Keywords

Summary



Keywords

1. Liidu õigus – Ülimuslikkus – Vastuolus olev siseriiklik õigus – Kehtivate normide kohaldamata jätmine ülimusliku õiguse alusel – Kohustus järgida kõrgema kohtu juhiseid, mis ei ole liidu õigusega kooskõlas – Lubamatus

(ELTL artikkel 267)

2. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised

(EÜ artikkel 49, nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 2 teine lõik)

3. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised

(EÜ artikkel 49, nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 1 punktid c ja i ning lõike 2 teine lõik)

4. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 1 punktid c ja i)

Summary

1. Liidu õigusega on vastuolus see, kui siseriiklik kohus, kes peab lahendama kohtuasja pärast seda, kui asja kassatsioonimenetluses arutanud kõrgem kohus on saatnud asja uueks arutamiseks, on vastavalt siseriiklikule menetlusõigusele seotud kõrgema kohtu antud õiguslike hinnangutega, kui ta leiab Euroopa Kohtult palutud tõlgendust arvestades, et need hinnangud ei ole kooskõlas liidu õigusega.

Esiteks ei saa sellise siseriikliku menetlusnormi olemasolu, mille järgi muud kui viimase astmena asja lahendavad kohtud on seotud kõrgema kohtu antud õiguslike hinnangutega, seada kahtluse alla esimesena nimetatud kohtute õigust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, kui neil on kahtlused liidu õiguse tõlgendamise osas.

Teiseks on eelotsusemenetluse raames tehtud Euroopa Kohtu otsus käsitletud liidu institutsioonide aktide tõlgenduse või kehtivuse küsimustes siseriiklikule kohtule põhikohtuasja lahendamisel siduv.

Lisaks on siseriiklik kohus, kes on kutsutud oma pädevuse piires kohaldama liidu õigusnorme, kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusnormi, mis on vastuolus liidu õigusega, ja sel kohtul ei ole vaja taotleda või oodata niisuguse sätte eelnevat kõrvaldamist seadusandlike või muude põhiseaduslike vahenditega.

(vt punktid 25, 29, 31, 32, resolutsiooni punkt 1)

2. EÜ artikli 49 ja määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, muudetud määrusega nr 1992/2006) artikliga 22 on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm, mida tõlgendatakse nii, et sellega on igal juhul välistatud teises liikmesriigis ilma eelneva loata saadud haiglaravi hüvitamine.

Nimelt, kuigi eelneva loa süsteem ei ole põhimõtteliselt vastuolus liidu õigusega, peavad sellise loa andmise tingimused siiski esiteks olema õigustatud, arvestades eesmärki tagada, et kõnesoleva liikmesriigi territooriumil oleks piisavalt ja püsivalt kättesaadav kvaliteetsete haiglaraviteenuste tasakaalustatud valik, et kulud oleksid kontrolli all ning et välditaks nii palju kui võimalik rahaliste, tehniliste ja inimressursside raiskamist. Teiseks ei tohi need tingimused minna kaugemale, kui on nende eesmärkide saavutamiseks objektiivselt vajalik, ning sama tulemust ei või olla võimalik saavutada vähem piiravate õigusnormidega. Selline süsteem peab ka põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja varem teada olevatel kriteeriumidel, nii et siseriiklike võimude kaalutlusõigusel oleksid piirid ja seda ei saaks kasutada meelevaldselt.

Siseriiklikud õigusnormid, mis välistavad ilma eelneva loata osutatud haiglaravi hüvitamise kõigil juhtudel, võtavad kindlustatult, kes oma tervisliku seisundiga seotud põhjustel või vajaduse tõttu saada kiireloomulist haiglaravi ei saanud sellist luba taotleda või kes ei saanud ära oodata pädeva asutuse vastust, õiguse sellist ravi pädeva asutuse kulul saada, isegi kui sellise hüvitamise tingimused on täidetud. Sellise ravi hüvitamine ei kahjusta oma laadilt haiglate planeerimise eesmärkide saavutamist ega kahjusta tõsiselt sotsiaalkindlustussüsteemi rahalist tasakaalu. See ei mõjuta tasakaalustatud ja kõigile kättesaadava haiglaraviteenuse säilitamist ega ka ravivõimsuse või meditsiinilise pädevuse säilitamist riigi territooriumil. Järelikult ei õigusta eespool mainitud nõuded käsitletud õigusnorme ning igal juhul ei vasta need õigusnormid proportsionaalsuse nõudele. Seega kujutavad need õigusnormid endast teenuste osutamise vabaduse õigustamatut piirangut.

(vt punktid 43–47, 51, resolutsiooni punkt 2)

3. Sellise ravi osas, mida ei ole võimalik kindlustatu elukohajärgse liikmesriigi territooriumil saada, tuleb määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 22 lõike 2 teist lõiku tõlgendada nii, et sama artikli lõike 1 punkti c alapunkti i järgse loa andmisest ei saa keelduda:

– kui olukorras, kus siseriiklike õigusnormidega sätestatud teenused on loetletud nimekirjas, mis ei maini otsesõnu ja selgelt kohaldatud ravimeetodit, vaid määratleb pädeva asutuse poolt hüvitatava ravi tüübid, on tavapäraste tõlgenduspõhimõtete ning objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel ja kõiki asjassepuutuvaid meditsiinilisi elemente ja kättesaadavaid teaduslikke andmeid arvesse võttes tõendatud, et see ravimeetod vastab viidatud nimekirjas sätestatud ravitüüpidele, ja

– kui selles liikmesriigis, mille territooriumil kindlustatu elab, ei ole võimalik õigeaegselt saada sama tõhusat alternatiivset ravi.

Sama artikliga on vastuolus, kui siseriiklikud asutused, mis peavad otsustama eelneva loa taotluse üle, eeldavad seda sätet rakendades, et see haiglaravi, mida kindlustatul tema elukohajärgse liikmesriigi territooriumil ei ole võimalik saada, ei kuulu nende teenuste hulka, mida viidatud riigi õigusnormide kohaselt hüvitatakse, ja vastupidi, et haiglaravi, mis on nende teenuste hulgas, on võimalik selles liikmesriigis saada.

Mis puudutab määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 2 teises lõigus sätestatud esimest tingimust, siis ei ole liidu õigusega põhimõtteliselt vastuolus see, kui liikmesriik koostab nimekirjad, mis piiravad sotsiaalkindlustussüsteemi alusel hüvitatavaid raviteenuseid, ja liidu õigus ei saa põhimõtteliselt kohustada liikmesriiki laiendama selliste teenuste nimekirja. On üksnes nende riiklike ametiasutuste määrata, kes peavad otsustama loataotluse üle, mille kindlustatu on esitanud, et saada ravi muus liikmesriigis kui oma elukohariik, kas see ravi kuulub viidatud nimekirja sätete alla. Kuna aga liikmesriikidel on siiski kohustus hoiduda oma pädevuse teostamisel eiramast liidu õigust, tuleb kontrollida, et määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 2 teist lõiku kohaldatakse selle õigusega kooskõlas. Kui kasutatav ravimeetod vastab elukohajärgse liikmesriigi õigusnormides sätestatule, siis ei saa eelneva loa taotlust rahuldamata jätta põhjusel, et nimetatud liikmesriigis seda ravimeetodit ei praktiseerita.

Määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 2 teises lõigus sätestatud teise tingimusega seoses olgu märgitud, et kuigi asjaolu, et teises liikmesriigis võimaldatud ravi ei ole võimalik saada huvitatud isiku elukohajärgses liikmesriigis, ei tähenda iseenesest, et mainitud tingimus on täidetud, on see tingimus kindlasti täidetud siis, kui sama tõhusat ravi ei ole võimalik elukohajärgses liikmesriigis saada õigeaegselt.

Niisugusest tõlgendusest ilmneb viimaks, et määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkti i alusel nõutud loataotlust puudutav otsus ei saa tugineda eeldusele, mille järgi juhul, kui käsitletud haiglaravi ei ole võimalik pädevas liikmesriigis saada, tuleb eeldada, et see ravi ei kuulu siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi alusel hüvitatavate teenuste hulka, ja vastupidi, kui need teenused selle süsteemi alusel hüvitatakse, siis tuleb eeldada, et neid on võimalik vastavas liikmesriigis saada.

(vt punktid 58, 60–62, 64, 68, 69, 73, resolutsiooni punkt 3)

4. Kui on tõendatud, et määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkti i alusel nõutud loa taotlus jäeti põhjendamatult rahuldamata, samas kui haiglaravi on lõppenud ja kindlustatu on sellega seotud kulud ise kandnud, peab siseriiklik kohus kohustama pädevat asutust vastavalt siseriiklikele menetlusnormidele hüvitama sellele kindlustatule summa, mille see asutus oleks võtnud enda kanda, kui luba oleks nõuetekohaselt väljastatud.

Kõnealune summa on võrdne sellega, mis on kindlaks määratud õigusnormidega, mis kehtivad selle liikmesriigi asutusele, mille territooriumil haiglaravi toimus. Kui see summa on madalam kui hüvitis, mis tuleneks elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide kohaldamisest nimetatud riigis haiglaravi saamise korral, peab pädev asutus maksma kindlustatule täiendavat hüvitist, mis katab nende kahe summa erinevuse tegelikult tehtud kulutuste ulatuses.

(vt punktid 77, 78, 81, resolutsiooni punkt 4)