KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 13. septembril 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑104/16 P

Euroopa Liidu Nõukogu

versus

Rahvarinne saguia-el-hamra ja rio de oro vabastamiseks (Polisario Rinne)

„Apellatsioonkaebus — Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vaheline kirjavahetuse vormis leping — Vastastikune liberaliseerimine põllumajandustoodete, töödeldud põllumajandustoodete, kala ja kalandustoodete alal”

Sisukord

I. Sissejuhatus II. Vaidluse taust III. Hagi Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus IV. Menetlus Euroopa Kohtus V. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus A. Poolte argumendid B. Õiguslik hinnang VI. Apellatsioonkaebuse sisu A. Esimese võimalusena 1. Apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa, mis puudutab liberaliseerimislepingu kohaldamist Lääne-Saharale a) Poolte argumendid b) Õiguslik hinnang i) Lääne-Sahara staatus, nagu see on määratletud ÜRO põhikirja artiklis 73 ja selle tagajärjed ii) Liit ja selle liikmesriigid ei tunnusta Maroko Kuningriigi ülemvõimu Lääne-Sahara üle iii) Mida öelda de facto kohaldamise kohta Lääne-Sahara territooriumi suhtes, mis teeb sellest [lepingu kohaldamise] „edaspidise praktika“? iv) Rahvusvaheliste lepingute suhteline toime (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) B. Teise võimalusena 1. Esimene väide, et on rikutud õigusnorme Polisario Rinde kohtumenetlusõigus- ja teovõime kohta liidu kohtutes a) Poolte argumendid b) Õiguslik hinnang 2. Teine väide, et on rikutud õigusnormi Polisario Rinde õiguse kohta esitada hagi a) Esimene osa, mis puudutab vaidlusaluse otsuse laadi i) Poolte argumendid ii) Õiguslik hinnang b) Teine osa Polisario Rinde otsese puutumuse kohta i) Poolte argumendid ii) Õiguslik hinnang – Kas nõukogu otsused rahvusvaheliste lepingute sõlmimise kohta võivad „otseselt puudutada“ mitteprivilegeeritud hagejaid – Mõisted „otsene puutumus“ ja „vahetu õigusmõju“ c) Kolmas osa Polisario Rinde isikliku puutumuse kohta i) Poolte argumendid ii) Õiguslik hinnang C. Kolmanda võimalusena 1. Kolmas väide, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi selle kaalutlusõiguse kontrollimisel, mis nõukogul on välismajandussuhete valdkonnas a) Poolte argumendid b) Õiguslik hinnang 2. Neljas väide, et Üldkohus tegi otsuse ultra petita a) Poolte argumendid b) Õiguslik hinnang 3. Viies väide, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta ja loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõtte kohaldamisega seoses on rikutud õigusnormi a) Esimene osa, mis käsitleb kohustust analüüsida põhiõiguste austamise küsimust i) Poolte argumendid ii) Õiguslik hinnang – Polisario Rinde tühistamishagi väite, mis käsitleb põhiõiguste rikkumist, vastuvõetavus – Väide, et põhiõiguste hartat on tõlgendatud ja kohaldatud ebaõigesti b) Teine osa kohustuse kohta kontrollida, kas liberaliseerimisleping on kooskõlas ÜRO põhikirja artikliga 73 ja loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõttega i) Poolte argumendid ii) Õiguslik hinnang 4. Kuues väide, et on rikutud õigusnormi seoses vaidlusaluse otsuse tühistamise ulatusega a) Poolte argumendid b) Õiguslik hinnang VII. Kohtukulud A. Esimese võimalusena ja teise võimalusena B. Kolmanda võimalusena VIII. Ettepanek Esimese võimalusena ja teise võimalusena

I. Sissejuhatus

1. Euroopa Liidu Nõukogu palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. detsembri 2015. aasta otsuse Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑512/12, EU:T:2015:953, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus tühistas osaliselt nõukogu 8. märtsi 2012. aasta otsuse 2012/497/EL Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kirjavahetuse vormis lepingu (milles käsitletakse põllumajandustoodete, töödeldud põllumajandustoodete, kala ja kalandustoodetega seotud vastastikuseid liberaliseerimismeetmeid, millega asendatakse Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) protokollid nr 1, 2 ja 3 ning nende lisad ja millega muudetakse kõnealust assotsiatsioonilepingut) sõlmimise kohta ( 2 ) (edaspidi „vaidlusalune otsus“), „osas, milles sellega kiidetakse heaks selle lepingu kohaldamine Lääne-Sahara suhtes“.

2. Käesolev kohtuasi on väga tähtis, sest selles esitatakse mitu keerulist küsimust. Kõigepealt on Euroopa Kohtul võimalus täpsustada, kas niisugusel organisatsioonil nagu Rahvarinne saguia-el-hamra ja rio de oro vabastamiseks (Polisario Rinne) on kohtumenetlusõigus- ja teovõime, põhjendatud huvi ja õigus esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses. Sellega seoses tuleb Euroopa Kohtul lahendada küsimus, kas Lääne-Sahara kuulub Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) – mis sõlmiti 26. veebruaril 1996 Brüsselis ja mis kiideti nimetatud ühenduste nimel heaks nõukogu ja komisjoni 24. jaanuari 2000. aasta otsusega 2000/204/EÜ, ESTÜ ( 3 ) (edaspidi „assotsiatsioonileping“) – ja Brüsselis 13. detsembril 2010 sõlmitud Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kirjavahetuse vormis lepingu (milles käsitletakse põllumajandustoodete, töödeldud põllumajandustoodete, kala ja kalandustoodetega seotud vastastikuseid liberaliseerimismeetmeid, millega asendatakse Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) protokollid nr 1, 2 ja 3 ning nende lisad ja millega muudetakse kõnealust assotsiatsioonilepingut) ( 4 ) (edaspidi „liberaliseerimisleping“) territoriaalsesse kohaldamisalasse.

3. Teiseks peab Euroopa Kohus võibolla selgitama liidu kohtute teostatava kohtuliku kontrolli intensiivsust niisugustes valdkondades nagu välismajandussuhted, kus nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus, ning ka võtma seisukoha tegurite suhtes, mida peaks nõukogu arvesse võtma, enne kui ta kolmanda riigiga sõlmitud rahvusvahelise lepingu heaks kiidab. Selles kontekstis tuleks Euroopa Kohtul käsitleda keerukaid rahvusvahelise avaliku õiguse küsimusi seoses Lääne-Sahara staatuse ja tema rahva õigusega enesemääramisele.

4. Ei tohi ka silmist lasta käesoleva kohtuasja olulisust rahvusvahelisele üldsusele ning Maroko ja teiste Lääne-Sahara investeeringute tulevikule. Seda märkis nimelt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) peasekretär Ban Ki-moon oma 19. aprilli 2016. aasta raporti olukorra kohta Lääne-Saharas ( 5 ) jaotises pealkirjaga „Inimõigused“.

II. Vaidluse taust

5. Polisario Rinne, mis loodi 10. mail 1973, on selle põhikirja artikli 1 kohaselt „rahvuslik vabastusliikumine, mis on välja kasvanud Sahara rahva pikaajalisest vastupanust välisriikide erinevas vormis okupatsioonile“.

6. Selle loomise ajalooline ja rahvusvaheline kontekst ja Lääne-Sahara olukorra kujunemine sellele järgnevalt on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–16.

7. Nagu nendest punktidest nähtub, on Lääne-Sahara Aafrika loodeosas asuv territoorium, mille Hispaania Kuningriik koloniseeris XIX sajandil enne, kui sellest sai Hispaania provints ning see kanti seejärel Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 73 tähenduses mitteautonoomsete territooriumide loetellu, kus see on praeguseni ( 6 ).

8. ÜRO Peaassamblee võttis 20. detsembril 1966 vastu resolutsiooni 2229 (XXI) Ifni ja Hispaania Sahara küsimuse kohta, kinnitades taas, et „Hispaania Sahara rahva[l] on võõrandamatu õigus enesemääramisele“. Ta palus Hispaania Kuningriigil kui territooriumil haldusvõimu teostajal „määrata niipea kui võimalik kooskõlas Hispaania Sahara põliselanikkonna püüdlustega ning Maroko ja Mauritaania valitsuste ja kõikide huvitatud pooltega konsulteerides kindlaks selle referendumi kord, mis leiab aset [ÜRO] egiidi all, et territooriumi põliselanikud saaksid vabalt kasutada oma õigust enesemääramisele“.

9. Hispaania Kuningriik teatas 20. augustil 1974 ÜRO-le, ja ta kavatseb korraldada ÜRO egiidi all Lääne-Saharas referendumi.

10. 16. oktoobril 1975 esitas Rahvusvaheline Kohus ÜRO Peaassamblee sellekohasel nõudmisel Lääne-Sahara kohta nõuandva arvamuse (CIJ, Recueil 1975, lk 12), mille punktis 162 ta järeldas järgmist:

11. Hispaania Kuningriik, Maroko Kuningriik ja Mauritaania Islamivabariik allkirjastasid 14. novembril 1975 deklaratsiooni, mis nägi ette Hispaania Kuningriigi kui Lääne-Sahara territooriumi üle haldusvõimu teostaja volituste ja kohustuste ülemineku ajutisele kolmepoolsele haldusasutusele.

12. 1975. aasta sügisel halvenes olukord Lääne-Saharas. Maroko kuningas Hassan II kutsus Rahvusvahelise Kohtu eespool nimetatud arvamuse avaldamise päeval peetud kõnes – leides, et „kõik“ on tunnustanud, et Lääne-Sahara kuulub Maroko Kuningriigile ja et marokolastel jääb veel vaid „[oma] territoorium hõivata“ – üles korraldama Lääne-Saharasse „rahumeelset sissemarssi“, millel osales 350000 inimest.

13. ÜRO Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu“) pani asjassepuutuvatele ja huvitatud pooltele südamele, et nad ilmutaksid vaoshoitust ja mõõdukust. Ta väljendas muret tõsise olukorra pärast selles piirkonnas ka oma kolmes resolutsioonis Lääne-Sahara kohta, nimelt resolutsioonides 377 (1975), 379 (1975) ja 380 (1975). Viimases nendest resolutsioonidest avaldas ta kahetsust Maroko kuninga väljakuulutatud sissemarsi korraldamise pärast ja palus Maroko Kuningriigil kõik selles sissemarsis osalenud Lääne-Sahara territooriumilt viivitamatult ära tuua.

14. Hispaania Kuningriik teatas 26. veebruaril 1976 ÜRO peasekretärile, et alates sellest kuupäevast teeb ta lõpu oma kohalolekule Lääne-Saharas ja ning et ta loeb ennast vabastatuks igasugusest rahvusvahelisest kohustusest seda territooriumit hallata.

15. Vahepeal puhkes Maroko Kuningriigi, Mauritaania Islamivabariigi ja Polisario Rinde vahel relvastatud konflikt.

16. Mauritaania Islamivabariik sõlmis 10. augustil 1979 Polisario Rindega lepingu, mille kohaselt ta loobus igasugustest territoriaalsetest nõudmistest Lääne-Saharale.

17. ÜRO Peaassamblee kinnitas oma 21. novembri 1979. aasta resolutsioonis 34/37 Lääne-Sahara küsimuse kohta uuesti „Lääne-Sahara rahva võõrandamatut õigust enesemääramisele ja iseseisvusele“ ja väljendas heameelt Mauritaania ja Sahara lepingu üle, mille olid Mauritaania Islamivabariik ja Polisario Rinne allkirjastanud10. augustil 1979 Alžiiris. Ta avaldas ühtlasi sügavat kahetsust „olukorra halvenemise pärast seetõttu, et Lääne-Sahara on endiselt Maroko poolt okupeeritud, ning selle okupatsiooni laiendamise pärast hiljuti Mauritaaniast vabaksjäänud territooriumile“. Ta palus Maroko Kuningriigil anda samuti oma panus rahu tagamisse ning soovitas sel eesmärgil, et Polisario Rinne, „mis esindab Lääne-Sahara rahvast, osaleks täiel määral Lääne-Sahara küsimusele õiglase, kestva ja lõpliku poliitilise lahenduse otsimises“.

18. Relvastatud konflikt Polisario Rinde ja Maroko Kuningriigi vahel jätkus, kuni 30. augustil 1988 nõustusid pooled põhimõtteliselt lahendusettepanekutega, mille oli esitanud eelkõige ÜRO peasekretär ja mis nägi eelkõige ette relvarahu väljakuulutamise ning ÜRO kontrolli all enesemääramisreferendumi korraldamise.

19. Referendumit ei ole seni veel korraldatud.

20. Praegu kontrollib kõige suuremat osa Lääne-Sahara territooriumist Maroko Kuningriik, kes peab ennast Lääne-Sahara valitsejaks, samas kui Polisario Rinne kontrollib väiksemat ja väga vähe asustatud ala, mis asub selle territooriumi idaosas. Territoorium, mida kontrollib Polisario Rinne, on territooriumist, mida kontrollib Maroko Kuningriik, eraldatud viimase ehitatud liivavalliga, mida valvab Maroko sõjavägi. Suur hulk Lääne-Saharast pärit põgenikke elab laagrites, mida haldab Polisario Rinne ja mis asuvad Alžeeria territooriumil Lääne-Sahara lähedal.

III. Hagi Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

21. Polisario Rinne esitas hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 19. novembril 2012, hagi nõudega vaidlusalune otsus tühistada ja mõista kohtukulud välja nõukogult.

22. Polisario Rinne esitas oma nõuete põhjenduseks üksteist väidet, millest esimene on, et on rikutud põhjendamiskohustust; teine, et ei järgitud „konsulteerimise põhimõtet“; kolmas, et on rikutud põhiõigusi; neljas, et „on rikutud liidu poliitika kooskõla põhimõtet“; viies, et „on rikutud väärtusi, millel liit põhineb, ja selle välistegevuse põhimõtteid“; kuues, et „ei järgitud jätkusuutliku arengu eesmärki“; seitsmes, et on eiratud „liidu välistegevuse põhimõtteid ja eesmärke arengukoostöö valdkonnas“; kaheksas, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet; üheksas, et „vaidlusalune otsus on vastuolus mitme liidu sõlmitud lepinguga“; kümnes, et on eiratud rahvusvahelist üldist õigust, ja üheteistkümnes, et on rikutud „liidu rahvusvahelise vastutuse õigust“.

23. Kaitseks nõudis nõukogu, et hagi jäetaks vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või, kui seda ei tehta, siis põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning et kohtukulud mõistetaks välja Polisario Rindelt.

24. Üldkohtu kaheksanda koja presidendi 6. novembri 2013. aasta kohtumäärusega lubati Euroopa Komisjonil menetlusse astuda nõukogu nõuete toetuseks.

25. Vaidlustatud kohtuotsuses analüüsis Üldkohus kõigepealt nõukogu ja komisjoni argumente, et hagi tuleks jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ühelt poolt põhjusel, et Polisario Rinne ei olnud tõendanud, et ta on juriidiline isik või et tal on kohtumenetlusõigus- ja teovõime, ning teiselt poolt, et vaidlusalune otsus ei puuduta teda otseselt ja isiklikult. Üldkohus lükkas need kaks vastuvõetamatuse põhjendust tagasi vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34–60 ja 61–114.

26. Teiseks analüüsis Üldkohus tühistamisväiteid, mille esitas Polisario Rinne oma nõuete põhjenduseks, ning märkis kõigepealt, et viimane „tugine[b] [sisuliselt vaidlusaluse] otsuse õigusvastasusele põhjendusel, et sellega on rikutud nii liidu kui ka rahvusvahelist õigust“ ( 7 ). Üldkohus lisas, et „kõik väited tõstatavad tegelikult küsimuse, kas eksisteerib absoluutne keeld sõlmida liidu nimel rahvusvaheline leping, mida võib kohaldada territooriumi suhtes, mida faktiliselt kontrollib kolmas riik, ilma et liit ja selle liikmesriigid või üldisemalt kõik teised riigid oleksid tunnustanud selle riigi ülemvõimu sellel territooriumil (edaspidi „vaidlusalune territoorium“), ning olenevalt vastusest küsimuse, kas liidu institutsioonidel on sellega seoses kaalutlusõigus, missugused on selle kaalutlusõiguse piirid ja kasutamise tingimused“ ( 8 ).

27. Üldkohus analüüsis seejärel kõiki ühtteist Polisario Rinde esitatud tühistamisväidet ja lükkas need kõik põhjendamatuse või ühel juhul vastuvõetamatuse tõttu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 127, 139, 148, 158, 167, 172, 175, 178, 199, 211 ja 214 tagasi.

28. Selle analüüsi raames oli ta nimelt seisukohal, et ükski Polisario Rinde esitatud argument ei võimaldanud „järeldada, et liidu või rahvusvaheline õigus keelab absoluutselt sõlmida kolmanda riigiga lepingut, mida võib kohaldada vaidlusaluse territooriumi suhtes“ ( 9 ).

29. Samal ajal jättis Üldkohus hiljem analüüsimiseks hulga argumente, mille oli Polisario Rinne esitanud oma esimese, kolmanda, viienda, kuuenda, üheksanda ja kümnenda väite põhjenduseks ja mis seondusid tema hinnangul sisuliselt teise võimalusena esitatud küsimusega, millistel tingimustel võivad liidu institutsioonid heaks kiita niisuguse lepingu sõlmimise, mida võidakse kohaldada vaidlusaluse territooriumi suhtes ( 10 ).

30. Lõpuks asus Üldkohus seda küsimust analüüsima vaidlustatud kohtuotsuse punktides 223–247. Selles suhtes leidis ta sisuliselt, et kuigi nõukogul on liidu välissuhete korraldamisel ulatuslik kaalutlusõigus, on nõukogul, kui ta kavatseb heaks kiita rahvusvahelise lepingu, mida võidakse kohaldada vaidlusalusel territooriumil ja mille eesmärk on hõlbustada sellelt territooriumilt pärinevate toodete sealt eksportimist liitu, kohustus eelnevalt analüüsida kõiki konkreetse juhtumi asjakohaseid asjaolusid ja eelkõige veenduda, et nende toodete tootmine ei toimu kõnesoleva territooriumi elanike huve kahjustades ja et sellega ei panda toime selle rahva põhiõiguste rikkumisi. Üldkohus märkis samuti, et käesoleval juhul ei ole nõukogu seda kohustust täitnud.

31. Nendest põhjendustest tulenevalt järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 247, et „nõukogu [on] rikkunud oma kohustust analüüsida enne [vaidlusaluse] otsuse vastuvõtmist konkreetse juhtumi kõiki asjaolusid“, ning seepärast tühistas selle otsuse „osas, milles sellega kiidetakse heaks selles [liberaliseerimise] lepingu kohaldamine Lääne-Sahara suhtes“.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

32. Nõukogu palub oma apellatsioonkaebuses, mis esitati Euroopa Kohtule 19. veebruaril 2016, Euroopa Kohtul: — vaidlustatud kohtuotsus tühistada; — teha vaidluses lõplik kohtuotsus, jättes hagi rahuldamata, ja — mõista nõukogu kohtukulud nii esimeses kui ka apellatsiooniastmes välja Polisario Rindelt.

33. Euroopa Kohtule 9. mail 2016 esitatud vastuses apellatsioonkaebusele palub Polisario Rinne Euroopa Kohtul: — esimese võimalusena jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata; — teise võimalusena jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata; — kolmanda võimalusena – kui Euroopa Kohus peaks nõukogu nõuded vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise osas rahuldama – teha vaidluses lõplik kohtuotsus, tühistades vaidlusaluse otsuse väidete alusel, mille Üldkohus tagasi lükkas, ja — mõista Polisario Rinde kohtukulud nii esimeses kui ka apellatsiooniastmes välja nõukogult.

34. Euroopa Kohtule 3. mail 2016 esitatud vastuses apellatsioonkaebusele palub komisjon Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldada.

35. Apellatsioonkaebuse esitamisel Euroopa Kohtu kantseleisse esitatud eraldi dokumendiga palub nõukogu kohtuasja lahendada Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 133 ette nähtud kiirendatud menetluses.

36. Euroopa Kohtu president rahuldas selle nõude 7. aprilli 2016. aasta kohtumäärusega.

37. Euroopa Kohtu presidendi 2., 13., 18. ja 24. mai 2016. aasta otsustega lubati Belgia Kuningriigil, Saksamaa Liitvabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil ja Portugali Vabariigil menetlusse astuda nõukogu nõuete toetuseks. Saksamaa Liitvabariik ei esitanud aga menetlusse astuja seisukohti ega osalenud kohtuistungil.

38. Euroopa Kohtu presidendi 9. juuni 2016. aasta kohtumäärusega lubati Maroko põllumajanduse ja maaelu arengu konföderatsioonil (Comader) menetlusse astuda nõukogu nõuete toetuseks.

39. 19. juulil 2016 korraldati kohtuistung, millel esitasid oma suulised seisukohad nõukogu, Comader, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Portugali Vabariik, Polisario Rinne ja komisjon.

V. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus

A. Poolte argumendid

40. Polisario Rinne vaidlustab apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse, väites, et nõukogul ei ole huvi seda esitada. Ta märgib selle kohta kõigepealt, et vaidlustatud kohtuotsusega tühistati vaidlusalune otsus ainult „osas, milles sellega kiidetakse heaks [liberaliseerimis]lepingu kohaldamine Lääne-Sahara suhtes“. Teiseks väidab ta, et Maroko Kuningriik ega liit ei ole pädevad sõlmima lepingut, mida kohaldatakse Lääne-Saharale. Ta järeldab sellest, et nõukogu ei saa mingit kasu sellest, kui Lääne-Sahara võidakse lugeda liberaliseerimislepingu kohaldamisalasse.

41. Nõukogu ja komisjon vaidlevad vastu, et need argumendid ei ole põhjendatud, märkides esimese võimalusena, et liidu institutsioonid võivad esitada apellatsioonkaebuse, ilma et neil tuleks tõendada põhjendatud huvi, ja teise võimalusena, et see tingimus on käesoleval juhul täidetud. Peale selle märgib nõukogu, et Polisario Rinde argumendid apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse kohta on ise vastuvõetamatud põhjusel, et nendega nõutakse lõppkokkuvõttes vaidlustatud kohtuotsuse punkti 220 muutmist, ja et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 174 alusel ei ole vastus apellatsioonkaebusele niisuguse nõude esitamise koht.

B. Õiguslik hinnang

42. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 teine lõik näeb ette, et „[o]tsuse võib edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud“.

43. Nii on see selgelt nõukogu puhul, kelle seisukoht oli Üldkohtus, et Polisario Rinde hagi on vastuvõetamatu või, kui nii ei otsustata, siis põhjendamatu.

44. Kuna Üldkohus lükkas nõukogu argumendid Polisario Rinde hagi vastuvõetavuse kohta tagasi ja tühistas vaidlusaluse otsuse osaliselt, jäeti nõukogu nõuded osaliselt rahuldamata. Seega on tal õigus esitada vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebus.

45. Igal juhul, nagu on Euroopa Kohus otsustanud muudes kohtuvaidlustes kui need, milles on liit vastandatud oma teenistujatele, ei pea liidu institutsioonid tõendama oma huvi, et esitada Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebust ( 11 ), välja arvatud juhul, kui nad nõuavad põhjenduste asendamist ( 12 ).

46. Euroopa Kohus otsustas aga küll 19. juuli 2012. aasta kohtuotsuse nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471) punktis 46, et „võib tunnistada apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks, kui pärast Üldkohtu otsust tekkinud asjaolu tõttu on kadunud otsuse peale apellatsioonkaebuse esitajat [käesoleval juhul nõukogu] kahjustav toime“.

47. Polisario Rinne ei märgi aga ühtegi pärast vaidlustatud kohtuotsust tekkinud asjaolu, mis oleks kaotanud selle otsuse kahjustava toime. Näib, et ta ütleb lihtsalt, et vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon, mille kohaselt vaidlusalune otsus tühistatakse ainult „osas, milles sellega kiidetakse heaks [liberaliseerimis]lepingu kohaldamine Lääne-Sahara suhtes“, ei ole vastuolus tema põhiseisukohaga, et liidu institutsioonid ega Maroko Kuningriik ei ole pädevad sõlmima Lääne-Sahara suhtes kohaldatavat lepingut ( 13 ).

48. Isegi kui selle argumendi eesmärk ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punkti 220 ( 14 ) milleski vaidlustada (mis oleks pealegi võimatu väljaspool vastuapellatsioonkaebust), ei saa selle argumendiga Polisario Rinde vastuvõetamatuse vastuväidet põhjendada. Seepärast tuleb Polisario Rinde vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.

VI. Apellatsioonkaebuse sisu

A. Esimese võimalusena

49. Kuna probleemi põhiküsimus on, kas liberaliseerimisleping on Lääne-Saharale kohaldatav, käsitlen kõigepealt apellatsioonkaebuse teise väite esimest osa, mis puudutab nimetatud lepingu kohaldamist. Nimelt, kui vastus sellele küsimusele on eitav, tuleks Üldkohtu kohtuotsus – kuna selles on tuginetud vastupidisele oletusele – millega oleks sel juhul rikutud õigusnormi, tühistada ja tunnistada Polisario Rinde hagi vastuvõetamatuks, kuna tal puudub põhjendatud huvi ja õigus esitada hagi.

1. Apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa, mis puudutab liberaliseerimislepingu kohaldamist Lääne-Saharale

a) Poolte argumendid

50. Nõukogu märgib, et selleks, et otsustada, kas Polisario Rindel on õigus esitada hagi, analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–103 kõigepealt, kas liberaliseerimisleping on Lääne-Saharale kohaldatav. Ta on seisukohal, et Üldkohus analüüsis seda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 eelduse põhjal, et sellele küsimusele jaatava vastuse tagajärjeks oleks automaatselt, et vaidlusalune otsus võib puudutada Polisario Rinnet otseselt ja isiklikult. Ta lisab, et see eeldus on õiguslikult väär, sest vaidlusalune otsus ei saa luua aluslepingute kohaldamisalast kaugemale ulatuvaid õigusi ja kohustusi, ja sellel ei ole seega mingeid õiguslikke tagajärgi Lääne-Sahara territooriumile.

51. Komisjon omakorda on ühelt poolt seisukohal, et asjaolu, et liberaliseerimislepingut kohaldatakse de facto Lääne-Saharale, ( 15 ) ei võimalda järeldada, et on olemas rahvusvaheliste lepingute õiguse 23. mai 1969. aasta Viini konventsiooni ( 16 ) (edaspidi „Viini konventsioon“) artikli 31 tähenduses [lepingu kohaldamise] „edaspidine praktika“, mille alusel oleks õigustatud tõlgendada assotsiatsioonilepingu artiklit 94 nii, et see muudab selle lepingu, nagu ka liberaliseerimislepingu Lääne-Sahara territooriumile kohaldatavateks.

52. Teiselt poolt oleks komisjoni sõnul vastuolus rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõttega (pacta tertiis nec nocent nec prosunt), mis on kodifitseeritud Viini konventsiooni artiklis 34, Lääne-Sahara rahva õigusega enesemääramisele ja sellega, et nimetatud lepinguid ei ole sõnaselgelt laiendatud Lääne-Saharale, arvata, et need on tema suhtes kohaldatavad.

53. Vastuseks märgib Polisario Rinne, et Üldkohus ei analüüsinud liberaliseerimislepingu Lääne-Sahara suhtes kohaldamise küsimust mitte selleks, et tuletada sellest mingit eeldust hagi vastuvõetavuse kohta, vaid selleks, et kindlaks määrata faktiline ja õiguslik kontekst, milles tuleb mõista tema õigust esitada hagi. Tema sõnul väitsid nimelt nõukogu ja komisjon kaua aega, et see leping ei ole nimetatud territooriumile kohaldatav, enne kui nad tunnistasid, et seda on tegelikult kohaldatud sealt pärit toodete suhtes. See asjaolu aga ongi just üks neist, mis eristavad nimetatud lepingut kahest võrreldavast lepingust, mille sõlmis Maroko Kuningriik ühelt poolt Ameerika Ühendriikidega ja teiselt poolt Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) liikmesriikidega.

b) Õiguslik hinnang

54. Liberaliseerimislepingu territoriaalse kohaldamisala (mis sõltub selle lepinguga muudetud assotsiatsioonilepingu territoriaalsest kohaldamisalast) küsimus on käesolevas kohtuasjas esmajärgulise tähtsusega, sest see on Polisario Rinde tühistamishagi läbiv küsimus, kaasa arvatud sisulised küsimused ( 17 ), lisaks tema õigusele (ja põhjendatud huvile) esitada hagi.

55. Selles suhtes väidab nõukogu, et kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 analüüsida, kas vaidlusalune otsus võib olenevalt sellest, kas liberaliseerimislepingut Lääne-Sahara suhtes kohaldatakse või mitte, puudutada Polisario Rinnet otseselt ja isiklikult, „[tegi ta] [vaidlusaluse] otsuse alusel sõlmitud lepingu kohaldamisest väljaspool liitu asuva territooriumi suhtes käesoleval juhul eeltingimuse selleks, et [Polisario Rinne] oleks nimetatud otsusest isiklikult ja otseselt puudutatud“ ( 18 ). Nõukogu sõnul on see vastuolus 3. juuli 2007. aasta kohtumääruse Commune de Champagne jt vs. nõukogu ja komisjon (T‑212/02, EU:T:2007:194) punktidega 90, 91 ja 94, kus Üldkohus otsustas, et rahvusvahelise lepingu heakskiitmise otsusel võivad olla õiguslikud tagajärjed ainult liidu territooriumile.

56. Minu arvates tuleb see argument tagasi lükata lihtsalt põhjusel, et kohtuasjas, milles tehti 3. juuli 2007. aasta kohtumäärus Commune de Champagne jt vs. nõukogu ja komisjon (T‑212/02, EU:T:2007:194), ei olnud selles kohtuasjas kõne all oleva lepingu territoriaalse kohaldamisala ulatust vaidlustatud. Üldkohus piirdus seega sellega, et analüüsis, kas selle lepingu heakskiitmise otsusel olid „siduvad õiguslikud tagajärjed, mis mõjutavad hagejate huve, tuues kaasa selge muutuse nende õiguslikus olukorras“ ( 19 ).

57. Isegi kui näib, et selliselt otsustades Üldkohus liitis mõisted „vaidlustatav akt“ ja „õigus esitada hagi“, ei oleks käesolevas kohtuasjas ikkagi Üldkohus saanud otsustada Polisario Rinde otsese ja isikliku puutumuse üle ilma kõigepealt otsustamata, kas Lääne-Sahara kuulub või ei kuulu assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingute territoriaalsesse kohaldamisalasse. On selge, et kui Lääne-Sahara nimetatud lepingute territoriaalsesse kohaldamisalasse ei kuuluks, oleks Polisario Rinde otsene ja isiklik puutumus välistatud, kuna kõik tema argumendid põhinevad käesoleval juhul selle kohaldamisel.

58. Seepärast tuleb analüüsida komisjoni argumente, et vaidlusalune otsus ei muutnud ilmselgelt Polisario Rinde õiguslikku olukorda, sest assotsiatsioonileping ja seega ka liberaliseerimisleping ei ole Lääne-Sahara suhtes kohaldatavad. Ta leiab seega, et Üldkohus tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88–104 assotsiatsioonilepingu artiklit 94 ebaõigesti ( 20 ).

59. Kohe alguses tuleb täpsustada, et ei ole vaja võtta seisukohta küsimuses, kas Maroko Kuningriik võib sõlmida Lääne-Sahara suhtes kohaldatavat rahvusvahelist lepingut ilma rahvusvahelist õigust rikkumata, mis ei ole minu arvates selgelt tõendatud ( 21 ) ja mida pealegi Polisario Rinne kindlalt eitab.

60. Käesoleva kohtuasja tarvis piisab nimelt sellest, kui vastata teisele küsimusele, nimelt kas kõnealused lepingud on Lääne-Sahara suhtes kohaldatavad assotsiatsioonilepingu artikli 94 alusel, mis sätestab, et „[assotsiatsioonileping] on kohaldatav ühelt poolt [liidu territooriumil] ja teiselt poolt Maroko Kuningriigi territooriumil“ ( 22 ).

61. Märgin siinkohal, et terminit „Maroko Kuningriigi territoorium“ ei ole kõnealustes lepingutes määratletud.

62. Selle kohta on Viini konventsiooni artiklis 29 sätestatud, et „[k]ui lepingust või muul viisil ei ilmne muu kavatsus, on leping kohustuslik igale osalisriigile kogu tema territooriumil“ ( 23 ).

63. Selles aspektis on kaks erinevat arusaama.

64. Ühelt poolt on Polisario Rinne ja komisjon oma erinevatele põhjendustele vaatamata arvamusel, et Lääne-Sahara on ÜRO põhikirja artikli 73 tähenduses mitteautonoomne territoorium ja et sellisena ei saa ta kuuluda assotsiatsioonilepingu artikli 94 tähenduses Maroko Kuningriigi territooriumi hulka. Kumbki neist ei tunnusta viimase ülemvõimu Lääne-Sahara suhtes.

65. Kuigi komisjon tunnistab, et assotsiatsioonilepingut ja liberaliseerimislepingut on kohaldatud Lääne-Saharast pärit toodete suhtes, rõhutas ta kohtuistungil, et tegu on lihtsa sallimisega, millele ta ei vaielnud vastu, mida ta oleks aga võinud assotsiatsioonilepingu artikli 86 alusel teha, ning lisas, et asjaolu, et ta seda artiklit ei kasutanud, ei tõenda tema aktsepteerimist.

66. Teiselt poolt leiavad nõukogu ja Maroko Kuningriik, et liberaliseerimisleping on Lääne-Sahara suhtes kohaldatav, aga eri põhjustel. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 leidis, on „Maroko Kuningriigi sõnul […] Lääne-Sahara tema territooriumi lahutamatu osa“.

67. Nõukogu omakorda esitas kogu menetluse vältel Euroopa Kohtus ja kohtuistungil lahknevaid või koguni vasturääkivaid väiteid. Osundan siin kõnealuste lepingute kohaldamisalale tema antud tõlgenduse viimast versiooni, mille nõukogu esitas oma repliigis kohtuistungil. Selle teesi järgi „nõukogu ei aktsepteerinud vaikimisi Maroko [Kuningriigi] tõlgendust, mille kohaselt kohaldatakse [liberaliseerimis]lepingut Lääne-Sahara kui tema territooriumi osa suhtes, mis võiks olla märgiks [tema ülemvõimu] kaudsest tunnustamisest. Nõukogu aktsepteeris vaikimisi, et [liberaliseerimis]lepingut kohaldatakse ka […] mitteautonoomse territooriumi suhtes, mida Maroko Kuningriik haldab, mis aga ei tähenda ei tunnustamist, nõusolekut ega aktsepteerimist. Maroko Kuningriik ja liit on teadlikud, et nende tõlgendused erinevad. They agree to disagree. Neil on vastastikune arusaam, et liit möönab lepingu kohaldamist Lääne-Sahara territooriumi suhtes ja Maroko [Kuningriik] ei kasuta seda argumendiks oma ülemvõimu nõude põhjenduseks“. Tema põhiseisukoha võib lühidalt kokku võtta „kohaldamisena ilma tunnustamiseta“, ning nõukogu lisab, et „kui leping sõlmiti […], ei olnud [selle] liikmete hulgas mingit kahtlust […] asjaolus, et [Maroko Kuningriik pidas Lääne-Saharat oma territooriumi osaks]“. Nõukogu hinnangul ei tähenda aga eeldamine, et kõnealust lepingut kohaldatakse Lääne-Sahara suhtes, tema poolt seda, et ta asub seisukohale Lääne-Sahara territooriumi suhtes ülemvõimu küsimuses.

68. Olen seisukohal, et kui lähtuda põhjendamisel ainult assotsiatsioonilepingu artiklist 94, siis ei ole Lääne-Sahara selle artikli tähenduses Maroko Kuningriigi territooriumi osa, ja seda järgmistel põhjustel.

i) Lääne-Sahara staatus, nagu see on määratletud ÜRO põhikirja artiklis 73 ja selle tagajärjed

69. Mõistagi, nagu Euroopa Kohus otsustas 5. juuli 1994. aasta kohtuotsuse Anastasiou jt (C‑432/92, EU:C:1994:277) punktis 46 liidu ja Küprose Vabariigi vahelise assotsiatsioonilepingu ( 24 ) kohta, „[peab liit] lepingu tõlgendamisel ja kohaldamisel eriliselt arvestama oma lepingupartneriga“.

70. See ei tähenda siiski, et liit peab aktsepteerima oma partneri igasugust arusaama assotsiatsioonilepingu tõlgendamisest ja kohaldamisest, eriti kui partner asub seisukohtadele, mida rahvusvaheline üldsus ja liit ei ole kunagi aktsepteerinud.

71. Kuna aga ÜRO on kandnud Lääne-Sahara alates 1963. aastast ÜRO põhikirja artikli 73 tähenduses ( 25 ) oma mitteautonoomsete territooriumide loetellu, kohaldatakse sellest tulenevalt selle territooriumi suhtes selles staatuses resolutsiooni 1514 (XV) koloniaalrahvaste enesemääramisõiguse teostamise kohta ( 26 ), nagu otsustas Rahvusvaheline Kohus oma 16. oktoobri 1975. aasta nõuandva arvamuse Lääne-Sahara kohta ( 27 ) punktis 162.

72. Selles mõttes ei jaga ma vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 avaldatud ja kohtuistungil nõukogu korratud Üldkohtu seisukohta, et „Lääne-Sahara [on] territoorium, mille rahvusvaheline staatus on praegu määratlemata“ ( 28 ). Praegu ei ole määratlemata mitte tema staatus, vaid tulevik.

73. Ma ei nõustu ka Lääne-Sahara iseloomustamisega Üldkohtu poolt „vaidlusaluse territooriumina“, vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117, 141, 142, 165, 198, 205, 210, 211, 215, 217, 220, 222, 223 ja 227.

74. Vastupidi kohtuasjale, milles tehti 6. juuli 1995. aasta kohtuotsus Odigitria vs. nõukogu ja komisjon (T‑572/93, EU:T:1995:131) ( 29 ), kus esinesid terminid „zone litigieuse“ (vaidlusalune tsoon) prantsuse keeles, aga „zone in dispute“ inglise keeles (mis võiks seletada Üldkohtu sõnavara vahetust käesolevas kohtuasjas), ei ole siin tegu mitte piiride piiritlemise konfliktiga, vaid Lääne-Sahara kui ÜRO põhikirja artikli 73 tähenduses mitteautonoomse territooriumi staatusest johtuvate tagajärgede kindlaksmääramisega ( 30 ).

75. Selles staatuses on Lääne-Saharal nimetatud põhikirja alusel „seda haldava riigi territooriumi staatusest eraldi ja erinev staatus […] nii kaua, kui mitteautonoomse […] territooriumi rahvas ei kasuta oma õigust enesemääramisele vastavalt [põhikirjale] ning konkreetsemalt selle eesmärkidele ja põhimõtetele“ ( 31 ).

76. Seepärast, nagu väitis komisjon Üldkohtus ( 32 ), ei saa kõnealuste lepingute territoriaalne kohaldamisala ilma selle sõnaselge laiendamiseta – mida käesoleval juhul ei ole – hõlmata Lääne-Saharat ( 33 ).

77. Selles osas on nende riikide tava, kes kannavad vastutust või võtavad endale vastutuse mitteautonoomsete territooriumide valitsemise eest, erilise tähtsusega, sest need riigid ainsana võivad välja arendada sellekohase tava ( 34 ).

78. Selles kontekstis on erilise tähtsusega Ameerika Ühendriikide, Uus-Meremaa, Prantsuse Vabariigi ja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi tava, sest need on neli riiki, ( 35 ) mis on kantud ÜRO peetavasse ( 36 ) territooriumide üle haldusvõimu teostajate loetellu ja haldavad kuutteist seitsmeteistkümnest mitteautonoomsest territooriumist, mis on kantud nimetatud ÜRO peasekretäri raportile lisatud loetellu ( 37 ).

79. Vastavalt Ameerika Ühendriikide, Uus-Meremaa ja Ühendkuningriigi ( 38 ) tavale, kes moodustavad territooriumide üle haldusvõimu teostajatest enamiku ja haldavad enamikku mitteautonoomsetest territooriumidest, on igasuguse lepingute või kokkulepete mitteautonoomsete territooriumide suhtes kohaldamise tingimuseks see, et nende lepingute või kokkulepete ratifitseerimisel neid sõnaselgelt laiendatakse nendele territooriumidele ( 39 ).

80. Ent võttes arvesse asjaolu, et liit peab Lääne-Saharat mitteautonoomseks territooriumiks, ei ole assotsiatsioonilepingu ja liberaliseerimislepingu sõnaselget laiendamist selle suhtes ette nähtud ei nende lepingutega ega nende ratifitseerimisel Maroko Kuningriigi poolt.

81. Peale selle kinnitab minu teesi Ameerika Ühendriikide, Islandi Vabariigi, Norra Kuningriigi ja Šveitsi Konföderatsiooni seisukoht, kes leiavad samuti, et Lääne-Sahara ei kuulu nende vabakaubanduslepingute territoriaalsesse kohaldamisalasse, mille nad on sõlminud Maroko Kuningriigiga ( 40 ), isegi kui Lääne-Sahara ei ole nende lepingute – nagu assotsiatsioonilepingu – territoriaalsest kohaldamisalast sõnaselgelt välja jäetud ( 41 ).

82. Ma järeldan eespool öeldust, et Lääne-Sahara ei saa olla assotsiatsioonilepingu artikli 94 tähenduses osa Maroko Kuningriigi territooriumist. Järelikult ei ole assotsiatsioonileping ja liberaliseerimisleping talle kohaldatavad.

ii) Liit ja selle liikmesriigid ei tunnusta Maroko Kuningriigi ülemvõimu Lääne-Sahara üle

83. Nagu väitsid nõukogu ja komisjon Üldkohtus ( 42 ) ja väidavad Euroopa Kohtus, ei ole liit ja tema liikmesriigid kunagi tunnustanud, et Lääne-Sahara on Maroko Kuningriigi territooriumi osa või kuulub viimase ülemvõimu alla.

84. Pealegi ei selgita nõukogu üldse, kuidas oleks õiguslikult võimalik kohaldada teataval territooriumil ühe riigiga sõlmitud lepingut, tunnustamata selle riigi mis tahes õiguslikku pädevust või võimu selle territooriumi üle, seda kõike isegi tuginemata Viini konventsiooni artiklitele 34–36 ega tõendamata nende kohaldamist konkreetsele juhtumile.

85. Minu arvates eeldab aga kohaldatavus tingimata ja vältimatult tunnustamist.

86. Pealegi on mul võimatu nõustuda nõukogu põhiseisukohaga, et „kohaldatakse ilma tunnustamata“, millega püütakse ühitada kõnealuste lepingute kohaldatavust või kohaldamist Lääne-Sahara suhtes ja soovi mitte asuda seisukohale selles suhtes, kas liit ja tema liikmesriigid tunnustavad, et Lääne-Sahara on Maroko Kuningriigi osa. See tunnustamata jätmine välistab kindlalt ja lõplikult võimaluse, et liit oleks assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingute läbirääkimisel kavatsenud teha neid lepinguid Lääne-Sahara suhtes kohaldatavateks.

iii) Mida öelda de facto kohaldamise kohta Lääne-Sahara territooriumi suhtes, mis teeb sellest [lepingu kohaldamise] „edaspidise praktika“?

87. Üldkohtu menetluses väitis Polisario Rinne, et on olemas praktika, mille kohaselt assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepinguid on de facto kohaldatud Lääne-Sahara territooriumi suhtes, mida nõukogu ja komisjon kinnitasid kohtuistungil Üldkohtus ( 43 ) ja kordasid Euroopa Kohtus ( 44 ).

88. Minu arvates ei saa see nimetatud lepingute kohaldamisala laiendada Lääne-Saharale, nagu seda aktsepteeris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103.

89. On tõsi, et kuigi Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses [lepingu kohaldamise] „edaspidist praktikat“ ( 45 ) võib võtta arvesse täiendava näitajana selle kohta – mis tähendus tuleb lepingu tekstile anda – pidades silmas selle eset ja eesmärki, ei ole see praktika iseenesest otsustav ( 46 ).

90. Nagu väidab komisjon, ei tee asjaolud, mis seonduvad liidu ja Maroko Kuningriigi järgitava praktikaga kõnealuste lepingute kohaldamisel Lääne-Sahara suhtes ja mida Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–87, sellest Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b ( 47 ) tähenduses [lepingu kohaldamise] „edaspidist praktikat“.

91. Selles suhtes ei nõustu ma rahvusvahelise õiguse tõlgendusega, mille andis Euroopa Kohus oma 11. märtsi 2015. aasta otsuses Oberto ja O’Leary (C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163), kus ta otsustas, et „[n]agu tuleneb selles osas Rahvusvahelise Kohtu praktikast, võib rahvusvahelise lepingu kohaldamise edaspidine praktika olla ülimuslik selle lepingu selge sõnastuse suhtes, kui see praktika väljendab poolte kokkulepet [CIJ, 15. juuni 1962. aasta otsus kohtuasjas Temple de Préah Vihéar (Kambodža vs. Tai), Recueil 1962, lk 6]“ ( 48 ).

92. Märgin kõigepealt, et Rahvusvahelise Kohtu otsus Préah Vihéari templi kohtuasjas tehti enne Viini konventsiooni, mis kirjutati alla 1969. aastal. See ei saanud seega otseselt puudutada selle konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tõlgendamist, kuna seda õigusnormi ei olnud sel ajal olemas.

93. Seejärel ei tähelda ma selles kohtuotsuses kuskil, et Rahvusvaheline Kohus oleks öelnud sõnaselgelt või mitte, et [lepingu kohaldamise] edaspidine praktika võiks olla lepingu kohaldamisel selle lepingu selge sõnastuse suhtes ülimuslik.

94. Lõpuks, kuivõrd see säte kajastab rahvusvahelise tavaõiguse eeskirja, tuleb märkida, et Rahvusvaheline Kohus ei kinnitanud, et [lepingu kohaldamise] edaspidine praktika võiks olla lepingu selge sõnastuse suhtes ülimuslik, kui see praktika väljendab poolte kokkulepet.

95. Vastupidi, nimetatud kohtuotsus on üks Rahvusvahelise Kohtu peamisi kohtuotsuseid mõistete „estoppel“ või „nõustumine“ kohta rahvusvahelises õiguses ( 49 ), mis on täiesti erinevad mõistest „[lepingu kohaldamise] edaspidine praktika“.

96. Minu arvates on võimatu, et lepingu sõnastuse tavapärasele tähendusele vastupidine [lepingu kohaldamise] „edaspidine praktika“ võiks olla selle sõnastuse suhtes ülimuslik, välja arvatud juhul, kui see on pooltele teada ja nende poolt aktsepteeritud praktika, mis on piisavalt laialt levinud ja piisavalt kauaaegne selleks, et see kujutaks endast iseenesest uut kokkulepet. Ent käesoleva kohtuasja toimikus sisalduvad elemendid, mida Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–87 ei ole piisavad selleks, et kujundada selline praktika.

97. Esiteks ei kujuta vastus, mille andis liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja, komisjoni asepresident Catherine Ashton komisjoni nimel parlamendi küsimustele, viitenumbritega E‑001004/11, P‑001023/11 ja E‑002315/11 (ELT 2011, C 286 E, lk 1), ja mida on osundatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, kui avaldus endast praktikat assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingute rakendamise tähenduses. Pealegi ei toetanud nõukogu kohtuistungil selles vastuses väljendatud põhiseisukohta, et Maroko Kuningriik on Lääne-Sahara territooriumi de facto valitseja.

98. Teiseks ei kujuta ka komisjoni Toidu‑ ja Veterinaarameti (FVO) tehtud kontrollkäigud Lääne-Saharasse, mida nimetab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, endast kõnealuste lepingute rakendamist, sest neid ei ole nendes lepingutes ette nähtud ja neid ei saa komisjoni sõnul arvesse võtta tõlgendamisjuhisena, sest need puudutavad kõiki tooteid, mis tuuakse sisse liidu territooriumile, olenemata sellest, millist tolliprotseduuri neile kohaldatakse.

99. Kolmandaks ei ole ka kõnealuste lepingute rakendamine vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 Üldkohtu nimetatud asjaolu, et 140 Maroko eksportijat, kelle komisjon on assotsiatsioonilepingu alusel heaks kiitnud, asuvad Lääne-Saharas, ja seda enam, et need eksportijad asuvad ka Marokos, nagu on tunnustanud liit ja tema liikmesriigid, ning neil on õigus kasutada lepinguid sellel alusel.

100. Lõpuks, kuigi nõukogu ja komisjon märkisid, nagu seda täheldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et liberaliseerimislepingut on de facto Lääne-Sahara suhtes kohaldatud, ei ole selle kohaldamise ulatus ja kestus teada. Ent selleks et oleks olemas Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses [lepingu kohaldamise] „edaspidine praktika“, „on vaja, et poolte seisukohtade vahel oleks vaieldamatu kooskõla ja et nendes seisukohtades võidi kindlaks määrata lepingu sätte tähendus“ ( 50 ) [mitteametlik tõlge]. Käesoleval juhul niisugust kooskõla ei ole, sest – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 märkis, on „Maroko Kuningriigil […] olukorrast täiesti teistsugune nägemus“ kui liidul ( 51 ).

iv) Rahvusvaheliste lepingute suhteline toime (pacta tertiis nec nocent nec prosunt)

101. Kuna sõnaselge säte kõnealuste lepingute laiendamise kohta puudub, oleks nende kohaldamine Lääne-Sahara suhtes vastuolus ka rahvusvahelise õiguse üldpõhimõttega, et rahvusvaheliste lepingute toime on suhteline (pacta tertiis nec nocent nec prosunt), mis väljendub eriliselt, nagu otsustas Euroopa Kohus 25. veebruari 2010. aasta otsuses Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91) ( 52 ), Viini konventsiooni artiklis 34.

102. Samamoodi nagu käesolevas kohtuasjas kõne all oleva assotsiatsioonilepingu artikkel 94, on ka ELi ja Iisraeli assotsiatsioonilepingu artiklis 83 sätestatud, et „[seda lepingut] kohaldatakse ühelt poolt [liidu territooriumil] ja teiselt poolt Iisraeli riigi territooriumil“.

103. Tuletan meelde, et nagu käesolevas kohtuasjas ja vaatamata Iisraeli riigi teistsugusele arvamusele selles küsimuses, ei tunnusta liit ja tema liikmesriigid Iisraeli riigi ülemvõimu Jordani Läänekalda ja Gaza sektori territooriumi üle ega tema võimu neid territooriumeid rahvusvaheliselt esindada ja sõlmida nende territooriumide okupeeriva võimuna nende eest ja nimel lepinguid ( 53 ).

104. Selles kontekstis otsustas Euroopa Kohus, et Jordani Läänekaldalt pärit tooted ei kuulu Eli ja Iisraeli assotsiatsioonilepingu kohaldamisalasse, „võttes esiteks arvesse rahvusvahelise õiguse üldpõhimõtet lepingute suhtelise toime kohta […] (pacta tertiis nec nocent nec prosunt […] ning teiseks asjaolu, et liit on sõlminud assotsiatsioonilepingu ka Palestiina Vabastusorganisatsiooniga (PVO), mis tegutseb Jordani Läänekalda ja Gaza sektori Palestiina omavalitsuse nimel, kusjuures seda viimast lepingut kohaldatakse selle enda kohaselt eelkõige Jordani Läänekalda suhtes“ ( 54 ).

105. Kuna Lääne-Sahara on ÜRO põhikirja artikli 73 tähenduses mitteautonoomne territoorium, on ta liidu ja Maroko Kuningriigi suhtes kolmas isik (tertius).

106. Põhimõttest pacta tertiis nec nocent nec prosunt on mõistagi ka erandeid, nimelt need, mis on kodifitseeritud Viini konventsiooni artiklites 35 ja 36 rahvusvaheliste lepingute kohta, mis näevad ette õigused või kohustused kolmandatele riikidele.

107. Kui käesoleval juhul oletada, et liberaliseerimisleping on Lääne-Saharale kohaldatav, ei paneks see talle mitte kohustust, vaid annaks õiguse, mis seisneks selleks, et ta võib eksportida selle lepinguga kehtestatud soodustollikorra alusel liitu oma territooriumilt pärit kaupu, mida see leping hõlmab.

108. Vastavalt Viini konventsiooni artiklile 36 kolmandatele riikidele õigusi ettenägevate lepingute kohta tekib kolmandale riigile õigus vaid siis, kui kolmas riik sellega nõustub, ja seda nõusolekut eeldatakse seni, kuni ei ole tema poolt tõendeid vastupidise kohta. Veel on vaja, et kolmas riik saaks seda väljendada, aga kuna Lääne-Sahara on mitteautonoomne territoorium ja kuna Maroko Kuningriik ei pea ÜRO põhikirja artiklit 73 enda jaoks siduvaks, ei saa Lääne-Sahara nõusolekut eeldada ilma tema rahva või esindajatega eelnevalt konsulteerimata, mida ei ole aga tehtud.

109. Eespool öeldust tuleneb, et käesoleval juhul ei ole erand Viini konventsiooni artiklis 36 ette nähtud rahvusvahelise õiguse üldpõhimõttest, s.o lepingute suhtelise toime põhimõttest, kohaldatav.

110. Seepärast, kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97, et „[k]äesoleva kohtuasja asjaolud on teistsugused, sest praegusel juhul ei ole liit sõlminud assotsiatsioonilepingut Lääne-Saharast pärit toodete kohta ei Polisario Rinde ega ühegi teise riigi ega üksusega“, tegi ta vahet käesoleva kohtuasja ja kohtuasja vahel, milles tehti 25. veebruari 2010. aasta kohtuotsus Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91), kuid ei teinud sellest järeldust, et kõnealuste lepingute kohaldamine Lääne-Saharale oleks vastuolus lepingute suhtelise toime üldpõhimõttega.

111. Assotsiatsioonilepingu artikli 94 ja rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõtte põhjal ei võinud aga Üldkohus tugineda asjaolule, et „Marokoga sõlmitud assotsiatsioonilepingus [ei ole] ühtegi tõlgendavat sätet ega ühtegi muud sätet, millega jäetaks Lääne-Sahara territoorium selle kohaldamisalast välja“ ( 55 ). Ta ei võinud ka otsustada, et asjaolu, et liidu institutsioonid ei olnud järjekindlalt nõudnud, et „[vaidlusaluse otsusega] heakskiidetava lepingu teksti lisataks säte, mis selle kohaldamise välistab […] näitab, et nad nõustusid [et] assotsiatsioonilepingut […] tõlgendatakse nii, et neid lepinguid kohaldatakse ka Lääne-Sahara selle osa suhtes, mida kontrollib Maroko Kuningriik“ ( 56 ).

112. Ma olen seega arvamusel, et apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa, mis puudutab liberaliseerimislepingu kohaldamist Lääne-Saharale, tuleb vastu võtta.

113. Nimelt, kui Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, et „[liberaliseerimis]lepingut […] asetatuna selle konteksti […] kohaldatakse ka Lääne-Sahara territooriumi suhtes või täpsemalt selle territooriumi suurema osa suhtes, mida kontrollib Maroko Kuningriik“ ( 57 ), siis pani ta toime õigusnormi rikkumise, millega minu arvates kaasneb vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine.

114. Sel juhul, kuna vaidlus on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu tähenduses sellises menetlusstaadiumis, et otsuse tegemine on võimalik, tuleb Polisario Rinde tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata jätta, kuna tal puudub põhjendatud huvi ja õigus esitada hagi, sest kui liberaliseerimisleping ei ole Lääne-Saharale kohaldatav, ei saaks ta vaidlusaluse otsuse tühistamisest mingit kasu ning see ei puudutaks teda otseselt ega isiklikult.

115. Juhul, kui Euroopa Kohus ei nõustu minu järeldusega, et kuna Üldkohus otsustas, et assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingud on Lääne-Saharale kohaldatavad, siis on ta rikkunud õigusnormi, analüüsin järgnevalt teisi apellatsioonkaebuse väiteid.

B. Teise võimalusena

1. Esimene väide, et on rikutud õigusnorme Polisario Rinde kohtumenetlusõigus- ja teovõime kohta liidu kohtutes

a) Poolte argumendid

116. Nõukogu ja komisjon väidavad, et kuna Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34–60 esitatud arutluskäigu lõpus, et Polisario Rinnet tuleb pidada juriidiliseks isikuks, kellel on õigus nõuda liidu kohtus vaidlusaluse otsuse tühistamist, siis on ta rikkunud õigusnormi.

117. Selles suhtes rõhutavad nad kõigepealt peamiselt seda, et Polisario Rinne ei ole liikmesriigi või kolmanda riigi õiguse alusel juriidiline isik. Seejärel väidavad nad, et teda ei saa käsitada ka rahvusvahelise õiguse subjektina.

118. Lõpuks märgivad nad, et kui kohtupraktika, ( 58 ) millele Üldkohus tugines selleks, et järeldada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–52, et Polisario Rindel on kohtumenetlusõigus‑ ja teovõime, annab erandkorras õiguse pöörduda liidu kohtute poole üksustele, kellel ei ole iseseisvat õigusvõimet, seab see nende hagi vastuvõetavuse tingimuseks, et on täidetud kaks kumulatiivset tingimust, millest teist Polisario Rinne ei täida, nimelt et liit ja selle institutsioonid käsitavad teda eraldi subjektina, kellel võivad olla talle omased õigused, või kellele võib panna kohustusi või kelle suhtes võib kohaldada piiranguid (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 52 ja 55–59) ( 59 ).

119. Nõukogu ja komisjoni hinnangul oleks Üldkohus pidanud tuvastama, et teine tingimus ei ole täidetud, kuna liidu institutsioonid ei ole andnud Polisario Rinnet puudutavaid akte ega „[tunnustanud teda] suhtluspartnerina läbirääkimistel“ ( 60 ).

120. Nendel tingimustel rikkus Üldkohus nende hinnangul õigusnormi, kui ta tugines hagi vastuvõetavaks tunnistamiseks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56–59 Polisario Rindele ÜRO Peaassamblee poolt tunnustatud Lääne-Sahara rahva esindaja staatusele ja selle üksuse osalemisele Lääne-Sahara lõpliku staatuse läbirääkimistes, mida peeti ÜRO egiidi all.

121. Vastuseks väidab Polisario Rinne esiteks, et ta on rahvusvahelise õiguse subjekt, arvestades tema rahvusliku vabastusliikumise staatust.

122. Teiseks vaidleb ta vastu sellele, et kui Üldkohus järeldas, et tal on kohtumenetlusõigus‑ ja teovõime, siis rikkus ta õigusnormi. Ta märgib selle kohta esiteks, et nõukogu ei vaidlusta Üldkohtu tuvastust, et tal on tema põhikirja alusel olemas sisemine struktuur, mis tagab talle vajaliku sõltumatuse õigussuhetes vastutava üksusena tegutsemiseks.

123. Teiseks leiab ta sisuliselt, et Üldkohus võis järeldada, et see õigus- ja teovõime võimaldas tal käesoleval juhul pöörduda liidu kohtusse, sest nõukogu ja komisjon ise tunnustavad tema staatust Lääne-Sahara rahva esindajana, osapoolena ÜRO läbirääkimistes selle territooriumi tuleviku üle nagu ka liidu õiguspärase suhtluspartnerina selles küsimuses.

b) Õiguslik hinnang

124. Märgin, et nõukogu ja komisjon vaidlevad vastu ainult arutluskäigu sellele osale, mille põhjal Üldkohus tegi oma otsuse, et Polisario Rindel on õigus pöörduda kohtu poole, isegi kui tal ei ole iseseisvat õigusvõimet. Selles mõttes nad ei vaidlusta, et Polisario Rinde põhikiri võimaldab tal tegutseda õigussuhetes vastutava üksusena.

125. Tuletan meelde, et teatavatel juhtudel tunnustatakse liidu õiguses õigust pöörduda kohtusse üksuste puhul, millel ei ole juriidilise isiku staatust. Nagu otsustas Euroopa Kohus 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuse PKK ja KNK vs. nõukogu (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) punktis 144, ei ole „Euroopa Kohtu põhikirjas, eelkõige selle artiklis 21, Euroopa Kohtu kodukorras, eelkõige selle artiklis [120], ja Esimese Astme Kohtu kodukorras, eelkõige selle artiklis [76], […] peetud silmas hagi esitamist […] organisatsioonide poolt, kes ei ole juriidilised isikud. […] erandlikus olukorras tuleb tühistamishagi vastuvõetavust käsitlevate menetluseeskirjade kohaldamisel neid vastavalt juhtumi olukorrale vajalikul määral kohandada“.

126. Ma ei jaga selles suhtes nõukogu seisukohta, mis on väljendatud tema apellatsioonkaebuse punktis 17 ja tugineb 3. aprilli 2008. aasta kohtumäärusele Landtag Schleswig-Holstein vs. komisjon (T‑236/06, EU:T:2008:91), mille kohaselt „kohtumenetlusõigus- ja teovõime võidakse anda liidu õiguses sõltumatult ainult siis, kui hageja õiguslikku olukorda reguleerib ainult liidu õigus“ ( 61 ).

127. Vastupidi sellele, mida väidab nõukogu, otsustas Üldkohus selle kohtumääruse, mida kinnitati 24. novembri 2009. aasta kohtumäärusega Landtag Schleswig-Holstein vs. komisjon (C‑281/08 P, ei avaldata, EU:C:2009:728) punktis 22 lihtsalt, et „[Üldkohus] hindab riigitasandist madalamal asetsevate territoriaalsete üksuste esitatud hagide puhul hageja staatust juriidilise isikuna siseriikliku avaliku õiguse kohaselt“.

128. Ent Polisario Rinne ei ole riigitasandist madalamal asetsev üksus, kellele võiks seda kohtupraktikat kohaldada ja ta ei põhjenda muide oma kohtumenetlusõigus- ja teovõimet siseriikliku õigusega.

129. Kuigi pooled tegelikult ei vaidlusta asjaolu, et Polisario Rindel on põhikiri ja sisemine struktuur, mis tagavad talle vajaliku iseseisvuse selleks, et tegutseda õigussuhetes vastutava üksusena, on küsimus selles, kas liit ja selle institutsioonid käsitasid Polisario Rinnet vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 viidatud kohtupraktika tähenduses eraldi subjektina, kellel võivad olla talle omased õigused, või kellele võib panna kohustusi või kelle suhtes võib kohaldada piiranguid ( 62 ).

130. Tuleb kohe alguses ära märkida, et küsimust niisuguse organisatsiooni kohtumenetlusõigus- ja teovõime kohta, keda ÜRO tunnustab mitteautonoomse territooriumi rahva esindajana, ei ole veel ilma iseseisva õigusvõimeta üksuste kohtumenetlusõigus- ja teovõimet käsitlevas Euroopa Kohtu praktikas tõstatatud. Seepärast on teataval määral normaalne, et Polisario Rinde juhtum ei kuulu otseselt selles kohtupraktikas ette nähtud juhtumite hulka.

131. Märgin selle kohta, et kohtuasi, milles tehti 28. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Groupement des Agences de voyages vs. komisjon (135/81, EU:C:1982:371), puudutas ühte moodustamisel olevat Luksemburgi osaühingut, mille kohtumenetlusõigus- ja teovõime oli komisjon vaidlustanud. Euroopa Kohus otsustas oma kohtuotsuse punktis 9, et „[komisjon] ei saa […] vaidlustada niisuguse üksuse kohtumenetlusõigus‑ ja teovõimet, kellel ta oli lubanud hankemenetluses osaleda ja kellele ta oli saatnud tagasilükkava otsuse pärast kõikide pakkujate võrdlevat hindamist“.

132. Käesolevas kohtuasjas ei lubanud nõukogu kunagi Polisario Rinnet osalema liberaliseerimislepingu läbirääkimisprotsessis.

133. Samamoodi puudutas kohtuasi, milles tehti 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus PKK ja KNK vs. nõukogu (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), nimelt Kurdistani Töölisparteid („Kurdistan Workers’ Party’t (PKK)“), mille olemasolu ise oli vaidlustatud, kuid mille suhtes liit oli kohaldanud piiravaid meetmeid.

134. Euroopa Kohus otsustas, et „kui […] [liidu] seadusandja on […] leidnud, et PKK tegutseb edasi piisaval määral selleks, et tema suhtes saaks kehtida määruses […] ette nähtud piiravad meetmed, on ühetaolisusest ja õiglusest lähtuvalt vaja nentida, et see üksus on tegutsenud edasi piisavalt selleks, et seda meedet vaidlustada. Igasuguse muu järelduse tulemuseks oleks olukord, kus organisatsioon võib olla kantud vaidlustatud loetellu, ilma et ta saaks loetelus olemise vastu hagi esitada“ ( 63 ).

135. Käesolevas kohtuasjas vaidlusalune otsus, millega kiidetakse heaks liidu ja Maroko Kuningriigi vahel sõlmitud rahvusvaheline leping, Polisario Rinnet ei käsitle.

136. Kuigi Polisario Rinde juhtum ei kuulu 28. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuses Groupement des Agences de voyages vs. komisjon (135/81, EU:C:1982:371) ja 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuses PKK ja KNK vs. nõukogu (C 229/05 P, EU:C:2007:32) vaadeldud juhtude hulka, näib see mulle seevastu lähedasem juhtumile, mida käsitleti 8. oktoobri 1974. aasta kohtuotsuses Union syndicale – Service public européen jt vs. nõukogu (175/73, EU:C:1974:95).

137. Selle kohtuotsuse, mis puudutas ilma iseseisva õigusvõimeta ametiühingu esitatud tühistamishagi teatavate ametnike ametisse nimetamise vastu, punktis 12 loetles Euroopa Kohus teatava hulga tegureid, mida tuleb kohtumenetlusõigus- ja teovõime kontrollimisel arvesse võtta ja mille hulgas oli asjaolu, et „[liidu] institutsioonid [olid] teda tunnustanud suhtluspartnerina läbirääkimistel töötajate kollektiivseid huve puudutavate probleemide üle“, nimelt ühe muu (ja ulatuslikuma) probleemi üle kui hagis käsitletud probleem.

138. Samamoodi, isegi kui Polisario Rinde tühistamishagi Üldkohtus puudutab ainult nõukogu otsust liberaliseerimislepingu sõlmimise kohta, on Polisario Rinne üks kahest suhtluspartnerist, keda ÜRO ja seega kõik liidu liikmesriigid ja institutsioonid tunnustavad ( 64 ) Lääne-Sahara tuleviku kindlaksmääramiseks.

139. Lisaks püüab Polisario Rinne ÜRO poolt tunnustatud Lääne-Sahara rahva esindajana oma tühistamishagiga kaitsta Lääne-Sahara rahva õigusi, mis tal on rahvusvahelisest õigusest tulenevalt, nimelt õigust enesemääramisele ja tema õigust alaliselt ise otsustada loodusvarade üle ( 65 ) Lääne-Saharas ( 66 ).

140. Nende kohtuotsuste kaudu on näha, et Euroopa Kohus on soovinud kohandada oma kohtupraktikat väga erinevatele asjaoludele, kuna tegelikkus on alati rikkalikum kui seadusandjate kujutlusvõime, jättes kõrvale liiga formalistliku või liiga jäiga käsitlusviisi.

141. Seda Euroopa Kohtu praktika tõlgendamist ei seata kahtluse alla nõukogu ja komisjoni argumentides, mille järgi sunnib käesolevas kohtuasjas esitatud küsimuste poliitiline iseloom Euroopa Kohust tegema pigem poliitilisi kui õiguslikke analüüse.

142. Ma nõustun selles mõttes Rahvusvahelise Kohtu vastusega seda tüüpi argumendile, mis esitati ühes analoogses asjas: „Kohus leiab, et asjaolust, et õigusküsimus kätkeb ka poliitilisi aspekte, „nagu see on loomulikust asjade seisust tulenevalt hulga küsimuste puhul, mis tekivad rahvusvahelises elus“, ei piisa selleks, et küsimus kaotaks oma „õigusküsimuse“ iseloomu ja „võtta Kohtult pädevus, mis on talle sõnaselgelt antud tema põhikirjaga […]“. Millised tõstatatud küsimuse poliitilised aspektid ka ei oleks, kohus ei saa keelduda tunnistamast küsimuse õiguslikku iseloomu, mis paneb teda täitma põhiolemuslikult kohtulikku ülesannet […]“ ( 67 ).

143. Nendel põhjustel on Polisario Rindel ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses kohtumenetlusõigus- ja teovõime liidu kohtutes.

144. Seega ei ole vaja kontrollida, kas Polisario Rindel kui rahvuslikul vabastusliikumisel, kellel on rahvusvahelises õiguses õigus- ja teovõime, on õigus esitada hagi.

145. Tuleb siiski rõhutada, et asjaolu, et Polisario Rindel ei ole ÜRO Peaassamblees rahvusliku vabastusliikumise eristaatust, nagu oli Palestiina Vabastusorganisatsioonil (PVO), ei tähenda tingimata ja automaatselt, nagu väidavad nõukogu ja komisjon, et Polisario Rindel ei ole rahvusvahelises õiguses õigusvõimet.

146. Vastupidi, tema tunnustamine paljude riikide ( 68 ) poolt rahvusliku vabastusliikumisena, ÜRO Peaassamblee ( 69 ) poolt Lääne-Sahara rahva esindajana, tema ühinemine liikmena rahvusvahelise organisatsiooniga „Aafrika Liit“, lepingute sõlmimine Mauritaania Islamivabariigiga ja Maroko Kuningriigiga ( 70 ) ja viimase kohustus järgida Genfi 12. augusti 1949. aasta konventsioone sõjaohvrite kaitse kohta, mille ta võttis vastavalt 8. juuni 1977. aasta lisaprotokolli rahvusvaheliste relvastatud konfliktide ohvrite kaitse kohta artikli 96 lõikele 3, räägivad pigem rahvusvahelises õiguses rahvuslike vabastusliikumiste puhul aktsepteeritud õigusvõime tunnustamise kasuks.

147. Seega tuleb esimene väide tagasi lükata.

2. Teine väide, et on rikutud õigusnormi Polisario Rinde õiguse kohta esitada hagi

148. Selles väites on kolm eri osa, millest esimest ma osaliselt analüüsisin. Minu arutluskäigu teise võimalusena esitamine eeldab, et Euroopa Kohus lükkab minu ettepaneku tagasi.

a) Esimene osa, mis puudutab vaidlusaluse otsuse laadi

i) Poolte argumendid

149. Nõukogu märgib, et kuna Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70 ja 71, et vaidlusalune otsus on seadusandlik akt, siis on ta rikkunud õigusnormi. Nõukogu hinnangul ei ole vaidlusalune otsus seadusandlik akt, sest selle õiguslikus aluses, nimelt ELTL artikli 207 lõike 4 esimene lõik koostoimes ELTL artikli 218 lõike 6 punktiga a ei ole seadusandlikku menetlust sõnaselgelt nimetatud. Tema arvates ei ole see ka halduse üldakt, sest see ei ole üldkohaldatav. Järelikult ei saa see puudutada füüsilist ja juriidilist isikut otseselt ja isiklikult.

150. Polisario Rinne lükkab oma vastuses nõukogu argumendid tagasi, leides, et nõukogu eesmärk on jätta vaidlusalune otsus ilma liidu õiguskorras antud tagatisteta. Ta leiab, et kui vaidlusalune otsus ei ole seadusandlik akt, siis on see üldkohaldatava aktina kindlasti halduse üldakt.

ii) Õiguslik hinnang

151. Nagu märgib nõukogu, ei ole ELTL artikli 207 lõikes 4 ja ELTL artikli 108 lõike 6 punktis a, mis moodustavad vaidlusaluse otsuse õiguslikud alused, nimetatud sõnaselgelt seadusandlikku tava- või erimenetlust, nagu on muide nimetatud ELTL artiklites 203, 349 ja 352.

152. Sellest tuvastusest aga ei piisa selleks, et tõendada, et vaidlusalune otsus, mille toimel lisatakse liidu õiguskorda üldkohaldatavad eeskirjad, ei ole seadusandlik akt.

153. ELTL artikli 289 lõikes 3 on mõiste „seadusandlikud aktid“ määratletud kui „[s]eadusandliku menetluse teel vastuvõetud õigusaktid“, nimelt seadusandliku tavamenetluse või seadusandliku erimenetluse teel.

154. ELTL artikli 289 lõike 2 kohaselt moodustab seadusandliku erimenetluse „otsuse vastuvõtmine […] nõukogu poolt Euroopa Parlamendi osavõtul“.

155. ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunktis i on sätestatud, et „[nõukogu] võtab […] vastu otsuse lepingu sõlmimise kohta […] pärast Euroopa Parlamendilt nõusoleku saamist […] assotsieerimisleping[ute puhul]“.

156. Ma ei näe, kuidas parlamendi eelneva heakskiidu nõuet ei loeta parlamendi osalemiseks menetluses.

157. Asjaolu, et ELTL artikli 289 lõikes 2 kasutatakse väljendust „[a]luslepingutes sätestatud erijuhtudel“, ei tähenda tingimata, et igas EL toimimise lepingu sättes, mis näeb ette seadusandliku erimenetluse, peaks see olema sõnaselgelt teada antud. Piisab sellest, kui selle sättega antud määratlust järgitakse.

158. Seda enam, et, nagu otsustas Euroopa Kohus 24. juuni 2014. aasta kohtuotsuse parlament vs. nõukogu (C‑658/11, EU:C:2014:2025) punktis 55, „nõuab Lissaboni leping […] parlamendilt nõusoleku saamist rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks konkreetselt lepingute puhul, mis hõlmavad valdkondi, mille suhtes sisetasandil kohaldatakse ELTL artiklis 294 sätestatud seadusandlikku tavamenetlust või seadusandlikku erimenetlust, mille puhul on nõutav parlamendi nõusolek“.

159. Igal juhul ja vastupidi sellele, mida väidab nõukogu, kui vaidlusalune otsus ei ole seadusandlik akt, peaks see kindlasti olema halduse üldakt ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, nagu seda tõlgendas Euroopa Kohus 3. oktoobri 2003. aasta kohtuotsuse Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) punktides 58 ja 61, millisel juhul on see üldkohaldatav akt (kuna sellega võetakse rahvusvaheline leping liidu õiguskorda), ( 71 ) mis ei ole seadusandlik akt.

160. See ei saaks nõukogu aidata, sest Polisario Rinne võidaks siis vabastada kohustusest tõendada oma isiklikku puutumust, kui mööndaks, et vaidlusalune otsus ei vaja rakendusmeedet.

161. Seepärast, kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70 ja 71, et vaidlusalune otsus on seadusandliku erimenetluse teel vastu võetud seadusandlik akt, ei rikkunud ta õigusnormi.

b) Teine osa Polisario Rinde otsese puutumuse kohta

i) Poolte argumendid

162. Nõukogu ja komisjon väidavad, et Üldkohus pani toime mitu õigusnormi rikkumist, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106–110, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet otseselt põhjusel, et liberaliseerimisleping ise sisaldab hulka sätteid, mis mõjutavad otseselt Lääne-Sahara õiguslikku olukorda ja mis puudutavad Polisario Rinnet kui Maroko Kuningriigi suhtluspartnerit nende vahel ÜRO egiidi all peetavate läbirääkimiste raames selle territooriumiga seotud vaidluse lahendamiseks.

163. Selles suhtes väidab nõukogu sisuliselt, et isegi kui oletada, et tõendatakse liberaliseerimislepingu teatavate sätete, millega täpsustatakse territooriumilt, millele see leping on kohaldatav, pärit toodete liitu importimise tingimused, vahetu õigusmõju, ei saa selle põhjal asuda seisukohale, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinde õiguslikku olukorda ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses otseselt, ja seda enam, et käesoleval juhul rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 203, et nimetatud leping ei ole sellele üksusele siduv. Nimelt on mõisted „vahetu õigusmõju“ ja „otsene puutumus“ tema hinnangul erinevad ja esimene neist ei ole teise alusel analüüsimise raames asjassepuutuv või igal juhul mitte määrav.

164. Peale selle ei ole komisjoni sõnul liberaliseerimislepingul liidus vahetut õigusmõju, sest selle rakendamiseks oli vaja vastu võtta komisjoni 12. septembri 2012. aasta rakendusmäärus (EL) nr 812/2012, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 747/2001 teatavate Marokost pärit põllumajandustoodete ja töödeldud põllumajandustoodete Euroopa Liidu tariifikvootide osas ( 72 ).

165. Lõpuks on õiguslikud tagajärjed territooriumidele, mille suhtes ei kohaldata liidu õigust, tema arvates ELTL artikli 263 neljanda lõiguga nõutud kontrollimise raames asjassepuutumatud.

166. Igal juhul on komisjon seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsusega ainult märgitakse kaudset seost, mis on liberaliseerimislepingu sätete väidetavate õiguslike tagajärgede vahel ühelt poolt Lääne-Sahara territooriumile, sealt pärit toodetele ning nende eksportijatele ja importijatele ja teiselt poolt Polisario Rinde osalemisele poliitilistes läbirääkimistes selle territooriumiga seotud vaidluse lahendamiseks. Tegelikult oleks Üldkohus pidanud järeldama, et vaidlusalune otsus ei võinud selle eset ja laadi arvestades puudutada Polisario Rinnet otseselt ja laiemalt iga teist mitteprivilegeeritud hagejat, isegi kui tegu on üksusega, kellel on nõudmised territooriumile, mille suhtes võidakse niisuguse otsusega heakskiidetud rahvusvahelist lepingut kohaldada.

167. Vastuseks on Polisario Rinne seisukohal, et arvestades asjaolu, et liberaliseerimislepingut kohaldatakse Lääne-Saharast pärit toodetele, järeldas Üldkohus õigusega, et vaidlusalune otsus puudutab teda otseselt. Selles suhtes rõhutab ta nimelt, et selle otsuse eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi ning seda ei saa seega pidada otsuseks, mida ei saa olemuslikult kohtus vaidlustada. Ta märgib seejärel, et nimetatud otsusega kiideti heaks liberaliseerimisleping ja et seega juba ainult selle otsuse vastuvõtmine tekitas õiguslikke tagajärgi Lääne-Saharast pärit toodete liitu eksportimise tingimustele. Ta märgib lõpuks sisuliselt, et kuna ÜRO Peaassamblee on tunnustanud tema Lääne-Sahara rahva esindaja staatust, et ÜRO läbirääkimistega Lääne-Sahara üle püütakse võimaldada sellel rahval teostada õigust enesemääramisele ja et kontroll loodusvarade üle on üks selle õiguse põhielemente, võis Üldkohus õigusega järeldada, et vaidlusalune otsus puudutab otseselt tema õiguslikku olukorda.

ii) Õiguslik hinnang

– Kas nõukogu otsused rahvusvaheliste lepingute sõlmimise kohta võivad „otseselt puudutada“ mitteprivilegeeritud hagejaid

168. Ma ei saa jagada nõukogu põhiseisukohta, et rahvusvahelise lepingu sõlmimist puudutavaid otsuseid, mille õiguslik alus on ELTL artikli 218 lõige 6, ei saa juba olemuselt vaidlustada mitteprivilegeeritud hagejad nagu Polisario Rinne.

169. Väites, et nendel otsustel ei saa juba nende olemuse poolest olla vahetut õigusmõju ja et seepärast võivad nende vastu tühistamishagi esitada ainult privilegeeritud hagejad, kes ei pea oma põhjendatud huvi tõendama, näib nõukogu segi ajavat mõisted „vaidlustatav akt“ ja „põhjendatud huvi“.

170. Tuletan meelde, et „[v]äljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et ELTL artikli 263 alusel vaidlustatavate aktidena käsitatakse nende vormist olenemata kõiki institutsioonide kehtestatud sätteid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi“ ( 73 ).

171. Asjaolu, et otsused rahvusvaheliste lepingute sõlmimise kohta tekitavad samasugust õigusmõju, on Euroopa Kohtu praktikas tõendatud juba ammu ( 74 ), sest vastasel juhul tähendaks see jätta „[liidu] institutsioonidele rahvusvaheliste suhete vallas üle kantud pädevuse teostami[ne] välja kohtu poolt teostatava [ELTL 263] artiklis […] ette nähtud seaduslikkuse kontrolli alt“ ( 75 ).

172. Vaidlusaluse otsuse vaidlustatavus näib mulle seega vaieldamatu.

173. Sama kehtib Polisario Rinde põhjendatud huvi kohta.

174. Nagu Euroopa Kohus otsustas 17. aprilli 2008. aasta kohtuotsuse Flaherty jt vs. komisjon (C‑373/06 P, C‑379/06 P ja C‑382/06 P, EU:C:2008:230) punktis 25, peab „[v]äljakujunenud kohtupraktika järgi […] hageja menetluse algatamise huvi hagi eseme seisukohalt esinema hagi esitamise hetkel, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu. Selline vaidlusese, nagu ka menetluse algatamise huvi peavad säilima kuni kohtuotsuse tegemiseni, vastasel juhul võidakse asjas mitte teha kohtuotsust, mis eeldab, et hagi peab selle esitajale tooma selle lõpptulemuse kaudu mingit kasu“.

175. Kuna assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingud on Lääne-Saharale kohaldatavad, on ilmne, et tühistamishagi võiks tuua kasu Polisario Rindele, kes leiab, et nende lepingute kohaldamine Lääne-Saharale on vastuolus tema rahva õigusega enesemääramisele, loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõttega ja ÜRO põhikirja artikliga 73.

– Mõisted „otsene puutumus“ ja „vahetu õigusmõju“

176. Nagu sedastab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105, ilmneb „väljakujunenud kohtupraktikast […], et tingimus, mille järgi peab hagi esemeks olev otsus puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, eeldab kahe kumulatiivse kriteeriumi täitmist, nimelt esiteks seda, et vaidlustatud meede avaldaks otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale, ja teiseks seda, et see ei jätaks meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme“.

177. Kuigi nõukogu ja komisjon ei vaidle vastu sellele, et mõiste „otsene puutumus“ teisel kriteeriumil on teatav seos mõistega „vahetu õigusmõju“ ( 76 ), ei nõustu nõukogu aga sellega, et käesolevas kohtuasjas on täidetud esimene kriteerium, samas kui komisjoni arvates ei ole täidetud teine kriteerium.

178. Esimese kriteeriumi kohta, mille järgi peab vaidlustatud meede mõjutama puudutatud isiku õiguslikku olukorda otseselt, väidab nõukogu, et otsese puutumuse kriteeriumit tuleb kontrollida puudutatud isiku, mitte asjaomase territooriumi suhtes. Ta tugineb seega põhieeldusele, et niisuguse rahvusvahelise lepingu sätted, millel on endal vahetu õigusmõju, ei saa mõjutada territooriumi õiguslikku olukorda, mis tähendab tema arvates, et tuleb hinnata mõju puudutatud isiku, mitte asjaomase territooriumi õiguslikule olukorrale.

179. Ma ei nõustu selle lähtepunktiks võetud põhieeldusega, millel põhineb nõukogu seisukoht.

180. Kõigepealt on asjaolu, et rahvusvahelise lepingu sätted võivad territooriumide õiguslikku olukorda kindlasti mõjutada, ja seda sõltumata sellest, kas nendel sätetel on vahetu õigusmõju, käesoleval juhul tõendatud nimelt Rahvusvahelise Kohtu 16. oktoobri 1975. aasta nõuandvas arvamuses Lääne-Sahara kohta ( 77 ), mille raames Maroko Kuningriik esitas oma ülemvõimu Lääne-Sahara üle teostamise tõenduseks teatavad rahvusvahelised aktid, mis tema arvates näitavad, et teised riigid on seda ülemvõimu tunnustanud, kuna need aktid on Lääne-Sahara kohta ( 78 ).

181. Nagu selle arvamuse punktist 108 nähtub, analüüsis Rahvusvaheline Kohus küsimust, „kas tema analüüsi õiguslikust olukorrast, nagu see nähtub nende siseaktide uurimisest, millele Maroko [Kuningriik] tugineb, mõjutasid tunduvalt rahvusvahelised aktid, mis selle kuningriigi sõnul tõendavad, et tunnustatakse otseselt või kaudselt, et sultani ülemvõim ulatub [Lääne-Saharani]“ ( 79 ). Nende aktide hulgas oli mitu rahvusvahelist lepingut, mille oli Sharifi riik (Maroko Kuningriigi endine nimi) ( 80 ) sõlminud, ning ka diplomaatiline kirjavahetus ühe lepingu sätte tõlgendamise kohta ( 81 ).

182. Seepärast, nagu tunnistab komisjon oma vastuse apellatsioonkaebusele punktis 30, võiks assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingute kohaldamist Lääne-Sahara suhtes tõlgendada tema rahva enesemääramisõiguse ( 82 ) rikkumisena ja see võiks selles mõttes mõjutada selle territooriumi õiguslikku olukorda, sest see annab Maroko Kuningriigi ülemvõimu taotlusele teatava legitiimsuse ( 83 ).

183. Seda arvestades tuleb analüüsida ka nõukogu argumente, mille ta esitas kohtuistungil ja millega ta vaidleb vastu seosele Lääne-Sahara territooriumi otsese puutumuse (kui oletada, et see on tõendatud) ja Polisario Rinde otsese puutumuse vahel. Selle seose lõi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 selle põhjal, et Polisario Rinne osales koos Maroko Kuningriigiga ÜRO egiidi all peetavates läbirääkimistes Lääne-Sahara tuleviku üle.

184. Selles suhtes on nõukogu seisukohal, et „Üldkohus eeldab meelevaldselt absoluutset samasust territooriumi ja selle suhtes nõudmisi esitava isiku vahel […]“. Tema arvates „oleks Üldkohtu argumentatsioonil mõte ainult siis, kui Polisario Rinde eesmärk oleks loomuomaselt kaitsta Lääne-Sahara kaubanduslikke huve, mis tähendaks, et tema oleks selle territooriumi institutsiooniline väljendus, mida tunnustatakse rahvusvahelises õiguses või vähemalt rahvusvahelises tavas“.

185. Ma jagan seda nõukogu kriitikat selles mõttes, et ÜRO tunnustab Polisario Rinnet Lääne-Sahara rahva esindajana ainult poliitilises protsessis, ( 84 ) mille eesmärk on lahendada selle territooriumi rahva enesemääramise küsimus. Selles poliitilises kontekstis ongi ta Lääne-Sahara rahva esindaja, kuna Maroko Kuningriik on teine vaidluse pool ja Hispaania Kuningriik loeb ennast alates 26. veebruarist 1976 vabastatuks igasugusest rahvusvahelisest vastutusest Lääne-Sahara valitsemise eest.

186. Ent kõnealune vaidlus ei ole osa poliitilisest protsessist, milles Polisario Rinne täidab Lääne-Sahara rahva esindaja missiooni, mida on ÜRO tunnustanud.

187. Nõukogu vaidlustab lisaks Polisario Rinde kui Lääne-Sahara rahva ainuesindaja staatuse. Polisario Rinne ise ei pea ennast ainsaks üksuseks, kellel on võime esindada Lääne-Sahara rahvast, sest tema sõnul on Hispaania Kuningriik endiselt Lääne-Sahara territooriumi üle haldusvõimu teostaja ( 85 ).

188. Hispaania Kuningriik loeb küll ennast alates 26. veebruarist 1976 vabastatuks igasugusest rahvusvahelisest kohustusest Lääne-Saharat hallata. Ei saa aga kindlalt välistada, et vaatamata loobumisele on Hispaania Kuningriigil säilinud rahvusvahelises õiguses tema territooriumi üle haldusvõimu teostaja staatus ja et selles staatuses on ta ainus üksus, kellel on võime või koguni kohustus kaitsta Lääne-Sahara rahva õigusi, kaasa arvatud õiguslikus plaanis, eelkõige tema õigust enesemääramisele ja tema eesõigust selle territooriumi loodusvaradele.

189. Nimelt ja ilma et seda küsimust oleks vaja käesolevas kohtuasjas lahendada, tekib mul seoses ÜRO põhikirja artikli 73 punktidega a ja b ( 86 ) territooriumi üle haldusvõimu teostajatele pandud kohustuse tingimustega kahtlus, kas nad võivad ennast sellest missioonist ilma seda täitmata vabastada, arvestades asjaomase mitteautonoomse territooriumi rahva huve ja vajadusi.

190. Seda kahtlust tugevdab asjaolu, et ÜRO loeb jätkuvalt, et ÜRO põhikirja artikli 73 punktis e ette nähtud kohustus edastada ÜRO peasekretärile teavet Lääne-Sahara kohta lasub Hispaania Kuningriigil ( 87 ).

191. Lisaks tunnustavad Hispaania Kuningriigi Ministerio Fiscal (prokuratuur) ja Audiencia Nacional (keskkohus, Hispaania) Hispaania Kuningriigi staatust Lääne-Sahara territooriumil haldusvõimu teostajana, kellel „sellisena säilivad kuni dekoloniseerimisperioodi lõpuni ÜRO põhikirja artiklitest 73 ja 74 tulenevad kohustused, mille hulgas on selle kodanike kaitse, kaasa arvatud õiguslik kaitse igasuguse kuritarvituse eest“ ( 88 ). Selle põhjal laiendas Hispaania Kuningriik oma rahvusvahelist kohtualluvust kriminaalasjades Lääne-Saharas toime pandavatele kuritegudele ( 89 ).

192. Märgin, et kohtuistungil loobus Hispaania valitsus kommenteerimast Hispaania kohtute seisukohta, märkides ainult, et ta respekteerib Hispaania kohtute otsuseid.

193. Kokkuvõttes selle punkti kohta näib seos vaidlusaluse otsuse ja Polisario Rinde vahel mulle liiga kaudne selleks, et põhjendada viimase otsest puutumust.

194. Järelikult leian ma, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 on rikutud õigusnormi, sest selles tunnustatakse Polisario Rinde otsest puutumust.

195. Seda järeldust arvestades analüüsin ma ainult täielikkuse huvides otsese puutumuse teist kriteeriumit, nimelt et vaidlusalune otsus ei tohi jätta otsuse adressaatidele, kes on kohustatud seda rakendama, mingit kaalutlusõigust. Selles küsimuses ei jaga ma komisjoni arvamust, et see tingimus ei ole käesolevas kohtuasjas täidetud rakendusmääruse nr 812/2012 tõttu, mille komisjon pidi liberaliseerimislepingu rakendamiseks vastu võtma.

196. Minu arvates on vaidlustatud akt küll „puhtautomaatne ja tulene[b] vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme“ ( 90 ). Selle jõustumine võimaldab teostada õigusi ja täita kohustusi, mis on liberaliseerimislepingus ette nähtud.

197. Rakendusmäärusega nr 812/2012 ainult ajakohastatakse nõukogu 9. aprilli 2001. aasta määrust (EÜ) nr 747/2001, millega sätestatakse teatavate Vahemere maadega sõlmitud lepingute alusel sooduskohtlemiseks kõlblike toodete ühenduse tariifi- ja individuaalkvootide haldamine ja ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 1981/94 ja (EÜ) nr 934/95 ( 91 ), esitades kontsentreeritult (üks ainus säte koos koondtabeliga) mõned peamistest liberaliseerimislepinguga tehtud muudatustest.

198. Nagu nimelt liberaliseerimislepingu lisas 1 esitatud protokolli nr 1 artiklist 2 tuleneb, on lepingu eesmärk „Maroko Kuningriigist pärit põllumajandussaaduste, töödeldud põllumajandustoodete, kala ja kalandustoodete“ liitu importimine, samas kui näib, et rakendusmääruses nr 812/2012 on sihiks võetud ainult mõned nendest toodetest, mida imporditakse liitu tariifikvootidega ( 92 ). Rakendusmääruse puudumine ei oleks kuidagi takistanud lepingu kohaldamist nii nendele kui ka teistele toodetele.

199. Komisjon ei selgitanud kohtuistungil, kuidas rakendusmäärus nr 812/2012 rakendab liberaliseerimislepingut kõigi teiste toodete osas.

200. Isegi rakendusmääruses nr 812/2012 silmas peetud toodete osas (näiteks tomatid), mille jaoks on olemas tariifikvoot, mille kohaldamise korda reguleerib see määrus, tuleb märkida, et Polisario Rinne ei väida, nagu teeks importija, et liberaliseerimislepingus ette nähtud tariifikvoot puudutab teda otseselt. Tema heidab ette selle lepingu kohaldamist kui sellist Lääne-Saharale, millel ei ole mingit seost selle võimaliku rakendamisega nimetatud määrusega.

201. Seepärast leian ma, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 nimetatud teine otsese puutumuse kriteerium on käesolevas kohtuasjas täidetud.

c) Kolmas osa Polisario Rinde isikliku puutumuse kohta

202. Analüüsin seda kolmandat osa vaid juhuks, kui Euroopa Kohus peaks järeldama, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet otseselt.

i) Poolte argumendid

203. Nõukogu ja komisjon väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 113, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet isiklikult põhjusel, et ta osaleb rahvusvahelistes läbirääkimistes Lääne-Saharaga seotud vaidluse lahendamiseks ja et ta on seega olukorras, mis eristab teda kõikidest teistest isikutest. Isegi kui möönda, et niisugune olukord esineb, ei tõenda Üldkohtu arutluskäik, mille poolest vaidlusalune otsus selle eset arvestades puudutaks Polisario Rinnet kohtupraktika tähenduses mingil viisil. Tema osalemine ÜRO egiidi all peetavatel läbirääkimistel annab vaid tunnistust lihtsalt üldisest poliitilisest huvist, milles puudub igasugune sisuline ja menetluslik seos vaidlusaluse otsusega ja liberaliseerimislepinguga, kuna viimase ese on ainult kaubandus- ja tolliküsimused.

204. Polisario Rinne väidab vastupidi, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 113 leitakse õigesti, et vaidlusalune otsus puudutab teda isiklikult. Selle kohta märgib ta kõigepealt, et on kindel ja vaieldamatu, et tal on Lääne-Sahara rahva esindaja staatus ja et sellena on ta ÜRO egiidi all peetavatel läbirääkimistel ainus Maroko Kuningriigi suhtluspartner. Seejärel märgib ta, et nende läbirääkimiste eesmärk ei ole mitte leida lihtne poliitiline lahendus territoriaalvaidlusele, nagu märgivad nõukogu ja komisjon, vaid pigem võimaldada Lääne-Sahara rahval teostada õigust enesemääramisele. Lõpuks rõhutab ta, et liberaliseerimislepingut kohaldatakse Lääne-Saharale ja selle loodusvaradele, mille kontrollimine on nimetatud õiguse osa.

ii) Õiguslik hinnang

205. Kuigi käesolev kohtuasi ei ole hõlmatud komisjoni viidatud Euroopa Kohtu praktikaga riigiabi käsitlevate komisjoni otsuste vastu hagi esitamise õiguse kohta, mis on teistel isikutel, kes ei ole selle otsuse liikmesriikidest adressaadid ( 93 ), ei välista miski põhimõtteliselt, et Polisario Rinne võiks vastata isikliku puutumuse kriteeriumile, isegi kui talle iseloomulike eriasjaolude tõttu ei kuulu tema juhtum ühegi pretsedendi alla, mida Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus analüüsida.

206. Sellega seoses ei jaga ma komisjoni arvamust, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 113 on vastuolus 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Hollandi Antillid (C‑142/00 P, EU:C:2003:217) ( 94 ), sest Polisario Rinde positsioon ei ole Hollandi Antillide omaga üldse võrreldav.

207. Nimelt otsustas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktides 66–67, et isegi kui suurem osa ülemeremaadest ja –territooriumidelt (ÜMT) pärit riisi impordist liitu tuli Hollandi Antillidelt, siis see sektor mitte ainult ei moodustanud vaid 0,9% Hollandi Antillide rahvamajanduse kogutoodangust, vaid ka Hollandi Antillid ei olnud ainus kõnealustest määrustest puudutatud ÜMT riisitootja.

208. Selle põhjal otsustas Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuse punktis 68, et kõnealused määrused ei tekitanud Hollandi Antillide majanduse olulises sektoris erinevalt kõikidest teistest ÜMT-dest raskeid tagajärgi ega kõnealused sätted ei kahjustanud Hollandi Antille nende omaduste tõttu, mis eristavad neid teistest ÜMT-dest, kellele olid nimetatud määrused samuti suunatud.

209. Polisario Rinne ei ole kaugeltki Hollandi Antillidega analoogses olukorras. Kuigi Euroopa Kohus otsustas nimetatud kohtuotsuse punktis 69, et „üldine huvi, mis ühel ÜMT-l võib olla üksusena, kes on oma territooriumil pädev otsustama majandus- ja sotsiaalkorra üle, selle vastu, et jõutaks tema majandusliku arengu seisukohast soodsa tulemuseni, [ei ole] üksi piisav, et teda võiks lugeda isiklikult puudutatuks“, ei puuduta Polisario Rinde missioon üldise majandus- ja sotsiaalkorra küsimusi.

210. Tema missioon on nimelt, nagu tuleneb tema põhikirja artiklist 8, palju üldisem ja seisneb sisuliselt selle saavutamises, et Lääne-Sahara rahvas, kelle ÜRO poolt tunnustatud esindaja ta on ( 95 ), teostab oma õigust enesemääramisele.

211. Samadel põhjustel, mille ma andsin käesoleva ettepaneku punktides 185–194, leian ma siiski, et eespool nimetatud tegurid ei võimalda tuvastada Polisario Rinde isiklikku puutumust.

212. Järelikult, kui Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet isiklikult, rikkus ta õigusnormi.

213. Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 110–114 tuleks seega tühistada, millega kaasneb minu arvates selle kohtuotsuse tühistamine.

214. Kuna sel juhul on vaidlus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu tähenduses otsuse tegemist võimaldavas menetlusstaadiumis, tuleb Polisario Rinde tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata jätta, kuna puudub otsene ja isiklik puutumus.

215. Juhuks kui Euroopa Kohus ei arva, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet otseselt ja isiklikult, analüüsin järgnevalt teisi apellatsioonkaebuse väiteid.

C. Kolmanda võimalusena

1. Kolmas väide, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi selle kaalutlusõiguse kontrollimisel, mis nõukogul on välismajandussuhete valdkonnas

a) Poolte argumendid

216. Nõukogu ja komisjon väidavad, et kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225, et nõukogule kolmandate riikidega majanduslepingute sõlmimiseks antud ulatusliku kaalutlusõiguse vastukaaluks on eelnev kohustus kontrollida kõiki konkreetse juhtumi asjakohaseid asjaolusid, siis rikkus ta õigusnormi.

217. Sellega seoses vaidlustavad nad kõigepealt niisuguse kohustuse põhimõtteliselt. Nimelt on see nende sõnul menetluslik tagatis, mis on liidu õigusega tagatud vastukaaluks kaalutlusõigusele, mida võib kasutada otsustusõigusega asutus haldusmenetlustes keerukaid hindamisi eeldavate tehnilistes valdkondades kohaldatavate liidu õigusnormide rakendamiseks individuaalsetel juhtudel. Selle menetlusliku tagatise mõtet arvestades ei oleks see ülekantav ulatusliku kaalutlusõiguse teostamisele, mis on nõukogul seadusandlike või normatiivaktide vastuvõtmiseks, isegi kui ta peab arvesse võtma ka selle raames kättesaadavaid andmeid. Igal juhul peaks poliitikavaldkonnas, nagu rahvusvaheliste lepingute sõlmimine, seadusandjal oleva ulatusliku kaalutlusõiguse kohtulik kontroll piirduma kontrollimisega, et vastu võetud akt ei olnud taotletava eesmärgi suhtes ilmselgelt sobimatu.

218. Teiseks leiavad nõukogu ja komisjon, et Üldkohus pani toime õigusnormi rikkumisi, kui ta täpsustas vaidlustatud kohtuotsuses määratletud eelneva kontrollimise kohustuse rakendamise korra. Selles kohtuotsuses on see kohustus seostatud nimelt sellega, et on kahtlusi Lääne-Sahara rahva õiguste austamise suhtes, millest annab tunnistust üks Polisario Rinde nõukogu koostatud raport, selle asemel et tõendada, et on rikutud õiguseeskirja või tehtud ilmne hindamisviga. Peale selle ei saaks niisugust raportit selle päritolu arvestades käsitada arvestatava tõendina.

219. Polisario Rinde sõnul on eelneva kontrollimise kohustus, mille tõi välja Üldkohus, üks põhilistest tagatistest, mis peab olema õigusliidus tagatud juhul, kus liidu institutsioonil on kaalutlusõigus, ja seega nimelt liidu välismajandussuhete valdkonnas. Peale selle seondub see kohustus tema sõnul hea halduse üldpõhimõttega, mille järgimine peaks Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt ( 96 ) olema tagatud mitte ainult haldusmenetluste raames, vaid ka menetlustes, mille tulemusel võetakse vastu õigusnorme sisaldavaid akte. Niisugune kohustus aitaks nimelt kaasa nõukogu suutlikkusele teostada oma kaalutlusõigust asjast informeerituna, piiramata mingil viisil selle ulatust, ning võimaldaks kohtul veenduda, et selle teostamisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga.

b) Õiguslik hinnang

220. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on „liidu seadusandjal […] ulatuslik kaalutlusõigus valdkondades, mis eeldavad poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning milles seadusandja peab andma keerulisi hinnanguid. [Kohus] järeldas sellest, et nendes valdkondades võetud meedet võib pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu“ ( 97 ).

221. Nagu on tunnustanud liidu kohtud, on liidu institutsioonidel see ulatuslik kaalutlusõigus välismajandussuhete valdkonnas, kuhu kuuluvad assotsiatsiooni- ja liberaliseerimislepingud ( 98 ).

222. Kuid nagu rõhutavad nõukogu ja komisjon, ei ole kohtupraktika, millele Üldkohus tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225 ( 99 ), et järeldada, et liidu institutsioonidel on enne asjaomase akti vastuvõtmist üldine kohustus „kontrolli[da], hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumiga seonduvaid asjaolusid, mis toetavad nende pinnalt tehtud järeldusi“, välismajandussuhete valdkonnas asjassepuutuv. See kohtupraktika kehtestab nimelt niisuguse kohustuse liidu institutsioonidele, kui nad kavatsevad haldusmenetluse raames ( 100 ) vastu võtta otsuse, mis mõjutab füüsilise või juriidilise isiku huve ( 101 ).

223. Ma arvan siiski, et Üldkohtu viitamine 21. novembri 1991. aasta kohtuotsusele Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438) ja 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsusele Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803) käesoleva ettepaneku punktis 220 viidatud kohtupraktika asemel ei mõjuta tema järeldust, sest haldusmenetlustes kohaldatavad põhimõtted on mutatis mutandis kohaldatavad seadusandlikele menetlustele.

224. Väljakujunenud kohtupraktika näeb nimelt ette, et kuigi liidu seadusandjal on erinevate üldiste huvide kaalumisel seadusandliku või üldkohaldatava akti vastuvõtmisel ulatuslik poliitiline kaalutlusõigus, on talle alati siduv kohustus võtta arvesse kõiki kättesaadavaid asjaomaseid „põhiandmeid“ ja „faktilisi asjaolusid“ ( 102 ). Selles kontekstis peab Euroopa Kohus kontrollima, et seda tehakse õigesti ( 103 ) ja et vastu võetud akt ei ole ilmselgelt sobimatu ( 104 ).

225. Sellisel juhul leian ma, et eriti oluline on 16. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hispaania ja Itaalia vs. nõukogu (C‑274/11 ja C‑295/11, EU:C:2013:240), sest see puudutab nõukogu otsust, millega lubati ELTL artikli 329 lõike 1 alusel tõhustatud koostööd, mis piiritleb nagu vaidlusalune otsuski seda, mida komisjon nimetas „liidu institutsioonide kaalutlusõiguse tuumaks“.

226. Euroopa Kohus kordas selle otsuse õiguspärasuse kontrollimisel peaaegu sõna-sõnalt 21. novembri 1991. aasta kohtuotsuses Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14) ja 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsuses Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, punkt 57) sedastatud ja Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225 korratud põhimõtet, otsustades, et „Euroopa Kohus [peab] selle kontrollimisel, kas tõhustatud koostöö lubamise otsuse vastuvõtmisel on kinni peetud viimase abinõu tingimusest, kindlaks tegema, kas nõukogu hindas hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumiga seonduvaid asjaolusid ning kas järeldused, millele nõukogu jõudis, on piisavalt põhjendatud“ ( 105 ).

227. Kui nõukogul tuleb seadusandjana toimides täita kõiki neid nõudeid, on raske uskuda, et tal ei tule neid täita siis, kui ta kasutab rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks seadusandlikku erimenetlust ( 106 ).

228. Samadel põhjustel, mis on antud käesoleva ettepaneku punktis 142, ei või komisjoni viited tema vasturepliigi punktides 12–14 Lääne-Sahara küsimuse poliitilisele olemusele takistada piiratud kontrolli, mida Euroopa Kohtul tuleb teostada rahvusvaheliste suhete valdkonnas, kus liidu institutsioonidel on ulatuslik kaalutlusõigus ( 107 ).

229. Nendel põhjustel olen ma arvamusel, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225, et „liidu kohus [peab] – eriti juhtudel, mil liidu institutsioonil on ulatuslik kaalutlusõigus –, selleks et hinnata, kas pädev institutsioon on teinud ilmse hindamisvea, kontrollima, kas see institutsioon on hinnanud hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumiga seonduvaid asjaolusid, mis toetavad nende pinnalt tehtud järeldusi“.

230. Lõpuks ei jaga ma ka komisjoni seisukohta, et selle asemel, et siduda asjakohaste asjaolude eelnevat kontrollimist kahtlustega seoses Lääne-Sahara rahva õiguste austamisega, nagu nendest on antud tunnistust Polisario Rinde nõukogu koostatud raportis, oleks Üldkohus pidanud tuvastama õigusnormi rikkumise või ilmse hindamisvea.

231. Tuletan meelde, et Üldkohus põhjendas vaidlusaluse otsuse osalist tühistamist Polisario Rinde mitme väite kombinatsiooniga, millest nimelt esimene väide oli, et põhjendus on ebapiisav ( 108 ).

232. Selles kontekstis otsustas Üldkohus kõigepealt, et nõukogu oli enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist kohustatud kontrollima kõiki asjakohaseid asjaolusid ( 109 ) ja eelkõige võtma selles olukorras arvesse mõju, mis võib liberaliseerimislepingu sõlmimisel olla Lääne-Sahara rahva inimõigustele ja selle territooriumi loodusvarade kasutamisele ( 110 ).

233. Selle põhjal otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 244, et „[e]i nõukogu argumentidest ega dokumentidest, mille viimane on esitanud kohtutoimikusse, ei ilmne, ja ta oleks läbi viinud niisuguse analüüsi“.

234. Ta peatus seega enne küsimuse, kas vaidlusalune otsus tähendab inimõiguste rikkumist Lääne-Saharas või aitab sellele kaasa või selle loodusvarade kasutamist rahvusvahelise õiguse vastaselt, analüüsimist ja a fortiori otsustamist. Sel põhjusel ei olegi komisjoni viidatud kohtupraktika ( 111 ), mis puudutab liidu akti õiguspärasuse kontrollimist rahvusvahelise tavaõiguse põhimõtete seisukohast, käesoleval juhul kohaldatav.

235. Üldkohus ei võtnud ka seisukohta Polisario Rinde advokaadi raportis sisalduvate väidete tõesuse suhtes, mille tõendavat jõudu komisjon vaidlustab. Üldkohus märkis lihtsalt, et „nõukogu [ei ole] esitanud ühtegi konkreetset kommentaari ega ole neid ümber lükanud, mis viib mõttele, ja ta ei ole arutanud küsimust, kas Lääne-Sahara loodusvarade kasutamine Maroko kontrolli all toimub selle territooriumi elanikkonna kasuks või mitte“ ( 112 ).

236. Kuna nõukogu ei olnud täitnud oma kohustust viia enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist valdkonnas, kus tal on ulatuslik kaalutlusõigus, läbi kõikide asjakohaste asjaolude kontrolli, otsustas Üldkohus sisuliselt, et tal oli võimatu teostada oma kohtulikku kontrolli, et kindlaks määrata, kas vaidlusalune otsus on ilmselgelt sobimatu või mitte ( 113 ). Sedasi otsustades ei rikkunud ta õigusnormi.

237. Seepärast tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi lükata.

2. Neljas väide, et Üldkohus tegi otsuse ultra petita

a) Poolte argumendid

238. Nõukogu ja komisjon väidavad, et Üldkohus pani oma kohtuotsuses toime õigusnormi rikkumise, kui ta püüdis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 227 ja 241 välja selgitada, kas nõukogu oli rikkunud oma kohustust kontrollida enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist kõiki konkreetse juhtumi asjakohaseid asjaolusid, ning ka osaliselt tühistades selle kohtuotsuse punktis 247 niisugusel põhjusel selle otsuse. Nimelt vastupidi sellele, mis on märgitud nimetatud kohtuotsuse punktis 226 ja punktis 125, millele see viitab, ei esitanud Polisario Rinne nende sõnul selle kohta väidet. Selle küsimuse üle otsustades tõstatas Üldkohus nende sõnul seega omal algatusel väite, mis ei põhinenud avalikul huvil, ja pealegi nõukogu eelnevalt ära kuulamata.

239. Polisario Rinne vaidlustab selle väite põhjendatuse, väites sisuliselt kõigepealt, et Üldkohus ei teinud otsust ultra petita, kuna tema nõue oligi, et vaidlusalune otsus tühistataks selles osas, millega oli heaks kiidetud liberaliseerimislepingu kohaldamine Lääne-Sahara suhtes; seejärel, et tühistamisväidet, millel põhines vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon, ei tõstatatud omaalgatuslikult, vaid see esitati tema Üldkohtule esitatud hagiavalduse punktides 78–85, ja lõpuks, et kuigi argumendid selles küsimuses esitati seoses väitega, et [otsust] ei ole piisavalt põhjendatud, on liidu kohtu ülesanne need uuesti õiguslikult kvalifitseerida.

b) Õiguslik hinnang

240. Nagu märgib Polisario Rinne Üldkohtule esitatud hagiavalduse punktides 77–85, vaidlustas ta oma esimese tühistamisväite raames vaidlusaluse otsuse kehtivuse ebapiisava põhjenduse tõttu.

241. Selle hagiavalduse punktis 79 väidab Polisario Rinne, et „[n]õukogu […] oli […] kohustatud võtma arvesse kogu õiguslikku ja faktilist konteksti, et veenduda, et lepingu tekst ei saa olla mingil viisil rahvusvahelise õigusega vastuolus või seada Sahara rahva õigusi kaudselt kahtluse alla“.

242. Selles suhtes lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125–127 esimese väite vaid osaliselt tagasi, otsustades analüüsida hiljem Polisario Rinde etteheidet, et nõukogu ei kontrollinud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist konkreetse juhtumi asjakohaseid asjaolusid. Üldkohus tegi selle analüüsi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 226–247.

243. Lisaks otsustas Üldkohus analüüsida hiljem hulka argumente, mille Polisario Rinne oli esitanud oma kolmanda väite (põhiõiguste rikkumine), viienda väite (liidu aluseks olevate väärtuste ja välistegevuse põhimõtete rikkumine), kuuenda väite (jätkusuutliku arengu eesmärgi täitmata jätmine), üheksanda väite (vaidlusaluse otsuse vastuolu mitme liidu sõlmitud lepinguga) ja kümnenda väite (vaidlusaluse otsuse vastuolu rahvusvahelise õigusega) põhjenduseks, kuna nende eesmärk oli vaidlustada nõukogu ulatusliku kaalutlusõiguse teostamine ( 114 ).

244. Nendel põhjustel ei arva ma, et Üldkohus oleks teinud otsuse ultra petita, analüüsides, kas enne vaidlusaluse otsuse tegemist tuli kontrollida kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid.

245. Seepärast tuleb apellatsioonkaebuse neljas väide tagasi lükata.

3. Viies väide, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta ja loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõtte kohaldamisega seoses on rikutud õigusnormi

a) Esimene osa, mis käsitleb kohustust analüüsida põhiõiguste austamise küsimust

i) Poolte argumendid

246. Komisjon väidab kõigepealt, et etteheide Euroopa Liidu põhiõiguste harta rikkumise kohta, nagu seda hindas Üldkohus, ei olnud esitatud esimese astme hagiavalduse punktides 111–115 arusaadavalt.

247. Nõukogu ja komisjon väidavad teiseks, et Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktides 227, 228, 230 ja 231 põhineb põhiõiguste harta ekslikul tõlgendamisel ja kohaldamisel. Selles suhtes märgivad nad kõigepealt, et Üldkohus ei järelda, et vaidlusalune otsus või liberaliseerimisleping sisaldab põhiõigustega vastuolus olevat sätet, vaid heidab nendele aktidele ette, et nendega on lubatud eksportida liitu tooteid, mis on saadud tingimustes, mis võivad rikkuda Lääne-Sahara rahva põhiõigusi ja seega kaudselt soosida teatavate põhiõiguste hartasse kantud õiguste mitte austamist. Nad leiavad seejärel, et niisugune arutluskäik seab liidu aktide õiguspärasuse sõltuvusse kolmandatele riikidele omistatavatest tegudest, kellega liit sõlmib rahvusvahelisi lepinguid. Nad on lõpuks seisukohal, et nimetatud arutluskäigu tulemusel antakse põhiõiguste hartale ekstraterritoriaalne toime, rikkudes sellega harta artiklit 51, mida tuleks mõista nii, et liidu institutsioonid on kohustatud austama põhiõigusi liidu õiguse territoriaalses kohaldamisalas, nagu on määratletud ELL artiklis 52 ja ELTL artiklis 355, ja mitte – välja arvatud erandina – sellest väljaspool.

248. Kolmandaks ja viimaseks väidavad nõukogu ja komisjon, et inimõiguste austamise küsimust võetakse liidu välistegevuses arvesse muu menetluse raames kui Üldkohtu määratletud menetlus. ELL artikli 21 ja ELTL artikli 205 kohaselt on nimelt inimõiguste edendamine ja toetamine liidu tegevuse aluspõhimõte ja eesmärk rahvusvahelisel areenil. Selleks peab nõukogu liidu välissuhete arendamisel neid arvesse võtma, nii et neid saab seejuures viia sellele institutsioonile antud ulatusliku kaalutlusõiguse alusel tasaka