ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Esimene väide seisneb selles, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kuna selles on leitud, et nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse nr 207/2009 (1) Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (edaspidi „määrus“) artikli 8 lõike 4 seisukohast täidetakse enam „kui kohaliku tähtsusega“ ulatuse nõue muu ulatuse põhjal kui see geograafiline ala, kus taotletava kaubamärgi omanik tegutseb. Selline tõlgendus eirab termini „kohalik“ sõnasõnalist tähendust ja määruse artikli 8 lõike 4 aluseks olevat eesmärki. Vaidlusaluses otsuses on toime pandud väidetav õigusnormi rikkumine, kuna selle kindlakstegemisel, kas väidetav registreerimata ärinimi on üksnes kohaliku tähtsusega või mitte, võeti arvesse dokumente, mis ei puuduta Hispaania territooriumi. Peale selle ei tähenda asjaolu, et ettevõtja, kelle tähistamiseks kasutatakse kõnealust kaubamärki või ärinime, osutatavad teenuseid rahvusvahelisele avalikkusele, et tähise kasutamine on enam kui kohalik. Järeldus, millele kohtuotsuses jõuti enam „kui kohaliku tähtsusega“ ulatuse nõude suhtes, eirab seega määruse artikli 8 lõike 4 eesmärki. Nii on kohtuotsuses mööndud, et kõnealuse nõude kohaldamine ärinimele, millele tuginedes esitatakse ELi kaubamärgi taotlusele vastulause, ei sõltu seda kasutava ettevõtja kohalikust tähtsusest, vaid „tema klientide geograafilisest hajutatusest või mainest, mis tal on avalikkuse silmis riigisisesel või ka rahvusvahelisel tasandil“. Selle seisukohaga väljub kohtuotsus määruse artikli 8 lõike 4 piiratud eesmärgi raamidest, kuna see võimaldab rangelt kohaliku tähtsuse hõlpsasti välistada registreerimata tähise pelga internetis kasutamisega või käesoleva juhtumi asjaoludel asjaomases asutuses ööbivate külaliste rahvusvahelisusega.
(iv)

liikmesriigi õigusnormide sõnastus on selline, mis ei võimalda liidu õiguse nõuetega kooskõlalist tõlgendamist, kas kohtumenetluses, mis toimub eraõiguslike isikute ja eraõigusliku kindlustusseltsi vahel seoses 1999. aastal toimunud liiklusõnnetusega, millega põhjustati tõsine tervisekahjustus kaasreisijale, kes ei reisinud kinnitatud istmel, ja olukorras, kus siseriiklik kohus on poolte nõusolekul kaasanud kostjatena eraõigusliku kindlustusseltsi ja riigi on siseriiklik kohus, kui ta jätab kohaldamata asjassepuutuvad siseriikliku õiguse sätted, kohustatud kohaldamata jätma ka liikluskindlustuse poliisis sisalduva vastutuse välistamise klausli või takistama kindlustusandjat muul moel tuginemast vastutuse välistamise klauslile, mis sisaldub liikluskindlustuspoliisil, mis asjassepuutuval ajal kehtis, nii et kannatanu võiks selle poliisi alusel nõuda kahju hüvitamist otse sellelt kindlustusseltsilt? Teise võimalusena, kas sellise tulemuse puhul oleks sisuliselt tegemist direktiivi horisontaalse vahetu õigusmõjuga eraõigusliku isiku suhtes viisil, mis on liidu õigusega keelatud?
II.

a. Kui vastus küsimusele I. on eitav, siis kas määruse nr 261/2004 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui lennuettevõtja ei võimalda selle artikli lõigetes 1 ja 2 ette nähtud hüvitisi, tuleneb sellest sättest, et reisijal on nimetatud hüvitiste võimaldamata jätmise tõttu endal õigus nõuda kahjuhüvitist, ning juhul, kui see on nii, siis kas vastav õigus hõlmab ka niisuguse kulu hüvitamist, mis reisijale kaasnes seetõttu, et ta ise korraldas oma teekonna muutmise lõppsihtkohta? aa. Kui vastus küsimusele a. on jaatav, siis kas reisija enda korraldatud asenduslennu hüvitisele kohaldatakse määruse nr 261/2004 artikli 12 lõike 1 teises lauses ette nähtud mahaarvamist? b. Kui vastus küsimusele I. on jaatav ning liikmesriigi õiguses on ette nähtud, et reisijal on määruse artiklis 8 toodud kohustuse rikkumise tõttu õigus lennuettevõtjalt nõuda selle kulu hüvitamist, mis tal tekkis ise asenduslennu korraldamise tõttu, siis kas liikmesriigi õiguses ette nähtud vastavale võimalusele nõuda hüvitist kohaldatakse määruse nr 261/2004 artikli 12 lõike 1 teises lauses ette nähtud mahaarvamist? c. Kui kinnitada määruse nr 261/2004 artikli 12 lõike 1 teises lauses ette nähtud mahaarvamise olemasolu kas punkti II.a. või punkti II.b. alusel, siis kas artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et mahaarvamine toimub automaatselt, ilma et hüvitist võimaldama pidav pool peaks mahaarvamist nõudma?
2.

Kas direktiivi 93/13 artikliga 3 koostoimes lisa punkti 1 alapunktiga e, artikli 4 lõikega 1, artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 on vastuolus kohtupraktika, milles määratakse selle üle otsustamisel, kas viivitusintressi määra ette nägev laenulepingu tingimus on ebaõiglane, tingimuse ebaõiglust kontrollides kindlaks lisakoormus, mida nimetatud intress endast laenuintressi suhtes kujutab, kuna see on „ebaproportsionaalselt suur hüvitis, mida on kohustatud maksma tarbija, kes on jätnud oma kohustused täitmata“, ja sedastatakse, et ebaõiglaseks tunnistamise tagajärg peab olema nimetatud lisakoormuse täielik kaotamine, nii et kuni laenu tagasimaksmiseni tuleb tasuda ainult laenuintressi?
—

mille ainus eesmärk on määrata kindlaks sellise geograafilise ala piirjooned, kus võidakse viia ellu arendusprojekt, võttes arvesse, et asjaomane projekt, millel peab olema kindel ese – käesoleval juhul peab see käsitlema linnaolustiku ümberkujundamist ja arendamist ning mille puhul on vajalik rajada, muuta, laiendada või ära kaotada maapinnal asuvaid teid ja avalikke alasid või nende kohale ehitada –, on aluseks nimetatud piirkonna kehtestamisele, mis toob seega kaasa projekti põhimõttelise heakskiitmise, kuid projektile on veel vaja saada luba, mille väljastamiseks on vaja hinnata keskkonnamõju; ja
1.)

Kas hasartmänge reguleerivaid ja monopoli ette nägevaid siseriiklikke norme saab pidada ühtseks ELTL artikli 56 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses, pidades silmas järgmist: — lähtudes seejuures, et kuivõrd a) asjaolude tuvastamiseks ja hindamiseks piisab riiklike asutuste ja eraisikutest poolte esitatud tõenditest ja üldteada asjaoludest (vt selle kohta täpsemalt kohtuasi C-685/15) ja b) ei olda seotud teiste selliste siseriiklike kohtute õiguslike seisukohtadega, mille suhtes ei ole teostatud autonoomset ühtsuse kontrolli (vt selle kohta täpsemalt kohtuasi C-589/16) – selliseid ettevaatusabinõusid arvestavas ja seega eeldatavalt Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikes 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ette nähtud õigluse põhimõttele vastavas kohtumenetluses tuvastati peamiste lähtekohtadena, et — hasartmängusõltuvus ei kujuta endast sellist ühiskondlikku probleemi, mis nõuaks riiklikku sekkumist, — keelatud hasartmäng ei ole kuritegu, vaid selle puhul on tegemist üksnes (olgugi et tihti) avaliku korra vastase väärteoga, — riigikassasse laekub hasartmängudest aastas rohkem kui 500 miljonit eurot (= 0,4 % kogu aastaeelarvest) ja — kontsessiooni omanike reklaam on suunatud peamiselt sellele, et õhutada hasartmänguga tegelema ka neid, kes ei ole seni sellest osa võtnud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 178/6

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa) 6. märtsil 2017 – Administration des douanes et droits indirects, Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) versus Hubert Clergeau, Jean-Luc Labrousse, Jean-Jacques Berthellemy, Alain Bouchet, Jean-Pierre Dubois, Marcel Géry, Jean-Paul Matrat, Jean-Pierre Paziot, Patrice Raillot

(Kohtuasi C-115/17)

(2017/C 178/06)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Administration des douanes et droits indirects (tolli- ja kaudsete maksude amet), Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (riiklik põllumajandustoodete ja meresaaduste amet) (FranceAgriMer)

Vastustajad: Hubert Clergeau, Jean-Luc Labrousse, Jean-Jacques Berthellemy, Alain Bouchet, Jean-Pierre Dubois, Marcel Géry, Jean-Paul Matrat, Jean-Pierre Paziot, Patrice Raillot

Eelotsuse küsimus

Kas põhiõiguste harta artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et isik mõistetakse süüdi alusetute eksporditoetuste saamises manöövrite või valedeklaratsioonide abil, mis käsitlesid selle kauba laadi, mille eest toetusi taotleti, samas kui, tulenevalt õigusnormide muutmisest pärast asjaolude toimumist, muutusid kaubad, mida ta tegelikult eksportis, toetuskõlblikuks?
1.

Kas Euroopa Liidu eesmärgiga tagada tarbijate kaitse kõrge tase ja seaduse ees võrdsuse ning Euroopa Liidu põhiõigustega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele menetlusele, samuti direktiivi 93/13/EMÜ (1) preambuli osa põhjendustega („[…] ühenduse kahes tarbijate kaitse ja teavitamise poliitika programmis on rõhutatud, et on tähtis kaitsta tarbijaid ebaõiglaste lepingutingimuste eest; see kaitse tuleks sätestada ühenduse tasandil ühtlustatud või vahetult seal vastuvõetud õigusnormidega; kõnealustes programmides pealkirja all „Tarbijate majandushuvide kaitse“ kindlaksmääratud põhimõtte kohaselt väidetakse järgmist: „kauba ja teenuste omandajad peaksid olema kaitstud müüja või teenuste osutaja volist tulenevate kuritarvituste eest, eelkõige ühepoolsete tüüplepingute ning oluliste õiguste ebaõiglase lepingutest väljajätmise eest“; tarbijat saab tõhusamalt kaitsta, kui ebaõiglaste tingimuste suhtes võetakse vastu ühtsed õigusnormid; kõnealuseid õigusnorme tuleks kohaldada müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes; seetõttu tuleb käesoleva direktiivi reguleerimisalast muu hulgas välja jätta töölepingud, pärimisõigust ja perekonnaõigust käsitlevad lepingud ning lepingud, mis on seotud äri- või täisühingute asutamise ja töö korraldamisega; tarbija peab olema samaväärselt kaitstud nii suusõnaliste kui ka kirjalike lepingute puhul, viimaste puhul olenemata sellest, kas lepingutingimused on kindlaks määratud ühe või mitme dokumendiga; praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad; […] lepingud peaksid olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi tingimustega põhjalikult tutvuda, kusjuures kahtluse korral tuleks kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust; […]“) ning direktiivi 93/2013 EMÜ artikli 4 lõikega 2 ja artikliga 5 on kooskõlas sellised liikmesriigi õigusnormid ja praktika (a ja/või b), mille kohaselt a) tarbijaga lepingut sõlmival poolel ei ole võimalik teatada tarbijale lepingu kehtivuse tingimusena selges ja arusaadavas keeles koostatud lepingu põhisisu moodustavast lepingu tingimusest (kaasa arvatud laenu andmise ajal kehtiv vahetuskurss) juba enne lepingu sõlmimist, selleks et vältida kokkulepe tühisust; b) tarbijaga lepingut sõlmival poolel on võimalik teatada (näiteks eraldi dokumendis) selges ja arusaadavas keeles koostatud lepingu põhisisu moodustavast lepingu tingimusest (kaasa arvatud valuutapõhise laenu andmiseks kasutatav vahetuskurss) alles siis, kui tarbija on juba võtnud tagasivõtmatu kohustuse lepingu täitmiseks, ning lepingut ei loeta ainult sellest tulenevalt kehtetuks?
4.

Olenemata sellest, milline on punktis 1 esitatud küsimusele antav vastus: — kas sõltumata sellest, kas isikuandmete avaldamine veebilehel, millele viivad vaidlusalused lingid, on õiguspärane, tuleb 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi sätteid tõlgendada nii, et: — kui taotleja tõendab, et need andmed ei ole enam täielikud või on ebatäpsed, või et need ei ole enam ajakohased, siis kas otsingumootori haldaja on kohustatud vastava lingi mahavõtmise taotluse rahuldama? — täpsemalt, kui taotleja tõendab, et kohtumenetluse käiku arvestades ei vasta andmed selle menetluse varasema etapi kohta enam tema tegelikule olukorrale, kas siis otsingumootori haldaja on kohustatud niisuguseid andmeid sisaldavatele veebilehtedele viivad lingid maha võtma? — kas 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi artikli 8 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et andmed, mis puudutavad isiku suhtes uurimise alustamist või menetlust ja sellest tulenevat süüdimõistmist, on käsitatavad andmetena õigusrikkumiste ja süüdimõistvate kohtuotsuste kohta? Üldisemalt, kas juhul, kui veebileht sisaldab andmeid süüdimõistmiste või kohtumenetluste kohta, mis toimusid füüsilise isiku suhtes, kuulub see veebileht nende sätete kohaldamisalasse?
—

esiteks on rikutud Üldkohtu kodukorda, Üldkohtu kodukorra praktilisi rakendussätteid ja kaitseõigusi; kostja on rikkunud põhjendamiskohustust; esimese astme kohus on rikkunud põhjendamiskohustust ning toimikumaterjali on moonutatud;
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL (1) rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (uuesti sõnastatud) (edaspidi „menetlusdirektiiv“) artikli 46 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes hindab, kas on põhjendatud anda taotlejale rahvusvahelise kaitse seisund, võib seetõttu, et rahuldamata jätmise otsus on eelnevalt korduvalt tühistatud ja dokumendid on pärast kaebuse korduvat rahuldamist saadetud tagasi uueks läbivaatamiseks haldusorganile, – mis näitab, et sellel rahuldamata jätmisel ei ole toimet, – otsustada ise taotlejale rahvusvahelise kaitse seisund anda, ehkki siseriiklikest õigusnormidest ei tulene, et kohtul oleks niisugune pädevus?
1.

Kas tuleb arvestada, et kohtuasjas on toimunud õiglane kohtumõistmine vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklile 47, kui isik on liiklusõnnetuse tagajärjel algatatud tsiviilvastutuse hagis solidaarselt süüdi mõistetud kõrgemas kohtus toimunud apellatsioonkaebuse raames, ilma et oleks järgitud vahetult tõendite esitamise põhimõtet ja ilma et oleks täielikult kasutatud kõiki kaitsevahendeid?
2.

Kas EÜ artikliga 56 (nüüd ELTL artikkel 63) on vastuolus see, kui investeerimisfondile, mis ei asu Madalmaades, ei tagastata Madalmaade dividendimaksu, mis peeti kinni dividendidelt, mida ta sai Madalmaades asuvatelt äriühingutelt, seetõttu, et ta ei ole veenvalt tõendanud, et tema osakuomanike või osalust omavate isikute puhul on täidetud Madalmaade õigusnormides kehtestatud tingimused?
—

Üldkohus eiras oma kohustust vaidlustatud otsuse seaduslikkust piisavalt kontrollida, nagu on ette nähtud ELTL artiklis 263 TFEU, eeskätt seetõttu, et Üldkohus valis käesolevas asjas väära lähenemisviisi mittetäieliku ja valikulise kohtuliku kontrolli näol. Vaatamata sellele, et hageja oli vaidlustanud kõik otsuses käsitletud kontaktid, kontrollis Üldkohus vähem kui poolt nendest kontaktidest, jättes piisavalt ja objektiivselt põhjendamata, miks otsustati teatavaid kontakte kontrollida või mitte, ja omamata selleks mingit õiguslikku alust;
ET Euroopa Liidu Teataja C 168/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Pitești (Rumeenia) 27. veebruaril 2017 – SC Cali Esprou SRL versus Administraţia Fondului pentru Mediu

(Kohtuasi C-104/17)

(2017/C 168/29)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Pitești

Põhikohtuasja pooled

Apellant: SC Cali Esprou SRL

Vastustaja: Administraţia Fondului pentru Mediu

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 1994. aasta direktiivi 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (1) artiklit 15 saab tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused Euroopa Liidu liikmesriigi õigusnormid, millega kehtestatakse maks ettevõtjale, kes toob siseriiklikule turule pakitud kaupa ja pakendeid, kuid ei töötle kaupa või pakendit kuidagi, vaid müüb need samal kujul ettevõtjale, kes müüb need omakorda lõpptarbijale, – maks, mille summa on kindlaks määratud kilogrammi (kg) kohta ning sõltub järgmiste suuruste vahest: pakendijäätmete kogused, mis vastavad taaskasutamis- või jäätmepõletusettevõtetes energia taaskasutamisena põletamise ja ringlussevõtu kaudu taaskasutamise minimaalsetele eesmärkidele, ning pakendijäätmete kogused, mis tegelikult taaskasutati või põletati taaskasutamis- või jäätmepõletusettevõtetes energia taaskasutamisena ja võeti ringlussevõtu kaudu taaskasutusele?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 1994. aasta direktiiv 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (EÜT 1994, L 365, lk 10; ELT eriväljaanne 13/13, lk 349).
2.

Kas EÜ artikliga 56 (nüüd ELTL artikkel 63) on vastuolus see, kui investeerimisfondile, mis ei asu Madalmaades, ei anta õigust Madalmaade dividendimaksu tagastamisele – kuigi see õigus on Madalmaade ühisinvesteerimisettevõtjal –, juhul kui sellel on negatiivne mõju niisuguste Madalmaades elavate või asuvate investorite ligimeelitamisele, kes sellesse fondi investeeriksid?
1.

Esimese võimalusena: kas direktiivi 2004/17/EÜ (1) artikli 34 lõiget 8 tuleb mõista nii, et see nõuab, et pakutavate toodete samaväärsust originaaltoodetega tõendataks juba pakkumuse esitamisel;
2.

Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt, s.t kui määruse nr 1257/1999 sätetega on välistatud, et ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust võiks pärida, siis kas on võimalik, et olukorras, kus Euroopa Komisjon on nõuetekohase menetluse kohaselt lugenud liikmesriigi õigusnormi määruse nr 1257/1999 sätetega kooskõlas olevaks ja põllumajandustootjad on kasutanud ennetähtaegselt pensionile jäämise meedet liikmesriigi tava järgi, on omandatud subjektiivne õigus nimetatud meetme raames antud toetust pärida?
—

Üldkohtus on rikkunud õigusnormi, kui leidis, et apellandil puudub teise ja kolmanda väitega seoses jätkuv põhjendatud huvi. Euroopa Kohtul tuleb selleks, et otsustada, kas hagejal oli asjas jätkuvalt põhjendatud huvi, võtta arvesse kõiki talle esitatud tõendeid ja teavet ning analüüsima juhtumi üldist konteksti. Vead, mida nõukogu tegi dumpingumarginaali arvutamisel, olid metoodilised ja need võivad tulevikus korduda.
ET Euroopa Liidu Teataja C 161/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Ühendkuningriik) 24. märtsil 2017 – Swedish Match AB versus Secretary of State for Health

(Kohtuasi C-151/17)

(2017/C 161/19)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Swedish Match AB

Vastustaja: Secretary of State for Health

Eelotsuse küsimused

Kas direktiivi 2014/40/EL (1) artikli 1 punkt c ja artikkel 17 on kehtetud põhjusel, et:

1) need rikuvad liidus kehtivat diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtet;

2) need rikuvad liidus kehtivat proportsionaalsuse üldpõhimõtet;

3) need rikuvad ELL artikli 5 lõiget 3 ja liidus kehtivat subsidiaarsuse üldpõhimõtet;

4) need rikuvad ELTL artikli 296 lõiget 2;

5) need rikuvad ELTL artikleid 34 ja 35; ning

6) need rikuvad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 1, 7 ja 35?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiiv 2014/40/EL tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ (ELT 2014, L 127, lk 1).
4.

Kas muudetud direktiivi 89/105/EMÜ (3) ja eelkõige artikli 1 lõikega 3 on vastuolus niisuguse siseriikliku seaduse kohaldamine, mis võimaldab liikmesriigil oma otsustega patsiendi ravikulude hüvitamise alal ette näha, et hüvitatakse ravim, mida kasutatakse kui ei ole ravinäidustusi, mis on täpsustatud müügiloas, mille on välja andnud Euroopa Komisjon või Euroopa Ravimiamet tsentraliseeritud hindamismenetluses, ilma et oleksid täidetud direktiivi 2001/83/EÜ artiklites 3 ja 5 sätestatud nõuded?
4.

Kas juhul, kui vastus teisele küsimusele on jaatav, tuleb asuda seisukohale, et viidatud määruse artikli 53 lõike 3 punktiga d on vastuolus, et tavapärasel kutsealal töötamise püsiva täieliku töövõimetuse 20 %-lise pensionilisa maksmine peatatakse ka selles osas, mis ületab teises liikmesriigis väljateenitud pensioni?
—

Tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsust komisjon vs. Hispaania (C-343/10, ECLI:EU:C:2011:260), on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artikli 260 lõikest 1;
3.

Kas Euroopa Liidu Kohtu suurkoja 8. septembri 2015. aasta otsust kohtuasjas C-105/14: Taricco tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et kriminaalkohus peab liikmesriigi aegumisnormid, mis takistavad märkimisväärsel hulgal juhtudel liidu finantshuve kahjustavate raskete pettuste tõkestamist või mis näeb liidu finantshuve kahjustavatele pettustele ette lühemad aegumistähtajad kui riigi enda finantshuve kahjustavatele pettustele, kohaldamata jätma isegi siis, kui see kohaldamata jätmine oleks vastuolus selle liikmesriigi põhiseadusliku korra ülimuslike põhimõtetega või inimeste võõrandamatute õigustega, mida selle liikmesriigi põhiseadus tunnustab?
1.

Apellatsioonkaebuse esimene väide tugineb sellele, et esines õigus esitada hagi Euroopa Liidu Üldkohtus (edaspidi „Üldkohus“) määruse 2016/278 (1) tühistamiseks, kuna apellandi arvates esinevad tema suhtes ELTL artikli 263 neljandas lõigus kirjeldatud tingimused. Nagu siinne kohus teab, on need tingimused järgmised: i) vaidlustatud akt puudutab apellanti otseselt ja isiklikult, või ii) see on üldkohaldatav akt, mis puudutab teda otseselt ja ei vaja rakendusmeetmeid. Seoses vaidlustatud akti otsese ja isikliku mõjuga leiab apellant, et Üldkohus ei vaidle sugugi vastu sellele, et see akt teda otseselt mõjutab. Mis puudutab seevastu isiklikku mõjutamist, siis esineb see IPM suhtes, kuna kõnealune määrus mõjutab kõiki importijaid, kelle ühtses haldusdokumendis oli esitatud TARIC nomenklatuure või koode, mis puudutasid tooteid, mille suhtes kehtestati dumpinguvastane tollimaks majandusaastatel 2009 (kui jõustus määrus 91/2009) kuni 2016 (kui jõustus määrus 2016/278), mõlemad aastad kaasa arvatud. Sel viisil kujutavad need importijad „piiratud ettevõtjate ringi“, kuna dumpinguvastaste tollimaksude kaotamise mõjude piiramine puudutab neid konkreetselt ja spetsiifiliselt. Mis puudutab teiseks üldkohaldatavat akti, mis puudutab teda otseselt ja ei vaja rakendusmeetmeid, siis keskendub analüüs määruse 2016/278 rakendusaktide puudumise tõendamisele. Niisiis ei ole Üldkohtu viidatud maksunõuded kui määruse rakendusmeetmed sugugi rakendusmeetmed, kuna ainsana sai apellant maksunõude määruse nr 91/2009 (2) alusel, ning ta ei saanud ühtegi maksunõuet vaidlusaluse määruse (määrus 2016/278) alusel. Seda asjaolu tõendab see, et ainsad maksunõuded, mille IPM sai Hispaania maksuametilt, väljastati enne vaidlusaluse määruse jõustumist. Sellises olukorras on vaidlustatud artikkel 2 autonoomne norm, mis ei vaja ühtegi hilisemat rakendusmeedet, et tal tekiks õigusmõju alates selle jõustumise kuupäevast, kuna sellega kaotatakse dumpinguvastased tollimaksud, mis olid vastuolus dumpinguvastase lepinguga ja GATTi lepinguga. Lisaks kehtestab määrus kohustuse mitte teha – selles on korraldus Hispaania riigile mitte võtta ühtegi meedet, et nõuda sisse dumpinguvastaseid tollimakse, keelates niisiis maksuametil mis tahes maksuotsuse tegemise, mida võidaks liikmesriigi kohtus vaidlustada, mistõttu on tühistamishagi seega ainus viis, kuidas IPM saab vaidlustada määruse 2016/278 artiklit 2. Eelnevat silmas pidades leiab apellant, et puudub kahtlus, et IPMil on ELTL artikli 263 alusel õigus esitada hagi määruse 2016/278 artikli 2 tühistamiseks, kuna see määrus oma laadi ja sisu poolest ei vaja ühtegi rakendusmeedet.