ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi T‑226/14

Euroopa Komisjon

versus

McCarron Poultry Ltd

„Vahekohtuklausel — Euroopa Ühenduse teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse viies raamprogramm (1998–2002) — Leping valdkonnas „Energia, keskkond ja säästev areng“ — Lepingu lõpetamine — Ette makstud summadest ühe osa tagastamine — Viivitusintress — Tagaseljamenetlus”

Kokkuvõte – Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 25. mai 2016. aasta otsus

Kohtumenetlus – Kodukorra muudatused – Kohene kohaldatavus üleminekusätete puudumisel – Õigusnormid, mis reguleerivad hageja nõuete rahuldamist tagaseljamenetluses

(Üldkohtu kodukord, artikkel 123)

Uue kodukorra sätted on menetlusnormidena kohaldatavad kohe alates nimetatud määruse jõustumise kuupäevast ja sellest tulenevalt kohaldatakse neid – välja arvatud üleminekusätted – kõikide vaidluste suhtes, mis on nende sätete jõustumise hetkel pooleli. Üldkohtu kodukorra artiklit 123, mis puudutab tagaseljamenetlust olukorras, kus kostja oma seisukohta ei esita, tuleb seetõttu, et ükski üleminekusäte selle artiklile konkreetselt ei viita, pidada kohaldatavaks kohe alates kodukorra jõustumisest 1. juulil 2015.

Isegi kui oletada, et tagaseljamenetluses hageja nõuete rahuldamist reguleerivaid norme võib käsitada materiaalõiguse normidena, sest need mõjutavad otseselt vaidluse poolte huve, ei oma see asjaolu tähtsust. Kuna olukord, mis tuleneb sellest, et kostja oma seisukohta ei esita ja hageja esitab taotluse, et tema nõuded rahuldataks tagaselja, on lõplikult saabunud alles sel hetkel, kui Üldkohus selle taotluse üle otsustab, on nimetatud normid viivitamatult kohaldatavad.

(vt punktid 35–38)
Kohtuasi T‑384/14

(avaldamine väljavõtetena)

Itaalia Vabariik

versus

Euroopa Komisjon

„EAGGF — Tagatisrahastu — EAGF ja EAFRD — Rahastamisest välja jäetud kulud — Veise‑ ja lambaliha sektor — Kindla määraga finantskorrektsioon — Ühekordne korrektsioon — Määruse (EÜ) nr 1782/2003 artiklid 48 ja 69 — Eritoetusõigused — Põhjendamiskohustus”

Kokkuvõte – Üldkohtu (kuues koda) 12. mai 2016. aasta otsus

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem – Ühtne otsemaksete kava – Võrdlussumma arvutamine – Eritoetusõiguste kava raames tasutud summade arvessevõtmine – Liikmesriikide võimalus kasutada toetusõiguste muud arvutusmeetodit – Välistamine

(nõukogu määrus nr 1782/2003, artikli 36 lõige 1, artiklid 47–50, 95 ja 96)

Ühtse otsemaksete kava rakendamisel on määruse nr 1782/2003 artiklis 48 sätestatud ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad. Nimetatud sätte grammatilise tõlgenduse põhjal ja arvestades seda ümbritsevaid sätteid, on kõnealune säte kohaldatav põllumajandustootjale, kellele on tasutud sama määruse artiklis 47 sätestatud makseid, mis annavad õiguse eritingimustega hõlmatud toetusõigustele ning kellel ei olnud sama määruse artiklis 43 osutatud hektareid võrdlusperioodi jooksul ühtse otsemaksete kindlaksmääramise tähenduses või kelle toetusõigus hektari kohta on enam kui 5000 eurot. Sellisel põllumajandustootjal, kellel ei ole vastavaid hektareid või kellel on hektarid, mille toetusõigus hektari kohta on enam kui 5000 eurot, on õigus toetusõigusele: a) mis on võrdne tema sellistele otsetoetustele vastava alus võrdlussummaga, mida talle anti kolmeaastase keskmise perioodi jooksul ja b) iga 5000 eurose võrdlussumma või selle osa puhul, mis vastab otsetoetustele, see tähendab eritoetused, mida talle on antud kolmeaastase keskmise perioodi jooksul.

Sellest tuleneb, et eritoetused arvestatakse maha võrdlussummast hektari kohta kuni summani 5000 eurot ja alates sellest määrast moodustavad need lisatoetusõiguse. Selles osas näeb määruse nr 1782/2003 artikli 47 lõige 1 ette, et selles loetletud summad arvatakse artiklis 48 ette nähtud tingimustel võrdlussumma hulka. Ka määruse nr 1782/2003 artikli 47 lõikest 2 nähtub, et alates 2007. aastast ja erandina artiklitest 33, 43 ja 44 hõlmatakse nimetatud määruse artiklites 95 ja 96 ette nähtud piimatoetusest ja lisamaksetest tulenevad summad ühtse otsemaksete kavaga artiklites 48–50 sätestatud tingimustel. Nii kehtestavad asjaomased õigusnormid ühtsete otsemaksete raames tehtud erinevate toetuste kumuleerumise põhimõtte.

Peale selle ei näe määruse nr 1782/2003 artikkel 48 ette ühtki eritoetusõiguste kindlaksmääramise alternatiivset meetodit ega ka kohustust hoida erinevate õiguste alusel tehtavad maksed lahus. Kuna nimetatud säte on kohustuslik ega jäta liikmesriikidele kaalutlusruumi, ei saa liikmesriigid väita, et nende alternatiivne meetod on sama tõhus, võimeline välistama pettusi või lausa soodsam põllumajandustootjale.

(vt punktid 89–91 ja 93)
Mõistet „vabandatav eksimus“ tuleb tõlgendada kitsalt ning see saab esineda üksnes erandlikel asjaoludel. Juhul, kui hagi esitatakse ilma, et advokaat oleks hagiavalduse allkirjastanud, tuleb tagasi lükata argument, et tegemist on vabandatava eksimusega, mis tuleneb sellest, et liikmesriigi õiguses on advokaadi allkirja puudumise hagiavalduselt kõrvaldatav puudus. Kohtukantseleisse esitatavate menetlusdokumentide ettevalmistamise, jälgimise ja kontrollimise eest vastutab täielikult asjaomase poole advokaat.

(vt punkt 32)
Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 52 lõike 1 punktis b viidatud termin „pahausksus“ tugineb kaubamärgi registreerimistaotluse esitava isiku subjektiivsele põhjendusele, nimelt ebaausale kavatsusele või muule kahjustavale ajendile. Sellega peetakse silmas käitumist, mis kaldub kõrvale üldtunnustatud headest kommetest või ausatest kaubandus- ja äritavadest.

Hindamaks, kas taotluse esitanud isik tegutses pahauskselt, tuleb uurida eeskätt seda, kas ta kavatseb taotletud kaubamärki kasutada. Selles kontekstis tuleb meenutada, et kaubamärgi peamine ülesanne on tagada tarbijale või lõppkasutajale asjaomaste kaupade või teenuste päritolu, võimaldades tal ilma võimaliku segiajamiseta eristada neid kaupu või teenuseid muud päritolu kaupadest või teenustest.

Kavatsus takistada toote turustamist võib teatud asjaoludel tähendada, et taotleja on pahauskne. Nii on see eelkõige juhul, kui hiljem ilmneb, et viimane registreeris tähise ELi kaubamärgina ilma selle kasutamise kavatsuseta, vaid üksnes selleks, et takistada kolmanda isiku turulepääsu.

Taotluse esitaja tahe asjaomasel hetkel on subjektiivne element, mis tuleb määratleda, lähtudes juhtumi objektiivsetest asjaoludest ja mis esinesid tähise ELi kaubamärgina registreerimistaotluse esitamise ajal. See põhjendus tugineb tavaliselt objektiivsetele kriteeriumidele, mille hulgas on eeskätt kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilised kaalutlused.

Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel läbi viidava igakülgse analüüsi raames võib samuti võtta arvesse vaidlustatud tähise päritolu ja loomisjärgset kasutamist, selle tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilisi kaalutlusi ning nimetatud taotluse esitamisega seotud sündmuste ajalist järjestust.

Sellele absoluutsele kehtetuks tunnistamise põhjusele tugineda sooviv taotleja peab tõendama asjaolud, mis võimaldavad tuvastada ELi kaubamärgi omaniku pahausksuse selle kaubamärgi registreerimistaotluse esitamisel.

(vt punktid 28–33)
Võttes arvesse EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastust, eeskätt seal esinevaid fraase „asjassepuutuvate riikide suhtes“ ja „ühe või mitme kolmanda riigiga“, peetakse nende sätetega silmas meetmete võtmist kolmandate riikide suhtes, kuna see viimane mõiste võib hõlmata niisuguse riigi juhte ning üksikisikuid ja üksusi, kes on nende juhtidega seotud või otseselt või kaudselt nende kontrolli all. Ei saa välistada, et EÜ artiklite 60 ja 301 alusel võetud piiravad meetmed võivad olla suunatud teatud ettevõtete juhtide vastu, kui on kindlaks tehtud, et nad on seotud asjaomase kolmanda riigi juhtidega.

Võttes arvesse piiravate meetmete eesmärki, milleks on takistada asjaomasele valitsusele igasuguse abi andmist, peab mõiste „seotud“ hõlmama ka isikuid, kes arendavad niisuguseid tegevusi nagu eeskätt oma ettevõtete kaudu režiimile rahalise ja muud laadi toetuse andmine. Selles osas on kõigi asjaomase riigi juhtidega seotud füüsilistele isikutele kuuluvate juriidiliste isikute suhtes piiravate meetmete võtmise võimalus selgelt nimetatud meetmete tõhususe tingimus. Seega, kuna juriidiliste isikute nimed on kantud piiravaid meetmeid kehtestavasse nimekirja põhjendusel, et need kuuluvad samasse nimekirja kantud füüsilisele isikule, siis tugineb see kanne õigustatult EÜ artiklitele 60 ja 301.

(vt punktid 31, 35–37)
Üldkohtule esitatud hagi eesmärk on Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi artikli 65 tähenduses. Seetõttu ei ole Üldkohtu ülesanne vaadata faktilisi asjaolusid uuesti läbi esimest korda Üldkohtus esitatud tõendeid arvestades.

Vastab tõele, et nagu kohtupraktikast nähtub, ei peaks pooltel ega Üldkohtul endal olema siseriikliku õiguse tõlgendamisel, millele Euroopa Liidu õigus viitab, takistusi siseriiklikele õigusnormidele, kohtupraktikale või õigusdoktriinile osutamisel, kuna küsimuse all ei ole apellatsioonikojale konkreetse siseriikliku kohtuotsuse faktiliste asjaolude arvestamata jätmise etteheitmine, vaid selle etteheitmine, et apellatsioonikoda on tuginenud teatava siseriikliku normi väära kohaldamise kohta esitatud väite toetuseks kohtupraktikale ja õigusdoktriinile.

Siiski ei ole määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 tähenduses olemasoleval varasemal õigusel põhineva vastulause raames esitatud dokumendid, mis sisaldavad siseriiklikke õigusnorme, tõendid siseriiklike õigusnormide kohta, millele Üldkohus võib siseriikliku õiguse tõlgendamisel osutada, vaid tegemist on siseriiklike õigusnormide sisu kindlakstegemise eesmärgil esitatud tõenditega määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta eeskirja 19 lõike 2 punkti d tähenduses. Kuna hageja ei ole esitanud need dokumendid ameti haldusmenetluse käigus, tuleb need tunnistada vastuvõetamatuks.

(vt punktid 19–21)
Üldkohtu kodukorra artikli 86 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et kui akt, mille tühistamist nõutakse, on asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese, võib hageja selle uue asjaolu arvesse võtmiseks muuta hagiavaldust enne menetluse suulise osa lõppemist. Hagiavalduse muutmine peab toimuma eraldi dokumendiga ning hagiavalduse muutmise tinginud akti peale tühistamishagi esitamiseks ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud tähtaja jooksul. Seega on hageja poolt kohtuistungil esitatud suuline hagiavalduse muutmise taotlus vastuvõetamatu.

Otsuse 2013/255/ÜVJP, mis käsitleb Süüria vastu suunatud piiravaid meetmeid, artikli 28 lõike 1 ning määruse (EL) nr 36/2012, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses olukorraga Süürias ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 442/2011, artikli 14 lõike 1 ese on sisuliselt need isikud ja üksused, kes saavad režiimi poliitikast kasu või toetavad režiimi, nendega seotud isikud ja üksused ning kõik rahalised vahendid või majandusressursid, mis on nende omanduses, valduses või kontrolli all. Ent otsus 2013/255 ega määrus nr 36/2012 ei määratle, mis on Süüria režiimi poliitikast kasu saamine või selle režiimi toetamine. Need ei täpsusta ka viisi, kuidas neid asjaolusid tõendada. Seega otsus 2013/255 ega määrus nr 36/2012 ei kehtesta eeldust, et Süüria peamiste ettevõtjate juhid toetavad Süüria režiimi. Seetõttu ei saa järeldada ainult sellest, et tegemist on olulise ärimehega, et isik toetab Süüria režiimi või et ta saab selle režiimi poliitikast kasu.

Nõukogu esitatud dokumentides ‐ milles kirjeldatakse vaid niisuguse kontserni äriühinguid, mille suhtes ei rakendata piiravaid meetmeid, ning nende tegevusalasid, toomata aga esile muid asjaolusid, mis võiksid tõendada, et kontserni juhtiv isik toetab kehtivat režiimi või mis on kasu, mida ta selle režiimi poliitikast saab – esitatakse vaid üldist teavet ja need ei sisalda mingeid täpsustusi selle kohta, kuidas on seotud need asjaolud asjaoluga, et selle režiimi poliitikast saadakse kasu või toetatakse seda. Niisugune teave ei saa seda toetamist või kasu tõendada.

(vt punktid 44, 49 ja 50)
Kohtuasi T‑122/14

Itaalia Vabariik

versus

Euroopa Komisjon

„Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastava Euroopa Kohtu otsuse täitmata jätmine — Karistusmakse — Karistusmakse sissenõudmise otsus — Ebaseadusliku abi tagasinõudmisel rakendatava intressi arvutamise meetod — Liitintress”

Kokkuvõte – Üldkohtu (kuues koda) 9. juuni 2016. aasta otsus

Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Viivise maksmine, mis on põhjendatud vajadusega taastada endine olukord – Liitintressi kohaldamine – Määrus nro794/2004 – Kohaldamisala ratione temporis – Enne nimetatud määruse jõustumist ebaseadusliku abi tagasinõudmisel kohaldatava intressi arvutamise meetod – Liikmesriigi õigusele viitamine

(EÜ artikli 108 lõige 2; komisjoni määrus nr 794/2004, artikli 11 lõige 2 ja artikkel 13)

Kuigi määruse nr 794/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] rakendamiseks, artikli 11 lõikes 2 on sätestatud, et intressimäärale kohaldatakse intressi kuni toetuse tagasinõudmise kuupäevani ning et eelneval aastal kogunenud intressile kohaldatakse intressi igal järgneval aastal, tuleb siiski nentida, et see säte on vastavalt sama määruse artikli 13 viiendale lõigule kohaldatav üksnes nende tagasinõudmise otsuste suhtes, millest teavitatakse pärast kõnealuse määruse jõustumispäeva ehk 20. maid 2004. Seega ei ole määruse artikli 11 lõige 2 sellisena ratione temporis kohaldatav ebaseadusliku abi tagasinõudmise otsusele, millest liikmesriiki teavitati enne seda kuupäeva.

Liidu õiguse asjakohase normi puudumisel tuleb käesoleval juhul selle kindlaksmääramisel, kas kohaldatav intressimäär peab olema liht- või liitintress, lähtuda liikmesriigi õigusest. Seega määruse nr 794/2004 jõustumisele eelnenud tagasinõudmise otsuste puhul võib liitintressi arvesse võtta ainult juhul, kui see on vastavuses siseriiklikus õiguses tavaliselt kohaldatava korraga.

(vt punktid 59–61, 64 ja 65)
Kauba enda välimusest koosnevate ruumiliste kaubamärkide eristusvõime hindamiskriteeriumid ei erine teistele kaubamärgiliikidele kohalduvatest kriteeriumidest. Siiski tuleb nende kriteeriumide kohaldamisel arvestada asjaoluga, et keskmine tarbija ei taju kauba enda välimusest koosnevat ruumilist kaubamärki tingimata samamoodi kui sõna- või kujutismärki, mis koosneb tähisest, mis on sõltumatu nende kaupade välimusest, mida ta tähistab. Keskmised tarbijad ei tee harilikult kaupade, millel puudub mis tahes graafiline või sõnaline tähis, päritolu kohta järeldusi selle põhjal, mis kuju on neil kaupadel või nende pakendil, mistõttu võib ruumilise kaubamärgi eristusvõime määratlemine olla raskem kui sõna- või kujutismärgi puhul. Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses omab eristusvõimet üksnes selline kauba enda välimusest koosnev ruumiline kaubamärk, mis märkimisväärselt erineb asjaomase sektori normist või tavast ning täidab seega päritolutähisena oma põhiülesannet.

Kauba enda välimusest koosnevate ruumiliste kaubamärkide põhjal kujundatud kriteeriumid on kohaldatavad ka juhul, kui tähis kujutab endast mustrit, mis kantakse toote pinnale.

Selles osas olgu märgitud, et tähist, mis koosneb korrapäraselt korduvate elementide jadast, saab eeskätt kasutada pinnamustrina. Seega esineb põhimõtteliselt selle tähise puhul selle olemusest tulenev võimalus, et seda kasutatakse pinnamustrina ja see ei sõltu sellest, kas kaubamärgi taotleja on selle määratlenud kujutismärgi, ruumilise kaubamärgi, pinnamustri või millegi muuna. Neil asjaoludel ei saa üksnes juhul, kui pinnamustri kasutamine ei ole asjaomaste kaupade laadi silmas pidades eriti tõenäoline, sellist tähist pidada asjaomaste kaupade puhul pinnamustriks. Muudel juhtudel võib asuda seisukohale, et tähis, millel on elementide motiivi kordumise tõttu pinnamustrile tüüpilised omadused, kujutab endast pinnamustrit. Tegemist on objektiivse kriteeriumiga, mis ei sõltu asjaomase ettevõtja kaubanduslikest kavatsustest.

Kauba enda välimusest koosnevate ruumiliste kaubamärkide eristusvõime hindamiskriteeriumid, mis on määratletud kohtupraktikas, on kohaldatavad pinnamustrile, mis kantakse selliste toodete pakendile, mida harilikult müüakse pakendis ja mis tavaliselt võetakse nende pakendist välja alles vahetult enne nende tarbimist.

Sellegipoolest ei ole selle kohtupraktika kohaldamine õigustatud juhul, kui pinnamustrit kasutatakse lihtsalt veopakendil. Nimelt ei saa pinnamustri kasutamist kauba veopakendil samastada kauba enda välimusega.

(vt punktid 23, 24, 26, 54, 55, 57, 66 ja 67)
Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustavat või ohustavat tegevust läbi viinud füüsiliste või juriidiliste isikute suhtes võetud piiravate meetmete osalise tühistamise hagi raames, mille on esitanud füüsiline isik, keda nõukogu peab isikuks, kes annab aktiivselt materiaalset või rahalist toetust Krimmi annekteerimise või Ukraina destabiliseerimise eest vastutavatele Venemaa otsustusõiguslikele isikutele või saab nende tegevusest kasu, ei eelda see kriteerium, mille alusel on kõnealune isik kantud nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, et vastavad isikud või üksused saaksid isiklikult kasu Krimmi annekteerimisest või Ida-Ukraina destabiliseerimisest. Piisab sellest, et nad saavad kasu mõne selle eest vastutava Venemaa otsustusõigusliku isiku tegevusest, ilma et oleks vaja tuvastada seost loetellu kantud isikute saadud eeliste ning Krimmi annekteerimise või Ida-Ukraina destabiliseerimise vahel.

Lisaks on selle kriteeriumi kohaldamiseks vajalik, et Venemaa otsustusõiguslikud isikud, kelle tegevusest loetellu kantud isikud kasu saavad, oleksid vähemalt alustanud ettevalmistusi Krimmi annekteerimiseks või Ida-Ukraina destabiliseerimiseks. Kui see tingimus on täidetud, saab asuda seisukohale, et sellisest tegevusest kasu saanud isikutele ei saanud olla teadmata otsustusõiguslike isikute osalemine neis ettevalmistustes ning nad võisid eeldada, et nende ressurssidele, mida nad vähemalt osaliselt said tänu sellele tegevusele, võidakse kohaldada piiravaid meetmeid, et takistada neil kõnealuste otsustusõiguslike isikute toetamist.

Kui aga seda kriteeriumi saaks kohaldada ka siis, kui eespool mainitud tingimus ei ole täidetud, kahjustaks see õiguskindluse põhimõtet.

(vt punktid 87, 91 ja 92)
Neil kaalutlustel on ilmselgelt eriline tähtsus seadusandliku menetluse raames koostatud komisjoni dokumentide puhul. Nimelt nähtub määruse 1049/2001 põhjendusest 6, et ulatuslikum õigus tutvuda dokumentidega tuleks tagada just sellistel juhtudel. Läbipaistvus selles osas aitab tugevdada demokraatiat, võimaldades kodanikel kontrollida kogu teavet, mis võeti õigustloova akti aluseks. Kodanike võimalus tutvuda õigusloometoimingute alustega on nimelt tingimus, mis võimaldab neil tõhusalt kasutada oma demokraatlikke õigusi.

Määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 teises taandes ette nähtud õigusnõustamist käsitleva erandi puhul peab asjaomane institutsioon talle esitatud dokumendi avalikustamise taotluse tingimata läbi vaatama kolmes järgus vastavalt selles sättes ette nähtud kolmele kriteeriumile. Institutsioon peab esmalt kindlaks tegema, kas dokument, mille avalikustamist taotletakse, on ikka seotud õigusnõustamisega. Seejärel peab ta kontrollima, kas kõnealuse dokumendi nende osade avalikustamine, mille kohta on sedastatud, et need käsitlevad õiguslikku arvamust, kahjustaks nende kaitset selles mõttes, et see kahjustaks institutsiooni huvi õiguslikke arvamusi küsida ja saada aus, objektiivne ja kõikehõlmav arvamus. Selle huvi kahjustamise ohule saab tugineda siis, kui ohtu võib mõistlikult ette näha ja see ei ole ainult oletuslik. Kolmandaks ja viimaseks, kui institutsioon leiab, et dokumendi avalikustamine kahjustaks õigusnõustamise kaitset, nagu see on siin määratletud, on ta kohustatud kontrollima, kas avalikustamine on ülekaaluka üldise huvi tõttu sellegipoolest põhjendatud, vaatamata sellele, et see kahjustab tema võimalust küsida õiguslikku arvamust ning saada aus, objektiivne ja kõikehõlmav arvamus.

Niivõrd, kuivõrd institutsiooni õigustalituse poolt seadusandlike menetluste käigus esitatud arvamuste avalikustamine võib kahjustada huvi kaitsta selle õigustalituse sõltumatust, tuleb seda ohtu tasakaalustada määruse nr 1049/2001 aluseks oleva ülekaaluka üldise huviga. Selliseks ülekaalukaks üldiseks huviks võib olla tõsiasi, et selliste dokumentide avalikustamine, mis sisaldavad institutsiooni õigustalituse arvamust seadusandliku algatuse üle toimuvas arutelus tõusetunud õiguslikes küsimustes, suurendab õigusloomemenetluse läbipaistvust ja avalikkust ning tugevdab Euroopa kodanike demokraatlikku õigust kontrollida õigustloova akti aluseks võetud teavet, millele viitavad eeskätt nimetatud määruse põhjendused 2 ja 6. Määrus kehtestab üldreeglina kohustuse avalikustada institutsiooni õigustalituse arvamused, mis on seotud seadusandliku menetlusega. See tõik ei takista siiski spetsiifilise õigusliku arvamuse avalikustamisest keeldumist õigusnõustamise kaitsele tuginedes, kui see on antud küll õigusloomemenetluse käigus, kuid puudutab eriti tundlikku küsimust või on eriti laia ulatusega ja väljub õigusloomemenetluse raamidest. Sel juhul on institutsioonil kohustus keeldumist üksikasjalikult põhistada.

(vt punktid 58–62)
Kuna puuduvad mõistet „tõend“ käsitlevad liidu õigusnormid, siis on kõik tõendid, mida liikmesriikide menetlusõigus sarnastes menetlustes tunnistab, põhimõtteliselt vastuvõetavad.

Teatud tõendid võib siiski toimikust välja jätta, eelkõige kui püsib kahtlus nii vaidlustatud dokumendi laadi osas kui ka küsimuses, kas dokumendi esitanud isik on omandanud selle seaduslikult.

Lisaks ei saa tõendite õiguspärasuse analüüsis jätta tähelepanuta institutsioonide kohustust austada huvitatud isikute põhiõigusi. Liidu õiguse kohaselt ei saa järelikult olla lubatavad tõendid, mille saamisel on täielikult eiratud tõendite kogumiseks ette nähtud menetlust, mille eesmärk on kaitsta asjassepuutuvate isikute põhiõigusi. Selle menetluse kohaldamist tuleb seega käsitada ELTL artikli 263 lõike 2 tähenduses olulise menetlusnormina.

Telefonivestluste salvestised, mille esiteks komisjon sai ühe liidu konkurentsieeskirjadega vastuolus olevas keelatud kokkuleppes osalenud ettevõtja kontorist kontrolli käigus ja mida seega ei teinud ei komisjon ega mõni muu avalik-õiguslik asutus, vaid neis telefonivestlustes osalenud eraõiguslik isik, ning mille teiseks komisjon sai seaduslikult, on tõendid, mille komisjon on saanud seaduslikult ja mis on konkurentsiõiguse rikkumise uurimismenetluses põhimõtteliselt lubatavad.

Mis puudutab küsimust, kas komisjon võib kasutada enda seaduslikult saadud tõendeid, kuigi need on esialgu saanud kolmas isik, olenevalt olukorrast ebaseaduslikult, näiteks rikkudes selle isiku õigust eraelu puutumatusele, kelle puhul vaidlusalused salvestised tehti, siis ebaseadusliku salvestise kasutamine ei ole iseenesest vastuolus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikes 1 ja seega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud õigluse põhimõtetega, kaasa arvatud juhul, kui see tõend saadi konventsiooni artiklis 8, mis vastab harta artiklile 7, sätestatud nõudeid rikkudes, kui esiteks hageja ei ole jäetud ilma õigusest õiglasele kohtumenetlusele ega tema kaitseõigustest ning teiseks ei ole see tõend ainus tõend, millega motiveeritakse süüdimõistmist.

(vt punktid 43–45, 47, 57–60, 62, 73 ja 76)
1.

Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) teise apellatsioonikoja 22. aprilli 2015. aasta otsus (liidetud asjad R 1233/2013‑2 ja R 1258/2013‑2), mis käsitleb Horno del Espinar, SL‑i ja Lidl Stiftung & Co KG vahelist vastulausemenetlust, kuivõrd apellatsioonikoda leidis, et segiajamine 15. juuni 1957. aasta registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 29 kuuluvate külmutatud puu- ja juurviljadega on tõenäoline.