KOHTUJURISTI ETTEPANEK

EVGENI TANCHEV

esitatud 5. märtsil 2020 ( 1 )

Liidetud kohtuasjad C‑674/18 ja C‑675/18

EM

versus

TMD Friction GmbH (C‑674/18)

ja

FL

versus

TMD Friction EsCo GmbH (C‑675/18)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus))

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2001/23/EÜ – Töötajate õiguste tagamine ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul – Artiklid 3 ja 5 – Direktiiv 2008/94/EÜ – Töötajate õiguste tagamine tööandjate maksejõuetuse korral – Direktiivi 2008/94 artikkel 8 – Täiendavad pensionihüvitised – Kas omandajal tekib vastutus maksejõuetult võõrandajalt üle läinud ettevõtte töötajate täiendavate pensionihüvitiste eest

1. Kui liikmesriigi õiguse kohaselt ei pea selline asutus, mille kohustus on vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral ( 2 ) artiklile 8 kaitsta töötajate pensioniõigusi, maksma teatavaid maksejõuetute ettevõtjate töötajate pensionihüvitisi, siis kas üldse ja millistel tingimustel võib nende hüvitiste maksmise eest panna vastutuse maksejõuetu ettevõtja ettevõtte omandajale tulenevalt nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ( 3 ) artiklist 3 ja/või artiklist 5?

2. Selles seisneb sisuliselt küsimus, mis tekib seoses Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) (edaspidi „eelotsusetaotlused esitanud kohus“) eelotsusetaotlustega. Eelotsusetaotlused esitanud kohus soovib juhiseid selle kohta, kas direktiiviga 2001/23 on kooskõlas teatav Saksa õigusest tulenev praktika, mis toob ettevõtja maksejõuetuse korral kaasa töötaja ja endise töötaja täiendavate pensionihüvitiste vähendamise, ning selle kohta, kuidas see mõjutab omandajate kohustusi.

3. Olen jõudnud järeldusele, et seda küsimust reguleerib peamiselt direktiivi 2001/23 artiklis 5 sätestatud lex specialis. Lisaks ületab põhikohtuasja asjaoludel selline liikmesriigi kohtupraktika, mis kaitseb omandajaid maksejõuetu võõrandaja töötajate teatavate pensionihüvitiste õiguste täitmise eest seoses üleminekule eelnenud töötamisperioodidega, liikmesriikidele direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a antud kaalutlusõigust piirata direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikes 1 sätestatud omandajate õigusi ja kohustusi, kui kõnealustel õigustel ei ole võõrandaja suhtes õiguslikku tagajärge. ( 4 ) Kui kõnealustel töötajatel ei ole liikmesriigi õigusnormide kohaselt alust teha toiminguid, et liikmesriigi kohtutes nendele õigustele tugineda, et võõrandaja asjaomased pensioniõigustest tulenevad hüvitised välja maksaks, ( 5 ) ei ole need hüvitised sellised, mis „tuleb välja maksta“ enne maksejõuetusmenetluse algust vastavalt direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktile a. Seega ei saa neid välistada direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 järgsetest omandaja kohustustest.

4. Kuid isegi kui direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a toodud piirang on kohaldatav, kehtivad sellele kaks tingimust.

5. Esiteks peab liikmesriik artikli 5 lõike 2 punktis a sätestatud piirangut kasutama piisavalt täpselt ja selgelt, et tagada õiguskindlus, mida nõuab Euroopa Kohtu praktika. ( 6 ) Seda peab kontrollima eelotsusetaotlused esitanud kohus.

6. Teiseks, nagu on nõutud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a, peab liikmesriigi õigus andma kaitse, mis on „vähemalt samaväärne“ direktiivis 2008/94 ettenähtuga. See tuleb kindlaks määrata Euroopa Kohtu 19. detsembri 2019. aasta otsuses Pensions-Sicherungs-Verein ( 7 ) välja töötatud põhimõtete kohaselt ja ka seda peab kontrollima eelotsusetaotlused esitanud kohus.

I. Õiguslik raamistik

A. Euroopa Liidu õigus

7. Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõiked 1 ja 4 ning artikli 5 lõige 1 ja lõike 2 punkt a ning lõige 4 on sõnastatud järgmiselt: „Artikkel 3 1. Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale. […] 4. a) Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kehti lõiked 1 ja 3 töötajate õiguste suhtes saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel väljaspool liikmesriikide sotsiaalkindlustuskavasid. b) Isegi kui liikmesriigid ei näe punkti a kohaselt ette, et lõiked 1 ja 3 kehtivad selliste õiguste suhtes, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et kaitsta nende töötajate ja isikute huve, kes ülemineku hetkel ei tööta enam võõrandaja ettevõttes, seoses õigustega, mis kindlustavad neile punktis a viidatud täiendavate pensionikavade kohaselt vahetult või tulevikus tekkiva õiguse saada vanaduspensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni. […] Artikkel 5 1. Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur). 2. Kui artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes (sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte), tingimusel et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla siseriiklike õigusaktide kohaselt määratud pankrotihaldur), võib liikmesriik ette näha, et: a) olenemata artikli 3 lõikest 1 ei lähe mis tahes töölepingust või töösuhtest tulenevad võõrandaja võlad, mis tuleb välja maksta enne üleminekut või enne maksejõuetusmenetluse algatamist, üle omandajale, tingimusel et selline menetlus toob liikmesriikide õigusaktide kohaselt kaasa kaitse, mis on vähemalt võrdne sellisteks olukordadeks ettenähtud kaitsega, mis on sätestatud nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivide 80/987/EMÜ (töötajate kaitset nende tööandja maksejõuetuse puhul käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta [EÜT 1980, L 283, lk 23; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217]) […] ja/või et […] 4. Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, et ära hoida maksejõuetusmenetluse väärkasutust, mille eesmärk on võtta töötajatelt ära käesoleva direktiiviga ettenähtud õigused.“

8. Direktiivi 2008/94 artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid tagavad vajalike meetmete võtmise, et kaitsta töötajate ja isikute huve, kes olid tööandja ettevõttest lahkunud selleks kuupäevaks, kui tekkis tööandja maksejõuetus, seoses nende töötajate vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada vanadushüvitist, sealhulgas toitjakaotushüvitist, vastavalt täiendavatele tööandja või tööandjatevahelistele pensioniskeemidele, mis ei kuulu riiklikesse sotsiaalkindlustusskeemidesse.“

B. Liikmesriigi õigus

9. Saksa tsiviilseadustiku (Bügerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB“) § 613a (lõige 1) on pealkirjastatud „Õigused ja kohustused ettevõtte üleminekul“. Selle lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „(1) Kui ettevõte või ettevõtte osa läheb õigustoimingu tulemusena üle teisele omanikule, lähevad uuele omanikule üle ka ülemineku kuupäeval kehtinud töölepingutest tulenevad õigused ja kohustused. Kui nendele õigustele ja kohustustele laienevad kollektiivlepingu või ettevõtte kokkuleppe sätted, muutuvad need uue omaniku ja töötaja vahelise töölepingu osaks ning neid ei saa ühe aasta jooksul alates ülemineku kuupäevast muuta töötajale ebasoodsamaks. […]“.

10. Eelotsusetaotluste kohaselt näeb Saksa õigus BGB § 613a lõikes 1 põhimõtteliselt ette, et ettevõtte üleminekul säilivad omandajale üle minevate töötajate õigused tööandjapensionile. Samas nähakse eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktikas alates 17. jaanuari 1980. aasta otsusest pankrotiseaduse ülimuslike sätete tõttu ette, et § 613a lõige 1 ei ole kohaldatav, kuivõrd ettevõtte omandaja ei vastuta tulevase tööandjapensioni selle osa eest, mis põhineb enne maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõttes töötatud ajal. See põhineb võlausaldajate nõuete võrdsetel alustel rahuldamise põhimõttel. Maksejõuetusmenetluse algatamisel tuleb kohustused täita ainuüksi Saksa pankrotiseaduse (Insolvenzordnung) asjaomaste sätete alusel.

11. Tööandja pensioniskeemi täiendamise seaduse (Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (Betriebsrentengesetz – BetrAVG)) § 7 lõikes 1 on sätestatud, et seaduslik maksejõuetuskindlustuse andja peab tunnustama lõplikult omandatud õigusi, ning § 7 lõike 2 kuuendas lauses on sätestatud, et maksejõuetuskindlustuse andja ei ole kohustatud võtma arvesse tööandjapensioni arvutamise aluses tehtavaid muudatusi, mis on tehtud pärast maksejõuetuse väljakuulutamist.

12. Tööandja pensioniskeemi täiendamise seadus § 14 pealkirjaga „Maksejõuetuskindlustusasutus“ näeb ette, et maksejõuetuskindlustusasutus on Pensions-Sicherungs-Verein Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit (edaspidi „PSV“). Eelotsusetaotluse kohaselt näeb sama seadus ette, et PSV tagab muu hulgas teatavate töötatud ajaperioodide täitumisel omandatud õigused (vt eelkõige tööandja pensioniskeemi täiendamise seaduse § 1b ja § 30f).

II. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ning eelotsuse küsimused

Kohtuasi C‑674/18, EM vs. TMD Friction GmbH

13. Kohtuasjas C‑674/18 töötas 1980. aastal sündinud hageja EM alates 1996. aastast Textar GmbH juures. Textar GmbH töötajatele oli kollektiivlepingu kohaselt tagatud muu hulgas tööandja pensioniskeemist makstav vanaduspension. Selle pensioniskeemi kohaselt moodustab vanaduspensioni suurus iga tööaasta eest 0,2–0,55% töötaja igakuisest brutotöötasust, mida saadi kuni kindla kuupäevani enne selle töötaja töösuhte lõpetamist.

14. EMi töösuhe läks hiljem üle TMD Friction GmbH-le. Selle äriühingu vara suhtes algatati 1. märtsil 2009 maksejõuetusmenetlus. TMD Friction GmbH ettevõtte tegevus jätkus ka pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ning läks 2009. aasta aprillis kohtu nimetatud pankrotihalduri poolt läbi viidud võõrandamise alusel üle kostjale. ( 8 )

15. PSV – Saksamaal seadusega määratud tööandjapensionide maksejõuetuskindlustusasutus – teatas Emile, et ta ei ole maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevaks oma vanuse tõttu (29 aastat) veel omandanud tagatud pensioniõigust ning ta ei saa seega Saksa õiguse kohaselt PSV poolt makstavaid hüvitisi sellise sündmuse (näiteks pensioniikka jõudmise) korral, mis teoreetiliselt võiks olla aluseks hüvitise maksmisele.

16. EM väidab eelotsusetaotlused esitanud kohtus, et kui tulevikus leiab aset hüvitise saamise õiguse andev sündmus (nt pensioniikka jõudmine), siis peab kostja maksma talle tööandjapensioni, mille summa hõlmab ka enne maksejõuetusmenetluse algatamist töötatud perioode.

17. TMD Friction GmbH väidab eelotsusetaotlused esitanud kohtus, et ettevõtte üleminekul pärast ettevõtte võõrandaja vara suhtes maksejõuetusmenetluse algatamist vastutab omandaja ainult tööandjapensioni selle osa eest, mis põhineb pärast maksejõuetusmenetluse algatamist töötatud ajal.

18. Neil asjaoludel esitas eelotsusetaotlused esitanud kohus järgmised eelotsuse küsimused. „1. Kas [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõige 4 lubab ettevõtte üleminekul pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõtte võõrandaja vara suhtes liikmesriigi õiguses, mis näeb ettevõtte üleminekul põhimõtteliselt ette [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõike 1 ja lõike 3 kohaldamise ka töötajate õigustele saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel, sellist piirangut, et omandaja ei vastuta tulevikus tekkivate pensioniõiguste eest, mis põhinevad töötamisperioodidel enne maksejõuetusmenetluse algatamist? 2. Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt: kas töötajate huvide kaitseks seoses nende vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel vanaduspensioni, vajalike meetmete võtmisel vastavalt [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõike 4 punktile b tuleb ettevõtte üleminekul pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõtte võõrandaja vara suhtes juhinduda sellise kaitse tasemest, mis on nõutav [direktiivi 2008/94] artikli 8 kohaselt? 3. Kui teisele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt: kas siis tuleb [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõike 4 punkti b tõlgendada nii, et vajalikud meetmed töötajate huvide kaitseks seoses nende vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel vanaduspensioni on võetud, kui liikmesriigi õigus näeb ette, et – kohustus maksta töötajatele, keda puudutab maksejõuetu ettevõtte üleminek, täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel tulevikus vanaduspensioni, läheb põhimõtteliselt üle ettevõtte omandajale; – ettevõtte omandaja vastutab tulevaste pensioniõiguste eest sellises ulatuses, mille summa põhineb pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõttes töötatud ajal; – liikmesriigi õiguse kohaselt määratud maksejõuetuskindlustuse andja ei pea sellisel juhul vastutama tulevaste pensioniõiguste enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud osa eest, ja – töötaja saab enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud tulevaste pensioniõiguste väärtusele vastavat summat nõuda võõrandaja maksejõuetusmenetluses? 4. Kas juhul, kui liikmesriigi õigus näeb ettevõtte üleminekul ette [direktiivi 2001/23] artikli 3 ja artikli 4 kohaldamise ka maksejõuetusmenetluse ajal, kuulub [direktiivi 2001/23] artikli 5 lõike 2 punkt a kohaldamisele töötajate täiendavatest tööandja või tööandjate vahelistest pensionikavadest tulenevatele pensioniõigustele, mis on küll tekkinud juba enne maksejõuetusmenetluse algatamist, kuid viivad siiski alles pensioni saamise õiguse tekkimiseks vajaliku sündmuse saabumisel, seega alles hiljem, töötajate õiguseni nõuda pensionihüvitist? 5. Kui teisele või neljandale eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt: kas [direktiivi 2008/94] artikli 8 kohaselt liikmesriikide poolt antav miinimumkaitse hõlmab ka vanaduspensioniõiguste tagamise kohustust, mis ei olnud maksejõuetusmenetluse algatamisel veel liikmesriigi õiguse kohaselt seadusjärgselt tagatud, ning mis muutuvad üldse ainult seetõttu seadusega tagatuks, et töösuhet ei lõpetata seoses maksejõuetusega? 6. Kui viiendale küsimusele vastatakse jaatavalt: millistel asjaoludel saab pidada endisele töötajale tema tööandja maksejõuetuse tõttu tekkinud kahju tööandjapensioni maksmisel ilmselgelt ebaproportsionaalseks ja kohustada seega liikmesriike tagama direktiivi 2008/94 artikli 8 kohane minimaalne kaitse olenemata sellest, et töötaja saab kätte vähemalt pool hüvitisest, millele tal on õigus omandatud pensioniõiguste alusel? 7. Kui viiendale küsimusele vastatakse jaatavalt: kas [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõike 4 punkti b või artikli 5 lõike 2 punkti a kohaselt nõutav – direktiivi 2008/94 artiklis 8 sätestatuga samaväärne – töötajate pensioniõiguste kaitse on ka siis tagatud, kui see ei tulene mitte liikmesriigi õigusest, vaid üksnes [direktiivi 2008/94] artikli 8 vahetust kohaldamisest? 8. Kui seitsmendale küsimusele vastatakse jaatavalt: kas [direktiivi 2008/94] artiklil 8 on ka siis vahetu õigusmõju, mistõttu konkreetne töötaja saab liikmesriigi kohtus sellele tugineda, kui ta saab vähemalt pool hüvitisest, millele tal on küll õigus omandatud pensioniõiguste alusel, kuid tema tööandja maksejõuetuse tõttu tekkinud kahju tuleb vaatamata sellele pidada ebaproportsionaalseks? 9. Kui kaheksandale küsimusele vastatakse jaatavalt: kas eraõiguslik organisatsioon, mille liikmesriik on – tööandjatele siduvalt – määranud maksejõuetuskindlustuse andjana tagama tööandja pensionimakseid ja mis kuulub riikliku finantsjärelevalve alla ning kogub tööandjatelt avaliku õiguse alusel maksejõuetuskindlustuse sissemakseid ja saab nagu ametiasutus luua haldusaktiga täitemenetluse algatamise eeldused, on liikmesriigi avaliku sektori asutus?“

Kohtuasi C‑675/18, FL vs. TMD Friction EsCo GmbH

19. Eelotsusetaotluse kohaselt erineb FLi asi EMi omast ainult selles, et tema õigus saada pensioni oli maksejõuetusmenetluse algatamise ajaks tekkinud.

20. FL sündis 1950. aastal ning alustas töötamist Textar GmbH juures 1968. aastal. Töötajatele oli ettevõttes kehtiva kollektiivlepingu kohaselt tagatud muu hulgas tööandjapensioni skeemist (edaspidi: „pensioniskeem“) makstav vanaduspension. Pensioniskeemi kohaselt moodustab vanaduspensioni suurus iga tööaasta eest 0,5% töötaja igakuisest brutotöötasust, mida saadi kuni kindla kuupäevani enne tema töösuhte lõpetamist.

21. FLi töösuhe läks hiljem üle TMD Friction GmbH-le. Selle äriühingu vara suhtes algatati 1. märtsil 2009 maksejõuetusmenetlus. TMD Friction GmbH ettevõtte tegevus jätkus ka pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ning läks 2009. aasta 22. aprillil kohtu nimetatud pankrotihalduri poolt läbi viidud võõrandamise alusel üle TMD Friction EsCo GmbH-le.

22. FL on alates pensionile jäämisest 1. augustil 2015 saanud TMD Friction EsCo GmbH-lt pensioniskeemi alusel igakuist tööandjapensioni summas 145,03 eurot.

23. Alates 1. augustist 2015 on FL samuti saanud PSV-lt igakuist vanaduspensioni summas 816,99. PSV arvutas selle Saksa õiguse kohaselt hageja igakuisest brutotöötasust maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeval (1. märtsil 2009).

24. FL väidab eelotsusetaotlused esitanud kohtus, et TMD Friction EsCo GmbH peab talle maksma suuremat tööandjapensioni 1111,50 eurot kuus, mis tuleneb tema suhtes kehtiva pensioniskeemi alusel tema arvesse võetavast 45 tööaastast TMD Friction EsCo GmbH või selle õiguseellaste juures ja enne töösuhte lõpetamist asjakohasest brutotöötasust 4940,00 eurot. Sellest võib TMD Friction EsCo GmbH maha arvata ainult PSV poolt makstava hüvitise 816,99 eurot ning seega võlgneb kostja talle 149,48 euro võrra suurema igakuise pensioni. ( 9 )

25. TMD Friction EsCo GmbH väidab, et ettevõtte üleminekul pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõtte võõrandaja vara suhtes vastutab omandaja ainult tööandjapensioni selle osa eest, mis põhineb pärast maksejõuetusmenetluse algatamist ettevõttes töötatud ajal.

26. Seetõttu esitab eelotsusetaotlused esitanud kohus samad küsimused, mis on ära toodud käesoleva ettepaneku punktis 18, asendades vaid punktis 18 toodud küsimused 3, 5 ja 6 järgmiste küsimustega. „3. Kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt: kas siis tuleb [direktiivi 2001/23] artikli 3 lõike 4 punkti b tõlgendada nii, et vajalikud meetmed töötajate huvide kaitseks seoses nende vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel vanaduspensioni on võetud, kui liikmesriigi õigus näeb ette, et – kohustus maksta töötajatele, keda puudutab maksejõuetu ettevõtte üleminek, täiendavate tööandja või tööandjate vaheliste pensionikavade alusel tulevikus vanaduspensioni, läheb põhimõtteliselt üle ettevõtte omandajale; – ettevõtte omandaja vastutab tulevaste pensioniõiguste eest, mille summa tuleneb muu hulgas ettevõttes töötatud aja kestusest ja töötasust ajal, mil saabub pensioni saamise õiguse tekkimiseks vajalik sündmus, sellises ulatuses, milles need põhinevad pärast maksejõuetusmenetluse algatamist tööandaja juures töötatud ajal; – liikmesriigi õiguse kohaselt määratud maksejõuetuskindlustuse andja peab sellisel juhul vastutama tulevaste pensioniõiguste enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud osa eest, kui selle suurus arvutatakse töötasu põhjal, mille töötaja sai maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeval, ja – omandaja ega maksejõuetuskindlustuse andja ei vastuta pensioniõiguse suurenemise eest, mis tuleneb küll töötasu tõstmisest pärast maksejõuetusmenetluse algatamist, kuid enne seda kuupäeva ettevõttes töötatud aja eest; – töötaja saab aga seda oma pensioniõiguse väärtuselist vahet nõuda võõrandaja maksejõuetusmenetluses? 5. Kui teisele või neljandale küsimusele vastatakse jaatavalt: kas [direktiivi 2008/94] artikli 8 kohaselt liikmesriikide poolt antav miinimumkaitse hõlmab ka maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevaks omandatud pensioniõiguse osa, mis tekib ainult seetõttu, et töösuhet ei lõpetata seoses maksejõuetusega? 6. Kui viiendale küsimusele vastatakse jaatavalt: millistel asjaoludel saab pidada endisele töötajale tema tööandja maksejõuetuse tõttu tekkinud kahju tööandjapensioni maksmisel ilmselgelt ebaproportsionaalseks ja kohustada seega liikmesriike tagama direktiivi 2008/94 artikli 8 kohane minimaalne kaitse olenemata sellest, et endine töötaja saab kätte vähemalt pool hüvitisest, millele tal on õigus omandatud pensioniõiguste alusel?“

27. Kirjalikud seisukohad esitasid Euroopa Kohtule EM, FL, Saksamaa Liitvabariik ja Euroopa Komisjon. Kõik nimetatud ning samuti TMD Friction GmbH ja TMD Friction EsCo GmbH (edaspidi koos „kostjad“) osalesid 12. detsembril 2019 kohtuistungil.

III. Hinnang

A. Lähenemisviis

28. Käsitlen siin kolme teemat, tuues välja oma lähenemise põhikohtuasjas tõusetuvate õigusküsimuste lahendamisele.

1. Põhikohtuasja horisontaalne laad

29. Esiteks on kaheksas ja üheksas küsimus vastuvõetamatud. Põhikohtuasi käsitleb eelnimetatud liidu direktiivide tõlgendamist eraõiguslike isikute vahelises tsiviilasjas, mistõttu kõnealuste direktiivide vahetul õigusmõjul või selle puudumisel ei saa olla asjas otsustavat tähtsust. ( 10 ) Sellele vaatamata puudutavad kaheksas ja üheksas küsimus direktiivist 2008/94 tulenevaid otseseid kohustusi, ning üheksandas küsimuses sisalduvast kirjeldusest nähtuvalt on selles viidatud PSV‑le. ( 11 )

30. PSV ei ole aga menetlusosaline ning kaheksas ja üheksas küsimus, millele antavad vastused mõjutaksid tema huve, lähevad kaugemale pelgalt negatiivsest tagajärjest kolmanda isiku õigustele, ( 12 ) mis oleks Euroopa Kohtu praktika kohaselt lubatav. ( 13 ) Kui seega Euroopa Kohus peaks vastama vahetut õigusmõju käsitlevatele kaheksandale ja üheksandale küsimusele, mis sisuliselt esitati kohtuasjas Pensions-Sicherungs-Verein ja lahendati seal eelviidatud 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsusega, ( 14 ) siis näib selle tulemusel paratamatult rikutavat Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ette nähtud poolte võrdsust ja kaitseõigusi. ( 15 ) Kuna PSV ei ole kostja, siis on küsimused ka hüpoteetilised.

31. Seega võib direktiivi 2008/94 artikliga 8 ( 16 ) võimaldatud minimaalne kaitse olla põhikohtuasjas asjakohane ainult niivõrd, kui see säte on seotud õiguslike tagajärgedega kostjatele, võttes arvesse näiteks direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a tõlgendamist. ( 17 )

32. Kuivõrd põhikohtuasi puudutab horisontaalset kohtuvaidlust kahe eraõigusliku isiku vahel, siis peab eelotsusetaotlused esitanud kohus võtma tõlgendamisel arvesse riigisisest õigust tervikuna ja kasutama riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tõlgendada seda võimalikult suures ulatuses asjaomaste direktiivide sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada nendes direktiivides ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. ( 18 )

2. Liikmesriigi õigust ei tõlgendata

33. Teiseks, ükskõik kui kasulikku tausta Euroopa Kohtule Saksa maksejõuetus- ja pensioniõiguse kohta esitatud teave ka ei kujutaks, tuletan siiski meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole Euroopa Kohus pädev ei tõlgendama siseriiklikke õigusnorme ega otsustama selle üle, kas asjaomase liikmesriigi ametivõimud tõlgendavad neid õigesti. ( 19 ) Seetõttu tõlgendan käesolevas ettepanekus vaid direktiivide 2001/23 ja 2008/94 asjakohaseid sätteid ega hakka mõtisklema Saksa õiguse mõistete üle.

3. Eelotsusetaotlused esitanud kohtu põhimured ja küsimuste ümbersõnastamine

34. Kolmandaks, et anda eelotsusetaotlused esitanud kohtule tarvilik vastus, määratlen minu hinnangul küsimuste ajendiks olevad põhiseesmärgid ning sõnastan küsimused ümber.

35. Neid eesmärke näib olevat kolm: 1) määrata kindlaks, kas põhikohtuasjas on kohaldatav direktiivi 2001/23 artikkel 3 või artikkel 5 või mõlemad; 2) kui see on selge, siis kas asjaomaste normide alusel, kui neid õigesti tõlgendada, läheb käesoleva asja asjaoludel kostjatest omandajatele üle kohustus maksta EMi ja FLi poolt nõutavaid hüvitisi, ja 3) direktiivi 2008/94 artikli 8 roll asjas.

36. Järjekindla kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohtul eelotsusetaotluse raames õigus esitada liikmesriigi kohtule täpsustusi, mida ta peab vajalikuks põhikohtuasja lahendamiseks, kuid liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida, kas tema menetluses olevas kohtuasjas on liidu õigusnormi kohaldamist nõudvad faktilised tingimused täidetud, ning teha sellest järeldusi oma otsuse jaoks. ( 20 )

37. Lisaks on Euroopa Kohus direktiivi 2001/23 artiklite 3–5 kontekstis märkinud, et liikmesriigi kohtule tarviliku vastuse andmiseks võib Euroopa Kohtul olla vaja temale esitatud küsimused ümber sõnastada. ( 21 )

38. Panen seetõttu ette jätta esimesed neli küsimust kõrvale, kuna neis lähtutakse eeldusest, et direktiivi 2001/23 artikkel 3 on esimuslik artikli 5 ees, mida Euroopa Kohtu praktika ega direktiiv 2001/23 ei toeta. Eeltoodud kolmest eesmärgist (punkt 35) esimest arvestades võib esimese küsimuse sõnastada järgmiselt. „1. Kui liikmesriigi õigus piirab võõrandaja maksejõuetuse tõttu ettevõtte omandaja vastutust töötajate täiendava tööandjapensioni eest, siis kas asjaomaste töötajate õigusi seoses omandajatega reguleerib peamiselt direktiivi 2001/23 artikkel 5 või artikkel 3 või need mõlemad sätted?“

39. Asjakohaste õigusnormide ja nendevahelise hierarhia tuvastamine on kvalitatiivselt erinev küsimusest, kas konkreetsel juhul lahendamist vajav küsimus kuulub nende normide esemelisse kohaldamisalasse.

40. Nagu selgitatakse üksikasjalikumalt käesolevas ettepanekus allpool (punktides 44–59), olen jõudnud järeldusele, et kui asjaomane maksejõuetusmenetlus jääb välja direktiivi 2001/23 artikli 5 esemelisest kohaldamisalast, siis ei või teisi selle direktiivi sätteid nagu artikli 3 lõiget 4 tõlgendada selliselt, et need hõlmavad kõnealust maksejõuetusmenetlust, kuna direktiivi 2001/23 artikkel 5 on lex specialis.

41. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku sõnastada järgmine küsimus selliselt. „2. Kas põhikohtuasjas käsitletav maksejõuetusmenetlus kuulub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 või lõike 2 esemelisse kohaldamisalasse?“

42. Nagu on selgitatud käesolevas ettepanekus allpool (vt punktid 61–79), olen jõudnud järeldusele, et põhikohtuasi kuulub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 esemelisse kohaldamisalasse. Ent käesoleva ettepaneku punktis 35 määratletud teise eesmärgi saavutamiseks on vaja ka kolmandat küsimust. Kas põhikohtuasja faktilistel asjaoludel kohustab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 2 kostjaid tagama EMi ja FLi poolt nõutava pensionihüvitise? Selleks tuleks esitada kolmas küsimus: „3. Kas põhikohtuasja asjaoludel on direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktiga a või b kooskõlas liikmesriigi õiguses sätestatud piirang, mille kohaselt omandaja ei vastuta täiendava pensioni eest, mis põhineb enne maksejõuetusmenetluse algatamist täitunud töötamisperioodidel?“

43. Lõpuks, nagu nähtub viiendast kuni seitsmendast küsimusest, soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus rohkem teada direktiivi 2008/94 artikli 8 mõju kohta direktiivi 2001/23 tõlgendamisel. Seetõttu panen ette viimase küsimuse: „4. Millist rolli mängib põhikohtuasja asjaoludel direktiivi 80/987 artikkel 8, kui üle läinud töötaja nõuab olukorras, kus võõrandaja suhtes käib maksejõuetusmenetlus, et tunnustataks omandaja kohustust maksta pensionihüvitist, eelkõige seoses proportsionaalsuse põhimõttega?“

B. Vastused ümbersõnastatud küsimustele

1. Esimene küsimus

44. Ümbersõnastatud esimesele küsimusele tuleks vastata, et kui liikmesriigi õigus piirab võõrandaja maksejõuetuse tõttu ettevõtte omandaja vastutust töötajate täiendava tööandjapensioni eest, siis liidu õiguses reguleerib selliste töötajate õigusi omandaja suhtes peamiselt direktiivi 2001/23 artikkel 5.

45. Kohtuasja toimikust on ilmne, et maksejõuetus on eeltingimus üle läinud töötajate pensioniõiguste piiramisele, mis nähti eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktikas ette alates 17. jaanuarist 1980 ning mis kujutab endast tema põhimuret. Nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades märgib, põhjustas just maksejõuetusmenetluse algatamine hagejast töötajate õiguste kaotuse.

46. Tasub rõhutada, et direktiiviga 2001/23 võimaldatud kaitse hõlmab töötajate kõiki õigusi osas, milles need ei kuulu samas direktiivis sõnaselgelt ette nähtud erandi alla. ( 22 ) Põhimõtteliselt kohustab direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 1 omandajat rahaliste õiguste arvutamisel arvesse võtma kogu töötamisperioodi. ( 23 ) Lubatavad on ainult direktiivis 2001/23 ette nähtud erandid ning neid tuleb tõlgendada kitsalt, kuna need kalduvad kõrvale direktiivi 2001/23 põhieesmärgist, milleks on töötajate kaitse teatavate ettevõtte üleminekute korral. ( 24 )

47. Esimesed neli küsimust näivad põhinevat direktiivi 2001/23 ülesehituse vääriti mõistmisel, kuivõrd need lähtuvad eeldusest, et alates 17. jaanuarist 1980 kohaldatud eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktika, mille kohaselt ei arvata seoses üle läinud töötajatega omandajate tööandjapensioni kohustuste hulka enne maksejõuetust täitunud töötamise perioode, on hõlmatud liikmesriigi kaalutlusõigusega, mis tuleneb fraasist „[k]ui liikmesriigid ei näe ette teisiti“ direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punktis a, või et need võivad olla sõltuvad kooskõlast selle direktiivi artikli 3 lõike 4 punktiga b.

48. Nagu on esitatud Saksamaa kirjalikes seisukohtades ja mida toetavad EM ja FL, on pigem direktiivi 2001/23 artikkel 5 lex specialis, ( 25 ) mis reguleerib ainsana seda, mis ulatuses võivad liikmesriigid välistada maksejõuetutelt võõrandajatelt üle läinud töötajad artiklite 3 ja 4 kaitse alt.

49. Esiteks tuleneb see otseselt artikli 5 sõnastusest. Selle suhe artiklitega 3 ja 4 piirdub sellega, et see annab liikmesriikidele kaalutlusõiguse laiendada artiklitega 3 ja 4 tagatud kaitset „ettevõtte […] ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all“ (artikli 5 lõige 1). Üldine viide direktiivi 2001/23 artiklitele 3 ja 4 sisaldub ka artikli 5 lõikes 2, kus nähakse ette artiklites 3 ja 4 sätestatud kaitse piiramine täiendavas ulatuses „maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes (sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte), tingimusel et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all“ (artikli 5 lõike 2 punkt a).

50. Lisaks, nagu väitis EMi esindaja kohtuistungil, tuleb artiklit 5 tõlgendada nii, et see takistaks maksejõuetusmenetluse kuritarvitamist, kuna liikmesriigid on direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 4 kohaselt kohustatud võtma meetmeid sellise kuritarvitamise vältimiseks. Selle eesmärgiga oleks vastuolus, kui tõlgendada direktiivi viisil, mis annab liikmesriikidele kaalutlusõiguse vähendada töötajate õigusi viitega mõnele muule direktiivi 2001/23 sättele, näiteks artikli 3 lõikele 4, selliste maksejõuetusmenetluste (vormide) raames, mis ei kuulu direktiivi artikli 5 kohaldamisalasse. ( 26 ) Samuti oleks see vastuolus direktiivi 2001/23 ülesehitusega.

51. Järelikult ei nähtu ei direktiivi 2001/23 ülesehitusest, mida võiks samuti nimetada selle sisemiseks kontekstiks, ( 27 ) ega ka selle sõnastusest, et selle artikkel 5 oleks allutatud kas üldiselt artiklile 3 või artikli 3 lõikes 4 sisalduvatele normidele, mis käsitlevad vanaduspensione äriühingu või äriühingutevaheliste täiendavate pensioniskeemide alusel. Ainult artikli 5 lõike 2 punkt a on allutatud mõnele muule liidu õigusnormile, nimelt direktiivile 2008/94 eelnenud direktiivile 80/987. ( 28 ) Nagu on märgitud EMi kirjalikes seisukohtades, kinnitab viide direktiivile 2008/94 (viite kujul sellele eelnenud direktiivile 80/987) veelgi, et direktiivi 2001/23 artikkel 5 on lex specialis.

52. Direktiivi 2001/23 põhjendus 7 kajastab eesmärki anda liikmesriikidele sõnaselgelt kaalutlusõigus konkreetses valdkonnas. Selles märgitakse muu hulgas, et nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiivi 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ( 29 ) on muudetud, „võttes arvesse […] majandusraskustes ettevõtete päästmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide suundumusi“.

53. Minu soovitatud lähenemisviisi toetavad ka direktiivi 2001/23 ettevalmistavad materjalid.

54. Direktiivi 2001/23 artiklist 5 sai selle direktiivi osa tulenevalt direktiivi 77/187 muutmisest 29. juuni 1998. aasta direktiivi 98/50/EÜ, millega muudetakse direktiivi 77/187, ( 30 ) artikliga 4a.

55. Maksejõuetust käsitlevate erinormide kehtestamist kajastab direktiivi 98/50 ( 31 ) põhjendus 7. Selles märgitakse, et „maksejõuetu äriühingu püsimajäämise tagamiseks tuleks sõnaselgelt lubada liikmesriikidel jätta kohaldamata direktiivi 77/187/EMÜ artiklite 3 ja 4 sätted likvideerimismenetluse raames toimuvate üleminekute suhtes ning tuleks lubada teatavaid erandeid selle direktiivi üldsätetest, kui üleandmine toimub maksejõuetusmenetluse raames“ (kohtujuristi kursiiv).

56. Lisaks märgitakse direktiivi 98/50 põhjenduses 3, et selle eesmärk oli muuta direktiivi 77/187, „pidades muu hulgas silmas Euroopa Kohtu praktikat“. ( 32 ) Nagu kohtujurist Szpunar on hiljuti imetlusväärse üksikasjalikkusega selgitanud, ( 33 ) nähti selles kohtupraktikas ette erand direktiivis 77/187 sätestatud tagatiste suhtes, põhjendades seda algul pankrotiõiguse eripäraga. ( 34 )

57. Direktiivi 98/50 aluseks olnud komisjoni ettepanekus ( 35 ) oli samuti märgitud, et „maksejõuetute ettevõtjate püsimajäämise tagamiseks tuleks sõnaselgelt lubada liikmesriikidel mitte kohaldada direktiivi artikleid 3 ja 4 likvideerimismenetluse raames toimuvate üleminekute suhtes ning tuleks lubada teatavaid erandeid direktiivi üldsätetest maksejõuetuseelse likvideerimismenetluse raames toimuvate üleminekute puhul“, samas kui Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamuses märgiti, et „maksejõuetuse olukordi käsitlevad uued sätted ettepanekus on tervitatav katse suurendada paindlikkust“. ( 36 )

58. Kokkuvõttes ei võimalda miski direktiivi 2001/23 ettevalmistavates materjalides asuda seisukohale, et liikmesriikidele maksejõuetute ettevõtjate ülemineku suhtes võimaldatud paindlikkus pidi olema allutatud varem kehtinud üldistele eeskirjadele direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikes 4 loetletud hüvitiste suhtes. Nende hulka kuuluvad täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel makstavad vanaduspensionid, mis on vaidluse all põhikohtuasjas. Lisaks oleks lihtsalt õigusliku loogikaga vastuolus, kui ühte ja sama olukorda reguleeriksid kaks erinevat õigusnormi nagu direktiivi 2001/23 artiklid 3 ja 5.

59. Neil põhjustel teen ettepaneku vastata ümbersõnastatud esimesele küsimusele vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 44 märgitule.

2. Teine küsimus

60. Teisele küsimusele tuleks vastata, et eelotsusetaotluses kirjeldatud maksejõuetusmenetlus ei kuulu direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1, vaid selle direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti a esemelisse kohaldamisalasse.

a) Vastus küsimusele seoses direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikega 1

61. Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika sunnib artikli 5 lõike 1 osas vastama sellele küsimusele eitavalt, eelkõige võttes arvesse, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tähenduse kindlaksmääramisel on otsustav selle kehtestamisele eelnenud kohtupraktika. ( 37 ) Nimetatud kohtupraktika kohaselt on otsustavateks kriteeriumideks selle kindlaksmääramisel, kas maksejõuetusmenetlus on „pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub asutuse järelevalve all“, asjaomase menetluse vorm ja selle eesmärk. ( 38 )

62. Euroopa Kohus on otsustanud, et selleks, et ettevõtte üleminek oleks hõlmatud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandiga, tuleb täita kolm kumulatiivset tingimust. Nimelt peab võõrandaja vastu olema algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus, see menetlus peab olema algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks ja toimuma pädeva asutuse järelevalve all. ( 39 ) Käesoleva kohtuasja toimikust nähtuvalt ei ole põhikohtuasjas täidetud vaid teine neist tingimustest. Selle kohaselt peab eesmärgiks olema likvideerimine.

63. Kostjate esindaja rõhutas kohtuistungil, et põhikohtuasjas kõne all olev üleminek aitas säilitada töökohti ning ettevõte suutis tegevust jätkata ja edu saavutada. Saksamaa kirjalikes seisukohtades märgitakse, et kehtiva Saksa õiguse eesmärk on säilitada töötajate tööhõive, ning kohtuistungil väideti veel, et maksejõuetute ettevõtjate omandaja vastutuse piiramine pensionide valdkonnas muudab üle antud ettevõtte omandamise atraktiivsemaks. Ettevõtte hind oleks vastasel juhul kõrgem. Neid tegureid mainitakse ka eelotsusetaotluses.

64. Ent nagu EMi kirjalikes seisukohtades märgitakse, on just seda liiki eesmärk direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 1 käsitlevas kohtupraktikas välistatud. Nõue, et peab olema algatatud likvideerimismenetlus, ei ole täidetud menetluses, mille eesmärk on tagada asjaomase ettevõtja tegevuse jätkumine. ( 40 ) See kehtib, sõltumata nimetusest, mis on antud kõnealusele menetlusele liikmesriikide õiguses. Kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia ( 41 ) ei toetanud Euroopa Kohus Itaalia valitsuse argumente, millega too põhjendas direktiivi 2001/23 üle võtmata jätmist „kriisis olevate“ ettevõtjate suhtes sellega, et „see võib potentsiaalset ettevõtte omandajat omandamisest eemale tõugata, kuna ta peab üle võtma ülemineva ettevõtte mittevajaliku personali“ ( 42 ), mida Euroopa Kohus ei aktsepteerinud.

65. Minu meelest tuleks põhikohtuasjas kõne all olevat menetlust pidada selliseks, mille eesmärk on säilitada ettevõtte või selle elujõuliste üksuste tegevus, ( 43 ) ning mitte selliseks, mille eesmärk on varade likvideerimine, et võimalikult maksimaalselt rahuldada kõikide võlausaldajate nõuded. ( 44 ) Seda nõuab Euroopa Kohtu praktika selleks, et maksejõuetusmenetlus võiks kuuluda direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi alla.

66. Kõige märkimisväärsem on asjaolu, et menetlus kestis vaid neli kuud. Selle aja jooksul anti ettevõte üle ühelt TMD kontserni tütarettevõtjalt teisele, säilitades selle ettevõtte tegevuse jätkumise. On vaieldamatu, et ettevõte jätkas kauplemist samal aadressil ning et nii võõrandaja kui ka omandaja olid seotud sama kollektiivlepinguga. Ükski ametiasutus ei algatanud varade likvideerimist.

67. Igal juhul, kui maksejõuetusmenetlust kasutatakse sageli ümberkorraldamise eesmärgil, ei ole selle eesmärk ettevõtte likvideerimine. ( 45 ) Kohtupraktikas on juba ammu ära otsustatud, et menetlused, mille eesmärk on soodustada ettevõtte säilitamist, et see tervendada, ei kuulu direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 esemelisse kohaldamisalasse. ( 46 ) Sellega ongi tegemist põhikohtuasjas.

68. Kui nõutav analüüs lõppeks sellega, ei kõhkleks ma soovitamast Euroopa Kohtul otsustada, et kostjad peavad tagama nii EMi kui ka FLi pensionid nii, nagu maksejõuetusmenetlust ei oleks kunagi toimunud. Ent kaaluda tuleb ka liikmesriikidele artikli 5 lõike 2 punktiga a antud kaalutlusõigust ning seda, kas eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktika alates 17. jaanuarist 1980 on sellega kooskõlas.

b) Vastus küsimusele seoses direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikega 2

69. Esiteks märgin, et artikli 5 lõike 2 punkt b ei ole siinjuures asjakohane, kuna põhikohtuasjas ei näi olevat üksmeelt, et „muuta töövõimaluste kaitseks töötajate töötingimusi, tagades ettevõtja, äriühingu või nende osa tegevuse jätkumise.“

70. Teiseks on Euroopa Kohus analüüsinud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a palju vähem kui artikli 5 lõiget 1. ( 47 ) Seetõttu lähtun selle tähenduse kindlaksmääramisel senisest (vähesest) kohtupraktikast, ning sätte sõnastustest, kontekstist ja eesmärkidest. ( 48 )

71. Euroopa Kohus on väljendanud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a suhtes seisukohta, mille kohaselt „põhineb see säte eeldusel, et kohaldatakse artikleid 3 ja 4“. ( 49 ) See on kooskõlas väljakujunenud reegliga, mille kohaselt tuleb direktiivi 2001/23 sätteid, mis näevad ette erandeid omandajale siduvatest õigustest ja kohustustest, tõlgendada kitsalt. ( 50 )

72. Nii artikli 5 lõike 2 punkti a sõnastus kui ka selle ettevalmistavad materjalid näitavad, et see säte lisati selleks, et anda liikmesriikidele kaalutlusõigus piirata võõrandaja poolt üle antavaid õigusi ja kohustusi, eriti kui menetlust ei algatata võõrandaja varade likvideerimiseks.

73. Ettevalmistavate materjalide osas viitan käesoleva ettepaneku punktidele 55 ja 57. Liikmesriigid võisid teha vaid „teatavaid erandeid“, et tagada maksejõuetute ettevõtete tegevuse jätkumine.

74. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a avaosas on sätestatud: „[k]ui artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes (sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte) […]“.

75. Seda saab mõista vaid nii, et selle menetluse raames kohaldatakse omandajatele direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 alusel üle läinud õigusi ja kohustusi kõigi maksejõuetusmenetluste suhtes, mida ei ole algatatud üleandmisega hõlmatud varade likvideerimiseks, nagu see on põhikohtuasjas, kuna liikmesriigile ei ole antud sõnaselget võimalust sätestada teisiti, erinevalt direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikest 1, mis algab väljendiga „[k]ui liikmesriigid ei näe ette teisiti“. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a avaosa „[k]ui artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes“ ei viita mitte liikmesriikidele antud kaalutlusõigusele, vaid sellistele direktiivi 2001/23 artiklite 3 ja 4 kohaldamise faktilistele ja õiguslikele eeldustele, näiteks „ülemineku“ olemasolu. Liikmesriikide kaalutlusõigus tuleb mängu artikli 5 lõike 2 alapunktides a ja b.

76. See tõlgendus on kooskõlas ka Euroopa Kohtu praktikaga. ( 51 ) Erandlikud meetmed, mille liikmesriigid võivad kehtestada sellise maksejõuetusmenetluse suhtes, mis ei ole algatatud võõrandaja likvideerimiseks, on ette nähtud punktis a.

77. Lisaks on Saksamaa kirjalikes seisukohtades märgitud, et Saksa õiguses kehtib piiratud erand seoses õigustega, mis omandatakse enne maksejõuetuse väljakuulutamist, et tagada ettevõtte tervenemine, nagu on lubatud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktiga a. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a ongi just nimelt ette nähtud piiratud erandid.

78. Seega võib eelotsusetaotlused esitanud kohtu 18. jaanuari 1980. aasta otsust ja tema hilisemat kohtupraktikat käsitada nii, et see teeb erandi, mida kohaldatakse maksejõuetusmenetlusele, mis kuulub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a esemelisse kohaldamisalasse. Asjaolu, et ühtegi erandit ei olnud kehtestatud enne artikli 5 lisamist direktiivi 2001/23, ei oma tähtsust. Liikmesriikidel ei ole kohustust võtta direktiivide rakendamiseks konkreetseid meetmeid, tingimusel et meetmed on õiguslikult siduvad. ( 52 ) Tähtsust ei ole sellel, et eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktika pärineb 18. jaanuarist 1980, st ajast enne direktiivi 2001/23 jõustumist, kuna direktiivi võib rakendada liikmesriikide õiguses juba kehtivate eeskirjadega. ( 53 ) Nagu ma käesolevas ettepanekus alljärgnevalt kolmandale küsimusele antud vastuses siiski selgitan, võib kohtupraktika abil rakendamine tekitada raskusi seoses liidu õiguse õiguskindluse nõuetega.

79. Igal juhul soovitan vastata ümbersõnastatud teisele küsimusele nii, nagu olen pakkunud käesoleva ettepaneku punktis 60.

3. Kolmas küsimus

80. Kolmandale eelotsuse küsimusele, nagu see on käesolevas ettepanekus eespool ümber sõnastatud, tuleb vastata nii, et artikli 5 lõike 2 punkt a lubab piirangut, mille kohaselt omandaja ei vastuta enne maksejõuetusmenetluse algatamist töötatud perioodidel põhinevate pensionihüvitiste maksmise eest töötajatele, kes on juba pensionile läinud, ( 54 ) nii et asjaomastel töötajatel on liikmesriigi õiguse alusel võimalik astuda samme, et neile õigustele liikmesriigi kohtutes tugineda, et tagada, et võõrandaja vastavat pensioni maksaks. ( 55 ) Igal juhul eelotsusetaotlused esitanud kohus peab kontrollima, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktiga a antud kaalutlusõiguse kasutamine on toimunud õiguskindluse tagamiseks vajaliku täpsuse ja selgusega.

81. TMD Friction GmbH vastuväited ei ole EMi puhul põhjendatud, kuna, nagu märgitakse EMi kirjalikes seisukohtades, ei olnud pensionihüvitised direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a tähenduses sellised, mis „tuleb välja maksta“ (prantsuse keeles „dues“) „enne üleminekut“, nagu on nõutav selles sättes, kuna ei olnud toimunud sellist sündmust, nimelt pensioniikka jõudmist, mille alusel tuleb hakata pensionihüvitist välja maksma.

82. Seevastu on seisukoht FLiga seoses keerulisem, kuna ta on endine töötaja. Kuigi FL jõudis pensioniikka pärast maksejõuetuse väljakuulutamist (ta jäi pensionile 31. juulil 2015), on kohtuasjas toimikus täiendavalt märgitud, et seoses FLiga tuli maksejõuetusmenetluse algatamise ajal pensionihüvitisi juba „välja maksta“. Seega peab eelotsusetaotlused esitanud kohus kindlaks määrama, kas FLil oli õigus saada maksejõuetult võõrandajalt maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeval kõnealust täiendavat pensioni eespool punktis 80 kirjeldatud tähenduses. Kui tal oli, siis on direktiiviga 2001/23 kooskõlas see, kui omandaja vabastatakse nende pensionihüvitiste maksmisest.

83. Sõnu „tuleb välja maksta“ saab tõlgendada ainult nii, et need tähistavad hetke, mil töötajal tekib õigus saada vanadushüvitist, näiteks selle sündmuse saabumise tõttu, mis andis aluse sellele õigusele. Kui nõustuda Saksamaa kirjalikes märkustes esitatud argumentidega, et omandamise hetkel kehtiva õigusega seotud kohustus „tuleb välja maksta“ siis, kui võõrandajal tekib majanduslik koormis (st enne maksejõuetust), oleks tagajärjeks praktikas teostamatu olukord seoses maksejõuetuse varade jaotamisega.

84. See pole mitte ainult vastuolus direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktiga a, vaid ei ole kooskõlas ka õiguskindlusega ega võlausaldajate nõuete võrdse rahuldamise reegli tõrgeteta toimimisega. Nagu on märgitud EMi kirjalikes seisukohtades, kuna EM ei ole veel pensionile jäänud, siis saab tema kahju vaid hinnata ning see moodustab mitte väheolulise summa 430 eurot kuus arvestuslikust igakuisest 1300 euro suurusest tööandjapensionist. Seevastu FLi kahju on väga täpselt arvutatav, moodustades 149,98 eurot.

85. Lisaks tuleb direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a tähenduses väljendit „tuleb välja maksta“ kitsendavalt tõlgendada, arvestades töötajate õiguste piiranguid direktiivi 2001/23 alusel. ( 56 ) Seda tuleb ühtlasi tõlgendada nõukogu 20. juuni 2019. aasta direktiivi 2019/1023, mis käsitleb ennetava saneerimise raamistikke, võlgadest vabastamist ja äritegevuse keeldu ning saneerimis-, maksejõuetus- ja võlgadest vabastamise menetluste tõhususe suurendamise meetmeid, ning millega muudetakse direktiivi (EL) 2017/1132 (saneerimise ja maksejõuetuse direktiiv), ( 57 ) nõuetekohaselt arvesse võttes, mille liikmesriigid peavad üle võtma 17. juuliks 2021. ( 58 ) Selles on sätestatud, et „ennetava saneerimise raamistik ei tohiks mõjutada võlgniku vastu esitatavaid nõudeid ja õigusi, mis tulenevad tööandjapensioni süsteemidest, kui need nõuded ja õigused tekkisid saneerimisele eelneval perioodil“. ( 59 ) See viitab direktiivi 2001/23 sellisele tõlgendamisele, mis maksimeerib kohustusi, mis puudutavad saneeritavate ettevõtete üle läinud töötajate pensione, mitte aga tõlgendust, mis neid minimeerib.

86. Õiguskindlus kohustab liikmesriigi kohut ka kontrollima, kas eelotsusetaotlused esitanud kohtu praktika alates 18. jaanuarist 1980 võib kujutada endast direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a ette nähtud piirangu õiguspärast kasutamist. ( 60 )

87. Euroopa Kohus on hiljuti seoses pensionide arvutamisega kinnitanud, et õiguskindluse põhimõte, mida tuleb eriti rangelt järgida siis, kui tegemist on õigusnormidega, mis võivad tekitada rahalisi tagajärgi, nõuab, et liidu õigusega eraõiguslikele isikutele antud õigusi rakendatakse piisavalt täpselt, selgelt ja ootuspäraselt, et asjaomastel isikutel oleks võimalik täpselt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt ning vajaduse korral nendele sätetele liikmesriikide kohtutes tugineda. ( 61 )

88. Samuti on Euroopa Kohus otsustanud töötajate töösuhetega seotud õigusi käsitlevatest direktiividest lubatud erandite kontekstis, et „kui liidu õigus annab liikmesriikidele võimaluse kehtestada erandeid teatava direktiivi sätetest, peavad viimased kasutama oma diskretsiooniõigust, arvestades liidu õiguse üldpõhimõtteid, sh õiguskindluse põhimõtet. Nimetatud põhimõttest tulenevate nõuete täitmiseks tuleb direktiivis ette nähtud põhimõtetest valikuliste erandite kehtestamist võimaldavaid sätteid rakendada täpselt, üksikasjalikult ja selgelt.“ ( 62 )

89. Asja toimikust nähtub ja seda kinnitas kohtuistungil ka komisjoni esindaja, et Saksamaa poolt direktiivi 2001/23 rakendamiseks võetud aktiivsed meetmed on keskendunud Saksa tsiviilseadustiku § 613a ümber. Kohtuistungil jäi mulje, et direktiivi 2001/23 artikkel 5 ja Saksamaa maksejõuetusnormid ei ole omavahel seotud. Seda enam on eelotsusetaotlused esitanud kohtul põhjust kontrollida, kas käesoleva ettepaneku punktides 87 ja 88 selgitatud põhimõtteid on järgitud.

90. Neil põhjustel tuleb kolmandale küsimusele vastata käesoleva ettepaneku punktis 80 pakutud viisil.

4. Neljas küsimus

91. Ümbersõnastatud neljandale küsimusele tuleks vastata, et direktiivi 2008/94 artikli 8 nõuete täitmine liikmesriigi õiguses on eeltingimus direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a kohaldamisele. Endisele töötajale makstava tööandjapensioni vähendamist tema endise tööandja maksejõuetuse tõttu tuleb lugeda ilmselgelt ebaproportsionaalseks, kui endine töötaja saab kätte vähem kui poole hüvitisest, millele tal on õigus omandatud õiguste alusel, või kui selle vähendamise tõttu endine töötaja juba elab või peaks elama allpool Eurostati kehtestatud asjaomase liikmesriigi vaesusriski piiri, mille peab tuvastama eelotsusetaotlused esitanud kohus.

92. Direktiivi 2008/94 artikli 8 kui eeltingimuse staatus omandajatele direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikega 1 pandud kohustuste leevendamiseks tuleneb ümberlükkamatult direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a sõnastusest ja sõnadest „tingimusel et“.

93. Nagu käesolevas ettepanekus on eespool selgitatud, piirdub direktiivi 2008/94 artikli 8 asjakohasus FLiga, kuivõrd direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkt a lubab teha erandi ainult selliste võlgade suhtes, mis „tuleb välja maksta“ enne üleminekut või enne maksejõuetusmenetluse algatamist, nähes ühtlasi ette lisatingimuse, et liikmesriigi õiguses peab olema ette nähtud „kaitse, mis on vähemalt võrdne“ direktiivis 2008/94 sätestatud kaitsega. Kohtupraktikas on alates kohtuotsusest Robins jt ( 63 ) kasutatud proportsionaalsuse kriteeriumi, mille kohaselt minimaalselt tuleb tagada vähemalt 50% pensionihüvitistest. ( 64 ) Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et artikli 8 eesmärk on „tagada töötajate pikaajaliste huvide kaitse, kuivõrd sellised huvid hõlmavad vahetult või tulevikus tekkivate õiguste puhul põhimõtteliselt kogu pensionil oldavat aega.“ ( 65 )

94. Oluline on märkida, et eespool kirjeldatud Robinsi põhimõtet arendati edasi Euroopa Kohtu 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuses Pensions-Sicherungs-Verein. Euroopa Kohus otsustas: „Direktiivi 2008/94 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et endisele töötajale makstava tööandjapensioni vähendamist endise tööandja maksejõuetuse tõttu tuleb lugeda ilmselgelt ebaproportsionaalseks, olgugi et puudutatud isik saab kätte vähemalt poole hüvitisest, millele tal on õigus omandatud pensioniõiguste alusel, kui see endine töötaja juba elab või peaks selle vähendamise tõttu elama allpool Eurostati kehtestatud asjaomase liikmesriigi vaesusriski piiri“. ( 66 )

95. Liikmesriigi kohus peab seda küll kontrollima, kuid kuna FL nõuab kostjalt ainult täiendavat pensioni, mis on 149,48 euro võrra suurem praegu makstavast, siis ei näi selle künnisega probleemi olevat, eriti kuivõrd FLi kirjalikes seisukohtades märgitakse, et sellise kahju suurus on ainult 12,8%. Lisaks, FLi kirjalikes märkustes esitatud argument, et selliste töötajate nagu FL tehtud järeleandmised ettevõtte jätkuva tegevuse tagamiseks on asjasse puutuvad proportsionaalsuse hindamisel, ei ole kohtupraktikas tunnustatud.

96. Rõhutan siiski, et direktiivi 2008/94 artiklis 8 sätestatud kohustus kujutab endast töötajate sisulist minimaalset tagatist tööandja maksejõuetuse korral (põhjendus 3). Artikkel 8 on olenemata liikmesriikide kehtestatud skeemidest neile siduv ülevõtjate suhtes seoses direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punkti a alusel vanadus-, invaliidsus- ja toitjakaotushüvitiste üleminekuga ning artikli 3 lõike 4 punktis b liikmesriikidele nende hüvitiste osas kehtestatud miinimumkohustustega üldiselt.

97. Kokkuvõttes on direktiivi 2008/94 artikkel 8 varutagatis, mis kohustab liikmesriike „tagama töötajatele selles sättes ette nähtud minimaalse kaitse“. ( 67 ) Selle kohustuse tõeliseks väljenduseks on sellise kaitse kehtestamine, mis on majanduslikult täiesti sõltumatu maksejõuetust võõrandajast. ( 68 ) See kaitseb töötajaid, olenemata liikmesriikides vastavalt direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikele 4 pensionide suhtes kehtestatud korrast. See on kooskõlas 1970. aastatest pärinevate niinimetatud „restruktureerimise direktiivide“ ühe põhieesmärgiga: leevendada restruktureerimistehingute negatiivseid sotsiaalseid tagajärgi. ( 69 )

98. Ümbersõnastatud neljandale küsimusele tuleks seega vastata käesoleva ettepaneku punktis 91 pakutud viisil.

IV. Ettepanek

99. Teen seetõttu ettepaneku vastata ümbersõnastatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Kui liikmesriigi õigus piirab võõrandaja maksejõuetuse tõttu ettevõtte omandaja vastutust töötajate täiendava tööandjapensioni eest, siis liidu õiguses reguleerib selliste töötajate õigusi omandaja suhtes peamiselt nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikkel 5. 2. Põhikohtuasjas vaidluse all olev maksejõuetusmenetlus kuulub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a esemelisse kohaldamisalasse. 3. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkt a lubab piirangut, mille kohaselt omandaja ei vastuta enne maksejõuetusmenetluse algatamist töötatud perioodidel põhinevate pensionihüvitiste maksmise eest seoses töötajatega, kes on juba pensionile jäänud, mis tähendab, et asjaomastel töötajatel on liikmesriigi õiguse alusel võimalik astuda samme, et neile õigustele liikmesriigi kohtutes tugineda, et tagada, et võõrandaja pensioni maksaks. Eelotsusetaotlused esitanud kohus peab kontrollima, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktiga a antud kaalutlusõiguse kasutamine kohtupraktika kaudu on toimunud õiguskindluse tagamiseks vajaliku täpsuse ja selgusega. 4. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artikli 8 nõuete täidetus liikmesriigi õiguses on eeltingimus direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a kohaldamiseks. Endisele töötajale makstava tööandjapensioni hüvitise summa vähendamist tema endise tööandja maksejõuetuse tõttu peetakse ilmselt ebaproportsionaalseks, kui endine töötaja saab kätte vähem kui poole hüvitisest, millele tal on õigus omandatud õiguste alusel, või kui endine töötaja selle vähendamise tõttu juba elab või peaks elama allpool Eurostati kehtestatud asjaomase liikmesriigi vaesusriski piiri, mille peab tuvastama eelotsusetaotlused esitanud kohus.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) ELT 2008, L 283, lk 36. Viimati on selle direktiivi artikli 8 tähendust käsitletud 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuses Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128). Vt ka eelkõige 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt (C‑278/05, EU:C:2007:56); 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt (C‑398/11, EU:C:2013:272); 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891) ja 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674).

( 3 ) EÜT 2001, L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98.

( 4 ) 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 29).

( 5 ) 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 25).

( 6 ) Vt direktiivi erandite kontekstis 21. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Accardo jt (C‑227/09, EU:C:2010:624, punkt 55). Vt äsjasest ajast näiteks 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 7 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128.

( 8 ) EMi kirjalike seisukohtade kohaselt oli TMD kontserni kuulunud omandaja äriühingu nimi sel ajal Friction OpCo, mis hiljem muudeti nimeks TMD Friction.

( 9 ) Kohtuasja toimikust nähtub, et see on seotud käesoleva ettepaneku punktis 11 kirjeldatud tööandja pensioniskeemi täiendamise seaduse § 7 lõikega 2.

( 10 ) Vt 10. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745); 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631) ja 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 28).

( 11 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128).

( 12 ) 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) Näiteks kohustab vahetu õigusmõju iga liikmesriigi organit jätma kohaldamata oma riigi mis tahes õigusnormi, mis on vastuolus vahetut õigusmõju omava liidu õigusnormiga. Vt 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128. Märgin, et selles menetluses esitati ka küsimusega 6 identne küsimus, kuid käesolevas asjas on see vastuvõetav, kuivõrd sellest ei teki vahetut õigusmõju. Seda osa küsimusest 8, mis puudutab proportsionaalsust ja mitte vahetut õigusmõju, käsitletakse ümbersõnastatud küsimuses 4 (proportsionaalsust käsitletakse ka küsimuses 6). Täielikkuse huvides märgin, et küsimuses 8 ei ole täpsustatud, kelle suhtes vahetut õigusmõju silmas peetakse.

( 15 ) Vt näiteks 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591). Samal põhjusel hoidun väljendamast oma seisukohta selle suhtes, kas PSV poolt kohaldatavad eeskirjad on põhjustanud EMi vanuselist diskrimineerimist, ehkki vanuselise diskrimineerimise teemat kohtuistungil arutati. Euroopa Kohtul on olnud võimalus käsitleda vanuselist diskrimineerimist seoses pensionidega näiteks 8. mai 2019. aasta kohtuotsuses Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑24/17, EU:C:2019:373).

( 16 ) Tuleb arvestada, et direktiivi 2008/94 artikliga 16 tunnistati kehtetuks direktiiv 80/987, mistõttu artikli 5 lõike 2 punktis a oleva viite saab lugeda viiteks direktiivile 2008/94.

( 17 ) 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punktid 28 ja 29). Vt ka kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Grenville Hamphshire (C‑17/17, EU:C:2018:287), punkt 86, milles kohtujurist märgib seoses direktiivi 2008/94 artikliga 8, et „direktiivile ei saa vahetult tugineda üksikisiku kohustuste puhul“. Kohtujurist viitab 14. juuli 1994. aasta kohtuotsusele Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, punkt 25); 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsusele Pfeiffer jt (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 108); 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusele Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, punkt 36) ja 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsusele Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 30).

( 18 ) 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 29). Kuna kohtuasja toimikus ei viita miski sellele, et käesoleva vaidluse lahendamisel oleks asjakohane mõni põhiõiguste harta säte, ning et ühtlasi valitseb olukord, kus liikmesriigi õigust ei saa tõlgendada kooskõlas liidu direktiivi asjakohaste sätetega, siis ei ole põhikohtuasjas kohaldatavad reeglid, mida Euroopa Kohus on seoses sellise olukorraga täpsustanud taolistes otsustes nagu 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257); 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Bauer ja Willmeroth (C‑569/16 ja C‑570/16, EU:C:2018:871) ning 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874).

( 19 ) Euroopa Kohtu presidendi 28. jaanuari 2015. aasta kohtumäärus Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt äsjasemast ajast näiteks 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Fonds du Logement de la Région de Bruxelles Capitale (C‑632/18, EU:C:2019:833, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 20 ) Vt muu hulgas 5. juuni 2014. aasta kohtuotsus Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punktid 78–80 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Prenninger jt (C‑329/17, EU:C:2018:640, punkt 27), millele viidatakse äsjases kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanekus kohtuasjas Paulo Nascimento Consulting (C‑692/17, EU:C:2019:362), 13. joonealune märkus.

( 21 ) 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 36) ja 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 36).

( 22 ) Euroopa Kohtu presidendi 28. jaanuari 2015. aasta määrus Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 23 ) 6. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Unionen (C‑336/15, EU:C:2017:276, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 24 ) Vt näiteks 4. juuni 2002. aasta kohtuotsus Beckmann (C‑164/00, EU:C:2002:330, punkt 29) ja 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 25 ) Euroopa Kohtu praktikas on juba kaua järjekindlalt järgitud reeglit, mille kohaselt erinormi kohaldatakse erandina üldnormist. Vt näiteks 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33). Vt äsjasemast ajast näiteks 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, punkt 55). Vt üldiselt Beck, G., The Legal Reasoning of the Court of Justice of the EU, Hart Publishing, Oxford, 2012, lk 222–223.

( 26 ) Kohtuistungil eitasid nii EMi kui FLi esindajad tuginemist üheski muus suhtes õiguste kuritarvitamisele, välja arvatud kinnitus, et seda peavad hindama liikmesriigi kohtud; seda teemat käsitles Euroopa Kohus 13. juuni 2019. aasta kohtuotsuses Ellinika Nafpigeia (C‑664/17, EU:C:2019:496). Äsjast analüüsi kuritarvitava tuginemise kohta liidu õigusele vaata kohtujurist Pikamäe ettepanekust kohtuasjas AFMB (C‑610/18, EU:C:2019:1010, punktid 72–82), Euroopa Kohtu menetluses, ja artiklist Leczykiewicz, D., „Prohibition of abusive practices as a “general principle“ of EU law“, Common Market Law Review, vol. 56, 2019, lk 703.

( 27 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Pinckernelle (C‑535/15, EU:C:2016:996, punkt 40).

( 28 ) Eespool 16. joonealune märkus.

( 29 ) EÜT 1977, L 61, lk 26.

( 30 ) EÜT 1998, L 201, lk 88. Kolmas direktiiv selles reas on direktiiv 2001/23. Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 4 lisati samuti direktiiviga 80/987, kuid pensionide üldist teemat reguleeriti juba direktiiviga 77/187. Viimase artikli 3 lõikes 3 oli märgitud, et lõiked „1 ja 2 ei kehti töötajate õiguste suhtes saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel“.

( 31 ) See akt enam ei kehti.

( 32 ) Vt kohtujurist Szpunari analüüs kohtuasjas Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, punkt 42) direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 kohta.

( 33 ) Sealsamas.

( 34 ) Kohtujuristi kursiiv. Sealsamas, punkt 43. Euroopa Kohtu otsused, mis on sisuliselt kodifitseeritud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikega 1, on 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55); 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326); 7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Spano jt (C‑472/93, EU:C:1995:421) ja 12. märtsi 1998. aasta kohtuotsus Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99).

( 35 ) Ettepanek: nõukogu direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (KOM(94) 300 (lõplik)) (EÜT 1994, C 274, lk 10).

( 36 ) Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1995, C 133, lk 13, punkt 2.10.2).

( 37 ) Kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Plessers (C‑509/17, EU:2019:50, punktid 42–47 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 38 ) Originaali kursiiv. Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punkt 53).

( 39 ) 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 40 ) 16. mai 2019. aasta kohtuotsus Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 41 ) 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus (C‑561/07, EU:C:2009:363).

( 42 ) Sealsamas, punkt 26.

( 43 ) Kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, punkt 62).

( 44 ) Sealsamas. Vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punkt 57).

( 45 ) Kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punkt 77).

( 46 ) Näiteks 7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Spano jt (C‑472/93, EU:C:1995:421, punkt 28), mis on üks direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 tegelikult kodifitseeritud kohtuotsuseid.

( 47 ) Euroopa Kohus on tõlgendanud seda 28. jaanuari 2015. aasta kohtumääruses Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46) ja 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑561/07, EU:C:2009:363).

( 48 ) Vt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Robins jt (C‑278/05, EU:C:2006:476, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 49 ) 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑561/07, EU:C:2009:363, punkt 41).

( 50 ) Sealsamas, punkt 30. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 51 ) Nagu on märgitud eespool käesoleva ettepaneku punktides 61 ja 62.

( 52 ) Direktiivi 2001/23 võib rakendada kohtupraktikaga. Vt näiteks 10. juuli 1986. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (235/84, EU:C:1986:303). Vt lisaks Prechal, S., Directives in EC Law, Oxford, Oxford University Press, 2005, lk 78–81. Autor rõhutab leheküljel 79, et asjaomane kohtupraktika peab olema täpne, avaldatud ja ettenähtav. Selle kohta, millise tähtsusega on liidu õiguse rakendamisel siduv õigusmõju, vaata minu ettepanek kohtuasjas Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:272). Järjekindla kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigi kohtud liidu õiguse järgimiseks vajaduse korral kohandama oma kohtupraktikat. Vt näiteks 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Bauer ja Willmeroth (C‑569/16 ja C‑570/16, EU:C:2018:871, punkt 68).

( 53 ) Vt nt 20. mai 1992. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad (C‑190/90, EU:C:1992:225), milles direktiivi tõhusa rakendamise tagas kogum norme, millest mõned pärinesid direktiivi jõustumisele eelnenud ajast. Vt Prechal, S., Directives in EC Law, Oxford, Oxford University Press, 2005, lk 77. Vt hiljutisemast ajast 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑29/14, EU:C:2015:379, punkt 38).

( 54 ) 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 29).

( 55 ) 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 25).

( 56 ) Vt eespool punkt 71.

( 57 ) ELT 2019, L 172, lk 18.

( 58 ) Artikkel 34. Nagu käsitlesin oma ettepanekus kohtuasjas Pinckernelle (C‑535/15, EU:C:2016:996, punkt 40), siis EL meetme tõlgendamise kontekst hõlmab ka selliste õigusnormide tunnustamist, mis on hiljem seotud käsitletava normiga.

( 59 ) Põhjendus 20.

( 60 ) Vt näiteks 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑29/14, EU:C:2015:379, punkt 38).

( 61 ) 7. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, punkt 25).

( 62 ) 21. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Accardo jt (C‑227/09, EU:C:2010:624, punkt 55).

( 63 ) 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus (C‑278/05, EU:C:2007:56).

( 64 ) Sealsamas. Punktid 57 ja 59.

( 65 ) 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, punkt 27).

( 66 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128, punkt 46).

( 67 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 68 ) Nagu on selgitatud kohtujurist Bobeki ettepanekus kohtuasjas Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:657, punktid 77 ja 78).

( 69 ) Täielikku analüüsi vaata kohtujurist Szpunari ettepanekust kohtuasjas Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, punktid 38–41).