ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse nr 1443/82, millega sätestatakse suhkrusektori kvoodisüsteemi kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (muudetud määrusega nr 392/94), artikli 3 lõiget 4 – mille kohaselt, juhul kui pärast lõpliku suhkrutoodangu eelnevaks turustusaastaks iga ettevõtja jaoks kehtestamist avastatakse lahknevusi, võetakse need lahknevused arvesse lõplike arvude kinnitamisel selle turustusaasta kohta, mil kõnealused lahknevused avastati – tuleb tõlgendada nii, et seda ei kohaldata olukorras, kus liikmesriigi ametiasutused on tootja juures läbi viidud järelkontrolli käigus tuvastanud ülemäärase suhkrukoguse, juhul kui see koosneb määruse nr 1785/81 suhkrusektori turgude ühise korraldamise kohta (muudetud määrusega nr 1148/98) artikli 24 lõikes 1 sätestatud C-suhkrust.

Kui nimetatud sätet tõlgendada nii, et need suhkru ülejäägid saaks arvata turustusaastasse, mil nad tuvastati, oleks see kahjustanud C-suhkru korralduse eesmärki vältida asjaomase suhkru müümist siseturul. Kui vastavalt määruse nr 1443/82 artikli 3 lõikele 4 oleks olnud võimalik võtta C-suhkrut – nii nagu ka A- ja B-suhkrut – arvesse lõpliku toodangu kinnitamisel selle turustusaasta kohta, mil lahknevused tuvastati, ei oleks tootjatel olnud mingit huvi neid suhkru ülejääke eksportida või need deklareerida ja järgmisesse turustusaastasse üle kanda. Seega ei oleks saanud välistada, et tootjad hoiavad lõputult alles samu suhkru ülejääke, mida saab korduvalt arvata turustusaastasse, mil need ülejäägid tuvastati, kuigi tegelikult oli tegemist suhkru ülekandmisega varasemast turustusaastast. Niisugune olukord ei oleks mitte ainult takistanud C-suhkru turustamise tõhusat kontrolli, vaid ka rikkunud algmääruse artikli 27 lõiget 3, mille kohaselt võis ülekantavaid suhkrukoguseid piirata.

Asjaolu, et asjassepuutuv tootja ei olnud lõpliku suhkrutoodangu deklareerimise hetkel ülejäägist teadlik, ei oma siinjuures tähtsust. Esiteks tuleb lisaks sellise asjaolu olemasolu kindlakstegemisel esinevatele raskustele sedastada, et õiguslikust olukorrast teadlik hoolas ettevõtja peab suhkrukaubandusest tuleneda võiva kasu hindamisel võtma arvesse ka sellise kauba tootmisega seotud riske, eelkõige raskusi toodetud suhkrukoguse täpsel kindlaksmääramisel, ning aktsepteerima neid tavapärase kaubandusriskina, mis niisuguse tootmisega kaasneb. Teiseks põhineb C-suhkrule kohaldatav süsteem, mis asjassepuutuvates õigusnormides on ette nähtud, objektiivsetel kriteeriumidel ning seda kohaldatakse sõltumata sellest, kas tootja kavatseb kasutada pettust. Seega oli algmääruse artikli 27 lõike 3 kohaselt kohustuslik tasuda maksu juhul, kui C-suhkrut ei olnud algmääruse artikli 26 lõikes 1 määratud tähtaja jooksul eksporditud või seda müüdi siseturul, ilma et oleks võetud arvesse tootja võimalikku pettust.

(vt punktid 56–60, 62 ja resolutsioon)
Määruse nr 1768/95 ühenduse sordikaitset käsitleva nõukogu määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta (muudetud määrusega nr 2605/98) artikli 9 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et töötlejal tekib kohustus esitada kaitsealuste sortide kohta teavet juhul, kui konkreetset turustusaastat puudutav teabetaotlus esitati enne selle turustusaasta lõppu. Selline kohustus võib siiski olemas olla seoses teabega, mis puudutab kuni kolme turustusaastat, mis jooksvale turustusaastale eelnevad, tingimusel et esimese taotluse samade sortide kohta samale töötlejale esitas ühenduse kaitse alla võetud sordi omanik esimesel turustusaastal nendest eelnevatest turustusaastastest, mida teabetaotlus käsitleb.

Määruse nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artikli 14 lõike 3 kuuendat taanet ja määruse nr 1768/95 (muudetud määrusega nr 2605/98) artiklit 9 nende sätete koostoimes tuleb tõlgendada nii, et töötlejale esitatud ühenduse kaitse alla võetud sordi omaniku teabetaotlus ei pea sisaldama tõendeid, mis kinnitavad taotluses esitatud andmeid. Lisaks, ainuüksi asjaolu, et põllumajandustootja külvab lepingu alusel kaitsealust sorti, ei anna alust eeldada, et töötleja on külvamise eesmärgil töödelnud või kavatseb töödelda asjaomase sordi paljundusmaterjali kasutades saagist saadud toodet. Käesoleva juhtumi teisi asjaolusid arvestades võib eelnevalt nimetatud asjaolu põhjal siiski järeldada, et niisugune alus on olemas, kuid selle olemasolu peab tuvastama siseriiklik kohus.

(vt punkt 42 ja resolutsiooni punkt 2)
EMÜ-Türgi assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui siseriiklikud pädevad ametiasutused tunnistavad Türgi päritolu töötaja elamisloa kehtetuks tagasiulatuvalt alates kuupäevast, mil langes ära siseriiklikus õiguses sätestatud alus elamisloa väljastamiseks, kui nimetatud töötajale ei saa süüks panna pettuse teel tegutsemist ning kui see kehtetuks tunnistamine toimus pärast nimetatud artikli 6 lõike 1 esimeses taandes sätestatud üheaastase seadusliku töötamise tähtaja lõppemist.

Seda sätet ei saa nimelt tõlgendada nii, et see võimaldab liikmesriigil ühepoolselt muuta vastuvõtva liikmesriigi tööturule Türgi päritolu töötajate järkjärgulise integreerimise süsteemi ulatust, takistades töötajal, kellel on lubatud tema territooriumile siseneda ja kes on seal katkematult enam kui üks aasta sama tööandja juures seaduslikult tõelise ning tegeliku majandustegevusega tegelenud, kasutada õigusi, mis selle sätte kolm taanet talle järk-järgult vastavalt töötamise kestusele annavad. Sellise tõlgenduse tulemusel muutuks otsus nr 1/80 sisutühjaks ning kaotaks igasuguse kasuliku mõju, kuna otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 sõnastus on üldine ja tingimusteta, kuivõrd selles ei ole ette nähtud liikmesriikidele pädevust piirata õigusi, mille see säte Türgi päritolu töötajatele otseselt annab.

(vt punktid 48, 49, 56 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

versus

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Elegktiko Synedrio (Kreeka))

„Eelotsusetaotlus — Mõiste „liikmesriigi kohus” ELTL artikli 267 tähenduses — Menetlus, mille eesmärk on teha kohtuotsuse jõudu omav lahend — Siseriiklik kontrollikoda, kes teeb otsuse avaliku sektori kulude eelneva kinnitamise üle — Vastuvõetamatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 19. detsember 2012

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtusse pöördumine – Siseriiklik kohus ELTL artikli 267 tähenduses – Mõiste

(ELTL artikkel 267)

Asutus ei saa olla ELTL artikli 267 tähenduses „kohus”, kui ta ei ole sõltumatu, see tähendab ta ei tegutse kolmanda isikuna selle haldusorgani suhtes, kes on võtnud vastu kaebuse esemeks oleva otsuse. Seega ei saa ta olla kohus, kui tal on nimetatud organiga organisatsiooniline seos.

Nii on see asutuse puhul, kes tegutseb vaidlustatud otsuse vastu võtnud haldusorgani koosseisus ja kelle ülesanne põhikohtuasjaga seotud pädevuse teostamisel on võtta vastu otsus, mis ei ole vastupidi ELTL artiklis 267 ette nähtud kohtupraktikast tulenevale nõudele tehtud niisuguse menetluse raames, mille eesmärk on teha kohtuotsuse jõudu omav lahend.

(vt punktid 18, 20, 21, 23 ja 28)

Kohtuasi C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

versus

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Elegktiko Synedrio (Kreeka))

„Eelotsusetaotlus — Mõiste „liikmesriigi kohus” ELTL artikli 267 tähenduses — Menetlus, mille eesmärk on teha kohtuotsuse jõudu omav lahend — Siseriiklik kontrollikoda, kes teeb otsuse avaliku sektori kulude eelneva kinnitamise üle — Vastuvõetamatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 19. detsember 2012

Eelotsuse küsimused — Euroopa Kohtusse pöördumine — Siseriiklik kohus ELTL artikli 267 tähenduses — Mõiste

(ELTL artikkel 267)

Asutus ei saa olla ELTL artikli 267 tähenduses „kohus”, kui ta ei ole sõltumatu, see tähendab ta ei tegutse kolmanda isikuna selle haldusorgani suhtes, kes on võtnud vastu kaebuse esemeks oleva otsuse. Seega ei saa ta olla kohus, kui tal on nimetatud organiga organisatsiooniline seos.

Nii on see asutuse puhul, kes tegutseb vaidlustatud otsuse vastu võtnud haldusorgani koosseisus ja kelle ülesanne põhikohtuasjaga seotud pädevuse teostamisel on võtta vastu otsus, mis ei ole vastupidi ELTL artiklis 267 ette nähtud kohtupraktikast tulenevale nõudele tehtud niisuguse menetluse raames, mille eesmärk on teha kohtuotsuse jõudu omav lahend.

(vt punktid 18, 20, 21, 23 ja 28)
ELTL artikli 101 lõiget 1 ja määruse nr 1/2003 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui siseriiklik konkurentsiasutus kohaldab ELTL artikli 101 lõiget 1 ettevõtjatevahelisele kokkuleppele, mis võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, kuid mis ei ulatu künnisteni, mille Euroopa Komisjon on kehtestanud oma teatises vähetähtsate kokkulepete kohta, mis ei piira märgatavalt konkurentsi [EÜ] artikli 81 lõike 1 kohaselt (de minimis), tingimusel et see kokkulepe piirab konkurentsi selle sätte tähenduses märgatavalt.

(vt punkt 38 ja resolutsioon)
Selleks, et töötajate õigus sellele, et nad võetakse tööle ja nad saavad töötada diskrimineerimiseta, oleks tõhus ja kasulik, peab nimetatud õigusega tingimata kaasnema tööandjate õigus töötajate vaba liikumist käsitlevaid õigusnorme järgides neid tööle võtta. Kuigi on leitud, et ELTL artiklis 45 ette nähtud vaba liikumise õigused on töötajatel, sh tööotsijatel, ei nähtu siiski selle artikli sõnastusest, et nendele õigustele ei saa keegi teine tugineda. Neil tingimustel võib selle artikli kohaldamisalasse kuuluva piirialatöötaja tööandja tugineda töötajatele otse antud õigustele.

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt on tööandjatele üle 45-aastaste töötute töölevõtmise eest tööhõivetoetuse andmise tingimuseks see, et töölevõetud töötu peab olema tööotsijana registreeritud samas liikmesriigis, kui sellisele registreerimisele on seatud liikmesriigi territooriumil elamise tingimus, mille kindlakstegemine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Kaalutlusruumiga, mis liikmesriikidel sotsiaalpoliitika valdkonnas on, ei saa nimelt õigustada selliste õiguste riivamist, mis on isikutel nende põhivabadusi käsitlevate aluslepingu sätete alusel.

Sellega seoses tuleb aga märkida, et elukohatingimus on võõrtöötajate ja piirialatöötajate puhul ebasobiv, kuna liikmesriigi tööturule sisenemine tõi põhimõtteliselt kaasa selle liikmesriigi ühiskonda lõimumise sellisel piisaval tasemel, mis võimaldab neil selles liikmesriigis tugineda liikmesriigi kodanikest töötajate ning liikmesriigis elavate töötajatega võrdse kohtlemise põhimõttele. Lõimumissuhe tekib eelkõige selle tõttu, et vastuvõtvas liikmesriigis töötamisega seoses makstavate maksude näol annavad võõrtöötajad ja piirialatöötajad samuti panuse selle liikmesriigi sotsiaalpoliitika rahastamisse.

(vt punktid 42, 52, 53, 55 ja resolutsioon)
Kuna Euroopa Parlament määras kindlaks otsustes, mis käsitlevad parlamendi osaistungjärkude ajakava aastateks 2012 ja 2013, lisaks kümnele täiskogu igakuisele osaistungjärgule, mis leiavad aset iga kuu, välja arvatud augustis ja oktoobris, kaks täiskogu osaistungjärku, mis kestavad mõlemad kaks päeva ja toimuvad oktoobrikuu sama nädala jooksul, siis rikkus parlament EL lepingu ja EL toimimise lepingu protokolli nr 6 ja Euratomi asutamislepingu protokolli 3 Euroopa Liidu institutsioonide ning teatud organite, asutuste ja talituste asukoha kohta, mille kohaselt parlament peab aastas 12 tavapärast täiskogu osaistungjärku Strasbourgis.

Nimelt kuna nende aastate kaks oktoobrikuus toimuvat tavapärast osaistungjärku, mis kestavad parlamendi tavalise praktika kohaselt 4 päeva, on määratud ühe nädala peale, siis need osaistungjärgud ei vasta institutsioonide asukohta käsitlevatest protokollidest tulenevatele nõuetele. Oktoobrikuu osaistungjärkudeks ette nähtud tegelik aeg väheneb enam kui poole võrra, mistõttu oktoobrikuuks ette nähtud osaistungjärgud ei ole kestuse poolest võrdsed teiste tavapäraste igakuiste osaistungjärkudega, mis nende samade otsustega on kindlaks määratud.

(vt punktid 40, 43, 46, 48, 56 ja 59)
Otsuse 2004/290, millega lubatakse Saksamaal kohaldada meedet, mis kaldub kõrvale kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist käsitleva kuuenda direktiivi 77/388 artiklist 21, artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes sisalduv mõiste „ehitustööd” hõlmab – lisaks tehingutele, mida kuuenda direktiivi artikli 6 lõike 1 määratluse kohaselt peetakse teenuste osutamiseks – ka tehinguid, mis on kaubatarned selle direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses.

Otsust 2004/290, millega lubatakse Saksamaal kohaldada meedet, mis kaldub kõrvale kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist käsitleva kuuenda direktiivi 77/388 artiklist 21, tuleb tõlgendada nii, et Saksamaa Liitvabariigil on õigus rakendada otsusega antud luba vaid osaliselt teatud alagruppide nagu üksikute ehitustööde liikide puhul või teatud teenusesaajatele ja kauba soetajatele tehtavate tööde puhul.

Alagruppide moodustamisel on liikmesriik kohustatud järgima neutraalse maksustamise põhimõtet ja liidu õiguse üldpõhimõtteid, eeskätt proportsionaalsuse ja õiguskindluse põhimõtet.

Liikmesriigi kohtu ülesanne on juhtumi kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid arvestades kontrollida, kas see on nii tema lahendatavas kohtuasjas, ning võtta olenevalt olukorrast vajalikke meetmeid asjassepuutuvate sätete kohaldamise selliste kahjulike tagajärgede kõrvaldamiseks, mis on vastuolus proportsionaalsuse või õiguskindluse põhimõttega.

(vt punkt 50, resolutsiooni punkt 2)
Riigihangete seaduse alusel asutatud Krajowa Izba Odwoławcza – kellel on ainupädevus lahendada ettevõtjate ja hankijate vahelisi vaidlusi esimeses astmes – kujutab endast selle seaduse sätetega talle antud pädevuse teostamisel „kohut” ELTL artikli 267 tähenduses. Asjaolu, et sellele organile on teiste sätete alusel antud ka nõuandev funktsioon, ei oma selles osas tähtsust.

Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 45 lõike 2 esimese lõigu punkti d tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et sellise raske eksimusega kutse- või ametialaste käitumisreeglite vastu, mille tõttu kõrvaldatakse ettevõtja käimasolevast hankemenetlusest automaatselt, on tegemist juhul, kui hankija on asjaomasele ettevõtjale süükspandavatel asjaoludel lõpetanud või üles öelnud ettevõtjaga sõlmitud hankelepingu või on hankelepingust taganenud, kui lepingu lõpetamine või ülesütlemine või lepingust taganemine on toimunud hankemenetluse alustamisele eelnenud kolme aasta jooksul ja täitmata jäänud tellimuse väärtus moodustab vähemalt 5% lepingu maksumusest.

Mõistet „raske eksimus” tuleb mõista nii, et enamasti viitab see asjaomase ettevõtja käitumisele, milles ilmneb tema süüline tahtlus või teatava raskusastmega hooletus. Nii võib igasugune lepingu või selle osa ebakvaliteetne, ebatäpne või puudustega täitmine tõesti näidata asjaomase ettevõtja kutsealase pädevuse piiratust, kuid ei ole automaatselt samastatav raske eksimusega. Lisaks eeldab raske eksimuse tuvastamine põhimõtteliselt seda, et asjaomase ettevõtja käitumist on konkreetselt ja individuaalselt hinnatud. Mõistet „raske eksimus” ei saa asendada mõistega asjaomasele ettevõtjale „süükspandavad asjaolud”.

Õigusnorm, mis ei piirdu direktiivi 2004/18 artikli 45 lõike 2 esimese lõigu punkti d üldise kohaldamise järgimisega, vaid sätestab selles osas hankijale imperatiivsed tingimused ja järeldused, mille see peab teatavatest asjaoludest automaatselt tegema – andmata sellele hankijale võimalust hinnata asjaomase ettevõtja väidetavalt süülist käitumist varasema hankelepingu täitmisel juhtumipõhiselt – ületab järelikult liikmesriikidele selle direktiivi artikli 45 lõike 2 teise lõiguga antud hindamisruumi piire osas, mis puudutab selle artikli lõike 2 esimese lõigu punktis d ette nähtud kõrvaldamise kriteeriumi kohaldamise tingimuste täpsustamist liidu õigust järgides.

(vt punktid 30, 31, 33–36, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus, artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et see reguleerib ammendavalt neid tingimusi, millele Euroopa maksekäsu avaldus peab vastama. Nimetatud artikli sõnastuses ei ole midagi sellist, mis võimaldaks jõuda järeldusele, et liikmesriikidele jääb õigus kehtestada Euroopa maksekäsu avalduse suhtes täiendavaid, nende siseriiklikus õiguses ette nähtud tingimusi.

Nagu määruse nr 1896/2006 artikli 7 lõike 2 punktist c ning lõigetest 3, 5 ja 6 selgelt tuleneb, näeb see artikkel juhul, kui ta jätab liikmesriikidele õiguse reguleerida oma siseriikliku õigusega ise teatavaid konkreetseid tingimusi, millele Euroopa maksekäsu avaldus peab vastama, selle ette sõnaselgelt. Seevastu ei sisaldu selles artiklis aga ühtegi muud sõnaselget ega kaudset viidet, mis annaks üldise loa kehtestada liikmesriikide siseriiklikus õiguses ette nähtud täiendavad tingimused. Määruse nr 1896/2006 eesmärk – mis on eelkõige lihtsustada ja kiirendada menetlust ning vähendada menetluskulusid selliste rahalisi nõudeid käsitlevate piiriüleste juhtumite korral, mida ei ole vaidlustatud – saaks kahjustatud, kui liikmesriigid võiksid oma siseriiklikus õiguses üldiselt ette näha täiendavaid nõudeid, mis tuleks Euroopa maksukäsu avalduse puhul täita. Need nõuded tooksid kaasa mitte ainult sellisele avaldusele erinevate tingimuste kehtestamise, vaid muudaksid Euroopa maksekäsumenetluse ka keerukamaks, pikaajalisemaks ja kulukamaks.

(vt punktid 27, 28, 30, 31, 36 ja resolutsiooni punkt 1)
Sellist abi võib nimelt anda üksnes ühenduse päritolu viinamarjavirde ladustamise korral. Lisaks antakse selle määruse artikli 32 lõike 2 kohaselt sellist abi, kui tootja on sõlminud sekkumisametiga ühe või mitu ladustuslepingut, mille kehtivus on nimetatud abi saamise eeldus.

Mis puudutab viinamarjavirde eraladustusabi korda, mis on kehtestatud määrusega nr 822/87 veinituru ühise korralduse kohta, muudetud määrusega nr 2253/88, siis olukorras, kus selle tulemusel, et äriühingut, mida ei ole olemas, peetakse viinamarjavirde müüjaks, ei ole võimalik tõendada selle viinamarjavirde ühenduse päritolu, ei saa tootja, kes on nimetatud viinamarjavirde sellelt äriühingult omandanud, igal juhul saada määruse nr 822/87 alusel ladustusabi.

Mõiste „eeskirjade eiramine” kohaldamisalasse määruse nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 1 tähenduses kuulub kohustuse, mis seisneb selles, et viinamarjavirre on ühenduse päritolu, täitmata jätmine viinamarjavirde eraladustusabi korra raames, mis on kehtestatud määrusega nr 822/87 veinituru ühise korralduse kohta, muudetud määrusega nr 2253/88. Selline rikkumine on liidu õiguse sätete rikkumine, mis kahjustab liidu eelarvet, tekitades põhjendamatu kuluartikli. Lisaks kohaldatakse igasuguse eeskirjade eiramise suhtes selle määruse artikli 1 tähenduses haldusmeetmeid ja -karistusi.

Ühenduse päritolu olemise kohustuse rikkumise korral ei saa karistamise õigusliku alusena tugineda määruse nr 1059/83 lauaveini, viinamarjavirde, kontsentreeritud viinamarjavirde ja puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde ladustuslepingute kohta, muudetud määrusega nr 2646/1999, artikli 17 lõike 1 punktile b. Seda sätet kohaldatakse eeskirjade eiramise menetlemisel, mis puudutavad ladustuslepingu täitmise tingimusi ja mis on leebemad kui selle artikli 17 lõike 1 punktis a osutatud rikkumised. Seevastu ei kohaldata nimetatud määruse artikli 17 lõike 1 punkti b selleks, et karistada oluliste rikkumiste eest, mis mõjutavad ladustusabi taotlemiseks esitatud ladustuslepingu kehtimist, mis omakorda seab otseselt kahtluse alla tootja õiguse saada ladustusabi.

Kui nii valdkonna eeskirjades kui siseriiklikes õigusnormides puudub aga säte, mis näeb ette karistuse kohaldamise, ei saa eeskirjade eiramise korral kohaldada „karistust” määruse nr 2988/95 artikli 5 tähenduses.

Siiski asjaoludel, kus tuvastatud eeskirjade eiramise tagajärjel ei saa leida, et ladustuslepingud, mille alusel ladustusabi anti, sõlmiti ladustusabi saamiseks õiguspäraselt, on siseriiklike ametiasutuste kohustus kohaldada haldusmeedet määruse nr 2988/95 artikli 4 lõike 1 esimese taande tähenduses, mis seisneb selle alusetult makstud abi tagasinõudmises.

(vt punktid 45, 52, 58, 62, 67, 72 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 3665/87, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (muudetud määrusega nr 2945/94 ja määrusega nr 495/97), artikli 11 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud eranditest ei tulene teisiti, kohaldatakse lõike 1 esimese lõigu punktis a sätestatud vähendamist muu hulgas juhul, kui selgub, et kaup, mille kohta ekspordiks toetust taotleti, ei olnud veatu ja standardse turustuskvaliteediga, kuigi eksportija oli heauskne ja kirjeldas asjaomase kauba olemust ja päritolu nõuetekohaselt.

Vähendamise mehhanismi sisuks on määrata karistuseks summa, mille suurus määratakse kindlaks sõltuvalt summast, mis oleks eksportijale taotletud toetuse andmise korral alusetult makstud. Kõnealune sanktsioon on eksporditoetuste süsteemi lahutamatu osa ning sellel puudub kriminaalõiguslik olemus. Vastutus, millel kõnealune sanktsioon põhineb, on olemuselt objektiivne. Sellest järeldub, et vähendamist tuleb kohaldada ka juhul, kui eksportija süü puudub, ta tegutses heauskselt ja andis oma ekspordideklaratsioonidega hõlmatud kauba olemuse ja päritolu kohta täpse kirjelduse.

(vt punktid 25, 26, 28, 37 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi keeldumine kolmanda riigi kodanikule perekonnaga taasühinemise õiguse alusel elamisloa andmisest, kui see kodanik soovib elada koos oma abikaasaga – kes on samuti kolmanda riigi kodanik, elab seaduslikult selles liikmesriigis ja on oma esimesest abielust sündinud liidu kodanikust lapse ema – ning koos lapsega, kes on sündinud nende endi kooselust, ja kes on samuti kolmanda riigi kodanik, tingimusel et selline keeldumine ei too asjaomase liidu kodaniku jaoks kaasa liidu kodaniku staatusest tulenevate põhiliste õiguste reaalse kasutamise võimalusest ilmajäämist.

Hindamisel, kas asjaomasel keeldumisel on selline mõju, tuleb arvestada asjaoluga, et nendel kolmanda riigi kodanikel, kellel on liidu kodanike ainuhooldusõigus, on asjaomases liikmesriigis alaline elamisluba, mistõttu ei ole neil ega nende ülalpeetavatel liidu kodanikel mingit sundi lahkuda sellest liikmesriigist ega liidu territooriumilt.

Uute perekondade hindamisel tuleb ka võtta arvesse, millist mõju perekonnaelule võib avaldada otsus, et vanem peab lahkuma liikmesriigi territooriumilt, mille kodanik tema laps on.

Selles osas siiski iseenesest ei piisa üksnes asjaolust, et majanduslikust seisukohast või liidu territooriumil perekonna ühtsuse säilitamiseks näib soovitatav, et kolmandate riikide kodanikest ja ühest väikelapseeas liidu kodanikust koosneva pere liikmed saaksid elada koos selle kodanikuga liidu territooriumil selles liikmesriigis, mille kodakondsus viimati nimetatud isikul on, asumaks seisukohale, et kui ei anta sellist õigust riigis elada, on nimetatud kodanik sunnitud liidu territooriumilt lahkuma.

Selle hindamise puhul ei ole otsustav asjaolu, kas isik, kelle jaoks perekonna taasühinemisõiguse alusel esitatud elamisluba taotletakse, elab või ei ela koos perekonna taasühinemist taotleva isikuga ja teiste pereliikmetega, ega bioloogilised sidemed selle kolmanda riigi kodaniku ja väikelapseeas liidu kodaniku vahel.

Seevastu tuleb arvesse võtta asjaolu, et kolmandate riikide kodanikud, kelle jaoks elamisluba taotletakse, ei pea neid kodanikke seadusjärgselt ülal ega hoolitse nende eest majanduslikult või emotsionaalselt. Sõltuvussuhe nende kodanike ja kolmanda riigi kodaniku vahel võib kahjustada liidu kodakondsuse kasulikku mõju, kui selle sõltuvuse tõttu on see liidu kodanik kõnealuse keelduva otsuse tõttu sunnitud lahkuma mitte ainuüksi selle liikmesriigi territooriumilt, mille kodanik ta on, vaid ka kogu liidu territooriumilt.

(vt punktid 49–56, 58, 82 ja resolutsioon)