KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 30. mail 2017 ( 1 )

Kohtuasi C‑656/15 P

Euroopa Komisjon

versus

TV2/Danmark A/S

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – ELTL artikli 107 lõige 1 – Avalik-õiguslik ringhääling – Meetmed, mida Taani ametiasutused on võtnud Taani ringhäälinguorganisatsiooni TV2/Danmark kasuks – Mõiste „liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest antav abi“

1. Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebusega osaliselt tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsuse TV2/Danmark vs. komisjon ( 2 ), millega Üldkohus tühistas esiteks komisjoni otsuse 2011/839/EL ( 3 ) osas, milles komisjon leidis, et 1995. ja 1996. aasta reklaamitulud, mis kanti TV2 fondi kaudu üle TV2/Danmarkile, kujutavad endast riigiabi, ning teiseks jättis TV2/Danmark A/S‑i (edaspidi „TV2 A/S“) hagi, millega paluti see otsus osaliselt tühistada, ülejäänud osas rahuldamata. See kohtuasi on seotud kohtuasjadega C‑649/15 P ja C‑657/15 P, milles arutatakse samuti apellatsioonkaebusi vaidlustatud kohtuotsuse peale ja milles ma esitan oma ettepanekud samuti täna. See on lähedalt seotud ka kohtuasjaga, milles tehti hiljuti 8. märtsil 2017 kohtuotsus Viasat Broadcasting UK vs. komisjon (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).

I. Vaidluse taust

2. TV2 A/S on Taanis ringhäälinguteenust pakkuv aktsiaselts, mis asutati selleks, et asendada raamatupidamisarvestuse ja maksustamise mõttes alates 1. jaanuarist 2003 sõltumatu riigiettevõtja TV2/Danmark (edaspidi „TV2“), mis asutati 1986. aastal. TV2 A/S on nagu ka selle õiguseellane TV2 teine avalik-õiguslik telejaam Taanis pärast Danmarks Radio’t (edaspidi „DR“).

3. Nagu varem TV2 ülesanne, on ka TV2 AS-i ülesanne toota ja levitada üleriigilisi ja piirkondlikke televisiooniprogramme. Levitamine võib toimuda raadioseadmete, sealhulgas satelliit- või kaabelsüsteemide kaudu. TV2 AS-i nagu varem TV2 avalike teenuste osutamise kohustusi käsitlevad eeskirjad kehtestab Taani kultuuriminister.

4. Lisaks avalik-õiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele tegutsevad Taani teleturul kaks kommertstelekanalit. Esiteks Viasat Broadcasting UK Ltd (edaspidi „Viasat“) ja teiseks äriühingute SBS TV A/S ja SBS Danish Television Ltd ühendus.

5. TV2 asutati intressiga riigilaenu toel ning selle tegevust rahastati sarnaselt DR-ile kõikide Taani televaatajate makstavatest litsentsitasudest. Taani seadusandja otsustas siiski, et erinevalt DR‑ist on TV2-l olemas ka võimalus saada tulu reklaamitegevusest.

6. Pärast seda kui äriühing SBS Broadcasting SA/Tv Danmark esitas 5. aprillil 2000 kaebuse, uuris komisjon TV2 rahastamissüsteemi oma 19. mai 2004. aasta otsuses 2006/217/EÜ meetmete kohta, mida Taani on võtnud [TV2] kasuks (ELT 2006, L 85, lk 1; parandus ELT 2006, L 368, lk 112; edaspidi „otsus TV2 I“). See otsus hõlmas ajavahemikku 1995–2002 ning käsitles eelkõige litsentsitasusid ja ülekandeid TV2 rahastamise fondidest (Fonds TV2 ja Radiofonden).

7. Asjaomaste meetmete uurimise lõpus leidis komisjon, et nende puhul on tegu riigiabiga ELTL artikli 107 lõige 1 mõttes. Komisjon otsustas muu hulgas, et eespool viidatud abi, mida Taani Kuningriik andis aastatel 1995–2002 TV2-le, oli siseturuga kokkusobiv ELTL artikli 106 lõike 2 mõttes, välja arvatud 628,2 miljoni Taani krooni (DKK) (umbes 84,45 miljoni euro) osas, mida komisjon käsitas ülemäärase hüvitisena. Seetõttu tegi ta Taani Kuningriigile kohustuseks nõuda nimetatud summa koos intressidega tagasi TV2 A/S-ilt, mis oli vahepeal astunud TV2 asemele.

8. Otsuse TV2 I peale esitati neli tühistamishagi: esiteks TV2 A/S‑i (kohtuasi T‑309/04) ja Taani Kuningriigi poolt (kohtuasi T‑317/04) ning teiseks TV2 A/S-i konkurentide Viasati (kohtuasi T‑329/04) ning SBS TV ja SBS Danish Televisioni (kohtuasi T‑336/04) poolt.

9. Üldkohus tühistas 22. oktoobril 2008 tehtud otsusega kohtuasjas TV2/Danmark jt vs. komisjon (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ja T‑336/04, edaspidi „kohtuotsus TV2 I, EU:T:2008:457) otsuse TV2 I. Üldkohus leidis oma otsuses, et komisjon järeldas õigesti, et TV2-le antud avaliku teenuse osutamise ülesanne vastas üldist majandushuvi pakkuvale ringhäälinguteenuse määratlusele. Üldkohus tuvastas siiski otsuses TV2 I mitu rikkumist, mis lõpptulemusena tõid kaasa selle tühistamise.

10. Analüüsides küsimust, kas otsuses TV2 I käsitletavad meetmed hõlmasid riigi ressursse, tuvastas Üldkohus, et komisjon ei ole oma otsuses täitnud põhjendamiskohustust selles osas, mis puudutab 1995. ja 1996. aasta reklaamitulude de facto arvamist riigi ressursside hulka.

11. Pärast otsuse TV2 I tühistamist uuris komisjon veel kord asjaomaseid meetmeid. Selleks konsulteeris ta Taani Kuningriigiga ja TV2 A/S-iga ning sai lisaks märkusi kolmandatelt isikutelt.

12. Komisjon esitas asjaomaste meetmete uurimise uued tulemused vaidlusaluses otsuses.

13. See otsus puudutab ajavahemikus 1995–2002 TV2 suhtes võetud meetmeid. Komisjon võttis oma analüüsis pärast otsust TV2 I arvesse ka 2004. aastal võetud rekapitaliseerimismeetmeid.

14. Komisjon jäi vaidlusaluses otsuses endiselt seisukohale, et TV2‑le võimaldatud asjaomaseid meetmeid tuleb käsitada riigiabina ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Kõigepealt leidis ta, et 1995. ja 1996. aasta reklaamitulude näol on tegemist riigi ressurssidega, ning seejärel valikulise eelise kontrollimisel leidis ta, et asjaomased meetmed ei vasta Euroopa Kohtu 24. juuli 2003. aasta kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) nõutud teisele ja neljandale Altmarki tingimusele. Seevastu – olgugi et otsuses TV2 I oli ta jõudnud järeldusele, et 628,2 miljoni Taani krooni (ligikaudu 84,45 miljonit eurot) puhul on tegemist ülemäärase hüvitisega, mis on ELTL artikli 106 lõikega 2 kokkusobimatu, – leidis ta vaidlusaluses otsuses, et see summa oli TV2 AS‑ile eraldatud omakapitali reserv.

15. Selle otsuse resolutsiooni esimene artikkel on sõnastatud järgmiselt: „Meetmed, mida Taani on võtnud [TV2] kasuks aastatel 1995–2002 litsentsitasudena ja teiste käesolevas otsuses kirjeldatud meetmetena, on siseturuga kokkusobivad [ELTL] artikli 106 lõike 2 tähenduses“.

II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

16. TVA A/S esitas Üldkohtu kantseleisse 30. detsembril 2011 saabunud hagiavaldusega hagi, milles ta palus vaidlusaluse otsuse osaliselt tühistada.

17. Esimese võimalusena palus TV2 A/S Üldkohtul tühistada vaidlusalune otsus osas, milles komisjon leidis, et asjaomased meetmed kujutavad endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

18. Teise võimalusena palus TV2 A/S Üldkohtul tühistada vaidlusalune otsus eelkõige seetõttu, et komisjon leidis, et 1995. ja 1996. aasta reklaamitulud, mis kanti TV2 fondi kaudu üle TV2-le, kujutavad endast TV2-le antud riigiabi.

19. Nimetatud põhjusel tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega ning eelkõige selle punktidega 175, 176 ja 210–220 vaidlusaluse otsuse ja jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.

III. Apellatsioonkaebus

20. Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust ainult ühe väitega, millega ta kinnitab sisuliselt, et analüüsides küsimust, kas 1995. ja 1996. aasta reklaamitulud, mis kanti TV2 Reklamelt TV2 fondi kaudu üle TV2-le, kujutavad endast riigiabi, rikkus Üldkohus õigusnormi, tõlgendades vääralt ELTL artikli 107 lõikes 1 kasutatud mõistet „riigi ressursid“.

21. Komisjoni toetavad Viasat ja EFTA Järelevalveamet.

22. TV2 A/S ja Taani Kuningriik vaidlevad komisjoni argumentidele vastu ning väidavad sisuliselt, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui tühistas vaidlusaluse otsuse osas, milles kõnesolevad tulud kvalifitseeriti riigiabiks. TV2 A/S ja Taani Kuningriik väidavad, et sel ajal oli Taani riigi kontroll nende vahendite üle teoreetiline ning komisjoni arutluskäik põhineb Taani õiguse ekslikul tõlgendusel. Nende sõnul ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui võrdles käesolevat kohtuasja 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsusega PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). Lõpuks peab Taani Kuningriik põhjendatuks, et Üldkohus eristab kõnesolevaid reklaamitulusid ja ringhäälingutasusid, mis kanti TV2 fondilt üle TV2-le.

23. Euroopa Kohus otsustas vastavalt oma kodukorra artikli 76 lõikele 2, et tal on kirjaliku menetluse järel piisavalt teavet ning seega ei ole kohtuistung vajalik.

A. Sissejuhatus

24. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt eeldab meetme kvalifitseerimine „abiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, et kõik selles sättes esitatud tingimused on täidetud. ( 4 )

25. Selles õigusnormis on nimetatud neli tingimust. Esiteks peab esinema riigipoolne sekkumine või sekkumine riigi ressursside abil. Teiseks peab sekkumine potentsiaalselt kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab see andma saajale valikulise eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi. ( 5 )

26. Apellatsioonkaebus puudutab ainult esimest nendest tingimustest, st et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peavad eelised selleks, et neid saaks lugeda ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „abiks“, ühest küljest olema antud otseselt või kaudselt riigi ressurssidest ja teisest küljest peab meetmed olema võtnud riik. ( 6 )

27. Esmalt tuleb analüüsida seoses tingimusega, et meetme peab olema võtnud riik, kas avaliku võimu kandjaid tuleb pidada nende meetmete võtmisega seotuks. ( 7 )

28. Teiseks, mis puudutab tingimust, et eelis peab olema antud otseselt või kaudselt riigi ressurssidest, siis see ei eelda – nagu ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast –, et kõikidel juhtudel oleks tõendatud riigi ressursside üleminek, et ühele või mitmele ettevõtjale antud eelist võiks pidada „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. ( 8 )

29. Euroopa Kohtu praktika kohaselt hõlmab mõiste „riigiabi“ lisaks riigi poolt vahetult antud eelistele ka neid eeliseid, mida antakse riigi poolt abi haldamiseks määratud või asutatud avalik-õigusliku või eraõigusliku isiku kaudu. ( 9 ) Nimelt ei ole liidu õiguse kohaselt lubatav, et ainuüksi asjaolu, et asutatakse iseseisvaid institutsioone, kes vastutavad abi andmise eest, võimaldaks kõrvale hoida riigiabieeskirjadest. ( 10 )

30. Neid kaalutlusi arvestades analüüsingi, kas otsustades, et komisjon rikkus õigusnormi, kui kvalifitseeris vaidlusaluses otsuses „riigi ressurssideks“ reklaamitulud, mis kanti 1995. ja 1996. aastal TV2 Reklamelt TV2 fondi kaudu TV2-le üle, tõlgendas Üldkohus seda mõistet „riigi ressursid“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses õigesti.

31. Seejuures on oluline kohe praegu märkida, et ei TV2 A/S ega Taani valitsus ei vaidle mitte mingis vormis argumendiga vastu komisjoni esimesele ( 11 ) ja teisele ( 12 ) põhjendusele. Nad keskenduvad oma vastuses pigem komisjoni kolmandale põhjendusele, ( 13 ) väites, et TV2 Reklame ja TV2 fond olid ainult edastamiskanaliteks, mille ülesanne oli kanda reklaamiklientide vahendid TV2‑le üle, ilma et Taani ametiasutused oleksid kuidagi osalenud nende vahendite sel otstarbel kasutamise otsuse tegemises.

32. Esiteks ilmneb aga Euroopa Kohtu praktikast, et asjaolul, et haldusasutustel ei ole kaalutlusruumi avalik-õiguslike asutuste kaudu suunatavate vahendite kasutamise küsimuses, ei ole tähtsust, kui õigusaktides, mille alusel ülekandmine toimub, on üksikasjalikult kindlaks määratud, kuidas vahendeid suunata tuleb (kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, 173/73, EU:C:1974:71, punkt 35, ja kohtumäärus Elcogás, C‑275/13, ei avaldata, EU:C:2014:2314, punkt 33).

33. Teisalt tuleb TV2 A/S ja Taani Kuningriigi argument minu arvates – üldisemast vaatevinklist – igal juhul läbi vaatamata jätta, sest on apellatsioonkaebuse raames vastuvõetamatu, kuna puudutab peamiselt kohtuasja faktilisi asjaolusid ja Taani õiguse tõlgendust, ( 14 ) või ka seepärast, et sisaldab uusi väiteid – näiteks väide, et „määrava tähtsusega on abikava majanduslik reaalsus“ –, sest neid väiteid ei esitatud mingil hetkel Üldkohtus.

B. Kas asjaolu tõttu, et TV2 Reklame oli avalik-õiguslik äriühing, mis kuulus riigile, oleks Üldkohus pidanud asuma seisukohale, et kõnesolevad vahendid kujutavad endast „riigi ressursse“?

34. Komisjon väidab, et kuna Üldkohus ei nõustunud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 210 ja 211, et TV2 Reklame vahendid kujutavad endast riigi ressursse, ehkki viimane on avalik-õiguslik äriühing, mille ainuaktsionär on Taani riik ning mis oli seega täielikult riigi kontrolli all ja riigi käsutada, rikkus Üldkohus õigusnormi ja tõlgendas seega mõistet avalik-õiguslike ettevõtjate „riigi ressursid“ käsitlevat kohtupraktikat liiga kitsendavalt.

35. Nagu ilmneb kohtupraktikast, millele ma äsja viitasin, on ametiasutuste sekkumise ja kontrolli tase selle küsimuse keskmes, kas kõnesolevad vahendid on riigi ressursid ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

36. Meenutan, et Euroopa Kohus otsustas 16. mai 2002. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa, nn kohtuotsuses Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 37), et „juba Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et [ELTL artikli 107 lõige 1] hõlmab kõiki rahalisi vahendeid, mida avalik sektor võib reaalselt ettevõtjate toetamiseks kasutada, ilma et oleks oluline, kas need vahendid kuuluvad või ei kuulu püsivalt riigi vahendite hulka. Seega isegi juhul, kui kõnealusele meetmele vastavad summad ei ole alaliselt riigikassa käsutuses, piisab nende riigiabiks kvalifitseerimiseks asjaolust, et need on pidevalt riigi kontrolli all ning seega pädevatele riigiasutustele kättesaadavad“. ( 15 )

37. Ning Euroopa Kohus otsustas sama kohtuotsuse punktis 38, et „kui komisjon leidis vaidlusaluses otsuses, et niisuguste avalik-õiguslike ettevõtjate vahendid nagu Crédit Lyonnais ja tema tütarettevõtjad on riigi kontrolli all ja seega tema käsutuses, ei tõlgendanud ta [ELTL artikli 107 lõikes 1] kasutatud mõistet „riigi ressursid“ vääralt. Kasutades oma valitsevat mõju niisugustele ettevõtjatele, on riik nimelt täiesti suuteline suunama vahendite kasutamist, et rahastada konkreetseid eeliseid teistele ettevõtjatele, kui ta seda soovib“ (vt ka kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt, C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 66).

38. Ma viitan ka 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsuse Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851) punktile 25, mille kohaselt „[tuleb] liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kohustuslikest maksetest tulenevaid summasid, mida hallatakse ja jaotatakse vastavalt samadele õigusnormidele, […] käsitada riigi vahenditena ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses isegi siis, kui neid haldavad üksused, mis ei ole riigi organid“. ( 16 )

39. Käsitletaval juhul on aga teada, et riik (Taani Kuningriik) oli aktsiaseltsi TV2 Reklame ainuaktsionär, sest selle aktsiaseltsi kapital kuulus riigile ning kultuuriminister pidi kinnitama aktsiaseltsi põhikirja ja selle muudatused. TV2 Reklame oli seega täielikult riigi kontrolli all. ( 17 )

40. Asjaolu, et riigile kuuluva ja riigi kontrollitava avalik-õigusliku äriühingu vahendid on – nagu on märgitud Euroopa Kohtu praktikas, millele ma äsja viitasin, – riigi ressursid ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, näib mulle olevat piisav põhjus, et teha ettepanek vaidlustatud kohtuotsus tühistada. Täielikkuse huvides analüüsin ka teisi põhjuseid, mis viivad mind samale järeldusele.

C. Vahendite päritolu ei ole määrava tähtsusega

41. Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuses (punktid 202 ja 203) 12. detsembri 1996. aasta kohtuotsusele Air France vs. komisjon (T‑358/94, EU:T:1996:194). Selles kohtuasjas oli Prantsusmaa seadusega asutatud eriotstarbelise avalik-õigusliku asutuse (deposiitide ja hoiuste kassa, edaspidi „CDC-P“) tütarettevõtja omandanud peaaegu kogu Air France’i kapitali ja tekkis küsimus, kas selleks omandamiseks kasutatud vahendeid võis pidada riigi ressurssideks, sest tegemist oli erapäritoluga vahenditega, mida see avalik-õiguslik asutus ainult haldas, kuna isikud, kes olid need vahendid deponeerinud, võisid nõuda igal hetkel nende tagastamist.

42. Kuigi Prantsusmaa ametiasutuste sõnul oli CDC‑P valitsusväline asutus, meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et 12. detsembri 1996. aasta kohtuotsuses Air France vs. komisjon (T‑358/94, EU:T:1996:194) leidis ta, et ELTL artikli 107 lõige 1 hõlmab kõiki rahalisi vahendeid, mida avalik sektor võib reaalselt ettevõtjate toetamiseks kasutada, sest need vahendid on tema kontrolli all, sõltumata sellest, kas need vahendid kuuluvad või ei kuulu püsivalt riigi vahendite hulka.

43. Seejärel tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 205–207, et Euroopa Kohus on seda reeglit hiljem kinnitanud 16. mai 2000. aasta otsuses Ladbroke Racing vs. komisjon (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).

44. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 tuletas Üldkohus aga üllatuslikult sama kohtuotsuse punktis 201 viidatud kohtupraktikast ( 18 ), tõlgendatuna koostoimes 12. detsembri 1996. aasta kohtuotsustega Air France vs. komisjon (T‑358/94, EU:T:1996:194) ja Ladbroke Racing vs. komisjon (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), et riigi ressursid võivad koosneda ka ressurssidest, mis on pärit kolmandatelt isikutelt, kas tingimusel, et omanikud on andnud need vabatahtlikult riigi käsutusse (nagu tegid CDC‑P hoiustajad juhtumi puhul, milles tehti kohtuotsus Air France vs. komisjon), või tingimusel, et omanikud on need maha jätnud (nagu kohtuasjas Ladbroke Racing vs. komisjon käsitletavad võidud, mida kihlvedude sõlmijad välja ei võtnud), ning järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 211 ja 212, et reklaamitulud, millega on käsitletaval juhul tegemist, pärinesid reklaamiklientidelt, kes olid ostnud TV2‑s reklaamiaega, ning et järelikult ei saa antud juhul tegemist olla vabatahtlikult omanike poolt riigi käsutusse antud ressursside ega ressurssidega, mille nende omanikud on maha jätnud ja mille haldamise on enda kanda võtnud riik.

45. Mina ei nõustu selle arutluskäiguga ja seda kahel põhjusel.

1. Vahendite päritolu üldiselt

46. Vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses märgitule, ei ole konkreetse vahendi päritolul ja asjaolul, et algselt oli see eravahend (käsitletaval juhul raha, mida maksid ettevõtjad, kes soovisid end TV2‑s reklaamida), tähtsust, kui analüüsitakse õiguslikku küsimust, kas vahendid, mis liikusid ühe käest teise kätte ning on niisuguse üksuse valduses ja kontrolli all, mis kuulub täielikult riigile, on „riigi“ ressursid.

47. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi (eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 208, 211 ja 212), kui asetas rõhu muudele asjaoludele kui vahendid ise (ja konkreetsemalt nende päritolule).

48. ELTL artikli 107 lõige 1 „hõlmab kõiki rahalisi vahendeid, mida avalik sektor võib reaalselt ettevõtjate toetamiseks kasutada, sõltumata sellest, kas need vahendid kuuluvad või ei kuulu püsivalt riigi vahendite hulka. Järelikult isegi juhul, kui asjaomasele meetmetele vastavad summad ei ole püsivalt ametiasutuste käsutuses, piisab sellest, et neid kontrollib riik ja need on seega pädevate siseriiklike ametiasutuste käsutuses, et need kvalifitseeritaks riigi ressurssideks“. ( 19 )

49. Seda, et tähtsust ei ole asjaolul, et tegemist on vahenditega, mis on saadud ettevõtlustegevusest, või vahenditega, mille riik on üle kandnud, – tingimusel et neid kontrollib riik ja need on tema käsutuses – (16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa, nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 38), näitab väga hästi 8. mai 2003. aasta kohtuotsuse Itaalia ja SIM 2 Multimedia vs. komisjon (C‑328/99 ja C‑399/00, EU:C:2003:252) punkt 33, milles on märgitud: „niisuguse eraõigusliku äriühingu nagu Friulia rahalisi vahendeid, mis kuulub 87% ulatuses niisugusele avalik-õiguslikule kohalikule omavalitsusele nagu Friuli-Venezia Giulia ja mis tegutseb viimase kontrolli all, võib pidada riigi ressurssideks [ELTL artikli 107 lõike 1] tähenduses […]. Asjaolul, et Friulia aitas oma vahenditega, ei ole tähtsust. Et need riigi ressurssideks kvalifitseerida, piisab – nagu käsitletaval juhul näib – sellest, et need jäävad püsivalt avaliku kontrolli alla ja on seega pädevate ametiasutuste käsutuses“ (vt ka kohtuotsus, 21.3.1991, Itaalia vs. komisjon, C‑303/88, EU:C:1991:136, punktid 11–14).

50. Viitan veel 17. juuli 2008. aasta kohtuotsusele Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413). Selle kohtuotsuse punktis 70 märgib Euroopa Kohus, et „[a[sjaolu, et kõnealune määratud äriühing on samal ajal nii tasutava maksu koguja, maksutulu haldaja kui ka selle tulu üks kasusaajatest, on vähetähtis. Nimelt võimaldavad seadusega kehtestatud mehhanismid ja eelkõige audiitori kinnitatud aruanne neid erinevaid rolle eristada ja rahakasutust kontrollida. Sellest tuleneb, et seni, kuni see määratud äriühing ei ole 400 miljoni Hollandi kuldna (181512086,40 eurot) suurust summat omandanud – millest alates oleks tal seda võimalik vabalt kasutada –, on see summa avaliku kontrolli all ning seega pädevatele riigiasutustele kättesaadav, mis on piisav selleks, et see kvalifitseerida riigi ressurssideks“ (kohtujuristi kursiiv).

51. Juba 1993. aastal pidas kohtujurist Darmon ( 20 ) võimalikuks „riiklikku päritolu meedet, millega kohustatakse eraõiguslikke isikuid – tarbijaid, töötajaid, äriühinguid või ükskõik missugust eraõiguslike isikute kategooriat – maksma niisugusele ettevõtjale või konkreetsele tööstussektorile summasid“. Tema arvates „nõudis artikli [107] ratio legis, st võrdsete konkurentsitingimuste säilitamine samas konkurentsiolukorras ettevõtjate vahel, et niisugune meede kvalifitseeritakse abiks. „Riiklik“ laad, mida artikli [107] lõige 1 endas peidab, puudutab pigem ametiasutust, kes on meetme võtnud, – riik ja selle asutused –, kes häirib seega normaalseid turutingimusi, kui üksust või isikut, kes abi rahastab. Riigi tulud on pärit eraõiguslikelt isikutelt otseste või kaudsete maksude kaudu ning lõpuks lasub rahastamise koorem vahendavate üksuste laadist ja arvust olenemata rohkem või vähem hajutatult ikkagi eraõiguslikel isikutel ja ettevõtjatel. Minu arvates – ja nagu teie kinnitasite [22. märtsi 1977. aasta kohtuotsuses Steinike ja Weinlig, 78/76, EU:C:1977:52] – „tuleb arvesse võtta peamiselt abi mõju abi saavatele ettevõtjatele ja tootjatele“ […]. Vahendite päritolu ei tule seega eraldi arvesse võtta […] Kui üht ettevõtjat soodustatakse erandliku meetmega, mis tuleneb riigi konkreetsest käitumisest – ükskõik missugune on rahastamise päritolu –, kahjustab see konkurentsitingimusi ning seega tuleb kohaldada [ELTL artikleid 107 ja 108].“.

52. Ma olen nõus ka sellega, mida märgib komisjon oma teatises „riigiabi“ mõiste kohta ( 21 ), st et „[v]ahendite päritolu ei ole oluline, kui need lähevad avaliku sektori kontrolli alla enne vahetut või kaudset üleminekut abisaajatele ning on seega kättesaadavad riigi ametiasutustele, [ ( 22 )], isegi kui vahendid ei kandu üle avaliku sektori asutuse omandisse [ ( 23 )]. […] Riigi vahendite üleminek toimub […] juhul, kui eraisikute makstavad tasud liiguvad läbi avaliku sektori asutuse või eraõigusliku juriidilise isiku, kes on määratud suunama neid abisaajateni. [N]ii [on see] isegi juhul, kui seadusega on määratud, et riigi asemel kogub ja edastab neid tasusid abisaajateni erasektori üksus ning koguval üksusel ei ole lubatud kasutada kõnealuse maksu tulu muudel kui seadusega ette nähtud eesmärkidel. Sellisel juhul jäävad kõnealused summad avaliku kontrolli alla ning on seega pädevatele riigiasutustele kättesaadavad, mis on piisav selleks, et kvalifitseerida need riigi vahenditeks [(kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, punktid 69–75)]. Kuna see põhimõte kehtib nii avaliku sektori asutuste kui ka erasektori üksuste suhtes, kes on määratud makse koguma ja sissemakseid menetlema, siis ei ole vahendaja muutmine avaliku sektori asutusest eraõiguslikuks juriidiliseks isikuks riigi vahendite kriteeriumi puhul oluline, kui riik jätkab selle juriidilise isiku ranget kontrollimist [ ( 24 )]“.

53. Täiesti teistsuguse olukorraga oli tegemist kohtuasjas, milles tehti 15. juulil 2004 kohtuotsus Pearle jt (C‑345/02, EU:C:2004:448, punkt 37), milles Euroopa Kohus otsustas, et „toimikust [ilmneb], et algatus nimetatud reklaamikampaania korraldamiseks ja jätkamiseks tuli optikute eraõiguslikult organisatsioonilt [Nederlandse Unie van Opticiens], mitte aga HBA-lt [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), avalik-õiguslik kutseorganisatsioon]. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 76 on rõhutanud, oli HBA üksnes vahend, et koguda ja määrata ressursse, mis koguti asjaomase kutseringkonna poolt varem kindlaks määratud ärilise eesmärgi tarvis, millel puudub seos Madalmaade ametiasutuste poolt kehtestatud poliitikaga“ (kohtujuristi kursiiv).

54. Et tuua veel üks sama laadi näide, viitan komisjoni otsusele Universaalsed pangateenused ( 25 ). Selle otsuse punktis 23 märgib komisjon: „Osamaksed, mida pangad [st eraõiguslikud ettevõtjad] teevad POCA pangale kinnitusena nende sotsiaalse vastutuse kohta, on vabatahtlikud. Kõik pangad selles reaalselt ei osale. Kogutud rahalised vahendid liiguvad lihtsalt riigi käest läbi, kellel puudub nende jaotamise üle igasugune diskretsioon (st riik neid osamakseid ei kontrolli). Osamaksed kantakse tervenisti POCA pangale. Seega ei ole need riigi ressursid (isegi kui need liiguvad enne lõppsaajale jõudmist riigi käest läbi) ega kujuta endast abi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses (“The contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]“) (kohtujuristi kursiiv).

2. Eriressursside päritolu nõue

55. Üldkohus püüab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 Euroopa Kohtu kahest kohtuotsusest ekslikult järeldada, et selleks, et kolmandatelt isikutelt pärinevaid vahendeid võiks pidada riigi ressurssideks, peab olema täidetud üks või teine kahest „uuest“ täiendavast tingimusest (vt käesoleva ettepaneku punkt 44).

56. Ma arvan (nagu komisjongi), et eespool viidatud kohtupraktikas ei ole ühtki veenvat asjaolu, mis võimaldaks järeldada, et avalik-õiguslike ettevõtjate vahendeid tuleb pidada riigi ressurssideks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ainult siis, kui nende omanikud on kas andnud need vabatahtlikult riigi käsutusse või need maha jätnud ja neid haldab faktiliselt riik.

57. See ei ilmne igatahes kuidagi kohtupraktikast, mis on asjakohane käesoleva juhtumi asjaoludel, st 16. mai 2002. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, (nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punktid 37 ja 38), mis on pealegi hilisem nendest kahest kohtuotsusest, millele on püütud rajada vaidlustatud kohtuotsus.

58. Lisaks tuleb sarnaselt EFTA Järelevalveametile märkida, et kui teine nendest tingimustest, mida Üldkohus asjakohaseks peab (maha jäetud ressursside tingimus), ei ole ilmselgelt käsitletava juhtumi asjaoludega kuidagi seotud, siis esimene (vabatahtlik riigi käsutusse andmine), on vastuolus isegi Üldkohtu hiljutise praktikaga.

59. Oma 27. septembri 2012. aasta kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon (T‑139/09, EU:T:2012:496), mille peale ei esitatud apellatsioonkaebust, otsustas Üldkohus (kuues koda) (punktides 63 ja 64), et ainuüksi asjaolust, et abikava rahastatakse osaliselt eraõiguslikku päritolu vabatahtlikest maksetest, ei piisa, et eitada riigi ressursside olemasolu, sest asjaomaste meetmete ja nende rahastamisviisi määratlemisel asjakohane kriteerium ei ole enam vahendite päritolu, vaid ametiasutuste sekkumise ulatus ja seda isegi siis, kui liikmemaksud ei ole kohustuslikud.

D. Määrava tähtsusega on ametiasutuste kontroll

60. Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et selleks, et vahendid kvalifitseeritaks „riigi ressurssideks“, piisab, kui asjaomaseid vahendeid „kontrollib riik ja need on seega pädevate siseriiklike ametiasutuste käsutuses“ (vt käesoleva ettepaneku punkt 48).

61. Selles küsimuses arvan, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 212, 214 ja 215 õigusnormi, tõlgendades mõistet „kontroll“ liiga kitsendavalt, kui hindas küsimust, kas Taani riik teostas TV2 fondi kaudu kontrolli vahendite üle, mis TV2 Reklamelt TV2‑le üle kanti.

62. Üldkohus asetas rõhu ainult riigi sekkumise võimalustele, mis puudutab reklaamitulusid vahendite ülekandmisel TV2 fondilt TV2-le, ega võtnud arvesse mõju, mida riik vahendite ülekandmisel TV2 fondilt TV2-le avaldab (vt ka vaidlusaluse otsuse põhjendused 80 ja 81).

63. Näib, et argumendid, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 214–217 esitas, viivad selleni, et kultuuriministril peab olema käsitletaval juhul pädevus otsustada, kuidas kasutatakse TV2 Reklame vahendeid, mille kohta ta annab korralduse hoida neid muuks otstarbeks kui ülekandmine TV2 fondile, et neid võiks pidada riigi ressurssideks, sest kui need makstakse TV2 fondile ilma, et viimasel oleks kohustust neid üle kanda TV2-le, ei too see kaasa seda, et need saab kvalifitseerida „riigi ressurssideks“.

64. Nagu aga komisjon õigesti märgib, mainib Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuses (punkt 182), et 1994. aasta seaduse artikli 29 lõikest 2 tuleneb, et TV2 fond sai oma vahendid TV2-s näidatavast reklaamist saadud kasumist. Samast artiklist tuleneb ka, et seda missugune osa TV2 Reklame kasumist tuli maksta TV2 fondile, otsustas kultuuriminister. ( 26 ) Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181 märkis ja nagu näitab vaidlusaluse otsuse põhjendus 81, võis TV2 Reklame kogunenud kasumi osa, mida ei makstud TV2 fondile, kasutada kultuuriminister – Folketingi (Taani parlament) rahanduskomisjoni nõusolekul – eelnevalt moodustatud riigi garantii hüvitamiseks või ükskõik missugusel kultuurilisel eesmärgil (vt 1994. aasta seaduse artikkel 33 ( 27 )).

65. Seega olid riigil kõik õigused ja täielik kontroll TV2 Reklame kasumi üle ning õigusaktidest ilmnes otseselt, et neid vahendeid võib kasutada muuks otstarbeks kui ülekandmine TV2 fondile.

66. Et kultuuriministril oli võimalus otsustada, kas vahendeid kasutatakse muuks otstarbeks kui ülekandmine TV2 fondile, tuleb järeldada, et riik kontrollis neid vahendeid, olenemata sellest, millisel viisil otsustas kultuuriminister tegelikult neid konkreetsel aastal kasutada.

67. Lisaks sai ainult kultuuriminister otsustada, missugune summa kantakse konkreetsel aastal TV2 fondilt TV2-le üle, sest vahendeid võis TV2 fondilt TV2‑le üle kanda ainult vastavalt TV2 eelarvele, mille kinnitas kultuuriminister. ( 28 )

68. Nõustun seega komisjoniga, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui esiteks ei võtnud ta oma hinnangu andmisel küsimuses, kas tegemist on riigi ressurssidega või mitte, ( 29 ) arvesse asjaolu, et riigil olid kõik õigused ja täielik kontroll TV2 Reklame vahendite üle ning ta võis otsustada, kas need vahendid kantakse üle TV2 fondile või kasutatakse neid muudeks, näiteks kultuurilisteks eesmärkideks, ning teiseks ei võtnud ta arvesse asjaolu, et riik kontrollis TV2 fondi vahendeid täielikult ja võis seega ühepoolselt otsustada, mis hetkel tuleb need vahendid TV2‑le üle kanda ja missuguses summas.

E. Üldkohus tõlgendas vääralt 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsust PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)

69. Põhjendamaks oma argumenti, et Taani ametiasutuste avalik kontroll ei olnud piisav selleks, et kõnesolevad vahendid võiks kvalifitseerida „riigi ressurssideks“, võrdles Üldkohus käesolevat kohtuasja kohtuasjaga, milles tehti 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

70. Meenutan, et „riigi ressurssidega“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses on tegemist siis, kui eraõiguslikku päritolu vahendid liiguvad läbi fondi, mis on avaliku kontrolli all.

71. Näiteks on Euroopa Kohus otsustanud, et elektriostu kohustuse rahastamine maksuga, mis on elektrienergia ostjatele kehtestatud ja liigub riigi kontrolli all oleva fondi kaudu, kujutab endast sekkumist riigi ressursside abil. ( 30 )

72. Ka on Euroopa Kohus kvalifitseerinud „riigiabiks“ tuuleenergia abil toodetud elektrienergia ostmise kohustuse, mida rahastatakse tasuga, mille eesmärk on aidata kaasa elektrienergiaga varustamise avaliku teenuse kulude katmisele. Riigi ressursside kriteerium oli täidetud avaliku kontrolli tõttu fondi üle, mille vahendid tulid elektrienergiaga varustamise avaliku teenuse maksust ja mida haldas deposiitide ja hoiuste kassa. ( 31 )

73. Nagu märgivad Fromont ja Cartier-Bresson, siis „Euroopa Kohus ei piirdu ainult selle üksuse staatuse uurimisega, mille kaudu vahendid liiguvad. Ta kontrollib igal üksikjuhtumil eraldi, kas eksisteerib avalik kontroll vahendite kasutamise üle. [15. juuli 2004. aasta] otsuses Pearle jt, C‑345/02, EU:C:2004:448, punkt 41], mis käsitles optikute huvides tehtavat reklaamikampaaniat, saadi seda reklaami rahastavad vahendid eraõiguslikelt ettevõtjatelt avalik-õigusliku kutseorganisatsiooni kaudu. Euroopa Kohus välistas, et riigi ressursside kriteerium võiks olla täidetud, sest sellel organisatsioonil „ei olnud kordagi õigust vabalt kasutada“ tasusid, mis oli „kohustuslikult määratud [reklaami]kampaania rahastamiseks“. Ka [Prantsusmaa] Conseil d’Etat [kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu] välistas riigiabiks kvalifitseerimise määruse puhul, millega laiendati […] maaelu‑ ja merekalapüügiseadustiku alusel kokkulepet, millega nähti ette liikmemaksud põllumajanduse kutsealadevahelise organisatsiooni raames. Ta lähtus sellest, et nendest liikmemaksudest rahastatavaid meetmeid viis sõltumatult ellu kutsealadevaheline organisatsioon, kes neid kogus, ilma et liikmemaksude tulu oleks kunagi antud ametiasutuste käsutusse (CE, 7.5.2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec. CE 2008, tables, lk 605–640. – E. Glaser, „Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles“: Dr. adm. 2008, comm. 160). Samadel põhjustel otsustas Euroopa Kohus, et laiendamismäärus, mis on antud seoses kalkunikasvatuse kutseorganisatsiooni raames sõlmitud kokkuleppega, ei vasta riigi ressurssideks kvalifitseerimise kriteeriumile [kohtuotsus, 30.5.2013, Doux Elevage ja Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348]“ (kohtujuristi kursiiv) ( 32 ).

74. 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsuses PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) välistas Euroopa Kohus samuti „riigiabiks“ kvalifitseerimise, sest rohelise elektrienergia tootjatele tehtud soodustusi rahastasid eranditult elektrienergiat tarnivad eraettevõtjad vahenditest, mille üle riigil ei olnud ühelgi hetkel kontrolli ja mis seega „ei lahku kunagi erasektorist“ (vt kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, punkt 166). Ka 5. märtsi 2009. aasta kohtuotsus UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124; millele Üldkohus samuti vaidlustatud kohtuotsuses viitab) puudutas samamoodi nagu kohtuasja PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) aluseks olnud juhtum olukorda, milles asjaomased vahendid ei olnud ühelgi hetkel erasektorist lahkunud.

75. Nagu Bacon õigesti kirjutab, ( 33 ) on PreussenElektra põhimõte kohaldatav üksnes siis, kui toetusega seotud kulu kannavad täies ulatuses eraettevõtjad, kellel on ostukohustus, seaduses ette nähtud lõivu abil osamakset tegemata („[t]he PreussenElektra principle will […] only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy“).

76. Nagu tuleneb ka 15. juuli 2004. aasta kohtuotsusest Pearle jt (C‑345/02, EU:C:2004:448) ja 30. mai 2013. aasta kohtuotsusest Doux Elevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punktid 32 ja 36), siis näib, et otsustati nii seepärast, et lõivudest saadud summasid ei antud riigi käsutusse, vaid need määrati otseselt nende isikute otstarbeks, kes neid maksid („the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it“). ( 34 )

77. Vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt on käesoleval kohtuasjal puutepunkte 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsusega PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

78. Pärast seda, kui Üldkohus leidis kohtuotsuse punktis 209, et ei saa järeldada, et ressursid on riigi kontrolli all ja on seega riigi ressursid eespool viidatud tähenduses pelgalt asjaolu tõttu, et riik näeb seadusandliku meetmega kolmandatele isikutele ette oma ressursside konkreetse kasutusotstarbe, võrdles ta punktis 213 käsitletava juhtumi faktilisi asjaolusid selle kohtuasja omadega, milles tehti 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ning leidis, et sarnasus nende kahe kohtuasja vahel seisneb selles, et „viimati nimetatud kohtuasjas kehtestas riik taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrile miinimumhinna, samas kui antud juhul oli Taani ametiasutustel võimalus sisuliselt määrata kindlaks maksimumsumma, mille TV2 Reklame pidi TV2‑le üle kandma selle eest, et viimane võimaldaks esimesena nimetatud äriühingu klientidele reklaami jaoks eetriaega“.

79. Mina arvan vastupidi, ( 35 ) et need kaks kohtuasja on nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude poolest väga erinevad.

80. Esiteks puudutab käesolev kohtuasi vahendite üleminekuid avalik-õiguslikult ettevõtjalt niisuguse otsuse tulemusena, mille teeb igal aastal kultuuriminister, samas kui kohtuasjas, milles tehti 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), oli tegemist üldkohaldatava õigusnormiga, mis käsitles ülekandeid, mida mõned ettevõtjad olid kohustatud teisele (peamiselt era)ettevõtjate kategooriale tegema.

81. Teiseks ei olnud asjaomane äriühing kohtuasjas, milles tehti 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), saanud – nagu komisjon märgib – ülesannet abimeedet hallata, sest tegemist ei olnud hüvitamissüsteemiga, mille kohaselt oleksid äriühingud, mis kandsid ülekulu, saanud hüvitist.

82. Selles kohtuasjas valitud lahendust ei saa seega kohaldada olukorras, kus riik on loonud niisuguse eraldi õigusliku üksuse nagu TV2 Reklame ja on volitanud teda abimeedet haldama. ( 36 )

83. Seevastu on käsitletava juhtumi faktilised asjaolud väga sarnased selle kohtuasja omadele, milles tehti 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Essent Netwerk Noord jt, C‑206/06, EU:C:2008:413.

84. Avalik-õiguslikku äriühingut (SEP) oli volitatud koguma summasid, mis tulenesid hinnalisast, mida Madalmaade riik oli seadusega kohustanud elektrienergia ostjaid maksma, et võidelda turule mittevastavate kulude vastu. Praktikas maksti seda hinnalisa võrguhaldurile, kes pidi igal aastal loovutama selle tulu SEP-ile. Viimane jättis seejärel 400 miljonit Hollandi kuldnat (181512086,40 eurot) endale, et katta turule mittevastavad kulud, mis olid 2000. aastal esinenud, ja maksis ülejäägi edasi ministrile.

85. Euroopa Kohus otsustas selles kohtuasjas kõigepealt, et asjaolu, et kõnealune määratud äriühing (SEP) on samal ajal nii tasutava maksu koguja, maksutulu haldaja kui ka selle tulu üks kasusaajatest, on vähetähtis, sest seadusega kehtestatud mehhanismid ja eelkõige audiitori kinnitatud aruanne võimaldavad neid erinevaid rolle eristada ja rahakasutust kontrollida ning nagu nähtub 17. juuli 2008. aasta kohtuotsuse Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413) punktis 70, siis „seni, kuni see määratud äriühing ei ole 400 miljoni Hollandi kuldna [181512086,40 eurot] suurust summat omandanud – millest alates oleks tal seda võimalik vabalt kasutada –, on see summa avaliku kontrolli all ning seega pädevatele riigiasutustele kättesaadav, mis on piisav selleks, et see kvalifitseerida riigi ressurssideks (vt selle kohta 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑482/99: Prantsusmaa vs. komisjon, nn kohtuotsus Stardust Marine, [EU:C:2002:294], punkt 37)“.

86. Seejärel täpsustas Euroopa Kohus, et selles kohtuasjas käsitletav meede erineb meetmest, mida käsitleti 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsuses PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „mille punktis 59 Euroopa Kohus sedastas, et erakapitalil põhinevatele elektrimüügiettevõtjatele pandud kohustus osta kindlaksmääratud miinimumhindadega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrit ei too kaasa mingit riigi ressursside otsest ega kaudset üleminekut seda liiki elektrit tootvatele ettevõtjatele. Viimati mainitud juhul ei olnud ettevõtjad riigi poolt volitatud riigi ressursse haldama, vaid neile oli kehtestatud ostukohustus, mida nad pidid täitma oma rahalistest vahenditest“ (kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt, C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 74).

87. Samamoodi nagu kohtuasjas Essent Netwerk Noord jt, milles tehti 17. juulil 2008. aasta otsus (C‑206/06, EU:C:2008:413), on ka TV2 Reklame sõltumatu avalik-õiguslik asutus, mis loodi eesmärgiga koguda vahendeid reklaamiaja müügiga TV2-s ja neid vahendeid hallata.

88. Ka 22. oktoobri 2014. aasta kohtumääruse Elcogás (C‑275/13, ei avaldata, EU:C:2014:2314) punkti 32 kohaselt „oli kohtuasjas, milles tehti 13. märtsil 2001 kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), eraettevõtjatel – vastupidi põhikohtuasjale – esiteks ainult oma rahaliste vahenditega ostmise kohustus [(vt selle kohta kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt, C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 74)]. Teiseks ei saanud kõnesolevaid vahendeid riigi ressurssideks pidada seepärast, et need ei olnud ühelgi hetkel avaliku kontrolli all ning ei olnud mingit liikmesriigi loodud ja reguleeritud süsteemi nende ülekulude hüvitamiseks, mida eraettevõtjad kandsid, ja selle tagamiseks, et nende ettevõtjate ülekulud kaetakse [(vt selle kohta 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Association Vent De Colère! jt, C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 36)]“.

89. Sama arutluskäik on õige muide TV2 fondi puhul, sest ta on avalik-õiguslik asutus, mille vahendeid võis minister käsutada.

90. Samamoodi nagu eespool 36. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuste puhul kehtestas seadusandja korra, mille kohaselt saab avalik-õiguslik äriühing (käsitletaval juhul TV2 Reklame) hüvitist abi eest, mida ta haldab, käsitletaval juhul õiguse näol turustada TV2 reklaamiaega.

91. Sellele lisandub asjaolu, et TV2 Reklamel ei olnud TV2-lt omaenese rahaliste vahendite abil ostmise kohustust – erinevalt 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsuses PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) käsitletavast juhtumist. Küll aga ilmneb Taani õigusaktidest, et TV2 pidi andma reklaamiaega TV2 Reklame käsutusse ning TV2 Reklame ei olnud seega kohustatud seda reklaamiaega TV2-lt ostma ette kindlaks määratud hinnaga, nagu see oli seoses selle kohtuotsusega.

92. Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et käesolev kohtuasi on võrreldav kohtuasjaga, milles tehti 13. märtsil 2001 kohtuotsus PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) – väär tõlgendus, mis etendas põhirolli põhjenduste hulgas, millest lähtudes Üldkohus vaidlusaluse otsuse tühistas.

F. Erinevuse puudumine, mis puudutab litsentsitasudest ja reklaamituludest saadud tulude päritolu

93. Ma olen komisjoniga nõus, et see, et Üldkohus eristab reklaamitulusid, mis kanti TV2 Reklamelt TV2 fondi kaudu TV2-le üle, ja tulusid, mis saadi ringhäälingutasudest, mis kanti TV2 fondilt TV2-le üle, ei ole käsitletaval juhul ei loogiline ega põhjendatud.

94. On raske mõista, mille poolest erinevad vahendid, mida saadakse maksest, mis on seadusega erakasutajatele kehtestatud selleks puhuks, kui nad soovivad vaadata avalik-õiguslikke telekanaleid, vahenditest, mida saadakse maksest, mille tasuvad eraõiguslikud reklaamikliendid, et saada reklaamiaega selles meedias. Mõlemal juhul on tegemist vahenditega, mida kolmandad isikud maksavad avalik-õiguslikule ettevõtjale – olgu see DR või TV2 Reklame – millegi saamiseks.

95. Õigusnormide rikkumised, millele ma tähelepanu juhtisin, näitavadki, miks tegi Üldkohus järelduse, et neid kahte liiki vahendeid tuleb käsitada erinevalt, ehkki need on päritolu poolest samas olukorras.

G. Mõistete „riigi ressursid“ ja „eelised“ segiajamine

96. Lõpuks olen komisjoniga nõus, et eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktist 211 ilmneb, et Üldkohus näib ajavat segi mõisted „riigi ressursid“ ja „eelis“ (vt selle kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktid 175–220).

97. Küsimusel, kas kõnesolevate vahendite üleminek kujutab endast eelist, ei ole tähtsust seoses küsimusega, kas neid vahendeid tuleb pidada riigi ressurssideks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. See küsimus saab puudutada ainult mõnda teist tingimust nendest neljast tingimusest, mis peavad olema täidetud, et tuvastada riigiabi selle õigusnormi tähenduses, nimelt peab asjaomane meede olema valikuline, st „soodustama teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist“.

IV. Kohtukulud

98. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon ja Viasat on nõudnud, et kohtukulud mõistetaks välja TV2 A/S-ilt ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb temalt välja mõista käesoleva menetlusega seotud kohtukulud. Kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on samuti kohaldatav apellatsioonimenetluse suhtes, kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud. Taani Kuningriik kui menetlusse astuja Üldkohtus kannab ise oma kohtukulud. Kodukorra artikli 140 lõike 2 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on samuti kohaldatav apellatsioonimenetluse suhtes, tuleb EFTA järelevalveametil kanda menetlusse astumise korral enda kohtukulud. Seega kannab EFTA järelevalveamet ise oma kohtukulud.

V. Ettepanek

99. Nendel põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus: – tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. septembri 2015. aasta otsus kohtuasjas T‑674/11: TV2/Danmark vs. komisjon osas, milles Üldkohus tühistas komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse 2011/839/EL meetme C 2/03 kohta, mida Taani on võtnud ettevõtja TV2/Danmark kasuks, ainult sel põhjusel, et komisjon leidis, et 1995. ja 1996. aasta reklaamitulud, mis kanti TV2 fondi kaudu üle TV2/Danmarkile, kujutavad endast riigiabi; – jätta rahuldamata kolmas nõue, mille esimese kohtuastme hageja esitas teise võimalusena, ning – mõista Euroopa Komisjoni ja Viasat Broadcasting UK Ltd kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejalt. – otsustada, et Taani Kuningriik ja EFTA järelevalveamet kannavad ise oma kohtukulud.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Kohtuotsus, 24.9.2015 (T‑674/11, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2015:684).

( 3 ) 20. aprilli 2011. aasta otsus meetme C 2/03 kohta, mida Taani on võtnud ettevõtja TV2/Danmark kasuks (ELT 2011, L 340, lk 1, edaspidi „vaidlusaluse otsus“).

( 4 ) Vt kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 5 ) Vt kohtuotsus, 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 6 ) Vt kohtuotsused, 16.5.2002, Prantsusmaa vs komisjon (nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 24); 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 16), ning kohtumäärus, 22.10.2014, Elcogás,(C‑275/13, ei avaldata, EU:C:2014:2314, punkt 21).

( 7 ) Vt kohtuotsused, 16.5.2002, Prantsusmaa vs komisjon (nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 52; 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 17), ning kohtumäärus, 22.10.2014, Elcogás (C‑275/13, ei avaldata, EU:C:2014:2314, punkt 22).

( 8 ) Vt eelkõige kohtuotsused, 16.5.2002, Prantsusmaa vs. komisjon (nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 36); 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punkt 34), ja 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 19).

( 9 ) Vt kohtuotsused, 13.3.2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, punkt 58); 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punkt 26), ning 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 20).

( 10 ) Kohtuotsus, 16.5.2002, Prantsusmaa vs. komisjon (nn kohtuotsus Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, punkt 23). Vt ka kohtupraktika, mis on käsitletaval juhul eriti asjakohane ja mida ma käsitlen üksikasjalikult käesoleva ettepaneku punktides 36 ja 37.

( 11 ) St asjaolu tõttu, et TV2 Reklame oli avalik-õiguslik äriühing, mis kuulus riigile, oleks Üldkohus pidanud asuma seisukohale, et kõnesolevad vahendid kujutavad endast „riigi ressursse“.

( 12 ) St et Taani ametiasutused volitasid TV2 Reklamet ja TV2 fondi haldama TV2 reklaamiaja ostjalt pärinevate reklaamitulude voogu ja seega abikava haldama.

( 13 ) St et Taani ametiasutustel oli kaalutlusruum selle kindlaksmääramisel, kas ja mil määral reklaamitulud TV2-le üle kantakse.

( 14 ) Kohtuotsus, 3.4.2014, Prantsusmaa vs. komisjon (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punktid 78 ja 79 ning seal viidatud kohtupraktika). Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181–186 meenutas Üldkohus Taani õigusakte niisugustena, nagu neid oli kirjeldatud vaidlusaluses otsuses, seadmata nii tuvastatud faktilisi asjaolusid kahtluse alla ja piirdudes (minu arvates ekslike) õiguslike järelduste tegemisega asjaoludest, mille komisjon selles otsuses tuvastas.

( 15 ) Euroopa Kohus viitab 16. mai 2000. aasta kohtuotsusele Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing ja komisjon (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punkt 50). Nimelt „lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to ‘State resources’“. Vt Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L. ja Siaterli, C., (éd.), EU Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, lk 213. Vt komisjoni 9. aprilli 2002. aasta otsused [EÜ] artiklite 87 ja 88 raames antava riigiabi lubamine – Juhud, mille suhtes komisjonil ei ole vastuväiteid (juhtumid N 560/01 ja NN 17/02, Brighton West Pier (EÜT2002, C 239, lk 2) ja 27. mai 2003. aasta otsus [EÜ] artiklite 87 ja 88 raames antava riigiabi lubamine – Juhud, mille suhtes komisjonil ei ole vastuväiteid (juhtum NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund (ELT 2003, C 187, lk 9).

( 16 ) Vt ka kohtuotsus, 2.7.1974, Itaalia vs. komisjon (173/73, EU:C:1974:71, punkt 35). Vt Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’Etat?, Dr. env., juuli-august 2012, nr 23, lk 242, Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, nr 48, lk 2345, ja Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3-2013, nr 53647.

( 17 ) Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 80, 89 ja 90. Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhedi (Taani 24. juuni 1994. aasta kodifitseeritud ringhäälinguteenuse seaduse nr 578 (edaspidi „1994. aasta seadus“) (apellatsioonkaebuse lisa A.4, lk 99) artikli 31 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Kultuuriminister asutab aktsiaseltsi, mille ülesanne on müüa TV2 (TV2 Reklame A/S) reklaamiaega. Selle aktsiaseltsi kapital kuulub riigile. Minister kinnitab äriühingu põhikirja ja selle muudatused“.

( 18 ) Kohtuotsused, 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika), ning 15.1.2013, Aiscat vs. komisjon (T‑182/10, EU:T:2013:9, punkt 104).

( 19 ) Kohtuotsus, 10.11.2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki jt vs. komisjon (T‑384/08, ei avaldata, EU:T:2011:650, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 20 ) Vt tema ettepanek kohtuasjas Sloman Neptun, C‑72/91 ja 73/91, EU:C:1992:130, punktid 40 ja 41 (vt ka punktid 12–46). Vt ka tema ettepanek kohtuasjas Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1992:458, punktid 18–27, ehkki tookord lükkas Euroopa Kohus selle tõlgenduse tagasi ja valis piiratuma lähenemise.

( 21 ) Komisjoni teatis riigiabi mõiste kohta Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses (ELT 2016, C 262, lk 13 jj).

( 22 ) Kohtuotsused, 16.5.2000, Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing ja komisjon (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punkt 50), ja 17.7.2008, Essent Netwerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 70).

( 23 ) Komisjon leiab, viidates 12. detsembri 1996. aasta kohtuotsuse Air France vs. komisjon (T‑358/94, EU:T:1996:194) punktidele 65–67, et „seoses Caisse des Dépôts et Consignations' antud abiga, mida rahastati eraisikute selliste vabatahtlike hoiuste vormis, mille isikud võisid iga hetk välja võtta. See ei mõjutanud järeldust, et need hoiused olid riigi vahendid, sest hoiule andmise ja hoiuste väljavõtmise vahelise tasakaalu tõttu sai Caisse neid kasutada pidevalt tema käsutuses olevate vahenditena“. Vt ka kohtuotsus, 16.5.2000, Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing ja komisjon (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, punkt 50).

( 24 ) Vt komisjoni otsus 2011/528/EL, mis käsitleb riigiabi juhtumit C 24/09 (ex N 446/08) – Austria riigiabi energiamahukatele ettevõtetele rohelise elektri seaduse alusel (ELT 2011, L 235, lk 42), põhjendus 76, mida kinnitab 11. detsembri 2014. aasta otsus kohtuasjas T‑251/11 (Austria vs. komisjon, EU:T2014:1060) (mille peale apellatsioonkaebust esitatud ei ole).

( 25 ) 13. veebruari 2002. aasta otsus N 514/01 [EÜ] artiklite 87 ja 88 raames antava riigiabi lubamine – Juhud, mille suhtes komisjonil ei ole vastuväiteid (Maksesüsteemide teenuste kaasajastamine ja universaalsetele pangateenustele juurdepääsu võimaldamine postkontoritest (ELT 2003, C 186, lk 17, punkt 23).

( 26 ) Selle artikli lõikes 1 on nähtud ette, et osa, mille saab TV2, litsentsitasudest, mida peavad maksma raadio- ja televisiooniseadmete omanikud, läheb erifondi, mida nimetatakse „TV2 fondiks“ ja mida haldab keskjuhtkond.

( 27 ) Vt ka vaidlusaluse otsuse põhjendused 81 ja 84. 1994. aasta seaduse artikli 33 kohaselt (apellatsioonkaebuse lisa 4.4, lk 99) „võib kultuuriminister TV2 Reklame kogunenud kasumi osa, mida ei maksta TV2 fondile, Folketingi rahanduskomisjoni nõusolekul kasutada eelnevalt moodustatud riigi garantii hüvitamiseks või ükskõik missugusel kultuurilisel eesmärgil“.

( 28 ) 1994. aasta seaduse artikli 30 (apellatsioonkaebuse lisa A.4, lk 98 ja 99) lõigetes 1–3 on sätestatud, et „TV2 kogu tegevust rahastatakse summadest, mis kantakse üle TV2 fondist vastavalt eelarvele, mille kinnitab kultuuriminister, ja ning programmide ja teenuste müügist saadud tuludest, toetustest jne“, et „tagamaks TV2 tegevuseks vajalikud vahendid, moodustatakse riigi garantii, mille summa määrab kindlaks minister Folketingi rahanduskomisjoni nõusolekul“, ning et „kuna kogu programmide loomise tegevust ei saa läbi viia lõikes 2 nimetatud vahenditega, võib keskjuhtkond ministri heakskiidul kasutada riigi garantiid. See garantii tagab laenud, mille TV2 fond võtab, ning seda tasub ja hüvitab fond“.

( 29 ) Komisjon meenutab oma esimest argumenti, milleks oli argument, et vahendid, millega on tegemist käsitletaval juhul, on riigi ressursid kas või ainult sellepärast, et need tulenevad avalik-õiguslikult äriühingult, mida kontrollib riik, ning märgib, et tema argumentidele ja järeldusele ei saa tugineda, et asuda seisukohale, et tema arvates on vaja niisugune analüüs läbi viia. Mina nõustun selle väitega (vt käesoleva ettepaneku punkt 40).

( 30 ) Kohtuotsus, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413). Vt Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., Fasc. 256: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 20.1.2015, lk 19.

( 31 ) Kohtuotsus, 19.12.2013, Association Vent De Colère! jt (C‑262/12, EU:C:2013:851). Vt Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., op. cit., lk 19.

( 32 ) Vt Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., op. cit., lk 18 ja 19.

( 33 ) Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, lk 66, punkt 2.106 ja 454. joonealune märkus (kohtujuristi kursiiv).

( 34 ) Bacon, op. cit., lk 63, punkt 2.100. Võrdle 17. juuli 2008. aasta kohtuotsusega Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 72) ja 20. septembri 2007. aasta kohtuotsusega Salvat père & fils jt vs. komisjon (T‑136/05, EU:T:2007:295, punkt 162), milles oli teistsugune järeldus.

( 35 ) Nagu ka Bacon, op. cit., kes pärast oma kommentaari 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsusele PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) jätkab, leides, et „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2“ (kohtujuristi kursiiv).

( 36 ) Kohtuotsused, 17.7.2008, Essent Netwerk Noord jt (C‑206/06, EU:C:2008:413, punkt 74), 19.12.2013, Association Vent de Colère (C‑262/12, EU:C:2013:851, punkt 35), ning kohtumäärus Elcogás (C‑275/13, ei avaldata, EU:C:2014:2314, punkt 32).