Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I. Sissejuhatus

1. Käesolev kohtuasi käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4045/89 Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt ning direktiivi 77/435/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta(2) artikli 2 lõiget 4 ja artiklit 6.

2. Kõnealune määrus on liikmesriikidele juhtnööriks ja abiks neil Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastust (edaspidi „EAGGF tagatisrahastu”) rahastatavate tehingute haldamise tõttu lasuvate ülesannete täitmisel ehk tehingute õiguspärasuse kontrollimisel, võimaliku eeskirjade eiramise tõkestamisel ja eiramiste suhtes menetluste algatamisel ning eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summade sissenõudmisel. Määruses sisalduvate sätete eesmärk on peamiselt nii reguleerida kui ka tugevdada kontrolle, mida pädevad siseriiklikud asutused peavad läbi viima sellist rahalist abi saanud ettevõtjate äridokumentide põhjal.(3)

3. Esiteks annab Conseil d’État’ (Prantsusmaa) esitatud eelotsusetaotlus Euroopa Kohtule põhjust varem käsitlemata viisil piiritleda määruse nr 4045/89 artikli 2 lõike 4 tähenduses mõiste „kontrolliperiood” ehk periood, mis kõnealuse sätte kohaselt „kestab [ühe aasta] 1. juulist järgmise aasta 30. juunini” ja mille vältel tuleks kontrollitoimingud teha.(4)

4. Eelotsusetaotlus esitati seoses vaidlusega, mis puudutab kontrolli, mida alustati mais 2000 esimesel „kontrolliperioodil”, kuid mida kontrollitud ettevõtja tõttu oli kohapeal võimalik läbi viia alles mitu kuud hiljem ehk jaanuaris 2001, seega järgmisel „kontrolliperioodil”.(5)

5. Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus esiteks täpsustaks, millised toimingud peavad määruses nr 4045/89 ette nähtud kontrolliperioodi jooksul tingimata tehtud olema(6), ning teiseks kujundaks seisukoha, kas kontrollitava ettevõtja tegevus ja/või hooletus võivad selles suhtes mingit mõju avaldada.

6. Teiseks küsitakse Euroopa Kohtult, milline mõju võib olla kontrollitava ettevõtja tegevusel kontrolli tulemusele. Siinkohal tuleb kindlaks teha, kas juhul, kui huvitatud isiku tõttu muutus kontrolli läbiviimine võimatuks, on pädevatel asutustel võimalik teha ettekirjutus selle abi tagastamiseks, mis osutub alusetult saaduks, ning jaatava vastuse korral, kas niisugune nõue kuulub sama määruse artikli 6 lõikes 2 nimetatud karistuste kategooriasse.

7. Nimelt on asjaomases valdkonnas Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse majanduslik olulisus märkimisväärne, nagu sellest annavad tunnistust põhikohtuasja ajast pärinevad arvandmed.(7)

II. Õiguslik raamistik

A. Määrus nr 729/70

8. Nõukogu 21. aprilli 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 729/70 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta(8) põhjenduses 7 on märgitud, et „tuleb võtta meetmed eeskirjade eiramise tõkestamiseks ja eiramiste käsitlemiseks ning eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summade sissenõudmiseks; tuleb kindlaks määrata rahaline vastutus eeskirjade eiramise või hooletuse eest”. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

9. Määruse artikli 8 lõikes 1 on sätestatud:

„Kooskõlas siseriiklike õigus- ja haldusnormidega võtavad liikmesriigid meetmed, mis on vajalikud, et:

– tagada [EAGGF-st] rahastatavate tehingute tegelik toimumine ja nõuetekohane teostamine,

– tõkestada ja käsitleda eeskirjade eiramist,

– hüvitada eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summasid.

Liikmesriigid teatavad komisjonile selleks võetud meetmetest, eriti haldus- ja kohtumenetluste käigust”.

B. Määrus nr 4045/89

10. Määruse nr 4045/89 põhjenduses 1 on meenutatud kolme liiki ülesandeid, mis on liikmesriikidele antud määruse nr 729/70 artikliga 8.

11. Põhjenduses 2 on mainitud, et „makseid saavate ja neid sooritavate ettevõtjate äridokumentide kontrollimine võib olla eriti tõhus vahend [EAGGF] tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimiseks; nimetatud kontroll täiendab muid liikmesriikide tehtavaid kontrolle; lisaks sellele ei mõjuta käesolev määrus kontrollimisega seotud siseriiklikke sätteid, mille kohaldamisel kontroll on käesolevas määruses ettenähtust ulatuslikum”.

12. Määruse nr 4045/89 artikli 1 lõikes 1 on märgitud, et määrus „käsitleb EAGGF tagatisrahastu rahastamissüsteemiga otse või kaudselt seotud makseid sooritavate või saavate üksuste (edaspidi „ettevõtjad”) äridokumentide kontrollimist selleks, et teha kindlaks, kas EAGGF tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvad tehingud toimuvad tegelikult ja nõuetekohaselt”.

13. Artikli 1 lõikes 2 (muudetud kujul)(9) on täpsustatud, et määruse kohaldamisel „on „äridokumendid” kõik ettevõtja majandustegevusega seotud raamatupidamis- ja muud registrid, maksedokumendid, tõendavad dokumendid, raamatupidamisdokumendid, andmed toodangu ja kvaliteedi kohta, kirjavahetus ning äriandmestik igas vormis, sealhulgas elektrooniliselt salvestatud andmed, niivõrd, kuivõrd need dokumendid või andmed on otse või kaudselt seotud lõikes 1 osutatud tehingutega”.

14. Määruse nr 4045/89 artikli 2 lõigetes 1, 2 ja 4 on ette nähtud:

„1. Liikmesriigid kontrollivad süstemaatiliselt ettevõtjate äridokumente, võttes arvesse kontrollitavate tehingute laadi. Liikmesriigid tagavad, et kontrollitavate ettevõtjate valik tagaks EAGGF tagatisrahastu rahastamissüsteemis eeskirjade eiramise vältimiseks ja avastamiseks võetud meetmete tõhususe. Valikut tehes võetakse arvesse ettevõtjate majanduslikku tähtsust kõnealuses süsteemis ja muid riskitegureid.

2. […]

Igal kontrolliperioodil valivad liikmesriigid kontrollitavad ettevõtjad riskianalüüsi põhjal eksporditoetuste sektoris ja muude meetmete puhul, mille suhtes analüüs on kohaldatav […]. Liikmesriigid esitavad komisjonile oma ettepanekud riskianalüüsi kasutamise kohta. […] [(10) ].

[…]

4. Kontrolliperiood kestab 1. juulist järgmise aasta 30. juunini.

Kontroll hõlmab vähemalt 12-kuulist ajavahemikku, mis lõpeb eelmise kontrolliperioodi jooksul; seda võib pikendada liikmesriikide poolt kindlaksmääratavateks ajavahemikeks, mis eelnevad või järgnevad kõnealusele 12-kuulisele ajavahemikule.[(11) ]”

15. Määruse artiklist 4 ilmneb, et „[e]ttevõtjad säilitavad artikli 1 lõikes 2 ja artiklis 3 nimetatud äridokumente vähemalt kolm aastat alates selle aasta lõpust, mille jooksul need on koostatud”, ning et „[l]iikmesriigid võivad dokumentide säilitamiseks näha ette pikema tähtaja”.

16. Määruse artiklis 6 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid tagavad, et kontrollimise eest vastutavatel ametiisikutel on õigus äridokumente ära võtta või lasta neid kinni pidada. Kõnealust õigust tuleb kasutada asjakohaseid siseriiklikke õigusakte järgides ning seejuures ei tohi mõjutada dokumentide äravõtmist käsitlevate kriminaalmenetlusi reguleerivate eeskirjade kohaldamist.

2. Liikmesriigid võtavad vastu vajalikud meetmed, et karistada füüsilisi või juriidilisi isikuid, kes ei täida käesolevast määrusest tulenevaid kohustusi.”

C. Määrus nr 2988/95

17. Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta(12) artikli 1 lõikes 2 on määruses käsitletavat eeskirjade eiramist määratletud kui mõistet, mis tähendab „ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid […] [muu hulgas] põhjendamatu kuluartikli tõttu”.

18. Määruse artiklis 3 on ette nähtud, et aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat sellise eeskirjade eiramise toimepanekust, kuid selles on siiski täpsustatud, et esiteks võib valdkondade eeskirjades sätestada lühema ajavahemiku, mis aga ei või olla vähem kui kolm aastat, ning teiseks jääb liikmesriikidele võimalus kohaldada pikemat ajavahemikku.

19. Määruse nr 2988/95 II jaotises „Haldusmeetmed ja -karistused” sisalduvas artiklis 4 on sätestatud:

„1. Tavaliselt järgneb mis tahes eiramisele põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmine:

– kohustusena maksta või tagasi maksta maksmisele kuuluvad või põhjendamatult saadud summad,

[…]

2. Lõikes 1 osutatud meetmete kohaldamine piirdub saadud soodustuse äravõtmisega, ja kui nii on sätestatud, siis ka intressidega, mis võidakse kindlaks määrata ühtsel alusel.

3. Kui tehakse kindlaks, et taotletakse soodustusi, mis ei vasta kohaldatava ühenduse õiguse eesmärkidele, luues kunstlikult selle soodustuse saamiseks nõutavad tingimused, siis vastavalt juhtudele soodustust kas ei anta või võetakse see ära.

4. Käesolevas artiklis sätestatud meetmeid ei käsitleta karistusena.”

20. Artikli 5 lõike 1 punktis b, mis sisaldub samuti II jaotises, on ette nähtud, et tahtlike või hooletusest tulenevate eiramiste tulemuseks võivad olla selles lõikes loetletud halduskaristused, muu hulgas „põhjendamatult saadud või maksmata jäetud summadest suurema summa maksmine, vajaduse korral koos intressiga; see lisasumma määratakse kindlaks vastavalt konkreetsetes eeskirjades sätestatud protsendile ja hoiatusvahendina ei tohi see ületada teatavat taset”.

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

21. Syndicat OP 84, mis on Prantsusmaal asuv põllumajandusühing, kuhu kuulub 48 puu- ja köögiviljade tootjat, viis ellu ajavahemikku 1. juulist 1997 kuni 31. detsembrini 1998 hõlmanud rakenduskava. Selleks sai ta E AGGF tagatisrahastu rahastamissüsteemi raames abi.

22. Pädevad siseriiklikud asutused teavitasid 30. mai 2000. aasta kirjaga Syndicat OP 84 kohapealse kontrolli alustamisest määruse nr 4045/89 sätete alusel. Kontrollitoimingud said tegelikult toimuda siiski alles alates 22. jaanuarist 2001 kuni 24. jaanuarini 2001. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et viivituse tekkimise põhjustas kontrollitud ametiühing.

23. Kontrolli tulemusel tuvastati, et teatud meetmed, mille jaoks Syndicat OP 84 väitis omavat õigust ühenduse abile, ei olnud abikõlblikud nende puhtindividuaalse laadi tõttu, nagu ametiühing hiljem ise ka möönis. Lisaks tuvastati, et Syndicat OP 84 liikmete rahalised sissemaksed rakendusfondi olid neile kohe tagasi makstud ning et selle fondi niisugune rahastamisviis ei ole kooskõlas nõukogu 28. oktoobri 1996. aasta määruse (EÜ) nr 2200/96 puu- ja köögiviljaturu ühise korralduse kohta(13) artikliga 15.

24. Seetõttu palus Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) (edaspidi „ONIFLHOR”) 30. oktoobri 2001. aasta kirjaga Syndicat OP 84-l 1997. ja 1998. aasta eest saadud summa täies ulatuses tagastada. Seejärel andis ta 14. jaanuaril 2003 välja täitedokumendi sissenõutava summa kohta.

25. Tribunal administratif de Marseille (Marseille’ halduskohus) tühistas 7. novembri 2006. aasta otsusega Syndicat OP 84 suhtes välja antud täitedokumendi.

26. Cour administrative d’appel de Marseille’ (Marseille’ teise astme halduskohus) 8. detsembri 2008. aasta otsusega siiski esiteks tühistati see kohtuotsus ning teiseks jäeti Syndicat OP 84 poolt esimeses kohtuastmes esitatud nõuded rahuldamata.

27. Conseil d’État’le esitatud kassatsioonkaebuse põhjendamiseks märkis Syndicat OP 84 eelkõige, et Cour administrative d’appel rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et haldusasutus võis määruse nr 4045/89 artiklit 2 eiramata alustada kontrolli 1. juulist 1999 kuni 30. juunini 2000 kestnud kontrolliperioodil ning jätkata seda 1. juulist 2000 kuni 30. juunini 2001 kestnud kontrolliperioodil, põhjendusel et Syndicat OP 84 tegevus muutis kontrolli tegeliku läbiviimise esimesel perioodil võimatuks.

28. Leides, et sellele väitele vastamine tekitab probleemi määruse nr 4045/89 sätete tõlgendamisel, mis on vaidluse lahendamiseks määrava tähtsusega, kuid millega kaasnevad tõsised raskused, otsustas Conseil d’État 2. jaanuari 2012. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas kontrolliperioodina teatud aasta 1. juulist järgmise aasta 30. juunini, mida on mainitud [määruse nr 4045/89] artikli 2 lõikes 4, tuleb mõista perioodi, mille jooksul kontrollimise eest vastutav haldusasutus peab teavitama tootjaorganisatsiooni kavandatavast kontrollist, alustama ja lõpetama kõik kohapealsed ja dokumentide alusel toimuvad kontrollitoimingud ning teatama kontrolli tulemused, või perioodi, mille jooksul tuleb teha üksnes mõningad nendest menetlustoimingutest?

2. Kas juhul, kui tootjaorganisatsiooni tegevus või tegevusetus muudab kontrolliperioodi vältel alustatud kontrolli tegeliku läbiviimise võimatuks, võib haldusasutus, vaatamata sellesisuliste sõnaselgete sätete puudumisele eespool viidatud määruses, jätkata oma kontrollitoiminguid järgneva kontrolliperioodi jooksul, ilma et see muudaks menetlust õigusvastaseks moel, mis võimaldaks kontrollitaval sellele viidata selle otsuse vaidlustamisel, millega tehakse kontrolli tulemuste alusel järeldused?

3. Kas juhul, kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, võib haldusasutus juhul, kui tootjaorganisatsiooni tegevus või tegevusetus muudab kontrolli tegeliku läbiviimise võimatuks, nõuda antud abi tagasimaksmist? Kas selline meede kujutab endast karistust, mida on võimalik kehtestada määruse artikli 6 sätete kohaselt?”

29. Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (edaspidi „FranceAgriMer”)(14), Prantsuse ja Poola valitsus ning komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad. Kohtuistungit ei peetud.

IV. Analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

30. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale(15), mis on nüüd üle võetud ka ELTL artikli 4 lõike 2 punkti d, on ühine põllumajanduspoliitika valdkond, milles Euroopa Liit ja liikmesriigid jagavad pädevust.(16) Selleks on liikmesriikidel säilinud kõrvalpädevus, mis võimaldab neil täiendada liidu seadusandja poolt selles valdkonnas võetud meetmeid.

31. Liikmesriikide pädevus on seega oluline, eriti nende rahaliste vahendite kontrollimisel, mis liit on andnud ühise põllumajanduspoliitika rakendamiseks. Nimelt arvestades, et liidu eelarvest tehakse suurtes summades väljamakseid siseriiklikele asutustele, kes jagavad neid seejärel põllumajandustootjatele ja sektori teistele ettevõtjatele, on liikmesriigid kohustatud võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada, et neid summasid kasutatakse kooskõlas liidu õigusnormides määratletud eesmärkidega.(17) Sellist kontrolli teostatakse siseriiklike õigusnormide alusel, kuid tingimusel, et järgitakse võimalikke liidu õigusnorme selles valdkonnas. Teisisõnu on siseriiklikus õiguses määratletud kontrolli teostamise kord, pädevate asutuste volitused ja kohaldatavad karistused, välja arvatud juhul, kui liidu seadusandja on vastu võtnud sellekohaseid erinorme.

32. Ühise põllumajanduspoliitika nõuetekohase elluviimise tagamiseks ja eelkõige sellega seoses toimuda võivate pettuste vastu võitlemiseks on liidu seadusandja vastu võtnud õigusaktid, milles on kehtestatud meetmed kontrolli ühtsete raamide tagamiseks. Määrusega nr 4045/89 kehtestati samamoodi nagu direktiivis 77/435/EMÜ(18), mis sellega asendati, süsteem, et tagada süstemaatiline kontroll selliste makseid saavate või neid sooritavate ettevõtjate äridokumentide üle, kellel on suur majanduslik tähtsus EAGGF tagatisrahastus või kelle puhul esineb muid riskitegureid.(19) Selleks on kõnealuses määruses määratletud kontrollitavad ettevõtjad, kontrolliperioodid ja kontrollitavad perioodid ning kontrolli läbiviimise kord. Lisaks on ettevõtjate teatud kohustused määruses nr 4045/89 sätestatud miinimumnõuetena.(20)

33. Vaatamata ühise süsteemi kehtimisele, jääb liikmesriikidele vabadus rakendada rangemaid kontrollimeetmeid, järgides samas liidu õiguse üldpõhimõtteid. Seda, et liidu õigusnormidega on kõnealuses valdkonnas kehtestatud miinimumnõuded, on sõnaselgelt kinnitatud määruse nr 4045/89 põhjenduses 2, milles on märgitud esiteks, et sellega kehtestatud kontrollimehhanism „täiendab muid liikmesriikide tehtavaid kontrolle”(21), ning teiseks, et määrus „ei mõjuta […] kontrollimisega seotud siseriiklikke sätteid, mille kohaldamisel kontroll on […] määruses ettenähtust ulatuslikum”. Sellist suundumust, mis esines juba määruses nr 729/70(22), on kinnitatud määruse nr 4045/89 asendanud määruse nr 485/2008 preambulis.(23)

34. Olgu rõhutatud, et määruse nr 4045/89 peamine eesmärk on määratleda liikmesriikide kohustused liidu ees, mitte abi saanud ettevõtjate õigused suhetes nende riikidega. Samuti lähtuvad eelotsuse küsimustes tõstatatud probleemid minu hinnangul väärast eeldusest, kuna need on tuletatud seisukohast, et kõnealuste sätete eesmärk on piirata võrreldes kohaldatava siseriikliku õigusega volitusi, ms pädevatel asutustel on ettevõtjate suhtes, keda võidakse määruse alusel kontrollida. Täpsemalt olen ma seisukohal, et määruse sätetest, mille tõlgendamist taotletakse, ei saa tuletada tagajärgi, mis seisneksid liikmesriikide kontrollipädevuse aegumises või kaotamises.

35. Nagu FranceAgriMer ja Prantsuse valitsus rõhutavad, on nende ettevõtjate õiguskindlus, keda võidakse kontrollida, tagatud aegumistähtajaga menetluste algatamiseks, mis on miinimumnõudena(24) kehtestatud nelja-aastasena määruse nr 2988/95 artikliga 3.(25) Seevastu olen ma seisukohal, et äridokumentide säilitamise aega reguleerivad normid, mis on sätestatud määruse nr 4045/89 artiklis 4, ei kuulu sellise kaitsva lähenemisviisi juurde, kuna nende normide eesmärk on selgelt näha ette liidu õigusega asjaomastele ettevõtjatele pandav kohustus – mille suhtes võivad siseriiklikus õiguses kehtida rangemad nõuded –, mitte kehtestada perioodi, mille lõppemise korral toob kõnealune kohustus kaasa aegumise.

B. Esimene ja teine eelotsuse küsimus

36. Kuna kahes esimeses küsimuses eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud probleemid on sarnased, leian ma, et on otstarbekas neile vastata koos.

37. Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas määruse nr 4045/89 artikli 2 lõikes 4 määratletud mõistest „kontrolliperiood” tuleb aru saada nii, et see tähendab perioodi, mille jooksul peavad aset leidma kõik kontrollietapid, milleks on abisaaja teavitamine kavandatavast kontrollist, kontrolli alustamine, kõigi kohapealsete ja dokumentide alusel toimuvate kontrollitoimingute lõpetamine ning huvitatud isikule kontrolli tulemuste teatamine, või perioodi, mille jooksul tuleb teha üksnes mõningad nendest menetlustoimingutest. Teisisõnu palutakse Euroopa Kohtul kindlaks määrata, millised on toimingud, mille kontrollimise eest vastutavad ametiisikud peavad tingimata läbi viima perioodil kontrolli algusaasta 1. juulist kuni sellele kuupäevale järgneva aasta 30. juunini.

38. Vastab tõele, et määruse nr 4045/89 artikli 2 lõike 4 esimese lõigu sõnastus, mille kohaselt „[k]ontrolliperiood kestab [ühe aasta] 1. juulist järgmise aasta 30. juunini”, võib esmapilgul tunduda selline, et see räägib vastu kontrolliperioodi mõiste laiale käsitlusele, kuna sellega ei anta sõnaselget võimalust sooritada kontrollitoiminguid pärast selle perioodi lõppu vastupidi selle lõike teises lõigus(26) jäetud võimalusele laiendada tegevusperioode, mida võib kontrollida.

39. Sellegipoolest olen ma sarnaselt FranceAgriMeri, Prantsuse ja Poola valitsuse ning komisjoniga seisukohal, et kõnealust sätet tuleb tõlgendada mitte ainult lähtuvalt selle sõnastusest, vaid ka seoses süsteemiga, millesse see kuulub, ning arvestades süsteemi üldeesmärke.

40. Viimase punkti osas olgu meenutatud, et määrus nr 4045/89 kuulub rea õigusaktide hulka, millega soovitakse tagada kontroll EAGGF tagatisrahastu kuludega seotud tehingute üle, et kaitsta Euroopa ühenduste finantshuve.(27) Samuti nähtub selgelt määruse nr 4045/89 preambulist, et määrusega püütakse suurendada liikmesriikidele ülesandeks tehtud kontrollide tõhusust, et selles valdkonnas võimalikke eeskirjade eiramisi tõkestada ja kõrvaldada, mis on eesmärk, mida tuleb selle määruse tõlgendamisel võimaluse korral eelistada.

41. Lisaks märgin, et määruse nr 4045/89 artiklis 1 on ette nähtud, millised on liikmesriikide kontrollikohustused, samas kui artikli 2 lõigetes 1 ja 2 on määratletud kontrolli ulatus, täpsustades kontrollimisele kuuluvate ettevõtjate valimise tegurid(28) ning tuues selles osas välja liikmesriikide ja komisjoni vahelise suhtlemise.

42. Artikli 2 sõnastusest ilmneb, et selle eesmärk on kindlaks määrata niisuguse ühtse kontrollisüsteemi ulatus, mis toimib komisjoni järelevalve all, keda igal aastal teavitatakse siseriiklikest kontrolliprogrammidest ja nende tulemustest.(29) Määruse nr 4045/89 põhjenduse 2 kohaselt ei ole selle süsteemi eesmärk takistada liikmesriikidel kohaldada omi vastavaid meetmeid, minnes määruse sätetega võrreldes kaugemale kontrollitavate ettevõtjate valiku puhul või kontrollimeetmete määratlemisel. Seega ei tulene sellest määrusest ettevõtjatele õigust olla kontrollitud üksnes määruses ette nähtud viisidel ja eelnevalt määratletud aja jooksul. Tegelikult on niisuguse õiguse andmine ettevõtjale, kes saab liidult rahalist abi, vastuolus ELTL artikliga 325, mis reguleerib pettustevastast võitlust.

43. Täpsemalt on mõistele „kontrolliperiood” määruse nr 4045/89 artiklis 2 antud määratluse eesmärk minu hinnangul lihtsalt määratleda ajavahemik, mille jooksul tuleb kontrollida valimisse kuuluvaid ettevõtjaid, kes vastavad selles sättes sätestatud kriteeriumidele. Selle määratluse eesmärk ei ole piirata siseriiklike asutuste võimalust teostada pädevust, mis neil on siseriiklikust õigusest tulenevalt enne või pärast seda perioodi. Tegemist on soovitavate tähtaegade kindlaksmääramisega, selleks et tagada uurimistoimingute tõhus kulg ja korraldada kontrollitoimingute standardiseeritud programm.

44. Nimetatud mõiste tõlgendamisel ei saa seega olla mõju siseriiklikes haldusmenetlustes, mis nagu põhikohtuasjas on alguse saanud kaebusest, mille on ettevõtja esitanud siseriikliku asutuse otsuse peale, kuna artiklis viidatuteks ei ole sellised isikud, vaid liikmesriigid. Olukord oleks siiski erinev, kui siseriiklik seadusandja oleks määruse nr 4045/89 sätted siseriiklikku õigusesse üle võtnud normidena, mis annavad ettevõtjatele subjektiivseid õigusi.(30)

45. Samamoodi leiab komisjon, et määruse nr 4045/89 artikli 2 lõikega 4 ei soovita anda ettevõtjatele õigusi, vaid viiakse liikmesriikide tegevus kooskõlla järelevalve ja kooskõlastamisega seotud ülesannetega, mida komisjon peab täitma selle määruse raames.(31) Õigusakti ettevalmistavate materjalide(32) analüüs kinnitab, et esineb seos sellisena ette nähtud mõiste „kontrolliperiood” sõnastuse ja ajahetkede vahel, mil komisjon peab sekkuma, et kontrollida, et liikmesriigid on võimalikult suures ulatuses järginud kavandatavate kontrollide programmi, millest nad peavad talle enne oma toiminguid teatama, ning iga-aastast rakendusaruannet, mille nad peavad esitama pärast neid toiminguid. Määruse nr 4045/89 artiklites 9 ja 10(33) kindlaks määratud teabevahetuse ajakavaga on seletatavad selle perioodi jaoks artikli 2 lõikes 4 kehtestatud kuupäevad, nimelt ühe aasta 1. juuli ja järgmise aasta 30. juuni.

46. Olen nõus komisjoni arvamusega, mille kohaselt püütakse selle sättega tagada nende kontrollide „kampaaniate” perioodilisus ja süstemaatilisus, mis liikmesriigid on kohustatud läbi viima, mitte aga kehtestada kohustust saada tulemusi enne kontrolliperioodi lõppu. Siiski on iseenesest mõistetav, et liikmesriigid on kohustatud järgima ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtet. See tähendab, et liikmesriigid tegutsevad võimalikult tõhusalt, selleks et määruse nr 4045/89 alusel nende ülesandeks olevaid kontrolle saaks läbi viia kooskõlas kavandatud programmidega ja ette nähtud tähtaegade joo ksul. Näib, et olukord, kus asjaomase ettevõtja suhtes ei sooritatud konkreetsel kontrolliperioodil ühtegi kontrollitoimingut, võib kujutada liikmesriigi kohustuste rikkumist seoses kohustusega võtta kõik meetmed, mis on sobivad selleks, et tagada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmine.

47. Kui selgub, et – nagu põhikohtuasjas – siseriiklikud asutused ei suutnud, vaatamata oma hoolsusele, kontrollimisi lõpule viia õigeaegselt, nimelt käesoleval juhul 30. juuniks 2000, pidades silmas, et kontrollist teatati 30. mail 2000, võib liikmesriik minu hinnangul lihtsalt kõnealust kontrolli puudutava teabe edastamise määruse nr 4045/89 artikli 9 lõikes 1 ette nähtud iga-aastase aruande raames lükata selle aasta 1. jaanuarile, mis järgneb üldjuhul ette nähtud aastale, see tähendab käesoleval juhul 1. jaanuari 2001. aasta asemel 1. jaanuarile 2002.(34)

48. Puhtpraktilisest küljest rõhutasid FranceAgriMer ja menetlusse astunud valitsused nimelt asjaolu, et kontrolli eest vastutavatel siseriiklikel asutustel võib sisuliselt olla keeruline sooritada tähtajaks, mis on rangelt piiritletud ühe aastaga, kõik esimeses eelotsuse küsimuses loetletud toimingud ning seda kõigi kontrollitavate ettevõtjate puhul konkreetse kontrolliperioodi jooksul.(35)

49. Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas määruse nr 4045/89 artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et pädevad asutused võivad kontrolliperioodil sisuliselt alustatud kontrollitoiminguid jätkata järgmisel kontrolliperioodil, ilma et see tooks kaasa menetlusnormide rikkumise, millele kontrollitav ettevõtja võiks viidata selle otsuse vaidlustamisel, millega tehakse kontrolli tulemuste alusel järeldused, ning seda konkreetses olukorras, kus selle ettevõtja tegevus või tegevusetus on muutnud võimatuks selle kontrolli tegeliku läbiviimise esimese kontrolliperioodi jooksul.

50. See küsimus erineb eelmisest selle poolest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab täpsemalt silmas juhtumit, kui – nagu põhikohtuasjas – kontrollitava abisaaja tegevuse tõttu ei olnud kontrolli võimalik täielikult läbi viia enne selle kontrolliperioodi lõppu, mille vältel seda alustati.

51. Väliste takistavate asjaolude korral nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjas, peab kontrollitoiminguid minu hinnangul seda enam olema võimalik teha ka pärast nende alustamise aastale järgneva aasta 30. juunit või teisisõnu järgmisel kontrolliperioodil, pidades samas silmas, et määruse nr 4045/89 artikli 2 lõikes 4 ei ole kehtestatud kohustuslikult järgimisele kuuluvat tähtaega, vaid üksnes ajakava, mida liikmesriigid peavad võimalikult suures ulatuses järgima.

52. Nimelt, kui lähtuda tuleks teistsugusest tõlgendusest, väheneks määruses nr 4045/89 ette nähtud kontrollimeetme tõhusus, kuigi selle peamine eesmärk on võimaldada eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summad tagasi nõuda vastavalt selle määruse põhjendusele 1.

53. Olgu lisatud, et olenemata sellest, millise seisukoha Euroopa Kohus eelmise punkti suhtes võtab, ei saa lubada seda, et kontrollitav ettevõtja võib võimalikest menetlustest kõrvale hoida lihtsalt koostööst keeldumisega, mis blokeerib kontrollimise eest vastutavate ametiisikute teostatava uurimise.(36) Nimelt vastavalt juhtmõtttele nemo auditur propriam turpitudinem allegans , mida Euroopa Kohus on juba kohaldanud,(37) on välistatud, et ettevõtja saab viidata kontrollimisel väidetavalt toimuvale menetlusnormide rikkumisele – mida minu hinnangul käesoleval juhul pealegi ei esine –, tuginedes asjaolule, et osa toiminguid tehti pärast algse kontrolliperioodi lõppu, samas kui nende toimingute tegemise edasilükkumise põhjustas just tema. Venitamise eesmärki teenivat tegevusetust või takistusi ei tohi mingil juhul hõlbustada ega julgustada.

54. Seetõttu leian, et määruse nr 4045/89 artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduvast mõistest „kontrolliperiood” ei tule aru saada nii, et see tähendab perioodi, mille jooksul tuleb teha kõik kontrollitoimingud. Selles sättes määratletud kontrolliperioodil alustatud toiminguid võib seega jätkata järgmisel kontrolliperioodil, kui pädevad asutused ei ole, vaatamata oma hoolsusele, suutnud neid õigeaegselt lõpule viia. Isegi kui Euroopa Kohus minu siinkohal välja pakutud lähenemisviisiga ei nõustu, ei saa igal juhul lubada seda, et kontrollitav abisaaja võib viidata väidetavale menetlusnormide rikkumisele, kui tema enda tegevus või tegevusetus muutis võimatuks nende toimingute täieliku tegemise kõnealusel esimesel perioodil.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

55. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul vastata tema kolmandale küsimusele üksnes juhul, kui teisele küsimusele tuleks anda eitav vastus, ehk juhul, kui kontrollimise eest vastutavatel asutustel ei ole võimalik oma toiminguid jätkata järgmisel kontrolliperioodil, kui neid oli võimatu tõhusalt teha abi saanud isiku tegevuse või tegevusetuse tõttu.

56. Sisuliselt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tehtaks kindlaks, kas niisugusel juhul võivad need asutused nõuda kontrollitavalt ettevõtjalt, kes on seega oma kohustusi rikkunud, et ta tagastaks saadud abi. Lisaks on kõnealusel kohtul tekkinud küsimus, kas niisugune meede kujutab endast karistust määruse nr 4045/89 artikli 6 lõike 2 tähenduses.

57. Arvestades jaatavat vastust, mis minu hinnangul tuleks anda eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele, olen ma sarnaselt FranceAgriMeri ja Prantsuse valitsusega seisukohal, et teisele küsimusele ei ole vaja vastata, kuna see on niisugusel juhul tulemusetu.

58. Kui Euroopa Kohus peaks eelmisele eelotsuse küsimusele vastama eitavalt, soovin ma siiski igaks juhuks esitada teise võimalusena järgmised märkused.

59. Kolmanda eelotsuse küsimuse esimese osa suhtes olen ma seisukohal, et pädevatel asutustel peab olema võimalik saadud abi tagasimaksmist nõuda, kui nagu põhikohtuasjas käsitletaval juhul muutis kontrolli tegeliku läbiviimise võimatuks abi saaja tegevus, seisnegu see siis tegudes, pettuses või venitamistaktikas või ka kõrvalehoidmises, tegevusetuses või hooletuses.(38)

60. Nagu Prantsuse valitsus märkis, on Euroopa Kohus teiste põllumajandust reguleerivate ühenduse õigusaktide tõlgendamise kontekstis juba leidnud, et juhul, kui kontrolli ei ole võimalik tegelikult läbi viia, tuleb asuda seisukohale, et kontrolli ei ole võimalik teostada taotleja tõttu, ning seetõttu tuleb abitaotlus jätta rahuldamata, välja arvatud juhul, kui tegemist on vääramatu jõuga.(39)

61. Ma nõustun FranceAgriMeri ja Prantsuse valitsuse seisukohaga, mille kohaselt on EAGGF tagatisrahastust abi saanud isikute ülesanne esitada nende kontrollimise eest vastutavatele asutustele kõik tarvilikud tõendid nii abi andmise põhjendatuse kui ka sellest rahastatud tehingute õiguspärasuse kohta.(40) Selliste põhjenduste puudumise korral – olgu abisaajate tegevusetuse või seda enam nende tahtliku tegevuse tõttu(41) – võivad kõnealused asutused sellest õiguspäraselt järeldada, et asjaomane abi on saadud põhjendamatult, ning seega teha ettekirjutuse abi tagastada.

62. Olgu täpsustatud, et vastavalt õiguse üldpõhimõtetele peab abi olema võimalik tagasi nõuda isegi siis, kui kontrollitav ettevõtja ei ole tegutsenud pahauskselt, kuna abi käsitatakse põhjendamatuna juhul, kui huvitatud isik ei ole võimeline tõendama, et abi saamiseks nõutavad tingimused olid tema puhul täidetud.

63. Sellise lahenduse kasuks räägib nõue soodustada määruses nr 4045/89 ette nähtud kontrollimeetmete nõuetekohast toimimist ja tõhusust eesmärgiga säilitada EAGGF tagatisrahastust rahastatavate tehingutega seotud süsteemi elujõulisus.

64. Selles osas, mis puudutab kolmanda eelotsuse küsimuse teist osa, näib mulle, et saadud abi sellises kontekstis tagastamise suhtes ei ole kohaldatav määruse nr 4045/89 artikli 6 lõige 2, mille kohaselt liikmesriigid võtavad vastu vajalikud meetmed, et karistada füüsilisi või juriidilisi isikuid, kes ei täida sellest määrusest tulenevaid kohustusi.

65. Selles suhtes rõhutab Poola valitsus õigesti, et liidu õiguses tehakse vahet meetmetel, mis seisnevad põhjendamatult saadud soodustuse tagastamiseks kohustamises, ning karistustel, mis võivad järgneda tahtlikult või hooletusest toime pandud eeskirjade eiramisele.

66. Täpsemalt on määruse nr 2988/95 – mis kuulub samasse õigustloovasse raamistikku nagu määrus nr 4045/89 ja milles on kehtestatud üldpõhimõtted, mida tuleb käesoleval juhul arvesse võtta(42) – II jaotises selgelt tehtud vahet „haldusmeetmetel” ja „halduskaristustel”, mis võivad järgneda ühenduste finantshuvide kahjustamisele. Vastavalt selle määruse artikli 4 lõigetele 1 ja 2 toob mis tahes „eeskirjade eiramine”(43) üldjuhul kaasa põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmise, muu hulgas kohustusena maksta tagasi põhjendamatult saadud summad, millele võib lisanduda ette nähtud intress. Kõnealuse artikli lõikes 4 on sõnaselgelt märgitud, et „[selles] artiklis sätestatud meetmeid ei käsitleta karistusena”. Seevastu määruse nr 2988/95 artiklis 5 on loetletud „halduskaristused”, mille võib kaasa tuua tahtlikult või hooletusest toime pandud eeskirjade eiramine ning milleks on näiteks haldustrahv või lisasumma, mis määratakse kindlaks proportsionaalselt põhjendamatult saadud summaga, millele vajaduse korral on lisatud intress.(44)

67. Nagu FranceAgriMer ning Prantsuse ja Poola valitsus rõhutavad, nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast samuti, et karistusena ei ole käsitatav kohustus tagastada ühenduse õigusnormide alusel põhjendamatult saadud soodustused. Selline kohustus on lihtsalt vältimatu tagajärg sellele, kui pädevad asutused on tuvastanud, et liidu õigusega pakutava soodustuse saamiseks nõutavad tingimused ei ole osutunud tegelikult täidetuks.(45)

68. See lähenemisviis tuleb aluseks võtta ka vahetegemisel ühelt poolt kohustusel maksta alusetult saadud abi tagasi ning teiselt poolt määruse nr 4045/89 artikli 6 lõikes 2 ette nähtud karistuste vahel. Sel viisil saadud abist rahastatud tehingu korral eeskirjade eiramine, isegi kui see on üksnes näilik, muudab abi põhjendamatuks, mistõttu on õigustatud nõuda, et kontrollitav abisaaja selle tagastaks, ilma et tagastamisel oleks siiski rahalise halduskaristuse tunnuseid. Olgu täpsustatud, et see kehtib isegi juhul, kui tagastamise ettekirjutus on tehtud tulenevalt ainuüksi asjaolust, et huvitatud isik ei ole edastanud tõendeid, mida pädevad asutused on temalt nõudnud selleks, et oleks võimalik kontrollida, kas asjaomase abi andmise tingimused olid täidetud.

69. Sellises kontekstis ette nähtud korrigeerimiskohustuse peamine eesmärk on minu hinnangul heastada EAGGF tagatisrahastule ning seega liidu üldeelarvele tekitatud rahaline kahju(46), kuid ka taastada õiglane konkurents eeskirju eirates soodustuse saanud ettevõtja ja nende ettevõtjate vahel, kes ei saanud sellest põhjendamatult kasu.(47) Sellest vaatekohast on pädevad siseriiklikud asutused kohustatud liidu nimel tegutsedes tagasi nõudma ühenduse rahalise abi, mis on antud tingimustel, mida võib pidada eeskirjade eiramiseks, ilma et neil isegi oleks õigust kaaluda, kas tagastamist on otstarbekas nõuda või mitte.(48)

70. Alusetu rikastumise keeld, mida Euroopa Kohus on oma praktikas(49) korduvalt kasutanud ja mida ta on tunnustanud liidu õiguse üldpõhimõttena(50), räägib samuti selle kasuks. Vaieldamatult peab isik, kes on saanud rahalise soodustuse, ilma et tal oleks selleks õiguslikku alust, saadud summa tingimata tagastama kahju ulatuses, mis on tekitatud – käesoleval juhul liidule.(51)

71. Ammendavuse huvides olgu täpsustatud, et määruse nr 4045/89 artikli 6 tähenduses karistus võib järgneda lisaks korrigeerimisnõudele.(52) Vastavalt liidu õiguse üldpõhimõtetele, milleks on karistuste seaduslikkus ja proportsionaalsus,(53) võib sellise karistuse kontrollitavale ettevõtjale siiski määrata üksnes tingimusel, et selleks on liidu õiguses või siseriiklikus õiguses vastu võetud erinormid(54) ning et määratav karistus on proportsionaalne määrusest nr 4045/89 tulenevate kohustuste rikkumisega.

72. Vastupidi, kohustust tagastada abi, mis on saadud tingimustel, mida võib pidada eeskirjade eiramiseks, tuleb mõista kui otsest ja vahetut tagajärge abi põhjendamatusele, mille tuvastamine on iseenesest piisav õiguslik alus.

73. Seega olen ma seisukohal, et teise võimalusena, juhul kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt, tuleb kolmandale küsimusele vastata esiteks, et kui kontrollitava ettevõtja tegevus või tegevusetus on muutnud kontrolli tegeliku läbiviimise võimatuks, võivad pädevad siseriiklikud asutused nõuda saadud abi tagastamist, kui neil asutustel ei ole sellises kontekstis olnud võimalik kontrollida, kas asjaomase abi andmiseks nõutavad tingimused olid täidetud, ning teiseks, et selline tagastamisnõue ei kujuta endast karistust määruse nr 4045/89 artikli 6 lõike 2 tähenduses.

V. Ettepanek

74. Eespool esitatud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:

Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4045/89 Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt ning direktiivi 77/435/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 2 lõiget 4 ei või tõlgendada nii, et kõik kontrollitoimingud tuleb teha „kontrolliperioodil”, mis on selles sättes määratletud kui periood, mis „kestab 1. juulist järgmise aasta 30. juunini”, vaid seda tuleb tõlgendada nii, et kontrolliperioodil alustatud toiminguid võib jätkata järgmisel perioodil. Igal juhul ei saa kontrollitav ettevõtja viidata menetlusnormide rikkumisele selle otsuse vaidlustamisel, millega tehakse sel viisil läbi viidud kontrolli tulemuste alusel järeldused, kui tema enda tegevus või tegevusetus on muutnud võimatuks kontrolli läbiviimise esimese perioodi jooksul.

Kolmandale eelotsuse küsimusele ei ole vaja vastata.

Teise võimalusena, juhul kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt, tuleb kolmandale küsimusele vastata, et kui pädevatel asutustel ei olnud võimalik kontrolli tegelikult läbi viia selle isiku tegevuse või tegevusetuse tõttu, kes sai abi Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastatavate tehingute raames, võivad need asutused nõuda, et tagastataks abi, mille põhjendatust ei ole suudetud tõendada, ilma et niisugust meedet saaks kvalifitseerida karistuseks määruse nr 4045/89 artikli 6 lõike 2 tähenduses.

(1) .

(2) – EÜT L 388, lk 18; ELT eriväljaanne 03/09, lk 208. See määrus, mida on korduvalt muudetud, kodifitseeriti ja tunnistati kehtetuks 22. juunil 2008 nõukogu 26. mai 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 485/2008 Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt (ELT L 143, lk 1; eriti põhjendus 1 ja I lisa).

(3) – Vt eelkõige määruse nr 4045/89 põhjendused 1, 3 ja 5.

(4) – Need probleemid on eraldiseisvad, kuigi sarnased nendega, mida käsitletakse Euroopa Kohtu menetluses olevates liidetud kohtuasjades C-671/11–C-676/11: Viniflhor, milles sama kohus, kes on esitanud käesoleva eelotsusetaotluse, soovib, et Euroopa Kohus selgitaks talle, mil viisil saab liikmesriik kasutada määruse nr 4045/89 artikli 2 lõikes 4 antud õigust pikendada kontrollitavat perioodi ehk perioodi, mida kontroll puudutab, „ajavahemikeks, mis eelnevad või järgnevad kõnealusele 12-kuulisele ajavahemikule”, mille see riik määratleb, kuivõrd see küsimus on esitatud eelkõige lähtuvalt mõistest „kontrolliperiood”, mida käsitletakse ka käesolevas kohtuasjas.

(5) – Esimene periood kestis käesoleval juhul 1. juulist 1999 kuni 30. juunini 2000 ning sellele järgnenud periood 1. juulist 2000 kuni 30. juunini 2001.

(6) – Eelotsuse küsimustest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib täpsemalt teada, kas pädevad asutused on kohustatud selle perioodi jooksul olema ühtaegu teavitanud asjaomast ettevõtjat kavandatavast kontrollist, kontrolli alustanud, teinud kõik vajalikud kohapealsed toimingud, kasutanud saadud tõendeid ning teatanud oma kontrolli tulemused.

(7) – Oma aruandes ühenduste finantshuvide kaitse ja pettustevastase võitluse kohta (KOM(2001) 255 (lõplik), lk 8 ja 88) märkis Euroopa Komisjon, et 2000. aastal ulatusid liikmesriikide tuvastatud pettused ja eeskirjade eiramised seoses EAGGF tagatisrahastust tehtavate kulutustega 474,5 miljoni euroni, mis moodustab 1,17% EAGGF eelarvest.

(8) – EÜT L 94, lk 13.

(9) – Redaktsioonis, mis tuleneb nõukogu 12. detsembri 1994. aasta määrusest (EÜ) nr 3094/94, millega muudetakse määrust nr 4045/89 (EÜT L 328, lk 1; ELT eriväljaanne 03/17, lk 24).

(10) – Ibidem . Määruse nr 3094/94 põhjenduse 2 kohaselt „tuleks muuta [määruse nr 4045/89] artiklis 2 sätestatud eeskirju, mis käsitlevad kontrollitavate ettevõtete valikut, et [muu hulgas] võimaldada liikmesriikidele ettevõtete valikul suuremat paindlikkust”.

(11) – Ibidem .

(12) – EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340.

(13) – EÜT L 297, lk 1; ELT eriväljaanne 03/20, lk 55.

(14) – FranceAgriMer on asutus, kes on Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture’i (VINIFLHOR) õigusjärglane, kes omakorda on ONIFLHOR õigusjärglane.

(15) – Vt eelkõige kohtuotsused, millele on viidatud 11. joonealuses märkuses minu 6. veebruari 2013. aasta ettepanekus kohtuasjas C-373/11: Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, mis on Euroopa Kohtu menetluses.

(16) – ELTL artikli 2 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui aluslepingud annavad liidule teatud valdkonnas liikmesriikidega jagatud pädevuse, võivad nii liit kui ka liikmesriigid selles valdkonnas õiguslikult siduvaid akte menetleda ja vastu võtta”.

(17) – Samamoodi oli määruse nr 729/70 põhjenduses 8 märgitud, et komisjoni ametnike läbiviidavad kontrollid peavad toimuma üksnes „lisaks liikmesriikide enda algatusel teostatud järelevalvele, mis on põhiline”.

(18) – Nõukogu 27. juuni 1977. aasta direktiiv 77/435/EMÜ Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastamissüsteemi kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt (EÜT L 172, lk 17). Määruse nr 4045/89 põhjenduses 3 on märgitud, et määruse eesmärk on julgustada liikmesriike tugevdama äridokumentide kontrollimist, mida nad on seni teinud kõnealuse direktiivi kohaselt.

(19) – Vt määruse nr 4045/89 põhjendus 6 ja artikli 2 lõige 1.

(20) – Nii on määruse artikli 4 lõike 2 alusel lubatud liikmesriikidel selles valdkonnas ette näha rohkem nõudeid.

(21) – Määruse nr 4045/89 artikli 2 lõikes 5 on täpsustatud, et „[selle] määruse kohane kontrollimine ei piira kontrollimist [vastavalt nõukogu 7. veebruari 1972. aasta] määruse (EMÜ) nr 283/72 [eeskirjade eiramise ja valesti makstud summade tagasinõudmise kohta ühise põllumajanduspoliitika rahastamisel, infosüsteemi loomise kohta selles valdkonnas (EÜT L 36, lk 1)] artiklile 6 või määruse […] nr 729/70 artiklile 9”.

(22) – Määruse nr 729/70 artikli 9 lõikes 2 oli sätestatud, et selles ette nähtud kontrollid peavad toimuma „[i]lma, et see piiraks liikmesriikide poolt vastavalt siseriiklikele õigus- ja haldusnormidele teostatavat kontrolli”.

(23) – Põhjenduses 3 on sisuliselt taasesitatud määruse nr 4045/89 põhjenduse 2 sõnastus, milles on siiski tehtud üks terminoloogiline kohandus, kuivõrd EAGGF tagatisrahastu asendati alates 1. jaanuarist 2007 Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondiga (EAGF).

(24) – Vt 24. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C-278/02: Handlbauer (EKL 2004, lk I-6171, punkt 40) seoses õiguskindluse tagamise ülesandega, mida täidab see aegumisnorm ja mis tahes muud sama liiki normid, ning 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-131/10: Corman (EKL 2010, lk I-14199, punkt 54) seoses kõnealuses sättes kehtestatud aegumise miinimumnõudega.

(25) – Selle artikli kohaselt on selle pikkus vähemalt kolm aastat, kuid liikmesriigid võivad ette näha pikema ajavahemiku.

(26) – Teises lõigus, mis tuleneb määrusest nr 3094/94, on seega määratletud ettevõtja tegevusperioodid, mida võib kontrollida: „[k]ontroll hõlmab vähemalt 12-kuulist ajavahemikku, mis lõpeb eelmise kontrolliperioodi jooksul; seda võib pikendada liikmesriikide poolt kindlaksmääratavateks ajavahemikeks, mis eelnevad või järgnevad kõnealusele 12-kuulisele ajavahemikule”. Siinkohal on tegemist teist liiki perioodiga, mille sama kohus, kes on esitanud eelotsusetaotluse, on eespool viidatud pooleliolevates kohtuasjades Viniflhor kvalifitseerinud „kontrolliperioodiks”.

(27) – Täpsemalt tuleb seda määrust vaadelda koostoimes määrusega nr 2988/95, millega, nagu Euroopa Kohus 5. juuni 2012. aasta otsuse kohtuasjas C-489/10: Bonda punktis 33 meenutas, „kehtestatakse kõikidel ühenduse poliitikaga hõlmatud aladel ühtsed õigusnormid” ning milles on märgitud, millised tagajärjed on „eeskirjade eiramisel”, nagu see on määratletud viimati nimetatud määruse artikli 1 lõikes 2.

(28) – Sellega seoses olgu rõhutatud, et määrusega ei ole kehtestatud kohustust kontrollida kõiki asjaomaseid ettevõtjaid artikli 2 lõikes 4 nimetatud „kontrolliperioodi” jooksul. Selles on üksnes kehtestatud iga liikmesriigi kontrollikohustuse kvantitatiivsed ja kvalitatiivsed kriteeriumid.

(29) – Sarnane teavitamiskohustus tulenes määruse nr 729/70 artikli 8 lõike 1 teisest lõigust.

(30) – Nii on see nt Prantsuse code rural’i (maaseadustik) artiklites R 622-49 ja R 622-50.

(31) – Vt määruse põhjendus 10.

(32) – Algses ettepanekus (KOM(89) 290 (lõplik)) oli artikli 2 lõige 4 sõnastatud nagu määruse nr 4045/89 lõppversioonis, kuid muudetud ettepanekus (KOM(89) 623 (lõplik)) oli märgitud, et „[k]ontrolliperiood kestab 1. juulist järgmise aasta 30. juunini. Liikmesriik võib kontrolle alustada enne 1. juulit, kui komisjon on andnud nõusoleku käesoleva määruse artiklis 10 nimetatud kavandatavale programmile ” (kohtujuristi kursiiv).

(33) – Artikli 10 lõigetes 1–3 on ette nähtud, et liikmesriigid koostavad enne iga aasta 15. aprilli teostatava kontrollimise programmi järgmiseks kontrolliperioodiks ning saadavad selle komisjonile, kes peab selle kuue nädala jooksul läbi vaatama. Artikli 9 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid saadavad enne kontrolliperioodile järgnevat 1. jaanuari komisjonile üksikasjaliku aruande käesoleva määruse kohaldamise kohta” (kohtujuristi kursiiv).

(34) – Komisjon märgib õigesti, et 29. juuni 1990. aasta määruse (EÜ) nr 1863/90 – millega kehtestatakse määruse nr 4045/89 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 170, lk 23), muudetud 19. detsembri 1995. aasta määrusega (EÜ) nr 2992/95 (EÜT L 312, lk 11) – II lisa punkti 4 alapunktis g on sõnaselgelt ette nähtud võimalus viia lõpule kontrollid, mis viidi läbi perioodil, mis eelneb sellele, mida hõlmab liikmesriigi saadetud aastaaruanne, kuna see säte viitab nende „kontrollide tulemustele, mis viidi läbi kontrolliperioodil, mis eelneb käesoleva aruandega hõlmatud perioodile, kuna tulemused ei olnud kättesaadavad sellele perioodile vastava aruande edastamisel”.

(35) – Nagu Poola valitsus rõhutab, võivad kontrollile omased asjaolud tingida vajaduse jätkata algsel kontrolliperioodil tehtud toiminguid pärast selle perioodi lõppu, eelkõige juhul, kui tuvastatakse eeskirjade eiramisi, mis nõuavad edasist uurimist, või kui oodatakse siseriiklikul või piiriülesel tasandil läbiviidava ristkontrolli tulemusi.

(36) – FranceAgriMeri esitatud andmete põhjal ilmneb, et põhikohtuasjas venitas Syndicat OP 84 kohapealseid kontrollitoiminguid, nõudes määratud kohtumiste korduvat edasilükkamist ja jättes teenistujate nõutud dokumendid esitamata.

(37) – Nii rõhutas kohtujurist Reischl oma ettepaneku kohtuasjas 151/80: Hoe vs. komisjon – milles otsus tehti 17. detsembril 1981 (EKL 1981, lk 3161) – lk-del 3185 ja 3186, et kandidaat „ei tohi mingil juhul saavutada hiljem selle ametisse nimetamise menetluse tühistamist, milles ta osales, viitega eeskirjade eiramisele, mille põhjustas tema enda tegevus” (vt samuti nimetatud kohtuotsuse punktid 18 ja 19). 9. veebruari 1984. aasta otsuse liidetud kohtuasjades 316/82 ja 40/83: Kohler vs. kontrollikoda (EKL 1984, lk 641) punktis 13 märkis Euroopa Kohus samuti, et „nõustumine kontrollikoja argumentidega tähendaks, et tal lubataks tugineda rikkumisele, mille ta ise on toime pannud”.

(38) – Sellega seoses olgu meenutatud, et määruse nr 4045/89 põhjenduses 1, millesse on üle võetud määruse nr 729/70 põhjenduse 7 ja artikli 8 lõike 1 sätted, on ette nähtud, et liikmesriigid peavad võtma vajalikke meetmeid, et sisse nõuda mitte ainult „eeskirjade eiramise”, vaid ka „hooletuse” tagajärjel kaotatud summad.

(39) – 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-131/00: Nilsson (EKL 2001, lk I-10165, punkt 32). Kõnealusel juhul oli kontrollimine võimatu, kuna üks põllumajandustootjatest ei pidanud üldse loomade registrit.

(40) – Vt selle kohta eelotsusetaotluse põhjendus 7.

(41) – Olgu täpsustatud, et eelotsusetaotluse põhjendustest 8 ja 9 nähtub, et põhikohtuasjas tehti ettekirjutus saadud abi tagastamiseks mitte ainult takistuste tõttu, mida tegi Syndicat OP 84, kes ei esitanud kontrolliasutuste nõutud tõendeid, vaid peale selle ka kõnealuse abi kõlbmatuse ja eeskirjade eiramise tõttu, mis toimus asjaomase rakendusfondi rahastamisel.

(42) – 21. juuli 2011. aasta otsuses kohtuasjas C-150/10: Beneo-Orafti (EKL 2011, lk I-6843, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika) on meenutatud, et „liidu õiguse eeskirjade eiramise eest ette nähtud kontrollide ja karistuste valdkonnas on liidu seadusandja kehtestanud määruse nr 2988/95 vastuvõtmisega rea üldpõhimõtteid ja nõudnud, et neid põhimõtteid järgitaks üldreeglina kõikide valdkondade õigusnormides”.

(43) – Selle mõiste määratlust, mis sisaldub määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 2, täpsustati komisjoni 14. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1848/2006 eeskirjade eiramise ja valesti makstud summade tagasinõudmise kohta ühise põllumajanduspoliitika rahastamisel, infosüsteemi loomise kohta selles valdkonnas ja nõukogu määruse (EMÜ) nr 595/91 kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 355, lk 56) artikli 2 lõikega 1.

(44) – Määruse artikli 5 lõike 1 punktis b on täpsustatud, et see summa, mis makstakse karistusena lisaks põhjendamatult saadud summa tagastamisele, esiteks määratakse kindlaks vastavalt konkreetsetes eeskirjades sätestatud protsendile ning teiseks ei tohi see hoiatusvahendina ületada teatavat taset.

(45) – Vt eelkõige 8. mai 2003. aasta otsuse kohtuasjas C-349/97: Hispaania vs. komisjon (EKL 2003, lk I-3851) punkt 269, mille kohaselt „käesolevas asjas kohaldatud korrektsioone ei saa käsitada karistustena, vaid need on Hispaania Kuningriigi tehtud õigusvastaste maksete vältimatu tagajärg”, ning 4. juuni 2009. aasta otsuse kohtuasjas C-158/08: Pometon (EKL 2009, lk I-4695) punkt 28, mille kohaselt „ebaseadusliku tegevuse abil alusetult saadud soodustuse tagasimaksmise kohustus […] ei kujuta endast mitte karistust, vaid see on lihtsalt selle tuvastamise tagajärg, et ühenduse õigusnormidest tuleneva soodustuse saamiseks vajalikud tingimused olid loodud kunstlikult, mistõttu saadud soodustus on alusetu ja selle tagastamise kohustus on seega põhjendatud”. Vt samuti eespool viidatud kohtuotsus Beneo-Orafti, punkt 70.

(46) – Vastavalt määruse nr 2988/95 artiklile 1.

(47) – Vt analoogia alusel Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 8. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T-459/93: Siemens vs. komisjon (EKL 1995, lk II-1675), mille punktides 96 ja 97 on märgitud, et õigusvastase riigiabi tagastamise eesmärk on abi maksmisele eelnenud olukorra taastamine, mis eeldab sellest tulenevate mis tahes rahaliste eeliste kõrvaldamist, niivõrd kuivõrd need tekitavad konkurentsimoonutuse.

(48) – Vt selle kohta 6. mai 1982. aasta otsuse liidetud kohtuasjades 146/81, 192/81 ja 193/81: BayWa jt (EKL 1982, lk 1503) punkt 30, mille kohaselt „kahjustaks [määruse nr 729/70 artikli 8 lõike 1] vastupidine tõlgendus erinevate liikmesriikide ettevõtjate võrdset kohtlemist ja ühenduse õiguse kohaldamist, mis peaks võimalikult suures ulatuses jääma kogu ühenduses ühetaoliseks”.

(49) – Vt eelkõige 4. aprilli 1960. aasta otsus liidetud kohtuasjades 4/59–13/59: Mannesmann jt vs. Ülemamet (EKL 1960, lk 241) ning 11. juuli 1968. aasta otsus kohtuasjas 26/67: Danvin vs. komisjon (EKL 1968, lk 463, eriti lk 474).

(50) – 10. juuli 1990. aasta otsuses kohtuasjas C-259/87: Kreeka vs. komisjon (EKL 1990, lk I-2845) leidis Euroopa Kohus seoses EAGGF-le makstud summadega, et ühenduse alusetu rikastumine on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.

(51) – Vt analoogia alusel seoses isikuga, kellele tekitati kahju, mille tulemusel paranes teise isiku varaline olukord, ilma et sellel rikastumisel oleks olnud mingisugustki õiguslikku alust, 16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-47/07 P: Masdar (UK) vs. komisjon (EKL 2008, lk I-9761, punkt 44) ja 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C-470/08: van Dijk (EKL 2010, lk I-603, punkt 41).

(52) – Vt samuti eespool viidatud kohtuotsuse Pometon punkt 29, milles on märgitud, et „[n]ii peab importija, kes on ebaseaduslikult suunanud kauba seestöötlemisprotseduurile ja saanud seetõttu soodustuse, luues kunstlikult selle protseduuri kohaldamise tingimused, tasuma asjaomastelt toodetelt tollimaksu, mis sõltuvalt juhtumist ei takista siseriiklikus õiguses ette nähtud haldus-, tsiviil- või kriminaalkaristuste kohaldamist ”) (kohtujuristi kursiiv).

(53) – Neid kahte nõuet on meenutatud määruse nr 2988/95 artikli 5 lõike 1 punktis b, mille sisu on eespool ära toodud.

(54) – Määrusega nr 2988/95 ette nähtud halduskaristuste kohta vt 28. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-367/09: SGS Belgium jt (EKL 2010, lk I-10761, punkt 43) ning kohtujurist Kokott’i ettepaneku selles kohtuasjas punkt 35 ja sellele järgnevad punktid.