ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
93

Esiteks tuleb seoses hageja argumendiga – et ühelt poolt viitab määruse nr 207/2009 artikkel 83 liikmesriikide menetlusõiguse üldpõhimõtetele ja mitte liidu õiguse üldpõhimõtetele, ja teiselt poolt oli EUIPO kohustatud andma ülevaate siseriiklikest üldpõhimõtetest, tuginedes eranditeta kõigis liikmesriikides kohaldavatele põhimõtetele – esile tuua, et õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt on haldusasutusel õigus uuesti läbi vaadata ja vajaduse korral tühistada õigusvastane haldusakt, põhineb liikmesriikide õiguskordadel ja seda on tunnustatud alates esimestest Euroopa Kohtu otsustest (12. juuli 1957. aasta kohtuotsus, Algera jt vs. ESTÜ ühisassamblee, 7/56 ja 3/57–7/57, EU:C:1957:7, lk 115 ja 116; 22. märtsi 1961. aasta kohtuotsus, Snupat vs. Ülemamet, 42/59 ja 49/59, EU:C:1961:5, lk 160, ja 13. juuli 1965. aasta kohtuotsus, Lemmerz-Werke vs. Ülemamet, 111/63, EU:C:1965:76, lk 852). Alates kõnealuse liikmesriikide õiguskordadel tugineva põhimõtte tunnustamisest on Euroopa Kohus ja Üldkohus selle olemasolu palju kordi meelde tuletanud (3. märtsi 1982. aasta kohtuotsus, Alpha Steel vs. komisjon, 14/81, EU:C:1982:76, punkt 10; 5. detsembri 2000. aasta kohtuotsus, Gooch vs. komisjon, T‑197/99, EU:T:2000:282, punkt 53; 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus, González y Díez vs. komisjon, T‑25/04, EU:T:2007:257, punkt 97, ja 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus, BVGD vs. komisjon, T‑104/07 ja T‑339/08, ei avaldata, EU:T:2013:366, punkt 63). Seega on liidu kohtud järjepideval seisukohal, et liikmesriikide õiguskorrad tunnustavad seda põhimõtet. Hageja ei ole toonud näiteks ühtegi liikmesriiki, kus seda põhimõtet ei tunnustata. Ta väidab üksnes, et näiteks Saksamaal tuleneb kohtuliku järelevalve devolutiivefekti põhimõttest, et eelneva instantsi pädevus lõpeb. Sellegipoolest olgu märgitud, et see argument ei puuduta mitte põhimõtte olemasolu, mille kohaselt on haldusasutusel õigus uuesti läbi vaadata ja vajaduse korral tühistada õigusvastane haldusakt, vaid üksnes sellise võimaluse kasutamisviisi.
25

Selles osas väidab hageja, et apellatsioonikoda leidis ekslikult, et tal on õigus uuesti analüüsida õigus- ja faktiküsimust, kas väljend „heli ja kujutise taasesitamise aparatuur“ on määratletud piisavalt täpselt, et vastata osalise kasutamise põhimõttele, samas kui Üldkohus oli jõudnud 10. detsembri 2015. aasta otsuses Vieta (T‑690/14, ei avaldata, EU:T:2015:950) eitavale järeldusele. Ta väidab, et Üldkohtu järeldus on seadusjõustunud, sest seda ei ole asjaomase otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse raames seatud kahtluse alla. Ta leiab, et apellatsioonikoda toimis seega vääralt, püüdes väita, et kuivõrd telerit on võimalik käsitada heli ja kujutise taasesitamise aparatuuri ühe näitena, siis on see väljend lubatav. Lisaks sellele ei ole kõnealune argument tema väitel sobiv vastus Üldkohtu järeldusele, et väljend „heli ja kujutise taasesitamise aparatuur“ on osalise kasutamise põhimõtte seisukohast liiga lai. Hageja väitel on osalise kasutamise põhimõte kohaldatav just nimelt seetõttu, et selle „üldise“ väljendi raames on võimalik eristada alamliike, mida on võimalik käsitada eraldiseisvana.
38

Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktiga a kaitstud huvidega seoses on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et tuleb möönda, et selliste huvide eriti tundlik ja oluline laad koostoimes asjaoluga, et institutsioon on kohustatud nimetatud sätte alusel keelduma dokumentidega tutvumise võimaldamisest, kui dokumendi üldsusele avaldamine neid huvisid kahjustaks, teevad institutsioonil sellise otsuse vastuvõtmise keeruliseks ja delikaatseks, eeldades erilist ettevaatlikkust, ning sellisel juhul on niisuguse otsuse puhul seega vaja kaalutlusruumi (1. veebruari 2007. aasta kohtuotsus, Sison vs. nõukogu, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, punkt 35). Seda kinnitab asjaolu, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 1 sätestatud erandid on sõnastatud imperatiivselt, kuna institutsioonid on kohustatud keelduma kohustuslike erandite alla kuuluvate dokumentidega tutvumise võimaldamisest, kui esitatakse tõend selliseid erandeid käsitlevate asjaolude kohta, ilma et oleks vaja kaaluda avaliku huvi kaitset ja ülekaalukat avalikku huvi (vt selle kohta 25. aprilli 2007. aasta kohtuotsus, WWF European Policy Programme vs. nõukogu, T‑264/04, EU:T:2007:114, punktid 44 ja 45, ning 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus, Besselink vs. nõukogu, T‑331/11, ei avalikustata, EU:T:2013:419, punkt 44).
143

Kohtupraktikast ilmneb, et selleks et võimaldada Üldkohtul otsustada, kas teatavate dokumentide esitamine on menetluse nõuetekohase kulgemise jaoks tarvilik, peab taotluse esitanud menetlusosaline määratlema nõutavad dokumendid ja esitama Üldkohtule vähemalt mingilgi määral tõendeid selle kohta, et taotletavast meetmest võiks vastavas kohtuastmes kasu olla (17. detsembri 1998. aasta kohtuotsus, Baustahlgewebe vs. komisjon, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, punkt 93, ja 8. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus, Sogelma vs. AER, T‑411/06, EU:T:2008:419, punkt 152).
126

Teiseks, nagu varem juba märgitud (vt eespool punkt 110), on selge, et hageja tervislik seisund halvenes märgatavalt 2015. aasta augusti lõpus ja et hageja väidab, et tervise halvenemine oli tingitud asjaolust, et 2015. aasta veebruaris ei alustatud esialgset uurimist. On tõsi, et missioon leiab, et tervise halvenemine võis olla tingitud muust põhjusest kui ahistamisest või asjaolust, et ta ei alustanud 2015. aasta veebruaris esialgset uurimist. Missioon väidab sellega seoses, et selle arsti väljastatud tõendites, kellega hageja Nigeris 2015. aasta augusti lõpus konsulteeris, viidati hageja tervisliku seisundi halvenemise põhjusena missiooni juures valitsevatele elamistingimustele. See argument asjaomastes tõendites kinnitust ei leia; nendes tõendites on arst märkinud vaid seda, et hagejal on psühholoogiline häire ja tema tervisliku seisundi tõttu on vajalik, et hageja viibiks oma töökeskkonnast eemal.
95

Hageja toob näitena välja vaid kolm kohtuasja, mille kohta ta sai teavet ajal, kui ta töötas kohtus nõunikuna. Lisaks asjaolule, et kohtuasjade kohta teabe omamine ei tõenda sagedast tööalast kokkupuudet Ombudsmaniga, tuleb muus osas märkida, et esimeses neist kohtuasjadest: Mirelta Ingatlanhasznosító vs. komisjon ja Ombudsman (C‑576/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:370) tehti 4. juunil 2015 kohtumäärus, millega apellatsioonkaebus jäeti osaliselt ilmselge põhjendamatuse ja osaliselt ilmselge vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata, ilma et apellatsioonkaebusest oleks Ombudsmani teavitatud. Mis puudutab Üldkohtu otsuseid eelkõige kohtuasjas, milles tehti 24. septembri 2008. aasta kohtuotsus M vs. Ombudsman (T‑412/05, ei avaldata, EU:T:2008:397) ja 5. septembri 2006. aasta kohtuotsus O’Loughlin vs. Ombudsman ja Iirimaa (T‑144/06, ei avaldata, EU:T:2006:237), siis on need teinud Üldkohus, kus hageja ei ole nõunikuna töötanud. Igal juhul, mis puudutab kohtuasja, milles tehti 5. septembri 2006. aasta kohtuotsus O’Loughlin vs. Ombudsman ja Iirimaa (T‑144/06, ei avaldata, EU:T:2006:237), siis ei ole sellest samuti Ombudsmanile teatatud, kuivõrd Üldkohus jättis hagi ilmselge vastuvõetamatuse ja pädevuse ilmselge puudumise tõttu rahuldamata. Lisaks olgu märgitud, et tõik, et isik töötab Ombudsmani puudutavate toimikutega, ei tähenda, et tal oleks viimasega „tihe tööalane kokkupuude“.
111

Komisjon väidab siiski, et riigi ressurssidest antud eelise olemasolu tingimus ei ole käesoleval juhul täidetud ja kaebuse selle osa analüüsimine ei tekitanud mitte mingisuguseid tõsiseid raskusi. Ta väidab selle osas ühelt poolt, et menetlusse astuja oli ära maksnud kõik Puerto de Las Nievese sadama infrastruktuuri kasutamise eest nõutavad tasud, ja teiselt poolt, et sadamaamet oli vastavalt seaduse Kanaaride sadamate kohta artikli 41 lõikes 1 ette nähtud nõuetele need tasud välja arvutanud selliselt, et need katsid kulud ja amortisatsiooni ning andsid mõistliku kasumi. Mis puutub hageja kirjalikes seisukohtades rõhutatud asjaolu, et menetlusse astuja ei pidanud kasutustasu maksma, siis on see seletatav sellega, et teda ei saa mingil juhul pidada Puerto de Las Nievese sadama infrastruktuuri ainukontsessionääriks, vaid selle tavaliseks kasutajaks. Komisjon märgib veel sisuliselt, et pelk asjaolu, et hankemenetlust ei korraldatud, ei ole piisav järeldamaks, et riigi ressurssidest oli antud eelis, eriti juhul, kui riik haldab avalikke ressursse või nappe riiklikke vahendeid, mis tähendab, et mitmele kasutajale samal ajal kasutusõiguse andmisel on füüsiline või ajaline limiit.
92

Mis puudutab pealegi väiteid impordimahtu ja hinda puudutavate suundumuste kohta, siis tuleb tõdeda, nagu rõhutasid hagejad, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 47 on märgitud, et Hiina maleiinanhüdriidi siseturg tervikuna on moonutatud. Lisaks on kindel, et tuvastatud dumpingumarginaal on 42,8% ja see on selgelt üle miinimumtaseme, nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 88 ja 122. Lõpuks on tõsi, et kaalutud keskmine hinna allalöömise marginaal on 10,3%, nagu selgub vaidlustatud otsuse põhjendusest 107.
17

Tervise ja toiduohutuse eest vastutava komisjoni liikme 16. novembri 2015. aasta kirjas viitenumbriga Ares(2015) 5145741 (edaspidi „vaidlustatud otsus“) jäeti vaie rahuldamata põhjendusel, et eespool, käesoleva kohtuotsuse punktis 14 esitatud esimesed viis väidet ja kuues väide osaliselt ei kuulu määruse nr 1367/2006 artikli 10 kohaldamisalasse ning et kuuenda väite ülejäänud osa, mis puudutab keskkonnaohu hindamist, „ei põhjenda vajadust muuta otsust 2015/696“. Tervise ja toiduohutuse eest vastutava komisjoni liige leidis sisuliselt, et geneetiliselt muundatud toidu ja sööda tervisealase hindamisega küsimusi ei saa hinnata määruse nr 1367/2006 artikli 10 raames, kuna need küsimused ei puuduta keskkonnaohtude hindamist. Tervise ja toiduohutuse eest vastutava komisjoni liige arvas kuuenda väite keskkonnakaitset käsitleva osa kohta, et argument on alusetu ega õigusta loaotsuste uuesti läbi vaatamist. Täpsemalt märkis tervise ja toiduohutuse eest vastutava komisjoni liige, et väited, milles käsitletakse EFSA suuniseid selliste geneetiliselt muundatud kultuuride, mille toitainesisaldust on muudetud, tervisealastes ja toitainelistes hindamistes, on selgelt seotud tervisemõjuga toidu ja sööda tarbimise tõttu. Teiseks leidis ta, et üldiselt viiakse toitaineline hindamine läbi toidu ja sööda tervisemõjude kontrollimisel, mitte võimaliku keskkonda viimisega seotud keskkonnaohu hindamiseks. Kolmandaks märgib ta, et geneetiliselt muundatud toidu koostise märgistus ei ole seotud keskkonnariski hindamisega. Neljandaks rõhutab ta, et turustamisjärgne järelevalve ei ole seotud keskkonnariski hindamisega. Viiendaks leiab ta, et geneetiliselt muundatud toidu ja sööda tarbimisel allaneelatud herbitsiidide jääkide toime arvesse võtmata jätmine on seotud tervisemõjuga, aga mitte keskkonnamõjuga. Kuuendaks toob ta esile, et uuring ribonukleiinhapete toime tõendatud soovimatu mõju kohta inimeste ja loomade tervisele, millele viitab hageja, ei ole seotud keskkonnamõju hindamisega.
76

Hageja väidab, et varasemal Beneluxi kaubamärgil nr 882400 on vaid vähene olemuslik eristusvõime ning seetõttu peab sellel olema kitsa ulatusega kaitse. See on tema väitel nii seetõttu, et nimetatud kaubamärk koosneb ühest väga tavalisest ja üldlevinud tähisest, nimelt suurtähest „K“ või kujust, mida saab pidada pelgalt musta kontuuriga ümbritsetud suurtäheks „K“. Üldjuhul aga olevat üksik tähestiku täht tähise olemuslikult vähe eristav element, kuna see ei tõmba tarbijate tähelepanu ega ole ka loominguline. Hageja väidab, et kohtupraktika kohaselt tuleb ainult ühest tähest koosnevaid kaubamärke käsitada nii, et neil on vähene eristusvõime, mida ei ole võimalik suurendada, sest vastaval tähel puudub tavaliselt konkreetses sektoris tähendus. Tema sõnul ei suurenda eristusvõimet ka asjaolu, et varasem kaubamärk on oma kontseptsioonilt väga vähe loominguline. Peale selle olevat kujutismärkides tähtede ümber mustade kontuuride kasutamine suhteliselt levinud.
24

See kohtupraktika on aga siiski seotud olukordadega, millest lähtuvalt see on välja kujundatud. Kolmes kohtuasjas, millele ECHA viitab ja milles Üldkohus seda teemat käsitles, ei olnud arved nimelt lisatud otsustele, millega need seotud olid, vaid ECHA oli need väljastanud eraldi, mõnikord pärast mitmepäevast ajavahemikku, nii et need näisid eraldiseisvate aktidena. Kuna see olukord võis mõjutada hagi vastuvõetavust, pidi Üldkohus vastavalt kohtupraktikast tulenevatele nõuetele kindlaks tegema, milline akt nendest eraldiseisvatest aktidest tõi kaasa muutuse hageja õiguslikus seisundis (2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus, Spraylat vs. ECHA, T‑177/12, EU:T:2014:849, punkt 21, 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus, La Ferla vs. komisjon ja ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, punkt 56, ning 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus, K Chimica vs. ECHA, T‑675/13, EU:T:2016:480, punkt 27).
156

Nimelt tuleneb esiteks väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu õigusakti õigusliku aluse valik peab põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige õigusakti eesmärk ja sisu. Kui liidu õigusakti kontrollimise käigus selgub, et sellega taotletakse kahte eesmärki või et sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üks neist eesmärkidest või valdkondadest on määratletav peamise või ülekaalukana, samas kui teine on vaid kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab õiguslik alus, mida nõuab peamine või ülekaalukas eesmärk või valdkond (vt 30. jaanuari 2001. aasta kohtuotsus Hispaania vs. nõukogu, C‑36/98, EU:C:2001:64, punktid 58 ja 59 ning seal viidatud kohtupraktika, ning 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukoguC‑263/14, EU:C:2016:435, punktid 43 ja 44 ning seal viidatud kohtupraktika).
41

Esimese väitega, et rikutud on direktiivi 2013/36 artiklit 13 ja Prantsuse raha‑ ja finantsseadustiku artiklit L. 511‑13, väidavad hagejad, et „tegeliku juhtimise“ mõistet „tegevjuhtkonna“ mõistega samastades muutis EKP nende kahe sätte tähendust. Sellega seoses märgivad nad eelkõige, et direktiivi 2013/36 artikli 13 lõikes 1 väljendi „tegevust [tegelikult] juh[t]ivad isiku[d]“ kasutamisega ei viidata sama direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis 9 sisalduvale määratlusele „kõrgem juhtkond“, tuletades sellest, et „tegelik juht“ ei ole tingimata tegevjuhtkonna liige. Mõistet „tegelik“ tuleks käsitada selle tähttähelises mõttes, nimelt nii, et see tähistab midagi „reaalset“ või „tegelikult, reaalselt olemas olevat“. Peale selle ei keela direktiivi 2013/36 artikli 3 lõike 1 punkt 9 näha riigisiseses õiguses ette, et järelevalvefunktsiooni täitvad isikud täidavad ka tegevjuhtimise ülesandeid, ega tähenda, et ainult tegevjuhtkonna liikmeid võib kvalifitseerida „tegelikeks juhtideks“ või et viimati nimetatud peavad vastutama krediidiasutuse igapäevase juhtimise eest. Lisaks viitab hagejate arvates mõiste „tegelik juht“ krediidiasutuse juhtkonnale, mis kätkeb kahte aspekti, nimelt järelevalve- ja tegevjuhtimisfunktsiooni. Hagejad on samuti seisukohal, et EKP tuletab Prantsuse raha- ja finantsseadustiku muudest sätetest vääralt, et ainult tegevjuhtkonna volitustega juhid võib kvalifitseerida tegelikeks juhtideks. Hagejad väidavad lõpuks, et Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 30. juuni 2016. aasta otsusele ei saa edukalt toetuda, et põhjendada keeldumist nimetada hagejate haldusnõukogu esimehi „tegelikeks juhtideks“, kuna selles kohtuotsuses on võetud aluseks nende ühistupanga põhikirja väär tõlgendus.
110

Dokumendis viitenumbriga 430/16 RELEX ehk 27. märtsil 2012 veebisaidil Shabab Kurd avaldatud artiklis on kirjeldatud üht osa hageja äritegevusest, nimelt asjaolu, et talle kuulub „plastitehas ja armee jaoks välishangetega tegelev ettevõte“. Dokumendis viitenumbriga 434/16 RELEX ehk 3. juunil 2015 veebisaidil Syrian Democratic Union Organization avaldatud artiklis on rõhutatud hageja ärisuhteid ja perekondlikke sidemeid Mirza Nitham Eddiniga, nimelt tema väimeheks olemist – asjaolu, mida hageja ka ise oma hagiavalduses kinnitab. Lisaks on viimati nimetatud artiklis veel märgitud, et hageja juhib Maher Al-Assadi äritegevust välismaal. Dokumendis viitenumbriga 435/16 RELEX ehk 2015. aasta detsembris Orbise poolt koostatud auditeeritud raamatupidamise aastaaruandes on toodud esile, et hagejal on oluline osalus autotranspordiettevõttes, mis kuulub Süüria ettevõtjale Jaber, kelle nimi on samuti kantud vaidlusalustesse loeteludesse, mida ei seatud kahtluse alla 26. oktoobri 2016. aasta kohtuotsuses Jaber vs. nõukogu (T‑154/15, ei avaldata, EU:T:2016:629). Seoses sellega märgib hageja oma osalust eitamata ning vastupidiseid tõendeid esitamata vaid, et see ettevõte ei ole kunagi tegutsenud ega äritehinguid teinud. Seega ei ole mingit põhjust kahelda kõnealuse teabe usaldusväärsuses.
62

Nimelt tuleb esiteks tõdeda, et parlamendi väide kohtuistungil, et hageja olukord kuulub parlamendi kodukorra artikli 166 lõikes 1 ette nähtud teise võimaluse alla, mis on parlamendi töö häirimine, ei nähtu juhatuse otsusest, milles ei ole täpsustatud, miks nimetatud sättes ette nähtud rikkumiste hulgast valiti käesolevas asjas konkreetne rikkumine. Selle otsuse punktis 40 on pealegi jõutud järeldusele, et on rikutud parlamendi kodukorra artiklis 11 määratletud põhimõtteid ning seeläbi ongi tegemist väga tõsise korrarikkumisega või parlamendi töö häirimisega. On aga piisav, kui sellega seoses juhtida tähelepanu asjaolule, et just parlamendi kodukorra artiklis 166, mitte selle artiklis 11 on täpsustatud tingimused, mille kohaselt võib parlamendiliikmele karistuse määrata. Nimelt sisalduvad parlamendi kodukorra artiklis 11 käitumisreeglid, milles on esile tõstetud põhimõtted ja väärtused, millele parlamendiliikmete käitumine peab vastama, piirdudes samas täpsustusega, et nende eeskirjade mittetäitmine võib kaasa tuua meetmete kohaldamise vastavalt parlamendi kodukorra artiklitele 165, 166 ja 167. Sellest tuleneb, et juhatuse otsuse punktis 40 tehtud järeldus, mille kohaselt parlamendi kodukorra artiklis 11 määratletud põhimõtete rikkumine toob ipso facto kaasa selle, et on tuvastatud „väga tõsine korrarikkumine või parlamendi töö häirimine“, ei tulene kuidagi nimetatud sättest.
67

Käesoleval juhul on nii, nagu eespool punktis 45 märgitud, menetlusse astuja õiguslikult piisavalt tõendanud, et varasem disainilahendus on avalikustatud. Hageja ei ole aga esitanud tõendeid selle kohta, et käesoleva asja asjaolud takistavad võimalust, et avalikustamise asjaolud on asjaomase sektori ringkondadele teada. Arvestades asjaolu, et seda tuleb tõendada hagejal, ja seda, et viimane ei ole tõendanud, et ta on seda apellatsioonikojas teinud, siis ei saa ta tulemuslikult tugineda asjaolule, et viimane ei ole selle kohta otsust teinud ning et apellatsioonikoda on eiranud hageja õigust olla ära kuulatud.
113

Lisaks tuleb märkida, et komisjoni esitatud asjaoludega – kui lugeda need tõendatuks – saab igal juhul tõendada vaid seda, et lende turustava lennuettevõtja ja tegeliku vedaja vaheline konkurents on madal, mitte aga seda, et koodijagamiskokkuleppe tulemusel piiratakse konkurentsi kahe äriühingu vahel lendudel, mida nad ise teenindavad. Teiste sõnadega võib koodijagamiskokkulepe viia vaid madala konkurentsini piletite müümisel, seevastu ei ole komisjon aga esitanud andmeid, mis tõendaks, et koodijagamiskokkuleppe tulemusel väheneb konkurents lendudel, mida teenindavad mõlemad lennuettevõtjad. Isegi kui komisjon väidab, et ta on tuvastanud, et tegeliku vedaja pakutud hinnad olid peaaegu samad nendega, mida pakub lende turustav lennuettevõtja koodijagamise teel istekohtadele samal lennul, tugineb hageja omakorda – ilma et sellele oleks vastu vaieldud – hinnaerinevustele lendude vahel, mida teenindavad samal päeval erinevad lennuettevõtjad. Otsustav on aga pigem konkurents lendude vahel, mida teenindavad vastavalt Swiss ja SAS, selleks et hinnata, kas need kaks lennuettevõtjat omavahel konkureerivad.
124

OLAF‑i juurdluse kohaselt seisnes hageja käitumine selles, et manipuleeriti tööajakaartidega ja maksti liiga kõrget tunnitasu, mis võimaldas tal rahastada tegevusi, mis ei olnud abikõlbulikud, ning millega rikuti kasumi taotlemist keelavat põhimõtet, kahjustades nii liidu eelarvet ja mainet. Selle juurdluse kohaselt tehti seda korduvalt mitme aasta vältel ja see oli üleüldine, sest see oli hageja juhi ja juhtivtöötajate valitud käitumisviis. Niisuguses olukorras kujutas see komisjoni käsutuses oleva teabe kohaselt – millele hageja Üldkohtus vastu ei vaielnud – nende kohustuste tõsist rikkumist, mis hageja on seitsmenda raamprogrammi raames sõlmitud lepingutega võtnud, kusjuures tagajärg on see, et komisjoni puhul olid siis täidetud tingimused, mis peavad olema täidetud, et lõpetada hageja osalemine H2020 raames sõlmitud kõnesolevas lepingus.
181

Tõepoolest, komisjoni poolt eeluurimise käigus tehtavad menetlustoimingud, muu hulgas kontrollid ja teabenõuded vastavalt määruse nr 1/2003 artiklitele 18 ja 20, eeldavad küll juba oma olemuselt seda, et kahtlustatakse teatud rikkumise olemasolu ja et need menetlustoimingud võivad kahtluse all olevate ettevõtjate olukorda oluliselt mõjutada (8. juuli 2008. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon, T‑99/04, EU:T:2008:256, punkt 50). Isegi kui formaalselt ei ole puudutatud ettevõtja eeluurimise ajal veel „süüdistatav“, ei saa tema suhtes uurimise algatamist, eriti temaga seotud menetlustoimingu tegemist üldjuhul sisuliselt eristada kahtlustuse olemasolust ja seega kaudsest süüdistamisest, mis sellise toimingu tegemist õigustab (8. juuli 2008. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon, T‑99/04, EU:T:2008:256, punkt 52). Seega on oluline vältida, et kaitseõigusi selles haldusmenetluse staadiumis pöördumatult kahjustataks, sest tehtavatel uurimistoimingutel võib olla määrav tähtsus tõendite kogumisel ettevõtjate õigusvastase käitumise kohta, mis toob kaasa nende vastutuse (vt 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon, T‑99/04, EU:T:2008:256, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest tuleneb, et komisjon on kohustatud teavitama puudutatud ettevõtjat tema suhtes juba esimese uurimistoimingu tegemisel sellest, millised on läbiviidava uurimise ese ja eesmärk. Sellega seoses peavad põhjendused võimaldama ettevõtjal aru saada eeluurimise eesmärgist ja esemest, mistõttu tuleb täpsustada rikkumise eeldusi ja selle raames asjaolu, et ettevõtjat võidakse selle võimaliku rikkumise toimepanemises kahtlustada, et ettevõtja saaks võtta omal äranägemisel meetmeid oma süü puudumise tõendamiseks ja nii valmistada ette kaitset haldusmenetluse võistlevaks staadiumiks (8. juuli 2008. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon, T‑99/04, EU:T:2008:256, punkt 56).