KOHTUJURISTI ETTEPANEK

M. POIARES MADURO

esitatud 18. mail 2004( )

Kohtuasi C-87/00

Roberto Nicoli

versus

Eridania SpA

(Giudice di Pace di Genova (Itaalia) eelotsusetaotlus)

Suhkur – Turustusaasta 1998/1999 – Valge suhkru tuletatud sekkumishind Itaalia jaoks – Puudujäägipiirkonnad – Tarbimise mõiste

1. Siseriiklik kohus esitab käesoleva eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtule küsimuse suhkrusektori turgude ühiskorralduse kohta. See ühiskorraldus tähendab erinevate suhkru- ja suhkrupeedihindade – mis on puudujäägipiirkondade jaoks kõrgemad kui ülejäägipiirkondade puhul – kindlaksmääramist. Kohtuvaidlus puudutab põhiliselt tarbimise mõistet, mida pädevad institutsioonid kasutavad arvutustes, mis on aluseks piirkonna määratlemisel ülejäägi- või puudujäägipiirkonnana. Euroopa Kohtult soovitakse teada, kas asjaolu, et suhkrut, mis on lisatud liikmesriigis töödeldud toodetesse, mis on mõeldud ekspordiks, ei ole käsitletud selles liikmesriigis tarbitud suhkruna, muudab kehtetuks määruse, millega ei ole Itaaliat 1998/1999. turustusaastaks ühenduse puudujäägipiirkondade hulka arvatud.

I. Õiguslik raamistik, asjaolud, menetlus ja eelotsuseküsimused

2. Käesolevas asjas kohaldatava nõukogu 30. juuni 1981. aasta määruse (EMÜ) nr 1785/81 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta (edaspidi „baasmäärus”)( ) kolmanda põhjenduse kohaselt on turgude ühiskorralduse eesmärk lisaks põllumajandussaaduste ühisturu toimimisele ja arengule ka „[…] ühenduse suhkrupeedi- ja suhkrurookasvatajatele töö ja elatustasemega seotud vajalike tagatiste tagamine […]”, nähes ette meetmed suhkruturu stabiliseerimiseks. Nende meetmetega nähakse ette eelkõige hindu ja kvoote puudutavad eeskirjad.

3. Valge suhkru hinna osas näeb baasmääruse artikli 3 lõige 1 ette, et igal aastal määratakse kindlaks sekkumishind puudujäägita piirkondadele ja tuletatud sekkumishind igale puudujäägipiirkonnale. Baasmääruse artiklite 4 ja 5 kohaselt määratakse igal aastal suhkrupeedi – tooraine, millest toodetakse suhkrut –miinimumhinnad, mida suurendatakse puudujäägipiirkondade puhul summa võrra, mis võrdub kõnealuse ala tuletatud sekkumishinna ja sekkumishinna vahega, korrutatuna koefitsiendiga 1,30.

4. Baasmääruse artiklid 24 ja 25 näevad suhkru ja isoglükoosi tootmiseks igale liikmesriigile ette A- ja B-kvoodi määramise. Liikmesriigid määravad need kvoodid ettevõtjatele, võttes aluseks ühenduse õigusaktides kehtestatud kriteeriumid. Määruse artiklis 9 on sätestatud, et liikmesriikide poolt nimetatud sekkumisametid ostavad kokku kvootide raames toodetud suhkru sekkumishinnaga või tuletatud sekkumishinnaga, mis tagab turustamisvõimaluse ja kindla hinna. Määruse artikli 26 kohaselt ei ole kvoodiväliselt toodetud suhkrul (C-suhkur) tagatisi ning see tuleb eksportida ilma õiguseta eksporditoetusele või müüa ühenduse siseturul, kusjuures see maksustatakse imporditud suhkru suhtes kohaldatava tollimaksuga.

5. Määruse (EÜ) nr 1361/98, millega kehtestatakse sekkumishinnad 1998/1999. turustusaastaks (edaspidi „vaidlusalune määrus”)( ), mis on vastu võetud baasmääruse kohaldamiseks, kolmandas põhjenduses on täpsustatud, et „Iirimaa, Ühendkuningriigi, Hispaania, Portugali ja Soome tootmispiirkondades on ette näha ettenähtust väiksemat tarnimist.” Vaidlusaluse määruse artiklis 1 ei ole Itaalia jaoks tuletatud sekkumishinda kindlaks määratud.

6. Käesolevas asjas müüs Roberto Nicoli Eridania SpA-le (edaspidi „Eridania”) oma 1998/1999. turustusaasta suhkrupeeditoodangu. Eridania maksis hagejale summa, mis ei hõlmanud summat, mis oleks tulnud juurde arvata juhul, kui Itaalia oleks olnud klassifitseeritud puudujäägipiirkonnana. R. Nicoli esitas Eridania vastu hagi, et kohus mõistaks viimati nimetatult välja hinna ülejäänud osa.

7. Siseriiklik kohus esitas 28. veebruaril 2000 kolm eelotsuse küsimust, mis saabusid Euroopa Kohtusse 7. märtsil 2000. Eelotsusetaotluse teinud kohus rõhutab eelkõige järgmist: liikmesriiki, kes peab oma vajaduste rahuldamiseks suhkrut importima, tuleb käsitleda puudujäägipiirkonnana ning talle tuleb määrata tuletatud sekkumishind; kui suhkrut, mis on Itaalias lisatud toiduainetele, mida eksporditakse teistesse liikmesriikidesse, käsitletakse neis teistes riikides tarbitud suhkruna, on vaidlusaluse määruse kehtivus puudujäägiolukorra mõistet toetavat loogikat silmas pidades kahtlane, kuna Itaalial võis olla vaja suhkrut importida, ilma et talle oleks määratud tuletatud sekkumishinda; viimatinimetatud asjaolu toob kaasa vaidlusaluse määruse tühisuse.

8. Euroopa Kohus otsustas kohtu presidendi 13. aprilli 2000. aasta otsusega menetluse peatada ajani, mil on tehtud otsus kohtuasjas Itaalia v. nõukogu, mis käsitles vaidlusaluse määruse kehtivust seoses Itaalia klassifitseerimisega ülejäägipiirkonnana. Asjas tehti otsus 14. märtsil 2002( ), Euroopa Kohtu kantselei saatis otsuse eelotsusetaotluse teinud kohtule, küsides viimaselt, kas ta viidatud kohtuotsust arvestades soovib endiselt vastust eelotsusetaotlusele. Pärast seda, kui siseriiklik kohus oli poolte esindajad põhikohtuasja menetluses ära kuulanud, otsustas ta 30. juuli 2002. aasta määrusega, et soovib vastust teisele ja kolmandale küsimusele, kuid võtab tagasi esimese. Siseriiklik kohus leidis, et viidatud Euroopa Kohtu otsuses ei ole võetud seisukohta küsimuses, kuidas tõlgendada mõistet „kindlaksmääratud piirkonnas tarbimine” ning seega ootab endiselt vastust ka kehtivuse küsimusele, „mitte ainult põhjenduste küsimuses, vaid ühtlasi ja eelkõige ka seetõttu, et [vaidlusaluses] määruses ei ole kindlaks määratud tuletatud sekkumishinda kõikide Itaalia piirkondade jaoks”.

9. Seega on Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimused järgmised:

„[1)] Kas [baas]määrust tuleb tõlgendada nii, et piirkonna määratlemine puudujäägipiirkonnana peab tuginema arvutusmeetodile, milles käsitletakse selles piirkonnas tarbitud suhkruna suhkrut, mis seal lisati töödeldud tootesse, isegi kui see toode tarbitakse mõnes teises riigis, või peab piirkonna määratlemine puudujäägipiirkonnana tuginema arvutusmeetodile, milles ei käsitleta selles piirkonnas tarbitud suhkruna suhkrut, mis seal lisati töödeldud tootesse, kuid mis tarbitakse mõnes teises riigis?

[2)] Kas [vaidlusalune] määrus on kehtiv, arvestades, et selles ei ole määratud kindlaks tuletatud sekkumishinda kõikide Itaalia piirkondade jaoks kooskõlas [baas]määruse artikli 3 lõikega 1, artikli 5 lõikega 3 ja artikli 6 lõikega 2, ning sellele ei ole esitatud mitte mingisuguseid põhjendusi?”

II. Poolte märkused

10. Komisjon, nõukogu ja Eridania leiavad, et Euroopa Kohus on eelotsuse küsimustele eespool viidatud otsuses Itaalia v. nõukogu juba vastanud. Seega teevad nõukogu ja Eridania ettepaneku lõpetada asi määrusega kodukorra artikli 104 lõike 3 alusel, kuna küsimused on identsed nendega, mille suhtes Euroopa Kohus on juba varem seisukoha võtnud. Nõukogu viitab ühtlasi ka võimalusele tunnistada hagi vastuvõetamatuks. Seevastu Itaalia valitsus ja R. Nicoli leiavad, et viidatud otsuses eelotsuse küsimustele vastatud ei ole.

11. R. Nicoli ja Itaalia valitsus toetavad asja põhisisu osas eespool punktis 7 kirjeldatud siseriikliku kohtu seisukohta. R. Nicoli leiab, et kui arvutustes kasutatud tarbimise mõiste kohaselt oleks võetud arvesse ka suhkur, mis on lisatud ühes liikmesriigis töödeldud toodetesse, mis on mõeldud eksportimiseks teise liikmesriiki, oleks Itaalia klassifitseeritud puudujäägipiirkonnana. Itaalia põllumajandus- ja metsandusressursside ministeeriumi andmete kohaselt, mis pärinesid komisjonilt, erines suhkrukogus, mis on lisatud Itaalias töödeldud toodetesse, mis seejärel eksporditi (326 210 tonni), suhkrukogusest, mis on lisatud teistes riikides töödeldud toodetesse, mis imporditi Itaaliasse (190 860 tonni), 135 360 tonni võrra. Kui see vahe (135 360 tonni) oleks lisatud tarbitud suhkrukogusele, oleks Itaalia tulnud 1998/1999. turustusaastaks klassifitseerida puudujäägipiirkonnana, kuna tarbimine oleks olnud suurem kui tootmine. Seega oleks tulnud Itaalia jaoks määrata tuletatud sekkumishind. Kasutatud tarbimise mõiste tagajärjed on sellise riigi jaoks nagu Itaalia, kes on oluline töödeldud toodete tootja ja eksportija, olulise tähtsusega.

12. Ühtlasi on R. Nicoli ka seisukohal, et suhkru lisamine töödeldud toodetesse kujutab endast tarbimisviisi, mida ei tohi tähelepanuta jätta, hinnates liikmesriigi võimet oma suhkruvajaduste rahuldamisel, kuna vajaduste hulka kuulub ka suhkru tööstuslik kasutamine. Itaalia valitsus toetab seda seisukohta. Ta leiab, et ainus oluline element riigi klassifitseerimisel puudujäägipiirkonnana on asjaolu, et tal võib tekkida vajadus osta valget suhkrut riikidest, mis on klassifitseeritud ülejäägipiirkonnana, ning see sõltub riigi koguvajadusest, mille hulka kuuluvad ka eksporditavaid tooteid tootva tööstuse vajadused. Pädevate institutsioonide poolt kasutatud tarbimise mõiste on vastuolus baasmääruse eesmärgiga. Sellise tarbimise mõiste kasutamine kujutab endast hindamisviga, mis toob kaasa vaidlusaluse määruse tühisuse.

13. Eridania jaoks sisaldub vastus eelotsuse küsimusele komisjoni 29. aprilli 1996. aasta määruses (EÜ) nr 779/96, millega sätestatakse suhkrusektori teabevahetust käsitleva nõukogu määruse nr 1785/81 üksikasjalikud rakenduseeskirjad.( ) Selle määruse II lisa kohaselt ei kuulu suhkur, mis sisaldub ühes riigis töödeldud toodetes, mis eksporditakse välismaale, kõnealuses riigis tarbitud suhkru kategooriasse.

14. Komisjon ja nõukogu on asja põhisisu kohta esitanud sarnaseid märkusi. Komisjon selgitab, et puudujäägipiirkondade jaoks kõrgema tuletatud sekkumishinna määramise eesmärk on võimaldada puudujäägipiirkondade varustamist suhkruga, mis on pärit puudujäägita piirkondadest. Tuletatud sekkumishind on mõeldud transpordikulude osaliseks hüvitamiseks. Tuletatud sekkumishinna määramise eesmärk on ka takistada suhkrupeeditoodangu vähenemist, mis tooks järgnevatel turustusaastatel kaasa veelgi suurema puudujäägi.

15. Komisjon kinnitab, et ühenduse institutsioonidel on selles valdkonnas lai kaalutlusõigus. Konkreetse geograafilise piirkonna oletatava puudujäägi kindlaksmääramiseks on mitmeid meetodeid, millest igaühel on oma eelised ja puudused. Komisjon on seisukohal, et asjaolu, et määruses (EÜ) nr 1269/2001( ), millega asendati baasmäärus, ei ole tarbimise mõistet muudetud ega täpsemalt määratletud, kinnitab selle mõiste tõlgendamisviisi institutsioonide praktikas. See mõiste on samaväärne mõistega, mida kasutatakse muudes suhkruturgude ühiskorralduse mehhanismides, eelkõige eespool viidatud määruses nr 779/96 ette nähtud andmeedastuste puhul, mida kasutatakse põhitoodangumaksude väljaarvutamiseks ja eksporditoetuste haldamiseks. Lisaks leiavad nii nõukogu kui komisjon, et R. Nicoli pakutud hindamismeetodi kasutamine ületaks institutsioonide kaalutlusõiguse piire ning tähendaks võimu kuritarvitamist. Sellise muudatuse kohaldamine ilma baasmääruse muutmiseta tähendaks tuletatud sekkumishinna määramist muudel eesmärkidel kui need, mida seadusandja on silmas pidanud, st seeläbi suurendataks Itaalia suhkrupeedikasvatajate sissetulekut.

16. Euroopa Kohus esitas nõukogule ja komisjonile enne kohtuistungit küsimuse, millele palus vastata kirjalikult. Institutsioonidel paluti kohtule teatada, kas Itaalia oleks nende nägemuse kohaselt tulnud klassifitseerida 1998/1999. turustusaastaks puudujäägipiirkonnana, kui tarbimine oleks välja arvutatud nii, et suhkrut, mis on konkreetses piirkonnas lisatud töödeldud toodetesse, mis seejärel eksporditi, oleks käsitletud selles piirkonnas tarbitud suhkruna.

17. Mõlemad institutsioonid nentisid, et tarbimise mõiste sellise tõlgendamise korral oleks Itaalia tulnud 1998/1999. turustusaastaks klassifitseerida puudujäägipiirkonnana. Komisjoni poolt edastatud andmete alusel oleks Itaalia suhkrupuudujääk olnud 47 800 tonni, kui suhkrutarbimise hulka oleks arvatud suhkur, mis on lisatud eksportimiseks mõeldud toodetesse, ja kui sellest oleks maha arvatud suhkur, mis on lisatud muudes piirkondades töödeldud toodetesse, mis imporditi Itaaliasse, mis tundub R. Nicoli pakutud tarbimise mõistet kasutades loogiline.

18. R. Nicoli, Eridania, Itaalia valitsus, nõukogu ja komisjon täiendasid oma kirjalikke märkusi 25. märtsi 2004. aasta kohtuistungil suuliste märkustega, mida võetakse asja hindamisel samuti arvesse.

III. Hinnang

19. Kõigepealt tuleb eelotsusetaotluse teinud kohtu esitatud küsimused ümber sõnastada. Tundub, et siseriiklik kohus on esitanud Euroopa Kohtule kaks eri küsimust, millest esimene käsitleb tõlgendamist ja teine kehtivust. Sellegipoolest ei ole esimene küsimus eraldiseisev, kuna siseriiklik kohus ei palu Euroopa Kohtult sellise ühenduse õigusnormi tõlgendamist, mida ta põhikohtuasjas ise kohaldama peab. Esimene küsimus kujutab endast tegelikult ühte kahest põhjusest, mis võivad kaasa tuua vaidlusaluse määruse kehtetuse. Seega tuleb esitatud küsimusi käsitleda ühe tervikuna, mis on esitatud selleks, et Euroopa Kohus võtaks seisukoha vaidlusaluse määruse kehtivuse küsimuses, kuna määruses ei ole Itaalia jaoks tuletatud sekkumishinda kindlaks määratud, arvestades määruse põhjendusi ja selle vastuvõtmisel kasutatud tarbimise mõistet.

20. Olles küsimused ümber sõnastanud, tuleb otsustada, milline on eespool viidatud kohtuotsuse Itaalia v. nõukogu tähendus osundatud kehtivuse küsimusele. Sellega seoses tundub mulle, et komisjoni, nõukogu ja Eridania argument, et viidatud kohtuotsusega on neile küsimustele juba vastatud, on põhjendatud ainult osas, mis puudutab vaidlustatud määruse põhjendatuse küsimust. Eespool viidatud otsuse Itaalia v. nõukogu punktidest 56–63 nähtub, et Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et määruse põhjendused on EÜ artikli 253 nõuetega kooskõlas. Seega ei saa määruse kehtivust seada kahtluse alla põhjendusel, et rikutud on põhjendamiskohustust osas, mis puudutab otsust Itaalia jaoks tuletatud sekkumishinda mitte kindlaks määrata. Seega saab selle küsimuse lahendada osundatud otsusele viitamisega.

21. Olukord on veidi teistsugune osas, mis puudutab määruse väidetavat kehtetust tulenevalt selles kasutatud tarbimise mõistest, mida eespool viidatud otsuses Itaalia v. nõukogu ei uuritud. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab, ei ole osundatud kohtuotsusega vastatud küsimusele, kas suhkrut, mis on lisatud ekspordiks mõeldud töödeldud toodetesse, tuleb käsitleda tarbitud suhkruna, ning kas vaidlusalune määrus tuleb selles kasutatud tarbimise mõiste tõttu kehtestuks tunnistada.

22. Vastus tuleneb viidatud otsuse punktidest 71–78. Itaalia valitsuse arvates tuli olukorra hindamisel tugineda imporditud toorsuhkru kogusele, millest arvati maha eksporditud kogused (nn Itaalia meetod), mitte meetodile, milles võrreldakse tootmist ja tarbimist igas piirkonnas (nn ühenduse meetod). Pädevad institutsioonid kasutasid alates 1998/1999. turustusaastast ühenduse meetodit, võttes kasutusele uue meetodi, ilma et oleks seda põhjendanud. Euroopa Kohus on leidnud, et „Itaalia valitsus ei ole kasutatava meetodi muutust õiguslikult piisavalt põhjendanud” (punkt 72). Kohus nentis, et komisjon ja nõukogu kasutasid 1998/1999. turustusaastale eelnevate aastate puhul sama meetodit nagu käesolevas asjas tähtsust omava turustusaasta puhul, „võrreldes tootmist ja hinnangulist tarbimist saabuval aastal” (punkt 76). Selle tulemusena lükkas Euroopa Kohus tagasi „väite, mis tulenes hindamismeetodi väidetava muutmise põhjendamata jätmisest” (punkt 78). Seega tundub olevat selge, et viidatud otsuses ei ole tarbimise mõistet tõlgendatud. Seega on siseriiklik kohus õigustatult seda puudutava küsimuse juurde jäänud, ning seda tuleb uurida käesolevas asjas.

23. Kõigepealt tuleb meenutada, et baasmäärus tarbimise mõistet ei määratle. Tegelikult ei ole selles määratletud ka seda, mida tuleb mõelda „puudujäägipiirkondade” ja „ülejäägipiirkondade” all, vaid seadusandja on jätnud selle halduspraktika otsustada. Ainult suhkrusektori teabevahetust käsitleva määruse,( ), mida kohaldati põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal, II lisas tundub olevat kindlaks määratud, et suhkrut, mis on lisatud töödeldud toodetesse, mis eksporditakse teistesse liikmesriikidesse või kolmandatesse riikidesse, ei arvata selles konkreetses piirkonnas tarbitu hulka. Selle määruse II lisa eesmärk ei ole määratleda tarbimise mõistet, mida tuleb kasutada piirkondade klassifitseerimiseks puudujäägi- või ülejäägipiirkonnana, vaid üksnes kehtestada suhkruturu ühiskorralduse paljudes mehhanismides kasutatavate andmete edastamise ühtne kord. Seega ei ole sel esitatud küsimuse osas tähtsust.

24. Regulatsiooni puudumine võib tekitada mõtte – nagu nõukogu kohtuistungil märkis –, et sellise halduspraktika kohtulik kontroll on äärmiselt piiratud, et mitte öelda võimatu. Mulle seevastu tundub, et kuna konkreetse määruse kohaldamisel tehakse valikuid, tuleb sellise valiku tegemisel järgida kõnealuse määruse eesmärke. Seega pidid pädevad institutsioonid käesolevas asjas vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseks vajalike arvutuste juures kasutatava tarbimise mõiste valikul pidama kinni baasmääruse eesmärkidest. Euroopa Kohtul on kohustus kontrollida, kas nad on seda teinud.

25. Sellega seoses tuleb kindlaks määrata vajaliku kohtuliku kontrolli ulatus. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuna põllumajanduspoliitika elluviimisel ühenduse institutsioonide poolt, eelkõige suhkrusektoris, on vaja hinnata keerulist majanduslikku olukorda, siis ei ole institutsioonide kaalutlusõigus suunatud mitte üksnes vastuvõetavate sätete iseloomu ja ulatuse kindlaksmääramisele, vaid teataval määral ka baasandmete tuvastamisele. Sellise pädevuse kontrollimisel peab kohus piirduma sellega, et kontrollib, kas vaidlustatud õigusakti juures ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kas esineb võimu kuritarvitamist.( )

26. Osundatud kohtupraktika on käesoleval juhul asjakohane, kuna tarbimise mõiste, mida kasutati ühenduse piirkondade klassifitseerimiseks puudujäägi- või ülejäägipiirkondadena, on keerulise majandusliku hinnangu üks elemente. Seega peab Euroopa Kohus respekteerima pädevate institutsioonide majanduslikke valikuid, ei saa asendada institutsioonide hinnangut enda omaga ning tema sekkumine peab piirduma eelmises punktis tõstatatud küsimustega.

27. Käesolevas asjas tuleb nentida, et kui puudujäägipiirkondadele kõrgema tuletatud sekkumishinna määramise eesmärk on, nagu komisjon oma märkustes kinnitab, esiteks võimaldada tarnida neisse piirkondadesse suhkrut puudujäägita piirkondadest, arvestades eelkõige transpordikulusid, ja teiseks hoida ära suhkrupeeditoodangu vähenemine, mis tooks järgmisteks turustusaastateks kaasa veelgi suurema puudujäägi, siis esmapilgul tundub pädevate institutsioonide poolt kasutatud tarbimise mõiste olevat selle eesmärgiga vastuolus.

28. Kasutatud tarbimise mõiste tagajärg on see, et piirkond võidakse klassifitseerida ülejäägipiirkonnana isegi siis, kui tal on tegelikult vaja teistest ühenduse piirkondadest suhkrut tarnida. Sellise eelduse korral piirkonnale kõrgemat tuletatud sekkumishinda ei määrata, mis on vastuolus hindade määramisega taotletava eesmärgiga. Suhkruturgude ühiskorralduse selle elemendi eesmärkide ja selle rakendamiseks kasutatavate meetmete vaheline niivõrd ilmne erinevus kujutab endast ilmset hindamisviga, kui pädevad asutused ei suuda oma valiku põhjusi selgitada.

29. Komisjon on oma märkustes öelnud, et tarbimise mõiste, mida kasutati piirkondade klassifitseerimisel ülejäägi- või puudujäägipiirkonnana, on seesama, mida kasutatakse põhitoodangumaksude väljaarvutamiseks ja eksporditoetuste haldamiseks, ilma et seda valikut oleks muud moodi põhjendatud ja selgitamata, miks on käesoleval juhul vaja kasutada sedasama tarbimise mõistet. Komisjon lisas kohtuistungil, et R. Nicoli pakutud tarbimise mõiste kasutamisel piirkondade klassifitseerimiseks puudujäägi- või ülejäägipiirkonnana võib eksporditoetuste andmise korra jaoks olla negatiivseid tagajärgi, kuna seda rahastatakse suhkrutootjate maksudest. Komisjon on seisukohal, et kui Itaalia klassifitseeritaks puudujäägipiirkonnana, oleks tema panus toetuste rahastamisesse väiksem, samas kui ta saaks eksporditoetustest suuremat tulu.

30. Need argumendid ei ole piisavad, õigustamaks baasmääruse eesmärkide ja rakendamise vahelist erinevust. Asjaolu, et üht tarbimise mõistet kasutatakse suhkruturu ühiskorralduse muude aspektide jaoks, ei tohiks automaatselt tähendada, et tuletatud sekkumishinna kindlaksmääramisel kasutatakse mõistet, mis on vastolus eesmärgiga, mida tuletatud sekkumishinna määramisega soovitakse saavutada. Samuti ei pea sobiv tarbimise mõiste olema ilmtingimata seesama, mida tuleb kasutada baasmääruse muude sätete kohaldamiseks. Seega suhkruturu ühiskorralduse erinevate mehhanismide vaheline ilmne ebakõla, mis komisjoni kinnituste kohaselt tuleneb R. Nicoli poolt pakutud tarbimise mõiste kasutamisest, on vaid näiline.

31. Sellisel, puudujäägipiirkondade jaoks tuletatud sekkumishinna kindlaksmääramise eesmärgiga paremini kooskõlas oleval mõistel ei tundu samuti olevat põhitoodangumaksudele ja eksporditoetuste korrale komisjoni poolt osundatud negatiivseid tagajärgi. Komisjoni äärmiselt tehniline ja ebaselge argument ei veena mind. Komisjon ei ole ära näidanud, et puudujäägipiirkondade jaoks tuletatud sekkumishinna määramise eesmärgi ja muude osundatud mehhanismide vahel oleks otsene seos. Pealegi ei ole komisjon suutnud selgitada, miks on tarbimise mõiste, mille kasutamine on piirkondade klassifitseerimiseks puudujäägi- või ülejäägipiirkonnana asjakohasem, vastuolus muude suhkruturu ühiskorralduse mehhanismidega. Nõukogu ja komisjon on möönnud, et R. Nicoli pakutud mõiste kasutamine oleks äärmiselt asjakohane, arvestades institutsioonide laia kaalutlusõigust selles valdkonnas.

32. Kui puudujäägipiirkondade jaoks tuletatud sekkumishinna kindlaksmääramisel on ülalviidatud eesmärk ja kui piirkonna klassifitseerimine ülejäägi- või puudujäägipiirkonnana peab toimuma „järgmise turustusaasta hinnangulise toodangu ja tarbimise võrdlemise teel”( ), ei ole loogiline ekspordiks mõeldud toodetesse lisatud suhkrut mitte käsitleda selles piirkonnas tarbitud suhkruna. Selline valik on vastuolus süsteemi, eelkõige tuletatud sekkumishinna kindlaksmääramise loogikaga, mille eesmärk on suhkruturgude stabiliseerimine( ). Euroopa Kohtule esitatud selgitustest lähtudes leian, et R. Nicoli ettepanek on põhjendatud. Tarbimise mõiste, mida kasutatakse piirkonna klassifitseerimisel puudujäägi- või ülejäägipiirkonnana, peab hõlmama suhkrut, mis on lisatud selles piirkonnas töödeldud toodetesse, mis on mõeldud ekspordiks, ning sellest peab olema maha arvatud suhkur, mis on lisatud teistes liikmesriikides töödeldud toodetesse, mis on imporditud ja tarbitud selles piirkonnas.

33. Komisjoni vastus punktides 16 ja 17 osundatud küsimusele näitab, et seda saab välja arvestada andmete alusel, mida liikmesriigid on edastanud eespool viidatud, suhkrusektori teabevahetust käsitleva määruse nr 779/96 alusel. Komisjoni poolt vastuseks Euroopa Kohtu esitatud küsimusele edastatud andmetest nähtub, et juhul kui Euroopa Kohus otsustab järgida käesolevas ettepanekus pakutud lähenemisviisi, tuleks vaidlusalune määrus tühistada. Kohtuistungil vaidlustas Eridania komisjoni poolt vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele esitatud andmed, kuid komisjon selgitas, et tegemist on andmetega, mida oleks kasutatud vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseks juhul, kui oleks toetatud R. Nicoli pakutud tarbimise mõistet.

34. Nõukogu ja komisjon panid kohtuistungil rõhku asjaolule, et R. Nicoli poolt vaidlustatud tarbimise mõistet kasutati varem ning Itaalia Vabariik ei vaielnud sellele vastu. See vastuväide ei tundu olevat põhjendatud. Isegi kui see nii oli, ei takista see R. Nicolit vaidlustamast teda puudutavat meedet, mille ta arvab olevat baasmäärusega vastuolus. Euroopa Kohtult ei ole taotletud liikmesriigi ja institutsiooni vahelise vaidluse lahendamist. Igal juhul ei või liikmesriigi nõusolek kindlaksmääratud poliitilisele lahendusele mõjutada üksikisikute õigusi. Meenutagem ka seda, et Euroopa Kohus on Van Gend & Loos kohtuotsuses märkinud, et „huvitatud üksikisikute valvsus oma õiguste kaitsel tagab tõhusa järelevalve lisaks järelevalvele, mille [EÜ asutamislepingu] artiklid 169 ja 170 [nüüd EÜ artiklid 226 ja 227] usaldavad komisjoni ja liikmesriikide hoolde”( ).

35. Tahaksin täpsustada, et tühistades vaidlusaluse määruse eespool nimetatud põhjustel, ei asenda Euroopa Kohus pädevate institutsioonide hinnangut enda omaga. Kuigi institutsioonidel on selles valdkonnas lai kaalutlusõigus, on käesolevas asjas antud hinnangu puhul tehtud ilmne viga. Euroopa Kohus jääb oma volituste piiridesse, kuna kasutatud tarbimise mõistet oleks saanud kasutada juhul, kui baasmäärust oleks muudetud nii, et see oleks välistanud ilmnenud vastuolud. Isegi kui on tõsi, et selle valdkonna õigusaktid ei ole kuigi läbipaistvad ega selged, peab Euroopa Kohus ühenduse õigusaktide kehtivust siiski tema käsutuses olevate vahenditega kontrollima. Käesoleval juhul ei vasta vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseks kasutatud tarbimise mõiste tuletatud sekkumishinna määramise eesmärgile. Vahendi ja eesmärgi vahel ei ole mõistlikku seost, ning vastuolu õigustamiseks ei ole ka muid veenvaid põhjendusi. Seega piirdub pakutud lahendus nentimisega, et kasutatud tarbimise mõiste on vastuolus baasmäärusest tuleneva tuletatud sekkumishindade määramise eesmärgiga.

36. Mõistliku seose olemasolu baasmääruse eesmärgi ja selle saavutamiseks valitud vahendite vahel on määruse kehtivuse vajalik tingimus. Selline nõue võimaldab Euroopa Kohtul kontrollida, kas märgitud eesmärgi ja kasutatavate vahendite vahel on küllaldane seos. Kui sellise seose olemasolu ei oleks vajalik, oleks üksikisikud jäetud ilma kaitsest nende valikute eest, kuna neil poleks võimalik kontrollida võetud meetmete ja taotletavate eesmärkide vahelist seost. Euroopa Kohtu roll on ühtlasi ka tagada, et institutsioonide poliitilised valikud oleksid selged ja läbipaistvad ning et üksikisikud saaksid neid vaidlustada ja et neid saaks nende nõudel kontrollida. Selliste asjaolude korral võib seadusandja võtta vastu ka uue õigusakti, milles ta on oma valikuid ja nende rakendamiseks kasutatavaid vahendeid esitanud selgemal moel. Euroopa Kohus toetab omapoolse sekkumise läbi kaudselt ühtset põllumajanduspoliitikat käsitlevate õigusaktide suuremat läbipaistvust, mis on vajalik nii tööstusele kui tootjatele, kuid ka tarbijatele ja kodanikele. Selline sekkumine on nii selles kui muudes valdkondades vajalik, tagamaks poliitilise vastutuse mehhanismide toimimist demokraatia tingimustes.

IV. Ettepanek

37. Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Giudice di Pace di Genova’le järgmiselt:

„Nõukogu 26. juuni 1998. aasta määrus (EÜ) nr 1361/98, millega kehtestatakse 1998/1999. turustusaastaks valge suhkru tuletatud sekkumishinnad, toorsuhkru sekkumishind, A-suhkrupeedi ja B-suhkrupeedi miinimumhinnad ning laokulude hüvitamise määrad, on tühine osas, milles selles ei ole kindlaks määratud tuletatud sekkumishinda kõikide Itaalia piirkondade jaoks.”