ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivis 2006/116 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja kohta ette nähtud kaitse tähtaeg on selle direktiivi artikli 10 lõike 2 alusel kohaldatav ka siis, kui asjaomane objekt ei olnud liikmesriigis, milles kaitset taotletakse, kunagi kaitstud.

Selle sätte sõnastusest tuleneb, et ette nähtud esimene alternatiivne tingimus seondub asjaomase objekti varasema kaitse olemasoluga vähemalt ühes liikmesriigis. Nimetatud säte ei nõua seda, et see liikmesriik oleks sama mis see, milles taotletakse direktiivis ette nähtud kaitset.

Lisaks sellele viitab direktiivi 2006/116 põhjendus 3 sellele, et siseturu tõrgeteta toimimise tagamiseks on selle direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigusnormid, et sellega muuta kaitse tähtajad kogu ühenduses ühesugusteks.

Neil asjaoludel niisugune direktiivi 2006/116 artikli 10 lõike 2 tõlgendus, mille kohaselt selles sättes ette nähtud esimese alternatiivse tingimuse kohaldamine on seatud sõltuvusse selle liikmesriigi õigusnormidega tagatud varasema kaitse olemasolust, kus nimetatud direktiivis ettenähtud kaitset taotletakse, ja seda vaatamata sellele, et teises liikmesriigis oli selline varasem kaitse tagatud, ei ole kooskõlas kõnealuse sätte sõnastusega ega selle direktiivi eesmärgiga.

(vt punktid 22–25, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud direktiiviga 2004/27) artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud direktiiv muudetuna ei ole kohaldatav toote suhtes, mille puhul ei ole teaduslikult tõendatud, et see on ravim toime alusel, kuid mille puhul ei saa seda ka välistada.

(vt punkt 29, resolutsiooni punkt 1)
Nii ei saa asjaolu, et kõik määruse nr 258/97 artikli 1 lõike 2 punktis d silmas peetud toiduaine koostisse kuuluvad vetikad vastavad ühenduses inimeste toiduna olulisel määral kasutamise tingimusele kõnealuse määruse artikli 1 lõike 2 mõttes, pidada piisavaks, et välistada selle määruse kohaldamine kõnesoleva toiduaine suhtes.

Asjaolu, et toiduaine kõik koostisosad eraldivõetuna vastavad määruse nr 258/97 uuendtoidu ja toidu uuendkoostisosade kohta artikli 1 lõikes 2 sätestatud tingimusele või on ohutud, ei saa pidada piisavaks, et välistada selle määruse kohaldamine väljatöötatud toiduaine suhtes. Otsuse, kas toiduaine tuleb kvalifitseerida uuendtoiduna määruse nr 258/97 mõttes, peab liikmesriigi pädev asutus langetama juhtumipõhiselt, arvestades kõiki toiduaine omadusi ning tootmisprotsessi.

Üksnes väljaspool Euroopat omandatud kogemusest toiduaine ohutuse kohta ei piisa, et liigitada see toiduaine nende toiduainete kategooriasse, mida „kogemuste põhjal võib pidada ohutuks” määruse nr 258/97 uuendtoidu ja toidu uuendkoostisosade kohta artikli 1 lõike 2 punkti e mõttes.

Määruse nr 258/97 uuendtoidu ja toidu uuendkoostisosade kohta artiklis 13 sätestatud menetlust ei pea alustama ettevõtja.

Ilma et see puudutaks menetlusi, mida asjaomane liikmesriik rakendab asjassepuutuva siseriikliku seaduse sätete alusel, tähendab artiklis 13 ette nähtud komitoloogiamenetlus üksnes komitee arvamust, kusjuures komitee eesistuja suunab küsimuse komiteele kas omal algatusel või liikmesriigi esindaja taotluse peale; komisjoni otsust, kui kavandatavad meetmed on selle arvamusega kooskõlas ja lõpuks juhul, kui need meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas, siis kvalifitseeritud häälteenamusega hääletust nõukogus.

(vt punktid 41–43, resolutsiooni punkt 5)
Esimese direktiivi 67/227 kumuleeruvaid käibemakse käsitlevate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise kohta artikli 2 esimeses ja teises lõigus ning kuuenda direktiivi 77/388, muudetud nõukogu direktiiviga 2004/66, artiklis 2 ning artikli 10 lõike 1 punktis a ja lõikes 2 määratletud ühise käibemaksusüsteemiga ei ole vastuolus see, kui liikmesriik näeb oma õigusaktis ette käibemaksukohustuslase suhtes kohaldatava sellise halduskaristuse nagu Poola õigusaktides kehtestatud „täiendav maks”, mis kuulub tasumisele juhul, kui maksukohustuslane on maksudeklaratsioonis märkinud enammakstud käibemaksuna või sisendkäibemaksuna summa, mis on suurem kui talle tasumisele kuuluv summa.

Nimetatud „täiendav maks” ei vasta käibemaksu põhilistele tunnustele, kuna kõnealuse maksu tasumise kohustus ei tulene mitte tehingust, vaid veast maksudeklaratsioonis ja lisaks ei ole maksusumma proportsionaalne hinnaga, mida maksukohustuslane tarnitud kaupade eest sai. Käesoleval juhul ei ole tegemist maksuga, vaid pigem halduskaristusega, mis määratakse juhul, kui on tuvastatud, et käibemaksukohustuslane on esitatud maksudeklaratsioonis märkinud enammakstud käibemaksuna või sisendkäibemaksuna summa, mis on suurem kui talle tasumisele kuuluv summa.

Ühise käibemaksusüsteemi põhimõttega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigid võtavad tasumisele kuuluva käibemaksu deklareerimisel toime pandud rikkumise korral karistusmeetmeid. Vastupidi, kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 22 lõikes 8 on sätestatud, et liikmesriigid võivad kehtestada muid kohustusi, mida nad peavad vajalikuks maksu nõuetekohaseks kohaldamiseks ja kogumiseks.

(vt punktid 18–21, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2002/22 (universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul) artikli 31 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega kohustatakse kaabellevi operaatorit kaasama oma analoogkaabellevi võrku televisioonikanalid ja -teenused, mida juba edastatakse maapealse võrgu kaudu, mis toob endaga kaasa enam kui poolte kasutatavate kanalite hõivatuse selles võrgus, ja mis näevad ette kasutatavate kanalite vähesuse korral kandidaatide järjekorra koostamise, mis toob endaga kaasa nimetatud võrgu kasutatavate kanalite täieliku hõivatuse, tingimusel et need kohustused ei põhjusta ebamõistlikke majanduslikke tagajärgi, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 56, resolutsiooni punkt 1)
Eeldatakse, et ühenduse õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mida siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus saab siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et ühenduse õigusnormi tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. Euroopa Kohus võib otsustada mitte vastata ühenduse õigusakti kehtivuse hindamist puudutavale eelotsuse küsimusele eeskätt siis, kui selgelt ilmneb, et siseriikliku kohtu palutud hinnangul puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.

Komisjoni poolt riigiabi kohta tehtud otsuses, mis on vastu võetud EÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 (nüüd EÜ artikli 88 lõige 3) kohase abikavade esialgse uurimise etapi – mille eesmärk on üksnes võimaldada tal esimese arvamuse kujundamist kõnealuse abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse küsimuses – lõppedes, ilma et oleks algatatud sama artikli lõikes 2 ette nähtud ametlikku uurimismenetlust, ning mis on vastu võetud lühikese tähtaja jooksul, peavad olema ära näidatud üksnes põhjused, millest lähtudes komisjon on järeldanud, et tal ei ole käsitletava abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi.

Lühidalt esitatud põhjendusi, millest sellegipoolest nähtuvad selgelt ja ühemõtteliselt need põhjused, millest lähtudes komisjon leidis, et tal ei ole käsitletava abikava ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi, tuleb vastava akti laadi ja konteksti arvestades pidada piisavaks, kui lähtuda asutamislepingu artiklis 190 (nüüd EÜ artikkel 253) sätestatud põhjendamisnõudest, kuna küsimus nende põhjenduste paikapidavusest ei ole selle nõudega seotud. Niisugust otsust ei saa pidada artikli 190 nõuetele mittevastavaks põhjusel, et selles ei ole sõnaselgelt märgitud, millise EÜ asutamislepingu artikli 92 lõikes 3 (nüüd EÜ artikli 87 lõige 3) nimetatud erandiga on tegemist.

(vt punktid 64, 65, 70–72)
Euroopa Kohtu pädevus hõlmab põhimõtteliselt küsimust ühenduse õigusnormide kohta juhul, kui põhikohtuasja faktilised asjaolud on küll väljaspool ühenduse õiguse kohaldamisala, kuid kui nende sätete kohaldamine on ette nähtud siseriikliku õigusega.

Kuigi käesolevas eelotsusemenetluses ei võta eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt seisukohta küsimuses, kas ja millisel määral oleks Euroopa Kohtu otsus põhikohtuasja vaidluse lahendamisel siduv, viib asjaolu, et see kohus pöördus Euroopa Kohtu poole, esitades talle eelotsuse küsimuse, ja et ta selles küsimuses tegi kindlaks seose siseriiklike õigusnormide ja ühenduse õigusakti vahel, siiski järeldusele, et nimetatud kohtuotsus on sellele kohtule siduv. Kuna Euroopa Kohtule selle kohta esitatud selgitused ei sisalda objektiivseid tõendeid, mis ilmselgelt osutaks, et see ei ole nii, siis ei saa argument, et taotletav ühenduse õiguse tõlgendus on vaid üks neist asjaoludest, mida siseriikliku õiguse tõlgendamisel arvesse võetakse, ja et Euroopa Kohtu otsus ei oleks seega siseriiklikule kohtule siduv, muuta Euroopa Kohtu pädevust küsitavaks.

Pealegi ei välista ainuüksi asjaolu, et tõlgendus, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus annab siseriikliku õiguse sättele, millega on direktiiv üle võetud, ei tulene eranditult vaid Euroopa Kohtu tulevasest otsusest, tema pädevust vastata esitatud küsimusele. Siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu õigusemõistmise ülesannete jaotuse raames, mis on sätestatud EÜ artiklis 234, ei saa ju Euroopa Kohus siseriiklikule kohtule vastates võtta arvesse siseriikliku õiguse üldist ülesehitust, mis koos viitega ühenduse õigusele määrab selle viite ulatuse. Nende piiride arvestamine, mida siseriiklik seadusandja võis ette näha ühenduse õiguse kohaldamiseks puhtalt riigisiseste olukordade suhtes, kuulub niisiis siseriiklikku õigusesse ja on järelikult asjaomase liikmesriigi kohtute ainupädevuses. Seevastu ühenduse õiguse osas ei saa siseriiklik kohus neis raamides, milles siseriiklik õigus viitab ühenduse õigusele, kõrvale kalduda Euroopa Kohtu tõlgendusest.

(vt punktid 21, 23, 25–27)
Ametnikul, kes on pärast oma karjääriarengu aruande peale hagi esitamist vastavalt personalieeskirjade artiklitele 53 ja 78 püsiva täieliku töövõimetuse tõttu pensionile saadetud, säilib siiski huvi kõnealuse aruande vaidlustamiseks.

Esiteks, sõltumata karjääriarengu aruande kasulikkusest tulevikus, on see kirjalikuks ametlikuks tõendiks ametniku tehtud töö kvaliteedi kohta. Selline hinnang ei kirjelda pelgalt täidetud ülesandeid asjaomasel perioodil, vaid sisaldab ka hinnatava isiku ametialases tegevuses ülesnäidatud inimlike omaduste hinnangut. Seega on igal ametnikul õigus sellele, et tema tööle antaks kinnitus õigesti ja õiglaselt koostatud aruande alusel. Järelikult tuleb vastavalt õigusele tõhusale kohtulikule kaitsele tunnustada igal juhul ametniku õigust vaidlustada karjääriarengu aruanne selle sisu tõttu või seetõttu, et aruanne ei ole koostatud personalieeskirjades sätestatud eeskirjade kohaselt.

Teiseks, kuigi on tõsi, et ametnik, kelle töövõimetuskomitee on püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistanud, saadetakse personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 alusel pensionile, on sellise ametniku olukord erinev selle ametniku olukorrast, kes on jõudnud pensioniikka, ametist lahkunud või teenistusest vabastatud, kuna tegemist on pöörduva olukorraga. Ametnik, kellel on tuvastatud selline töövõimetus, võib personalieeskirjade VIII lisa artiklit 16 arvestades ühel päeval ühenduse institutsioonis teenistust jätkata. Sellega seoses tuleb personalieeskirjade artikli 53 üldsätet lugeda koostoimes personalieeskirjade VIII lisa artiklite 13-15 erisätetega. Töövõimetuks tunnistatud ametniku töötamine üksnes peatatakse, kuna tema olukorra edasine areng institutsioonis sõltub tingimuste püsivusest, mis õigustavad tema töövõimetust, mida saab regulaarselt kontrollida.

Kuna püsivalt täielikult töövõimetut ametnikku võidakse institutsiooni teenistusse ennistada, on tal teenistuses oleva ametnikuga võrdne õigus sellele, et tema karjääriarengu aruanne koostataks õiglaselt, objektiivselt ja nõuetekohaste hindamisalaste õigusnormide alusel. Tööle ennistamise korral on kõnealusest aruandest kasu ametniku karjääriarengule oma teenistusüksuses või ühenduse institutsioonides. Aruanne on niisugune konkreetne ametlik tõend tema pädevuse ja töökogemuse kohta institutsioonis, millele ta saab toetuda. Lisaks võimaldab see ülemustel võrrelda võimalikul edutamisel või üleviimisel kandidaatide teeneid.

(vt punktid 44–51)
Kohtuasi C-517/07

Afton Chemical Ltd

versus

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

„Direktiiv 92/81/EMÜ — Mineraalõlide aktsiisimaks — Artikli 2 lõiked 2 ja 3 ning artikli 8 lõike 1 punkt a — Direktiiv 2003/96/EÜ — Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine — Artikli 2 lõiked ja 3 ja lõike 4 punkt b — Kohaldamisala — Kütuselisandid, mis on mineraalõlid või energiatooted, kuid mis ei ole mõeldud kasutamiseks mootorikütusena — Siseriiklik maksustamiskord”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 18. detsember 2008 I ‐ 10429

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuur – Direktiiv 92/81 – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Direktiiv 2003/96 – Kohaldamisala

(Nõukogu direktiiv 92/81, artikli 2 lõige 3 ja artikli 8 lõige 1; direktiiv 2003/96, artikli 2 lõiked 3 ja 4)

Direktiivi 92/81/EMÜ mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 3 ja artikli 8 lõiget 1 tuleb ajavahemiku osas kuni 31. detsembrini 2003 ning direktiivi 2003/96 (millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik) artikli 2 lõikeid 3 ja 4 tuleb ajavahemiku osas 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2004 tõlgendada nii, et sellistele kütuselisanditele, mis on esimesena nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 mõttes „mineraalõlid” või teisena nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 mõttes „energiatooted”, kuid mis ei ole mõeldud mootorikütusena kasutamiseks ja mida ei müüda ega kasutata mootorikütusena, peab kehtima nende direktiividega sätestatud maksustamiskord.

Väljendiga „[l]isaks lõikes 1 loetletud maksustatavatele toodetele” on direktiivi 92/81 artikli 2 lõike 3 esimese lõigu esimese lause ning direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 3 teise lõigu eesmärk sõnaselgelt hõlmata nende sätete kohaldamisalasse kõik tooted, mis on mõeldud kasutamiseks või mida müüakse või kasutatakse mootorikütusena, kütuselisandina või täiteainena, sh tooted, mis on „mineraalõlid” või „energiatooted” nende direktiivide mõttes.

Muu hulgas nähtub direktiivide 92/81 ja 2003/96 üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, milleks on mineraalõlide ja energiatoodete ühtlustatud maksustamiskorra kehtestamine, et ühenduse seadusandja soovis samastada mootorikütustega neile lisatavad lisandid – hoolimata nende olemusest – ning seda ainult seetõttu, et neid lisatakse nimetatud mootorikütustesse, ja seda selleks, et kohaldada lisanditele sama maksustamiskorda mis mootorikütustele. Seetõttu on direktiivi 92/81 artikli 2 lõike 3 esimese lõigu esimene lause ning direktiivi 2003/96 artikli 2 lõike 3 teine lõik mõeldud nii, et need kehtivad kõikidele toodetele, mida kasutatakse lisanditena, olgu siis tegemist „mineraalõli” või „energiatootega” nende direktiivide mõttes või mitte.

(vt punktid 36, 38, 40, 42, 44 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-488/07

Royal Bank of Scotland Group plc

versus

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Session (Scotland))

„Kuues käibemaksudirektiiv — Sisendkäibemaksu mahaarvamine — Kaubad ja teenused, mida kasutatakse nii seoses maksustatavate tehingutega kui ka maksust vabastatud tehingutega — Osa mahaarvamine — Väljaarvutamine — Artikli 17 lõike 5 kolmandas lõigus ette nähtud meetodid — Kohustus kohaldada artikli 19 lõike 1 teises lõigus sätestatud ümardamise korda”

Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 18. detsember 2008 I ‐ 10411

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kaubad ja teenused, mida kasutatakse seoses nii tehingutega, mille puhul võib käibemaksu maha arvata, kui ka seoses tehingutega, mille puhul käibemaksu maha arvata ei või

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 5 kolmas lõik ja artikli 19 lõige 1)

Liikmesriigid ei ole kohustatud kohaldama kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 19 lõike 1 teises lõigus ette nähtud ümardamise korda, kui sisendkäibemaksu mahaarvatav osa arvutatakse mõne selle direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktides a, b, c või d sätestatud erimeetodi järgi.

Kuuenda direktiivi artikli 19 lõige 1 viitab üksnes selle direktiivi artikli 17 lõike 5 esimeses lõigus ette nähtud mahaarvatavale osale ja kehtestab seega vaid selles sättes viidatud osa arvutamise üksikasjaliku korra. Sellest tuleneb, et kui selline erandkord, nagu on sätestatud kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmandas lõigus, on konkreetsel üksikjuhul kohaldatav, siis ei laiene sellele juhtumile selle direktiivi artiklis 19 sätestatud mahaarvatava osa arvutamise kord. Seega ei ole liikmesriigid kohustatud kohaldama viimasena nimetatud sättes ette nähtud ümardamise korda, kui nad võtavad kasutusele sama direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktides a, b, c või d ette nähtud arvutusmeetodid, vaid nad võivad vastu võtta oma ümardamise korra, järgides ühise käibemaksusüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid.

(vt punktid 22, 25, 29 ja resolutsioon)
Kui võtta arvesse eelkõige ravimtaimepõhise toote madalat toimeaine sisaldust ja/või kasutusviisi, on võimalik, et sel tootel puudub toime füsioloogilisele talitlusele või ta ei avalda piisavat toimet, et olla ravim toime alusel.

Siiski ei anna pelk asjaolu, et toote koostisse kuulub üks või mitu ravimtaime, piisavat alust järeldada, et toodet saab kasutada inimeste meditsiiniliseks diagnoosimiseks või füsioloogilise talitluse taastamiseks, parandamiseks või modifitseerimiseks farmakoloogilise, immunoloogilise või ainevahetusliku toime avaldamise kaudu direktiivi 2001/83 artikli 1 punkti 2 alapunkti b mõttes.

Liikmesriik, mis kõrvaldab haldustava alusel turult teises liikmesriigis seaduslikult toodetud ja/või turustatud ravimtaimepõhised tooted, mida ei ole kantud selle liikmesriigi ravimtaimeliikidepõhiste valmististe eriregistrisse ega nende taimede loetelusse, mille müük avalikkusele on nende mürgisuse tõttu keelatud või piiratud, ning mis ei ole valmistised, mis koosnevad üksnes ühest või mitmest ravimtaimest või nende tervetest osadest, tükkidest või pulbrist, sest neid tooteid peetakse ilma kohustusliku müügiloata turustatavateks ravimiteks, on rikkunud EÜ artiklitest 28 ja 30 tulenevaid kohustusi.

Kuigi ühenduse õigusega ei ole põhimõtteliselt vastuolus, et liikmesriik seab ravimtaimepõhise toote oma territooriumil turustamise eelduseks eelneva müügiloa olemasolu, sest kui ühtlustamist ei ole toimunud, on liikmesriikide ülesanne otsustada inimeste tervise ja elu kaitse soovitud taseme üle, tuleb liikmesriigil selles küsimuses kaalutlusõigust kasutades siiski järgida proportsionaalsuse põhimõtet. Niisugune müügiluba peab olema igal konkreetsel juhul vajalik, et tagada rahvatervise kaitse, mis tähendab, et iga juhtumi puhul tuleb eraldi põhjalikult hinnata ravimtaimepõhise toote turustamisega kaasneda võivaid ohte rahvatervisele.

Selle haldustava süstemaatilisus, mille järgi teises liikmesriigis seaduslikult toodetud ja/või turustatud ravimtaimepõhistele toodetele tuleb taotleda müügiluba ainult seetõttu, et ravimtaim, mille baasil vastav toode on valmistatud, ei ole hõlmatud taimeliikidepõhiseid valmistisi puudutavate liikmesriigi õigusnormidega, ei võimalda võtta uusimale teaduslikule teabele tuginedes arvesse ohtu, mida need tooted tegelikkuses rahvatervisele kujutavad ega vasta seega tingimusele, mille kohaselt tuleb igal juhtumil eraldi põhjalikult hinnata ravimtaimepõhise toote turustamisega kaasneda võivaid ohte rahvatervisele.

(vt punktid 91–95, 116 ja resolutsioon)
Tööandjate vastutuskindlustusselts, kellega kindlaksmääratud tegevusvaldkonna ja territooriumi ettevõtjad peavad tööõnnetus- ja kutsehaiguskindlustuse alusel liituma, ei ole EÜ artiklite 81 ja 82 tähenduses ettevõtja, vaid täidab puhtalt sotsiaalset ülesannet, kuna ta tegutseb sellise kindlustusskeemi raames, millega rakendatakse solidaarsuse põhimõtet, ja kuna selle skeemi üle teostab järelevalvet riik. Selle ülesande puhtalt sotsiaalset laadi ei sea kahtluse alla asjaolu, et tööandjate vastutuskindlustusselts pakub otse kindlustusteenust, kuna see ei mõjuta iseenesest kõnealuse skeemi solidaarset olemust ega järelevalvet, mida riik selle üle teostab.

Mis puutub kindlustusskeemi solidaarse olemusega seotud tingimusse, siis see on täidetud, kui skeemi rahastatakse sissemaksetest, mille määr ei ole süstemaatiliselt proportsionaalne kindlustatud riskiga ja kui väljamakstud hüvitiste suurus ei ole tingimata proportsionaalne kindlustatud isiku töötasuga. Rahastamise solidaarsust ei võimalda seada küsimuse alla sissemaksete ülemmäära puudumine ega asjaolu, et seda skeemi ei rakenda mitte üks vaid mitu organisatsiooni valdkonniti või geograafilisel alusel, ega lõpuks ka asjaolu, et need organisatsioonid võiksid otsustada kehtestada ühetaolise minimaalse sissemakse.

Riigi teostatava järelevalve tingimuse puhul ei saa asjaolu, et tööandjate vastutuskindlustusseltsidele on isemajandava skeemi raames jäetud tegutsemisruum nende faktorite kindlaksmääramisel, millest sõltub sissemaksete ja hüvitiste suurus, siiski iseenesest muuta nende seltside tegevuse laadi, kuna see tegutsemisruum on ette nähtud ja rangelt piiritletud seadusega ning kuna riik on selles suhtes seltside järelevalveasutus.

(vt punktid 44, 50–55, 61 ja 62, 64–68, resolutsiooni punkt 1)
Tänases seisus ei sisalda ühenduse õigus ühtki täpsemat ettekirjutust käibemaksusummade ümardamise meetodi kohta. Kuna täpsemad ühenduse õigusnormid puuduvad, on liikmesriikide ülesanne kindlaks määrata käibemaksusummade ümardamise eeskirjad ja meetodid, samas on liikmesriigid kohustatud kindlaksmääramisel järgima põhimõtteid, millel ühine maksusüsteem põhineb, eelkõige neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Eeskätt ei ole ühenduse õigusega vastuolus esiteks see, et kohaldatakse siseriiklikku normi, mis nõuab käibemaksusummade ümardamist ülespoole, kui kõnealuse väikseima rahaühiku murdosa on suurem või võrdne 0,50-ga, ning teiseks ei nõua ühenduse õigus, et maksukohustuslastel lubataks ümardada käibemaksusummat allapoole, kui see summa sisaldab riigi väikseima rahaühiku murdosa.

(vt punkt 38, resolutsiooni punkt 1)