ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Üldkohtu (teine koda) 17. jaanuari 2012. aasta otsus – Kitzinger vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – MDR ja ZDF (KICO)

(kohtuasi T-249/10)

„Ühenduse kaubamärk — Vastulausemenetlus — Ühenduse kujutismärgi KICO taotlus — Varasem siseriiklik kujutismärk ja varasem ühenduse sõnamärk KIKA — Suhteline keeldumispõhjus — Segiajamise tõenäosus — Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b”

Ühenduse kaubamärk — Ühenduse kaubamärgi mõiste ja ühenduse kaubamärgi omanikuks saamine — Suhtelised keeldumispõhjused — Identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks registreeritud varasema identse või sarnase kaubamärgi omaniku vastulause — Varasema kaubamärgiga segiajamise tõenäosus (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 8 lõike 1 punkt b) (vt punktid 20, 48)

Ese

Hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 25. märtsi 2010. aasta otsuse (asi 1388/2008-4) peale, mis käsitleb vastulausemenetlust, mille poolteks on Mitteldeutscher Rundfunk ja Zweites Deutsches Fernsehen ühelt poolt ning Kitzinger & Co (GmbH & Co. KG) teiselt poolt.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Kitzinger & Co. (GmbH & Co. KG)-lt.

Üldkohtu (teine koda) 17. jaanuari 2012. aasta otsus – Kitzinger vs . Siseturu Ühtlustamise Amet – MDR ja ZDF (KICO)

(kohtuasi T-249/10)

„Ühenduse kaubamärk — Vastulausemenetlus — Ühenduse kujutismärgi KICO taotlus — Varasem siseriiklik kujutismärk ja varasem ühenduse sõnamärk KIKA — Suhteline keeldumispõhjus — Segiajamise tõenäosus — Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b”

Ühenduse kaubamärk — Ühenduse kaubamärgi mõiste ja ühenduse kaubamärgi omanikuks saamine — Suhtelised keeldumispõhjused — Identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks registreeritud varasema identse või sarnase kaubamärgi omaniku vastulause — Varasema kaubamärgiga segiajamise tõenäosus (nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 8 lõike 1 punkt b) (vt punktid 20, 48)

Ese

Hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 25. märtsi 2010. aasta otsuse (asi 1388/2008-4) peale, mis käsitleb vastulausemenetlust, mille poolteks on Mitteldeutscher Rundfunk ja Zweites Deutsches Fernsehen ühelt poolt ning Kitzinger & Co (GmbH & Co. KG) teiselt poolt.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
Kapitalisüsti puhul tuleb EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses „eelise” kindlaksmääramiseks hinnata, kas sarnastel tingimustel oleks ametiasutusega samas mõõdus olev erainvestor teinud sama suurusega kapitalisüste, arvestades eelkõige olemasolevat teavet ja nende kapitalisüstide tegemise hetkel ootuspäraseid arenguid. Uurimaks, kas riik oli tegutsenud kui arukas turumajanduslikult tegutsev investor, tuleb end viia selle ajastu konteksti, mille käigus finantsabimeetmed vastu võeti, et hinnata riigi tegevuse majanduslikku mõistlikkust, ja seega tuleb hoiduda mis tahes hilisemale olukorrale põhinevast hinnangust.

Neid põhimõtteid tuleb kohaldada olukorras, kui sarnaselt siinsega otsustas riik märkida ettevõtja poolt emiteeritud võlakirju, millele kehtivad teatavad tagasimaksmise tingimused, ja seejärel nõustus nende tingimuste muudatusega. Sellistel asjaoludel võidi riigiabi anda nii kapitalisüstiga, mis tingimata hõlmas teavet võimaliku hilisema tagasimaksmise või selle kapitali võimaliku tasustamise kohta, kui ka nende tagasimaksmise tingimuste muutmisel.

Mis puudutab komisjoni analüüsi riigi tegevuse majandusliku ratsionaalsuse kohta, siis ei ole komisjonil võimalik loobuda oma kohustusest hinnata tagasimaksmise tingimuste muudatuste majanduslikku ratsionaalsust erainvestori kriteeriumi vaatenurgast pelgalt seetõttu, et tagasimakstav kapitalisüst kujutas juba endast riigiabi. Nimelt saab komisjon alles pärast sellist hinnangut, mis eeldab eelkõige seda, et võrreldakse esialgseid tagasimaksmise tingimusi ja muudetud tingimusi, järeldada, kas on antud täiendav eelis EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses või mitte.

Selle analüüsi eesmärgil peab komisjon arvesse võtma kõiki asjassepuutuvaid elemente ja eelkõige neid, mis tulenevad esialgsetest ja muudetud tagasimaksmise tingimustest. Selles kontekstis ei saa lähenemine, mis piirdub järeldusega, et kapitalisüsti tagasimaksmise tingimuste muudatus on riigiabi, ilma et eelnevalt oleks analüüsitud küsimust, kas tehtud muudatus andis eelise, mida riigiga samas olukorras olev erainvestor ei oleks andnud, olla piisav, et iseloomustada abi EÜ artikli 87 lõike 1 alusel. Selline lähenemine ei saa täiesti arvestamata jätta riigi võimalust, ja mitte õigust, et talle makstakse tagasi esialgsete tingimuste alusel, ega ka majanduslikku põhjendust, mis võiks läbi viidud muudatust selgitada.

Seetõttu eirab komisjon mõistet „abi”, kui ta jätab hindamata, kas tagasimaksmise tingimuste muudatusega nõustudes tegutses riik nii, nagu oleks tegutsenud sarnases olukorras olev erainvestor, eriti arvestades asjaolu, et riik sai ennetähtaegselt tagasi maksta ja et selliselt oli tal suurem kindlus, et talle tasutakse sellel hetkel turul esinevaid tingimusi arvestades rahuldavalt.

(vt punktid 97–99, 110, 111, 118 ja 125)
Määruse nr 2200/96 puu- ja köögiviljaturu ühise korralduse kohta artikli 15 lõike 5 esimesest lõigust koostoimes määruse nr 1433/2003, milles sätestatakse määruse nr 2200/96 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses rakendusfondide, rakenduskavade ja rahalise abiga, artikli 18 lõike 2 punktiga c nähtub, et tootjaorganisatsioonile saab rakenduskavaga seoses anda liidu rahalist abi üksnes tingimusel, et selle kavaga seoses tehtud kulutuste kohta esitatakse tõend.

See reegel ei välista keskkonnasäästliku pakendikäitlusega seotud kulude arvestamist, kui asjaomaseid kulusid kannavad otseselt turustajad ja kaudselt tootjaorganisatsioonid. Tegelikult on nõutud vaid selle tõendamist, et asjaomaseid kulusid kannavad otseselt või kaudselt tootjaorganisatsioonid.

(vt punktid 19, 20 ja 22)
Nii määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõike 1 kui ka määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 76 lõike 1 kohaselt peab Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes piirduma poolte esitatud väidete ning nõudmistega.

Selle sätte kohaselt peab ühtlustamisamet oma otsustes analüüsima, kas kehtetuks tunnistamist taotleva poole kirjalikes märkustes sõnaselgelt esitatud väited, et varasemad kaubamärgid on intensiivse kasutamise tõttu omandanud tugeva eristusvõime, peavad paika.

Esiteks ei sisalda tüüpvorm varasemate kaubamärkide eristusvõimet puudutavat osa, vaid ainult osa, mis puudutab nende võimalikku mainet, millele antud juhul ei ole tuginetud. Teiseks ei ilmne määrusest nr 40/94 ega määrusest nr 207/2009, et väide, et varasematel kaubamärkidel on tugev eristusvõime, peab selleks, et see oleks vastuvõetav, olema sõnastatud kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise hetkel.

(vt punktid 58, 61 ja 62)
Otsuse 2010/413, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140, artiklis 4 sätestatud keelud on üldmeetmed, kuna nende kohaldamisala kindlaksmääramiseks viidatakse objektiivsetele kriteeriumidele, mitte aga identifitseeritud füüsilistele või juriidilistele isikutele. Järelikult ei ole see artikkel 4 füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes piiravaid meetmeid sätestav otsus ELTL artikli 275 teise lõigu mõttes. Seetõttu ei ole Üldkohus vastavalt ELTL artikli 275 esimesele lõigule pädev arutama ja lahendama hagi, mille eesmärk on nimetatud artikli 4 seaduslikkuse hindamine.

Vähemalt juhul, kui mõningate asjaolude teatavakstegemine ei ole vastuolus liidu või selle liikmesriikide julgeolekut või nende rahvusvaheliste suhete korraldamist puudutavate ülekaalukate põhjustega, on nõukogu kohustatud otsuse 2010/413, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140, artikli 24 lõike 3, määruse nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, artikli 15 lõike 3 ja määruse nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 423/2007, artikli 36 lõike 3 kohaselt tegema üksusele, kelle suhtes on võetud meede otsuse 2010/413 artikli 24 lõike 3, määruse nr 423/2007 artikli 15 lõike 3 või määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 alusel, teatavaks spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, mille tõttu nõukogu leiab, et puudutatud üksusele tuleb seda sätet kohaldada. Ta peab nimetama need faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub meetme õiguslik põhjendatus, ning kaalutlused, mille tõttu ta selle meetme on võtnud. Põhjendus peab siiski olema kohandatud asjaomase akti laadiga ja selle vastuvõtmise kontekstiga. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduse piisavust tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Huve kahjustav akt on piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud puudutatud isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista.

Hageja rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamiseni viinud nõukogu otsuste põhjendus, et hageja omab sidemeid ettevõtetega, mis on seotud Iraani tuumaprogrammiga, ei ole järelikult piisav, kuna see ei võimalda hagejal mõista, mis liiki suhteid milliste ettevõtetega talle tegelikult ette heidetakse, mistõttu ta ei saa kontrollida selle etteheite põhjendatust ega seda kuigivõrd täpselt vaidlustada.

(vt punktid 73, 74, 79)
Juhul kui isikut otseselt ja isiklikult puudutav otsus või määrus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega aktiga, tuleb seda akti käsitada uue asjaoluna, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. See, kui hagejalt nõutaks uue hagi esitamist, oleks tegelikult vastuolus hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetlusökonoomia põhimõttega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui asjaomane institutsioon saaks otsuse peale liidu kohtule esitatud hagiavalduses sisalduva kriitika seljatamiseks vaidlustatud otsust muuta või asendada see teise otsusega ning kohtumenetluses tugineda muudetud või asendatud otsusele selleks, et võtta teiselt poolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid ja väiteid.

Kui just liidu või liikmesriikide julgeolekut või nende rahvusvahelisi suhteid puudutavad mõjuvad põhjused ei takista teatavate asjaolude teatavakstegemist, on nõukogu määruse nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, artikli 15 lõike 3 ja määruse nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 423/2007, artikli 36 lõike 3 alusel kohustatud tegema võetud meetmes nimetatud üksusele teatavaks – olenevalt olukorrast kas määruse nr 423/2007 artikli 15 lõike 3 või määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 kohaselt – üksikasjalikud ja konkreetsed põhjused, miks ta leiab, et see säte on üksuse suhtes kohaldatav. Niisiis peab ta nimetama need faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub meetme õiguslik põhjendatus, ning kaalutlused, mille tõttu ta selle meetme on võtnud.

Lisaks peab põhjendus olema kohandatud asjaomase akti laadiga ja selle vastuvõtmise kontekstiga. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning seda huvi arvestades, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutav, et põhjenduses oleks täpsustatud kõiki asjassepuutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduse piisavust tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Õigusi kahjustav akt on piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista.

(vt punktid 49 ja 50)
Ametisse nimetava asutuse otsus algatada distsiplinaarmenetlus on üksnes ettevalmistav menetluse etapp. See ei mõjuta administratsiooni lõplikku seisukohta ja seda ei saa seetõttu käsitada huve kahjustava aktina personalieeskirjade artikli 91 tähenduses. Otsust saab seega vaidlustada üksnes kaudselt hagi raames, mis on esitatud ametniku huve kahjustava lõpliku distsiplinaarotsuse peale.

Seega kui distsiplinaarmenetlus algatati nõuetevastaselt, võib sellest tuleneda kahju ametnikule, kelle suhtes see menetlus algatati, nii et juhul, kui menetlus lõpetati ilma meetmeid võtmata, võib asjaomasel ametnikul olla huvi kahju hüvitamise nõude raames tugineda selle menetluse algatamise otsuse võimalikule õigusvastasusele.

Kuigi distsiplinaarmenetluse algatamise otsuse peale ei saa iseenesest tühistamishagi esitada, võib see seevastu olla aluseks institutsiooni lepinguvälisele vastutusele, kui on tehtud otsus distsiplinaarmenetlus lõpetada.

Süütuse presumptsiooni põhimõte, mis on põhiõigus, mida on väljendatud inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikes 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 lõikes 1, annab õigussubjektidele õigusi, mille järgimise tagab liidu kohus.

Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt reguleerib artikli 6 lõige 2 kogu kriminaalmenetlust – olenemata selle tulemustest – ning mitte üksnes süüdistuse põhjendatuse uurimist. See säte tagab kõigile isikutele, et kedagi ei käsitata ega kohelda süüdlasena kuriteos seni, kuni kohus ei ole tema süüd tuvastanud. Niisiis on nõutav eeskätt see, et kohtu liikmed ei lähtuks oma ülesannete täitmisel juba varem tekkinud ideest, et süüdistatav pani toime talle etteheidetava teo. Süütuse presumptsiooni rikutakse avalduste või otsustega, mis väljendavad tunnet, et isik on süüdi, mis kallutavad avalikkust uskuma selle isiku süüd või mis kahjustavad asjaolude hindamist pädeva kohtu poolt.

Kuigi Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikes 2 sätestatud süütuse presumptsiooni põhimõte kuulub sama konventsiooni artikli 6 lõikes 1 nõutud õiglase kriminaalmenetluse elementide hulka, ei piirdu selle menetlustagatise mõju siiski üksnes kriminaalõigusega: selle põhimõtte ulatus on palju laiem ning see nõuab, et ükski riigi esindaja ei väidaks, et teatud isik on süüdi õigusrikkumises seni, kuni kohus pole tema süüd tuvastanud. Nimelt võib süütuse presumptsiooni põhimõtet rikkuda mitte üksnes kohtunik või kohus, vaid ka teised ametiasutused ja -isikud.

(vt punktid 90–92)

Üldkohus: 4. oktoober 2006, kohtuasi T‑193/04: Tillack vs. komisjon (EKL 2006, lk II‑3995, punkt 121); eespool viidatud kohtuasi Franchet ja Byk vs. komisjon (punktid 209–211).
ÜLDKOHTU OTSUS (apellatsioonikoda)

3. juuli 2012

Luigi Marcuccio

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Avalik teenistus — Ametnikud — Sotsiaalkindlustus — Ravikulude hüvitamine — Isikut kahjustav meede — Kaudne keeldumine”

Ese:

Apellatsioonikaebus Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 6. oktoobri 2010. aasta määruse peale kohtuasjas F‑2/10: Marcuccio vs. komisjon (EU:F:2010:122) selle kohtumääruse tühistamise nõudes.

Otsus:

Tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 6. oktoobri 2010. aasta määrus kohtuasjas F‑2/10: Marcuccio vs. komisjon. Saata kohtuasi tagasi Avaliku Teenistuse Kohtule. Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.

Kokkuvõte

Ametnikud – Hagi – Isikut kahjustav meede – Mõiste – Taotlusele lõpliku vastuse andmata jätmine – Vaikimisi tehtud tagasilükkamise otsus

(Personalieeskirjad, artikkel 90)

Kiri, millega asjaomast isikut teavitatakse, et tema taotlust vaadatakse läbi, ei too kaasa selle taotluse rahuldamist, isegi kui kõnealuses kirjas märgitakse, et taotlus tõenäoliselt rahuldatakse. Kui sellisel juhul ei anta taotlusele lõplikku vastust personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 ette nähtud tähtaja jooksul, siis tegemist on vaikimisi tehtud tagasilükkamise otsusega, mille peale saab esitada kaebuse sama artikli lõike 2 tähenduses. Nimelt lahendus, mille puhul asutaks seisukohale, et sellise kirja olemasolu välistab vaikimisi tehtud tagasilükkamise otsuse, tooks kaasa selle, et asjaomane isik kaotaks selle tagajärjel edasikaebeõiguse, kui administratsioon ei võtaks asjaomase taotluse suhtes seisukohta. Selline tulemus oleks vastuolus nii personalieeskirjade artikli 90 sõnastuse kui ka mõttega.

(vt punktid 21 ja 22)
Komisjoni otsus, milles ettevõtjale määratakse karistus põhjusel, et ta oli kartellis osaleja emaettevõtja, kellega ta moodustas ühe majandusüksuse, ei riku kuidagi süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõtet, kuna komisjoni tuvastatud rikkumine on selgelt määratletud ELTL artiklis 101 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklis 53 ning kuna tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale süükspanemine juhul, kui need äriühingud moodustavad ühe ettevõtja liidu konkurentsiõiguse tähenduses ja emaettevõtjat peetakse seega rikkumises osalenuks samal alusel nagu tütarettevõtjat, tuleneb samuti selgelt liidu õigusest, vastavalt juba ammu välja kujunenud Euroopa Kohtu ja Üldkohtu praktikale.

Selle süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõtte kohaselt peab seadus selgelt määratlema õigusrikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui menetlusse kaasatud isik saab asjassepuutuva sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, milline tegu või tegevusetus toob kaasa kriminaalvastutuse. Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 lõikes 1 kasutatud mõiste „õigus” vastab selle konventsiooni muudes artiklites kasutatud mõistele „seadus” ja hõlmab nii seadusandjalt kui kohtult pärinevat õigust.

Konkurentsivaldkonnas ei ole tütarettevõtja tegude eest emaettevõtja vastutuse tingimused täielikult ettenägematud, mis oleks vastuolus õiguskindluse põhimõttega.

See, et mõistet „ettevõtja” kohaldatakse majandustegevuse potentsiaalselt erinevatele läbiviimise vormidele, kuna ettevõtja hõlmab liidu konkurentsiõiguse kontekstis igat majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamise viisist, ja et selles kontekstis tuleb mõistet „ettevõtja” mõista majandusüksusena isegi siis, kui õiguslikust aspektist koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust, ei muuda kuidagi asjaolu, et mõiste „ettevõtja” kui majandusüksus on emaettevõtja ja tema 100-protsendilise tütarettevõtja suhete puhul täiesti kindlaks tehtud ja ettenähtav.

Lisaks ei riku õiguskindluse põhimõtet kuidagi see, et komisjon määrab karistuse ainult tütarettevõtjale, ainult emaettevõtjale või nendele mõlemale, arvestades, et see põhimõte nõuab, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed, ning selle eesmärk on tagada olukordade ja õigussuhete ootuspärasus. Nimelt, komisjoni õigus määrata karistus ühele ja/või teisele üksusele – tütarettevõtjale ja emaettevõtjale –, kes moodustavad ühe ettevõtja, kes on rikkunud ELTL artiklit 101 või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 53, tuleneb selgelt nende vastutuse solidaarsest laadist.

(vt punktid 43, 48–50)
Kohtuasi T-523/10

Interkobo sp. z o.o.

versus

Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

„Ühenduse kaubamärk — Vastulausemenetlus — Ühenduse kujutismärgi my baby taotlus — Varasem siseriiklik ja rahvusvaheline sõnamärk MYBABY ja varasem siseriiklik kujutismärk mybaby — Suhteline keeldumispõhjus — Vastulausemenetluse keeles tõendite esitamata jätmine — Õiguspärane ootus — Määruse (EÜ) nr 2868/95 eeskirja 19 lõige 3, eeskirja 20 lõige 1 ja eeskirja 98 lõige 1”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühenduse kaubamärk – Kolmandate isikute märkused ja vastulause – Vastulause menetlemine – Määratud tähtajaks varasema siseriikliku kaubamärgi registreerimistunnistuse tõlke esitamata jätmine – Mõju vastulausete osakonna menetlusele

(Komisjoni määrus nr 2868/95, artikkel 1, eeskirja 19 lõiked 1–3 ja eeskirja 98 lõige 1)

Kui määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta eeskirja 19 lõigetes 1 ja 2 osutatud teave ja tõendid esitatakse muus kui vastulausemenetluse keeles, peab vastulause esitaja esitama selle menetluse staadiumis asjaomase teabe ja tõendite esitamiseks määratud tähtaja jooksul nende tõlke, mis peab vormilt ja sisult vastama täpsetele nõuetele.

Esiteks sätestab määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõige 3, et teabele ja tõenditele, mis ei ole esitatud menetluse keeles, lisatakse tõlge. Määruse eeskirja 98 lõige 1 näeb aga ette, et tõlge peab võimaldama kindlaks teha dokumendi, mille kohta tõlge käib, ning taasesitama selle struktuuri. Koostoimes näevad need kaks eeskirja eelkõige ette, et määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõigetes 1 ja 2 osutatud teabe või tõendi tõlge peab olema esitatud mitte algdokumenti kantud märkuste kujul vaid ühe või mitme eraldiseisva kirjutise kujul. Juhul kui see formaalne nõue ei ole täidetud, ei võeta vastulause esitaja esitatud eelnimetatud teavet ja tõendeid vastulausemenetluses arvesse.

Kõnealuse formaalse nõude eesmärk on ühelt poolt see, et teine menetluspool vastulausemenetluses ning Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) osakonnad saaksid hõlpsasti algdokumenti ja selle tõlget eristada, ning teiselt poolt see, et tõlge oleks piisavalt selgesti mõistetav. Teisisõnu on eesmärk võimaldada seda, et vastulausemenetluse poolte väitlus toimuks võistlevuse põhimõtte ja poolte võrdsuse põhimõtte kohaselt kindlatel alustel.

Teiseks tuleneb määruse nr 2868/95 eeskirja 98 lõikest 1, kui seda tõlgendada eelmises punktis nimetatud kaalutlusi arvestades, et tõlge, mis on esitatud iseseisva kirjutise kujul, peab andma algdokumendi sisu tõetruult edasi. Tõetruuduses kaheldavuse korral võivad ühtlustamisameti osakonnad nõuda huvitatud isikult tõlke originaaltekstile vastavuse kinnitamist.

(vt punktid 23–26)
Sellega seoses tuleb märkida, et olenemata asjaolust, et liikmesriik on endale sobivail põhjustel ja ilma igasuguse komisjoni poolse sunnita otsustanud komisjoni otsusega olemasolevaks riigiabiks kvalifitseeritud meetme tühistada mitu kuud enne viimati nimetatud otsuse vastuvõtmist, on liikmesriigil siiski õiguslikult siduv kohustus vaidlustatud otsuse täitmiseks. Asjaolu, et vaidlustatud otsuse täideviimise käigus võiksid komisjoni ja liikmesriigi kaitstavad huvid ühtida, ei takista viimasel selle sama otsuse suhtes tühistamishagi esitada. Tõepoolest tooks sellise takistuse tunnustamine liikmesriikidele kaasa sanktsiooni, olenemata sellest, kas nad näitavad üles oma huvi komisjoni otsust täita või mitte, ja oleks vägagi subjektiivne. Ent küsimuse analüüsimisel, kas antud akti suhtes saab esitada tühistamishagi osas, milles see toob kaasa või mille eesmärk on kaasa tuua hageja huve mõjutavaid siduvaid õiguslikke kohustusi, tuleb tugineda selle akti sisu objektiivsele hindamisele.

Garantii andmine tingimustel, mis ei vasta turutingimustele, nagu tasuta piiramatu garantii andmine, on üldiselt eelis isikule, kes selle garantii sai, selles tähenduses, et see toob kaasa tema rahalise positsiooni paranemise, kergendades kohustusi, mis koormaksid muidu tema eelarvet. Nimelt on abi mõiste üldisem kui toetuse mõiste, kuna see ei hõlma mitte ainult n-ö positiivseid toiminguid, nagu konkreetse toetuse andmine, vaid ka erinevates vormides riigipoolseid sekkumisi, mis vähendavad ettevõtja eelarves tavaliselt ette nähtud kulutusi ja mis seetõttu – ehkki tegemist ei ole toetusega sõna otseses mõttes – on samalaadsed ja samasuguse mõjuga. Selleks et hinnata, kas riiklik meede kujutab endast abi, tuleb seega kindlaks teha, kas abi saanud ettevõtja saab majandusliku eelise, mida ta ei oleks saanud tavapärastel turutingimustel.

Piiramatu riigigarantii võimaldab selle saajale eelkõige anda soodsamad rahastamistingimused kui need, mille ta saaks oma maksevõime alusel ning võimaldab sellest tulenevalt vähendada tema eelarvel lasuvaid kulutusi. Selleks, et tõendada, et avalik-õiguslik asutus sai soodsamad rahastamistingimused ja sellest tulenevalt rahalise eelise, võib komisjon tugineda reitinguagentuuride seisukohtadele ja konkreetsemalt kõige olulisemate reitinguagentuuride omadele. Kuna turg võtab nimelt asjaomasele ettevõtjale laenude andmise üle otsustamisel tähtsate reitinguagentuuride antud reitinguid arvesse, võib nende agentuuride antud reiting, mis on kõrgem reitingust, mis oleks antud garantii puudumise korral, anda avalik-õiguslikule asutusele eelise, mida ta ei oleks tavapärastel turutingimustel saanud.

(vt punktid 106–109)