KOHTUJURISTI ETTEPANEK

NICHOLAS EMILIOU

esitatud 22. juunil 2022 ( 1 )

Kohtuasi C‑259/21

Euroopa Parlament

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

Ühine kalanduspoliitika – Tühistamishagi – Nõukogu määruse (EL) 2021/92 artiklid 15–17 ja 20 ning artikli 59 teine lõik – ELTL artikli 43 lõike 3 reguleerimisala – Nõukogu pädevus – Väidetav võimu kuritarvitamine nõukogu poolt – Määruse (EL) 2019/1241 artikli 10 lõikes 4 ja artiklis 15 ning määruse (EL) 2019/472 artiklis 9 ette nähtud kord tehniliste meetmete vastuvõtmiseks – Komisjoni pädevus määrata need tehnilised meetmed kindlaks delegeeritud õigusaktidega – Lojaalse koostöö põhimõte

I. Sissejuhatus

1. Laias laastus puudutab käesolev kohtuasi liidu institutsioonide vahelist lahkarvamust küsimuses, milline peaks olema Euroopa Liidu Nõukogu roll teatavate tehniliste meetmete vastuvõtmisel kalanduse valdkonnas.

2. Enne Euroopa Liidu toimimise lepingu jõustumist oli nõukogu peamine otsustaja kõikides ühise kalanduspoliitika aspektides. Nii see aga enam ei ole. ELTL artikli 43 lõike 2 kohaselt kohaldatakse ühise kalanduspoliitika suhtes seadusandlikku tavamenetlust ning nõukogu ühepoolne otsustamispädevus on säilinud vaid ELTL artikli 43 lõikes 3 sätestatud piires. See säte võimaldab tal võtta meetmeid muu hulgas kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise suhtes.

3. Käesolevas hagis palub Euroopa Parlament tühistada teatavad tehnilised meetmed määruses (EL) 2021/92, ( 2 ) mille võttis vastu nõukogu viimati nimetatud sätet kohaldades. Neid meetmeid sisaldavad selle määruse artiklid 15, 16, 17 ja 20 ning artikli 59 teine lõik (edaspidi „vaidlustatud sätted“).

4. Parlament väidab sisuliselt, et nõukogu on neid sätteid vastu võttes ületanud oma võimupiire. Ta on seisukohal, et need sätted on vastuolus kahe määrusega – nimelt määrustega (EL) 2019/472 ( 3 ) ja (EL) 2019/1241 ( 4 ) (edaspidi koos „alusmäärused“) –, mille võtsid vastu nõukogu ja parlament vastavalt ELT artikli 43 lõikele 2. Parlamendi arvates piirati nende kahe määrusega ELTL artikli 43 lõikest 3 tulenevat nõukogu otsustuspädevust, kuna nendega anti komisjonile konkreetselt õigus määrata ELTL artikli 290 lõike 1 ( 5 ) alusel vastu võetud delegeeritud õigusaktides kindlaks need tehnilised meetmed, mis vastavad vaidlustatud sätetes kehtestatud meetmetele.

II. Õiguslik raamistik

A. Asjakohased ELTL sätted

5. ELTL artikli 43 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud: „2. Euroopa Parlament ja nõukogu kehtestavad seadusandliku tavamenetluse kohaselt ning pärast konsulteerimist majandus‑ ja sotsiaalkomiteega artikli 40 lõikes 1 ettenähtud ühise põllumajanduse turukorralduse ning muud ühise põllumajanduspoliitika ja ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks vajalikud sätted. 3. Nõukogu võtab komisjoni ettepaneku põhjal vastu meetmed hindade ja maksude, toetuste ja koguseliste piirangute kehtestamise ning kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise kohta.“

B. Alusmäärused

1. Määrus 2019/472

6. Määruse 2019/472 artikli 9 lõikes 1 on sätestatud: „Komisjonil on õigus võtta käesoleva määruse täiendamiseks kooskõlas käesoleva määruse artikliga 18 ja määruse (EL) nr 1380/2013[ ( 6 )] artikliga 18 vastu delegeeritud õigusakte järgmiste tehniliste meetmete kohta: a) püügivahendite omaduste spetsifikatsioonid ja nende kasutamise kord, et tagada või parandada selektiivsust, vähendada soovimatut püüki või minimeerida kahjulikku mõju ökosüsteemile; b) püügivahendite muudatuste ja lisaseadmete spetsifikatsioonid, et tagada või parandada selektiivsust, vähendada soovimatut püüki või minimeerida kahjulikku mõju ökosüsteemile; c) teatavate püügivahendite kasutamise ja püügitegevuse piiramine või keelamine teatavates piirkondades või teatavatel ajavahemikel, et kaitsta kudevaid kalu, kalavarude kaitseks kehtestatud alammõõdust väiksemaid kalu ja mittesihtliike või minimeerida ökosüsteemi kahjustamist, ning d) käesoleva määruse kohaldamisalasse kuuluvate kalavarude kaitseks alammõõtude kehtestamine, et tagada mereelustiku noorisendite kaitse.“

2. Määrus 2019/1241

7. Määruse 2019/1241 artikli 10 lõikes 4 on sätestatud: „Komisjonil on õigus võtta kooskõlas artikliga 29 vastu delegeeritud õigusakte, et muuta I lisas esitatud nimekirja, kui parimad kättesaadavad teaduslikud nõuanded osutavad, et seda nimekirja on vaja muuta.“

8. Sama määruse artikli 15 lõike 2 kohaselt: „Asjaomaste kalapüügipiirkondade piirkondlike eripärade arvesse võtmiseks on komisjonil õigus võtta kooskõlas käesoleva määruse artikliga 29 ja määruse (EL) nr 1380/2013 artikliga 18 vastu delegeeritud õigusakte, et [lisades V–XI ja XIII] sätestatud tehnilisi meetmeid muuta, täiendada, kehtetuks tunnistada või nendest erandit teha, sealhulgas rakendades lossimiskohustust määruse (EL) nr 1380/2013 artikli 15 lõigete 5 ja 6 kontekstis. Komisjon võtab sellised delegeeritud õigusaktid vastu ühise soovituse alusel, mis esitatakse kooskõlas määruse (EL) nr 1380/2013 artikliga 18 ja käesoleva määruse III peatüki asjakohaste artiklitega.“

9. Sama määruse artikli 29 lõikes 6 on ette nähtud: „Artikli 2 lõike 2, artikli 8 lõike 3, artikli 10 lõike 4, artikli 12 lõike 2, artikli 15 lõike 2, artikli 23 lõigete 1 ja 5, artikli 27 lõike 7 ja artikli 31 lõike 4 alusel vastu võetud delegeeritud õigusakt jõustub üksnes juhul, kui Euroopa Parlament või nõukogu ei ole kahe kuu jooksul pärast õigusakti teatavakstegemist Euroopa Parlamendile ja nõukogule esitanud selle suhtes vastuväidet või kui Euroopa Parlament ja nõukogu on enne selle tähtaja möödumist komisjonile teatanud, et nad ei esita vastuväidet. Euroopa Parlamendi või nõukogu algatusel pikendatakse seda tähtaega kahe kuu võrra.“

10. Määruse 2019/1241 VI lisa sisaldab tehnilisi meetmeid, mis on kohaldatavad loodepiirkonna vete suhtes. ( 7 )

C. Määrus 2021/92 (edaspidi „vaidlusalune määrus“)

11. Vaidlusaluse määruse artiklis 15 „Keldi mere puhul seoses tursa ja merlangiga kohaldatavad tehnilised meetmed“ on ette nähtud mitu meedet seoses eeskätt võrgusilma suurustega. Need meetmed on kohaldatavad liidu laevadele, mis püüavad põhjatraalide või nootadega kala Keldi meres.

12. Määruse artikkel 16 „Iiri mere puhul kohaldatavad tehnilised meetmed“ sisaldab kohustusi seoses Iiri meres põhjatraalide ja nootadega tegutsevate liidu laevade püügivahendeid puudutavate võimalustega.

13. Sama määruse artiklis 17 „Šotimaa lääneranniku vete puhul kohaldatavad tehnilised meetmed“ on samuti ette nähtud meetmed seoses eeskätt võrgusilma suurustega. Need on kohaldatavad liidu kalalaevadele, mis tegutsevad põhjatraalide ja nootadega norra salehomaari (Nephrops norvegicus) püügipiirkondades Šotimaast läänes.

14. Vaidlusaluse määruse artikli 20 „Keelatud liigid“ kohaselt on liidu kalalaevadel keelatud püüda, pardal hoida, ümber laadida ja lossida teatavaid liike konkreetsetes ICESi ( 8 ) rajoonide ja alapiirkondade tollastes liidu vetes. Samuti on selles sättes märgitud, et nende liikide isendite juhupüügi korral ei tohi neid kahjustada ja need isendid tuleb viivitamata vette tagasi lasta.

15. Määruse artiklis 59 „Üleminekusäte“ on ette nähtud: „Artikleid 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 ja 57 kohaldatakse mutatis mutandis ka 2022. aastal, kuni jõustub määrus, millega määratakse kindlaks kalapüügivõimalused 2022. aastaks. Artikleid 15, 16 ja 17 kohaldatakse kuupäevani, mil hakatakse kohaldama määruse [2019/1241] artikli 15 lõike 2 kohast delegeeritud õigusakti, millega muudetakse nimetatud määruse VI lisa, kehtestades vastavad tehnilised meetmed seoses loodepiirkonna vetega.“

III. Menetluse taust

16. Komisjon tegi 27. oktoobril 2020 ettepaneku võtta vastu määrus, millega määratakse 2021. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ja liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (edaspidi „komisjoni ettepanek“).

17. Komisjon ajakohastas seda ettepanekut 14. detsembril 2020, võttes vastu mitu vaidlustatud sätetega identset sätet. Need sätted lisati eelnõuna algul mitteametlikku dokumenti (edaspidi „mitteametlik dokument“), seejärel aga avaldati komisjoni veebisaidil.

18. Nõukogu võttis 28. jaanuaril 2021 ELTL artikli 43 lõike 3 alusel vastu vaidlusaluse määruse. See määrus avaldati Euroopa Liidu Teatajas29. jaanuaril 2021. Määrus jõustus avaldamisele järgnenud päeval.

19. Parlament algatas 23. aprillil 2021 Euroopa Kohtu kantseleisse esitatud hagiavaldusega ELTL artikli 263 teise lõigu alusel käesoleva kohtuasja, paludes tühistada vaidlustatud sätted.

IV. Hagi esitamisele järgnenud faktilised asjaolud

20. Komisjon võttis 23. augustil 2021 vastu delegeeritud määruse (EL) 2021/2324, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust 2019/1241 seoses tehniliste meetmetega, mis käsitlevad teatavat põhjalähedast ja pelaagilist püüki Keldi meres, Iiri meres ja Šotimaa lääneranniku vetes (edaspidi „delegeeritud määrus 2021/2324“). ( 9 ) See määrus võeti vastu määruse 2019/1241 (üks kahest alusmäärusest) artikli 10 lõike 4 ja artikli 15 lõike 2 alusel.

21. Delegeeritud määruse 2021/2324 põhjenduses 6 on selgitatud, et selle määruse eesmärk on „koondada ühte õigusakti“ tehnilised meetmed, mis vastavad vaidlusaluse määruse artiklites 15–17 kehtestatud meetmetele, ja teatavad muud meetmed.

22. Samuti võttis nõukogu 27. jaanuaril 2022 vastu uue määruse, millega määratakse kindlaks püügivõimalused aastaks 2022 (edaspidi „2022. aasta püügivõimaluste määrus“). ( 10 ) See määrus jõustus 31. jaanuaril 2022 ehk päeval, mil see avaldati Euroopa Liidu Teatajas. ( 11 )

V. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

23. Parlament palub Euroopa Kohtul: – tühistada vaidlustatud sätted ja – mõista kohtukulud välja nõukogult.

24. Nõukogu palub Euroopa Kohtul: – jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja jätta vaidlustatud sätete tagajärjed kehtima kuni neid sätteid asendavate uute sätete vastuvõtmiseni ning – mõista kohtukulud välja parlamendilt.

25. Euroopa Kohtu presidendi 19. augusti 2021. aasta otsusega lubati komisjonil astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.

VI. Hagi

26. Kalanduse valdkonnas on tehnilised meetmed määratletud kui „mee[tmed], millega reguleeritakse väljapüügi liigilist koostist ja suuruse järgi jaotumist ning püügitegevuse mõju ökosüsteemi osadele, kehtestades püüniste kasutamise ja ehituse tingimused ning püügipiirkondadele juurdepääsu piirangud“. ( 12 ) Parlamendi ja nõukogu sõnul on tehnilised meetmed vahendid, mis toetavad ühise kalanduspoliitika rakendamist. ( 13 ) Ilma nendeta ei oleks võimalik saavutada eesmärke kaitsta kalavarusid ja säilitada kalastustegevuse suhteline stabiilsus, mis on kesksel kohal kõikides liidu selle valdkonna õigusnormides. ( 14 )

27. Selliste meetmete üle võivad teoreetiliselt otsustada 1) nõukogu ja parlament koos ELTL artikli 43 lõike 2 alusel; 2) komisjon ELTL artikli 290 lõikest 1 tulenevalt, kui talle on ELTL artikli 43 lõike 2 alusel vastu võetud õigusaktiga delegeeritud volitused seda teha, või 3) nõukogu iseseisvalt ELTL artikli 43 lõiget 3 kohaldades. ( 15 ) Käesolev kohtuasi puudutab nende vastavate otsustuspädevuste omavahelist suhet ja piire.

28. Nagu selgitasin eespool punktis 2, annab ELTL artikli 43 lõige 3 nõukogule õiguse võtta vastu meetmeid kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise suhtes. Vaidlusalune määrus võeti vastu selle sätte alusel. ( 16 ) Selle eesmärk on näha ette ja eraldada liikmesriikidele ühised lubatud kogupüügid (TAC) ning kvoodid teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügiks 2021. aastal.

29. Peale lubatud kogupüüke ja kvoote kindlaks määravate eeskirjade sisaldab see määrus artiklites 15–17 mitut tehnilist meedet, mis on kohaldatavad teatavatele liidu laevadele (nendele, mis tegutsevad põhjatraalide või nootadega) teatavates tollastes liidu vetes (Keldi meri, Iiri meri ja Šotimaast läänes asuvad veed). Sisuliselt on nende sätete eesmärk vähendada teatavate liikide kaaspüüki, kehtestades tehnilisi kohustusi püügivahendite (eriti võrgusilma suuruse) suhtes. ( 17 ) Samuti on vaidlusaluse määruse artiklis 20 ette nähtud nende liikide loetelu, mille püük on sõnaselgelt keelatud. Parlament palub Euroopa Kohtul tühistada need vaidlusaluse määruse neli sätet ning samuti artikli 59 teise lõigu, mis piirab selle määruse artiklite 15, 16 ja 17 ajalist kohaldamisala.

30. Parlament väitel piirati kolme alusmääruste sättega, nimelt määruse 2019/1241 artikli 10 lõikega 4 ja artikli 15 lõikega 2 ning määruse 2019/472 artikliga 9 nõukogu pädevust võtta neid tehnilisi meetmeid ELTL artikli 43 lõike 3 alusel. Need sätted võimaldavad komisjonil määrata asjaomased tehnilised meetmed kindlaks delegeeritud õigusaktidega. ( 18 ) Parlament on seisukohal, et see takistab nõukogu tegutsemast ELTL artikli 43 lõike 3 alusel ja võtmast vastu vaidlustatud sätteid, kuna nende meetmete üle saab nõuetekohaselt otsustada vaid komisjon. ( 19 )

31. Konkreetsemalt on parlament seisukohal, et nõukogu võttis vaidlustatud sätteid ühepoolselt vastu niisuguses otsustamismenetluses, mis riivas parlamendi institutsioonilisi õigusi ja eiras demonstratiivselt tema õigust väita või seista vastu neis sisalduvatele tehnilistele meetmetele.

32. Sellega seoses meenutan, et nii parlamendil kui ka nõukogul on määruse 2019/1241 artikli 29 lõikest 3 tulenevalt jätkuvalt pädevus igal ajal tühistada määruse artikli 10 lõikes 4 ja artikli 15 lõikes 2 viidatud pädevuse delegeerimise. Samuti on neil võimalus esitada nende sätete kohaselt vastuvõetud delegeeritud õigusaktide kohta vastuväiteid kahe kuu jooksul alates õigusakti teatavakstegemisest. ( 20 ) Sama kehtib delegeeritud õigusaktide kohta, mida komisjon on vastu võtnud määruse 2019/472 artiklit 9 kohaldades. ( 21 )

33. Seevastu, kui nõukogu võtab õigusakti vastu ELTL artikli 43 lõike 3 alusel (nagu ta võttis vastu vaidlusaluse määruse), ei saa parlament esitada vastuväiteid selle sisu kohta. Niisuguse õigusakti vastuvõtmine on üksnes nõukogu pädevuses.

34. Seetõttu seisneb käesoleva asja sisu ennekõike parlamendi, nõukogu ja komisjoni vastavate funktsioonide piiritlemises vaidlustatud sätetes sisalduvate tehniliste meetmete vastuvõtmisel. Kui Euroopa Kohus need sätted tühistab (nagu parlament on palunud), kinnitaks see parlamendi õigust kontrollida nendes sisalduvate tehniliste meetmete vastuvõtmist kas selle kaudu, et nende suhtes esitatakse vastuväiteid või selle, et tühistatakse komisjoni pädevus võtta tulevikus vastu niisuguseid delegeeritud õigusakte. Hagi rahuldamata jätmine aga tähendaks, et nõukogu saab otsustada niisugused küsimused õiguspäraselt ühepoolselt ELTL artikli 43 lõike 3 alusel.

35. Pooled on lahkarvamusel küsimuses, kas pärast seda, kui komisjon võttis 23. augustil 2021 vastu delegeeritud määruse 2021/2324, on hagi ese ära langenud. ( 22 ) Käsitlen kõigepealt seda küsimust ja mõju, mida 2022. aasta püügivõimaluste määrus avaldab käesolevale kohtuasjale (A). Seejärel asun parlamendi hagis esitatud kahe väite juurde ja selgitan, miks need on minu arvates põhjendamata (B).

A. Delegeeritud määruse 2021/2324 ja 2022. aasta püügivõimaluste määruse mõju vajadusele kohtuvaidlus lahendada

1. Delegeeritud määrus 2021/2324

36. Mulle on selge, et alates delegeeritud määruse 2021/2324 jõustumisest ei ole vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 enam kohaldatavad. Nagu olen eespool punktis 21 juba märkinud, on delegeeritud määruse eesmärk koondada ühte õigusakti tehnilised meetmed, mis vastavad vaidlusaluse määruse artiklites 15–17 kehtestatud meetmetele, ja teatavad muud meetmed. Samuti on viimati nimetatud määruse artikli 59 teises lõigus ühemõtteliselt ette nähtud, et neid sätteid kohaldatakse ainult „kuupäevani, mil hakatakse kohaldama määruse [2019/1241] artikli 15 lõike 2 kohast delegeeritud õigusakti“.

37. Delegeeritud määrus 2021/2324 võeti vastu sellesama sätte alusel 23. augustil 2021 ja jõustus 30. detsembril 2021. ( 23 ) Kumbki käesoleva kohtuasja pool ei ole vaielnud selle vastu, et selles määruses sisalduvad meetmed vastavad vaidlusaluse määruse artiklitega 15–17 hõlmatud meetmetele ning et need on seepärast tegelikult need sätted „asendanud“. Samuti ei ole nad vastu vaielnud sellele, et delegeeritud määruse 2021/2324 vastuvõtmine ei mõjutanud vaidlusaluse määruse artiklit 20, kuna vaidlusaluse määruse artikli 59 teises lõigus ega delegeeritud määruses ei ole sellele sättele viidatud.

38. Seda asjade käiku arvesse võttes on pooled lahkarvamusel küsimuses, kas käesoleva hagi ese on ära langenud, niivõrd kui parlament on palunud tühistada vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 ja artikli 59 teise lõigu. ( 24 )

39. Ühelt poolt on parlament seisukohal, et kuigi komisjon on delegeeritud määruse 2021/2324 vastu võtnud, tuleb Euroopa Kohtul ikkagi otsustada nende sätete õiguspärasuse üle. Sisuliselt väidab ta, et ehkki selle delegeeritud määruse teatavad sätted kordavad vaidlusaluse määruse artiklite 15–17 sisu, on need sätted seadusandluspildis endiselt olemas ja need tuleb õiguskindluse huvides kehtetuks tunnistada. Sellest lähtudes väidab ta, et tema hagi ese ei ole ära langenud.

40. Teiselt poolt väidab nõukogu, et pärast delegeeritud määruse 2021/2324 vastuvõtmist ei ole enam vaja seda küsimust kohtulikult lahendada. Ta on seisukohal, et vaidlusaluse määruse artikli 59 teisest lõigust selgub, et selle määruse artiklid 15–17 olid mõeldud kohalduma vaid seni, kui komisjon võtab nende sätetega hõlmatud küsimustes vastu delegeeritud õigusakti. Peale selle väidab komisjon, et ta ei plaaninud nendele sätetele mingit mõju pärast 2021. aastat.

41. Esmapilgul pean tunnistama, et mulle sümpatiseerib teataval määral nõukogu arutluskäik. Kui vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 enam ei kehti, ei ole sugugi selge, et parlament võiks ikka veel midagi „võita“ sellest, kui Euroopa Kohus need sätted tühistab. Sellega seoses täheldan, et nii nõukogu kui ka parlament on palunud Euroopa Kohtul säilitada kõikide nelja vaidlustatud sätte senised tagajärjed. Niisiis ei soovi ka parlament ise oma hagiga muuta „asjade seisu“, mis tekkis nelja vaidlustatud sätte vastuvõtmisest nõukogu poolt.

42. Sellegipoolest märgiksin, et on vähemalt kolm konkreetset põhjust järeldada, et käesoleva hagi ese ei ole pärast delegeeritud määruse 2021/2324 vastuvõtmist ära langenud.

43. Esiteks, käesoleva hagi esitas parlament nõukogu vastu ELTL artikli 263 teise lõigu alusel. Sellega seoses meenutan, et parlament ei pea tõendama oma põhjendatud huvi ( 25 ) sellise hagi esitamiseks, milles taotletakse muu hulgas nõukogu otsuste või õigusaktide tühistamist. ( 26 ) See säte annab parlamendile õiguse esitada hagi nõukogu määruse õiguspärasuse vaidlustamiseks, ilma et selle õiguse kasutamine oleks seotud tingimusega, mille kohaselt tuleb tõendada oma huvi menetluse algatamise vastu. ( 27 )

44. Teiseks on Euroopa Kohus juba kinnitanud tühistamishagi vastuvõetavust juhul, kui vaidlustatud meede on juba täide viidud või ei ole hagi esitamise ajal enam kohaldatav. ( 28 ) Minu arvates kehtib see seda enam niisuguse tühistamishagi kohta, mis puudutab meedet (nagu vaidlusaluse määruse artiklid 15–17), mis oli hagi esitamise ajal jätkuvalt jõus, kuid kaotas kehtivuse Euroopa Kohtu menetluse kestel. Niisugustest asjaoludest ei järeldu automaatselt, et hagi ese langeb ära niipea, kui vaidlusalune säte või õigusakt aegub.

45. Minu arvates on nimelt oluline see, kas õigusakti tühistamisel endal võib olla õiguslikke tagajärgi.

46. Sellega seoses sooviksin toonitada, et nagu juba eespool punktis 31 märkisin, väidab parlament, et vaidlustatud sätete ühepoolne vastuvõtmine nõukogu poolt on jätnud parlamendi ilma õigusest nendes sisalduvad tehnilised meetmed läbi vaadata ja vajaduse korral nendele vastu seista. Ta väidab, et kui niisugused meetmed oleksid olnud integreeritud ühte või mitmesse delegeeritud akti, mille on vastu võtnud komisjon määruse 2019/1241 artikli 10 lõike 4 ja artikli 15 lõike 2 ning määruse 2019/472 artikli 9 alusel, mitte nõukogu ELTL artikli 43 lõike 3 alusel, oleks ta saanud nende sätete sisu suhtes kaasa rääkida.

47. Saan aru, et oma hagiga soovib parlament tagada, et nõukogu hoidub tulevikus kasutamast ELTL artikli 43 lõikest 3 tulenevat otsustamispädevust olukordades, kus sellise pädevuse kasutamine kattub teatava komisjonile delegeeritud pädevusega ja niisugustes teisese õiguse sätetes (käesoleval juhul määruse 2019/1241 artikli 10 lõikes 4 ja artikli 15 lõikes 2 ning määruse 2019/472 artiklis 9) ette nähtud menetlustega. Sisuliselt on parlamendi eesmärk käesoleva hagi esitamisel saada Euroopa Kohtult otsus, mis keelab nõukogul võtta tulevikus ELTL artikli 43 lõike 3 alusel vastu vaidlustatud sätetega analoogseid tehnilisi meetmeid

48. Sellest järeldub, et isegi kui vaidlustatud sätted ei ole enam jõus ega tekita enam õiguslikke tagajärgi, võib nende tühistamisest endast tekkida õiguslikke tagajärgi, mis seisnevad muu hulgas selles, et nõukogul keelatakse korrata etteheidetavat seadusandlikku praktikat. ( 29 ) Sel põhjusel ma leian, et käesoleva hagi ese ei ole pärast delegeeritud määruse 2021/2324 vastuvõtmist ära langenud.

49. Minu seisukohta selles küsimuses kinnitab Euroopa Kohtu praktika liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste kohta. Üldiselt on liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese ära langenud, kui etteheidetavast rikkumisest ei teki enam tagajärgi enne komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist. Siiski on Euroopa Kohus teatavatel juhtudel leidnud, et komisjonil võib olla jätkuvalt õigus pöörduda tema poole hagiga, olgugi et rikkumine ise on lõppenud. Harilikult on need olnud niisugused juhud, kui on olemas otsene oht, et rikkumine võib korduda, ( 30 ) või kui rikkumine on hooajaline, ( 31 ) mistõttu see võib muidu kohtuliku kontrolli alt välja jääda.

50. Minu arvates võib selle kohtupraktika suuna ja käesoleva asja vahel näha paralleeli, kuna ka käesoleval juhul on parlament esitanud hagi eesmärgiga hoida ära nõukogu tegevuse kordumine tulevikus. Lisaks on vaidlusalune määrus mõeldud hõlmama väga spetsiifilist – käesoleval juhul väga lühikest – perioodi (2021. aastat), mistõttu parlamendil on mitte ainult keeruline esitada hagi õigel ajal, vaid on ka keeruline jõuda niisuguse menetlusega lõpule enne, kui vaidlusalune määrus lakkab olemast kohaldatav.

51. Kolmandaks ja praktilisest seisukohast lähtudes pean lisama, et minu arvates oleks üpris kummaline, kui niisugune õigusakt nagu vaidlusalune määrus, mis on ette nähtud jõustuma vaid üheks aastaks (või koguni lühemaks ajaks), oleks vaidlustatav ainult selle konkreetse aja kestel ja kui pärast selle tähtaja möödumist seda võimalus enam ei ole. Minu arvates oleks ebarealistlik ja hagejatele kahjulik, kui Euroopa Kohus iga kord nõuaks, et 1) õigusakt tuleb vaidlustada maksimaalselt ühe aasta (või olenevalt olukorrast veelgi lühema aja) jooksul pärast õigusakti vastuvõtmist ja 2) menetlus peab olema selleks ajaks Euroopa Kohtus ka läbi viidud ja lõpetatud.

52. On tõsi, et niisugustel juhtudel on Euroopa Kohtul võimalus kohaldada „kiirendatud menetlust“ (Euroopa Kohtu kodukorra artikli 133 lõigete 1 ja 3 alusel. Siiski ei ole selles suhtes mingeid garantiisid. ( 32 ) Seetõttu ei ole pelgalt niisugune võimalus minu arvates piisav selleks, et tagada piisav pääs Euroopa Kohtusse. ( 33 )

53. Usun, et pragmaatiline lähenemisviis, mille ma Euroopa Kohtule välja pakun, on veelgi vajalikum juhul, kui – nagu käesolevas asjas – Euroopa Kohtu menetluses olev vaidlus on konstitutsioonilise tähtsusega ja puudutab õigusloomepädevuse jaotust liidu eri institutsioonide vahel. Selles kontekstis ei näe ma põhjust, miks õigusakti õigusliku aluse puudumisega või õigusakti nõuetevastase vastuvõtmisega seotud hagi peaks jääma Euroopa Kohtu menetlusest välja ainuüksi seetõttu, et selle õiguslikud tagajärjed on lühiajalised. Niisugusel juhul oleks Euroopa Kohtul lõpuks võimatu teha kohtulikku kontrolli ja vajaduse korral takistada edaspidist samalaadsete õigusaktide vastuvõtmist.

54. Nendel põhjendustel olen seisukohal, et Euroopa Kohtul on ikkagi vaja käesolev hagi lahendada, olgugi et delegeeritud määrus 2021/2324 on vastu võetud.

2. 2022. aasta püügivõimaluste määrus

55. Delegeeritud määruse 2021/2324 vastuvõtmine ei olnud asjade käigus ainus seadusandlik sündmus pärast seda, kui parlament oli käesoleva hagi esitanud. Nagu eespool punktis 22 juba märkisin, võttis nõukogu 27. jaanuaril 2022 vastu 2022. aasta püügivõimaluste määruse, mis tegelikult asendas vaidlusaluse määruse. See määrus jõustus 31. jaanuaril 2022. Vaidlusaluse määruse artikli 59 esimesest lõigust ( 34 ) tulenevalt lakkas selle määruse artikkel 20 samal kuupäeval kohaldumast. Seega, samas kui delegeeritud määruse 2021/2324 jõustumisega lõppes vaidlusaluse määruse artiklite 15–17 kohaldamine, oli selle kohaldatavuse lakkamine ette nähtud 2022. aasta püügivõimaluste määrusega.

56. Vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele, mis oli esitatud kodukorra artikli 62 alusel, selgitasid parlament ja komisjon, et 2022. aasta kalapüügivõimaluste määruse vastuvõtmisel ei ole käesolevale hagile mingit mõju. Parlament leiab, et kõnealuse määruse artiklis 18 korratakse vaidlusaluse määruse artiklis 20 ette nähtud nende liikide loetelu, mille püük on keelatud (mille tulemusel kestab selle sätte õigusmõju edasi). Lisaks väidab parlament, et vaatamata 2022. aasta kalapüügivõimaluste määruse vastuvõtmisele, on olemas oht, et väidetav õigusvastasus (niisuguste tehniliste meetmete võtmine, mis vastavad vaidlustatud nõukogu sätetes kehtestatud meetmetele) tulevikus kordub.

57. Nõukogu vaidleb nendele argumentidele vastu. Ta leiab, et pärast 2022. aasta kalapüügivõimaluste määruse vastuvõtmist on käesoleva hagi ese vaidlusaluse määruse artiklit 20 puudutavas osas ära langenud. Tema hinnangul ilmneb see järeldus vaidlusaluse määruse artikli 59 esimesest lõigust.

58. Mulle näib, et minu eelmises jaos kirjeldatud kaalutlused seoses vaidlusaluse määruse artiklite 15–17 ja artikli 59 teise lõiguga kehtivad mutatis mutandis ka vaidlusaluse määruse artikli 20 suhtes niivõrd, kuivõrd see puudutab 2022. aasta kalapüügivõimaluste määruse vastuvõtmise tagajärgi.

59. Eespool kirjeldatud kaalutlusi arvesse võttes olen seisukohal, et kuigi ükski vaidlustatud säte ei ole enam jõus, on siiski vaja käesolev hagi lahendada.

B. Sisu

60. Parlament on põhjendanud oma tühistamishagi kahe väitega. Esiteks väidab ta, et nõukogu on kuritarvitanud alusmäärustes ette nähtud menetlust. Teiseks väidab ta, et nõukogu on rikkunud ELL artikli 13 lõikes 2 sätestatud „vastastikuse lojaalse koostöö põhimõtet“. ( 35 ) Analüüsin kumbagi väidet järgemööda.

1. Esimene väide, et on kuritarvitatud alusmäärustes ette nähtud menetlust

a) Poolte peamised argumendid

1) Parlamendi peamised argumendid

61. Sisuliselt väidab parlament, et nõukogu pädevus võtta ELTL artikli 43 lõike 3 alusel vastu tehnilisi meetmeid on piiratud, niivõrd kui parlament ja nõukogu on ühes või mitmes ELTL artikli 43 lõike 2 alusel vastu võetud õigusaktis kokku leppinud, et õigus niisuguseid meetmeid vastu võtta on komisjonil, mitte nõukogul.

62. Käesolevas asjas on parlament seisukohal, et kuna määruse 2019/1241 artikli 10 lõikega 4 ja artikliga 15 ning määruse 2019/472 artikliga 9 (mis võeti kõik vastu ELTL artikli 43 lõike 2 alusel) anti komisjonile sõnaselgelt pädevus võtta vastu niisuguseid tehnilisi meetmeidu nagu need, mida hõlmasid vaidlustatud sätted, ei saanud nõukogu tugineda nende sätete ühepoolseks vastuvõtmiseks ELTL artikli 43 lõikele 3. ( 36 )

63. Parlamendi väitel on kõik Euroopa Kohtu praktikas võimu kuritarvitamise tuvastamiseks ette nähtud nõuded käesoleval juhul täidetud. Ta osutab, et nõukogu on vaidlusaluse määruse põhjenduses 59 ja artikli 59 teises lõigus sõnaselgelt kinnitanud, et selle määruse artiklitega 15–17 hõlmatud tehniliste meetmete vastuvõtmise eest pidanuks vastutama komisjon. Samuti leiab ta, et nõukogu ei ole põhjendanud, miks võttis vaidlustatud sätted vastu tema ise ja mitte komisjon, näiteks selgitades, miks nende vastuvõtmine komisjoni poolt käesoleval juhul oli võimatu.

64. Samuti väidab parlament, et kui vaidlustatud sätetes sisalduvate tehniliste meetmete võtmine olnuks põhjendatud tungivate asjaoludega, oleks nende vastuvõtmiseks sobiv õiguslik alus olnud määruse nr 1380/2013 artiklid 12 ja 13. Nende sätete kohaselt võivad „kiireloomulisi“ meetmeid (mille eesmärk on reageerida mere bioloogiliste ressursside kaitset või mere ökosüsteemi ähvardavale tõsisele ohule) vastu võtta kas komisjon ( 37 ) või liikmesriigid, ( 38 ) kuid mitte nõukogu. Parlament märgib, et niisuguste kiireloomuliste asjaolude puududes saab määruse 2019/472 artikli 8 lõigete 2 ja 3 kohaselt parandusmeetmeid (meetmeid, mida võetakse, et tagada asjaomase kalavaru või funktsionaalse üksuse kiire taastumine ette nähtud tasemele) vastu võtta ainult komisjon delegeeritud õigusaktidega.

65. Lõpuks märgib parlament, et nii nagu nõukogu pädevus võtta vastu tehnilisi meetmeid „kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise kohta“ tuleneb ELTL artikli 43 lõikest 3, tuleneb komisjoni üldine õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte ELTL artikli 290 lõikest 1 ja seega ka esmasest õigusest.

2) Nõukogu ja komisjoni peamised argumendid

66. Nõukogu parlamendi argumentidega ei nõustu. Ta on seisukohal, et esimene väide ei ole põhjendatud, kuna parlament on tõlgendanud ekslikult mõistet „menetluse kuritarvitamine“ ega ole saanud aru vaidlustatud sätete eesmärgist ja sisust.

67. Samuti väidab ta, et vaidlustatud sätted on vastu võetud täielikus kooskõlas ELTL artikli 43 lõikega 3, kuna nende eesmärk on seotud kalapüügivõimaluste kehtestamisega. Seevastu alusmäärustes nimetatud tehnilised meetmed on seotud teistsuguste, nendest sätetest laiemate eesmärkidega.

68. Lisaks märgib ta, et alusmäärustes ei viita miski sellele, nagu oleks komisjonile määruse 2019/1241 artikli 10 lõikega 4 ja artikliga 15 ning määruse 2019/472 artikliga 9 antud pädevus mõeldud olema teisi välistav selles mõttes, et see takistaks nõukogu võtmast vastu tehnilisi meetmeid samasugustes küsimuses.

69. Nõukogu märgib, et vaidlusaluse määruse artikli 59 teises lõigus on sõnaselgelt märgitud, et selle määruse artiklid 15–17 ei oleks enam jõus hetkest, kui komisjon võtab vastu nende sätetega samu küsimusi reguleeriva delegeeritud õigusakti. Sellest nähtuks selgelt, et nõukogu ei kavatsenud oma pädevuspiire ületada. Sarnaselt oleks vaidlusaluse määruse artikli 20 eesmärk täielikult säilitada komisjoni pädevus võtta vastu delegeeritud õigusakte määruse 2019/1241 artikli 10 lõike 2 alusel. Sellega seoses ei tohi unustada, et vaidlustatud sätted võeti vastu varsti pärast Ühendkuningriigi lahkumist Euroopa Liidust, kontekstis, kus oli palju ebakindlust seoses 2021. aasta kalapüügivõimaluste kindlaksmääramisega ja oli selge, et komisjon pidi enne neid küsimusi puudutava delegeeritud õigusakti vastuvõtmist veel täiendama oma ettepanekut.

70. Komisjon nõustub üldiselt nõukogu argumentidega. Ta toonitab, et alusmäärused ei kohusta teda võtma vastu tehnilisi meetmeid vaidlustatud sätetega hõlmatud küsimustes.

71. Samuti selgitab komisjon, et kuna varasemad parandusmeetmed (need, mida sisaldas määruse (EL) 2020/123 ( 39 ) artikkel 13) olid jõus ainult 31. detsembrini 2020, oli vaja võtta 2021. aasta alguses vastu uued tehnilised meetmed. ( 40 ) Komisjon oleks saanud võtta niisugused uued meetmed vastu delegeeritud aktiga, kui liikmesriikide ühine soovitus olnuks esitatud õigel ajal. ( 41 ) Ent ametlikult ei esitatud komisjonile (lõplikul kujul) ühtegi ühist soovitust kuni 14. detsembrini 2020. ( 42 ) Komisjoni mitteametliku dokumendi, mis viis selleni, et nõukogu võttis vastu vaidlustatud sätted, eesmärk oli seda vaakumit täita.

b) Analüüs

72. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, on õigusakti puhul võimu kuritarvitamisega tegemist vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et õigusakt on vastu võetud eranditult või peamiselt teiste eesmärkide saavutamiseks kui need, mille jaoks asjaomased volitused anti, või aluslepingutes konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks. ( 43 )

73. Käesolevas asjas tugineb parlamendi esimene väide sisuliselt väitele, et vaidlustatud sätteid vastu võttes on nõukogu hoidunud kõrvale alusmäärustes tehniliste meetmete vastuvõtmiseks ette nähtud korrast, millega on antud selliste meetmete vastuvõtmise pädevus üksnes komisjonile.

74. Olen siiski seisukohal, et parlamendi väited tuleb tagasi lükata. Nimetatud institutsioon ei ole tõendanud, et vaidlustatud sätted võeti vastu kas eranditult või peamiselt teiste eesmärkide saavutamiseks kui need, mille jaoks komisjonile ELTL artikli 43 lõikes 3 volitused anti, või Euroopa Liidu lepingus konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks.

75. Seoses sellega tuletan meelde, et Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus selgitada, millised vastavad kohaldamisalad on ELTL artikli 43 lõikel 3, milles on ette nähtud, et nõukogul on õigus võtta vastu meetmeid muu hulgas kalapüügivõimaluste kehtestamise kohta, ja lõikel 2. Euroopa Kohus on märkinud, et liidu poliitiliste huvide põhjal tehtud iseseisvad otsused kuuluvad liidu seadusandja pädevusse (s.o ELTL artikli 43 lõike 2 kohaldamisalasse). Seevastu ELTL artikli 43 lõiget 3 tuleb kohaldada eelkõige neid valikuid rakendavate tehniliste meetmete suhtes. ( 44 )

76. Liidetud kohtuasjades parlament ja komisjon vs. nõukogu esitatud ettepanekus ( 45 ) selgitas kohtujurist Wahl, et kohtupraktikast tulenevalt peaks ELTL artikli 43 lõike 2 kohane seadusandlik tavamenetlus olema kohaldatav üldisemat liiki meetmetele, nimelt sellistele, mida on vaja ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks, samal ajal kui ELTL artikli 43 lõikes 3 ette nähtud mitteseadusandlik menetlus peaks olema reserveeritud teatavat liiki määrusandlike meetmete jaoks. Sellele vastavalt peaksid ELTL artikli 43 lõike 3 alusel vastu võetavad meetmed piirduma nendega, mis on tihedalt seotud selle kindlaksmääramisega, kes võivad kus millist kala püüda, ja neid küsimusi puudutavate tingimustega, ( 46 ) ega hõlma iga tehnilist meedet, mis on nende kalapüügivõimalustega kuidagi seotud. Otsustav tegur on, nagu Euroopa Kohus kinnitas, see, kas kõnealune meede hõlmab poliitilisi valikuid, mis on liidu seadusandja pädevuses, sest seda on vaja ühise põllumajanduspoliitika ja ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks. ( 47 )

77. Käesolevas asjas on mulle selge, et vaidlusalused sätted on funktsionaalselt seotud ELTL artikli 43 lõike 3 tähenduses kalapüügivõimaluste kehtestamisega, mitte liidu seadusandjale reserveeritud poliitilise valikuga. ( 48 )

78. Nimelt, nagu märgivad nõukogu ja komisjon, on vaidlustatud sätete eesmärk täiustada püügivahendite selektiivsust (artiklid 15–17) ja teatavate liikide kaitset (artikkel 20). Need sätted võeti vastu alternatiivina lubatud kogupüükide vähendamisele veelgi rohkem, kui oli selleks aastaks otsustatud. Seda kinnitab delegeeritud määruse 2021/2324 põhjendus 3, milles on märgitud, et vaidlustatud sätted on „funktsionaalselt seotud sihtliikide lubatud kogupüügi tasemetega“, sest „ilma nende meetmeteta oleks pidanud lubatud kogupüügi tasemeid vähendama, et võimaldada kaaspüügivarudel taastuda“. ( 49 )

79. Peale selle, erinevalt nõukogu poolt ELTL artikli 43 lõike 3 alusel tehtud muudatustest, mis olid kesksel kohal kohtuotsuses parlament ja komisjon vs. nõukogu, ( 50 ) on vaidlustatud sätted kohaldatavad vaid konkreetsetel asjaoludel (kuna need on mõeldud kohaldatavaks teatavat liiki laevade suhtes, mis tegutsevaid ainult teatavates piirkondades, ja suunatud ainult teatavatele liikidele) ning aasta (2021) põhjal. Nende eesmärk ei ole kohandada lubatud kogupüügi ja püügikoormuse piirangute kehtestamise üldist mehhanismi, et kõrvaldada eelmiste eeskirjade kohaldamisest tekkinud puudused või määrata kindlaks õiguslik raamistik, milles neid lubatud kogupüüke ja püügikoormuse piiranguid kehtestatakse. ( 51 )

80. Seepärast olen seisukohal, et vaidlustatud sätted kuuluvad nõukogule ELTL artikli 43 lõikega 3 antud volituste kohaldamisalasse.

81. Asudes nüüd käsitlema konkreetset küsimust, kas nõukogu võis õiguspäraselt kasutada seda õiguslikku alust vaidlustatud sätetes sisalduvate tehniliste meetmete vastuvõtmiseks hoolimata sellest, et alusmäärustes oli ette nähtud nende meetmete vastuvõtmine komisjoni poolt, meenutan, et Euroopa Kohus on otsustanud, et nõukogu võib tugineda ELTL artikli 43 lõikele 3 kui õiguslikule alusele teatavate meetmete vastuvõtmiseks ühise kalanduspoliitika raames tingimusel, et ta järgib oma pädevuse piire ning vajaduse korral ka ELTL artikli 43 lõike 2 alusel juba kehtestatud õiguslikku raamistikku. ( 52 ) Selles osas oleneb nõukogu kaalutlusruum ELTL artikli 43 lõike 3 alusel meetmete võtmisel sellest, kui palju kaalutlusruumi on liidu seadusandja otsustanud talle anda. Niisiis on mul vaja kaaluda, kas alusmäärustega juba kehtestatud õiguslik raamistik oli liidu seadusandja poolt ette nähtud selleks, et piirata nõukogu pädevust tegutseda ELTL artikli 43 lõike 3 alusel.

82. Sellega seoses näib mulle, et kummaski alusmääruses ei viita miski sellele, nagu oleks komisjonile vastavalt määruse 2019/1241 artikli 10 lõikega 4 ja artikliga 15 ning määruse 2019/472 artikliga 9 antud volitustega soovitud võtta nõukogult juba ette õigus võtta vastu tehnilisi meetmeid samades küsimustes juhul, kui komisjon – nagu käesolevas asjas – ei ole sekkunud ega võtnud ise vastu delegeeritud akte. Olen parlamendiga nõus, et nõukogu ei saa komisjoni talle nende sätetega antud õigustest ilma jätta; vastasel juhul kaotaksid need sätted eesmärgi ning nõukogu ei järgiks nendes sätetes ette nähtud raamistikku. Mulle on siiski selge, et nõukogu ei teinud seda siis, kui ta vaidlustatud sätted vastu võttis.

83. Nimelt nähtub vaidlusaluse määruse artikli 59 teisest lõigust, et artiklite 15–17 kohaldatavus pidi lõppema niipea, kui komisjon võtab vastu ühe või mitu delegeeritud akti nendesamade tehniliste meetmete kohta. Nagu nõukogu ja komisjon, olen ka mina seepärast seisukohal, et vaidlustatud sätted olid mõeldud oma olemuselt ajutisteks ning et nõukogu ei riivanud, vaid hoopis soovis sõnaselgelt säilitada komisjoni pädevust võtta vastu delegeeritud õigusakte.

84. Seda komisjoni pädevust on kinnitatud mitte ainult vaidlusaluse määruse artikli 59 teises lõigus, vaid ka põhjenduses 59, milles on märgitud, et tehnilised meetmed, mille üle komisjon määruse 2019/1241 alusel otsustab, „on terviklikumad ja neid kohaldatakse stabiilsemalt“ kui vaidlustatud sätetes sisalduvaid tehnilisi meetmeid.

85. Seda arvesse võttes ei ole mul keeruline järeldada, et nõukogu tegutses talle ELTL artikli 43 lõikega 3 antud pädevuse piires, samuti ELTL artikli 43 lõikega 2 juba kehtestatud konkreetses õiguslikus raamistikus.

86. Seda järeldust ei kummuta kuidagi eespool punktis 63 viidatud parlamendi argument, et vaidlusalused sätted oleksid pidanud olema kas vastu võetud kui „kiireloomulised“ meetmed eesmärgiga reageerida mere bioloogiliste ressursside kaitset või mere ökosüsteemi ähvardavale tõsisele ohule või niisuguste tungivate asjaolude puududes komisjoni poolt delegeeritud õigusaktides, kuna määruse 2019/472 artikli 8 lõigetes 2 ja 3 on silmas peetud vaid neid kahte võimalust.

87. Olen parlamendiga nõus, et vaidlustatud sätted ei ole kiireloomulised meetmed, mille eesmärk on reageerida mere bioloogiliste ressursside kaitset ähvardavale tõsisele ohule. Samas, ja kui see peaks oluline olema, usun, et esinesid teatavad asjaolud, mis seletavad, miks nõukogu sekkus ja võttis vastu vaidlustatud sätted vaheperioodiks, mille kestel ei olnud komisjon veel kasutanud talle määruse 2019/472 artikli 8 lõigetega 2 ja 3 sõnaselgelt jäetud muud võimalust, ning võttis nende sätete kohaselt vastu ühe või mitu delegeeritud akti.

88. Nagu komisjon selgitas, olid varasemad parandusmeetmed (need, mida sisaldas määruse 2020/123 artikkel 13) jõus ainult kuni 31. detsembrini 2020, ja kuna tehtavad jõupingutused keskendusid Euroopa Liidu ja Ühendkuningriigi vahelise kokkuleppe saavutamisele Brexiti-järgsetes ühtlustatud, funktsionaalselt seotud tehniliste meetmetes, ei esitatud ühtegi ühist soovitust piisavalt vara selleks, et komisjon oleks saanud võtta 2021. aasta alguses vastu delegeeritud õigusakti. Seda kinnitab delegeeritud määruse 2021/2324 põhjendus 2, milles on märgitud, et kuigi Belgia, Hispaania, Prantsusmaa, Iirimaa ja Madalmaad esitasid esimese ühise soovituse 2020. aasta mais, esitasid nad läbivaadatud ühise soovituse alles 14. detsembril 2020.

89. Selles kontekstis on selge, et vaidlustatud sätteid vastu võttes täitis nõukogu tühimiku, mis oleks muidu kestnud osa 2021. aastast, kui mitte terve selle aasta.

90. Kui seda arvesse võtta, ei viita miski sellele, nagu oleks nõukogu vaidlustatud sätteid vastu võttes oma volitusi ületanud või kuritarvitanud.

91. Kuna ükski parlamendi esimese väite toetuseks esitatud argument ei ole tulemuslik, tuleb see väide tagasi lükata.

2. Teine väide, et on rikutud lojaalse koostöö põhimõtet

a) Poolte peamised argumendid

92. Parlament väidab, et kuna nõukogu ei järginud alusmäärustes ette nähtud menetluskorda, rikkus ta lojaalse koostöö põhimõtet.

93. Parlament märgib, et vastavalt ELL artikli 13 lõikele 2, nagu seda on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas, nõuab see põhimõte, et iga institutsioon võtaks oma pädevuse teostamisel arvesse teiste institutsioonide pädevust. Samuti tuletab ta meelde, et ELTL artikli 295 alusel sõlmitud institutsioonidevaheline parema õigusloome kokkulepe ( 53 ) on parlamendile, nõukogule ja komisjonile siduv. Selle kokkuleppe punkti 25 kohaselt peavad need kolm institutsiooni vahetama arvamusi, „[k]ui kavandatakse õigusliku aluse muutmist nii, et see toob kaasa seadusandliku tavamenetluse asendamise seadusandliku erimenetluse või muu kui seadusandliku menetlusega“. Sama kokkuleppe lisa ( 54 ) punkt 2 kohustab institutsioone tegema kogu menetluse vältel koostööd, et delegeeritud volituste kasutamine oleks sujuv ning et oleks tagatud parlamendi tõhus kontroll nende volituste kasutamise üle. Käesolevas asjas on parlament seisukohal, et tegelikult on nõukogu ta niisuguse kontrolli tegemise pädevusest ilma jätnud.

94. Parlamendi sõnul oleks nõukogu pidanud temaga konsulteerima seoses oma kavatsusega võtta vastu vaidlustatud sätted ELTL artikli 43 lõike 3 alusel, alusmäärusi rikkudes.

95. Nõukogu, keda toetab komisjon, nende argumentidega ei nõustu. Ta viitab oma argumentidele esimese väite kohta. Tema arvates tuleneb sellest, et menetlust ei ole kuritarvitatud (seoses esimese väitega), et käesoleval juhul ei ole lojaalse koostöö kohustust rikutud.

96. Nõukogu lisab, et institutsioonidevaheline parema õigusloome kokkulepe ei ole käesolevas asjas oluline. Ta väidab, et vaidlusalune määrus võeti vastu samal õiguslikul alusel, mida oli soovitanud komisjon oma ettepanekus, ja et seetõttu ei kujutanud nõukogu tegevus endast õigusliku aluse muutmist selle kokkuleppe punkti 25 tähenduses.

b) Analüüs

97. ELL artikli 13 lõike 2 kohaselt peavad institutsioonid olema omavahelises koostöös üksteise suhtes lojaalsed. Seda lojaalset koostööd tuleb siiski teha igale institutsioonile aluslepingutega antud pädevuse piires. Järelikult ei saa ELL artikli 13 lõikest 2 tulenev kohustus kõnealuseid pädevusi muuta. ( 55 )

98. Seoses küsimusega, kas nõukogu rikkus vaidlustatud sätteid vastu võttes lojaalse koostöö põhimõtet, täheldan, et parlament on argumenteerinud käesoleva väite sarnaselt sellega, mida ta on juba esitanud enda eelmistes argumentides oma esimese väite kohta.

99. Eelmisest jaost tuleneb, et parlamendi esimene väide tuleb tagasi lükata, kuna nõukogu ei ole käesoleval juhul oma võimu kuritarvitanud. Sellest tulenevalt ja arvestades, et parlamendi kahte väidet põhjendavad argumendid on omavahel tihedalt seotud, olen nõukogu ja komisjoniga nõus, et käesoleval juhul ei ole lojaalse koostöö põhimõtet rikutud. Seetõttu tuleb teine väide minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

100. Parlamendi argumendid institutsioonidevahelise parema õigusloome kokkuleppe kohta minu sellekohast järeldust ei muuda.

101. Nimelt ilmneb eelmisest jaost, et miski ei takistanud komisjoni vastu võtmast delegeeritud õigusakti alusmääruste (täpsemalt määruse 2019/1241 artikli 10 lõike 4 ja artikli 15 lõike 2 ning määruse 2019/472 artikli 9) alusel. Sellepärast ei kujutanud vaidlustatud sätete vastuvõtmine komisjoni poolt endast õigusliku aluse muutmist selle kokkuleppe punkti 25 tähenduses.

102. Samuti ja jällegi, kuna komisjonile jäi täielik õigus võtta vastu delegeeritud määrus 2021/2324 (ja lõpuks ta seda tegigi), näib mulle, et parlamenti ei jäetud sugugi ilma tema pädevusest kontrollida delegeeritud õigusakti vastuvõtmist sama kokkuleppe punkti 2 tähenduses ja et tal oli käesoleval juhul tegelikult täiesti võimalik seda kontrollida.

103. Kõigest eespool kirjeldatust tuleneb, et käesoleva hagi tuleb minu arvates põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.

3. Taotlus säilitada vaidlustatud sätete tagajärjed

104. Kuna parlamendi esitatud kaks väidet tuleb minu arvates tagasi lükata ja käesolev hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta, olen seisukohal, et Euroopa Kohtul ei ole vaja lahendada poolte taotlust säilitada vaidlustatud sätete tagajärjed.

105. Sellega seoses soovin vaid märkida, et otsus jätta tühistatud õigusakti tagajärjed kehtima on harilikult põhjendatud juhul, kui seda eeldavad olulised õiguskindlusega seotud põhjused või kui tagajärgi on vaja säilitada selleks, et hoida ära tõsised kahjulikud tagajärjed asjaomasele sektorile ja kui selle õigusakti õiguspärasus on vaidlustatud mitte selle eesmärgist või sisust lähtudes, vaid pädevuse puudumise või oluliste menetlusnormide rikkumise tõttu. ( 56 )

106. Käesolevas asjas näib mulle, et kõik selle menetluse osalised on lahkarvamusel vaid kasutatud õigusliku aluse, mitte vaidlustatud sätete olulise sisu osas. Samuti ei saa kahelda selles, et vaidlustatud sätete tagajärgede tagasiulatuv tühistamine oleks problemaatiline mitte ainult õiguskindluse seisukohast, vaid võib avaldada ka raskeid tagajärgi kalandussektorile, sest see tähendaks, et ühtegi vaidlustatud sätetes sisalduvat piirangut (mis puudutab püügivahendeid või keelatud liike) ei saa 2021. aasta suhtes kohaldada. Sellega seoses lisan, et ükski käesoleva menetluse osaline ei ole vaielnud vastu sellele, et nendes sätetes sisalduvate meetmete eesmärk on edendada ühise kalanduspoliitika eesmärke hoida kalavarusid ja jõuda vee-elusressursside säästva kasutamiseni. Märgin lisaks, et nende kahe vaidlusaluse määruse järel vastu võetud akti, nimelt delegeeritud määruse 2021/2324 ja 2022. aasta püügivõimaluste määruse eesmärk on korrata vaidlustatud sätete sisu. ( 57 )

107. Kui Euroopa Kohus ei nõustu minuga selles, et nõukogul oli õigus vaidlusalused sätted vastu võtta, usun seepärast, et nende sätete tagajärjed tuleb säilitada.

VII. Ettepanek

108. Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku: – jätta rahuldamata Euroopa Parlamendi nõue tühistada nõukogu 28. jaanuari 2021. aasta määruse (EL) 2021/92, millega määratakse 2021. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarude rühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ja liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu, artiklid 15–17 ja 20 ning artikli 59 teine lõik, ja – mõista kohtukulud välja parlamendilt.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Nõukogu 28. jaanuari 2021. aasta määrus, millega määratakse 2021. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarude rühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ja liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (ELT 2021, L 31, lk 31).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. märtsi 2019. aasta määrus, millega kehtestatakse läänepiirkonna vetes ja sellega piirnevates vetes püütavate kalavarude majandamise ja nende kalavarude püügi mitmeaastane kava ning millega muudetakse määrusi (EL) 2016/1139 ja (EL) 2018/973 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007 ja (EÜ) nr 1300/2008 (ELT 2019, L 83, lk 1).

( 4 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2019. aasta määrus, mis käsitleb kalavarude ja mereökosüsteemide kaitsmist tehniliste meetmete abil ning millega muudetakse nõukogu määrusi (EÜ) nr 1967/2006, (EÜ) nr 1224/2009 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EL) nr 1380/2013, (EL) 2016/1139, (EL) 2018/973, (EL) 2019/472 ja (EL) 2019/1022 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 894/97, (EÜ) nr 850/98, (EÜ) nr 2549/2000, (EÜ) nr 254/2002, (EÜ) nr 812/2004 ja (EÜ) nr 2187/2005 (ELT 2019, L 198, lk 105).

( 5 ) ELTL artikli 290 lõikes 1 on märgitud: „Seadusandliku aktiga võidakse komisjonile delegeerida õigus võtta vastu muid kui seadusandlikke akte, mis on üldkohaldatavad, mis täiendavad või muudavad seadusandliku akti teatavaid mitteolemuslikke osi.“

( 6 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1380/2013 ühise kalanduspoliitika kohta, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 1954/2003 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2371/2002 ja (EÜ) nr 639/2004 ning nõukogu otsus 2004/585/EÜ (ELT 2013, L 354, lk 22).

( 7 ) Enne kui Ühendkuningriik Euroopa Liidust välja astus, olid loodepiirkonna veed täielikult osa liidu vetest ning nende hulka kuulusid muu hulgas Keldi meri, Iiri meri ja Šotimaast läänes asuvad veed (vt nõukogu 19. juuli 2004. aasta otsus, millega asutatakse ühise kalanduspoliitika raames piirkondlikud nõuandekomisjonid (ELT 2004, L 256, lk 17), I lisa; vt samuti kaart loodepiirkonna vete nõuandekomisjoni veebisaidil: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).

( 8 ) Rahvusvahelise Mereuurimise Nõukogu.

( 9 ) ELT 2021, L 465, lk 1.

( 10 ) Vt nõukogu 27. jaanuari 2022. aasta määrus (EL) 2022/109, millega määratakse 2022. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ja liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (ELT 2022, L 21, lk 1).

( 11 ) Vt määruse 2022/109 artikkel 60.

( 12 ) Vt määruse (EL) nr 1380/2013 artikli 4 lõike 1 punkt 20.

( 13 ) Vt määruse 2019/1241 põhjendus 2.

( 14 ) Vt 15. mai 2008. aasta kohtuotsus Hispaania vs. nõukogu (C‑442/04, EU:C:2008:276, punkt 42). Täheldan, et määruse 2019/1241 põhjenduse 7 kohaselt peaksid tehnilised meetmed aitama „saavutada ühise kalanduspoliitika eesmärke, milleks on püüda kalavarusid maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel, vähendada soovimatut saaki ja vältida saagi vette tagasi laskmist, ning aitama samuti saavutada […] hea keskkonnaseisundi“.

( 15 ) Sellega seoses täheldan, et määruse nr 1380/2013 artikli 7 lõige 2 sisaldab mitteammendavat loetelu sellest, mida „tehnilised meetmed“ võivad sisaldada. Üheski selle määruse sättes aga ei ole osutatud, milline liidu institutsioon vastutab nende meetmete vastuvõtmise eest.

( 16 ) Vt vaidlusaluse määruse põhjendus 1.

( 17 ) Nagu komisjon on delegeeritud määruse 2021/2324 põhjenduses 3 selgitanud. Kalaliigid, mida vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 puudutavad, on tursk, merlang ja muud tursklased.

( 18 ) Komisjonil on kõnealuste sätete sõnastuse kohaselt õigus muuta nende kala‑ või koorikloomaliikide loetelu, mille püük, pardal hoidmine, ümberlaadimine või lossimine on keelatud (vt määruse 2019/1241 artikli 10 lõige 4); muuta, täiendada või kehtetuks tunnistada niisuguseid tehnilisi meetmeid või teha erandeid niisugustest tehnilistest meetmetest, mille eesmärk on võtta arvesse teatavate kalapüügipiirkondade piirkondlikke eripärasid (vt määruse 2019/1241 artikli 15 lõige 2), ning täiendada tehnilisi meetmeid, mis on seotud püügivahendite ja nende lisaseadmete, püügitegevuse ning alammõõtude kehtestamisega (vt määruse 2019/472 artikkel 9).

( 19 ) Täpsemalt on parlament seisukohal, et nõukogu võttis vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 vastu määruse 2019/1241 artikli 15 lõiget 2 või teise võimalusena määruse 2019/472 artiklit 9 rikkudes. Vaidlusaluse määruse artikkel 20 väidetakse olevat vastuolus määruse 2019/1241 artikli 10 lõikega 4.

( 20 ) Vt määruse 2019/1241 artikli 29 lõige 6.

( 21 ) Vt määruse 2019/472 artikli 18 lõiked 3 ja 6.

( 22 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 20 ja 21.

( 23 ) Vt delegeeritud määruse 2021/2324 artikkel 3.

( 24 ) Nagu ma eelnevas punktis märkisin, on vaidlusaluse määruse artikli 59 teine lõik seotud sama õigusakti artiklite 15–17 ajalise kohaldamisalaga. Niisiis, kui Euroopa Kohus leiab, et hagi ese on ära langenud, niivõrd kui parlament palub need kolm sätet tühistada, peaks ta samuti tagasi lükkama parlamendi argumendid seoses selle määruse artikli 59 teise lõiguga.

( 25 ) Pean siin sõna „huvi“ all silmast niisugust huvi, mida füüsilised või juriidilised isikud peavad tõendama, et esitada hagisid ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel.

( 26 ) Vt selles mõttes 1. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (C‑370/07, EU:C:2009:590, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) Vt selle kohta 26. märtsi 1987. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (45/86, EU:C:1987:163, punkt 3).

( 28 ) Vt 1. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (C‑370/07, EU:C:2009:590, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika). Viidatud kohtuasjas tühistas Euroopa Kohus nõukogu otsuse, millega kehtestati Euroopa Ühenduste nimel võetav seisukoht ohustatud looduslike looma‑ ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsil, olgugi et selle otsuse õiguslikud tagajärjed olid juba ammendunud, sest see seisukoht oli kõnealusel konverentsil juba teatavaks tehtud.

( 29 ) Kuna, nagu ma eespool punktis 22 märkisin, nõukogu võttis 27. jaanuaril 2022 vastu määruse, millega määrati kindlaks kalapüügivõimalused aastaks 2022, ei saa kahelda, et Euroopa Kohtu järeldused käesolevas asjas võivad puutuda otseselt asjasse küsimuses, kas ka see määrus tuleb osaliselt või tervikuna tühistada (kui see Euroopa Kohtus vaidlustataks), olenevalt sellest, kas see sisaldab vaidlustatud sätetega analoogseid sätteid. Samuti, kui Euroopa Kohus vaidlustatud sätted tühistab, oleks selle lahendi loomulik tagajärg see, et nõukogu ei saaks tulevikus samalaadseid sätteid vastu võtta.

( 30 ) Vt 25. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (C‑276/99, EU:C:2001:576, punkt 32).

( 31 ) Vt 11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑237/05, EU:C:2007:592, punktid 36–39).

( 32 ) Nimelt on kodukorra artikli 133 lõikes 1 sätestatud, et Euroopa Kohtu president „võib“ (kohtujuristi kursiiv), kui kohtuasja laad seda nõuab, otsustada lahendada kohtuasja kiirendatud menetluses.

( 33 ) Sellega seoses soovin lisada, et kiirendatud menetlus eeldab Euroopa Kohtult tema ressursside mobiliseerimist nii, et logistika seisukohast saab see menetlus puudutada üksnes väheseid juhtumeid igal aastal. See, kas niisugusel juhul nagu käesolev langeb hagi ese ära või mitte, ei saa minu arvates oleneda sellest, kas kiirendatud menetlust võimaldatakse või mitte.

( 34 ) Selle määruse artikli 59 esimeses lõigus on ette nähtud, et artiklit 20 (koos vaidlusaluse määruse teiste sätetega, mis ei puutu käesolevasse menetlusse) „kohaldatakse […], kuni jõustub määrus, millega määratakse kindlaks kalapüügivõimalused 2022. aastaks“.

( 35 ) Selles sättes on ette nähtud: „Iga institutsioon tegutseb talle aluslepingutega antud volituste piires ning vastavalt nendes sätestatud korrale, tingimustele ja eesmärkidele. Institutsioonid on omavahelises koostöös üksteise suhtes lojaalsed.“

( 36 ) Muu hulgas on parlament seisukohal, et vaidlusaluse määruse artiklitega 15–17 ja 20 on muudetud vastavalt määruse 2019/1241 VI lisa B osa punktis 1 ja C osas ning I lisas sätestatud eeskirju. Seda tehes rikuksid nad viimati nimetatud määruse artikli 10 lõiget 4 ja artikli 15 lõiget 2, millest nähtub, et muudatusi nendesse eeskirjadesse peaks tegema komisjon, mitte nõukogu.

( 37 ) Vt määruse nr 1380/2013 artikkel 12 („Komisjoni meetmed mere bioloogilistele ressurssidele avalduva tõsise ohu korral“).

( 38 ) Vt määruse nr 1380/2013 artikkel 13 („Liikmesriigi erakorralised meetmed“).

( 39 ) Nõukogu 27. jaanuari 2020. aasta määrus, millega määratakse 2020. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ning liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (ELT 2020, L 25, lk 1).

( 40 ) Muidu oleks tulnud vähendada lubatud kogupüüke endid (et kompenseerida niisuguste võimalike tehniliste meetmete puutumist).

( 41 ) Vt määruse 2019/1241 artikli 15 lõige 2 ja määruse 2019/472 artikli 9 lõige 1 (vt samuti määruse nr 1380/2013 artikkel 18 ja muu hulgas määruse 2019/1241 artikli 15 lõige 3). Sama määruse artikli 10 lõike 4 alusel vastu võetud delegeeritud aktide suhtes selline nõue aga puudub.

( 42 ) Vt delegeeritud määruse 2021/2324 põhjendus 2.

( 43 ) Vt muu hulgas 15. mai 2008. aasta kohtuotsus Hispaania vs. nõukogu (C‑442/04, EU:C:2008:276, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 16. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hispaania ja Itaalia vs. nõukogu (C‑274/11 ja C‑295/11, EU:C:2013:240, punkt 33).

( 44 ) Vt sellega seoses 26. novembri 2014. aasta kohtuotsus parlament ja komisjon vs. nõukogu (C‑103/12 ja C‑165/12, EU:C:2014:2400, punktid 79 ja 81).

( 45 ) C‑124/13 ja C‑125/13, EU:C:2015:337, punkt 61.

( 46 ) Ibid., punkt 66.

( 47 ) Vt 1. detsembri 2015. aasta kohtuotsus parlament ja komisjon vs. nõukogu (C‑124/13 ja C‑125/13, EU:C:2015:790, punkt 59).

( 48 ) Täheldan, et parlamendi sellekohased argumendid on mõningal määral vasturääkivad. Ühest küljest on parlament selgelt märkinud, et ta ei püüa vaidlustada küsimust, kas nõukogul olnuks õigus tugineda vaidlustatud sätete vastuvõtmisel ELTL artikli 43 lõikele 3, kui alusmäärusi ei oleks kunagi vastu võetud. Ühelt poolt näib mulle, et ta ei nõustu sellega, et vaidlusaluse määruse artiklid 15–17 on seotud „kalapüügivõimaluste kehtestamisega“. Nimelt väidab ta sisuliselt, et kui tuleks nõustuda nõukogu loogikaga, et artiklid 15–17 on seotud kalapüügivõimaluste kehtestamisega (ELTL artikli 43 lõike 3 tähenduses), saaks nõukogu seda loogikat kasutades tegelikult vastu võtta kõikvõimalikke tehnilisi meetmeid ja häirida standardmenetlust kalandusega seotud tehniliste meetmete vastuvõtmiseks (mis peaks esiteks seisnema seadusandliku akti vastuvõtmises ELTL artikli 43 lõike 2 alusel ja seejärel delegeeritud õigusaktide vastuvõtmises komisjoni poolt selle õigusakti kohaldamiseks).

( 49 ) Nagu selgitasin käesoleva ettepaneku punktis 26, kasutatakse lubatud kogupüügi kohta ka lühendit TAC. On väljaspool vaidlust, et lubatud kogupüükide kindlaksmääramine on nõukogu jaoks üks ELTL artikli 43 lõike 3 tähenduses kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise võimalus.

( 50 ) Selles kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et kõnealuste muudatuste eesmärk oli oluliselt muuta tursavarude lubatud kogupüügi määramiseks ette nähtud konkreetset menetlust ja asendada esialgu ette nähtud lubatud kogupüügi automaatsed vähendamised (vt 1. detsembri 2015. aasta kohtuotsus parlament ja komisjon vs. nõukogu, C‑124/13 ja C‑125/13, EU:C:2015:790, punkt 73). Euroopa Kohus järeldas, et selles asjas oli korrektne õiguslik alus ELTL artikli 43 lõige 2, mitte artikli 43 lõige 3.

( 51 ) Ibid., punktid 79 ja 80. Sisuliselt kuulub meede, milles nähakse ette raamistik või mis kujutab endast eelnõuet kalapüügivõimaluste kehtestamiseks ja eraldamiseks ning mis ei ole ette nähtud lihtsalt kõrgemal tasandil vastu võetud sätte rakendamiseks, harilikult ELTL artikli 43 lõike 2, mitte lõike 3 kohaldamisalasse (vt kohtujurist Wahli selgitus tema ettepanekus liidetud kohtuasjades parlament ja komisjon vs. nõukogu, C‑124/13 ja C‑125/13, EU:C:2015:337, punkt 66).

( 52 ) Ibid., punkt 58. Selles osas ei nõustu ma nõukogu põhjenduskäiguga, et ELTL artikli 43 lõike 3 alusel vastu võetud õigusaktid (nagu vaidlusalune määrus) on alati esimuslikud delegeeritud õigusaktide ees, mille on vastu võtnud komisjon ELTL artikli 43 lõike 2 alusel vastu võetud õigusaktide alusel. Minu arvates saab nõukogu kasutada eespool nimetatud sättest tulenevat otsustuspädevust vaid juhul, kui selle kasutamine on kooskõlas pädevuse delegeerimisega, mida rakendatakse viimati nimetatud sätte kohaselt vastu võetavate õigusaktidega, kuna Euroopa Kohus on selgitanud, et nende kahe ELTL sätte vahel on hierarhiline suhe (vt 26. novembri 2014. aasta kohtuotsus parlament ja komisjon vs. nõukogu, C‑103/12 ja C‑165/12, EU:C:2014:2400, punktid 79 ja 81).

( 53 ) Euroopa Parlamendi, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjoni vahel sõlmitud 13. aprilli 2016. aasta institutsioonidevaheline parema õigusloome kokkulepe (ELT 2016, L 123, lk 1).

( 54 ) Pealkirjaga „Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni ühisseisukoht delegeeritud õigusaktide kohta“.

( 55 ) Vt seoses sellega 12. veebruari 2015. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (C‑48/14, EU:C:2015:91, punktid 57 ja 58).

( 56 ) Vt nt 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (C‑166/07, EU:C:2009:499, punktid 74 ja 75); 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (C‑355/10, EU:C:2012:516, punktid 89 ja 90) ning 6. mai 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu (C‑43/12, EU:C:2014:298, punktid 54–56).

( 57 ) Vt delegeeritud määruse 2021/2324 artikkel 2 ja 2022. aasta püügivõimaluste määruse artikkel 18.