ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Teisena on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus selle tähtaja järgimata jätmise tagajärgede kohta. Tema arvates võib väita, et kauba liigitamist ettevõtte vara hulka ei saa tuvastada, kui puuduvad maksuhalduri poolt tuvastatavad tõendid selle kohta, et maksukohustuslane on otsustanud kauba selliselt liigitada. Seega on olemas eeldus, et kogu vara, mida maksukohustuslane ei ole sõnaselgelt oma ettevõtte vara hulka arvanud, peab olema arvatud tema isikliku vara hulka. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab siiski veel, et 25. juuli 2018. aasta kohtuotsusest Gmina Ryjewo (C‑140/17, EU:C:2018:595) nähtub, et liigitamisdeklaratsiooni esitamata jätmine ei välista, et niisugune kavatsus võib ilmneda kaudselt ja küsimust, kas asjaomane isik tegutses maksukohustuslasena, tuleb hinnata selle mõiste laiast tähendusest lähtudes. Nende kaalutluste põhjal võib väita, et „maksukohustuslasena omandamise“ eeldus kehtib siis, kui ettevõtja omandab kauba, mida selle laadi arvestades võib põhimõtteliselt kasutada ka ettevõtte tegevuseks ja mida see ettevõtja ei ole liigitanud üksnes oma ettevõtte vara hulka kuuluvaks.
45

Teiselt poolt on Euroopa Kohtul olnud võimalus märkida, et keskkonnakaitset, mis on üks liidu põhieesmärke, tuleb lugeda ka üheks ühise põllumajanduspoliitika eesmärkidest ning täpsemini on see üks ühtse otsemaksete kava eesmärk (9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Planes Bresco, C‑333/15 ja C‑334/15, EU:C:2016:426, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
1.

Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel koostatud ja Brüsselis 26. juulil 1995 allkirjastatud Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse konventsiooni artikli 1 lõike 1 punktis a kasutatud mõistet Euroopa Liidu „finantshuve kahjustav pettus“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab pärast rahastatava projekti elluviimist valede või ebatäpsete aruannete kasutamist, mida on tehtud eesmärgiga jätta mulje, et projekti jätkusuutlikkuse perioodi vältel on järgitud ettenähtud kohustusi.
38

Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 528/2012 artikli 3 lõike 1 punkti a esimest taanet koostoimes sama määruse artikli 3 lõike 1 punktiga c tuleb tõlgendada nii, et toode, mis on ette nähtud kahjulike organismide hävitamiseks, tõrjumiseks või kahjutuks muutmiseks ja mis sisaldab komisjoni rakendusmääruse alusel heakskiidetud toimeainet vastavalt kõnealuse määruse artikli 9 lõike 1 punktile a, ei kuulu ainuüksi selle heakskiitmise tõttu mõiste „biotsiid“ alla artikli 3 lõike 1 punkti a esimese taande tähenduses, nii et liikmesriigi pädev kohus peab kontrollima, kas see toode vastab kõnealuse mõiste alla kuulumiseks kõigile viimati nimetatud sättes kehtestatud tingimustele. Siiski peab kohus juhul, kui selle toote koostis on sama mis biotsiidil, mida esitletakse toimeaine heakskiitmise taotluse esitamisel tüüpilise tootena, asuma seisukohale, et see toode kuulub kõnealuse mõiste alla.
60

Määruse nr 1305/2013 artikli 13 kohaselt kavandatakse iga maaelu arengu meede nii, et see toetaks konkreetselt ühe või mitme maaelu arengut käsitleva liidu prioriteedi saavutamist. Tuleb aga märkida, et nagu on selle artikli sõnastuses täpsustatud, on määruse VI lisas toodud nende meetmete loetelu, mille suhtes esineb liidu prioriteete arvestades erihuvi, üksnes näitlik.
89

Kui – nagu käesoleval juhul – kehtiva isikutunnistuse või passi kaasas kandmise kohustust rikub isik, kel on see dokument olemas, kuid kes jättis selle lihtsalt reisile kaasa võtmata, on see väikese raskusastmega rikkumine, nagu on leidnud ka Soome valitsus. Järelikult ei saa niisugune rikkumine, välja arvatud juhul, kui see on korduv, kaasa tuua nii rasket rahalist karistust, nagu seda on trahv, mis ulatub 20%‑ni rikkumise toimepanija kuu netosissetulekust.
39

Seega tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 34–38, et õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele ja kaitseõiguste tagamine kohustab liikmesriikide asutusi, kes määravad rahalise karistuse raamotsuse 2005/214 artikli 1 punkti a tähenduses, tagama, et karistust määrava otsuse teatavakstegemisel tehtaks asjaomasele isikule keeles, millest ta aru saab, teatavaks otsuse need elemendid, mis on olulised võimaldamaks tal mõista, mida talle ette heidetakse, et ta saaks tõhusalt teostada oma kaitseõigusi, või et tal oleks võimalus saada vajadusel nende elementide tõlge. Need elemendid hõlmavad eelkõige tegusid, mis on teatavaks tehtud otsuse aluseks, tuvastatud rikkumist, määratud karistust, õiguskaitsevahendeid selle otsuse edasikaebamiseks, selleks ette nähtud tähtaega ja märget selle organi kohta, kellele tuleb esitada kaebus. Juhul kui asjaomane isik väidab, et tõlge on vajalik, peavad otsuse teinud liikmesriigi pädevad asutused võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada tõlge võimalikult kiiresti.
6

Määruse II peatüki „Kohtualluvus“ 7. jakku kuuluva artikli 25 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. […] […]“.
51

Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et võimalus esitada niisugune tegevusetuse tuvastamise hagi võib olla piisav, et välistada komisjoni tegevusetuse jätkumine pärast seda, kui see institutsioon on võtnud vahemeetme (vt selle kohta 18. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Guérin automobiles vs. komisjon, C‑282/95 P, EU:C:1997:159, punkt 38).
14

23. juuni 1967. aasta mootorsõidukite seaduse (Bundesgesetz vom 23. Juni 1967 über das Kraftfahrwesen (Kraftfahrgesetz 1967 – KFG 1967)) (BGBl. 267/1967) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „KFG 1967“) § 103 lõikes 2 on sätestatud: „Asutus võib nõuda teavet isiku kohta, kes on kindlaksmääratud ajahetkel juhtinud registreerimisnumbri alusel tuvastatud sõidukit või kasutanud registreerimisnumbri alusel tuvastatud haagist või kes parkis sõiduki või haagise viimati konkreetsesse kohta enne kindlaksmääratud ajahetke. Sellise teabe, mis peab sisaldama asjaomase isiku nime ja aadressi, peab edastama registrijärgne omanik ning katsesõitude või sõiduki teisaldamisega seotud juhtimise korral loa hoidja; kui registrijärgne omanik ei saa seda teavet edastada, on ta kohustatud nimetama isiku, kes on võimeline seda tegema ja kes seetõttu on teabekohustuse adressaat; teabekohustusliku isiku esitatud teave ei vabasta ametiasutust teabe kontrollimisest, kui see on konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades vajalik. Teave tuleb edastada viivitamata ja kirjaliku taotluse korral kahe nädala jooksul alates teatamisest; kui sellist teavet ei ole võimalik esitada ilma vastavate salvestisteta, tuleb need teha. Ametiasutuse õigusel nõuda sellist teavet on esimus vaikimisõiguse suhtes.“
55

Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et võimalus esitada niisugune tegevusetuse tuvastamise hagi võib olla piisav, et välistada komisjoni tegevusetuse jätkumine pärast seda, kui see institutsioon on võtnud vahemeetme (vt selle kohta 18. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Guérin automobiles vs. komisjon, C‑282/95 P, EU:C:1997:159, punkt 38).
38

Ta leiab, et käesoleval juhul ei ole kohaldatav Euroopa Kohtu praktika, mis tuleneb 29. jaanuari 1985. aasta kohtuotsusest Michel vs. komisjon (273/83, EU:C:1985:31, punkt 25), mida Üldkohus peab silmas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 ja mille kohaselt ei ole asjaolu, et arvesse võeti nende sisekandidaatide ja väliskandidaatide töökogemust, kes on läbinud sama konkursi kahe eraldi süsteemi abil, võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus, kui need kaks rühma on objektiivselt erinevad ja kui need kaks süsteemi on kohandatud kummagi rühma eri vajadustele. Üldkohus jõuab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40, 45 ja 51 järeldusele, et sise- ja väliskandidaadid, kes on edukalt läbinud sama konkursi, on võrreldavas olukorras, vähemalt osas, mis puudutab nende palgajärku määramist. Sellega oleks vastuolus järeldus, et kahe asjaomase rühma vahel on objektiivseid erinevusi.
3

Direktiivi 91/250 seitsmeteistkümnendas kuni kahekümne kolmandas põhjenduses oli märgitud: „autori ainuõigusel takistada tema töö loata reprodutseerimist peavad olema arvutiprogrammide puhul piiratud erandid, mis võimaldaksid kõnealuse programmi õiguslikult omandanud isikul teostada selle kasutamiseks tehniliselt vajalikku reprodutseerimist; see tähendab, et õiguspäraselt omandatud programmi koopia kasutamiseks vajalikku laadimist ja käivitamist ning programmi vigade parandamist ei või lepinguga keelata; konkreetsete lepingusätete puudumise korral, kaasa arvatud juhul, kui müüdud on programmi koopia, võib kõnealuse koopia õiguspäraselt omandanud isik teostada muid koopia või programmi kasutamiseks vajalikke toiminguid vastavalt programmi kavandatud otstarbele; kui isikul on õigus kasutada arvutiprogrammi, ei tohiks teda takistada teostamast toiminguid, mis on vajalikud selleks, et jälgida, uurida või katsetada programmi toimimist tingimusel, et sellised toimingud ei piira programmi autoriõigust; arvutiprogrammi koodi kuju loata reprodutseerimise, tõlkimise, kohandamise või muutmise puhul on tegemist autori ainuõiguste rikkumisega; vaatamata sellele võib tekkida olukord, mille puhul on koodi reprodutseerimine ja selle vormi tõlkimine artikli 4 punktide a ja b tähenduses vältimatu, et saada teavet, mis on vajalik sõltumatult loodud programmi ja teiste programmide koostalitusvõime saavutamiseks; seepärast tuleb võtta arvesse, et reprodutseerimine ja tõlkimine programmi koopia kasutamise õigust omava isiku poolt või tema nimel on õiguspärane ja kooskõlas õiglase tavaga ainult neil piiritletud juhtudel ja seega ei ole selleks vaja õiguste omaniku luba; sellise erandi eesmärk on võimaldada ühendada kõik arvutisüsteemi komponendid, sealhulgas need, mille on valmistanud eri tootjad, et nad saaksid koos funktsioneerida; sellist erandit autori ainuõigustest ei või kasutada viisil, mis kahjustaks õiguste omaniku õigustatud huve või oleks vastuolus programmi tavapärase kasutamisega“.
33

Euroopa Kohus on juba märkinud, et kui eristada streike, mis on liikmesriigi kohaldamisele kuuluva õiguse järgi seaduslikud, nendest streikidest, mis seda ei ole, et teha kindlaks, kas neid peab kvalifitseerima „erakorraliseks asjaoluks“ määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 3 tähenduses, siis tähendaks see omakorda, et reisijate õigus hüvitist saada sõltuks iga liikmesriigi enda sotsiaalõigusnormidest ja järelikult rikuks see määruse nr 261/2004 põhjendustes 1 ja 4 toodud eesmärke, milleks on tagada reisijate kaitstuse kõrge tase ja lennuettevõtjate tegutsemise ühtlustatud tingimused Euroopa Liidu territooriumil (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Krüsemann jt, C‑195/17, C‑197/17–C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17–C‑286/17 ja C‑290/17–C‑292/17, EU:C:2018:258, punkt 47).
55

Neljandaks ja viimaseks, eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineb P. Schlosseri aruandele, mis käsitleb 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning protokolliga, mis käsitleb konventsiooni tõlgendamist Euroopa Kohtus (EÜT 1979, C 59, lk 71, punkt 161), et asuda seisukohale, et juhul, kui tarbija viib pärast lepingu sõlmimist oma elukoha üle teise riiki, on Luganos 16. septembril 1988 sõlmitud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (EÜT 1988, L 319, lk 9), nn Lugano konventsioon, II jaotise 4. jagu „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“ kohaldatav selle konventsiooni artikli 13 esimese lõigu punktis 3 (mille sätted on üle võetud Lugano II konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c) nimetatud juhtumitele ainult juhul, kui uues elukohariigis on täidetud selles sättes ette nähtud tingimused.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012, artikli 65 lõikeid 2 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et need on kohaldatavad olukorras, kus asjaomane isik elas enne seda, kui ta oli täielikult töötu, muus liikmesriigis kui pädev liikmesriik ega töötanud tegelikult, vaid oli haiguspuhkusel ja sai pädevalt liikmesriigilt haigushüvitisi, kuid need on kohaldatavad tingimusel, et pädeva liikmesriigi riigisisese õiguse kohaselt on haigushüvitiste saamine võrdsustatud töötamisega.
25

Neil asjaoludel otsustas Labour Court (töökohus, Iirimaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [2003/88] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et töötaja, kui ta on valves enda valitud asukohas või asukohtades, ilma et ta oleks kohustatud valves olemise ajal tööandjale oma asukohta teatama, aga tema suhtes kehtib ainult kohustus, et ta peab reageerima väljakutsele soovitavalt viieminutise ilmumisaja või maksimaalselt kümneminutise ilmumisaja jooksul, on valves olles tööajal? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas töötajat, kellele ei ole seatud muid piiranguid peale nõude, et ta vastaks väljakutsele soovitavalt viieminutise ilmumisaja ja maksimaalselt kümneminutise ilmumisaja jooksul, ning kes saab valves olekuga samal ajal piiranguteta töötada teise tööandja juures või tegelda ise ettevõtlusega, tuleb käsitada nii, et valves oleku aeg on tema tööaeg selle tööandja juures, kelle ülesandel ta on valves? 3. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kui töötaja töötab valves olles tegelikult teise tööandja juures ja tema suhtes kehtib vaid nõue, et teine tööandja peab esimese tööandja väljakutse korral töötaja vabaks lubama, siis kas see tähendab, et aega, mille töötaja veedab valves olles ja teise tööandja heaks töötades, tuleb pidada tema ja esimese tööandja vahelise suhte seisukohast tööajaks? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas töötajal, kes esimese tööandja käsutuses olles tegelikult töötab teise tööandja heaks, kulgeb tööaeg ühel ajal nii esimese kui ka teise tööandja juures?“
50

Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kuna mahaarvamisõiguse andmisest keeldumine on erand sellest aluspõhimõttest, mida see õigus endast kujutab, tuleb maksuhalduril õiguslikult piisavalt kindlaks teha objektiivsed asjaolud, mis võimaldavad järeldada, et maksukohustuslane pani toime käibemaksupettuse või teadis või oleks pidanud teadma, et tehing, mille alusel mahaarvamisõigust taotletakse, on seotud pettusega. Liikmesriikide kohtutel tuleb kontrollida, kas asjaomane maksuhaldur on tuvastanud, et need objektiivsed tingimused on täidetud (3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Vikingo Fővállalkozó, C‑610/19, EU:C:2020:673, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
15

Veneto maakond esitas 22. aprilli 2016. aasta otsusega saadetise suhtes vastuväited liidu õiguse, täpsemalt määruse nr 1013/2006 artikli 12 lõike 1 punktide b ja g ning riigisisese õiguse alusel. Esiteks leidis ta, et pärast Futura eeltöötlemistoiminguid jäi kõnealuste jäätmete olemus samaks, st need jäid segaolmejäätmeteks, millele vastab Euroopa jäätmeloendi koodinumber 20 03 01, ning et see, et Futura liigitas need jäätmed Euroopa jäätmeloendi alajaotisse 19 12 „Jäätmete mehaanilise töötlemise jäätmed (nt sortimis-, purustamis-, kokkupressimis- või granuleerimisjäätmed), nimistus mujal nimetamata“ ning andis neile jäätmeloendi koodinumbri 19 12 12, ei ole selles suhtes määrava tähtsusega. Teiseks märkis ta, et seadusandliku dekreedi nr 152/2006 artikli 182 bis lõike 1 punktis b – mis lisati direktiivi 2008/98 ning selle artiklis 16 sätestatud iseseisvuse põhimõtte ja läheduse põhimõtte ülevõtmise käigus – on nõutud, et segaolmejäätmeid taaskasutataks ühes jäätmetekke- või -kogumiskohale lähimatest sobivatest rajatistest. Viimasena ja kolmandaks oli ta seisukohal, et tema territooriumil on olemas niisuguste rajatiste võrgustik, mis suudab vastata Plan Eco vajadustele, ning et käesoleval juhul oli üks Veneto maakonna rajatis teatanud, et ta saab 2000 tonni jäätmesaadetise teates nimetatud segaolmejäätmeid vastu võtta.
31

Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1169/2011 artikli 31 lõike 3 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav üksnes sellise toidu suhtes, mille puhul on vajalik valmistamine ja mille valmistamisviis on ette kindlaks määratud.
47

Järelikult tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artiklit 90 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis seab käibemaksusumma korrigeerimiseks tingimuse, et osaliselt või täielikult tasumata võlanõue ei või olla tekkinud võlgnikust äriühingu pankroti väljakuulutamisele eelnenud kuue kuu jooksul, samas kui see tingimus ei võimalda välistada, et see nõue võib lõpuks muutuda selliseks, mille rahuldamist ei ole enam võimalik nõuda.
9

Direktiivi artikkel 12 „Välistavad asjaolud“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnustata pagulasena, kui a) ta kuulub Genfi konventsiooni artikli 1 punkti D reguleerimisalasse, mis on seotud muude ÜRO organite või agentuuride kui ÜRO Pagulaste [Ameti] [(UNHCR)] kaitse või abiga. Kui kõnealune kaitse või abi on mingil põhjusel lakanud, ilma et kõnealuse isiku seisund oleks kooskõlas ÜRO Peaassamblee asjaomaste resolutsioonidega lõplikult kindlaks määratud, on sel isikul ipso facto õigus käesolevast direktiivist tulenevatele hüvedele; b) tema elukohariigi pädevad asutused on tunnustanud, et tal on kõnealuse riigi kodanikega samad õigused ja kohustused või nendega samaväärsed õigused ja kohustused. 2. Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnustata pagulasena, kui on mõjuv põhjus arvata, et a) ta on pannud toime rahuvastase kuriteo, sõjakuriteo või inimsusevastase kuriteo, nagu need on määratletud rahvusvahelistes õigusaktides, millega nähakse ette selliseid kuritegusid käsitlevad sätted; b) ta on väljaspool varjupaigariiki pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo enne pagulasena vastuvõtmist, see tähendab enne seda, kui talle on pagulasseisundi andmise tõttu väljastatud elamisluba; rasketeks mittepoliitilisteks kuritegudeks võib liigitada eriti julmad teod, isegi kui need on toime pandud väidetavalt poliitilisel eesmärgil; c) ta on olnud süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO põhikirja preambulis ning artiklites 1 ja 2 sätestatud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega. 3. Lõiget 2 kohaldatakse isikute suhtes, kes õhutavad selles nimetatud kuritegusid või tegusid või osalevad nendes.“
39

Lisaks sellele kinnitavad käesoleva kohtuotsuse punktis 36 valitud tõlgendust KNi selgitavad märkused. Neis on esiteks täpsustatud, et alamrubriiki 15219091 kuulub „ka looduslike kärgede vaha“, ning teiseks, et alamrubriiki 15219099„kuulub sulatatud, kokkupressitud või rafineeritud vaha, ka pleegitatud või värvitud“. Nende selgitavate märkuste sõnastusest endast keeleversioonides, kus on kasutatud sõna „sulatatud“ – see tähendab vähemalt hispaania, saksa, prantsuse, itaalia, hollandi, portugali ja rumeenia keeles –, nähtub, et vaha, mida on sulatamise teel töödeldud, kuulub KNi alamrubriiki 15219099.
20

Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Milano (Milano kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille kohaselt annab liikmesriigi valitsus dokumendi, mis annab õiguse saada selle liikmesriigi valitsusega lepingu sõlminud avalik-õiguslike ja eraõiguslike isikute pakutavate kaupade ja teenuste pealt soodustust, välja ainult selle liikmesriigi ja teiste Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele, jättes ilma seal pikaajaliselt elavad kolmandate riikide kodanikud, on vastuolus [direktiivi 2003/109] artikli 11 lõike 1 punktiga d või f? 2. Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille kohaselt annab liikmesriigi valitsus dokumendi, mis annab õiguse saada selle liikmesriigi valitsusega lepingu sõlminud avalik-õiguslike ja eraõiguslike isikute pakutavate kaupade ja teenuste pealt soodustust, välja ainult selle liikmesriigi ja teiste Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele, jättes ilma [direktiivi 2011/98] artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanikud, on [direktiivi 2011/98] artikli 12 lõike 1 punktiga e – koostoimes [määruse nr 883/2004] artikli 1 punktiga z ning artikli 3 lõike 1 punktiga j või [direktiivi 2011/98] artikli 12 lõike 1 punktiga g – vastuolus? 3. Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille kohaselt annab liikmesriigi valitsus dokumendi, mis annab õiguse saada selle liikmesriigi valitsusega lepingu sõlminud avalik-õiguslike ja eraõiguslike isikute pakutavate kaupade ja teenuste pealt soodustust, välja ainult selle liikmesriigi ja teiste Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele, jättes ilma kolmandate riikide kodanikud, kes on [direktiivi 2009/50] tähenduses ELi sinise kaardi kasutajad, on [direktiivi 2009/50] artikli 14 lõike 1 punktiga e – koostoimes [määruse nr 883/2004] artikli 1 punktiga z ning artikli 3 lõike 1 punktiga j või [direktiivi 2009/50] artikli 14 lõike 1 punktiga g – vastuolus? 4. Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mille kohaselt annab liikmesriigi valitsus dokumendi, mis annab õiguse saada selle liikmesriigi valitsusega lepingu sõlminud avalik-õiguslike ja eraõiguslike isikute pakutavate kaupade ja teenuste pealt soodustust, välja ainult selle liikmesriigi ja teiste Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele, jättes ilma kolmandate riikide kodanikud, kes on saanud rahvusvahelise kaitse, on vastuolus [direktiivi 2011/95] artikliga 29?“
2.

Direktiivi 92/43 artikli 12 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et kaitstud loomaliigi paljunemispaigad peavad olema kaitstud nii kaua, kui on vajalik selleks, et võimaldada sellel loomaliigil edukalt paljuneda, mistõttu laieneb see kaitse ka neile paljunemispaikadele, mida enam ei kasutata, kuna on olemas piisavalt suur tõenäosus, et see loomaliik tuleb neisse paikadesse tagasi.
64

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 90 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui on sõlmitud osamaksetena tasumise kokkulepe, ei saa ühe osamakse mittetasumist enne selle sissenõutavaks muutumist pidada hinna mittetasumiseks selle sätte tähenduses ja see ei saa kaasa tuua maksustatava väärtuse vähendamist.
46

Vastandatud disainilahendustest jääva üldmulje võrdlemisel tuleb lähtuda iga disainilahenduse väliskujundusest kui tervikust. Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et määruse nr 6/2002 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et disainilahendust saaks pidada eristatavaks, peab üldmulje, mis jääb disainilahendusest vastava ala asjatundjale, erinema mitte üldmuljest, mille on sellisele asjatundjale jätnud mitme varasema disainilahenduse üksikute elementide kombinatsioon, vaid üldmuljest, mille on talle jätnud üks või mitu varasemat disainilahendust eraldi võetuna (19. juuni 2014. aasta kohtuotsus Karen Millen Fashions, C‑345/13, EU:C:2014:2013, punkt 35).
29

Käesoleva kohtuotsuse punktis 25 esitatud tõlgendus on ülejäänud osas kooskõlas ka direktiivi 92/83 artikli 4 kontekstiga. Selles küsimuses on Euroopa Kohus varem otsustanud, et on põhjendatud võtta arvesse direktiivi 92/84, millega on kehtestatud eelmises lauses nimetatud direktiiviga kindlaks määratud struktuuriga õlleaktsiisi alammäär (vt selle kohta 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Kompania Piwowarska, C‑30/17, EU:C:2018:325, punkt 34). Direktiivi 92/84 seitsmendas põhjenduses on aga märgitud, et õlle maksustamisviisid on liikmesriigiti erinevad, ning on tõdetud, et selliseid erinevusi võib lubada ka edaspidi.