ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61.

G.S-i puhul võisid Madalmaade ametiasutused tema kui juba liidu territooriumil viibiva pereliikme elamisloa tühistada avaliku korra kaalutlustel hetkest, kui ta kujutas ohtu avalikule korrale. Selleks kasutasid ametiasutused proportsionaalset skaalat, et teha kindlaks, kas pärast kriminaalasjas lõpliku otsuse tegemist on võimalik kaaluda loa tühistamist. Sellel skaalal võrreldakse karistuse raskusastet riigis elamise kestusega. Teisisõnu, mida kauem on kolmanda riigi kodanik Madalmaades seaduslikult elanud, seda rohkem on ta tühistamisotsuse vastu kaitstud. Madalmaade valitsuse sõnul viiakse üldine hindamine, et teha kindlaks, kas on alust elamisluba tühistada, läbi ainult juhtudel, kus üks osutatud künnistest on saavutatud, mistõttu näib, et elamisloa tühistamine ei toimu automaatselt selle järgi, kui määratakse karistus, mille kestus on Madalmaades viibimise kestusega võrreldes märkimisväärne. On olemas kolm erinevat proportsionaalset skaalat, nimelt üks kergete süütegude (alla kuue aasta pikkune vangistus), üks raskete süütegude (üle kuue aasta pikkune vangistus) ja üks korduvate süütegude jaoks. Rohkem kui kümne aasta pikkuse riigis viibimise korral tühistatakse elamisluba üksnes väga raske süüteo korral. G.S-i puhul võis tühistamist kaaluda ainult jõustunud kohtuotsusega vähemalt kolmeaastase vangistuse mõistmise korral, kui Madalmaades viibimise kestus on vähemalt kolm aastat. Madalmaade valitsus rõhutab, et isegi sellistel asjaoludel ei ole tühistamine automaatne ja proportsionaalseid skaalasid kasutatakse ainult selliste juhtude kindlaksmääramiseks, mille puhul on tühistamine võimalik, ilma et need vabastaksid riigi ametiasutusi kohustusest kaaluda seejärel esinevaid huvisid, hinnates enne otsuse tegemist nimelt EIK poolt EIÕK artikli 8 suhtes välja töötatud kriteeriume. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on veenduda, et see otsustamine ei ole automaatne ja et elamisloa tühistamise otsus on tõepoolest ajendatud käesoleva juhtumi konkreetsetest faktidest ja asjaoludest. Kui selle kontrollimise tulemusel ei ilmne vastupidist, näib seega, et hindamisraamistik, mis on Madalmaade õiguses määratletud selleks, et juhendada riigi ametiasutusi nende otsuste tegemisel, ei ole vastuolus direktiivi 2003/86 artikli 6 lõikega 2 koostoimes direktiivi artikliga 17.
38.

Kohtuotsuses Zh. ja O. ( 51 ) otsustas Euroopa Kohus muide direktiivi 2008/115 artikli 7 lõike 4 kohta, mis näeb ette liikmesriikide võimaluse vabatahtliku lahkumise tähtaega lühendada juhul, kui asjaomane isik kujutab ohtu avalikule korrale, et seda mõistet tuleb hinnata igal üksikjuhul eraldi, selleks et kontrollida, kas asjaomase kolmanda riigi kodaniku isiklik käitumine kujutab endast tõelist ja vahetut ohtu avalikule korrale ( 52 ). Euroopa Kohus välistas igasuguse üldistel kaalutlustel või mingitel eeldustel põhineva praktika ja otsustas, et ainuüksi seetõttu, et kolmanda riigi kodanikku „kahtlustatakse riigisisese õiguse alusel kuriteona karistatava teo toimepanemises või et ta on sellise teo toimepanemise eest süüdi mõistetud, ei ole põhjendatud asuda seisukohale, et kõnealune kodanik kujutab endast ohtu avalikule korrale direktiivi 2008/115 artikli 7 lõike 4 tähenduses“ ( 53 ). Liikmesriik võib siiski süüdimõistva kohtuotsuse puhul tuvastada, et tegemist on ohuga avalikule korrale, kui süüdimõistmine „koostoimes muude asjaomase isiku olukorraga seotud asjaoludega seda õigustavad“ ( 54 ). Samamoodi võib lihtsalt kahtlus, et kolmanda riigi kodanik on toime pannud süüteo või kuriteo, „koos muude konkreetse juhtumiga seotud asjaoludega“ ( 55 ) olla aluseks, et tuvastada oht avalikule korrale asjaomase õigusnormi tähenduses. Seda arvestades tuletas Euroopa Kohus meelde, et liikmesriigid võivad põhimõtteliselt avaliku korra nõuded vabalt kindlaks määrata lähtuvalt oma riigisisestest vajadustest ( 56 ). Selles kontekstis ei paista kohtuotsusest Bouchereau ( 57 ) tuleneva lahenduse kohaldamine põhjendatud ei erandiga liidu kodanike vabast liikumisest ega nende õigusega perekonna taasühinemisele, vaid asjaoluga, et direktiiviga 2008/115 sätestati erand kohustusest – näha ette sobiv vabatahtliku lahkumise tähtaeg –, mis oli ette nähtud selleks, et tagada kolmandate riikide kodanike põhiõiguste austamine nende liidust väljasaatmisel ( 58 ).
5.

Põhjenduses 105 on ette nähtud: „On oluline, et [on tagatud] keskkonna-, sotsiaal- ja tööõiguse valdkonnas alltöövõtjate poolt nende kohaldatavate kohustuste täitmi[ne], mis on kehtestatud liidu või siseriiklike õigusaktidega või kollektiivlepingutega või käesolevas direktiivis loetletud rahvusvaheliste keskkonna-, sotsiaal- ja tööõiguse sätetega, tingimusel et sellised eeskirjad ja nende kohaldamine on kooskõlas liidu õigusega […]. […] Samuti tuleks selgitada, et alati, kui liikmesriigi siseriiklik õigus näeb ette alltöövõtjate ja peatöövõtja solidaarvastutuse mehhanismi, tuleks kohaldada tingimusi, mis seonduvad nende kohaldatavate kohustuste täitmisega, mis on kehtestatud liidu või siseriiklike õigusaktidega või kollektiivlepingutega või käesolevas direktiivis loetletud rahvusvaheliste keskkonna-, sotsiaal- ja tööõiguse sätetega, tingimusel et sellised eeskirjad ja nende kohaldamine on kooskõlas liidu õigusega. Lisaks tuleks sõnaselgelt sätestada, et liikmesriikidel peaks olema võimalik minna kaugemale, näiteks laiendades läbipaistvusega seotud kohustusi, võimaldades alltöövõtjatele otsemaksete tegemist või lubades või nõudes seda, et avaliku sektori hankijad kontrolliksid, et alltöövõtjad ei ole üheski olukorras, mille puhul oleks õigustatud ettevõtjate kõrvaldamine. Kui selliseid meetmeid alltöövõtjate suhtes kohaldatakse, tuleks tagada sidusus peatöövõtjate suhtes kohaldatavate sätetega, nii et kohustusliku kõrvaldamise aluste olemasolule järgneks nõue, et peatöövõtja peab asjaomast alltöövõtjat asendama. Kui sellisel kontrollimisel ilmnevad mittekohustusliku kõrvaldamise alused, tuleks selgitada, et avaliku sektori hankijad võivad nõuda asendamist. Siiski tuleks selgesõnaliselt sätestada ka see, et avaliku sektori hankijad võivad olla kohustatud nõudma asjaomase alltöövõtja asendamist, kui sellisel juhul oleks kohustuslik peatöövõtjad kõrvaldada. Samuti tuleks sõnaselgelt sätestada, et liikmesriigid võivad oma siseriikliku õiguse alusel kehtestada vastutuse osas rangemad eeskirjad või minna alltöövõtjatele otsemaksete tegemisel kaugemale.“
48.

Raskusi võib põhjustada järgmine osa sellest kohtuotsusest: „39. Bussitransporti ei saa siiski pidada peamiselt tööjõul põhinevaks tegevuseks, kuivõrd see eeldab oluliselt vahendeid ja seadmeid (vt kohtuotsus Allen,[ ( 47 )] punkt 30, kus on jõutud samale järeldusele seoses puurimistöödega kaevandustes). See, et endine teenuseosutaja ei võõrandanud bussiliinide käitamiseks kasutatud materiaalseid varasid uuele teenuseosutajale, kujutab endast seepärast asjaolu, mida tuleb arvesse võtta. 40 Kohtuistungil toonitas põhikohtuasja kostjate esindaja hankija YTV ja Liikenne vahel sõlmitud lepingu majanduslikku väärtust ning märkis, et see on oluline immateriaalne vara. Seda väärtust ei saa eitada; kuid uue hankelepingu sõlmimisega seoses langeb sellise immateriaalse vara väärtus vana lepingu aegumisel põhimõtteliselt nulli, kuna hankelepingute sõlmimine avatakse igal juhul uuesti. 41 Kui sellises hankemenetluses, nagu on põhikohtuasjas vaidluse all, on ette nähtud, et uus käitaja võtab üle olemasolevad lepingud klientidega või kui enamikku kliente võib pidada seotuks, tuleb ikkagi asuda seisukohale, et klientide üleminek toimub. 42 Ent sellises sektoris nagu plaanipärane avalik bussitransport, kus materiaalne vara aitab tegevusele oluliselt kaasa, peab see, kui majandusüksuse asjakohaseks toimimiseks vajalikke varasid ei ole olulises ulatuses vanalt käitajalt uuele võõrandatud, viima järeldusele, et majandusüksus ei ole oma identiteeti säilitanud. 43 Seetõttu ei ole direktiiv 77/187 niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas kohaldatav, kui vana teenuseosutaja ei ole olulisel määral materiaalseid varasid uuele võõrandanud.“
53.

Lõpuks väidavad vastustajad, et komisjoni halduspraktika käesolevas asjas on vastuolus teistes asjades järgituga: nad viitavad sellele, et komisjon on avaldanud kutse esitada märkusi 2014. aasta suuniste kohta seoses ELTL artikli 108 lõike 2 kohaldamisega. See kutse oli adresseeritud liikmesriikidele ja abi saanud lennujaamadele, millega seoses komisjon oli algatanud ametliku uurimismenetluse (ELT 2014, C 113, lk 30). See konsulteerimine leidis aset pärast otsuse 2014/883 tegemist, kuid enne vaidlusalust otsust. Vastustajad leiavad, et asjaolu, et ei Poola valitsus ega nemad ise ei saanud oma märkusi esitada, kujutab endast diskrimineerimist.
59.

Kui suunistes kasutatud sõnastust („kõrval“ või „järel“) võtta sõna-sõnalt, siis viitab see sellele, et konkreetne tervisealane väide peab paiknema üldise tervisealase väite vahetus läheduses, et järgida määruse artikli 10 lõikega 3 hõlmatud nõuet mõiste „koos“ kohta. Ehkki on tõsi, et artikli 10 lõikega 4 nähakse ette, et võidakse vastu võtta suunised komisjoni rakendusmääruse põhjenduse 2 kohase võimaliku eesmärgiga tagada „nende sätete kohaldamise järjepidevus“ ja „tagada ettevõtjatele suurem selgus ja kindlus“, on iseenesestmõistetav, et õigusriigi põhimõtte järgimisele rajatud liidus ei saa määruse artikli 10 lõike 3 tegelikku sõnastust muuta ega parandada ega muul viisil laiendada selliste suuniste tõttu nagu asjaomased suunised.
106.

Ehkki see on muidugi õige, on selles kontekstis oluline, mida Üldkohus isegi möönis, ( 97 ) et kohtupraktika kohaselt tuleb tõendada seda, kuidas asjaomase dokumendi avalikustamine võiks konkreetselt ja tegelikult kahjustada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikega 2 kaitstavat huvi. Lisaks peab huvi kahjustamise oht olema mõistlikult ettenähtav. Samuti ei tohi see olla puhtalt hüpoteetiline, ( 98 ) ehkki ei pea muidugi tõendama, et ohtude realiseerumine on kindel. Üldkohtu argument, et apellantide kirjeldatud ohud ei ole konkreetsed, põhineb Üldkohtu eelhäälestusel, et osa 1 uuringuaruannetes sisalduv teave ei ole konfidentsiaalne, kuna konkurendid peavad läbi viima omaenda toksilisuse uuringud. See seisukoht on aga minu meelest käesolevas ettepanekus ja minu poolt täna kohtuasjas PTC Therapeutics International vs. EMA, C‑175/18 P, juba esitatud ettepanekus toodud põhjustel liiga kitsas. Võimalus järgida juba kasutatud lähenemist ja joondada oma töö teise isiku eduka töö järgi on selgelt võimalike konkurentide tegelik eelis. Apellandid on viidanud sellele, et oht on reaalne ja tegelikult ka ilmne. Juba pelk asjaolu, et käesolevas asjas on teabe taotlejaks teine farmaatsiaettevõtja, selgitab paljuski sellise ohu olemust.
80.

Sellega seoses võib lisada, et Euroopa Kohus on juba ammu tunnustanud, et „õiguspärast eesmärki“ taotlevad kokkulepped ei kuulu tingimata ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse. ( 44 ) See tähendab, et selliste kokkulepete suhtes, millel on nii konkurentsi soodustavaid kui ka konkurentsivastaseid tagajärgi, kohaldatakse ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keeldu ainult siis, kui viimati nimetatud on ülekaalus. ( 45 ) Näiteks hinnakonkurentsi kahanemine võib olla aktsepteeritav, kui see tähendab muudel teguritel kui hinnal põhineva konkurentsi suurenemist. ( 46 ) Üldiselt võivad kokkulepped, millega vaatamata osapoolte vabaduse piiramisele taotletakse näiteks turu avamist, uue turu loomist või uute konkurentide turuletulekut, olla konkurentsi soodustavad. ( 47 ) Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et teatavatel juhtudel ei loeta konkurentsipiiranguteks ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses selliseid piirangud, mis on otseselt seotud ja vajalikud sellise põhitegevuse elluviimiseks, mis iseenesest ei ole konkurentsivastane. ( 48 )
34.

Nii võib jäätmedirektiivi artikli 30 lõike 1 mõne keeleversiooni kohaselt tõepoolest näida, et kuueaastane tähtaeg kehtib üksnes hindamise kohta, samas kui läbivaatamisele seda tähtaega tingimata ei kohaldata. See tuleneb grammatika kohaselt mõistete järjekorrast, näiteks prantsuse keeles („que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s’il y a lieu“), inglise keeles („the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate“), itaalia keeles („i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati“) ja hispaania keeles („los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada“).
16.

Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb samuti, kas 2007. aasta seaduse § 19 lõige 4 on liidu õigusega kooskõlas, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 2003/86] artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik lubab nimetatud artikli alusel riiki siseneda muul kui [selle direktiivi] artiklis 4 osutatud pereliikmel, võib ta selle pereliikme suhtes kohaldada ainult artikli 10 lõikes 2 sätestatud nõuet (et ta on „pagulase ülalpidamisel“)? 2. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tähendab direktiivi [2003/86] artikli 4 lõike 2 punktis a ette nähtud tingimus, et isik peab olema „ülalpeetav“ („dependency“), sellist faktilist olukorda, kus esinevad kumulatiivselt ülalpeetavuse eri mõõtmed, või piisab sellest, et esineb mõni nendest mõõtmetest, sõltuvalt iga juhtumi eriasjaoludest, selleks et nimetatud tingimus oleks täidetud[?] Kas seoses sellega on [selle direktiivi] artikli 10 lõikes 2 sätestatud nõudega (et isik peab olema „pagulase ülalpidamisel“) kooskõlas selline riigisisene õigusnorm, milles loetakse selle nõude täitmise tingimuseks, välistades eraldi hindamise, ainult ühte faktilist asjaolu, see on ülalpeetavust näitavat aspekti, et isik „ei [ole] oma terviseseisundist tingitud objektiivsetel põhjustel [võimeline] iseenda eest hoolitsema“? 3. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav ja seega võib liikmesriik kohaldada muid nõudeid peale [direktiivi 2003/86] artikli 10 lõikes 2 sätestatud nõuete (et isik peab olema „pagulase ülalpidamisel“), tähendab see, et liikmesriigil on õigus kehtestada – kui ta vajalikuks peab – mis tahes nõudeid, sealhulgas seoses teiste pereliikmetega [selle direktiivi] artikli 4 lõigetes 2 ja 3 sätestatud nõudeid, või võib ta kohaldada ainult [selle] direktiivi artikli 4 lõikes 3 sätestatud nõuet? Millist faktilist olukorda tähendab sel juhul [selle] direktiivi artikli 4 lõike 3 nõue „objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health“ [ei ole oma terviseseisundist tulenevatel objektiivsetel põhjustel võimelised iseenda eest hoolitsema]? Kas seda tuleb tõlgendada nii, et pereliige ei suuda „ise enda eest [hoolitseda]“ [enda majanduslikke vajadusi rahuldada], või nii, et ta „ei ole võimeline“„ise enda eest“ hoolitsema, või tuleb seda tõlgendada hoopis mõnel muul moel?“
119.

Sellest järeldub esiteks, et liftitootjate argument, et kahju tekib tegelikult toetusesaajatel ja mitte Ülem-Austria liidumaal, tuleb tagasi lükata. Sama käib komisjoni argumendi kohta, et saamata jäänud intressitulu hüvitatakse käesolevas asjas sellega, et toetusesaajate kahjule vastav summa (hinnalisa ja selle eest tasutud soodusmääraga intress) tuleb omakorda tagasi maksta koos intressiga. Nimelt tuginevad mõlemad argumendid väärale eeldusele, et toetusesaajate kahju ja liidumaa kahju on samaväärsed. Peale selle põhineb komisjoni argument sellel, et tõsiasi, et liidumaa kahju puhul on tegemist saamata jäänud intressiga, on segi aetud tõsiasjaga, et kartelliga tekitatud mis tahes liiki kahju – see tähendab olenemata sellest, kas tegemist on saamata jäänud intressitulu, põhjendamatult kõrgetest hindadest tekkinud kahju või muu kahjuga – tuleb hüvitada koos tagasimaksmise kuupäevast kogunenud intressiga. ( 76 )
93.

Ent samavõrd väljakujunenud on kohtupraktika, mille kohaselt selline riigisisene õigusakt võib olla õigustatud niivõrd, kuivõrd sellel on ülekaalukas avaliku huviga seotud põhjus ( 66 ) (st sellel on õigustav alus) ning see huvi ei ole juba kaitstud teenuste osutaja asukohaliikmesriigis tema suhtes kohaldatavate eeskirjadega, ja kuivõrd see on sobiv eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale, kui on selle saavutamiseks vajalik (st see on proportsionaalne). ( 67 )
32.

Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et põhikohtuasjas vaidluse lahendamiseks on vaja paluda Euroopa Kohtult suuniseid Schengeni piirieeskirjade artikli 11 lõike 1 tõlgendamise, eriti selles sättes kasutatud mõiste „väljumine“ tähenduse kohta. Nii on ta esitanud Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [Schengeni piirieeskirjade] artikli 11 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi kodanik, kes on Schengeni alale sisenenud näiteks rahvusvahelise lennujaama kaudu, väljub Schengeni alalt Schengeni piirieeskirjade tähenduses niipea, kui ta on meremehena munsterdatud välispiiril asuvas sadamas paiknevale laevale, olenemata sellest, kas ja millal ta koos laevaga sellest sadamast lahkub? Või peab selleks, et tegemist oleks väljumisega, olema esmalt kindlaks tehtud, et meremees koos asjaomase laevaga sadamast lahkub, ning kui see on nii, siis kas laeva lahkumiseks sadamast kehtib teatav tähtaeg ning millal tuleb väljumistempel sellisel juhul lüüa? Või loetakse Schengeni alalt „väljumiseks“ mõnda teist ajahetke, mille suhtes võivad kehtida teistsugused tingimused?“
60.

Raamkokkuleppe klausli 1 punkti a kohaselt on üks selle eesmärke „parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise“. Ka raamkokkuleppe preambuli kolmandas lõigus on täpsustatud, et see „näitab tööturu osapoolte soovi luua üldraamistik, et tagada tähtajaliste töötajate võrdne kohtlemine, kaitstes neid diskrimineerimise eest“. Direktiivi 1999/70 põhjenduses 14 on selles küsimuses märgitud, et raamkokkuleppe eesmärk on eelkõige parandada tähtajalise töö kvaliteeti, fikseerides miinimumnõuded, mis tagavad diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamise. ( 17 ) Seda põhimõtet soovitaksegi raamkokkuleppe klausli 4 lõikega 1 kohaldada tähtajaliste töötajate suhtes, et takistada seda, et tööandja kasutab niisugust liiki töösuhet selleks, et jätta need töötajad ilma õigustest, mis on alatistel töötajatel. ( 18 ) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb raamkokkuleppe eesmärke arvestades selle klauslit 4 mõista nii, et selles väljendub liidu sotsiaalõiguse põhimõte, mida ei tohi tõlgendada kitsendavalt. ( 19 )
67.

Meenutan, et oma teise väitega kinnitab Euroopa välisteenistus peamiselt, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui leidis, et personalieeskirjade X lisa artikkel 10 on niisugune õigusnorm, mis eeldab juba oma laadi tõttu üldiste rakendussätete vastuvõtmist. Täpsemalt leidis Üldkohus, et see säte on nii ebaselge ja ebatäpne, et seda ei ole võimalik kohaldada nõnda, et see kohaldamine ei oleks meelevaldne. Euroopa välisteenistus väidab, et elamistingimuste eest makstavat toetust käsitlevate kohaldamise üksikasjalike sätete vastuvõtmise raames kohustab personalieeskirjade X lisa artikli 10 lõike 1 neljas lõik saama personalikomitee arvamust, nagu see oli 17. detsembri 2013. aasta ja 3. detsembri 2014. aasta otsuse tegemisel. See etapp võimaldab juba üksi kõrvaldada igasuguse ohu, et administratsioon kehtestab kriteeriume, mis määravad ära elamistingimuste eest makstava toetuse määra, soovitud tulemuse saavutamiseks. Üksikasjalikkuse aste, mis iseloomustab seda artiklit 10, millega kehtestatakse parameetrid, mida tuleb elamistingimuste eest makstava toetuse kindlaksmääramisel arvesse võtta, ning nähakse ette nende parameetrite iga-aastane hindamine, näitab muide juba iseenesest, et asjaomased sätted ei jäta kaalutlusruumi meelevaldseks kohaldamiseks.
39.

Direktiivi 2006/123 artikkel 25 näeb ette kolmes järgus kontrolli. Esiteks tagavad liikmesriigid, et teenuseosutajate ( 9 ) suhtes ei kohaldata nõudeid, mis kohustavad neid tegutsema ainuüksi teatud konkreetses valdkonnas või mis piiravad erinevate tegevuste ühiselt või partnerluse korras elluviimist. ( 10 ) Teiseks võib reguleeritud kutsealade ( 11 ) suhtes siiski niisuguseid nõudeid kehtestada, kui see on põhjendatud vajadusega tagada vastavus kutse-eetikat ja ametialast käitumist reguleerivatele eeskirjadele, mis on iga kutseala laadist tulenevalt erinevad, ning kui see on vajalik nende sõltumatuse ja erapooletuse tagamiseks. ( 12 ) Kolmandaks, kui on antud luba selliste multidistsiplinaarsete tegevuste teostamiseks, tagavad liikmesriigid, et huvide konfliktid ja vastuolud erinevate tegevuste vahel on välistatud, teatud tegevuste puhul nõutav sõltumatus ja erapooletus on tagatud ning erinevate tegevuste kutse-eetikat ja ametialast käitumist reguleerivad eeskirjad on üksteisega kooskõlas, eriti ametisaladust puudutavate küsimuste osas.
15.

Neil asjaoludel otsustas Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (vahekohus maksuasjades (haldusvaidluste arbitraažikeskus), Portugal) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punktiga b on vastuolus, kui lähtutakse seisukohast, et haigla, mis kuulub eraõiguslikule äriühingule, mis on sõlminud riigiga ja avalik-õiguslike juriidiliste isikutega tervishoiuteenuste osutamise lepingud, hakkab tegutsema sotsiaalsetes tingimustes, mis on võrreldavad selles õigusnormis nimetatud avalik õiguslikele organisatsioonidele kehtivate tingimustega, kui on täidetud järgmised nõuded: – rohkem kui 54,5% käibest, sh summad, mille kohta esitatakse arved vastavatele teenusesaajatest kasutajatele, teenitakse riigi asutustelt ja riiklikelt kindlustusseltsidelt nendega sõlmitud lepingutes ja kokkulepetes kindlaksmääratud hindadega; – rohkem kui 69% kasutajatest on riiklikes kindlustusseltsides kindlustatud või saavad kasutada teenuseid, mida osutatakse riigi asutustega sõlmitud lepingute raames; – rohkem kui 71% meditsiinitoimingutest tehakse riiklike kindlustusseltsidega ja riigi asutustega sõlmitud lepingute alusel, ja – nende tegevus on tähtis üldistes avalikes huvides? 2. Arvestades, et Portugal otsustas vastavalt direktiivi [2006/112] artiklile 377 jätta selle direktiivi artikli 132 lõike 1 punktis b nimetamata haiglate tehingud käibemaksuvabaks, et ta andis nendele maksukohustuslastele vastavalt direktiivi artiklile 391 võimaluse valida nimetatud tehingute maksustamine, tingimusel et nad säilitavad maksustamiskorra vähemalt viis aastat, ja et ta näeb ette, et neile võib uuesti maksuvabastuse korda kohaldada ainult siis, kui nad selleks sõnaselgelt soovi avaldavad, siis kas artikliga 391 ja/või omandatud õiguste ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte, võrdõiguslikkuse ja diskrimineerimiskeelu, neutraalsuse ning konkurentsi moonutamise keelu põhimõtetega kasutajate ja maksukohustuslaste suhtes, kes on avalik-õiguslikud organisatsioonid, on vastuolus, et maksu- ja tolliamet kohustab kohaldama maksuvabastuse korda enne, kui nimetatud tähtaeg on möödas, alates hetkest, kui ta leiab, et maksukohustuslane on hakanud osutama teenuseid avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes? 3. Kas direktiivi [2006/112] nimetatud artikliga 391 ja/või eespool nimetatud põhimõtetega on vastuolus, et uus seadus kohustab kohaldama maksukohustuslastele, kes on enne valinud maksustamiskorra, maksuvabastuse korda enne nimetatud viieaastase tähtaja möödumist? 4. Kas direktiivi [2006/112] nimetatud artikliga 391 ja eespool nimetatud põhimõtetega on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt maksukohustuslane, kes on valinud maksustamiskorra kohaldamise, sest sel ajal, kui ta selle korra valis, ei osutanud ta tervishoiuteenuseid avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes, võib säilitada selle korra, kui ta hakkab neid teenuseid osutama avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes?“