ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Tuvastada, et kuna Malta Vabariik ei koostanud strateegilisi mürakaarte Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/49/EÜ (1), mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega, artikli 7 lõike 1 teise lõigu kohaselt esitatud aruandes viidatud põhimaanteede ja linnastute kohta, ei teinud neid kättesaadavaks ega levitanud üldsusele ning ei edastanud mürakaartidest saadud informatsiooni komisjonile, on Malta Vabariik rikkunud direktiivi 2002/49/EÜ artikli 7 lõike 1 esimesest lõigust, artikli 9 lõikest 1 ja artikli 10 lõikest 2 tulenevaid kohustusi; ja
ET Euroopa Liidu Teataja C 179/11

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundeskommunikationssenat (Austria) 4. aprillil 2011 — Publikumsrat des Österreichischen Rundfunks versus Österreichischer Rundfunk

(Kohtuasi C-162/11)

2011/C 179/20

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundeskommunikationssenat

Põhikohtuasja pooled

Taotluse esitaja: Publikumsrat des Österreichischen Rundfunks

Vastustaja: Österreichischer Rundfunk

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiivi 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiviga 97/36/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (2), artikli 1 punkti c, artiklit 10, artiklit 11 ja artikli 18 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et ringhäälinguorganisatsiooni igasugused teadaanded enda programmides ja saadetes oma (tasuta levitatavate) programmide ja saadete kohta on kvalifitseeritavad „telereklaamiks” (artikli 1 punkt c) ja järelikult tuleb ka taoliste teadaannete osas kohaldada muu hulgas artiklit 10 lahushoidmise ja äratuntavuse kohta ning artiklit 11 reklaami paigutamise kohta?

(1) EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224.

(2) EÜT L 202, lk 60; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321.
2.

Kas komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 450c lõiget 2, mis on lisatud komisjoni 15. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 2787/2000 artikli 1 punktiga 53, tuleb tõlgendada nii, et käendaja, kes pärast seda, kui ta on kolme aasta jooksul pärast transiidideklaratsiooni aktsepteerimist saanud teate määruse nr 2454/93 artikli 450c lõike 1 punkti a tähenduses, milles on nimetatud muud summad kui need, mida temalt hiljem nõutakse, vabaneb oma kohustustest?
2.

Kas neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõttega, mida Euroopa Kohus on direktiivi kohaldamisega seonduvalt korduvalt tunnustanud, on kooskõlas Ungari käibemaksuseaduse artikli 44 lõikes 5 kasutatud nõuetekohase hoolsuse mõiste, millest tulenevalt peab arve saaja maksuhalduri ja kohtupraktika nõudel tagama, et arve väljastaja on maksukohustuslane, et ta on asjaomase kauba kohta teinud raamatupidamiskande, et tema käsutuses on kauba omandamisel väljastatud arved ning et ta on täitnud oma kohustusi seoses käibemaksu deklareerimise ja tasumisega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 179/13

Euroopa Komisjoni 26. aprillil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 17. veebruari 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-122/09: Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-195/11 P)

2011/C 179/24

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: T. Maxian Rusche, H. van Vliet)

Teised menetlusosalised: Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd, Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada kohtuotsus;

— mõista komisjoni kohtukulud apellatsioonimenetluses välja hagejatelt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1 tühistab nõukogu määruse (EÜ) nr 1355/2008 (1) osas, mis puudutab Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd-d ja Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd-d. (edaspidi „hagejad”), nii täielikult tühistades kehtestatud lõpliku dumpinguvastase tollimaksu, mis omakorda toob kaasa nullmääraga dumpinguvastase tollimaksu hagejate impordile.

Komisjon väidab, et tollimaksu täielikult tühistades on Üldkohus teinud otsuse ultra petita, kuigi hagejad ise möönavad, et nende taotletud kohandamine oleks viinud ainult madalama dumpinguvastase tollimaksu kohaldamini nende toodetele.

Seega rikub vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon komisjoni arvates ELTL artikli 264 esimesest lõiku koostoimes ELTL artikli 254 kuuendat lõiku ning proportsionaalsuse põhimõtet. Kogu määruse tühistamine osas, milles see puudutab hagejaid, on ebaproportsionaalne võrreldes ainukese tühistamisväitega, mille Üldkohus vastu võttis. See on samuti ultra petita.

(1) Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määrus (EÜ) nr 1355/2008, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärinevate teatavatest tsitrusviljadest (mandariinidest jne) valmistatud toodete ja konservide impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse nende suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (ELT L 350, lk 35).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrust (EÜ) nr 261/2004 (1), millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, tuleb tõlgendada nii, et seoses kahju hüvitamise nõude esitamise tähtajaga on kohaldatav Montréali konventsiooni artikkel 35, millega on kehtestatud kaheaastane tähtaeg, või peab kohaldatavaks pidama mõnda muud ühenduse või siseriiklikku õigusnormi?
—

tühistada Üldkohtu 3. märtsi 2011. aasta otsuse liidetud kohtuasjades T-122/07–T-124/07 resolutsiooni punkt 2 osas, milles see põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157 asuval Üldkohtu järeldusel, et komisjon on kohustatud määrama kindlaks iga äriühingu vastava osa kogusummas, mis on neilt äriühingutelt solidaarselt välja mõistetud;
ET Euroopa Liidu Teataja C 204/18

Siemens Transmission & Distribution Ltd 16. mail 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 3. märtsi 2011. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-122/07–T-124/07: Siemens AG Österreich jt versus komisjon

(Kohtuasi C-232/11 P)

2011/C 204/32

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Siemens Transmission & Distribution Ltd (esindajad: H. Wollmann, F. Urlesberger)

Teised menetlusosalised: Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution SA, Nuova Magrini Galileo SpA, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsuse punkti 3 neljas taane, vähendades Reyrollele määratud trahvi vähemalt 7 400 000 eurot;

— teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsuse punkt 3 osas, milles see puudutab Reyrollet, ning saata asi tagasi Üldkohtusse;

— igal juhul mõista kohtukulud välja vastutajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et rikutud on karistuste ja sanktsioonide individuaalse määramise põhimõtet. Oma täieliku pädevuse teostamisel kohaldas Üldkohus valesti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3, kuna ta karistas ettevõtjat Rolls-Royce/Reyrolle ajavahemiku 1988–1998 eest mitte lähtuvalt selle ettevõtja suhete alusel, vaid tuginedes vastupidi selle majandusüksuse majanduslikule võimule, mis loodi alles palju aastaid hiljem (Reyrolle müügiga VA Technologie’le).

Edasi leiab apellant, et rikutud on Euroopa Kohtu praktikas väljakujunenud võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet. Määruse nr 1/2003 artikli 31 raames on Üldkohus süstemaatiliselt kohaldanud erinevaid arvutamismeetodeid, mis seadsid apellandi võrreldes teiste isikutega, kellele trahv määrati, märkimisväärselt halvemasse olukorda. Selleks ebavõrdseks kohtlemiseks puudub objektiivne põhjendus.
ET Euroopa Liidu Teataja C 204/12

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 18. märtsil 2011 — Folien Fischer AG ja Fofitec AG versus RITRAMA SpA

(Kohtuasi C-133/11)

2011/C 204/22

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitajad: Folien Fischer AG ja Fofitec AG

Vastustaja kassatsioonimenetluses: RITRAMA SpA

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et lepinguvälise kahju puhul on kohtu alluvuses ka negatiivne tuvastushagi, millega potentsiaalne kahju tekitaja nõuab tuvastamist, et teatud faktiliste asjaolude esinemisel ei teki potentsiaalsel kannatanul õigust nõuda lepinguvälise kahju (siin: konkurentsiõiguse sätete rikkumisest tekkinud kahju) hüvitamist?

(1) EÜT L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
ET Euroopa Liidu Teataja C 204/15

20. aprillil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-193/11)

2011/C 204/28

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Lozano Palacios ja K. Herrmann)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

Komisjon palub:

— tuvastada, et kuna Poola Vabariik kohaldab vastavalt Ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (11. märtsi 2004. aasta seadus kaupade ja teenuste maksustamise kohta; edaspidi „käibemaksuseadus”) artikli 119 lõikele 3 reisibüroodele ettenähtud käibemaksu erikorda turismiteenuste müümise suhtes isikutele, kes ei ole reisijad, siis on Poola Vabariik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) artiklitest 306-310 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni arvates rikub praegu kehtivaid direktiivi 2006/112/EÜ artikleid 306-310 see, et Poola Vabariik kohaldab käibemaksuseaduse artikli 119 lõike 3 alusel reisibüroodele ettenähtud käibemaksu erikorda ka juhtumitele, mil reisiteenuse omandaja ei ole reisija.

Enda seisukoha toetuseks rõhutab komisjon, et direktiivi 2006/112/EÜ artiklite 306-310 sõnastus vastab varasema kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 26 sõnastusele. Viis tolleaegsest kuuest ametlikust keeleversioonist (nimelt kõik keeleversioonid peale ingliskeelse) olid täiesti koherentsed ning terves artikli 26 tekstis kasutati järjekindlalt väljendit „reisija”. Mõiste „omandaja” sisaldub vaid üksikutes, ingliskeelsele versioonile tuginevates direktiivi 2006/112/EÜ artikli 306 keeleversioonides. Ka nendel juhtudel kasutatakse siiski järgnevates erikorda puudutavates sätetes (artiklid 307-310) mõistet „reisija”, mis viitab mõiste „nabywca” („omandaja”) väärale kasutamisele artiklis 306.

Isegi kui nõustuda seisukohaga, et reisibüroode suhtes ettenähtud käibemaksu erikorra eesmärk, st arveldamise lihtsustamine, on paremini saavutatav tõlgenduse kaudu, mis võtab aluseks omandaja, nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et lubatud ei ole selle erikorra kohaldamisel tugineda üksnes teleoloogilisele tõlgendamisele, mis on selges vastuolus liidu seadusandja otsusega, mis nähtub sel hetkel kehtiva õigusnormi sõnastusest.

(1) ELT L 347, lk 1.
ET Euroopa Liidu Teataja C 194/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Ühendkuningriik) 8. aprillil 2011 — Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League, PA Sport UK Ltd versus Sportradar GmbH (Saksamaal registreeritud äriühing), Sportradar (Šveitsis registreeritud äriühing)

(Kohtuasi C-173/11)

2011/C 194/13

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League, PA Sport UK Ltd

Vastustajad: Sportradar GmbH (Saksamaal registreeritud äriühing), Sportradar (Šveitsis registreeritud äriühing)

Eelotsuse küsimused

1. Kui isik laadib andmeid direktiiviga 96/9/EÜ (1) (edaspidi „andmebaaside õiguskaitse direktiiv”) ette nähtud sui generis õigusega kaitstud andmebaasist oma veebiserverile, mis asub liikmesriigis A, ja see veebiserver saadab vastuseks liikmesriigis B asuva kasutaja päringule need andmed selle kasutaja arvutisse, nii et need salvestatakse selle arvuti mällu ja kuvatakse selle ekraanil, siis a) kas neid andmeid sedasi saates teeb kõnealune isik neist „väljavõtte” või „taaskasutab” neid? b) kas kõnealuse isiku tegevuse puhul on tegemist väljavõtte tegemisega ja/või taaskasutamisega i) ainult liikmesriigis A, ii) ainult liikmesriigis B või iii) nii liikmesriigis A kui ka B?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 1996. aasta direktiiv 96/9/EÜ andmebaaside õiguskaitse kohta (EÜT L 77, lk 20).
ET Euroopa Liidu Teataja C 194/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Symvoulio tis Epikrateias (Kreeka) 15. aprillil 2011 — Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton versus 1) Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias kai Dimosion Ergon, 2) Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon ja 3) Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis

(Kohtuasi C-177/11)

2011/C 194/14

Kohtumenetluse keel: kreeka

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Symvoulio tis Epikrateias (Riiginõukogu)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton

Vastustajad: 1) Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias kai Dimosion Ergon (keskkonna-, regionaalplaneerimise ja riiklike tööde minister), 2) Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon kai (majandus- ja rahandusminister), 3) Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis (sise-, riigihaldus- ja detsentraliseerimisminister)

Eelotsuse küsimus

Kas see, kui direktiiv 2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 197, lk 30; ELT eriväljaanne 15/06, lk 157) sätestab oma artikli 3 lõike 2 punktis b, et hinnatakse kõigi nende kavade ja programmide keskkonnamõju, „mille suhtes on peetud vajalikuks korraldada hindamine direktiivi 92/43/EMÜ artikli 6 või 7 alusel seoses tõenäolise mõjuga asukohas”, tähendab, et teatava kava keskkonnamõju hindamise kohustus oleneb sellest, kas kava vastab teatavatele keskkonnamõju hindamise eeltingimustele, mis on sätestatud direktiivis 92/43, ning et seega eeldab ka see direktiivi 2001/42 säte samamoodi nagu direktiivi 92/43 eespool viidatud sättedki, et oleks tuvastatud, et kava avaldab teatud erikaitsealale tõenäoliselt olulist keskkonnamõju, nii et vastav sisuline hindamine jääb liikmesriikide hooleks; või ei olene direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 2 punktile b vastav keskkonnamõju hindamise kohustus selle artikli kohaselt keskkonnamõjude hindamise eeltingimustest, mis on sätestatud direktiivis 92/43, ega hinnangust tõenäolise olulise mõju kohta erikaitsealale, vaid piisab hindamiskohustuse tekkimiseks hoopis selle tuvastamisest, et teatav kava on kuidagi seotud ühe direktiivis 92/43 nimetatud alaga, mitte tingimata erikaitsealaga?
3.

Kui vastus ka teisele küsimusele on jaatav: kas see, kes on soetanud „kasutatud” tarkvaralitsentsi, saab programmi koopia tegemisel „arvutiprogrammi õiguspäraselt omandanud isikuna” tugineda direktiivi 2009/24/EÜ artikli 5 lõike 1 ja artikli 4 lõike 2 esimese lausepoole kohaselt arvutiprogrammi koopia, mille on esimene soetaja valmistanud õiguste omaniku loal Internetist programmi allalaadimisega, levitamise õiguse ammendumisele, kui esimene soetaja on oma programmi koopia ära kustutanud või seda enam ei kasuta?
3.

Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, nii et kõnealuse tehingu suhtes tuleb kohaldada kuuendas direktiivis sätestatud korda, siis kas see tehing on maksustatav teokoosseis: a) seoses maksu sissenõutavaks muutumisega vastavalt kuuenda direktiivi artikli 10 lõigetele 1 ja 2, kuna kaubatarne on toimunud Slovaki Vabariigi territooriumil asuvas tollilaos, või b) sellepärast, et pärast kauba importimist kolmandast riigist (kuuenda direktiivi artikli 10 lõige 3) või selle kauba tollilaos hoidmise ajal on tolliprotseduur lõppenud ladustatud kauba võõrandamise tõttu teisele liikmesriigi isikule?
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, on EÜ asutamislepingu artiklitega 43 ja 49 kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, mille eesmärk on võidelda iseenesest kuritegevuse vastu selles sektoris tegutsevate ettevõtjate kontrollimise abil, et tagada selle tegevusega tegelemine eranditult kontrollitud kanaleid pidi, ning antakse hasartmängude läbiviimise, haldamise ja korraldamise ainuõigus ühele ettevõtjale ka siis, kui see õiguse andmine toob paralleelselt kaasa vastava pakkumise piiramatu suurenemise, või tuleb igal juhul ja selleks, et seda piirangut võiks pidada kuritegevuse vastu võitlemise eesmärgi seisukohast sobivaks, pakkumise suurenemist siiski kontrollida ning tagada, et see jääks niisuguseks, nagu on vaja selle eesmärgi saavutamiseks, ega ületaks seda eesmärki? Kas juhul, kui seda suurenemist tuleb siiski kontrollida, võib seda pidada kontrollituks, kui selles sektoris antakse ainuõigus majandusüksusele, millel on esimeses eelotsuse küsimuses loetletud omadused? Kas lõpuks juhul, kui leitakse, et kõnesoleva ainuõiguse andmine tekitab hasartmängude pakkumise kontrollitud suurenemise, ületatakse selle õiguse andmisega ainult ühele ettevõtjale see, mis on vajalik, selles mõttes, et sama eesmärki on võimalik saavutada ka siis, kui see õigus antakse mitmele ettevõtjale?
—

tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et kohandada oma elektrienergia maksustamise süsteemi vastavalt direktiivi 2003/96/EÜ (1) sätetele, hoolimata selle artikli 18 lõike 10 teises lõigus sätestatud üleminekuperioodi lõppemisest, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 186/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d'État (Prantsusmaa) 18. aprillil 2011 — CIMADE, Groupe d'information et de soutien des immigrés (GISTI) versus Ministre de l'Intérieur, de l'Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l'Immigration

(Kohtuasi C-179/11)

2011/C 186/23

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d'État

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: CIMADE, Groupe d'information et de soutien des immigrés (GISTI).

Vastustaja: Ministre de l'Intérieur, de l'Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l'Immigration

Eelotsuse küsimused

1. Kas nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiviga 2003/9/EÜ (1) on selles ette nähtud vastuvõtu miinimumtingimused tagatud taotlejatele, kelle puhul varjupaigataotluse saanud liikmesriik otsustab nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määruse (EÜ) nr 343/2003 (2) alusel pöörduda teise liikmesriigi poole, keda ta peab selle taotluse läbivaatamise eest vastutavaks, selle teise liikmesriigi poolt vastu- või tagasivõtmise menetluse ajaks?

2. Kui vastus sellele küsimusele on jaatav: a) Kas esimesel liikmesriigil lasuv kohustus tagada vastuvõtu miinimumtingimused lõpeb palve saajaks oleva riigi nõustuva otsuse tegemise hetkel varjupaigataotleja tegelikul vastu- või tagasivõtmisel või mis tahes muul hetkel? b) Milline liikmesriik on seejärel kohustatud kandma sel perioodil vastuvõtu miinimumtingimuste tagamise kulud?

(1) Nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (EÜT L 31, lk 18; ELT eriväljaanne 19/06, lk 101).

(2) Nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (EÜT L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109).
ET Euroopa Liidu Teataja C 186/11

28. veebruaril 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Taani Kuningriik

(Kohtuasi C-95/11)

2011/C 186/18

Kohtumenetluse keel: taani

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal ja advokaat H. Peytz)

Kostja: Taani Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Taani Kuningriik lubas mittemaksukohustuslastel kuuluda käibemaksukontserni, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivist 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi;

— mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Halduse lihtsustamiseks ja selleks et hoida ära teatud kuritarvitamise vorme, lubab käibemaksu direktiiv liikmesriikidel pidada kahte või enamat maksukohustuslast üheks maksukohustuslaseks. Komisjon on seisukohal, et direktiiv ei luba mittemaksukohustuslastel sellisesse käibemaksukontserni kuuluda ja et neile ei kohaldu maksukohustusulaste õigused ja kohustused. Seega ei ole Taani õigusnormid, mis lubavad mittemaksukohustuslastel kuuluda käibemaksukontserni, kooskõlas selle direktiiviga.

(1) ELT L 347, lk 1
ET Euroopa Liidu Teataja C 186/16

20. aprillil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-189/11)

2011/C 186/27

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Lozano Palacios, C. Soulay)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— Tunnistada, et — kohaldades reisibüroodele erikorda siis, kui reisiteenuseid müüdi erinevale isikule, kui see, kes reisile läheb, — välistades selle erikorra kohaldamise siis, kui jaemüügibürood tegutsevad enda nimel ja müüvad üldsusele hulgimüügibüroode korraldatud reise, — lubades reisibüroodel teatud tingimustes märkida arvele üldine kvoot, millel puudub seos kliendilt tegelikult sisse nõutud käibemaksuga, ja lubades kliendil siis, kui ta on maksukohustuslane, arvata see üldine kvoot tasumisele kuuluvast käibemaksust maha, ja — lubades reisibüroodel viitega erikorrale määrata kindlaks üldiselt maksubaas igaks maksuperioodiks, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, (1) artiklitest 306–310, 225, 168, 169 ja 73 tulenevaid kohustusi.

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon leiab, et viis, kuidas Hispaania Kuningriik kohaldab reisibüroode erikorda — kuna seda ei piirata üksnes reisijatele pakutud teenustega, nagu näeb ette direktiiv, vaid see hõlmab ka reisibüroode vahel toimunud tehinguid — rikub käibemaksu käsitlevaid õigusnormide sätteid.

Samuti on direktiiviga vastuolus see, et selle erikorra kohaldamine on välistatud siis, kui jaemüügibürood tegutsevad enda nimel ja müüvad üldsusele hulgimüügibüroode korraldatud reise, kuna see tegevus kuulub komisjoni arvates ilma mingi kahtluseta erikorraga hõlmatud tegevuste alla.

Komisjon leiab, et käibemaksudirektiivi rikuvad ka Hispaania õigusnormid, mis lubavad reisibüroodel ilma mingi aluseta direktiivis märkida arvele üldine käibemaksukvoot, mis ei oma seost kliendilt tegelikult sisse nõutud käibemaksuga; õigusnormid, mis lubavad kliendil, kui ta muutub maksukohustuslaseks, arvata see üldine käibemaksukvoot (pagadero) maha; ning õigusnormid, mis lubavad reisibüroodel viitega erikorrale määrata kindlaks maksubaas üldiseks igaks maksuperioodiks.

(1) ELT L 347, lk 1.
1.

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (1) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a ja artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui artikli 13 B osa punkti b tähenduses kinnisvara üürile- või rendileandmisena maksust vabastatud teenusena käsitatakse õigusvõimelise maksukohustuslasest äriühingu juhatuse või nõukogu liikmete või osanike ja nende pere poolt kasutamist isiklikuks tarbeks kogu hoonet või osa hoonest, mis kuulub selle äriühingu vara hulka ja mis seega on täielikult ettevõtte omandis, juhul kui sellise kasutamise eest ei ole ette nähtud mingit rahas makstavat renti, vaid see on käsitatav erisoodustusena, mida maksustatakse sellena juhatajate tulumaksu arvestamisel, ja kui seda kasutamist käsitatakse seetõttu maksualaselt vastutasuna juhatuse või nõukogu liikmete või osanike osa töö eest?