ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (teine koda)

9. jaanuar 2007

Kohtuasi T‑288/04

Kris Van Neyghem

versus

Euroopa Liidu Regioonide Komitee

Ametnikud – Ametisse nimetamine – Palgaastmele ja -järku määramine – Palgateatis – Hilinenult esitatud kaebus – Vastuvõetavus

Ese: Hagi, mille ese on nõue tühistada regioonide komitee 26. märtsi 2003. aasta otsus nr 87/03, millega hageja määrati lõplikult palgaastme B5 neljandasse järku.

Otsus: Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Euroopa Liidu Regioonide Komitee kannab kõik kohtukulud.

Kokkuvõte

Ametnikud – Hagi – Eelnev halduskaebus – Tähtaeg

(Personalieeskirjad, artikli 25 teine lõik ning artiklid 90 ja 91)

Juhul kui igakuiselt palgalehelt nähtub selgesti haldusakti olemasolu ja ulatus ning kui asjaomasel otsusel on puhtalt rahaline eesmärk, mis selle olemuse tõttu nähtub palgalehelt, hakkab lehe edastamisega kulgema haldusakti vastu esitatava hagi aegumistähtaeg.

Nii ei ole see siiski aga ametniku palgaastmele ja -järku lõplikult määramise otsuse puhul, mille peamine eesmärk ei ole puhtalt rahaline, vaid see käsitleb ametniku ametialase olukorra keskset tegurit. Sellise tähtsusega otsus ei ole olemuselt selline, mis nähtuks pelgast palgateatisest. Viimati nimetatu on ebasobiv viis asjaomase isiku teavitamiseks sellise tähtsusega otsusest ning seda eriti seetõttu, et see ei viita palgaastmele ja -järgule. Arvestades personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus toodud reeglit ning põhimõtet, mille kohaselt administratsioonil lasub kohustus kindlustada, et ametnikud saaksid tõhusalt ja kergesti tutvuda haldusaktidega, mis neid isiklikult puudutavad – põhimõte, mille aluseks on eelkõige institutsioonidel nende ametnike suhtes lasuv hoolitsemiskohustus – võib tavapäraselt hoolas ametnik, keda peetakse tema töötasu reguleerivaid eeskirju tundvaks, eeldada, et tema palgaastmele ja -järku lõplikust määramisest teavitatakse kirjalikult.

See, et administratsioon ei täitnud oma kohustust teavitada ametnikku teda puudutavast palgaastmele ja -järku lõplikult määramise otsusest, ei vabastada siiski ametnikku piisavalt hoolikaks olemise kohustusest, eriti siis, kui ametnik teadis sellisest tema kohta tehtud otsusest. Arvestades otsusest teatamise õiguslikku ja faktilist konteksti, mida iseloomustab asjaolu, et katseajal olev ametnik teab, et palgaastmele ja -järku lõplikult määramise otsus tuleb teha, võivad palgateatised ametnikku teavitada tema isiklikus olukorras toimunud muudatusest, kuna põhitöötasu oluline muudatus ning selle tagantjärele kohandamine ei saa mõistlikult jääda märkamatuks isikule, kes on täitnud teadlikult ametnikult üldjuhul nõutavat hoolsuskohustust. Sellisel juhul peab ta vähemalt asjaomaselt administratsioonilt küsima teavet selle põhitöötasu muudatuse põhjuse kohta ning vajadusel nõuda mõistliku aja jooksul tervet selle muudatuse aluseks olnud otsust, et ta saaks tutvuda asjaomase akti täpse sisu ja põhjendustega selleks, et tal oleks võimalik kasutada kaebuse esitamise õigust. Kui esimeste palgateatiste saamisest, milles on näha põhitöötasu oluline muudatus, on möödunud rohkem kui viis kuud, ei saa seda mingil viisil pidada mõistlikuks, isegi kui hageja heas usus arvas, et ta saab administratsiooniga kokkuleppele ilma kaebust esitamata, sest sellise kokkuleppe võimalik saavutamine ei vabasta ametnikku kohustusest pidada kinni kaebuse esitamise tähtaegadest, mis põhinevad avalikul huvil.

(vt punktid 39–43 ja 47–50)

Viited: 23. jaanuar 1997, kohtuasi C‑246/95: Coen (EKL 1997, lk I‑403, punkt 21); 16. märts 1993, liidetud kohtuasjad T‑33/89 ja T‑74/89: Blackman vs. parlament (EKL 1993, lk II‑249, punkt 34); 24. aprill 1996, kohtuasi T‑6/94: A. vs. parlament (EKL AT 1996, lk I‑A‑191 ja II‑555, punkt 52); 24. märts 1998, kohtuasi T‑232/97: Becret-Danieau jt vs. parlament (EKL AT 1998, lk I‑A‑157 ja II‑495, punktid 31 ja 32); 24. juuni 2004, kohtuasi T‑190/02: Österholm vs. komisjon (EKL AT 2004, lk I‑A‑197 ja II‑877, punkt 32); 16. veebruar 2005, kohtuasi T‑354/03: Reggimenti vs. parlament (EKL AT 2005, lk I‑A‑33 ja II‑147, punktid 38 ja 39); 4. mai 2005, kohtuasi T‑144/03: Schmit vs. komisjon (EKL AT 2005, lk I‑A‑101 ja II‑465, punkt 146).