KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 24. veebruaril 2022 ( 1 )

Kohtuasi C‑501/20

M P A

versus

LC D N M T

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Provincial de Barcelona (Barcelona provintsikohus, Hispaania))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega – Määrus (EÜ) nr 2201/2003 – Artiklid 3, 7, 8 ja 14 – Mõiste „harilik viibimiskoht“ – Kohtualluvus, kohaldatav õigus, kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine ning koostöö ülalpidamiskohustuste küsimustes – Määrus (EÜ) nr 4/2009 – Artiklid 3 ja 7 – Kahe erineva liikmesriigi kodanikud, kes elavad kolmandas riigis liidu lepinguliste töötajatena – Kohtualluvuse kindlakstegemine – Forum necessitatis – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47

I. Sissejuhatus

1. „Läheduse põhimõte […] on elulähedasem ja see on tema aadlitiitel. See kannab endas õppetundi tagasihoidlikkusest, õpetades meile, et ükski poliitiline tahe, ükski kohtunik, ükskõik kui siirad tema kavatsused ka poleks, ei saa pikka aega valitseda oma seaduste järgi elulisi suhteid, mis on väljaspool tema haardeulatust.“ ( 2 ) Kuigi need Paul Lagarde’i sõnad kirjutati 1986. aastal, ei ole need kaotanud kübetki oma asjakohasusest. Tänapäeval on nimelt läheduse põhimõte liidu abieluasjade ja ülalpidamiskohustuse alaste määruste keskmes.

2. Tänapäeval on laialdaselt levinud olukord, kus ühe liikmesriigi kodanik lähetatakse tööalaselt teise liikmesriiki või kolmandasse riiki. Olukord muutub keerulisemaks, kui asjaomane kodanik otsustab lahku kolida või lahutada, ja veelgi enam, kui liikmesriigi kohus, kelle poole pöördutakse, peab kindlaks tegema oma rahvusvahelise pädevuse mitte ainult abielu lahutamise ja vanemliku vastutuse osas alaealiste laste eest, vaid ka viimastele elatise määramise ja kolmandas riigis asuva perekonnakodu kasutamise küsimuses. Selline on olukord käesoleval juhul.

3. Oma eelotsusetaotluses palub Audiencia Provincial de Barcelona (Barcelona provintsikohus, Hispaania) Euroopa Kohtul tõlgendada määruse (EÜ) nr 2201/2003 ( 3 ) artikleid 3, 7, 8 ja 14 ning määruse (EÜ) nr 4/2009 ( 4 ) artikleid 3 ja 7, samuti Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47.

4. Eelotsuse küsimustest tulenevalt peab Euroopa Kohus kõigepealt analüüsima määruse nr 2201/2003 artiklite 3 ja 8 ning määruse nr 4/2009 artikli 3 tõlgendamist ning seega mõistet „harilik viibimiskoht“, eriti kui abikaasad on Euroopa Liidu lepingulised töötajad, kes täidavad oma tööülesandeid kolmandas riigis, kus neil on väidetavalt diplomaatiline staatus. Seejärel peab Euroopa Kohus kindlaks tegema kohtualluvuse muudel juhtudel abielulahutuse ja vanemliku vastutuse asjades juhul, kui kostja on liikmesriigi kodanik, ning seega on Euroopa Kohtul võimalik arutada määruse nr 2201/2003 artiklite 6, 7 ja 14 omavahelist suhet. Lõpuks peab Euroopa Kohus selgitama määruse nr 4/2009 artiklis 7 sätestatud forum necessitatis’e tähendust lapsele elatise määramisel, samuti harta artikli 47 tähendust nende sätete tõlgendamisel.

II. Õiguslik raamistik

A. Rahvusvaheline õigus

5. Viinis 18. aprillil 1961 sõlmitud diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni (edaspidi „Viini konventsioon“) ( 5 ) artikli 31 lõikes 1 on sätestatud: „1. Diplomaatilisel esindajal on puutumatus asukohariigis kriminaalvastutusele võtmise suhtes. Samuti on diplomaatilisel esindajal asukohariigis tsiviil- ja halduskohtulik puutumatus, välja arvatud juhul, kui tegemist on: a) asjaõigusliku hagiga asukohariigis asuva eraomandis oleva kinnisvara suhtes, välja arvatud juhul, kui diplomaatiline esindaja kasutab kinnisasja lähetajariigi nimel esinduse huvides; b) pärimist käsitleva kohtuasjaga, milles diplomaatiline esindaja osaleb eraisikust testamenditäitja, haldaja, pärija või annakusaajana ega esinda seejuures lähetajariiki; c) kohtuasjaga, mis käsitleb diplomaatilise esindaja sellist kutse- või äritegevust asukohariigis, mis ei ole seotud tema ametiülesannetega.“

6. Viini konventsiooni artikli 32 lõikes 1 on sätestatud: „Lähetajariik võib loobuda diplomaatilise esindaja ja artikli 37 alusel puutumatuse saanud isiku puutumatusest asukohariigi jurisdiktsiooni suhtes.“

B. Liidu õigusnormid

1. Määrus nr 2201/2003

7. Määruse nr 2201/2003 artiklis 3 „Üldine kohtualluvus“ on sätestatud: „1. Abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamisega seotud asjad on selle liikmesriigi kohtu alluvuses, a) kelle territooriumil: – on abikaasade alaline elukoht [(mõiste „alaline elukoht“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „harilik viibimiskoht“)] või – oli abikaasade viimane [harilik viibimiskoht], kui üks neist veel elab seal, või – on kostja [harilik viibimiskoht] või – on ühistaotluse puhul ühe abikaasa [harilik viibimiskoht] või – on hageja [harilik viibimiskoht], kui ta on seal elanud vähemalt aasta vahetult enne taotluse esitamist, või – on hageja [harilik viibimiskoht], kui ta on seal elanud vähemalt kuus kuud vahetult enne taotluse esitamist ja ta on kõnealuse liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kui seal on tema alaline asukoht; b) kelle kodanikud mõlemad abikaasad on või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kus on mõlema abikaasa alaline asukoht. […]“.

8. Määruse artiklis 6 „Artiklite 3, 4 ja 5 kohane erandlik kohtualluvus“ on sätestatud: „Abikaasat: a) kelle [harilik viibimiskoht] asub liikmesriigi territooriumil; või b) kes on liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kelle alaline asukoht on ühes viimati nimetatud liikmesriikidest, võib teises liikmesriigis kohtusse kaevata üksnes kooskõlas artiklitega 3, 4 ja 5.“

9. Määruse artikli 7 „Kohtualluvus muudel juhtudel“ lõikes 1 on sätestatud: „Kui liikmesriigi ükski kohus ei ole artiklite 3, 4 ja 5 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel.“

10. Sama määruse artikli 8 „Üldine kohtualluvus“ lõikes 1 on sätestatud: „Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle [harilik viibimiskoht] on hagi esitamise ajal selles liikmesriigis.“

11. Määruse nr 2201/2003 artiklis 14 „Kohtualluvus muudel juhtudel“ on sätestatud: „Kui liikmesriigi ükski kohus ei ole artiklite 8–13 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel.“

2. Määrus nr 4/2009

12. Määruse nr 4/2009 artikkel 3 „Üldsätted“ on järgmine: „Liikmesriikides on ülalpidamiskohustuste küsimustes pädevad otsustama: a) selle riigi kohtud, kus on kostja [harilik viibimiskoht]; või b) selle riigi kohtud, kus on õigustatud isiku [harilik viibimiskoht]; või c) kohus, mis on kohtu asukohariigi õiguse kohaselt pädev menetlema perekonnaseisu käsitlevaid kohtuasju, kui ülalpidamiskohustust käsitlev asi on nendega seotud, välja arvatud juhul, kui kohtualluvuse aluseks on üksnes ühe poole kodakondsus; või d) kohus, mis on kohtu asukohariigi õiguse kohaselt pädev menetlema vanemlikku vastutust käsitlevaid kohtuasju, kui ülalpidamiskohustust käsitlev asi on nendega seotud, välja arvatud juhul, kui kohtualluvuse aluseks on üksnes ühe poole kodakondsus.“

13. Kõnealuse määruse artiklis 7 „Forum necessitatis“ on sätestatud: „Kui ükski liikmesriigi kohus ei ole artiklite 3, 4, 5 ja 6 alusel pädev, võivad liikmesriigi kohtud erandjuhul vaidluse menetlusse võtta, kui selles kolmandas riigis, kellega vaidlus on tihedalt seotud, ei ole võimalik menetlust mõistlikult algatada või läbi viia või selle läbiviimine osutub võimatuks. Vaidlus peab olema piisavalt seotud selle liikmesriigiga, kelle kohtu poole pöörduti.“

C. Hispaania õigus

14. 1. juuli 1985. aasta kohtuvõimu käsitleva põhiseaduse rakendusseaduse 6/1985 (Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial) ( 6 ) (muudetud 21. juuli 2015. aasta kohtuvõimu käsitleva põhiseaduse rakendusseadusega 7/2015 (Ley Orgánica 7/2015 ( 7 ))) artikli 22 quater punktides c ja d on sätestatud: „Eespool nimetatud kriteeriumide puudumisel on Hispaania kohtud pädevad: […] c) abikaasadevahelistes isiklike ja varasuhete, abielu tühistamise, lahuselu ja abielulahutuse ning nende muudatuste asjades, tingimusel et ükski teine välisriigi kohus ei ole pädev, kui mõlema abikaasa alaline elukoht on hagi algatamise ajal Hispaanias või kui nende viimane alaline elukoht oli Hispaanias ja üks neist elab [veel] seal, või kui kostja alaline elukoht on Hispaanias, või kui – vastastikusel kokkuleppel esitatud avalduse korral – üks abikaasadest elab Hispaanias või kui hageja alaline elukoht on vähemalt ühe aasta jooksul alates hagi esitamisest Hispaanias või kui hageja on Hispaania kodanik ja tema alaline elukoht on olnud Hispaanias vähemalt kuus kuud enne hagi esitamist, samuti siis, kui mõlemal abikaasal on Hispaania kodakondsus; d) põlvnemise ning vanema ja lapse suhete, lastekaitse ning vanemliku vastutuse asjades, kui lapse või alaealise alaline elukoht on hagi esitamise ajal Hispaanias või kui hageja on Hispaania kodanik või elab alaliselt või on igal juhul vähemalt kuus kuud enne hagi esitamist elanud Hispaanias.“

15. LOPJ artiklis 22 octies on sätestatud: „1. Hispaania kohtutel puudub pädevus juhtudel, kus Hispaania seadustes ette nähtud kohtualluvuse eeskirjad sellist kohtualluvust ette ei näe; […] 3. […] Hispaania kohtud ei saa siiski oma pädevusest loobuda või seda mitte tunnistada, kui vaidlusjuhtum on seotud Hispaaniaga ja kui juhtumiga seotud eri riikide kohtud on oma pädevusest loobunud. […]“.

16. Tsiviilseadustiku (Código Civil) artiklis 40 on sätestatud, et oma töö tõttu välisriigis elavate diplomaatide puhul, kellel on ekstraterritoriaalsuse õigus, loetakse elukohaks nende viimast elukohta Hispaania territooriumil.

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

17. Hispaania kodanik M P A ja Portugali kodanik LC D N M T abiellusid 25. augustil 2010 Hispaania Suursaatkonnas Guinea-Bissaus. Neil on kaks alaealist last, kes on sündinud 10. oktoobril 2007 ja 30. juulil 2012 Manresas (Barcelona provintsis, Hispaania) ning kellel on Hispaania ja Portugali topeltkodakondsus.

18. Ajavahemikul 2010. aasta augustist kuni 2015. aasta veebruarini elasid abikaasad Guinea-Bissaus ja kolisid seejärel Lomésse (Togo). Pärast nende kooselu faktilist lõppemist 2018. aasta juulis kasutas põhikohtuasja hageja koos oma lastega jätkuvalt perekonna eluaset Togos, samal ajal kui tema abikaasa elas selles riigis asuvas hotellis.

19. Abikaasad töötavad Euroopa Komisjonis lepinguliste töötajatena ja on määratud Euroopa Liidu delegatsiooni Togos. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et lepingulised töötajad – liidu töötajad liidu liikmesriikides – omavad liidu diplomaadi staatust ainult oma töökohariigis.

20. Põhikohtuasja hageja esitas 6. märtsil 2019 Juzgado de Primera Instancia de Manresale (Manresa esimese astme kohus, Hispaania) abielu lahutamise hagi, milles ta taotles ka abieluvarasuhte lõpetamist, samuti alaealiste laste suhtes hooldusõiguse ja vanemliku vastutuse korra ja teostusviisi määramist, laste jaoks elatise määramist ning Togos asuva pereeluaseme kasutusõigust. Samuti taotles ta ajutisi meetmeid.

21. Põhikohtuasja kostja väitis, et Juzgado de Primera Instancia de Manresal (Manresa esimese astme kohus) puudub asja menetlemiseks rahvusvaheline pädevus. 9. septembri 2019. aasta määrusega teatas see kohus, et ta ei ole pädev asja menetlema, kuna tema arvates ei ole poolte harilik viibimiskoht Hispaanias.

22. Põhikohtuasja hageja esitas määruskaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Ta väidab, et liidu töötajatena on temal ja tema abikaasal töökohariikides akrediteeritud diplomaadi staatus ning et see staatus laieneb ka alaealistele lastele. Ta väidab, et määruste nr 2201/2003 ja 4/2009 kohaselt määratakse kohtualluvus abielulahutuse, vanemliku vastutuse ja elatise küsimustes kindlaks hariliku viibimiskoha alusel. Vastavalt Hispaania tsiviilseadustiku artiklile 40 ei ole tema harilik viibimiskoht mitte tema töökoht lepingulise töötajana – nagu väidab tema abikaasa –, vaid tema elukoht enne selle staatuse omandamist, nimelt Hispaania. Samuti väidab ta, et tal on Viini konventsiooni artikli 31 alusel diplomaatiline puutumatus ja et tema abielulahutust, vanemlikku vastutust ja elatist puudutavad nõuded ei kuulu selles sättes sätestatud erandite alla.

23. Põhikohtuasja hageja tugineb ka määruses nr 4/2009 sätestatud forum necessitatis’ele ja selgitab olukorda, milles Togo kohtud on. Selleks esitab ta ÜRO inimõiguste nõukogu aruandeid. Ta juhib tähelepanu sellele, et ühes neist aruannetest, mis on dateeritud 17. augustil 2016, on tuvastatud kohtunike sobiva ja pideva kvalifikatsiooni puudumine ning inimõiguste rikkumise eest karistamatuse õhkkonna püsimine. Teises, 22. augusti 2016 kuupäevaga aruandes väljendatakse ÜRO muret kohtuvõimu sõltumatuse, õigusemõistmise kättesaadavuse ja inimõiguste rikkumise eest karistamatuse pärast. Ta märgib, et naiste diskrimineerimise likvideerimise komitee nõudis Togo Vabariigilt, et riik tagaks naistele tegeliku juurdepääsu kohtutele.

24. Põhikohtuasja kostja väidab omalt poolt, et ei tema ega tema abikaasa ei täida oma riigi heaks diplomaatilisi ülesandeid ja et nad töötavad ELi delegatsioonis Togos lepinguliste töötajatena. Sellega seoses juhib ta tähelepanu sellele, et nende reisiluba ei ole diplomaatiline pass, vaid ohutu läbipääsu või ohutu reisimise dokument, mis kehtib ainult kolmandate riikide territooriumil, mis ei ole ELi liikmesriigid. Lisaks väidab ta, et kohaldatav ei ole Viini konventsioon, vaid Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokoll (nr 7) ( 8 ). Kuid seda protokolli kohaldatakse ainult liidu institutsioonide ametnike ja teenistujate ametikohustuste täitmisel ning see ei võimalda kohaldada forum necessitatis’t.

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasja asjaolusid arvestades puudub kohtupraktika, mis käsitleks abikaasade „hariliku viibimiskoha“ mõistet abielulahutuse puhul pädeva kohtu määramiseks. Sama kehtib tema arvates ka alaealiste laste „hariliku viibimiskoha“ mõiste kohta, kui hariliku viibimiskoha kindlaksmääramiseks on vaja kindlaks teha diplomaatilise või sarnase staatuse mõju, näiteks isikute puhul, kes täidavad ametnike või liidu heaks töötavate isikute ülesandeid ja kes on nende ülesannete täitmiseks lähetatud kolmandatesse riikidesse. Tema arvates on selliste isikute viibimine nendes riikides tingitud ülesannete täitmisest või töötamisest liidu heaks.

26. Neil asjaoludel otsustas Audiencia Provincial de Barcelona (Barcelona provintsikohus) 15. septembri 2020. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 6. oktoobril 2020, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kuidas tuleb tõlgendada määruse [nr 2201/2003] artiklis 3 ja määruse [nr 4/2009] artiklis 3 sätestatud mõistet „harilik viibimiskoht“ liikmesriigi kodanikest isikute puhul, kes elavad kolmandas riigis oma tööülesannete tõttu, mida nad täidavad [liidu] lepinguliste töötajatena, ja kes on kolmandas riigis [liidu] diplomaatiliste töötajate staatuses, kui nende elamine selles riigis on seotud nende ülesannete täitmisega, mida nad täidavad liidu jaoks? 2. Kui määruse nr 2201/2003 artikli 3 ja määruse nr 4/2009 artikli 3 tähenduses sõltub abikaasade hariliku viibimiskoha kindlaksmääramine nende kui [liidu] lepinguliste töötajate staatusest kolmandas riigis, siis kuidas mõjutab see alaealiste laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramist vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 8? 3. Kas juhul, kui leitakse, et laste harilik viibimiskoht ei ole kolmandas riigis, võib hariliku viibimiskoha kindlaksmääramiseks vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 8 võtta arvesse ema kodakondsuse seost, elukohta Hispaanias enne abielu sõlmimist, alaealiste laste Hispaania kodakondsust ja asjaolu, et lapsed on sündinud Hispaanias? 4. Kui tuvastatakse, et vanemate ja laste harilik viibimiskoht ei ole liikmesriigis, võttes arvesse asjaolu, et vastavalt määrusele nr 2201/2003 ei ole nõudeid lahendama pädev ükski teine liikmesriik, siis kas asjaolu, et kostja on liikmesriigi kodanik, takistab [selle määruse] artiklites 7 ja 14 ette nähtud varusätte kohaldamist? 5. Kuidas tuleb – juhul kui määratakse kindlaks, et laste elatise kindlaksmääramise seisukohast ei ole vanemate ja laste harilik viibimiskoht liikmesriigis – tõlgendada määruse nr 4/2009 artikli 7 forum necessitatis’t. Eelkõige, millised eeltingimused on vajalikud selleks, et asuda seisukohale, et menetlust ei saa mõistlikult algatada või läbi viia või see osutub võimatuks kolmandas riigis, millega on kohtuvaidlusel tihe seos (käesoleval juhul Togo)? Kas on vaja, et pool tõendaks, et ta on selles liikmesriigis algatanud või püüdnud algatada menetlust, aga negatiivse tulemusega? Kas [vaidlust lahendava kohtu] liikmesriigiga piisava seotuse jaoks piisab ühe vaidluse poole kodakondsusest? 6. Kas sellisel juhul nagu käesolev, kui abikaasadel on tugev side liikmesriikidega (kodakondsus, varasem elukoht), on [harta] artikliga 47 vastuolus see, et ükski liikmesriik ei ole määruste sätete kohaselt pädev?“

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus taotles käesoleva kohtuasja menetlemist Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 sätestatud eelotsuse kiirmenetluses.

28. 19. oktoobril 2020 otsustas Euroopa Kohtu neljas koda ettekandja-kohtuniku ettepanekul pärast kohtujuristi ärakuulamist, et selle taotluse rahuldamine ei ole põhjendatud.

29. Kirjalikud seisukohad esitasid Hispaania ja Tšehhi valitsus, Euroopa Liidu Nõukogu ja komisjon. Põhikohtuasja pooled ja samad isikud osalesid 16. septembril 2021 toimunud kohtuistungil.

IV. Analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

30. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kuidas tuleb tõlgendada määruse nr 2201/2003 artiklis 3 ja määruse nr 4/2009 artiklis 3 kasutatud mõistet „harilik viibimiskoht“, kui abikaasad on liidu lepingulised töötajad, kes täidavad oma kohustusi kolmandas riigis, kus neil väidetavalt on diplomaatiline staatus.

31. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tema arvates ei ole Hispaania tsiviilseadustiku artikkel 40, millele põhikohtuasja hageja tugineb Hispaania kohtute kohtualluvuse osas, põhikohtuasjas kohaldatav, kuna selles esitatud – riigisisese – mõiste „alaline elukoht“ määratlus kehtestab Hispaania õiguses õigusliku fiktsiooni, mis piirdub diplomaatilisi ülesandeid täitvate isikutega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et abikaasade hariliku viibimiskoha hindamine nõuab nende Togos viibimise kestuse, tavapärasuse ja stabiilsuse kindlaksmääramist. Seetõttu küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas abikaasade liidu töötajate staatus on oluline element selle kindlaksmääramisel, kas nende harilik viibimiskoht on Togos määruse nr 2201/2003 artikli 3 ja määruse nr 4/2009 artikli 3 tähenduses või mitte.

32. Esimesele küsimusele vastamiseks käsitlen kõigepealt mõistet „harilik viibimiskoht“ määruse nr 2201/2003 artikli 3 ja määruse nr 4/2009 artikli 3 tähenduses, enne kui uurin teiseks, milline on abikaasade kui liidu diplomaatiliste töötajate staatus riigis, kus asub nende harilik viibimiskoht, et see viimane kindlaks teha.

1. Mõiste „harilik viibimiskoht“

a) Mõiste „harilik viibimiskoht“ määruse (EÜ) nr 2201/2003 artikli 3 tähenduses

33. Määruse nr 2201/2003 põhjendusest 1 nähtuvalt on selle eesmärk aidata luua vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, kus on tagatud isikute vaba liikumine. Sel eesmärgil on määruse II ja III peatükis kehtestatud abielulahutuse asjade kohtualluvust ning niisugustes asjades tehtud kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist reguleerivad eeskirjad, mille eesmärk on tagada õiguskindlus ( 9 ).

34. Määruse nr 2201/2003 artikkel 3, mis kuulub kõnealuse määruse II peatükki, moodustab kõnealuse määrusega sätestatud rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade alustala abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise küsimustes. Määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punktides a ja b on nähtud ette mitu kohtualluvuse alust, „mis ei ole hierarhilises suhtes“ ( 10 ). Mõiste „harilik viibimiskoht“ sisaldub kuues esimeses sama määruse artikli 3 lõike 1 punktis a ( 11 ) nimetatud kohtualluvuse aluses ( 12 ). Seitsmes kriteerium – kelle kodanikud mõlemad abikaasad on või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kus on mõlema abikaasa alaline asukoht – on ette nähtud määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punktis b. Seega on mõiste „harilik viibimiskoht“ abieluasjade rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade nurgakivi. See mõiste sisaldub ka kõnealuse määruse artiklites 6 ja 7 ( 13 ) ning artiklis 8, mis on käesoleva juhtumi puhul samuti asjakohased ( 14 ).

35. Märgin siiski, et kuigi mõiste „harilik viibimiskoht“ on võtmetähendusega selle kontrollimisel, kas kohus võib menetleda lahutustaotlusi ning küsimusi, mis on seotud vanemliku vastutusega laste eest ( 15 ), ei ole see määruse nr 2201/2003 artiklis 2 defineeritud ( 16 ). Seega, kuna liidu seadusandja ei ole mõiste „harilik viibimiskoht“ tähenduse ja ulatuse kindlakstegemiseks näinud ette viidet liikmesriikide õigusele, tuleb seda mõistet käsitleda liidu õiguse autonoomse ja ühetaoliselt kohaldatava mõistena. Seda lähenemisviisi toetab Euroopa Kohtu kohtupraktika lapse „hariliku viibimiskoha“ mõiste tõlgendamise kohta sama määruse artikli 8 tähenduses ( 17 ) ja hiljuti ka abikaasa „hariliku viibimiskoha“ mõiste tõlgendamise kohta määruse artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses ( 18 ).

36. Mis puutub selle autonoomse mõiste tõlgendamisse käesoleva kohtuasja konkreetses kontekstis, siis tuleb seetõttu, et määrus nr 2201/2003 seda mõistet ei määratle, võtta arvesse sellele viitavaid sätteid ja selle määruse eesmärke ( 19 ). Sellegipoolest esitan kõigepealt mõned elemendid kõnealuse määruse artikli 3 lõike 1 punkti a sõnastuse analüüsimiseks, viidates Euroopa Kohtu asjakohasele kohtupraktikale.

1) Määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a grammatiline, ajalooline, kontekstuaalne ja teleoloogiline tõlgendus

37. Esimesena märgin, et Euroopa Kohus otsustas hiljuti kohtuotsuses IB abikaasade hariliku viibimiskoha kindlaksmääramise kontekstis, et mitmes määruse nr 2201/2003 sättes, eelkõige selle artikli 3 lõike 1 punktis a, viidatakse mõistele „harilik viibimiskoht“ mitte mitmuses, vaid ainsuses. Nimelt, see määrus „viitab […] olenevalt olukorrast ühe ja/või teise abikaasa või lapse „hariliku viibimiskoha“ liikmesriigi kohtutele, kasutades süstemaatiliselt ainsust, ilma et oleks käsitletud võimalust, et ühel ja samal ajal saab samal isikul olla mitu harilikku viibimiskohta või harilik viibimiskoht mitmes kohas“. ( 20 )

38. Sellest järeldub sisuliselt, et ei saa nõustuda sellega, et abikaasade harilik viibimiskoht võib asuda samal ajal kahes liikmesriigis või, nagu käesoleval juhul, ühes liikmesriigis ja kolmandas riigis. See tõlgenduselement – mille juurde ma hiljem oma analüüsis tagasi pöördun ( 21 ) – tundub mulle olulise lähtepunktina abikaasade hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel sellisel juhul nagu põhikohtuasjas.

39. Teisena juhin tähelepanu sellele, et Euroopa Kohus on juba otsustanud määruse nr 2201/2003 vanemlikku vastutust käsitlevate sätete, eelkõige selle artikli 8 tõlgendamise raames ( 22 ), et ühelt poolt saab omadussõna „harilik“ kasutamisest järeldada, et viibimine peab olema teataval määral stabiilne või korrapärane, ning teiselt poolt väljendab see, kui isik viib oma hariliku viibimiskoha üle liikmesriiki [või kolmandasse riiki], selle isiku tahet sinna elama asuda sooviga seada seal stabiilselt sisse oma huvide püsiv või alaline keskus ( 23 ). Täpsemalt leidis Euroopa Kohus, et lapse hariliku viibimiskoha kindlaksmääramiseks on oluline vaadata kohta, kus tema vanemad on stabiilselt paigal ning integreerunud sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda. Selles kontekstis võib arvesse võtta ka kavatsust end selles kohas sisse seada, kui see kavatsus väljendub konkreetsetes meetmetes ( 24 ).

40. Kolmandana ei ole need kaalutlused kooskõlas mitte ainult Borráse aruandega ( 25 ), vaid ka määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a eesmärgiga ( 26 ). Selles sättes kehtestatud kohtualluvuseeskirjadega taotletav eesmärk on tagada tasakaal isikute Euroopa Liidus liikumise ja õiguskindluse vahel ( 27 ).

41. Seega, et viibimist konkreetses kohas saaks pidada „harilikuks“, peab sellel olema objektiivne element („stabiilsus“ või „korrapärasus“) ja subjektiivne element, kavatsus („tahe“). Neid määravaid elemente peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama kõigi põhikohtuasja konkreetsete faktiliste asjaolude põhjal ( 28 ). Euroopa Kohus on praktikas kehtestanud rea kriteeriume, mis võimaldavad määratleda asjaomase isiku hariliku viibimiskoha. Järgnevas teemaarenduses viitan ma ainult nendele, mis tunduvad mulle käesolevas kohtuasjas asjakohased.

2) Objektiivsed ja subjektiivsed elemendid

i) Stabiilsus või korrapärasus

42. Mis puudutab objektiivset elementi, siis tuletan meelde, et abikaasa või abikaasade hariliku viibimiskoha määratlemisel on erilise tähendusega asjaomase isiku keskkond ( 29 ). Täiskasvanu keskkond hõlmab erinevaid tegevusi ja huvisid, eelkõige kutsealaseid, sotsiaal-kultuurilisi, varalisi ning eraelulisi ja perekondlikke, ning Euroopa Kohtu hinnangul ei saa nõuda, et need keskenduksid üheainsa liikmesriigi territooriumile ( 30 ). Kuigi määrusega nr 2201/2003 kehtestatud kohtualluvuse jaotuse süsteem abielusuhete lahutamise asjades ei välista mitut kohtualluvust, tundub siiski olevat oluline rõhutada, et kohtuotsuses IB ( 31 ) on Euroopa Kohus hiljuti leidnud, et kui „nõustuda sellega, et abikaasal saab olla samal ajal mitmes liikmesriigis harilik viibimiskoht, kahjustaks see õiguskindlust, suurendades raskusi abielulahutuse asjas kohtualluvuse ette kindlaks määramisel ja raskendades asja menetleva kohtu poolt omaenda kohtualluvuse kontrollimist“. Järgides kohtujurist Campos Sánchez-Bordona seisukohta, märkis Euroopa Kohus, et „oleks oht, et lõpuks määratakse rahvusvaheline kohtualluvus kindlaks mitte „hariliku viibimiskoha“ kriteeriumi alusel määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, vaid ühe või teise abikaasa lihtsal elukohal põhineva kriteeriumi alusel, mis aga eiraks seda määrust“. ( 32 )

43. Minu arvates järeldub sellest, et kuigi ei ole välistatud, et abikaasal võib olla samal ajal mitu lihtsat elukohta, võib tal selle sätte tähenduses olla igal ajal ainult üks harilik viibimiskoht. ( 33 )

44. Lisaks juhin tähelepanu sellele, et Euroopa Kohtu sõnul on isiku harilik viibimiskoht koht, kus asub tema elu kese ( 34 ). Seega võib arvesse võtta tööga seotud asjaolusid, nagu lähetuse kestus või selle pikendamise võimalus, ning eelkõige asjaolu, et kõnealuse isiku poolt konkreetses kohas teostatav kutsetegevus on osa tähtajatust töösuhtest. Seevastu ei saa määravaks asjaoluks pidada selle isiku viibimist päritoluliikmesriigi territooriumil oma puhkuse või pühade ajal. ( 35 )

45. Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et abikaasad ja nende lapsed on asunud Togos alates 2015. aasta veebruarist ja seega on nende viibimine selles riigis teatud määral kestev, järjepidev ja püsiv. Nimelt on nende alaline füüsiline kohalolek Togos väljaspool puhkust või pühasid fakt, mille on tuvastanud eelotsusetaotluse esitanud kohus. Pean oluliseks märkida, et eelotsusetaotlusest selgub, et pärast nende lahuselu ei kolinud kumbki abikaasa oma liikmesriiki.

46. Sellega seoses on kindlasti tõsi, et abikaasade viibimine Togos on otseselt seotud nende kohustuste täitmisega liidu lepinguliste töötajatena ning et see viibimine võib varieeruda vastavalt nendele kohustustele ja komisjoni vajadustele. Komisjoni kirjalikest seisukohtadest nähtub siiski, et Euroopa välisteenistuselt saadud teabe kohaselt on põhikohtuasja poolte lepingud tähtajatud ja nende suhtes ei kohaldata rotatsiooni institutsiooni asukohta Brüsselis. ( 36 )

47. Seega ei saa asjaolu, et põhikohtuasja hageja märkis kohtuistungil, et ta viibib Hispaanias oma puhkuse või pühade ajal või et ta käis selles liikmesriigis oma kahe lapse sünnitamiseks, viidata sellele, et abikaasade või vähemalt põhikohtuasja hageja harilik viibimiskoht on stabiilselt, jätkuvalt ja püsivalt selles liikmesriigis.

ii) Tahe või kavatsus

48. Mis puudutab subjektiivset elementi, siis – nagu märkis komisjon oma kirjalikes seisukohtades – ei nähtu eelotsusetaotlusest, et abikaasad oleks väljendanud oma kavatsust säilitada oma huvide püsiv või alaline kese Hispaanias. Lisaks põhikohtuasja hageja kodakondsusele ja tema varasemale harilikule viibimiskohale Hispaanias ( 37 ) ei ole selles otsuses esitatud mingeid tõendeid, mis toetaksid järeldust, et põhikohtuasjas on olemas mõni muu võimalik ühendav asjaolu, mis võimaldaks järeldada, et abikaasade või vähemalt ühe abikaasa harilik viibimiskoht on selles liikmesriigis.

49. Samas võib põhikohtuasjas käsitletava olukorra puhul küsida, milline element on esmatähtis, kui objektiivne element (füüsiline kohalolek, püsiv huvide kese konkreetses kohas) ja subjektiivne element (tahe pöörduda tagasi päritoluliikmesriiki) on vastuolus.

50. Sellega seoses selgitas komisjon vastuses Euroopa Kohtu poolt kohtuistungil esitatud küsimusele liidu delegatsiooni – nagu see tegutseb Togos – ametikohti silmas pidades, et füüsiline kohalolu on nõutav ning neid kohti taotlevad isikud, kes seda soovivad. ( 38 ) Lisaks märgib see institutsioon, et käesoleval juhul on abikaasade kavatsus pöörduda Togo lähetuse lõppedes tagasi Hispaaniasse oletuslik element, mida ei saa nende hariliku viibimiskoha kindlakstegemisel arvesse võtta.

51. Ma jagan seda seisukohta. Teatud erandjuhtudel võib, võttes arvesse käegakatsutavaid elemente või väliseid tunnuseid ( 39 ), lugeda, et abikaasade või ühe abikaasa kavatsus asuda elama teise liikmesriiki või pöörduda tagasi päritoluliikmesriiki, omandades uue „hariliku viibimiskoha“ ja loobudes varasemast harilikust viibimiskohast, võib täiendada või asendada selliseid elemente nagu füüsilise kohaloleku kestus, regulaarsus või püsivus, mis tavaliselt iseloomustavad „hariliku viibimiskoha“ mõistet ( 40 ). Siiski ei sea ainuüksi kavatsus naasta päritoluriiki pärast teises liikmesriigis või kolmandas riigis ametialaselt viibimist mingil juhul kahtluse alla asjaomase isiku hetke hariliku viibimiskoha staatust. Igal juhul ei ole põhikohtuasjas kõne all oleva olukorra puhul objektiivsete ja subjektiivsete elementide vahel vastuolu.

52. Kõiki neid elemente arvestades tuleb seega esiteks arvestada, et abikaasade viibimine Togo territooriumil on põhimõtteliselt pidev ja püsiv, ( 41 ) ning teiseks, et nende tööalased, era- ja perekondlikud huvid on selles riigis. Kuigi ma kaldun arvama, et need elemendid viitavad a priori sellele, et abikaasade harilik viibimiskoht ei ole Hispaanias ja et nende elukondlik kese võib olla Togos, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kindlaks tegema, kas kõik faktilised asjaolud võimaldavad tegelikult järeldada, et abikaasade harilik viibimiskoht ei ole Hispaanias ( 42 ).

b) Mõiste „harilik viibimiskoht“ määruse nr 4/2009 artikli 3 tähenduses

53. Ülalpidamisekohustuse valdkonna kohtuasjade rahvusvaheline kohtualluvus on kindlaks määratud määruses nr 4/2009 sisalduvate kohtualluvuse reeglitega ( 43 ). Sellega seoses tuleb silmas pidada, et selle määrusega on kehtestatud ammendav rahvusvahelise kohtualluvuse reeglistik, mille raames on liidu seadusandja ette näinud – nimetatud määruse artiklis 3 – rea alternatiivseid kriteeriume, eelkõige menetluslikel põhjustel läheduse tõttu ( 44 ). Seega on selles artiklis ette nähtud (punkt a) kostja (olgu võlausaldaja või võlgnik) või (punkt b) õigustatud isiku hariliku viibimiskoha kohtu (või kohtute) kohtualluvus.

54. Sellega seoses tekib küsimus, kas mõiste „harilik viibimiskoht“ tuleks määratleda määruses nr 2201/2003 ja määruses nr 4/2009 samamoodi.

55. Mulle tundub vastus olevat ilmselt jaatav.

56. Liidu õiguse järjepideva ja ühtse kohaldamise eesmärgil tuleks mõiste „harilik viibimiskoht“ määratlemisel ja tõlgendamisel lähtuda nende kahe määruse kontekstis samadest põhimõtetest ( 45 ). Sel määratlusel võib siiski esineda nüansse, kui harilik viibimiskoht tuleb kindlaks määrata konkreetsetel juhtudel. Tuletan meelde, et kuna mõiste „harilik viibimiskoht“ ja selle tõlgendamine määruse nr 4/2009 kontekstis on – nagu ka määruse nr 2201/2003 puhul – autonoomne, tuleb selle mõiste tähendus ja ulatus kindlaks määrata kõnealuse määruse sätete konteksti ja eesmärki – eelkõige selle põhjenduses 15 nimetatut – silmas pidades. Selle põhjenduse kohaselt määrati elatistega seotud kohtuvaidluste kohtualluvuse kriteeriumid kindlaks kahe eesmärgi saavutamiseks, nimelt selleks, et kaitsta ülalpidamist saama õigustatud isikute huve ( 46 ) ja edendada tõrgeteta õigusemõistmist ( 47 ).

57. Seetõttu tundub mulle määruses nr 2201/2003 määratletud mõiste „harilik viibimiskoht“ kohaldamine määruse nr 4/2009 kontekstis asjakohane, arvestades ka nende kahe määruse tihedat seost. Võttes nimelt arvesse määruse nr 4/2009 eripära, eesmärki ja konteksti, tundub mulle, et nii objektiivsed (asjaomase isiku viibimise stabiilsus, korrapärasus ja integreeritus sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda) kui ka subjektiivsed (isiku kavatsus rajada oma harilik viibimiskoht teatavasse kohta) tunnused või tegurid, mis võimaldavad määrata – võttes arvesse juhtumi asjaolusid – hariliku viibimiskoha määruse nr 2201/2003 tähenduses ( 48 ), on eelotsusetaotluse esitanud kohtule juhiseks ka ülalpidamiskohustuslase, õigustatud isiku või taotleja hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel määruse nr 4/2009 alusel ( 49 ). Tegelikkuses on nimelt tegemist sama hariliku viibimiskohaga.

58. Seda tõlgendust kinnitab ka Andrea Bonomi koostatud Haagi protokolli seletuskiri ( 50 ), mille punktis 37 märgitakse, et õigustatud isiku hariliku viibimiskoha riigi õigusega seotuse põhjuseks on, „et see võimaldab kindlaks määrata ülalpidamiskohustuse olemasolu ja suuruse, võttes arvesse selle riigi sotsiaalse keskkonna õiguslikke ja faktilisi tingimusi, kus õigustatud isik elab ja põhiliselt tegutseb“. Sellega seoses märgitakse ka raporti punktis 42, et „kasutatav kriteerium on harilik viibimiskoht, mis eeldab teatud stabiilsust. Ainuüksi ajutisest elukohast ei piisa, et määrata kindlaks ülalpidamiskohustuse suhtes kohaldatav õigus“.

59. Võttes arvesse minu analüüsi mõiste „harilik viibimiskoht“ kohta, millest järeldub, et abikaasade harilik viibimiskoht ei tundu olevat mõnes liikmesriigis, tuleb veel analüüsida, kas liidu diplomaatilise töötaja staatus, mida abikaasad omavad Togos, võib mõjutada abikaasade harilikku viibimiskohta sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

2. Liidu diplomaatiliste töötajate staatuse ulatus abikaasade hariliku viibimiskoha riigis määruse nr 2201/2003 artikli 3 kohaldamisel

60. Hispaania valitsus leiab, et määruse nr 2201/2003 kohaselt allub abielulahutuse üle otsustamine abikaasade hariliku viibimiskoha kohtule. Siiski leiab ta selle määruse põhjenduse 14 alusel, et kui see kohus ei saa teostada kohtualluvust, kuna abikaasadel on liidu lepinguliste töötajate staatuse tõttu diplomaatilise töötaja staatus, siis peaks see kohtualluvus olema määratud selle liikmesriigi kehtivate eeskirjade alusel, kus asjaomastel isikutel ei ole diplomaatilise töötaja staatust, vastavalt kohtu asukohariigi õigusele, nimelt Hispaania tsiviilseadustiku artiklile 40. See valitsus väidab, et vastavalt Viini konventsiooni artikli 31 lõikele 1, mida kohaldatakse Togo suhtes, on diplomaatilistel töötajatel vastuvõtvas riigis tsiviilkohtu puutumatus. Järelikult ei võimaldaks sellise diplomaatilise töötaja staatuse tunnustamine kohaldada abikaasade hariliku viibimiskoha kriteeriumi, et määrata kindlaks rahvusvaheline kohtualluvus abielulahutuse taotluse läbivaatamiseks.

61. Tšehhi valitsus märgib üksnes, et isik, kes on lähetatud diplomaatilise töötajana kolmandasse riiki, säilitab oma hariliku viibimiskoha selles liikmesriigis, kus ta enne lähetamist viibis.

62. Teisest küljest leiab komisjon, et asjaolu, et abikaasad on liidu töötajate staatuses ja on seetõttu lähetatud kolmandasse riiki, ei tohiks olla nende hariliku viibimiskoha hindamisel eriti oluline. Selle institutsiooni arvates – ja vastupidi Hispaania valitsuse seisukohale – ei ole määruse nr 2201/2003 põhjendus 14 põhikohtuasjas asjasse puutuv. Kuna abikaasadel ei ole üheski liikmesriigis diplomaatilist puutumatust, ei ole nende diplomaatiline staatus oluline tegur selle kindlaksmääramisel, kas nende kui liidu töötajate harilik viibimiskoht on töökohariigi territooriumil.

63. Esimesena märgin, et määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a või määruse nr 4/2009 artikli 3 tõlgendamisest ei nähtu, et abikaasade kui liidu lepinguliste töötajate kutsealane staatus võib olla oluline nende hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel.

64. Teisena märgin, et määruse nr 2201/2003 põhjenduses 14 on sätestatud, et „käesoleva määruse jõustumine ei tohiks mõjutada diplomaatilist puutumatust käsitleva rahvusvahelise avaliku õiguse kohaldamist. Kui käesoleva määruse kohast jurisdiktsiooni ei saa teostada diplomaatilise puutumatuse tõttu vastavalt rahvusvahelisele õigusele, tuleks jurisdiktsiooni teostada vastavalt selle liikmesriigi siseriiklikule õigusele, kus kõnealusel isikul puudub selline puutumatus“.

65. Pean rõhutama, et see põhjendus kinnitab, et rahvusvahelise õiguse kohaselt ei saa liikmesriigi kohtud teostada kohtualluvust, kui asjaomasel isikul on selles liikmesriigis diplomaatiline staatus. Kuid isegi kui sel isikul oleks diplomaatiline puutumatus, jääb ikkagi õhku küsimus, mil määral võib diplomaatilise puutumatuse olemasolu välistada Togo kohtute pädevuse. Niisugust olukorda käesolevas kohtuasjas aga ei esine.

66. Eeltoodut arvestades jagan komisjoni seisukohta, et see põhjendus ei ole põhimenetluse seisukohast asjakohane. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et lepingulistel töötajatel on liidu diplomaatilise töötaja staatus oma töökoha riigis ( 51 ). Euroopa Liidu liikmesriikides on neil üksnes liidu töötaja staatus. Seetõttu ei ole abikaasadel üheski liikmesriigis diplomaatilist puutumatust Viini konventsiooni artikli 31 tähenduses. Lisaks sellele märkis komisjon vastuseks kohtuistungil esitatud küsimusele, et abikaasade diplomaatiline puutumatus Togos on ette nähtud selleks, et kaitsta delegatsiooni ametnikke või töötajaid nende ülesannete täitmisel.

3. Vahejäreldus

67. Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades leian, et abikaasade staatus liidu lepinguliste töötajatena kolmandas riigis ei ole oluline element hariliku viibimiskoha ( 52 ) kindlaksmääramisel ei määruse nr 2201/2003 artikli 3 ega määruse nr 4/2009 artikli 3 tähenduses.

B. Teine eelotsuse küsimus

68. Arvestades minu pakutud vastust esimesele küsimusele, ei ole vaja kaaluda teist küsimust. Seetõttu piirdun ma märkusega, et ilmselgelt ei mõjuta abikaasade liidu lepinguliste töötajate staatus kolmandas riigis ka alaealiste laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramist määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

69. Kolmandas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses on võimalik võtta arvesse selliseid kriteeriume nagu ema kodakondsus, asjaolu, et ta elas enne abiellumist mõnes liikmesriigis, alaealiste laste kodakondsus ja nende sünd selles liikmesriigis.

70. Esimesena tahaksin juhtida tähelepanu sellele, et seoses hariliku viibimiskoha määratlemisega vanemliku vastutusega seotud vaidlustes ei sisalda määruse nr 2201/2003 artikkel 8 mingit selget viidet liikmesriikide õigusele, et määratleda mõiste „harilik viibimiskoht“ tähendust ja ulatust; järelikult „[tuleb] selle mõiste sisu ja ulatus […] kindlaks määrata eeskätt lähtudes eesmärgist, mida on väljendatud määruse põhjenduses 12, mille kohaselt määrusega kehtestatud kohtualluvuse alused on kujundatud lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal“. ( 53 )

71. Teisena tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt lapse harilik viibimiskoht kindlaks määrata iga konkreetse üksikjuhtumi puhul kõigi konkreetsete faktiliste asjaolude põhjal ( 54 ). Sellega seoses on Euroopa Kohus sõnastanud rea tegureid, mis võimaldavad liikmesriigi kohtul see kindlaks määrata.

72. Esmalt leiab Euroopa Kohus, et esiteks eeldab lapse hariliku viibimiskoha kindlaksmääramine konkreetses liikmesriigis vähemalt seda, et laps on füüsiliselt selles liikmesriigis viibinud ( 55 ), ning et teiseks tuleb arvesse võtta ka muid tegureid, millest võib ilmneda, et lapse viibimine liikmesriigis ei ole vaid ajutist või juhuslikku laadi ning et lapse viibimiskoht näitab teatud integratsiooni sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda ( 56 ).

73. Edasi täpsustab Euroopa Kohus, et lapse harilik viibimiskoht määruse nr 2201/2003 tähenduses vastab kohale, kus asus faktiliselt tema elu kese hetkel, kui esitati avaldus vanemliku vastutuse kohta lapse suhtes, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul ( 57 ). Seda kindlaks tehes tuleb üldiselt võtta arvesse selliseid tegureid nagu erinevate asjaomaste liikmesriikide (või, nagu käesoleval juhul, kolmandate riikide) territooriumidel lapse viibimise kestus, korrapärasus, tingimused ja põhjused ( 58 ), lapse kooliskäimise koht ja tingimused ning samuti lapse perekondlikud ja sotsiaalsed suhted selles liikmesriigis (või nimetatud kolmandas riigis) ( 59 ).

74. Lõpuks, nagu ma olen juba osutanud käesoleva ettepaneku punktis 39, märgib Euroopa Kohus, et lapse hariliku viibimiskoha kindlaksmääramiseks on oluline teha kindlaks koht, kus tema vanemad on stabiilselt paigal ning integreerunud sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda. Selles kontekstis võib arvesse võtta ka kavatsust end selles kohas sisse seada, kui see kavatsus väljendub konkreetsetes meetmetes ( 60 ).

75. Käesoleval juhul selgub eelotsusetaotlusest, et lapsed on sündinud 2007. ja 2012. aastal Hispaanias ning neil on Hispaania ja Portugali topeltkodakondsus. Lisaks sellele elasid vanemad 2010. aasta augustist kuni 2015. aasta veebruarini Guinea-Bissaus ja kolisid seejärel Togosse, kus nad elavad siiani. Nagu ma juba rõhutasin, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus selgelt, et pärast vanemate tegelikku lahuselu lapsed ei kolinud. Seega ei tundu, et nende alaealiste laste „elu kese“ asuks tegelikult Hispaanias.

76. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa võtta arvesse ainult selliseid kriteeriume nagu ema ja kahe alaealise lapse Hispaania kodakondsus ning asjaolu, et nad on sündinud Hispaanias või veedavad seal oma puhkused, et lugeda laste harilikuks viibimiskohaks see liikmesriik. ( 61 )

77. Seega tuleb järeldada, et laste harilik viibimiskoht määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõike 1 tähenduses ei ole Hispaanias, mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes arvesse kõiki konkreetse juhtumi faktilisi asjaolusid.

78. Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen ettepaneku vastata kolmandale eelotsuse küsimusele, et laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses ei ole võimalik võtta arvesse ainult selliseid kriteeriume nagu ema kodakondsus, asjaolu, et ta elas enne abiellumist mõnes liikmesriigis, alaealiste laste kodakondsus ja nende sündimine selles liikmesriigis.

D. Neljas eelotsuse küsimus

79. Oma neljanda küsimusega soovib liikmesriigi kohus sisuliselt teada, kas asjaolu, et põhikohtuasja kostja on liikmesriigi kodanik, välistab määruse nr 2201/2003 artiklites 7 ja 14 sätestatud kohtualluvuse „muudel juhtudel“ kohaldamise. Need kahtlused tulenevad asjaolust, et selle kohtu sõnutsi toetab osa õigusteadlasi arvamust, et kõnealuse määruse artikkel 6 võib takistada määruse artiklite 7 ja 14 kohaldamist ning seega ka niisuguste riigisiseste seaduste kohaldamist, mis käsitlevad kohtualluvuse kindlaksmääramist abielulahutuse ja vanemliku vastutuse küsimustes.

80. Seevastu väidab Hispaania valitsus oma kirjalikes seisukohtades, et asjaolu, et laste isa on liikmesriigi kodanik, ei saa takistada määruse nr 2201/2003 artiklite 7 ja 14 kohaldamist.

1. Kohtualluvus muudel juhtudel abielulahutuse valdkonnas: määruse nr 2201/2003 artiklite 6 ja 7 vaheline seos, kahekordne hierarhiline lahendus

81. Määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]ui liikmesriigi ükski kohus ei ole artiklite 3, 4 ja 5 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel“. Kuigi see säte eraldiseisvalt näib võimaldavat abikaasadele, kelle harilik viibimiskoht on väljaspool liitu ja kes on eri kodakondsusega, riigisiseste kohtualluvuse eeskirjade ( 62 ) alusel subsidiaarset kohtualluvust, on selle reguleerimisala siiski piiratud kõnealuse määruse artikliga 6. Kõnealuse määruse artiklite 6 ja 7 koostoimest tuleneb, et see lubab riigisisese kohtualluvuse eeskirjade kohaldamist ainult teatud tingimustel, mille eesmärk on kaitsta kostjat ( 63 ).

82. Esiteks võib määruse nr 2201/2003 artikli 6 kohaselt abikaasat, kelle harilik viibimiskoht on liikmesriigi territooriumil või kes on liikmesriigi kodanik või kelle alaline asukoht on Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul ühe liikmesriigi territooriumil, kaevata teises liikmesriigis kohtusse ainult selle määruse artiklite 3, 4 ja 5 alusel ( 64 ).

83. Seejärel – eelkõige määruse nr 2201/2003 artikli 6 punkti b alusel – on selle sätte tekstist ilmselge, et liidu seadusandja valik kasutada sõnu „teises liikmesriigis“ tähendab, et tegemist on muu liikmesriigiga kui see, mille kodanik abikaasa on. Seetõttu tuleb minu arvates kõrvale jätta selle määruse artikli 6 kitsendava tõlgenduse võimalus – mille kohaselt ei oleks abikaasadel, kes on mõne liikmesriigi kodanikud, kuid kes ei oma mõnes liikmesriigis harilikku viibimiskohta, määruse nr 2201/2003 alusel üldse kohta, kus nad saaksid kohtusse pöörduda.

84. Selline tõlgendus oleks vastuolus mitte ainult igasuguse loogikaga, vaid ka määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõike 1 selge sõnastusega, mille kohaldamine sõltub sellest, kas liikmesriigi kohtul on pädevus nimetatud määruse artiklite 3–5 alusel ( 65 ). Milline oleks sellisel juhul sätte ratio legis, kui see ei näeks ette kohtualluvust vähemalt ühes liikmesriigis, vaid oleks üksnes välistava mõjuga?

85. Pealegi oleks selline tõlgendus vastuolus määruse nr 2201/2003 eesmärgiga. Sellega seoses tuletan meelde, et määruse põhjenduses 1 viidatakse vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisele, „kus on tagatud isikute vaba liikumine“. Seoses selle eesmärgiga on Euroopa Kohus juba sedastanud, et määruse eesmärk on abielulahutuse asjade kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamine, et lubada inimeste võimalikult ulatuslikku liikumist ( 66 ). Lõpetuseks tahaksin rõhutada, et määruse eesmärk on edendada ka kohtuotsuste vastastikust tunnustamist ( 67 ).

86. Minu pooldatavat mittekitsendavat tõlgendust toetab ka Euroopa Kohtu kohtupraktika. Euroopa Kohus on juba otsustanud kohtuasjas Sundelind Lopez ( 68 ), et kostjat, kelle harilik viibimiskoht on liikmesriigis või kes on liikmesriigi kodanik, võib määruse nr 2201/2003 artiklites 3–5 määratletud kohtualluvuse erandlikkust silmas pidades teises liikmesriigis kohtusse kaevata üksnes nimetatud artiklite alusel, jättes seega kohaldamata liikmesriigi õigusega ette nähtud kohtualluvuse eeskirjad. ( 69 )

87. Lõpuks ollakse õigusteoorias seisukohal, et määruse nr 2201/2003 artiklist 6 tuleneb, et kui isik on liikmesriigi kodanik, kuid tema harilik viibimiskoht ei ole liikmesriigis, võib teda kaevata kohtusse muus liikmesriigis kui selles, mille kodanik ta on, ainult juhul, kui see teine liikmesriik võib end kõnealuse määruse artikli 3 kohaselt pädevaks tunnistada ( 70 ). On autoreid, kes leiavad nimelt, et määruse artiklid 6 ja 7 kehtestavad abielulahutuse puhul kohtualluvuseeskirjade hierarhia, mille tulemuseks on sisuliselt topeltlahendus. Ühest küljest, kui üks määruses nr 2201/2003 sätestatud kohtualluvuse alustest võimaldab liikmesriigi kohtul olla pädev, siis kohaldatakse viidatud määruse seda sätet, mis on seotud selle alusega, välistades mis tahes riigisisese õigusnormi, olenemata muudest seostavatest asjaoludest. Teisest küljest on riigisisesed eeskirjad kohaldatavad kohtu pädevuse puudumisel nimetatud määruse sätte alusel, isegi kui need ei ole rakendatavad liikmesriikide kodanike või isikute suhtes, kes elavad liikmesriikide territooriumil. ( 71 )

88. Käesoleval juhul ei ole aga abikaasadel ühist ühe liikmesriigi kodakondsust ja nende harilik viibimiskoht on ilmselt kolmandas riigis. Igal juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja hageja harilik viibimiskoht ei ole Portugalis ja ta ei ole Portugali kodanik. Lisaks sellele, nagu ma juba märkisin käesoleva ettepaneku punktis 52, näitavad kõik märgid, et tema harilik viibimiskoht ei ole Hispaanias. Järelikult ei saa põhikohtuasja hageja – tuginedes määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõikes 1 sätestatud eeskirjadele kohtualluvuse kohta muudel juhtudel – algatada Hispaanias abielulahutusmenetlust oma abikaasa vastu, kellel on Portugali kodakondsus, kuna selle määruse artikkel 6 takistab eelotsusetaotluse esitanud kohtusse pöördumist Hispaania õiguses sätestatud eeskirjade alusel kohtualluvuse kohta muudel juhtudel.

89. Siiski on põhikohtuasja hagejal võimalik, nagu arvab komisjon, algatada abielulahutusmenetlus Portugalis.

90. Sellisel juhul võib küsida, milline oleks abikaasa olukord, kui tema kodakondsusjärgse liikmesriigi kohtualluvuse eeskirjad ei näe ette kohtualluvust muudel juhtudel määruse nr 2201/2003 suhtes. Sellisel juhul ei oleks nimelt ükski liikmesriigi kohus määruse kohaselt pädev. Pöördun selle küsimuse juurde tagasi kuuenda eelotsuse küsimuse uurimise raames ( 72 ).

91. Kõigil neil põhjustel teen ettepaneku vastata sellele küsimusele, et kui selle kohtu pädevus abielulahutuse nõude asjas, kelle poole pöörduti, ei tulene määruse nr 2201/2003 artiklitest 3–5 – mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne –, takistab sama määruse artikkel 6 selle määruse artikli 7 lõikes 1 sätestatud kohtualluvuse „muudel juhtudel“ kohaldamist, ja seega võib kostja, kes on liikmesriigi kodanik, vastu esitada hagi ainult selle liikmesriigi kohtusse ( 73 ).

2. Kohtualluvus muudel juhtudel vanemliku vastutuse küsimustes

92. Määruse nr 2201/2003 artiklis 14 on sätestatud, et „kui liikmesriigi ükski kohus ei ole artiklite 8–13 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel“.

93. Mis puudutab määruse nr 2201/2003 artikli 8 ja artikli 14 vahelist seost, siis on Euroopa Kohus rõhutanud, et asjaolu, et liikmesriigi kohtu menetluses olev kohtuasi ei kuulu määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõike 1 kohaldamisalasse, ei tähenda, et asi ei võiks kuuluda nimetatud kohtu pädevusse mõnel teisel alusel. ( 74 ) Euroopa Kohtu hinnangul on määrusega kehtestatud mehhanism, mis võimaldab liikmesriikidel kaitsta lapse huve isegi siis, kui kohtuvaidlus ei kuulu määruse artikli 8 lõike 1 kohaldamisalasse. Määruse artiklis 14 on täpsustatud, et sellisel juhul võivad liikmesriigid täiendavalt ette näha asja allumise oma kohtutele oma riigisiseste õigusaktide alusel ( 75 ).

94. Sellisel juhul lubab määruse nr 2201/2003 artikkel 14 kohtul, kus on algatatud menetlus, kohaldada oma kohtualluvusnorme, sealhulgas neid, mis annavad pädevuse lapse kodakondsuse alusel, et tunnistada end pädevaks, isegi kui kostja on teise liikmesriigi kodanik, kuna kõnealuse määruse artiklit 6 kohaldatakse ainult abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise taotluste suhtes ( 76 ).

95. Kokkuvõttes järeldub määruse nr 2201/2003 artiklite 6, 7 ja 14 analüüsist, et abieluasjades ja vanemliku vastutuse küsimustes on võimalik anda rahvusvaheline kohtualluvus eri kohtutele. Tõsi, kohtualluvuste paljusus, mis on kooskõlas enamiku liikmesriikide õigust inspireeriva favor divortii’ga, soodustab abielulahutusega seotud kohtuvaidluste killustatust. Seejärel võiks küsida, kas selline killustatus ei ohusta lapse parimaid huve.

96. Arvan, et mitte. Lapsi puudutavate meetmete osas on määruses nr 2201/2003 sätestatud kriteeriumid erinevad abielulahutuse kriteeriumidest, mistõttu kohtualluvused võivad kattuda ainult seda soodustavate asjaolude või abikaasade nõusoleku korral ( 77 ). Seega võimaldab selle määruse artikli 12 lõige 3 abikaasadel vältida kohtuvaidluse killustatust. Selle sätte kohaselt on liikmesriigi kohtutel seoses vanemliku vastutusega pädevus kõnealuse määruse artikli 12 lõikes 1 nimetamata menetlustes juhul, kui esiteks lapsel on oluline side selle liikmesriigiga – eeskätt seetõttu, et üks vanemliku vastutuse kandjatest elab alaliselt selles liikmesriigis või et laps on selle liikmesriigi kodanik – ning kui teiseks kõik menetluse osapooled on kohtusse pöördumise ajal sõnaselgelt või muul viisil üheti mõistetavalt kohtualluvust tunnistanud ning see on lapse parimates huvides ( 78 ). Seega võimaldab see säte abikaasadel nõustuda abielulahutuse kohtualluvusega, tingimusel et see valik on lapse parimates huvides. ( 79 )

97. Eespool öeldut silmas pidades teen ettepaneku vanemliku vastutuse osas järeldada, et kui kohus, kelle poole pöörduti, ei ole määruse nr 2201/2003 artiklite 8–13 alusel pädev, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, kohaldatakse kõnealuse määruse artiklit 14, sõltumata laste harilikust viibimiskohast ja kostja kodakondsusest.

E. Viies eelotsuse küsimus

98. Viiendas küsimuses seab eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtluse alla määruse nr 4/2009 artiklis 7 sätestatud forum necessitatis’e ulatuse lapse elatise kindlaksmääramisel. Konkreetsemalt küsib kohus, milliste kriteeriumide alusel määratakse kindlaks, et menetlust ei saa mõistlikult algatada või läbi viia või et see on võimatu kolmandas riigis, millega vaidlus on tihedalt seotud. Viimase olukorra kohta soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ka teada, kas on vaja näidata, et menetluse läbiviimine selles kolmandas riigis on võimatu, ja kas ühe poole kodakondsusest piisab, et pidada tõendatuks, et esineb tihe seos selle liikmesriigiga.

99. Sellele küsimusele vastamiseks on vaja uurida määruse nr 4/2009 artiklis 7 osutatud forum necessitatis’e ulatust.

1. Määruse nr 4/2009 artiklis 7 sätestatud forum necessitatis’e kohaldamisala

100. Määruse nr 4/2009 artikli 7 esimeses lõigus on sätestatud esiteks, et kui ükski liikmesriigi kohus ei ole artiklite 3, 4, 5 ja 6 alusel pädev, võivad liikmesriigi kohtud erandjuhul vaidluse menetlusse võtta, kui selles kolmandas riigis, kellega vaidlus on tihedalt seotud, ei ole võimalik menetlust mõistlikult algatada või läbi viia või selle läbiviimine osutub võimatuks, ning teiseks, et vaidlus peab olema piisavalt seotud selle liikmesriigiga, kus on kohtu poole pöördutud.

101. Seega, et forum necessitatis’t saaks kohaldada ülalpidamiskohustuste asjades, ei tohi teises liikmesriigis olla pädevat kohut. Teisisõnu, arvestades, et tegemist on muudel juhtudel kohaldatava kohtualluvusega ( 80 ), on see kohtualluvus kohaldatav ainult negatiivse kohtualluvuskonflikti korral liidu piires.

a) Kohtualluvuse puudumine liikmesriigis vastavalt määruse nr 4/2009 artiklitele 3–6

102. Selleks et teha kindlaks, kas määruse nr 4/2009 artikkel 7 on kohaldatav, peab kohus kontrollima, et ükski kõnealuse määruse artiklites 3–6 sätestatud kohtualluvuse kriteerium ei ole tema menetluses oleva vaidluse puhul kohaldatav.

103. Esimesena peab määruse nr 4/2009 artiklis 3 sätestatud alternatiivsete ja mittehierarhiliste kohtualluvuse kriteeriumide puhul kohus, kelle poole pöörduti, tuvastama, et ei hageja ega kostja harilik viibimiskoht ei ole liikmesriigis. Sellisel juhul peab kohus ikkagi kontrollima, et ükski liikmesriigi kohus ei ole pädev kõnealuse määruse artikli 3 punktides c ja d sätestatud kriteeriumide alusel. Need kaks sätet, mis reguleerivad kohtuvaidluste koondamist, osutavad tõepoolest sellele, et kohus, kes on pädev tegema kohtuotsust ülalpidamiskohustusega seotud küsimustes, on kohus, kes on kohtu asukohariigi õiguse kohaselt pädev arutama põhihagi, mis on seotud isiku staatusega, mille suhtes elatisnõue on kõrvalhagi (punkt c), või kohus, kes on kohtu asukohariigi õiguse kohaselt pädev, kui nõue on kõrvalhagi, mis on seotud vanemliku vastutusega (punkt d) (kõnealusel juhul lapse kasuks), välja arvatud juhul, kui need kohtualluvused põhinevad üksnes ühe poole kodakondsusel.

104. Sellega seoses tahaksin meenutada, et Euroopa Kohus tõlgendas oma otsuses A ( 81 ) muu hulgas määruse nr 4/2009 artikli 3 punkte c ja d, selgitades selles sisalduvate kohtualluvuse kriteeriumide omavahelist suhet. Rõhutades vajadust võtta selles sättes sätestatud kohtualluvuse reeglite tõlgendamisel arvesse lapse parimaid huve, otsustas Euroopa Kohus, et seda sätet tuleb tõlgendada nii, et kui pöördutud on kahe kohtu poole – esimesse alaealiste laste vanemate lahuselu tunnustamiseks või abielu lahutamiseks ja teise seoses vanemliku vastutusega nende laste suhtes –, ei saa nendele lastele elatise maksmise nõue „olla seotud üksnes vanemlikku vastutust käsitleva kohtuasjaga“ ( 82 ).

105. Eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski märgib, et kui selgub, et põhikohtuasja asjaoludel ei ole kohus, kelle poole pöörduti, pädev asja arutama määruse nr 2201/2003 artiklite 8–13 alusel ja kohaldatav on selle artikkel 14, on Hispaania kohtud pädevad võtma meetmeid vanemliku vastutuse asjades LOPJ artikli 22 quater punkti d alusel ( 83 ), kuna ema on Hispaania kodanik. ( 84 ) Siiski märgin, et kui elatisnõue on seotud vanemliku vastutuse hagiga, ei ole määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis d nimetatud kohtualluvuse kriteerium kohaldatav, kui kohtu asukohariigi õiguse alusel määratud kohtualluvus põhineb ühe poole kodakondsusel ( 85 ). Sellisel juhul, arvestades selle sätte sõnastust ( 86 ), on põhimõtteliselt tõenäoline, et Hispaania kohtud, kes on pädevad vanemliku vastutuse küsimustes vastavalt selle määruse artiklis 14 sätestatud pädevusele „muudel juhtudel“, ei ole seevastu pädevad otsustama laste elatise üle.

106. Teisena, mis puudutab määruse nr 4/2009 artikleid 4–6, siis peab kohus ka kontrollima, et ükski liikmesriigi kohus ei oleks nendes artiklites sätestatud subsidiaarse kohtualluvuse kriteeriumide alusel pädev arutama elatise taotlust. Selle kohta märgin, et eelotsusetaotlusest ei tulene, et see praegusel juhul nii oleks ( 87 ). Käesolevas asjas on just selge, et põhikohtuasja pooltel on erinev kodakondsus. ( 88 )

107. Kõigist neist asjaoludest tuleneb põhimõtteliselt, et niisuguses asjas nagu põhikohtuasi, ei ole ükski liikmesriigi kohus pädev menetlema elatise nõuet. Seega tekib küsimus, kas sellisel juhul on täidetud kaks määruse nr 4/2009 artiklis 7 sätestatud tingimust, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks kasutada forum necessitatis’t sellises asjas nagu käesolev juhtum.

b) Võimatus või praktiline võimatus algatada või viia läbi menetlus kolmandas riigis, millega vaidlus on tihedalt seotud

108. Tahaksin kohe alguses juhtida tähelepanu sellele, et – nagu on märgitud määruse nr 4/2009 põhjenduses 16 – kõnealuse määruse artiklis 7 sätestatud forum necessitatis on mõeldud õigusemõistmisest keeldumise olukordade lahendamiseks, kus ükski liikmesriigi kohus ei oleks üldjuhul pädev.

109. Seega võimaldab forum necessitatis liikmesriigi kohtutel erandjuhtudel menetleda vaidlust, kui kolmandas riigis, kellega vaidlus on tihedalt seotud, ei ole võimalik menetlust mõistlikult algatada või läbi viia või kui seal selle läbiviimine osutub võimatuks.

110. Mis puudutab esiteks tihedat seost vaidluse ja kolmanda riigi vahel, siis üldiselt tundub mulle, et sellise seose olemasolu on tuvastatav, kui kohus, kelle poole pöörduti, leiab, et poolte harilik viibimiskoht on kolmanda riigi territooriumil, nagu käesoleval juhul Togo, ja et selle riigi kohtud tunnistavad oma pädevust riigisisese õiguse alusel.

111. Teiseks, mis puudutab tingimust, mis on seotud menetluse algatamise või läbiviimise võimatusega kolmanda riigi kohtus, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuses otseselt viitab, siis tuleb märkida, et määruse nr 4/2009 artiklis 7 on sätestatud kahte liiki takistusi, mis õigustavad kohtu poole pöördumist forum necessitatis’e alusel.

112. Esimene liik takistusi puudutab olukorda, kus ülalpidamismenetlus kolmandas riigis osutub võimatuks ( 89 ). Sellesse liiki võivad kuuluda olukorrad, kus selle kolmanda riigi kohus, kellega vaidlus on tihedalt seotud, keeldub oma pädevust teostamast või kui menetlusnõuded on kuritarvituslikud ( 90 ).

113. Teine liik takistusi puudutab olukorda, kus menetlust ei saa kolmandas riigis mõistlikult algatada või läbi viia.

114. Sellega seoses viidatakse määruse nr 4/2009 põhjenduses 16 teatavatele olukordadele, mida peetakse erandlikeks ja mis võivad olla suuniseks selle tingimuse tõlgendamisel. Näiteks võib hädavajadus tuleneda väga tõsistest olukordadest, nagu kodusõda, või kui taotlejalt ei saa mõistlikult oodata menetluse algatamist või läbiviimist kolmandas riigis ( 91 ). Samuti võib menetlev kohtunik kohaldada forum necessitatis’t teatud asjaoludel – nagu komisjon märgib –, kui õiguskaitse kättesaadavus on põhjendamatult takistatud, näiteks kui õigusabi on liiga kallis, kui menetlus on liiga pikk, kui kohtusüsteemis on tõsiseid korruptsiooniprobleeme või kui esineb puudusi õiglase kohtumenetluse põhitagatistes ( 92 ) või süsteemseid puudujääke. Olenemata sellest, kas tegemist on menetlusliku või majandusliku takistusega, peab võimatuse olemasolu hindama kohus, kelle poole pöördutakse, võttes arvesse kõiki juhtumi asjaolusid.

115. Oluline on rõhutada, et selleks, et ühitada forum necessitatis’e kohaldamise erandlik iseloom ja kohtu käsutuses olev lai kaalutlusruum, peab kohus, kelle poole pöördutakse, tegutsema äärmiselt ettevaatlikult. Nimelt saab forum necessitatis’t kohaldada ainult väga tõsistes või kiireloomulistes olukordades, kus on oht, et õigusemõistmisest võidakse keelduda. Sellega seoses tahaksin juhtida tähelepanu sellele, et ootus, et kohus, kelle poole pöördutakse, teeb soodsama lahendi kui see, mida oodatakse määruse nr 4/2009 alusel pädevalt kohtult ( 93 ), või mõte parandada õigusemõistmisest keeldumise olukordi, mis on seotud kõnealuse määruse pädevuse aluste range tõlgendamisega, ei saa kuidagi õigustada forum necessitatis’e kohaldamist ( 94 ), mis ei ole mitte alternatiivne, vaid erakorraline kohtualluvus.

c) Piisava seose olemasolu selle liikmesriigiga, kus asub kohus, mille poole pöörduti

116. Kui kohus, kelle poole on pöördutud, leiab, nagu käesoleval juhul, et täidetud on tingimus, mis puudutab menetluse algatamise või läbiviimise võimatust või praktilist võimatust kolmandas riigis, millega vaidlus on tihedalt seotud, võib forum necessitatis’e põhimõttel põhinevat kohtualluvust siiski kasutada ainult siis, kui vaidlusel on „piisav seos“ selle kohtu asukohaliikmesriigiga. Määruse nr 4/2009 põhjenduses 16 on sätestatud, et kõnealuse määruse artiklis 7 nõutav piisav seos võib olla olemas, kui üks pooltest on selle riigi kodanik, kus asub kohus, kelle poole pöörduti. ( 95 )

117. Õigusteadlaste arvates on selline „piisav seos“ tuvastatav vaid siis, kui ilmneb, et seosed vaidluse ja riigi, kelle kohtu poole on pöördutud, vahel ei ole „ajutised ega näilised“ ( 96 ). Nagu ma seda juba märkisin ettepanekus kohtuasjas KP ( 97 ), leian ma, et üldiselt tuginevad määruses nr 4/2009 sätestatud kohtualluvuse normid eeldusele, et esineb seos vaidluse esemeks oleva elatise ja riigi vahel, mille kohtud on pädevad seda vaidlust lahendama. Vähemalt peab see seos olema piisavalt tihe, et mõlemad ülalpidamiskohustuse osapooled saaksid ette näha, millise riigi kohtud võivad kõnealust elatist käsitlevaid vaidlusi menetleda.

118. Samuti tuleb märkida, et elatisnõude ese on tavaliselt rahaline ja et pragmaatilisest seisukohast võib asjaolu, et kohustatud isikul on vara selle liikmesriigi territooriumil, kus on hagi esitatud, pidada ühendavaks teguriks, mida kohus, kus on hagi esitatud, võib olukorra hindamisel iga üksikjuhtumi puhul eraldi arvesse võtta. Siiski tasub rõhutada, et määruse nr 4/2009 eesmärk ei ole kehtestada üldist elatisega kindlustatust. ( 98 )

119. Igal juhul leian, et kõnealuse määruse artikli 7 tõlgendamisel tuleb arvesse võtta harta artikleid 24 ja 47.

120. Selles küsimuses meenutan, et Euroopa Kohtu hinnangul tuleb määrust nr 4/2009 rakendada kooskõlas harta artikli 24 lõikega 2, mille kohaselt tuleb kõikides lastega seotud toimingutes, mida teevad avalik-õiguslikud asutused või eraõiguslikud institutsioonid, esikohale seada lapse huvid. ( 99 )

121. Mis puudutab määruse artikli 7 tõlgendamist harta artikli 47 kontekstis, siis viitan analüüsile, mille teen eelotsusetaotluse esitanud kohtu kuuenda küsimuse raames.

2. Kohaldamine käesolevas asjas

122. Mis puudutab esimesena menetluse algatamise või läbiviimise võimatust või praktilist võimatust kolmandas riigis, millega vaidlus on tihedalt seotud, siis tugineb põhikohtuasja hageja ÜRO inimõiguste nõukogu erinevate aruannete alusel eelkõige kohtunike asjakohase ja jätkuva koolituse puudumisele, vajadusele reformida ja tugevdada õigussektorit, samuti murele Togo kohtuvõimu sõltumatuse, õiguskaitse kättesaadavuse ja naisi diskrimineerivate tavade olemasolu pärast ( 100 ).

123. Seetõttu tuleb uurida, kas selliseid asjaolusid, millele hageja põhikohtuasjas tugineb, saab pidada asjakohaseks, et kohus, kelle poole pöörduti, saaks hinnata, kas määruse nr 4/2009 artikli 7 esimeses lõigus sätestatud forum necessitatis’e kasutamise tingimused on täidetud, ja eelkõige kontrollida, kas menetlust ei saa mõistlikult algatada või läbi viia või kas see on võimatu kolmandas riigis, millega vaidlus on tihedalt seotud, käesoleval juhul Togos.

124. Sellega seoses näib mulle, et määruse nr 4/2009 artikli 7 esimese lõigu uurimine, nagu seda on käesoleva ettepaneku punktides 100–118 esitatud analüüs, võiks eelotsusetaotluse esitanud kohtule olla juhiseks.

125. Selles kontekstis peab märkima, et kuigi selliseid asjaolusid, millele hageja tugines põhikohtuasjas, võib pidada asjakohaseks ja need võivad suunata kohut, kui ta otsustab, kas need võivad õigustada määruse nr 4/2009 artikli 7 esimese lõigu alusel forum necessitatis’e kasutamist, peab selle kohtu hinnang selles sättes nõutud tingimuste kohta – arvestades käesoleva ettepaneku punktis 114 nimetatud kriteeriume – põhinema mitte ainult asjaoludel, millele tugines hageja põhikohtuasjas, vaid ka objektiivsel teabel ja andmetel põhinevatel järeldustel. Eelkõige võimaldaks järeldus, et Togo kohtusüsteemis esineb probleeme seoses naiste tõhusa juurdepääsuga kohtule või nende diskrimineerimisega ( 101 ), anda kohtule võimalus arvata, et esineb õigusemõistmisest keeldumise oht ja et seega on täidetud nimetatud määruse artiklis 7 sätestatud tingimused forum necessitatis’ele tuginemiseks.

126. Lisaks sellele tahaksin täpsustada, et põhikohtuasja hageja ei pea tõendama, et ta on selles riigis edutult esitanud või püüdnud esitada hagi. Selles osas nõustun komisjoniga, et nõue, et pooled peaksid püüdma algatada menetluse kolmanda riigi kohtus üksnes selleks, et näidata forum necessitatis’e kohaldamise vajalikkust, oleks vastuolus määruse nr 4/2009 eesmärgiga, milleks on peamiselt elatist saama õigustatud isiku kaitse ja nõuetekohase õigusemõistmise edendamine.

127. Teisena, mis puudutab piisava seose olemasolu selle liikmesriigiga, kus asub kohus, määruse nr 4/2009 artikli 7 teise lõigu tähenduses, siis minu ettepaneku punktides 116–118 esitatud analüüsist selgub, et ühe poole kodakondsusest võib piisata sellise seose olemasolu tuvastamiseks.

128. Seetõttu leian, et kõigist eespool esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb määruse nr 4/2009 artiklit 7 tõlgendada nii, et vajadus võib tuleneda erakorralistest, väga tõsistest või kiireloomulistest olukordadest, mis võimaldavad järeldada, et kolmandas riigis, kellega vaidlus on tihedalt seotud, ei ole võimalik menetlust mõistlikult algatada või läbi viia või seal selle läbiviimine osutub võimatuks. Need tingimused on täidetud eelkõige siis, kui selle kolmanda riigi kohus, kellega vaidlus on tihedalt seotud, keeldub oma pädevust teostamast või kui esitatakse ebamõistlikke menetlusnõudeid, kui rahutuste või loodusõnnetuste tõttu on ohtlik reisida teatud kohtadesse või on kolmanda riigi toimimine häiritud, ning lõpuks, kui õiguskaitse kättesaadavus on põhjendamatult takistatud, sealhulgas juhul, kui õigusabi on ülemäära kallis, kui menetlused on liiga pikad või kui kohtusüsteemis esineb tõsiseid korruptsiooniprobleeme või kui esineb puudusi seoses õiglase kohtumõistmise põhitagatistega või süsteemseid puudusi. Pooled ei ole selle sätte kohaselt kohustatud tõendama selliste asjaolude olemasolu dokumentaalsete tõenditega.

F. Kuues eelotsuse küsimus

129. Kuuenda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas olukord, kus abikaasadel on tihedad sidemed liikmesriikidega, muu hulgas nende kodakondsuse ja varasema elukoha tõttu, ja kus ükski liikmesriik ei tundu kohaldatavate õigusnormide kohaselt olevat pädev, on vastuolus harta artikliga 47.

130. Eelkõige leiab nõukogu, et määrus nr 2201/2003 ei ole vastuolus harta artikliga 47, isegi kui sellises olukorras nagu see, mis esineb põhikohtuasjas, ei ole selles määruses sätestatud hariliku viibimiskoha kriteeriumi kohaldamisel ükski liikmesriigi kohus pädev arutama abielulahutus- ja/või vanemliku vastutuse vaidlust, mille on algatanud abikaasad, kes on liidu liikmesriikide kodanikud ja endised elanikud ning kelle harilik viibimiskoht on menetluse algatamise ajal kolmandas riigis. Ainuüksi sellest, et pädev kohus asub kolmandas riigis, ei saa järeldada, et asjaomased isikud on ilma jäetud tõhusast kohtulikust kaitsest.

131. Ma ei nõustu sellise lähenemisviisiga.

132. Pean ütlema, et ma ei leia selles küsimuses elemente, mis lubaksid mul arvata, et see seondub määruse nr 2201/2003 ja/või määruse nr 4/2009 kehtivusega. Igal juhul tuleb kõigepealt nende määruste asjakohaseid sätteid tõlgendada ja seejärel hinnata nende kehtivust harta artikli 47 alusel.

133. On kindel, et kohus, kelle poole pöördutakse, peab määruse nr 2201/2003 ja määruse nr 4/2009 sätteid, mis käsitlevad ühelt poolt esimesena viidatud määruse artiklites 7 ja 14 sätestatud kohtualluvust „muudel juhtudel“ ja teiselt poolt teisena viidatud määruse artiklis 7 sätestatud forum necessitatis’t, tõlgendama harta artikli 47 kontekstis.

134. Esiteks on harta artikli 51 lõikes 1 sätestatud, et selle sätted on adresseeritud liikmesriikidele ainult siis, kui nad rakendavad liidu õigust ( 102 ).

135. Teiseks, mis puudutab eelkõige määrust nr 2201/2003, siis kohaldatakse riigisiseseid kohtualluvuse eeskirju ainult siis, kui kõnealuse määruse kohtualluvuse normide kohaselt ei ole pädev ükski liikmesriigi kohus. Need riigisisesed kohtualluvuse eeskirjad moodustavad osa kaskaadjurisdiktsiooni kriteeriumidest, mis hõlmavad liidu määruste kohtualluvuse norme. Sellisel juhul on liikmesriigid kohustatud järgima harta artiklit 47 ka siis, kui nende kohtud on riigisisese õiguse kohaselt pädevad arutama vaidlusi, mis kuuluvad kõnealuse määruse reguleerimisalasse ( 103 ).

136. Mis puudutab käesoleval juhul täpsemalt kohtualluvust „muudel juhtudel“ ja/või forum necessitatis’t, siis on määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti d sõnastust arvestades tõenäoline, et Hispaania kohtud, kes on kõnealuse määruse artiklis 14 sätestatud kohtualluvuse „muudel juhtudel“ alusel pädevad vanemliku vastutuse üle otsustama, ei ole pädevad otsustama laste elatise üle. Sellisel juhul on ka võimalik, et ülalpidamisnõude osas võib kohus, kus on algatatud menetlus, nimetatud määruse nr 4/2009 artikli 7 alusel tugineda forum necessitatis’ele, et sellist nõuet menetleda, ja siis ei ole kahtlust mitte üksnes selles, et neid artikleid tuleb tõlgendada harta artikli 47 kontekstis, vaid ka selles – nagu ma juba märkisin –, et Hispaania kohtualluvuse eeskirju, mis võimaldavad kohtul oma pädevust kasutada, tuleb kohaldada nimetatud artiklit järgides. Seetõttu tuleb neid riigisiseseid kohtualluvusnorme, nagu käesoleval juhul LOPJ artikli 22 quater punkti d, tõlgendada harta artikli 47 kontekstis, et vältida õigusemõistmisest keeldumist.

137. Kolmandaks, abielulahutuse, vanemliku vastutuse või elatise suhtes kohaldatavate eeskirjade kooskõlastamine on üldiselt ette nähtud teatud sätetega, nagu ma juba selgitasin. See kehtib eelkõige määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti d kohta. Seega juhul, kui selline kooskõlastamine ebaõnnestub eriliste asjaolude tõttu, nagu põhikohtuasjas, võib kohus, kus on algatatud menetlus, olla pädev vanemliku vastutuse osas, kuid mitte alaealistega seotud vaidluse aspektide osas, ning selle kohtu pädevuse puudumise küsimuse, kelle poole pöörduti, võib lahendada forum necessitatis’e kohaldamisega sellele (põhimõtteliselt) mõistliku kohtualluvuse „laiendamise“ kaudu. ( 104 )

138. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata sellele küsimusele, et määruse nr 2201/2003 artikleid 7 ja 14, mis käsitlevad subsidiaarset kohtualluvust vastavalt abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise küsimuses, ning määruse nr 4/2009 artiklit 7, mis käsitleb forum necessitatis’t ülalpidamiskohustuste küsimustes, peab kohus, kelle poole pöördutakse, tõlgendama harta artikli 47 kontekstis. Sama artikliga tuleb ka arvestada nende riigisiseste kohtualluvusnormide kohaldamisel, mis reguleerivad kohtualluvust „muudel juhtudel“, sealhulgas forum necessitatis’t.

V. Ettepanek

139. Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Audiencia Provincial de Barcelona (Barcelona provintsikohus, Hispaania) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Abikaasade staatus Euroopa Liidu lepinguliste töötajatena kolmandas riigis ei ole oluline element hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel ei nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artiklite 3 ja 8 ega nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes artikli 3 tähenduses. 2. Laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisel määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses ei ole võimalik võtta arvesse ainult selliseid kriteeriume nagu ema kodakondsus, asjaolu, et ta elas enne abiellumist mõnes liikmesriigis, alaealiste laste kodakondsus ja nende sündimine selles liikmesriigis 3. Kui selle kohtu pädevus abielulahutuse nõude asjas, kelle poole pöörduti, ei tulene määruse nr 2201/2003 artiklitest 3–5, takistab sama määruse artikkel 6 selle määruse artikli 7 lõikes 1 sätestatud kohtualluvuse „muudel juhtudel“ kohaldamist, ja seega võib kostja, kes on liikmesriigi kodanik, vastu esitada hagi ainult selle liikmesriigi kohtusse. Kui vanemliku vastutuse osas ei ole kohus, kelle poole pöörduti, määruse nr 2201/2003 artiklite 8–13 alusel pädev, kohaldatakse kõnealuse määruse artiklit 14, sõltumata laste harilikust viibimiskohast ja kostja kodakondsusest. 4. Määruse nr 4/2009 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et vajadus võib tuleneda erakorralistest, väga tõsistest või kiireloomulistest olukordadest, mis võimaldavad järeldada, et kolmandas riigis, kellega vaidlus on tihedalt seotud, ei ole võimalik menetlust mõistlikult algatada või läbi viia või seal selle läbiviimine osutub võimatuks. Need tingimused on täidetud eelkõige siis, kui selle kolmanda riigi kohus, kellega vaidlus on tihedalt seotud, keeldub oma pädevust teostamast või kui esitatakse ebamõistlikke menetlusnõudeid, kui rahutuste või loodusõnnetuste tõttu on ohtlik reisida teatud kohtadesse või on kolmanda riigi toimimine häiritud, ning lõpuks, kui õiguskaitse kättesaadavus on põhjendamatult takistatud, sealhulgas juhul, kui õigusabi on ülemäära kallis, kui menetlused on liiga pikad või kui kohtusüsteemis esineb tõsiseid korruptsiooniprobleeme või kui esineb puudusi seoses õiglase kohtumõistmise põhitagatistega või süsteemseid puudusi. Pooled ei ole selle sätte kohaselt kohustatud tõendama selliste asjaolude olemasolu dokumentaalsete tõenditega 5. Määruse nr 2201/2003 artikleid 7 ja 14, mis käsitlevad subsidiaarset kohtualluvust vastavalt abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise küsimuses, ning määruse nr 4/2009 artiklit 7, mis käsitleb forum necessitatis’t ülalpidamiskohustuste küsimustes, peab kohus, kelle poole pöördutakse, tõlgendama harta artikli 47 kontekstis. Sama artikliga tuleb ka arvestada nende riigisiseste kohtualluvusnormide kohaldamisel, mis reguleerivad kohtualluvust „muudel juhtudel“, sealhulgas forum necessitatis’t.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Lagarde, P., „Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain“, Cours général de droit international privé, 196. kd, Académie de droit international de La Haye, 1986, lk 21–194, eriti lk 194.

( 3 ) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).

( 4 ) Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määrus kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (ELT 2009, L 7, lk 1).

( 5 ) United Nations Treaty Series, 500. kd, lk 95.

( 6 ) BOE nr 157, 2.7.1985, lk 20632,

( 7 ) BOE nr 174, 22.7.2015, lk 61593, edaspidi „LOPJ“.

( 8 ) ELT 2016, C 202, lk 266, edaspidi „privileegide ja immuniteetide protokoll“.

( 9 ) 13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 25. novembri 2021. aasta kohtuotsus IB (abikaasa alaline elukoht – lahutus) (C‑289/20, edaspidi „kohtuotsus IB, EU:C:2021:955, punkt 31).

( 10 ) Vt eelkõige 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, punkt 48). Nende kriteeriumide vahelise hierarhia puudumine on tingitud asjaolust, et olukord võib abielukriiside tõttu kiiresti muutuda.

( 11 ) Euroopa Kohtu kohtupraktikast selgub, et need on objektiivsed, alternatiivsed ja välistavat laadi kriteeriumid, mis on kohandatud abielu lahutamisega kaasnevate vaidluste spetsiifilistele vajadustele (kohtuotsus IB, punkt 32). Seoses kohtualluvuse kriteeriumide valikuga on A. Borrás täpsustanud, et „vastuvõetud kohtualluvuse kriteeriumid vastavad objektiivsetele vajadustele ja poolte huvidele; need kujutavad endast paindlikke eeskirju, mis on kohandatud isikute liikuvusele ja mis lõpuks soosivad asjaomaseid isikuid, kahjustamata seejuures õiguskindlust“, Barcelona ülikooli rahvusvahelise õiguse professori Alegría Borráse koostatud selgitav aruanne Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel sõlmitud konventsiooni kohta, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist abieluasjades (EÜT 1998, C 221, lk 27, edaspidi „Borráse aruanne“), lk 36, punkt 27.

( 12 ) Määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a esimeses kuni neljandas taandes viidatakse selge sõnaga abikaasade ja kostja hariliku viibimiskoha kriteeriumile. Määruse artikli 3 lõike 1 punkti a viies ja kuues taane võimaldavad kohaldada forum actoris’e reeglit. Vt eelkõige 13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punkt 41).

( 13 ) Määruse nr 2201/2003 1. jao „Abielulahutus, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamine“ reguleerimisala on selle määruse artiklite 6 ja 7 alusel piiratud asjaomase abikaasa „hariliku viibimiskohaga“ liikmesriigi territooriumil või selle riigi kodakondsusega. Ma pöördun hiljem tagasi selle piiritlemise põhikohtuasjale avaldatava mõju juurde. Vt käesoleva ettepaneku punktid 98 ja 129.

( 14 ) Mõiste „harilik viibimiskoht“ sisaldub ka määruse nr 2201/2003 artiklites 9–13, 15, 18, 29, 33, 42, 51, 57, 61 ja 66.

( 15 ) Vt selle kohta Borrás, A., „Article 3“, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U. ja Mankowski, P. (toim), Sellier European Law Publishers, 2012, lk 90, punkt 8.

( 16 ) Siinkohal tuleb märkida, et selle mõiste määratluse puudumine on üldiselt tingitud Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi traditsioonist. Selline määratlus „oleks tõepoolest ohustanud paljude teiste sama mõistet kasutavate konventsioonide tõlgendamist“. Vt selle kohta Lagarde, P., vanemliku vastutuse ja lastekaitsemeetmetega seotud kohtualluvust, kohaldatavat seadust, tunnustamist, kohtuotsuste täitmist ja koostööd käsitleva 19. oktoobri 1996. aasta konventsiooni (Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi kaheksateistkümnendal istungjärgul vastu võetud tekst) selgitav aruanne, kättesaadav prantsuse keeles internetiaadressil http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf) (edaspidi „Lagarde’i aruanne“). Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi kaheksateistkümnenda istungjärgu protokollid, 1996, II köide, lk 552, punkt 40. Lagarde’i aruande asjakohasuse kohta määruse nr 2201/2003 sätete tõlgendamisel vt eelkõige selle määruse põhjendust 3. Eelkõige määruse nr 2201/2003 osas vt Borráse aruanne, lk 38, punkt 32.

( 17 ) Lapse „hariliku viibimiskoha“ mõiste kohta vt 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punkt 31) ja 9. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 50). Väikelapse „hariliku viibimiskoha“ mõiste kohta vt 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punktid 44–46); 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, punkt 40) ja 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus HR (C‑512/17, edaspidi „kohtuotsus HR, EU:C:2018:513, punkt 40). Ma pöördun selle kohtupraktika juurde tagasi kolmanda eelotsuse küsimuse analüüsimisel.

( 18 ) Kohtuotsus IB (punkt 38).

( 19 ) Vt eelkõige kohtuotsus IB (punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 20 ) Kohtuotsus IB (punkt 40). Vt ka kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas IB (abikaasade alaline elukoht – lahutus) (C‑289/20, EU:C:2021:561). Vt selle kohta määruse nr 2201/2003 artikli 66 punkti a.

( 21 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 43 ja 44.

( 22 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 69. Pöördun selle artikli juurde hiljem tagasi.

( 23 ) Vt selle kohta 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punktid 44 ja 51) ning hilisem kohtuotsus IB (punkt 41).

( 24 ) Vt eelkõige kohtuotsus HR (punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 25 ) Aruandes märgitakse, et „eriti on arvesse võetud asjaolu, et Euroopa Kohus on mitmel korral, kuigi mitte [27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (alla kirjutatud 27. septembril 1968) (EÜT 1972, L 299, lk 32; edaspidi „1968. aasta Brüsseli konventsioon“)] tähenduses, määratlenud hariliku viibimiskoha kui „koha, kus asjaomane isik on määranud oma huvide alalise või hariliku keskuse, kavatsusega muuta see alaliseks, kusjuures selle elukoha kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta kõiki selle moodustavaid faktilisi asjaolusid““ (Borráse aruanne, lk 38, punkt 32).

( 26 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 33.

( 27 ) Kohtuotsus IB (punkt 44). Vt ka määruse nr 2201/2003 põhjendust 1 ja Borráse aruande lk 36, punkt 27.

( 28 ) Vt selle kohta kohtuotsus HR (punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 29 ) Vt selle kohta kohtuotsus IB (punkt 56).

( 30 ) Kohtuotsus IB (punkt 56) ja 13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 31 ) Kohtuotsus IB (punkt 45) ja 13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punktid 46 ja 47 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 32 ) Kohtuotsus IB (punkt 46). Vt ka kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas IB (abikaasade alaline elukoht – lahutus) (C‑289/20, EU:C:2021:561, punkt 94). „[…] iga kord, kui ühel poolel on kaks või mitu alalist elukohta, tuleks kindlaks teha, kas need kõik on seda ka tegelikult. Kokkuvõttes suurendaks see ohtu, et lõpuks määrab rahvusvahelise kohtualluvuse „lihtne“ elukoht (mitte määruse nr 2201/2003 artikli 3 tähenduses [harilik viibimiskoht]).“

( 33 ) Kohtuotsus IB (punkt 51).

( 34 ) Vt selle kohta kohtuotsus HR (punktid 44–46 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 35 ) Väikelapse hariliku viibimiskoha kohta vt kohtuotsus HR (punkt 66). Eelkõige rõhutatakse Lagarde’i aruandes, et lapse ajutine eemalviibimine oma harilikust viibimiskohast puhkuse tõttu ei muuda põhimõtteliselt tema harilikku viibimiskohta.

( 36 ) Sellega seoses selgitab komisjon, et ametikohad delegatsioonides on väga nõutud ja et otsus lähetuste kohta võetakse vastu lähetatud isikute soove arvestades.

( 37 ) Tuletan meelde, et eelotsusest nähtub, et ajavahemikul 2010. aasta augustist kuni 2015. aasta veebruarini elasid abikaasad Guinea-Bissaus.

( 38 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku 36. joonealune märkus ja punkt 48.

( 39 ) Vt selle kohta otsus kohtuasjas HR (punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 40 ) Määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a viienda ja kuuenda taande tõlgendamise kohta vt kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas IB (abikaasade alaline elukoht – lahutus) (C‑289/20, EU:C:2021:561, punkt 66).

( 41 ) Tegemist ei ole viibimisega, mis on seotud töölähetustega, mida arstid või meditsiiniõed teevad kolmandas riigis humanitaarorganisatsioonide konkreetsete missioonide raames või sõdurid teatavat liiki missioonide raames.

( 42 ) Määrus nr 2201/2003 võimaldab ainult kindlaks määrata, kas harilik viibimiskoht on liikmesriigi territooriumil või mitte.

( 43 ) Määruse nr 4/2009 artiklis 1 on sätestatud, et seda „kohaldatakse pere-, sugulus-, abielu- või hõimlussuhetest tulenevate ülalpidamiskohustuste suhtes“. Vt ka selle määruse põhjendust 11.

( 44 ) Tuleb märkida, et määruse nr 4/2009 kohaselt ei ole kohtualluvuse eeskirjade kohaldatavuse tingimuseks, et kostja elaks alaliselt liikmesriigis. Vt määruse nr 4/2009 põhjendus 15: „[…] Asjaolu, et [harilik viibimiskoht] on kolmandas riigis, ei tohiks oma olemuselt välistada [liidu] kohtualluvuseeskirjade kohaldamist ning nüüdsest ei tohiks enam kavandada ühtegi viitamist siseriiklikule õigusele. Seega tuleks käesoleva määrusega kindlaks määrata, millal võib liikmesriigi kohus teostada pädevust muudel juhtudel.“

( 45 ) Tuleb märkida, et abielulahutuse puhul on tegemist abikaasade või kummagi abikaasa või kostja hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisega, vanemliku vastutuse puhul on tegemist vanemate ja/või laste hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisega ning ülalpidamiskohustuste puhul on tegemist õigustatud isiku või kostja hariliku viibimiskoha kindlaksmääramisega.

( 46 ) 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Sanders ja Huber (C‑400/13 ja C‑408/13, EU:C:2014:2461, punktid 26–29).

( 47 ) Määruse nr 4/2009 põhjendustes 22, 25, 31, 33, 35 ja 45 kinnitatakse eesmärki tagada elatisnõuete (kiire ja tõhus) sissenõudmine piiriülestes olukordades ja seega hõlbustada isikute vaba liikumist Euroopa Liidus.

( 48 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 50.

( 49 ) Määruses nr 4/2009 kasutatud mõiste „harilik viibimiskoht“ ja nõukogu 25. juuni 2019. aasta määruse (EL) 2019/1111, mis käsitleb kohtualluvust, abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuasjades tehtud lahendite tunnustamist ja täitmist ning rahvusvahelisi lapserööve (ELT 2019, L 178, lk 1), artiklis 3 (täiskasvanud) ja artiklis 7 (lapsed) kasutatud sama mõiste vastavuse kohta vt Hess, B., „Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law?“, Polski Proces Cywilny, nr 4, 2021, lk 523–542, eelkõige lk 528.

( 50 ) Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi 21. istungjärgul vastu võetud tekst, edaspidi „Bonomi aruanne“.

( 51 ) Vt Wouters, J. ja Duquet, S., „The EU and International Diplomatic Law: New Horizons?“, The Hague Journal of Diplomacy, 7. kd, nr 1, 2012, lk 31–49, eriti lk 44. Nende autorite sõnul „kohaldatakse [liidu] diplomaatilise võrgustiku suhtes Viini konventsiooni vastuvõtjariigiga sõlmitud erilepingute kaudu. Enamik riike on nõustunud sellega, et [liidu] delegatsioonidel, nende töötajatel ja nende varal on sellisel viisil privileegid ja immuniteedid. Konkreetsed sätted ja õigusraamistik võivad siiski erineda sõltuvalt asjaomasest osapoolest“.

( 52 ) Juhin tähelepanu sellele, et see puudutab erinevate isikute, kõnealusel juhul abikaasade, isa või ema ja elatist saama õigustatud isiku harilikku viibimiskohta.

( 53 ) Lapse „hariliku viibimiskoha“ mõiste kohta vt 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punktid 34 ja 35) ja 9. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punkt 50). Väikelapse „hariliku viibimiskoha“ mõiste kohta vt 22. detsembri 2010. aasta otsus Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punktid 44–46); 8. juuni 2017. aasta otsus OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, punkt 40) ja kohtuotsus HR (punkt 40).

( 54 ) Vt selle kohta eelkõige kohtuotsus HR (punkt 41).

( 55 ) Vt eelkõige 15. veebruari 2017. aasta kohtuotsus W ja V (C‑499/15, EU:C:2017:118, punkt 61).

( 56 ) Vt selle kohta kohtuotsus HR (punkt 41). Minu arvates viitab Euroopa Kohtu sõnade „teatud integreerimine“ kasutamine sellele, et selline integreerimine ei pea olema täielik või kõikehaarav. Vt selles kohta ka kohtuotsus IB.

( 57 ) Vt selle kohta kohtuotsus HR (punkt 42).

( 58 ) Kui – nagu käesoleval juhul – need tegurid on koondunud kolmandasse riiki, võimaldab see määruse nr 2201/2003 kohaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtul mitte otsustada, et laste harilik viibimiskoht on selles riigis, vaid et see alaline elukoht ei ole selles liikmesriigis.

( 59 ) Kohtuotsus HR (punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 60 ) Vt eelkõige kohtuotsus HR (punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 61 ) Vt muu hulgas selle kohta kohtuotsus HR (punktid 52–54 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 62 ) Tõlgendus, mida Hispaania valitsus oma kirjalikes seisukohtades toetab, näib olevat sellega kooskõlas. Vt käesoleva ettepaneku punkt 80.

( 63 ) Tuleb märkida, et peale mõne peamiselt vormilist laadi muudatuse ei muudetud määrusega 2019/1111 rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirju abieluasjades. Seega säilitas liidu seadusandja määruse nr 2201/2003 artiklites 6 ja 7 sätestatud kohtualluvuse muudel juhtudel süsteemis, mis nüüd sisaldub määruse 2019/1111 artiklis 6. Määruse 2019/1111 artiklis 104 on nimelt sätestatud, et kui kõnealuse määruse artikli 100 lõikest 2 ei tulene teisiti, tunnistatakse määrus nr 2201/2003 kehtetuks alates 1. augustist 2022.

( 64 ) Määruse nr 2201/2003 artiklite 6 ja 7 vahelise seose keerukus on kirjanduses palju kriitikat pälvinud. Vt eelkõige Borrás, A., „Article 6“, op. cit., lk 98, punkt 2. Sellega seoses tuleb märkida, et 17. juuli 2006. aasta ettepanekus nõukogu määruse kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2201/2003 seoses kohtualluvuse ja abieluasjades kohaldatavat õigust käsitlevate eeskirjade kehtestamisega (KOM(2006) 399 (lõplik), lk 8), tegi komisjon ettepaneku jätta artikkel 6 välja: „Avalik arutelu näitas, et see säte võib tekitada segadust. See on ka üleliigne, sest artiklites 3, 4 ja 5 kirjeldatakse asjaolusid, mille puhul on kohtul ainupädevus, kui abikaasa harilik viibimiskoht on liikmesriigi territooriumil.“

( 65 ) Komisjoni sõnul „viitab [määruse nr 2201/2003] artikkel 7 praegu riigisisestele eeskirjadele rahvusvahelise kohtualluvuse kohta olukorras, kus abikaasade harilik viibimiskoht ei ole liikmesriigi territooriumil ja neil ei ole sama kodakondsust“, vt KOM(2006) 399 (lõplik), lk 9.

( 66 ) 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, punkt 26). Euroopa Kohtu arvates tuleb nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (EÜT 2000, L 160, lk 19; ELT eriväljaanne 19/01, lk 209) – mille sätted abielulahutusega seotud küsimuste lahendamise pädevuse kohta on sisuliselt üle võetud määrusesse nr 2201/2003 – põhjendusi 4 ja 8 arvesse võtta ka määruse nr 2201/2003 sätete tõlgendamisel. Vt selle kohta ka Ní Shúilleabháin, M., Cross-Border Divorce Law. Bruxelles II bis, Oxford Private International Law Series, 2010, lk 30, punkt 1.43.

( 67 ) Määruse nr 2201/2003 põhjenduses 2 rõhutatakse, et kohtuotsuste vastastikune tunnustamine on „tõelise õigusruumi loomise nurgakivi“. Vt ka määruse nr 2201/2003 põhjendus 23; 15. ja 16. oktoobri 1999. aasta Euroopa Ülemkogu Tampere istungi järeldused, punkt 34, mis on kättesaadavad veebiaadressil http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, ning komisjoni töödokument „Mutual recognition of decisions on parental responsibility“, KOM(2001) 166 (lõplik), lk 3.

( 68 ) 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus (C‑68/07, EU:C:2007:740).

( 69 ) 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, punkt 22).

( 70 ) Vt Ní Shúilleabháin, M., op. cit., lk 157, punkt 4.33. Vt ka Kruger, T., Samyn, L., „Brussels II bis: successes and suggested improvements“, Journal of Private International Law,·2016, lk 1–37, eriti lk 8, ja Campiglio, C., „Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale“, Rivista di diritto internazionale privato et processuale, nr 3, 2021, lk 497–532, eriti lk 522.

( 71 ) Pataut, É., „Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP“, AUC IURIDICA, 2020, nr 66, 2020, lk 95–115, eriti lk 103.

( 72 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 129. Sellega seoses tuleb märkida, et akadeemilises ringkonnas käib arutelu selle üle, kas määruses nr 2201/2003 sätestatud eeskirjad kohtualluvuse kohta muudel juhtudel tuleks säilitada või tuleks need asendada „ühtsete“ kohtualluvustega. Vt eelkõige Bonomi, A., „La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 4. kd, nr 4, 2017, lk 511–534, eriti lk 522 jj, ning Pataut, É., loc. cit., lk 104 jj.

( 73 ) 29. novembri 2007. aasta otsuse aluseks olnud kohtuasjas Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740) oli hageja elukohaks muu liikmesriik kui see, mille kodanik ta oli. Seevastu – nagu on õiguskirjanduses märgitud –, kui mõne liikmesriigi õiguskorras ei tunta kohtualluvust, mida saab määruse nr 2201/2003 artikli 3 kohaselt liigitada kohtualluvuseks muudel juhtudel, siis tekib probleem juhul, kui üks abikaasadest on ühe liikmesriigi kodanik ja mõlemad abikaasad elavad kolmandas riigis. Vt Borráse aruanne, punkt 47. Vt ka Borrás, A., „Article 6“, op. cit., lk 102, punkt 13.

( 74 ) 17. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, punkt 57).

( 75 ) 17. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, punkt 66).

( 76 ) Vt Pataut, É., „Articles 10–15“, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U. ja Mankowski, P. (toim), Sellier European Law Publishers, 2012, artikkel 14, lk 162, punkt 4.

( 77 ) Vt Bonomi, A., op. cit., eriti lk 514.

( 78 ) Seoses määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõikega 3 leiavad mõned autorid, et selle sätte paindlik ja lai tõlgendamine on kooskõlas ka kõnealuse määruse artikli 15 toimimisega, mis näeb ette asja üleandmise sellele kohtule, kus on asja arutamiseks paremad võimalused. Vt eelkõige Pataut, É., „Articles 10–15“, op. cit., lk 157, punkt 53. Seevastu on teised autorid vastupidisel seisukohal. Eelkõige leiavad Ancel, B. ja Muir Watt, H., et „nimetatud sättega ette nähtud pädevuse laiendamine muudaks kasutuks mehhanismi kohtualluvuse üleandmiseks kohtusse, kus on asja arutamiseks paremad võimalused, mille määrus oma artiklis 15 1996. aasta konventsioonist üle võtab. Sellises olukorras on mõistlikum jääda minimaalse tõlgenduse juurde, mis tunnistab artikli 12 lõikes 3 ainult Brüsseli II määruse artikli 3 lõike 2 kohandamist uue kohtualluvuse süsteemiga ja mis järelikult lubab kohtualluvuse laiendamist ainult selle liikmesriigi kohtutele, kus lahkuminekumenetlus viiakse läbi kohtualluvuse järgi muudel juhtudel (määruse artikkel 7: kohtualluvus rahvusvahelise eraõiguse alusel)“: Ancel, B. ja Muir Watt, H., „Aliments sans frontières. Le règlement CE no 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires“, Revue critique de droit international privé, nr 3, 2010, lk 457–484, op. cit., eelkõige lk 476, punkt 18.

( 79 ) 12. novembri 2014. aasta kohtuotsus L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 39) ja 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkt 36). Teisalt ei ole abielulahutuse puhul lubatud kohtu valimine.

( 80 ) Vt Franzina, P., „Forum Necessitatis“, Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination, Studies in Private International Law, Viarengo, I. ja Villata, F. C., (toim), Oxford, Hart Publishing, 2020, lk 325–330, eriti lk 326.

( 81 ) 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus A (C‑184/14, EU:C:2015:479).

( 82 ) 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus A (C‑184/14, EU:C:2015:479, punktid 47 ja 48).

( 83 ) Vanemliku vastutuse küsimustes on Hispaania kohtud pädevad, eelkõige „kui hageja on hispaanlane“.

( 84 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole Hispaania kohtud LOPJ artikli 22 quater punkti d kohaselt siiski pädevad menetlema abielulahutust.

( 85 ) Kuigi, nagu ma oma ettepanekus kohtuasjas R (kohtualluvus vanemlikku vastutust ja ülalpidamiskohustust puudutavas asjas) (C‑468/18, EU:C:2019:649, punkt 72) märkisin, ei välista asjaolu, et elatisnõue on vanemliku vastutuse nõude kõrvalnõue määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti d tähenduses, liikmesriigi kohtu pädevust määruse artikli 3 punkti a või selle puudumisel selle määruse artikli 5 alusel.

( 86 ) „välja arvatud juhul, kui kohtualluvuse aluseks on üksnes ühe poole kodakondsus“.

( 87 ) Eelotsusetaotlusest ei nähtu, et põhikohtuasja pooled oleksid valinud kohtu (artikkel 4) või et kostja oleks vabatahtlikult ilmunud kohtusse muul põhjusel kui pädevuse vaidlustamiseks (artikkel 5). Tuletan siiski meelde, et määruse nr 4/2009 artikli 4 lõike 3 kohaselt ei ole nimetatud määruse artikkel 4 kohaldatav vaidluses, mis puudutab alla 18-aastase lapse ülalpidamiskohustust.

( 88 ) Määruse nr 4/2009 artiklis 6 on sätestatud subsidiaarne kohtualluvus, mis põhineb poolte ühisel kodakondsusel.

( 89 ) Mõned õigusteadlased märgivad siiski, et ei ole kindel, et olukord, kus menetlust „ei saa mõistlikult algatada või läbi viia või see on kolmandas riigis võimatu“, hõlmab muid kui rangelt menetluslikke takistusi ülalpidamiskohustuse kehtestamisel. Vt Ancel, B. ja Muir Watt, H., op. cit., eelkõige lk 483.

( 90 ) Muu hulgas siis, kui nõutakse kõrge riigilõivu tasumist.

( 91 ) Eelkõige üleujutuste või muude loodusõnnetuste korral.

( 92 ) Näiteks kui esineb oht, et õigusemõistmisest keeldutakse seksuaalse sättumuse, usutunnistuse või rassi tõttu või kui asjaomased kohtud nõuavad vastuvõetamatuid ja diskrimineerivaid tõendeid.

( 93 ) Lagarde, P., „Le for de nécessité dans les règlements européens“, Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber Amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, Kohler C., Hess B., Jayme E., Mansel H.‑P. (toim), Bielefeld, 2018, lk 255–267, eriti lk 262.

( 94 ) Selles osas vt minu ettepanekut pärimisõiguse valdkonnas kohtuasjas RK (asja arutamisest keeldumine) (C‑422/20, EU:C:2021:565, punkt 60 ja 35. joonealune märkus).

( 95 ) Tavaliselt esindab õigustatud isikut üks vanematest, kuid ka avalik-õiguslik asutus, kellele on elatisnõue seaduslikult üle läinud. Vt 17. septembri 2020. aasta otsus, Landkreis Harburg (elatisnõude üleminek avalik-õiguslikule asutusele) (C‑540/19, EU:C:2020:732).

( 96 ) Franzina, P., „Forum Necessitatis“, op. cit., lk 327.

( 97 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas KP (C‑