseda, võttes arvesse asjaolu, et isik on päritoluliikmesriigis omandanud üldarsti kvalifikatsiooni ja tal on direktiivi 2005/36 V lisa punktis 5.1.1 Ühendkuningriigi puhul ette nähtud kutsekvalifikatsiooni tõendav dokument, ent tal ei ole selles punktis nimetatud tunnistust, mis tõendab päritoluliikmesriigis kutsekvalifikatsiooni lisatingimusena nõutava üheaastase kutsepraktika läbimist.
49

Seda tõlgendust ei saa aga üle kanda juhtumile, kus ühenduse disainilahenduse omanik ei esita hagi mitte asjaomase artikli 82 lõike 1, 2, 3 või 4 alusel, vaid ta otsustab esitada ühe või mitu täpselt sihitud hagi, millest igaüks on suunatud ühe liikmesriigi territooriumil toime pandud rikkumise või rikkumiste ohule nimetatud artikli lõike 5 alusel. Viimasel juhul ei saa kohtult, kelle poole on pöördutud, nõuda, et ta kontrolliks, kas teatava liikmesriigi territooriumil, mida hagi ei puuduta, on toime pandud esimene intellektuaalomandi õiguse rikkumine, ja et ta tugineks sellele tegevusele, et kohaldada selle teise liikmesriigi õigust, kui vaidlus ei puuduta ei nimetatud tegevusi ega ka kõnealuse liikmesriigi territooriumi.
55

Siinkohal on lisaks oluline täpsustada, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, et liikmesriigid on direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 3 alusel kohustatud kujundama oma riigisisese õiguse selliselt, et selles sättes käsitletud õiguskaitsevahendite menetlemine hõlmaks vähemalt kõigi selliste faktiliste ja õiguslike asjaolude läbivaatamist esimese astme kohtus, mis võimaldavad kohtul anda juhtumile ajakohastatud hinnangu. Euroopa Kohus on juba täpsustatud, et selles sättes kasutatud väljend ex nunc ja omadussõna „täielik“ rõhutavad kohtu kohustust viia läbi hindamine, mis võtaks vajaduse korral arvesse nii neid asjaolusid, mida menetlev ametiasutus võttis või oleks pidanud võtma arvesse, kui ka uusi asjaolusid, mis ilmnesid pärast edasikaevatud otsuse vastuvõtmist. Seesugune kohtu pädevus võtta arvesse uusi asjaolusid, mida kõnealune ametiasutus ei käsitlenud, vastab direktiivi 2013/32 eesmärgile, milleks on vastavalt eeskätt selle põhjendusele 18 see, et rahvusvahelise kaitse taotlusi menetletaks „võimalikult kiiresti […], ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist“ (13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund), C‑507/19, EU:C:2021:3, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
57

Selles kontekstis tuleb veel meenutada, et direktiivi 2008/115 põhjenduses 6 on muu hulgas märgitud, et vastavalt liidu õiguse üldistele põhimõtetele tuleks selle direktiivi alusel tehtavad otsused võtta vastu juhtumipõhiselt ja lähtudes objektiivsetest kriteeriumidest, mis tähendab, et arvesse tuleks võtta ka muid asjaolusid kui lihtsalt ebaseadusliku riigisviibimise fakti. Euroopa Kohus on juba otsustanud, et eelkõige peab proportsionaalsuse põhimõtte järgimine olema tagatud kõigi direktiivis ette nähtud tagasisaatmismenetluse etappide käigus, kaasa arvatud tagasisaatmisotsusega seotud etapp, mille raames peab vastav liikmesriik tegema selle direktiivi artikli 7 alusel otsuse vabatahtliku lahkumise tähtaja määramise kohta (vt selle kohta 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus Zh. ja O., C‑554/13, EU:C:2015:377, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
116

Kaebuse rahuldamata jätmise otsusest nähtub, et Euroopa välisteenistus oli seisukohal, et ametnik on Euroopa välisteenistuses kohal, kui ta täidab kaks kumulatiivset tingimust, mis tulenevad personalieeskirjade artiklitest 21 ja 55, nimelt abistab oma ülemusi, täites talle määratud ülesandeid, ja on igal ajal institutsiooni käsutuses. Ühelt poolt leidis Euroopa välisteenistus sellega seoses, et ametnik, kes on teatanud kavatsusest oma ülemusi mitte abistada ja mitte täita talle määratud ülesandeid, ei täida teenistuses reaalselt kohaloleku tingimusi ja puudub põhjendamatult töölt. Teiselt poolt lükkas ta tagasi apellandi esitatud tõendid, kuna need ei kinnita „reaalset kohalolekut“ personalieeskirjade artiklites 21 ja 55 nõutud tingimuste tähenduses.
27

Teisena leiab Prantsuse Vabariik, et otsuse 2015/2169 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kord rakendab õigesti ELTL artikli 218 lõiget 7, kuna selles on ette nähtud, et nõukogu peab heaks kiitma komisjoni otsuse asjasse puutuvate kavade kohaldamise lõpetamisest mitte teatada. Ta märgib sellega seoses, et otsuse 2015/2169 artikli 3 lõige 1 annab komisjonile tegeliku otsustusõiguse iga kolme aasta tagant tehtava valiku suhtes, seades samas sellele volitusele eritingimused ELTL artikli 218 lõike 7 tähenduses. See piirang on õiguspärane, kuna viimati nimetatud säte on erand ELTL artikli 218 lõigetest 5, 6 ja 9 ning asjasse puutuvate kavade kohaldamise pikendamine on osa liidu poliitika määratlemise ja välistegevuse väljatöötamise toimingutest. Ühehäälne otsustamine on üksnes viis, kuidas nõukogu annab oma heakskiidu komisjoni valikule mitte olla vastu asjasse puutuvate kavade kohaldamise pikendamisele, ning selle heakskiidu andmise viisi õiguspärasus või õigusvastasus ei mõjuta heakskiidu nõude õiguspärasust.
129

Sellega seoses on Euroopa Kohus täpsustanud, et esiteks on mõiste „kaubandustavad“ selle direktiivi artikli 2 punktis d määratletud eriti üldist sõnastust kasutades ja nii määratletud tavad peavad olema ühelt poolt seotud kauplemisega, see tähendab lähtuma ettevõtjatelt, ja teiselt poolt olema otseselt seotud nende toodete reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Dyson, C‑632/16, EU:C:2018:599, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika). Teiseks hõlmab selles sättes kasutatud mõiste „otseselt seotud toote müügiga“ kõiki toiminguid, mida tehakse muu hulgas lepingu sõlmimisega seoses (vt selle kohta 20. juuli 2017. aasta kohtuotsus Gelvora, C‑357/16, EU:C:2017:573, punkt 21). Mõiste „toode“ on nimetatud direktiivi artikli 2 punktis c määratletud nii, et see viitab kõigile kaupadele või teenustele, kusjuures ükski tegevusala pole välistatud (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, punkt 29). Kolmandaks ilmneb sama direktiivi artikli 2 punktist b, et mõiste „ettevõtja“ all on silmas peetud iga „füüsilist või juriidilist isikut“, kes tegeleb tasustatud tegevusega, tingimusel et kaubandustava on osa tema kutsealasest tegevusest (vt selle kohta 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, punktid 30 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika), sealhulgas ka olukorras, kui ühe ettevõtja kaubandustavasid järgib teine ettevõtja, kes tegutseb kas esimese nimel ja/või huvides (vt selle kohta 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus RLvS, C‑391/12, EU:C:2013:669, punkt 38).
63

Käesoleval juhul ilmneb eelotsusetaotluses esitatud andmetest ja eelkõige nendest, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 30, ning esimese küsimuse sõnastusest, et need nõuded on täidetud, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist. Nimelt tuleneb sellest esiteks, et sellisele projektile, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa teostusluba anda, ilma et projekti arendaja suhtes oleks tehtud otsus, millega tal lubatakse kõrvale kalduda kohaldatavatest liikide kaitse meetmetest, millest järeldub, et see otsus tuleb tingimata vastu võtta enne teostusloa andmist. Teiseks jääb projektile teostusloa andmiseks pädevale asutusele võimalus hinnata projekti keskkonnamõju rangemalt, kui seda tehti kõnealuse otsuse tegemisel.
56

Seega ilmneb, et see täiendav karistus kujutab kontekstis vaadelduna endast meedet, mis on mõeldud alaealistele tubakatoodete müümise keelu esmakordse rikkumise korral eelkõige selleks, et karistada nende toodete edasimüüjaid toime pandud rikkumiste eest ja heidutada neid seda keeldu uuesti rikkumast, kõrvaldades majanduslikud kaalutlused, mis võivad neid edasimüüjaid panna sellise müügi keelust hoolimata müüma tubakatooteid alaealistele, ilma et see tooks kaasa tegevusloa tühistamist, mis on ette nähtud, nagu selgub seadusandliku dekreedi nr 6/2016 artikli 24 lõikest 3, ainult korduva õigusrikkumise korral.
13

Direktiivi 2001/14 artiklis 30 „Reguleeriv organ“ on sätestatud: „1. Ilma et see mõjutaks artikli 21 lõike 6 kohaldamist, loovad liikmesriigid reguleeriva organi. Kõnealune organ, mis võib olla transpordiküsimuste eest vastutav ministeerium või mis tahes muu organ, on organisatsiooniliselt, rahastamisotsuste osas, õigusliku struktuuri poolest ning otsustustes sõltumatu mis tahes raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjast, maksustavast organist, jaotavast organist või taotlejast. Organ tegutseb vastavalt käesolevas artiklis sätestatud põhimõtetele, kusjuures apelleerimise ja reguleerimisega seotud funktsioonid võib anda eri organitele. 2. Kui taotleja leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, võib ta esitada reguleerivale organile apellatsiooni eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajadusel raudtee-ettevõtja otsuste vastu, mis on seotud: […] d) maksustamisskeemiga; e) temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurusega; […] 3. Reguleeriv organ tagab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud tasud on II peatükiga vastavuses ning mittediskrimineerivad. Taotlejate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja läbirääkimised infrastruktuuri kasutustasude üle on lubatud üksnes juhul, kui need toimuvad reguleeriva organi järelevalve all. Reguleeriv organ sekkub, kui läbirääkimised läheksid ilmselt vastuollu käesoleva direktiivi nõuetega. 4. Reguleerival organil on õigus asjassepuutuvas liikmesriigis nõuda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt, taotlejalt ja mis tahes kolmandalt poolelt asjassepuutuvaid andmeid, mis tuleb esitada viivitamata. 5. Reguleeriv organ peab kaebuste puhul otsuse tegema ning võtma meetmeid olukorra heastamiseks hiljemalt kahe kuu jooksul alates kogu teabe saamisest. Olenemata lõikest 6, on reguleeriva organi otsus siduv kõikidele pooltele, keda see puudutab. Kui kaebus on esitatud seoses infrastruktuuri läbilaskevõimsuse eraldamisest keeldumise või tingimustega, mille alusel seda läbilaskevõimsust pakutakse, reguleeriv organ kas kinnitab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsust ei ole tarvis muuta, või nõuab selle otsuse muutmist vastavalt reguleeriva organi poolt antud juhistele. 6. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et reguleeriva organi otsused on võimalik kohtus läbi vaadata.“
51

Käesolevas asjas piisab, kui märkida, et kuigi Cridar on seniks, kuni läbivaatamine on peatatud, jäetud tõepoolest ilma võimalusest pöörduda kaebusega kohtusse sellise maksuotsuse peale, millega talle keelduti käibemaksu mahaarvamise õigust andmast, nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 38 esitatud kaalutlustest, et sellisel peatamisel on õiguspärane eesmärk, ning käesoleva kohtuotsuse punktides 45–47 esitatud kaalutlustest, et Cridar ei ole jäetud ilma sellisest võimalusest pärast mõistlikku tähtaega. Lisaks nähtub Euroopa Kohtu valduses olevast toimikust, et põhikohtuasjas ei ole vaidlustatud, et sellel äriühingul on edaspidi võimalik esitada kohtule kaebus otsuse peale, millega lahendatakse tema vaie sisuliselt. Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et niisuguse vaide läbivaatamise peatamine piirab ebaproportsionaalselt sellise maksukohustuslase nagu Cridar õigust pöörduda kohtusse, mis on tagatud harta artikliga 47.
58

Euroopa Kohus on otsustanud, et harta artiklitega 20 ja 21 tagatud võrdse kohtlemise põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis nõuab, et võrreldavaid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Erinev kohtlemine on põhjendatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab, kui see on kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, mida asjasse puutuvate õigusnormidega saavutada soovitakse, ja kui erinevus on selle kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne (9. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
29

Järelikult eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
48

Sellest tuleneb, et see riigisisene säte kujutab endast kaudset soolist diskrimineerimist, mis on vastuolus direktiivi 79/7 artikli 4 lõikega 1, välja arvatud juhul, kui seda põhjendavad objektiivsed asjaolud, millel puudub igasugune seos soolise diskrimineerimisega. See on nii, kui see õigusnorm teenib õiguspärast sotsiaalpoliitika eesmärki, on selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ja selleks vajalik, arvestades, et seda õigusnormi saab pidada seatud eesmärgi saavutamiseks sobivaks üksnes siis, kui see vastab tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ning kui seda rakendatakse järjekindlalt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta 20. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Brachner, C‑123/10, EU:C:2011:675, punktid 70 ja 71 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus INSS, C‑843/19, EU:C:2021:55, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
112

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib kapitali vaba liikumist piirav meede olla lubatud üksnes tingimusel, et see on põhjendatav ülekaaluka üldise huviga ja järgib proportsionaalsuse põhimõtet, mis tähendab, et meede on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (21. mai 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (kasutusvaldus põllumajandusmaale), C‑235/17, EU:C:2019:432, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
110

Mis puudutab esimest asjaolu, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Trybunał Konstytucyjny (konstitutsioonikohus) tuvastas 20. juuni 2017. aasta kohtuotsuses muu hulgas, et põhiseaduse artikli 187 lõikega 3 – milles on ette nähtud, et KRSi valitud liikmete ametiaeg on neli aastat – on vastuolus 12. mai 2011. aasta KRSi seaduse artikli 13 lõige 3 tõlgendatuna nii, et üldkohtute kohtunike hulgast valitud KRSi liikmete ametiaeg on individuaalne. Neil asjaoludel on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud sisuliselt küsimus, kas asjaolu, et kaks edasikaevatud kohtuotsuse teinud kohtukoosseisu liiget nimetati Sąd Apelacyjny we Wrocławiusse (Wrocławi apellatsioonikohus) kohtuniku ametikohale resolutsioonide alusel, mille KRS võttis vastu koosseisus, mis selle liikmete enamiku osas tuleneb õigusnormidest, mille Trybunał Konstytucyjny (konstitutsioonikohus) on hiljem põhiseadusega vastuolus olevaks tunnistanud, mõjutab nende kohtunike sõltumatust.
42

Viiendaks ei ole määruse nr 1925/2006 eesmärk siiski reguleerida toitumisalast märgistamist ega laiemalt tarbijate teavitamist vitamiinide sisalduse kohta neis toiduainetes, kuna see küsimus on reguleeritud vastupidi üksnes määrusega nr 1169/2011, nagu nähtub selgelt selle määruse artikli 7 lõikest 3 ja nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 45 märkis. Määruse nr 1925/2006 II lisas loetletud vitamiiniühendeid ei saa seega pidada nimetusteks, mis lisanduvad käesoleva kohtuotsuse punktis 39 nimetatutele, seda enam, et selles lisas on täpsustatud, et tegemist on ainult iga asjaomase vitamiini erineva „ühendiga“.
37

Mis puudutab sellist isikuandmete töötlemist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis tuleb tõdeda, et ilma et see piiraks määruses 2016/679 ette nähtud sisuliste kohustuste täitmist, ei kuulu määruse artikli 55 lõike 3 alusel järelevalveasutuse pädevusse muu hulgas isikuandmete töötlemine, mida kohtud teevad nende menetluses olevates kohtuasjades oma kommunikatsioonipoliitika raames, näiteks ajakirjanikele kohtumenetluse toimiku dokumentide ajutiselt kättesaadavaks tegemine, et võimaldada neil seda meedias kajastada.
16

Selle direktiivi artiklis 20 on sätestatud: „1. Kui liikumise käigus on toime pandud aktsiisi tasumisega seotud eeskirjade rikkumine või eiramine, peab aktsiisi tasuma liikmesriigis, kus eeskirjade rikkumine või eiramine toime pandi, ja seda peab tegema füüsiline või juriidiline isik, kes artikli 15 lõike 3 kohaselt aktsiisi tasumise tagas, ilma et see mõjutaks kriminaalmenetluse alustamist. Kui aktsiis kogutakse teises liikmesriigis kui lähteliikmesriik, teavitab aktsiisi koguv liikmesriik sellest lähteliikmesriigi pädevat asutust. 2. Kui liikumise käigus on tuvastatud eeskirjade rikkumine või eiramine ning ei ole võimalik kindlaks teha, kus see toime pandi, loetakse, et see pandi toime liikmesriigis, kus see tuvastati. 3. Ilma et see piiraks artikli 6 lõike 2 kohaldamist, loetakse juhul, kui aktsiisiga maksustatav kaup ei jõua sihtkohta ning ei ole võimalik kindlaks teha, kus eeskirjade rikkumine või eiramine toime pandi, nimetatud rikkumine või eiramine toime panduks lähteliikmesriigis, kes kogub aktsiisi vastavalt kauba lähetamise kuupäeval kehtinud aktsiisimäärale, kui nelja kuu jooksul alates kauba lähetamise kuupäevast ei saada pädeva asutuse nõutaval viisil andmeid tehingu nõuetekohasuse kohta või rikkumise või eiramise toimepaneku tegeliku koha kohta. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et ära hoida eeskirjade rikkumisi või eiramisi ning kohaldada tõhusaid sanktsioone. 4. Kui enne saatedokumendi koostamise kuupäevast kolme aasta möödumist tehakse kindlaks liikmesriik, kus rikkumine või eiramine tegelikult toime pandi, kogub see liikmesriik aktsiisi vastavalt kauba lähetamise kuupäeval kehtinud aktsiisimäärale. Sellisel juhul tagastatakse esialgu kogutud aktsiis niipea, kui on saadud tõendid tasumise kohta.“
19

ELTL artikli 38 lõike 1 teises lõigus on üldsõnaliselt määratletud mõiste „põllumajandustooted“ nii, et see hõlmab põllundus-, loomakasvatus- ja kalandustooteid ning nende toodetega otseselt seotud esmatöötlemissaadusi. Põllumajandustooted selle sätte tähenduses on nimetatud loetelus, mis on esitatud EL toimimise lepingu I lisas, millele on viidatud ELTL artikli 38 lõikes 3.
47

Liikmesriigi kohus peab vastavalt Euroopa Kohtu praktikale oma riigi süsteemile omaseid asjaolusid ja direktiiviga 2001/29 kehtestatud piiranguid arvestades siiski veenduma, et sellise süsteemi kehtestamine on põhjendatud praktiliste raskustega, mis on seotud lõppkasutajate tuvastamisega või muude sarnaste raskustega, ning et tasu maksma kohustatud isikutel on õigus tasu tagasi saada, kui see on makstud alusetult (vt selle kohta 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt, C‑110/15, EU:C:2016:717, punktid 34 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika).
37

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et käibemaksudirektiivi artikleid 9, 295 ja 296 tuleb tõlgendada nii, et: – nendega on vastuolus liikmesriigi praktika, mis abikaasade puhul, kes tegelevad sama ettevõtte raames põllumajandusega, kasutades vara, mis on nende ühisvara, välistab võimaluse lugeda nad eraldi käibemaksukohustuslasteks juhul, kui kumbki abikaasa tegeleb majandustegevusega iseseisvalt; – nendega ei ole vastuolus see, kui olukorras, kus abikaasad tegelevad kõnealuse põllumajandustegevusega põllumajandustootjate kindla maksumääraga süsteemis, toob ühe abikaasa otsus kohaldada oma tegevusele tavalist käibemaksusüsteemi teise abikaasa jaoks kaasa kindla maksumääraga põllumajandustootja staatuse kaotamise, kui pärast konkreetse olukorra analüüsimist osutub see tagajärg vajalikuks, selleks et võidelda kuritarvituste ja pettuste ohuga, mida abikaasad ei saa sobivate tõendite esitamisega välistada, või kui kõnealuste abikaasade iseseisev ja kummalgi tavalise käibemaksusüsteemi raames toimuv põllumajandustegevus ei too kaasa haldusraskusi erinevalt olukorrast, kus abikaasadel on samal ajal kaks erinevat staatust.