KOHTUJURISTI ETTEPANEK

YVES BOT

esitatud 19. aprillil 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑137/17

Van Gennip BVBA,

Antonius Johannes Maria ten Velde,

Original BVBA,

Antonius Cornelius Ignatius Maria van der Schoot

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antwerpeni esimese astme kohus, Belgia))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2006/123/EÜ – Direktiiv 2007/23/EÜ – Direktiiv 2013/29/EL – Pürotehniliste toodete turuleviimine ja vaba liikumine – Asutamisvabadus – Riigisisesed piiravad meetmed – Avalik kord – Kriminaalkaristused – Autoriseerimisskeem

1. Käesolev kohtuasi, mille taustaks on pürotehniliste toodete jaemüüjate kriminaalvastutusele võtmine, annab Euroopa Kohtule võimaluse võtta seisukoht, missugune on pürotehnilisi tooteid käsitlevate direktiivide kohaldamisala, kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, millega on piiratud niisuguste pürotehniliste toodete müüki, mis sisaldavad rohkem kui ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid ( 2 ), ning kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiviga 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul ( 3 ) on kooskõlas süsteem, mille kohaselt on pürotehniliste toodete ladustamiseks tarvis kahte luba.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Teenuste direktiiv

2. Teenuste direktiivi artikli 1 lõikes 5 on sätestatud: „Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide kriminaalõigust. Siiski ei või liikmesriigid piirata teenuste osutamise vabadust kriminaalõiguse neid sätteid kohaldades, mis konkreetselt mõjutavad teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemist, hoidudes kõrvale käesoleva direktiiviga kehtestatud eeskirjadest.“

3. Selle direktiivi artikli 2 lõikes 1 on nähtud ette: „Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriikides asutatud teenuseosutajate poolt osutatavate teenuste suhtes.“

4. Selle direktiivi III peatükis „Teenuseosutajate asutamisvabadus“ paikneva artikli 9 „Autoriseerimisskeemid“ lõikes 1 on sätestatud: „Liikmesriigid võivad teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise suhtes kohaldada autoriseerimisskeemi ainult siis, kui on täidetud järgmised tingimused: a) autoriseerimisskeem ei diskrimineeri asjaomast teenuseosutajat; b) vajadus autoriseerimisskeemi järele on põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega; c) taotletavat eesmärki ei ole võimalik saavutada vähem piirava meetmega, eelkõige põhjusel, et tagantjärele tehtav kontroll toimuks liiga hilja selleks, et olla tõeliselt tõhus.“

5. Teenuste direktiivi artikkel 10 näeb ette: „1. Autoriseerimisskeemid põhinevad kriteeriumidel, mis välistavad pädevate asutuste hindamisõiguse meelevaldse kasutamise. 2. Lõikes 1 osutatud kriteeriumid peavad olema: a) mittediskrimineerivad; b) põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega; c) proportsionaalsed selle avaliku huvi eesmärgiga; d) selged ja ühemõttelised; e) objektiivsed; f) eelnevalt avalikustatud; g) läbipaistvad ja kättesaadavad. […] 7. Käesolev artikkel ei mõjuta selliseid autoriseeringuid andvate liikmesriikide asutuste pädevuse jaotust kohalikul või piirkondlikul tasandil.“

2. Direktiiv 2007/23/EÜ

6. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta direktiivi 2007/23/EÜ pürotehniliste toodete turule laskmise kohta ( 4 ) põhjenduses 4 on märgitud: „Nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiivis 96/82/EÜ (ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta)[ ( 5 )] on kehtestatud ohutusnõuded rajatistele, kus hoitakse lõhkeaineid, sealhulgas pürotehnilisi aineid.“

7. Selle direktiivi artiklis 1 on sätestatud: „1. Käesolevas direktiivis kehtestatakse eeskirjad, mille eesmärk on saavutada pürotehniliste toodete vaba liikumine siseturul, tagades samal ajal kõrgetasemelise inimeste tervise kaitse, avaliku julgeoleku ning tarbijate kaitse ja ohutuse ning võttes arvesse asjakohaseid keskkonnakaitsega seotud aspekte. 2. Käesolevas direktiivis kehtestatakse olulised ohutusnõuded, millele pürotehnilised tooted peavad turule laskmiseks vastama. […]“

8. Selle direktiivi artiklis 2 on nähtud ette: „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: 1) „pürotehniline toode“ – toode, mis sisaldab lõhkeainet või lõhkeainete segu, mis on mõeldud kuumuse, valguse, heli, gaasi või suitsu või nende nähtuste kombinatsiooni saamiseks mitteplahvatusliku eksotermilise keemilise reaktsiooni abil; […] 3) „ilutulestik“ – meelelahutusliku otstarbega pürotehniline toode; […] 8) „edasimüüja“ – füüsiline või juriidiline isik tarneahelas, kes laseb oma äritegevuse käigus turule pürotehnilise toote; […]“

9. Direktiivi 2007/23 artiklis 6 on sätestatud: „1. Liikmesriigid ei keela, piira ega takista käesoleva direktiivi nõuetele vastavate pürotehniliste toodete turule laskmist. 2. Käesoleva direktiivi sätted ei välista meetmeid, mida liikmesriigid võtavad selleks, et keelata või piirata 2. ja 3. kategooria ilutulestiku, teatri pürotehniliste toodete ja muude pürotehniliste toodete omamist, kasutamist ja/või laiemale avalikkusele müümist avaliku korra, julgeoleku või ohutuse või keskkonnakaitse huvides. […]“

10. Selle direktiivi artikli 20 esimeses lõigus on nähtud ette: „Liikmesriigid sätestavad eeskirjad käesoleva direktiivi kohaselt võetud siseriiklike õigusaktide rikkumise korral kohaldatavate karistuste kohta ning tagavad nende eeskirjade rakendamise. Ettenähtud karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“

3. Direktiiv 2013/29/EL

11. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuni 2013. aasta direktiivis 2013/29/EL pürotehniliste toodete turul kättesaadavaks tegemist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ( 6 ) artiklis 45 on sätestatud: „Liikmesriigid sätestavad eeskirjad käesoleva direktiivi kohaselt võetud riigisiseste õigusaktide ettevõtjate poolse rikkumise korral kohaldatavate karistuste kohta ning võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada nende jõustamine. Kõnealused eeskirjad võivad hõlmata kriminaalkaristusi raskete rikkumiste eest. Ettenähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“

B. Belgia õigus

12. 28. mai 1956. aasta plahvatus- ja süttimisohtlike ainete ja nende segude ning nendega laetud esemete kohta (wet betreffende ontplofbare en voor de deflagratie vatbare stoffen en mengsels en de daarmede geladen tuigen) ( 7 ) artiklis 5 on nähtud ette: „Artikli 1 alusel kehtestatud õigusnormide rikkumiste eest karistatakse vangistusega kahest nädalast kuni kahe aastani ja saja kuni tuhande frangi suuruse rahalise karistusega või ainult ühega nendest karistustest.“

13. 23. septembri 1958. aasta kuningliku määruse, millega kehtestatakse lõhkematerjalide valmistamise, ladustamise, omandamise, võõrandamise, veo ja kasutamise üldine kord (koninklijk besluit houdende algemeen reglement betreffende het fabriceren, opslaan, onder zich houden, verkopen, vervoeren en gebruiken van springstoffen) ( 8 ), artiklis 200 on nähtud ette: „Ühtki lõhkeainet ei tohi säilitada kogustes, mis ületavad koguseid, mis igal isikul võib olla artikli 265 kohaselt, muidu kui ainult kauplustes ja ladudes, millel on vastav luba.“

14. Selle määruse artiklis 257 on sätestatud: „Ükskõik missugust lõhkeainet võib kogustes, mis ületavad artiklis 265 näidatud kogused, mis võivad olla igal eraõiguslikul isikul, müüa ainult järgmistel tingimustel: 1) ostjal on veoluba, mida on peetud silmas artiklis 72; 2) ostjal on luba neid tooteid ajutiselt ladustada või omada; 3) ostja tõendab, et ta tegeleb lõhkeainete sektoris kutsealase tegevusega lõhkeainete tootja, müüja või kasutajana. Punktis 2 sätestatud tingimust kohaldatakse ainult siis, kui ostetud kaubad on mõeldud ajutiseks ladustamiseks või omamiseks Belgia territooriumil. Müüja kontrollib ja arhiveerib kõik dokumendid, mille ostjad on üle andnud, et tõendada, et nad on täitnud esimeses lõigus nimetatud kohustused. Neid dokumente hoitakse vähemalt kolm aastat juhuks, kui Direction générale Qualité et Sécurité du Service public fédéral Économie, P.M.E., Classes moyennes et Énergie (föderaalse majandus‑, väikeste ja keskmiste ettevõtjate, keskklasside ja energeetikaameti kvaliteedi ja ohutuse peadirektoraat) või politsei ja kriminaalpolitsei töötajad peaksid soovima neid näha, ning seda kohas, kus müük toimub.“

15. ARS‑i artiklis 260 on sätestatud: „Müügikohtade pidajatel peab alati olema ladustamisluba; nad ei tohi omada ega müüa ükskõik kui väikeses koguses muid lõhkeaineid peale nende, mis on nimetatud artiklis 261. Nende laod peavad paiknema ja neid tuleb pidada nii, nagu on näidatud artiklis 251.“

16. Selle määruse artiklis 261 on nähtud ette: „Nende lõhkeainete laad ja kogused, mida müügikohtade pidajad säilitada tohivad, määratakse kindlaks loakäskkirjaga igal üksikul juhul eraldi, võttes arvesse iga lao ohutuse taset. Neid tooteid ei tohi omada suuremates kogustes kui järgnevad: […] 2) ilutulestiku‑ ja signalisatsioonitooteid pürotehniliste ainete sisaldusega kuni 50 kilogrammi; […]“

17. Selle määruse artiklis 265 on sätestatud: „Luba ei ole vaja järgmiste toodete omamiseks: […] 7) ilutulestiku‑ ja signalisatsioonitooteid pürotehniliste ainete sisaldusega kuni [üks] kilogramm.“

18. ARS‑i artikli 300 esimeses lõigus on nähtud ette: „Käesoleva määruse sätete – välja arvatud artikli 295 –, nende alusel antud määruste ja loakäskkirjade sätete rikkumise eest karistatakse 28. mai 1956. aasta seaduses ette nähtud karistustega.“

II. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused

19. Põhikohtuasjas on süüdistatavateks Van Gennip BVBA, Original BVBA ning Antonius ten Velde ja Antonius van der Schoot.

20. Original on ettevõtja, mille asukoht on Madalmaadest mitte kaugel asuv Olen (Belgia) ning mis tegeleb ilutulestikutoodete importimise, hulgimüügi ja edasimüügiga. Tal on selleks kaks müügikohta Baerle-Ducis (Belgia) – kommuunis, mis asub osaliselt Põhja-Brabanti provintsis (Madalmaad) ja mille ümber paikneb Baarle-Nassau kommuun (Madalmaad), – ning neid müügikohti peab Van Gennip, mille asukoht on Baerle-Duc. Nende müügikohtade eest vastutavad kaks Madalmaade Kuningriigi kodanikku A. ten Velde ja A. van der Schoot, st nad vastutavad vastavalt müügikohtade Zena-Tabak-O-Tiek ja Zena-De Bunker eest.

21. Need neli põhikohtuasja süüdistatavat on võetud pürotehniliste toodete jaemüüjatena kriminaalvastutusele selle eest, et nad ladustasid ilutulestikutooteid, mille pürotehniliste ainete sisaldus ületas maksimaalse massi, mis oli näidatud lubadel, mille Belgia ametiasutused olid neile välja andnud, et nad ladustasid ilutulestikutooteid ladustamiskohtades, mis ei olnud lubatud, ja et nad müüsid neid tooteid eraõiguslikule isikule, kellel ei olnud vastavat luba omada ilutulestikutooteid, mis sisaldavad pürotehnilisi aineid üle ühe kilogrammi.

22. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et A. ten Velde ja A. van der Schoot väitsid, et niisugustes süütegudes süüdistamine, nagu on nähtud ette Belgia õigusaktides, on vastuolus direktiivi 2013/29 artikliga 45, mille kohaselt määratakse kriminaalkaristus ainult raskete rikkumiste eest, ning et mitte ükski faktiline asjaolu, mida neile ette heidetakse, et kujuta endast sellist rikkumist.

23. Eelotsusetaotluse kohaselt on süüdistatavad ja openbaar ministerie (Belgia prokuratuur) eriarvamusel küsimuses, kas kohustus, mille kohaselt peab isikul korraga olema föderaalne lõhkeaineluba ja piirkondlik keskkonnaluba, on kooskõlas direktiividega 2007/23 ja 2013/29 ning teenuste direktiiviga. Mõned süüdistatavad väidavad eelkõige, et kuna Belgia õigusnormid on vastuolus liidu õigusega, ei saa mõningaid faktilisi asjaolusid, mida neile ette heidetakse, lugeda õigusvastasteks tegudeks.

24. Liidu õiguse tõlgendusest võib sõltuda, kas faktilised asjaolud, mida süüdistatavatele ette heidetakse, on karistatavad või mitte.

25. Selles olukorras otsustas Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antwerpeni esimese astme kohus, Belgia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas järgnevalt loetletud pürotehnilisi tooteid käsitlevate Belgia õigusnormide rikkumised on „rasked rikkumised“ […] direktiivi [2013/29] artikli 45 tähenduses: a) selliste pürotehniliste toodete müümine, mis sisaldasid pürotehnilisi aineid koguses 2,666 kg ja millega rikuti [ARS‑i] artikli 265 punkti 7 ja artiklit 257, mille kohaselt on keelatud müüa pürotehnilisi tooteid, mille pürotehniliste ainete kogus ületab 1 kg, kui tarbijal puudub konkreetselt talle halduskorras antud luba omandada sellest suuremat kogust pürotehnilisi tooteid; b) kindlaksmääratud [koguseliste] piirmäärade ja föderaalse ilutulestikuloaga ette nähtud hoidmise kohtade eiramine, kuigi oli juba antud piirkondlik keskkonnaluba vastavates kohtades suuremate koguste ladustamiseks, mida seal ka tegelikult hoiti; c) pürotehniliste toodete väga väikeste koguste ajutiselt hoidmine kohtades, millele ei ole antud vastavat luba, pürotehniliste toodetega tegeleva sellise jaemüügiettevõtte territooriumil, kellel on nii föderaalne lõhkeaineluba kui ka piirkondlik keskkonnaluba ilutulestikutoodete hoidmiseks? 2. Kas pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõttega […] direktiivi [2007/23] artikli 6 lõike 1 tähenduses (nüüd […] direktiivi [2013/29] artikli 4 lõige 1), vajaduse korral koostoimes [teenuste direktiivi] artikliga 10, on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis näeb seoses jaekaubandusega ette, et direktiiviga [2007/23] kooskõlas olevate pürotehniliste toodete hoidmise kohtadele tuleb saada kaks luba, ühelt poolt lõhkematerjalide valmistamist, hoidmist, omandamist, võõrandamist, vedu ja kasutamist käsitleva korra alusel ning teiselt poolt häiriva mõjuga rajatistele keskkonnaalase loa andmist käsitleva korra alusel, kuigi mõlema autoriseerimisskeemi eesmärk on sisuliselt üks ja seesama (ohutusriskide ennetamine) ja üks neist kahest autoriseerimisskeemist (käesoleval juhul lõhkematerjalidega seotud süsteem) näeb ette ülempiiri (väga) väikese koguse ilutulestikutoodete (50 kg pürotehniliste ainete [see tähendab aktiivse aine]) ladustamiseks? 3. Kas pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõttega […] direktiivi [2013/29] artikli 4 lõike 1 ja […] direktiivi [2007/23] artikli 6 lõike [1] tähenduses (vajaduse korral koostoimes [ELTL] artiklitega 34, 35 ja 36) koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis keelab tarbijal omandada või kasutada ning müüa tarbijale ilutulestikutooteid (2. ja 3. kategooria ilutulestikutooted direktiivi [2007/23] tähenduses), mis sisaldavad üle 1 kg pürotehnilisi aineid?“

III. Analüüs

A. Esimene eelotsuse küsimus

26. Oma esimese eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas süüteod, mille eest on põhikohtuasja süüdistatavad kriminaalvastutusele võetud, kujutavad endast raskeid rikkumisi direktiivi 2013/29 artikli 45 tähenduses.

27. Selles küsimuses tuleb märkida – nagu mitu poolt kohtuistungil rõhutasid –, et faktilised asjaolud, mille eest on põhikohtuasja süüdistatavad kriminaalvastutusele võetud, leidsid aset ajavahemikul 22. novembrist 2010 kuni 27. jaanuarini 2013 ning seega enne direktiivi 2013/29 vastuvõtmist ja jõustumist. ( 9 )

28. Lisaks ei ole direktiivi 2007/23 artiklis 20 – vastupidi direktiivi 2013/29 artiklile 45 – märgitud, et liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused raskete rikkumiste eest, vaid on ainult nõutud, et nad sätestaksid eeskirjad selle direktiivi kohaselt võetud siseriiklike õigusaktide rikkumise korral kohaldatavate karistuste kohta ning et need karistused oleksid tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.

29. Selles olukorras arvan, et mõistet „rasked rikkumised“, mis esineb ainult direktiivis 2013/29, ei ole vaja tõlgendada, sest see direktiiv ei ole põhikohtuasja suhtes ratione temporis kohaldatav.

30. Lisaks, isegi eeldusel, et väidetakse, et direktiivi 2013/29 artikkel 45 on lex melior, mida tuleb kohaldada tagasiulatuvalt, sest vastupidi direktiivi 2007/23 artiklile 20 lubab see liikmesriikidel kriminaalkaristused ette näha ainult raskete rikkumiste eest, ei saa selle väitega minu arvates nõustuda.

31. Kõigepealt tuleb rõhutada, et kummastki sättest tuleneb, et liikmesriikidel ei ole mitte ainult kohustust näha ette karistused, mida kohaldatakse vastavalt direktiividele 2007/23 ja 2013/29 vastu võetud riigisiseste õigusaktide rikkumiste korral, vaid need karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. ( 10 )

32. Liikmesriikide niisugune kohustus tuleneb liidu õiguse rakendamise ja elluviimise eripärast. Seda peavad suures osas tegema liikmesriigid ( 11 ) ning et tagada pürotehnilisi tooteid käsitlevate õigusnormide tõhusus, peab nendega kaasnema karistuste süsteem, mille peavad kindlaks määrama liikmesriigid. ( 12 )

33. Seepärast on niisugused sätted nagu direktiivi 2007/23 artikkel 20 või direktiivi 2013/29 artikkel 45 liidu õiguses klassikalised, ( 13 ) sest need ei ole kunagi midagi muud kui vaid liidu õiguse rakendamise ja elluviimise laadi sui generis peegeldus. ( 14 )

34. Nende sätete tõlgendus, mille pakuvad välja põhikohtuasja süüdistatavad, kipub aga andma neile ulatuse, mida neil ei ole.

35. Tuleb nimelt tõdeda, et nende õigusnormidega ei määrata kindlaks ei süütegusid ega kohaldatavaid karistusi, ( 15 ) vaid nendes piirdutakse ainult sellega, et juhitakse tähelepanu, et liikmesriikidel on kohustus karistused ette näha.

36. Selles küsimuses tuleb rõhutada, et direktiivid 2007/23 ja 2013/29 põhinevad vastavalt EÜ artiklil 95 (nüüd ELTL artikkel 114) ja ELTL artiklil 114, mitte ELTL artiklil 83. Seega vastupidi õigusaktidele, mis põhinevad sellel viimasel sättel, on direktiivides 2007/23 ja 2013/29 sätestatud õigusnormid, mille eesmärk on tagada pürotehniliste toodete vaba liikumine siseturul, mitte õigusnormid, mille eesmärk on kehtestada minimaalnõuded kriminaalkaristuste kohaldamiseks teatavate faktiliste asjaolude või käitumise puhul. ( 16 )

37. Tuleb ka märkida, et kuna direktiivi 2007/23 artiklis 20 ei ole täpsustatud, mis laadi karistusi võivad liikmesriigid kehtestada, lubab selle artikli sõnastus neil kahtlemata karistuste laadi kindlaks määrata ja seega kehtestada vastavalt direktiivile 2007/23 vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumiste puhuks kriminaalkaristused. ( 17 )

38. Lõpuks ei sea seda tõlgendust minu arvates kahtluse alla sõnastuse muudatus, mille seadusandja tegi direktiivi 2013/29 artikli 45 koostamisel, sest see sõnastus ei saa piirata liikmesriikide kaalutlusruumi direktiivi 2007/23 artikli 20 alusel kehtestatud karistuste laadi osas. ( 18 )

39. Tuleb aga meenutada, et asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatud sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellega seoses on Euroopa Kohtu ülesandeks tuletada siseriikliku kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada. ( 19 )

40. Selles küsimuses tuleb esiteks tõdeda, et faktilised asjaolud, mille eest on põhikohtuasja süüdistatavad kriminaalvastutusele võetud, leidsid aset ajavahemikul 22. novembrist 2010 kuni 27. jaanuarini 2013 ning kuuluvad seega ratione temporis direktiivi 2007/23 kohaldamisalasse. Leian seega, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule niisuguse vastuse andmiseks, millest on kasu, tuleb eelotsuse küsimus ümber sõnastada, et teha kindlaks, kas selle direktiivi artikkel 20 võimaldab liikmesriikidel niisuguseid kriminaalkaristusi kehtestada.

41. Nagu ma aga käesoleva ettepaneku punktis 37 rõhutasin, tuleb sellele küsimusele kahtlemata vastata jaatavalt. Seda, kas ettenähtud karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

42. Teiseks ilmneb teisest eelotsuse küsimusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei välista, et Belgia süsteem, mille kohaselt on pürotehniliste toodete müügi eesmärgil ladustamiseks vaja kahte luba, kuulub teenuste direktiivi kohaldamisalasse. Lisaks kujutavad kaks esimeses eelotsuse küsimuses nimetatud rikkumist rikkumisi seoses selle kahe loa süsteemi alusel välja antavate lubadega. Järelikult tuleb teha kindlaks, kas liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused nende riigisiseste õigusnormide rikkumiste puhuks, millega reguleeritakse juurdepääsu teenuste osutamise valdkonnale või selles valdkonnas tegutsemist.

43. Et teenuste direktiivi artikli 1 lõikes 5 on sätestatud, et see direktiiv ei mõjuta liikmesriikide kriminaalõigust, tuleb sellele küsimusele tingimusel, et selles direktiivis sätestatut ei ole eiratud, vastata jaatavalt.

44. Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes arvan, et esimesele eelotsuse küsimusele tuleb vastata, et ilma et oleks tarvis teha kindlaks, kas kõnesolevad rikkumised kujutavad endast raskeid rikkumisi, tuleb direktiivi 2007/23 artiklit 20 ja teenuste direktiivi artikli 1 lõiget 5 tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused tingimusel, et direktiivi 2007/23 puudutavas osas on need karistused tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning teenuste direktiivi puudutavas osas ei eirata riigisiseste õigusnormidega selles direktiivis sätestatut – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

B. Teine eelotsuse küsimus

45. Oma teise eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas direktiivi 2007/23 artikli 6 lõikes 1 sätestatud pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõte – mida tuleb vajaduse korral tõlgendada koos teenuste direktiivi artikliga 10 – ei võimalda kehtestada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab direktiivile 2007/23 vastavate pürotehniliste toodete ladustamiseks seoses jaemüügiga olema kaks luba: esiteks luba, mis on antud välja lõhkeainete valmistamist, ladustamist, hoidmist, müüki, vedu ja kasutamist käsitlevate õigusnormide kohaselt, ning teiseks luba, mis on antud välja häiriva mõjuga tegevuskohti käsitlevate õigusnormide kohaselt, kusjuures nendel kahel autoriseerimisskeemil on sama eesmärk, nimelt eesmärk ennetada ohutusriske ning ühega nendest kahest autoriseerimisskeemist on kehtestatud ilutulestikutoodete ladustamise madal ülempiir.

46. Selles küsimuses tuleb märkida, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib direktiivi 2007/23 ja teenuste direktiivi, siis ma arvan, et kõnesolevad riigisisesed õigusnormid ei kuulu neist esimese kohaldamisalasse.

47. Direktiiv 2007/23 reguleerib nimelt pürotehniliste toodete käsitamist enne nende turuleviimist ja nende turuleviimisel. Seevastu ladustamist reguleerib ta niivõrd, kuivõrd see mõjutab otseselt nende toodete omadusi ja ohutust. Näiteks ilmneb eelkõige direktiivi 2007/23 põhjendusest 4 ( 20 ) ning artikli 14 lõigetest 1 ja 2, et ladustamine kuulub selle õigusakti kohaldamisalasse ainult niivõrd, kuivõrd ladustamistingimused ei tohi rikkuda pürotehnilise toote vastavust selles direktiivis sätestatud peamistele ohutusnõuetele.

48. Riigisisesed õigusaktid puudutavad aga niisuguste pürotehniliste toodete ladustamist, mis vastavad direktiivis 2007/23 sätestatud nõuetele ja on mõeldud müügiks jaekaubanduses.

49. Tuleb lisada, et kuigi käesoleva ettepaneku punktis 23 nimetatud kahe loa süsteem puudutab tõesti vormiliselt pürotehniliste toodete ladustamist, mitte juurdepääsu nende toodete jaekaubanduse tegevusele või sellega tegelemist – tegevus, mis kujutab endast „teenust“ teenuste direktiivi kohaldamisel –, ( 21 ) on müügiks mõeldud pürotehniliste toodete ladustamine selle jaemüügitegevuse hädavajalik eeltingimus.

50. Esiteks ilmneb Euroopa Kohtule esitatud kohtutoimikust, et ARS‑i kõnesolevad sätted puudutavad „müügikohtade pidajaid“ ja seega ladustamist müügiks. Teiseks on sellel, kui jaemüügitegevuse raames ladustatud pürotehniliste toodete koguseks on vaja luba, kahtlemata tagajärjed nii osas, mis puudutab juurdepääsu sellele tegevusalale, kui ka osas, mis puudutab sellel tegevusalal tegutsemist. Seega võib ladustamisloa puudumine või väga madala taseme luba faktiliselt piirata juurdepääsu sellele tegevusalale.

51. Arvan niisiis, et teisele eelotsuse küsimusele tuleb vastata, lähtudes teenuste direktiivist ja eelkõige selle artiklist 10. ( 22 )

52. Märgin ka, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse ulatus on kokkuvõttes piiratud, sest ta küsib, kas Belgia kahe loa süsteem on kooskõlas liidu õigusega, mitte kas piirkondlik ja föderaalne süsteem on kooskõlas liidu õigusega.

53. Selles küsimuses tuleb juhtida tähelepanu, et põhikohtuasja süüdistatavate argument, et mõlemal autoriseerimisskeemil on sama eesmärk, rajaneb ekslikul eeldusel.

54. Belgia valitsuse selgitustest kohtuistungil ilmneb, et mis puudutab põhikohtuasja süüdistatavaid, siis pürotehniliste toodete ladustamiseks nende müümise eesmärgil on vaja saada kaks luba. Esiteks peavad kohalikud ametiasutused, kelle haldusalasse kuulub keskkonnakaitse, andma välja keskkonnaloa, mis lubab ladustada teatava koguse pürotehnilisi tooteid, mis sisaldavad teatavat hulka pürotehnilisi aineid. Teiseks peavad föderaalsed ametiasutused, kes vastutavad rahvastiku turvalisuse ja rahvatervise eest, andma välja loa, mis lubab ladustada teatava koguse pürotehnilisi tooteid, mis sisaldavad teatavat hulka pürotehnilisi aineid.

55. Seega vastupidi põhikohtuasja süüdistatavate väitele taotletakse nende autoriseerimisskeemidega kahtlemata erinevaid eesmärke ja kummagi loa saamiseks peavad täidetud olema erinevad kriteeriumid. Selles küsimuses tuleb märkida, et nende kahe loa kohaselt lubatud kogused võivad tõesti erineda, kuid need korrad ei ole siiski vastandlikud, sest see, kui järgitakse luba, milles on kindlaks määratud väiksem kogus, tähendab tingimata teise loa järgimist.

56. Mis puudutab kõnesoleva kahe loa süsteemi vastavust teenuste direktiivi artiklile 10, siis selle artikli lõikes 1 on nõutud, et autoriseerimisskeemid „põhinevad kriteeriumidel, mis välistavad pädevate asutuste hindamisõiguse meelevaldse kasutamise“, samas kui lõikes 2 on nimetatud need kriteeriumid.

57. Ma arvan, et Belgia süsteemi puhul on need kriteeriumid täidetud.

58. Esiteks tuleb märkida, et võttes arvesse Euroopa Kohtu käsutuses olevat teavet, õigustab neid kriteeriume, millel Belgia süsteem põhineb, minu meelest olulise avaliku huviga seotud põhjus, milleks on avaliku julgeoleku ja keskkonna kaitse, ning föderaalsete ja piirkondlike õigusaktide avaldamise tõttu avalikustatakse need kriteeriumid eelnevalt, muudetakse läbipaistvaks ja kättesaadavaks.

59. Teiseks on need kriteeriumid minu arvates selged ja üheselt mõistatavad. Nagu ma juba rõhutasin, ei dubleeri need kaks autoriseerimisskeemi teineteist ja nende eesmärk on kaitsta erinevaid avalikke huve, seega ei saa väita, et föderaalsete ja piirkondlike ametiasutuste sekkumine seab selle hinnangu kahtluse alla. Lisaks ei saa kohustus saada korraga föderaalne ja piirkondlik luba iseenesest olla põhjus, mille tõttu on see kohustus teenuste direktiiviga vastuolus, sest liidu seadusandja on sõnaselgelt märkinud selle direktiivi artikli 10 lõikes 7, et see artikkel „ei mõjuta selliseid autoriseeringuid andvate liikmesriikide asutuste pädevuse jaotust kohalikul või piirkondlikul tasandil“.

60. Kolmandaks ei võimalda Euroopa Kohtu käsutuses olev teave hinnata, kas need kriteeriumid on mittediskrimineerivad, proportsionaalsed ja objektiivsed – mida peab seega kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

61. Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et Belgia süsteem, mille kohaselt on pürotehniliste ainete ladustamiseks vaja kahte luba, ei ole teenuste direktiivi artikliga 10 vastuolus, kui kriteeriumid, millest lähtudes pädevad ametiasutused oma kaalutlusõigust kasutavad, on mittediskrimineerivad, proportsionaalsed ja objektiivsed – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

62. Oma kolmanda eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas direktiividest 2007/23 ja 2013/29 – tõlgendatuna vajaduse korral koostoimes ELTL artiklitega 34, 35 ja 36 – tuleneva pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõttega koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille järgi on tarbijatel keelatud omada ja kasutada ning neile on ka keelatud müüa ilutulestikutooteid, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid.

63. Esiteks väideti menetluses Euroopa Kohtus, et Belgia õigusnormid kujutavad endast tehnilist eeskirja direktiivi 98/34/EÜ ( 23 ) tähenduses ning et kuna sellest regulatsioonist ei ole Euroopa Komisjonile teatatud, ei ole see kohaldatav. ( 24 )

64. Kohtuistungil väitis Belgia valitsus, et kuna riigisisesed õigusnormid kujutavad endast meedet, „mis oli vajalik, et tagada inimeste ja eelkõige töötajate kaitse, kui nad kasutavad tooteid“, mida on peetud silmas direktiivi 98/34 artiklis 1, et ole see direktiiv kohaldatav.

65. See argument ei veena mind.

66. Kuigi on ilmne – nagu ma järgnevalt näitan –, et Belgia õigusnormidega püütakse kaitsta avalikku julgeolekut ja isikute turvalisust, ei käsitle need õigusnormid toodete kasutamist, vaid nende müüki.

67. Belgia valitsus väitis ka, et kuna varasemate õigusnormide kohaselt pidi pürotehniliste toodete müümiseks olema täidetud tingimus, et ostjal on luba, kui asjaomane toode sisaldas 500 grammi pürotehnilisi aineid, kujutasid käsitletavad õigusnormid endast varasema meetme leebemaks muutmist, millest ei ole kohustuslik teatada.

68. Selles küsimuses on Euroopa Kohus otsustanud, et komisjonile juba direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimese lõigu kohaselt esitatud tehniliste eeskirjade eelnõusse sisse viidud muudatused, mis võrreldes esitatud eelnõuga toovad kaasa üksnes asjasse puutuva toote kasutamise tingimuste leevendamise ja seega vähendavad tehniliste eeskirjade võimalikku mõju kaubavahetusele, ei kujuta endast eelnõusse tehtud olulisi muudatusi ning nende suhtes ei kehti seega teatamiskohustust. ( 25 )

69. Käsitletaval juhul Euroopa Kohtule esitatud teave ei võimalda meil aga kindlalt tuvastada, kas varasematest piiravamatest õigusnormidest teatati direktiivi 98/34 kohaselt komisjonile.

70. Selles olukorras asun seisukohale, et selle, kas see oli nii ja kui oli, siis võis Belgia valitsus järelikult jätta uutest õigusnormidest teatamata, peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus.

71. Igal juhul ei kujuta Belgia õigusnormid endast minu arvates tehnilist eeskirja direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 11 tähenduses.

72. Euroopa Kohtu arvates hõlmab mõiste „tehnilised eeskirjad“ nelja liiki meetmeid, mis on esiteks „tehniline spetsifikatsioon“ direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 3 tähenduses, teiseks „muud nõuded“, mis on määratletud sama direktiivi artikli 1 punktis 4, kolmandaks „teenuseid puudutav eeskiri“ nimetatud direktiivi artikli 1 punkti 5 tähenduses ning neljandaks „liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise, kasutamise või keelavad teenuste pakkumise või kasutamise või teenusepakkuja asutamise“ sama direktiivi artikli 1 punkti 11 tähenduses. ( 26 )

73. Selles küsimuses arvan esiteks, et kõnesolevad õigusnormid ei kuulu teenuseid puudutavate eeskirjade kategooriasse, sest need ei puuduta infoühiskonna teenuseid selle direktiivi artikli 1 punkti 2 tähenduses.

74. Teiseks tähistab mõiste „tehniline spetsifikatsioon“ eeskirju, mis on toodud dokumendis, millega on määratud kindlaks toote nõutavad omadused, näiteks müüginimetus, pakend, märgistus ja vastavuse hindamise menetlused. Euroopa Kohtu arvates peab selle mõiste kohaselt siseriiklikus meetmes olema tingimata viidatud tootele või selle pakendile kui sellisele ning olema seega määratletud toote üks nõutav omadus. ( 27 ) Belgia õigusnormides ei ole aga viidatud tootele või selle pakendile kui niisugustele ning seega ei ole nende õigusnormidega – nagu komisjon kohtuistungil väitis – määratud kindlaks toote nõutav omadus.

75. Kolmandaks on Euroopa Kohus juba täpsustanud, et asjaomased liikmesriigi meetmed peavad selleks, et neid võiks pidada viidatud sätte tähenduses „muudeks nõueteks“, kujutama endast „tingimusi“, mis võivad oluliselt mõjutada asjaomase toote koostist, olemust või turustamist. ( 28 )

76. Kõnesolevad õigusaktid – mille kohaselt on selleks, et müüa pürotehnilisi tooteid, mille pürotehniliste ainete sisaldus on suurem kui üks kilogramm, vaja luba – ei kujuta endast toote enda suhtes kehtestatud nõuet, vaid ettevõtjate suhtes kehtestatud nõuet ning neid ei saa seega kvalifitseerida „muuks nõudeks“ direktiivi 98/34 tähenduses. ( 29 )

77. Mis puudutab neljandaks direktiivi 98/34 artikli 1 punktis 11 silmas peetud kategooriat, st toote valmistamise, importimise, turustamise või kasutamise keeldu, siis kohtupraktikast ilmneb, et see tehniliste eeskirjade kategooria eeldab, et kõnealuste siseriiklike sätete mõju on asjaomase toote mõne võimaliku kasutusvõimaluse piiramisest selgelt laiem ning seega ei piirdu meede toote kasutamise lihtsa piiramisega. Selles kategoorias on nimelt täpsemalt silmas peetud riigisiseseid meetmeid, mis ei jäta peale puhtmarginaalse kasutuse ruumi ühelegi muule kasutusele, mida võiks mõistlikult asjaomase tootega seoses oodata. ( 30 )

78. Tuleb aga tõdeda, et kõnesolevate riigisiseste õigusnormidega ei ole keelatud müüa pürotehnilisi tooteid, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid, vaid on ostjale kehtestatud tingimus, et tal oleks luba. Järelikult võib neid tooteid müüa tarbijatele, kellel on niisugune luba, ja selles valdkonnas tegutsejatele, mistõttu võimaldavad minu arvates need õigusnormid nimetatud tooteid müüa just mitte vähesel määral.

79. Teiseks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamiseks välja selgitada, kas direktiividest 2007/23 ja 2013/29 – tõlgendatuna vajaduse korral koostoimes ELTL artiklitega 34, 35 ja 36 – tuleneva pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõttega koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille järgi on tarbijatel keelatud omada ja kasutada ning neile on ka keelatud müüa ilutulestikutooteid, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid.

80. Selles küsimuses tuleb esiteks meenutada, et A. van der Schoot on võetud kriminaalvastutusele eelkõige selle eest, et ta müüs ilutulestiku‑ ja signalisatsioonitooteid, mille pürotehniliste ainete sisaldus oli üle ühe kilogrammi, eraõiguslikule isikule, kellel ei olnud selleks vajalikku luba, et kuna rikkumine, mille eest on see süüdistatav kriminaalvastutusele võetud, leidis aset 23. detsembril 2012, on ratione temporis kohaldatav direktiiv 2007/23 ning et eelotsusetaotluse kohaselt on kõnesolevad ilutulestikutooted 2. ja 3. kategooriatesse kuuluvad ilutulestikutooted direktiivi 2007/23 tähenduses, mis olid viidud turule.

81. Teiseks, kuna direktiiviga 2007/23 ühtlustati nii materiaalõiguslikud kui ka menetluslikud tingimused, millele pürotehnilised tooted peavad turuleviimiseks vastama, ammendavalt ning selle direktiivi artikli 6 lõige 1 ei taga mitte üksnes esmakordset turul kättesaadavaks tegemist, vaid ka pürotehniliste toodete vaba liikumise, ( 31 ) tuleb vastavat Belgia meedet hinnata, lähtudes sellest direktiivist, mitte esmasest õigusest. ( 32 )

82. Kolmandaks ei ole mingit kahtlust, et kõnesolevate õigusnormidega piiratakse direktiivi 2007/23 artikli 6 tähenduses juba oma laadilt niisuguste ilutulestikutoodete omamist ning kasutamist ja/või müüki eraõiguslikele isikutele, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid. Arvan siiski, et nende õigusnormide eesmärk on – nagu väitis Belgia valitsus – kaitsta selle artikli lõikes 2 nimetatud olulisi huve ning konkreetselt avalikku korda, julgeolekut või ohutust. ( 33 )

83. Mis puudutab küsimust, kas need õigusnormid suudavad avalikku korda, julgeolekut ja ohutust kaitsta, siis leian, et kõnesolev meede sobib nende eesmärkide saavutamiseks. ( 34 )

84. Selles küsimuses tuleb meenutada, et ELL artikli 4 ja ELTL artikli 72 alusel jäävad liikmesriigid vastutavaks avaliku korra säilitamise eest nende territooriumil. Neil on seega vabadus määrata kindlaks meetmed, mis sobivad selle korra säilitamiseks ( 35 ) või avaliku julgeoleku kaitsmiseks, ( 36 ) vastavalt oma riigisisestele vajadustele ning lähtudes aja ja kohaga seotud konkreetsetest asjaoludest.

85. Avaliku korra, julgeoleku või ohutusega seotud nõudele tuginemine kujutab endast siiski vaba liikumise aluspõhimõttest tehtavat erandit, mida tuleb tõlgendada kitsalt ja mille ulatust ei saaks liikmesriigid ühepoolselt määrata. ( 37 ) Kaalutlusruumi, mis liikmesriikidel on, tuleb seega kasutada piirides, mis on kehtestatud liidu õigusega. ( 38 )

86. Selles küsimuses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et õigustusena avalikule julgeolekule viitamise korral peab esinema tegelik ja piisavalt tõsine oht, et kahjustatakse mingit ühiskonna põhihuvi. ( 39 )

87. Käsitletaval juhul ei ole kahtlustki, et nõue, et üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid sisaldavate pürotehniliste toodete müümiseks eraõiguslikule isikule peab olema luba, võib ära hoida rünnakud avaliku korra ja julgeoleku vastu.

88. Kuna pürotehnilised tooted „on oma olemuselt ohtlikud“, ( 40 ) võivad need oma koostise tõttu – eelkõige tooted, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid – kujutada endast ohtu isikute turvalisusele. Lisaks võivad need tooted oma olemuselt ja olenevalt asjaoludest, mil neid kasutatakse, häirida avalikku korda.

89. Et avaliku korra, julgeoleku ja ohutuse kaitse on – nagu ilmneb käesoleva ettepaneku punktist 84 – tihedalt seotud aja ja kohaga seonduvate asjaoludega, ei saa me salata, et üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid sisaldavad pürotehnilised tooted on praeguses olukorras, mida iseloomustab terrorismioht, juba oma olemuselt ohtlikud.

90. Selles olukorras on minu arvates õigustatud see, kui liikmesriigid kehtestavad selle tingimuseks, et eraõiguslikud isikud saaksid osta tooteid, mille pürotehniliste ainete sisaldus ületab teatava piiri, loa olemasolu, sest esiteks ei ole välistatud, et neid tooteid kasutatakse üksi või koos teiste toodetega millekski muuks kui pidustusteks, ning teiseks võib ainuüksi kõrge pürotehniliste ainete sisaldusega pürotehniliste toodete kasutamine praeguses olukorras tekitada rahvahulkade liikumisi ja paanikat.

91. Kõnesolevad riigisisesed õigusnormid suudavad kahtlemata kaitsta avalikku korda, julgeolekut ja ohutust, sest need võimaldavad kontrollida ja vajaduse korral piirata pürotehniliste ainete kogust, mis on isiku käsutuses.

92. Mis puudutab kõnesolevate riigisiseste õigusnormide vajalikkust, siis arvestades, et eelotsusetaotluses on liiga vähe teavet, sest selle, kas riigisisesed õigusnormid on proportsionaalsed taotletava avaliku huvi eesmärgiga ja kui on, siis mil määral, peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, ( 41 ) kuid Euroopa Kohus võib anda talle kohtuasja materjalide põhjal juhiseid, ( 42 ) piirdun sellega, et annan talle analüüsiraamistiku, millest lähtudes peab ta hindama, kas need õigusnormid lähevad kaugemale sellest, mis on avaliku korra, julgeoleku ja ohutuse kaitsmiseks vajalik.

93. Esiteks on direktiivi 2007/23 artikli 6 lõige 2 koostatud nii, et see annab liikmesriikidele selles sättes silmas peetud meetmete küsimuses ulatusliku kaalutlusruumi.

94. Selle õigusnormi kohaldamisala on väga lai, sest liikmesriikide võimalikud eesmärgid on erinevad. Meetmed võivad olla mitte üksnes keelumeetmed, vaid ka piiravad meetmed ning need võivad puudutada nii teatavate pürotehniliste toodete omamist kui ka kasutamist ja müüki.

95. Seda tõlgendust kinnitab minu arvates asjaolu, et direktiivi 2007/23 põhjenduses 10 on loodud põhjus-tagajärje suhe esiteks selle, et pürotehniliste toodete ja konkreetselt ilutulestikutoodete kasutamist reguleerivad kultuurilised kombed ja traditsioonid – mis on liikmesriigiti väga erinevad –, ning teiseks vajaduse vahel võimaldada liikmesriikidel võtta riigisiseseid meetmeid selleks, et piirata avaliku korra ja julgeolekuga seotud põhjustel teatavatesse kategooriatesse kuuluvate ilutulestikutoodete kasutamist ja müüki eraõiguslikele isikutele.

96. Teiseks tuleb märkida, et kuna kõnesolevate riigisiseste õigusnormidega ei ole kehtestatud mingit absoluutset müügikeeldu, vaid selle müügi suhtes on kehtestatud tingimus, et tarbijal peab olema eelnev luba, püütakse nendega piirata teatavate toodete müüki tarbijale. Lisaks ei kohaldata seda piiravat meedet kõikide pürotehniliste toodete, vaid ainult nende toodete suhtes, mis sisaldavad teataval hulgal seda ohtlikku koostisosa, milleks on pürotehnilised ained.

97. Kolmandaks ei ole vähem piiravad meetmed – näiteks teatavat kogust pürotehnilisi aineid sisaldavate toodete ostujärgne registreerimine – praeguses olukorras kõnesolevate põhihuvide kaitsmisel minu arvates sama tõhusad. Kuigi niisugune toiming võimaldab teha kindlaks pürotehniliste ainete koguse, mille tarbija omandas, ei võimalda see seda kogust piirata ega seega ka võidelda tõhusalt põhihuvide rikkumiste vastu, millele Belgia valitsus viitab.

98. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan esiteks, et Belgia õigusnormid ei kujuta endast tehnilist eeskirja direktiivi 98/34 tähenduses, ning teiseks, et nende õigusnormidega piiratakse direktiivi 2007/23 artikli 6 tähenduses ilutulestikutoodete vaba liikumist, kuid need on kehtestatud avaliku korra, julgeoleku ja ohutusega seotud põhjustel ega lähe kaugemale sellest, mis on nende huvide kaitsmiseks vajalik – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

IV. Ettepanek

99. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpeni (Antwerpeni esimese astme kohus, Belgia) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta direktiivi 2007/23/EÜ pürotehniliste toodete turule laskmise kohta artiklit 20 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 1 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused tingimusel, et need karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning riigisiseste õigusnormidega ei eirata selles direktiivis sätestatut – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. 2. Põhikohtuasjas käsitletav süsteem, mille kohaselt on pürotehniliste ainete ladustamiseks vaja kahte luba, ei ole direktiivi 2006/123 artikliga 10 vastuolus, kui kriteeriumid, millest lähtudes pädevad ametiasutused oma kaalutlusõigust kasutavad, on mittediskrimineerivad, proportsionaalsed ja objektiivsed – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. 3. Õigusnormid, mille kohaselt peab ostjal olema luba juhul, kui müüakse pürotehnilisi tooteid, mis sisaldavad üle ühe kilogrammi pürotehnilisi aineid, ei kujuta endast tehnilist eeskirja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ), tähenduses. Nende õigusnormidega piiratakse ilutulestikutoodete vaba liikumist direktiivi 2007/23 artikli 6 tähenduses, kuid need on kehtestatud avaliku korra, julgeoleku ja ohutusega seotud põhjustel ega lähe kaugemale sellest, mis on nende huvide kaitsmiseks vajalik – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Edaspidi „pürotehnilised ained“.

( 3 ) ELT 2006, L 376, lk 36; edaspidi „teenuste direktiiv“.

( 4 ) ELT 2007, L 154, lk 1.

( 5 ) EÜT 1997, L 10, lk 13; ELT eriväljaanne 05/02, lk 410.

( 6 ) ELT 2013, L 178, lk 27.

( 7 ) Belgisch Staatsblad, 9.6.1956, lk 3990.

( 8 ) Belgisch Staatsblad, 22.12.1958, lk 9075 (edaspidi „ARS“).

( 9 ) Selles küsimuses meenutan, et direktiiv 2013/29 võeti vastu 12. juunil 2013, et see jõustus selle artikli 49 kohaselt järgmisel päeval pärast avaldamist Euroopa Liidu Teatajas ning et selle artikli 48 kohaselt tunnistati direktiiv 2007/23 kehtetuks alates 1. juulist 2015.

( 10 ) Selle kohta, et karistused, mis liikmesriigid peavad kehtestama vastavalt liidu õigusele, peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, vt Hagueneau-Moizard, C., „Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives““, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Brüssel, 2009, lk 205–223.

( 11 ) Vt selle kohta Amsterdami lepingu lõppaktile lisatud deklaratsioon nr 43, mille kohaselt „[on liidu] õiguse halduslik rakendamine […] põhimõtteliselt liikmesriikide endi vastutusel kooskõlas nende põhiseadusliku korraga“ (EÜT 1997, C 340, lk 140). Nagu rõhutas Jean-Paul Jacqué, „[o]n [liidu] õiguse liikmesriikidepoolne elluviimine kõige olulisem. [Liidul] ei ole pädevust, mis on vajalik [liidu] õiguse otseseks elluviimiseks liikmesriikides“ (Jacqué, J.‑P., Droit institutionnel de l’Union européenne, 5e édition, Dalloz, Pariis, 2009, lk 601).

( 12 ) Catherine Hagueneau-Moizard’i sõnul „[sõltub liidu] õiguse tegelik toime sellest, kuidas riigid seda rakendavad“ (Hagueneau-Moizard, C., „Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives““, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Brüssel, 2009, lk 205–223, eelkõige lk 207). Seda liikmesriikidel lasuvat kohustust tugevdab muide lojaalse koostöö põhimõte, sest see põhimõte eeldab, et liikmesriigid võtavad kõik meetmed, mis võivad tagada liidu õiguse ulatuse ja tõhususe (vt 21. septembri 1989. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (68/88, EU:C:1989:339, punktid 23 ja 24)).

( 13 ) Vt näiteks nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust (EÜT 2000, L 180, lk 22; ELT eriväljaanne 20/01, lk 23), artikkel 15.

( 14 ) Nii kvalifitseerib Catherine Hagueneau-Moizard direktiivi sätte, mis näeb ette, et karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, „standardsätteks“ (Hagueneau-Moizard, C., „Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives“, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009, lk 205–223, eelkõige lk 210).

( 15 ) Terminit „karistus“ mõistetakse siin väga laias tähenduses nii, et see hõlmab igat liiki karistusi.

( 16 ) Vt eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiv 2014/57/EL turukuritarvituse korral kohaldatavate kriminaalkaristuste kohta (ELT 2014, L 173, lk 179), mille artikli 1 lõikes 1 on sätestatud: „Käesoleva direktiiviga kehtestatakse miinimumnormid kriminaalkaristuste kohaldamiseks siseteabe alusel kauplemise, siseteabe õigusvastase avaldamise ja turuga manipuleerimise eest, et tagada finantsturgude terviklikkus liidus, parandada investorite kaitset ja suurendada investorite usaldust kõnealuste turgude vastu.“

( 17 ) Vt analoogia alusel 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, punkt 37).

( 18 ) Selles küsimuses on märkimisväärne, et liikmesriikide võimalust kehtestada raske rikkumise puhuks kriminaalkaristused tunnustati sõnaselgelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. juuli 2008. aasta määruse (EÜ) nr 765/2008, millega sätestatakse akrediteerimise ja turujärelevalve nõuded seoses toodete turustamisega ja tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 339/93, (ELT 2008, L 218, lk 30), artikliga 41 ning et sellest ajast peale sisaldavad paljud direktiivid, mis kujutavad endast „tehnilise ühtlustamise ja standardimise uut kontseptsiooni“, sätteid, mille sisu on samalaadne direktiivi 2013/29 artikliga 45 ning milleks on eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/31/EL mitteautomaatkaalude turul kättesaadavaks tegemist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2014, L 96, lk 107) artikkel 42, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/53/EL raadioseadmete turul kättesaadavaks tegemist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/5/EÜ (ELT 2014, L 153, lk 62) artikkel 46 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/68/EL surveseadmete turul kättesaadavaks tegemist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2014, L 189, lk 164) artikkel 47.

( 19 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:312, punkt 35).

( 20 ) Direktiivi 2013/29 põhjendus 7 on veelgi selgem, sest selles on märgitud, et „[o]hutut ladustamist on käsitletud […] direktiivis [96/82], kus on kehtestatud ohutusnõuded rajatistele, kus hoitakse lõhkeaineid, sealhulgas pürotehnilisi aineid“.

( 21 ) 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punktid 84–97).

( 22 ) Sellest seisukohast ei kuulu kõnesolevad riigisisesed õigusnormid, mille järgi on ladustamiseks vaja luba, selle sätte kohaldamisalasse ega kujuta endast teenuste direktiivi põhjenduses 9 silmas peetud nõuet (vt selle kohta 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punktid 113–123)). Lisaks tuleb märkida, et kuigi väidetakse, et põhikohtuasja kõik asjaolud on leidnud aset ühes ja samas liikmesriigis, on Euroopa Kohus otsustanud, et see asjaolu ei sea teenuste direktiivi III peatüki kohaldatavust kahtluse alla (vt selle kohta 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 110)).

( 23 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiiv, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (EÜT 1998, L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 348) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ (EÜT 1998, L 217, lk 18; ELT eriväljaanne 13/21, lk 8)) (edaspidi „direktiiv 98/34“).

( 24 ) 8. novembri 2007. aasta kohtuotsus Schwibbert (C‑20/05, EU:C:2007:652, punktid 38–42). Vt ka 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ivansson jt (C‑307/13, EU:C:2014:2058, punkt 48).

( 25 ) 15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Sandström (C‑433/05, EU:C:2010:184, punkt 47).

( 26 ) 1. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ivansson jt (C‑307/13, EU:C:2014:2058, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 28 ) 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 29 ) Vt selle kohta 21. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, punkt 87) ning 13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus M. ja S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, punktid 29 ja 30).

( 30 ) 21. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, punktid 76 ja 77) ning 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus Fortuna jt (C‑213/11, C‑214/11 ja C‑217/11, EU:C:2012:495, punktid 31 ja 32).

( 31 ) See tuleneb minu arvates 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Saksamaa (C‑220/15, EU:C:2016:815, punktid 35–47) ning eelkõige sellest, kuidas on tõlgendatud direktiivi 2007/23 artikli 2 punkti 2 ja artiklit 6. Rõhutan ka, et sellega seoses lükkas Euroopa Kohus tagasi Saksamaa argumendi, et „liikmesriikidel on pädevus reguleerida [pürotehniliste toodete] levitamise kõiki hilisemaid etappe kuni jaemüügini lõpptarbijale“.

( 32 ) 10. septembri 2014. aasta kohtuotsus Vilniaus energija (C‑423/13, EU:C:2014:2186, punkt 39).

( 33 ) Liidu õiguses on harva kasutatud mõistet „avalik ohutus“. Seda mõistet ei ole ka selgelt eristatud mõistest „avalik julgeolek“ – nagu liidu seadusandja teenuste direktiivi põhjenduses 41 rõhutas, märkides, et „avaliku julgeoleku mõiste [hõlmab] avaliku ohutusega seotud küsimusi“.

( 34 ) Arvan, et tuleb kontrollida, kas riigisisene meede suudab tagada taotletava eesmärgi saavutamise ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik, ning seda isegi siis, kui direktiivi 2007/23 artiklis 6 ei ole proportsionaalsuse nõuet sõnaselgelt nimetatud. Arvestades, et proportsionaalsuse põhimõte läbib õiguse üldpõhimõttena kogu liidu õigust ja liikmesriikide meetmete puhul, mis piiravad aluslepinguga kaitstud põhivabadusi, kontrollitakse nende meetmete proportsionaalsust, leian, et direktiivi 2007/23 artikli 6 lõike 2 alusel võetud meetmete puhul tuleb seetõttu, et tegemist on eranditega, niisugune kontroll läbi viia.

( 35 ) Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:433, punkt 116 ja 61. joonealune märkus).

( 36 ) Kaalutlused, mille esitas kohtujurist Mayras oma ettepanekus kohtuasjas van Duyn (41/74, ei avaldata, EU:C:1974:123, lk 1358) – ning mille kohaselt „on liikmesriikidel ainsana, kui teatavates [liidu] õigusnormides ei ole konkreetselt teisiti sätestatud […], õigus võtta meetmeid, mis on vajalikud avaliku julgeoleku kaitsmiseks nende territooriumil, ja hinnata, mis võib seda julgeolekut ohustada“, nii et seega „jääb [avalik julgeolek] vähemalt praegu riigisisesel tasandil reguleerituks ning see on kooskõlas tegeliku olukorraga, sest avaliku julgeoleku nõuded varieeruvad ajas ja ruumis, ühest liikmesriigist teise“, – on minu arvates täiesti aktuaalsed.

( 37 ) Vt analoogia alusel 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑503/03, EU:C:2006:74, punkt 45).

( 38 ) Vt analoogia alusel 4. detsembri 1974. aasta kohtuotsus van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, punkt 18).

( 39 ) Vt analoogia alusel 29. oktoobri 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑114/97, EU:C:1998:519, punkt 46).

( 40 ) Kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Saksamaa (C‑220/15, EU:C:2016:534, punkt 50).

( 41 ) Vt selle kohta 23. oktoobri 2003. aasta kohtuotsus Schönheit ja Becker (C‑4/02 ja C‑5/02, EU:C:2003:583, punkt 82).

( 42 ) Vt 13. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Bressol jt. (C‑73/08, EU:C:2010:181, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).