ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 65 ja 167 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades ei saa keelduda tunnustamast kauba tulevase soetaja õigust arvata maha ettemakse tegemisega seotud käibemaks, kui ettemakse on üle kantud ja kätte saadud ning kui ülekande tegemise hetkel olid tulevase tarne kõik olulised asjaolud soetajale teada ja kui kaubatarne paistis siis olevat kindel. Soetaja selle õiguse tunnustamisest võib siiski keelduda, kui objektiivsete asjaolude põhjal on tuvastatud, et ta ettemakse tegemise hetkel teadis või mõistlikult pidi teadma, et tarne ei ole kindel.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Poola Vabariik ei näinud projektidele kildagaasi asukoha kindlaksmääramiseks või uurimiseks puurimise abil kuni 5000 m sügavuseni – erandina puurimine veevõtualadel, kaitstud siseveekogude aladel ja looduskaitsealadel, nagu looduspargid, loodusreservaadid, maastikukaitsealad ja Natura 2000 kaitsealad ning nende aladega külgnevad kaitsevööndid, kus puurimisel sügavusega üle 1000 m tuleb kohaldada menetlust, kas vajalik on läbi viia keskkonnamõju hindamine – ette menetlust, kas vajalik on läbi viia keskkonnamõju hindamine, siis on Poola Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 2 lõikest 1 ning artikli 4 lõigetest 2 ja 3 koostoimes direktiivi II ja III lisaga tulenevaid kohustusi.
Liidu õigust ja eeskätt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 51, hankelepingute sõlmimise põhimõtteid, mille hulka kuuluvad võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtted, millele on osutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, artiklis 10 ja direktiivi 2004/18 artiklis 2, ning proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette pakkumustes puuduste kõrvaldamise korra, mille kohaselt võib hankija hankemenetluses paluda pakkujal, kelle pakkumus sisaldab olulisi puudusi nende õigusnormide tähenduses, oma pakkumuses puudused kõrvaldada, tingimusel et ta maksab rahatrahvi, kui selle trahvi suurus on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega; selle peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Seevastu tuleb neid sätteid ja põhimõtteid tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega nähakse ette pakkumustes puuduste kõrvaldamise kord, mille kohaselt võib hankija pakkujalt koos rahatrahvi tasumisega nõuda, et ta lahendaks sellise dokumendi puudumise probleemi, mille tõttu tuleb hankedokumentide sõnaselgete tingimuste kohaselt ta menetlusest kõrvaldada, või et ta kõrvaldaks oma pakkumusest puudused nii, et tehtud parandused või muudatused sarnaneksid uue pakkumusega.

(vt punkt 65 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL) artikli 141 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud tingimus on täidetud, kui maksukohustuslane asub ja on käibemaksukohustuslasena registreeritud liikmesriigis, kust kaubad lähetatakse või veetakse, kuid kui maksukohustuslane kasutab kaupade ühendusesiseseks soetamiseks käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit, mille on väljastanud muu liikmesriik.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 263 alusel vaidlustatavate aktidena käsitatakse nende vormist olenemata kõiki institutsioonide kehtestatud sätteid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi. Soovitused on vastavalt ELTL artiklile 263 selle sätte kohaldamisalast välja jäetud ja vastavalt ELTL artikli 288 viiendale lõigule ei ole need siduvad. Võimatus esitada tühistamishagi soovituse peale ei puuduta siiski erandjuhte, kus vaidlustatud akt oma sisult ei ole tegelikult soovitus. Selleks et kindlaks teha, kas vaidlustatud akt tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi, tuleb lähtuda akti olemusest ja hinnata akti tagajärgi objektiivsete kriteeriumide, näiteks akti sisu põhjal, võttes vajaduse korral arvesse akti vastuvõtmise konteksti ja selle vastu võtnud institutsiooni volitusi.

Mis puudutab soovitust 2014/478/EL, mis käsitleb põhimõtteid, mille abil kaitsta interneti hasartmänguteenuste tarbijaid ja mängijaid ning hoida alaealisi interneti hasartmängudest eemal, siis selgub selle sõnastuse, sisu, eesmärgi ja konteksti õiguslikust seisukohast piisavast analüüsist, et sellel soovitusel puuduvad siduvad õiguslikud tagajärjed ning see ei ole mõeldud neid tekitama, mistõttu seda ei saa käsitada vaidlustatava aktina ELTL artikli 263 tähenduses.

(vt punktid 29–32 ja 37)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 994/2010, milles käsitletakse gaasivarustuskindluse tagamise meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 2004/67/EÜ, artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik paneb maagaasitarnijatele gaasi hoiustamise kohustuse, mille kohaldamisala hõlmab tarbijaid, keda ei ole selle määruse artikli 2 teise lõigu punktis 1 loetletud „kaitstud tarbijate“ hulgas nimetatud, kui nendest sätetest esimeses ette nähtud tingimused on täidetud, mida tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida.

Määruse nr 994/2010 artikli 8 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on maagaasitarnijatele kehtestatud kohustus täita oma gaasivarude hoidmise kohustus, mille eesmärk on tagada varustuskindlus kriisi korral, tingimata ja eranditult asjaomase liikmesriigi territooriumil asuva infrastruktuuri abil. Käesoleval juhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas siseriiklike õigusnormidega pädevale asutusele pandud kohustus võtta arvesse asjaomaste tarnijate „muid nõudluse juhtimise vahendeid“ tagab neile tegelikult võimaluse täita oma kohustusi piirkondlikul või Euroopa Liidu tasandil.

(vt punkt 48 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑382/16

Hornbach-Baumarkt-AG

versus

Finanzamt Landau

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Rheinland-Pfalz)

Eelotsusetaotlus – Asutamisvabadus – Äriühingu tulumaks – Liikmesriigi õigusnormid – Äriühingu maksustatava tulu kindlaksmääramine – Residendist äriühingu poolt sellisele mitteresidendist äriühingule antud tasuta soodustus, kellega ta on seotud – Residendist äriühingu maksustatava tulu korrigeerimine – Maksustatava tulu korrigeerimata jätmine juhul, kui residendist äriühing annab samasugust soodustust teisele residendist äriühingule, kellega ta on seotud – Asutamisvabaduse piirang – Põhjendatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 31. mai 2018. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Piirangud – Maksuõigusnormid – Äriühingu tulumaks – Maksustatava tulu kindlaksmääramine – Ebatavalised või teenimatud soodustused, mida on üksteisele andnud äriühingud, kes on omavahel seotud – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette residendist äriühingu üksnes nende soodustuste maksustamise, mida viimane on andnud mitteresidendist äriühingule – Vastuvõetavus – Tingimus – Liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad esitada tõendeid äriliste põhjuste kohta, mis selliseid soodustusi põhjendavad – Liikmesriigi kohtu teostatav kontroll

(EÜ artiklid 43 ja 48 (nüüd ELTL artiklid 49 ja 54))

EÜ artiklit 43 (hiljem ELTL artikkel 49) koostoimes EÜ artikliga 48 (hiljem ELTL artikkel 54) tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole üldjuhul vastuolus sellised õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt selle liikmesriigi residendist äriühingu tulu, kes on andnud teises liikmesriigis asuvale temaga seotud äriühingule soodustusi niisugustel tingimustel, mis kalduvad kõrvale tingimustest, milles oleks samasugustel või sarnastel asjaoludel kokku leppinud kolmandad isikud, kes ei ole omavahel seotud, tuleb arvutada nii, nagu seda oleks tehtud juhul, kui tingimused, mille oleksid kokku leppinud kolmandad isikud, oleksid olnud kohaldatavad ja tulu oleks kuulunud korrigeerimisele, samas kui maksustatava tulu sellist korrigeerimist ei tehta, kui neidsamu soodustusi annab residendist äriühing teisele residendist äriühingule, kellega ta on seotud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siiski kontrollida, kas põhikohtuasjas kõnealused õigusnormid annavad maksumaksjale võimaluse tõendada, et tingimused lepiti kokku ärilistel põhjustel, mis tulenevad tema staatusest mitteresidendist äriühingu osanikuna.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)
Kuna kohtuotsuse Altmark tingimused ja ELTL artikli 106 lõike 2 kohaldamiseks vajalikud tingimused lähtuvad seega põhimõtteliselt erinevatest eesmärkidest, siis selleks, et kontrollida abimeedet ELTL artikli 106 lõike 2 alusel, ei pea komisjon kontrollima 24. juuli 2003. aasta kohtuotsuse Altmark teise ja kolmanda tingimuse täitmist. Altmarki esimene tingimus, mille kohaselt peab abi saav ettevõtja tegelikult täitma avaliku teenuse osutamise kohustusi, mis peavad olema selgelt määratletud, on siiski kohaldatav ka olukorras, kus tuginetakse ELTL artikli 106 lõikes 2 ette nähtud erandile.

Mis puudutab seda, kuidas on seotud kohtuotsusest Altmark tulenevas kohtupraktikas kehtestatud tingimused ja abimeetme analüüsimine ELTL artikli 106 lõike 2 alusel, siis kontrollitakse kõnealuses kohtupraktikas kehtestatud tingimuste täitmist eelnevas etapis, see tähendab siis, kui analüüsitakse seda, kas asjaomane meede tuleb kvalifitseerida riigiabiks. See küsimus eelneb tõepoolest küsimusele, mille sisuks on vajaduse korral kontrollida, kas kokkusobimatu abi on siiski vajalik asjaomase meetmega kasu saanud isikule antud ülesande täitmiseks vastavalt ELTL artikli 106 lõikele 2.

Liikmesriikidel on õigus liidu õigust järgides määratleda üldist majandushuvi pakkuvate teenuste ulatus ja korraldus, võttes eelkõige arvesse nende riigi poliitilisi eesmärke. Selles osas on liikmesriikidel ulatuslik kaalutlusõigus, mida komisjon võib kahtluse alla seada üksnes ilmselge vea korral. Liikmesriikide pädevus üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemisel ei ole siiski piiramatu. Kohtuotsusest Altmark tuleneb, et sellega seoses on Altmarki esimese tingimuse eesmärk peamiselt kindlaks teha esiteks, kas abi saanud ettevõtja tõepoolest täitis avaliku teenuse osutamise kohustusi, ja teiseks, kas need kohustused on siseriiklikus õiguses selgelt määratletud. Kõnealuse tingimuse eesmärk on saavutada läbipaistvus ja õiguskindlus, mis nõuab, et täidetud oleks miinimumtingimused, mis eeldavad avaliku võimu ühte või mitut akti, millega on piisavalt täpselt määratletud vähemalt ettevõtjale täitmiseks antud avaliku teenuse kohustuste laad, kestus ja ulatus. Nimelt, kui selliseid objektiivseid kriteeriume selgelt määratletud ei ole, ei saa kontrollida, kas konkreetne tegevus võib kuuluda üldist majandushuvi pakkuva teenuse mõiste alla.

Turutõrke esinemine ja asjaolu, et kõnealune teenus on tegevus, mida võib kvalifitseerida üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks, ei ole asjassepuutuvad tegemaks kindlaks, kas ettevõtjad tõepoolest täitsid neile avaliku võimu aktiga kehtestatud avaliku teenuse osutamise kohustusi ja kas need kohustused on selles aktis selgelt määratletud.

(vt punktid 69–73 ja 75)
Euroopa Parlamendi büroo otsuse Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta artiklis 72 ette nähtud kaebemenetlus on fakultatiivne. olenemata sellest, kas kaebemenetlus on fakultatiivne või mitte, on selle eesmärk võimaldada ja soodustada puudutatud isiku ja administratsiooni vahel tekkinud erimeelsuse lahendamist kokkuleppega, et vältida kohtuvaidlust. Sellest tuleneb eelkõige, et see, kas kaebuse esitamine on fakultatiivne või kohustuslik, ei mõjuta asjaolu, et eelnev haldusmenetlus on kohtueelne õiguskaitsevahend. Seetõttu ei saa järeldada – muu hulgas arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus –, et kaebemenetluse kasutamine põhimääruse rakendusmeetmete artikli 72 alusel kahjustab õigust esitada hagi vaidlusaluse otsuse peale.

Nimelt ei saa see, et parlamendi administratsioonile ei ole fakultatiivses haldusmenetluses Euroopa Parlamendi büroo otsuse artikli 72 alusel esitatud kaebusele vastamise tähtaega ette nähtud, piirata kohtusse pöördumise võimalust, sest vaidlustajal on iga hetk võimalus kohtueelse haldusmenetluse jätkamisest loobuda ja esitada hagi kohtule. Seetõttu ei saa liidu kohus tuvastada hagi hilinemisega esitamist ilma, et ta võtaks arvesse kaebemenetlust, mida oli otsustanud nimetatud artikli 72 alusel kasutada.

(vt punktid 24–26, 28, 35)
Füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi on vastuvõetav üksnes siis, kui sellel isikul on vaidlustatud akti tühistamiseks huvi. Selline huvi eeldab, et selle akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu.

Hageja peab oma põhjendatud huvi esinemist tõendama ning see on põhiline ja esmane tingimus iga kohtule esitatud hagi puhul. Et füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi oleks vastuvõetav, on eelkõige vaja, et hageja põhjendaks veenvalt, miks on ta huvitatud selle akti tühistamisest.

(vt punktid 44 ja 45)
Apellatsioonkaebus–Väited–Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine–Vastuvõetamatus–Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus–Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral–Väide, et tõendeid on moonutatud–Nõue täpselt osutada moonutatud tõenditele ning kindlaks teha analüüsimisel tehtud vead, mis moonutuse kaasa tõid–Nõue, et moonutus peab selgelt nähtuma toimikust

(ELTL artikli 256 lõike 1 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 168 lõike 1 punkt d)
Liikmesriik, kelle siseriiklikud õigusnormid sisaldavad sellist C‑ ja C1‑kategooria määratlust, mis ei võta üle nimetatud direktiivi artiklis 4 ette nähtud ja sõnastuses „muud kui D1‑ või D‑kategooria veokid“ väljendatud C/C1‑ ja D/D1‑kategooriate piiritlust, ega rohkem kui kaheksa sõitja alampiiri kustutamist, mille liidu seadusandja teostas direktiivi 2006/126 vastuvõtmisega eelnimetatud regulatiivse arengu raamistikus kehtestada tahtis, rikub tema suhtes direktiivist 2006/126 juhilubade kohta tulenevaid kohustusi. Määratluste selliste erinevuste tagajärg on, et C1‑kategooria juhiloa omanikud võivad siseriikliku õiguse kohaselt juhtida D1‑kategooriale vastavaid sõidukeid, mis on vastuolus direktiivi 2006/126 eesmärgiga, s. o liiklusohutusega. Seega erineb sama tüüpi sõiduki puhul nimetatud liikmesriigis nõutav juhiluba juhiloast, mida peavad omama sõidukijuhid teistes liikmesriikides. Selline olukord on vastuolus direktiivi 2006/126 esmatähtsate eesmärkidega.

Lisaks, kui fikseeritakse nende sõitjate arvu alampiir, keda D1‑kategooriasse kuuluva sõidukiga võib vedada, tähendab see sellise tingimuse kehtestamist, mida ei ole direktiivi 2006/126 artikli 4 lõike 4 punktis h, milles liidu õigus selle kategooria määratleb. Selle täiendava tingimuse olemasolu viib aga erinevusteni direktiivi kohaldamisel selles liikmesriigis, võrreldes teiste liikmesriikidega sõiduki kategooria kindlakstegemisel, ja selle tulemusel selle kindlakstegemisel, milline juhiluba on nõutav selle sõiduki juhtimiseks. Seoses sellega ei ole liikmesriik siiski volitatud võtma vastu direktiivi 2006/126 ülevõtmiseks siseriiklikke õigusnorme, mis toovad kaasa tingimused, mida ei ole selles direktiivis ette nähtud, mis tähendab seda, et direktiivis määratletud veokikategooriaid on muudetud liiklusohutust kahjustavalt.

(vt punktid 29, 30, 32, 37, 38 ja 53)
Nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus, muudetud nõukogu 25. mai 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 491/2009, artikli 118m lõike 2 punkti a alapunkti ii ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007, artikli 103 lõike 2 punkti a alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et nende kohaldamisalasse kuulub juhtum, kui sellist kaitstud päritolunimetust nagu „Champagne“ kasutatakse nimetuse osana, mille all müüakse sellist toitu nagu „Champagner Sorbet“, mis ei ole kooskõlas kõnealuse kaitstud päritolunimetuse tootespetsifikaadiga, kuid mis sisaldab sellele tootespetsifikaadile vastavat koostisainet.

Määruse nr 1234/2007, muudetud määrusega nr 491/2009, artikli 118m lõike 2 punkti a alapunkti ii ja määruse nr 1308/2013 artikli 103 lõike 2 punkti a alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et kaitstud päritolunimetuse kasutamine nimetuse osana, mille all müüakse sellist toitu nagu „Champagner Sorbet“, mis ei ole kooskõlas selle kaitstud päritolunimetuse tootespetsifikaadiga, kuid sisaldab nimetatud tootespetsifikaadile vastavat koostisainet, kujutab endast kaitstud päritolunimetuse maine ärakasutamist nende sätete tähenduses, kui toidul ei ole iseloomuliku omadusena maitset, mille annab peamiselt toidu koostises esinev see koostisaine.

Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et kaitstud päritolunimetuse kasutamine sellise nimetuse osana, mille all müüdav toit ei ole kooskõlas selle kaitstud päritolunimetuse tootespetsifikaadiga, kuid sisaldab nimetatud tootespetsifikaadile vastavat koostisainet, teenib kaitstud päritolunimetuse maine alusetu kasutamise eesmärki, kui vastav koostisaine ei anna toidule iseloomulikku omadust. Selle kindlakstegemiseks, kas kõnealune koostisaine annab toidule iseloomuliku omaduse, on koostisaine kogus toidu koostises oluline, kuid mitte piisav kriteerium. Hinnang sõltub asjaomastest toodetest ja sellega peab kaasnema kvalitatiivne hinnang. Kui toidu nimetus – nagu põhikohtuasjas – näitab, et toit sisaldab kaitstud päritolunimetusega koostisainet, mis on mõeldud viitena toidu maitsele, siis peab sellest koostisosast tulenev maitse olema nimetatud toidu iseloomulik omadus.

(vt punktid 50–53 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikkel 35 keelab liikmesriikidevahelised koguselised ekspordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed. Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et kui kõikide riigi territooriumil tegutsevate ettevõtjate suhtes kohaldatav riigisisene meede mõjutab tegelikkuses kaupade väljavedu eksportiva liikmesriigi turult rohkem kui kaupade turustamist selle liikmesriigi siseturul, kuulub see meede ELTL artiklis 35 toodud keelu kohaldamisalasse (21. juuni 2016. aasta kohtuotsus New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).

Sellest määratlusest tuleneb, et kvalifitseerimine „koguselise ekspordipiiranguga samaväärse toimega meetmeks“ eeldab piirava mõju olemasolu kaubavahetusele (21. juuni 2016. aasta kohtuotsus New Valmar, C‑‑15/15, EU:C:2016:464, punkt 42). Niisugune mõju võib olla ka väheoluline (1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Gouvernement de la Communauté française ja gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, punkt 52), tingimusel et see ei ole liiga juhuslik ega liiga kaudne (21. juuni 2016. aasta kohtuotsus New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika). Liikmesriikidesse eksportimiseks abi andmise keeld, isegi kui selline abi ei ületa määruse nr 1998/2006 artikli 1 lõike 1 punktis d sätestatud vähese tähtsusega abi künnist, ei mõjuta iseenesest kaubavahetust, kuna sellega pannakse liikmesriikidele üksnes kohustus teatud liiki abi andmisest hoiduda. Järelikult ei saa seesugune säte kujutada endast koguselise ekspordipiiranguga samaväärse toimega meedet, mis on ELTL artikli 35 alusel keelatud.

Samas tuleneb ennekõike siseturu ja selle alla kuuluva üldise abikava alusnormidest, et ekspordiabi määruse nr 1998/2006 kohaldamisalast väljajätmine on ELTL artikli 107 seisukohast põhjendatud. Isegi väikesesummaline ekspordiabi kuulub olemuselt abi hulka, mis võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust, seda nii otseselt, andes eksporditavatele toodetele konkurentsieelise, kui ka kaudselt, sundides teisi liikmesriike konkurentsieelise kõrvaldamiseks sümmeetrilisi vastumeetmeid võtma. Nagu komisjon kohtuistungil väitis, oleks niisuguse abi andmise lubamine siseturu toimimisele eriti kahjulik. Seetõttu ei saa ELTL artikliga 35 ELTL artikliga 107 vastuolus olevat meedet õigustada.

(vt punktid 38 ja 43–47)
Kui õigusvastaselt makstud abi tuleb tagasi nõuda abi saanud ettevõtjalt, kes on makseraskustes või maksejõuetu, siis sellised raskused ei mõjuta abi tagasinõudmise kohustust. Liikmesriik on seega olenevalt olukorrast kohustatud algatama äriühingu likvideerimise, korraldama oma nõude registreerimise äriühingu võlanimekirjas või võtma abi tagasinõudmiseks kõik muud meetmed.

Varasema olukorra taastamise ja sellest abist tuleneva konkurentsimoonutuse kõrvaldamise võib üldjuhul saavutada asjaomase abi tagastamisega seonduva nõude kandmisega võlanimekirja. Siiski võimaldab sellise nõude kandmine võlanimekirja pidada abi tagasinõudmise kohustuse täidetuks üksnes siis, kui olukorras, kus riigi ametiasutustel ei olnud võimalik tagasi nõuda kogu abisummat, päädib pankrotimenetlus ettevõtja likvideerimisega, see tähendab tema tegevuse lõpliku lõpetamisega, mille üle riigi ametiasutused saavad otsustada aktsionäri või võlausaldajana. Järelikult tuleb riigiabi saanud ettevõtja tegevus lõplikult lõpetada vaid juhul, kui kogu abisumma tagasinõudmine osutub pankrotimenetluses võimatuks.

Lisaks ei ole hilinenult, see tähendab pärast ettenähtud tähtaega tagasinõudmine kooskõlas asutamislepingu nõuetega. Näib ebatõenäoline, et pankrotimenetluse eri staadiumid jääksid üldjuhul selle nelja kuu pikkuse tähtaja sisse, mille tavaliselt määrab komisjon õigusvastase abi tagasinõudmiseks. Neil asjaoludel tuleb asjaomase abi tagastamist puudutava nõude kandmist võlanimekirja pidada üldjuhul sobivaks meetmeks, et tagada konkurentsimoonutuse kõrvaldamine, tingimusel et sellele meetmele järgneb kas nimetatud abisumma täielik tagasinõudmine või ettevõtja likvideerimine ja selle tegevuse lõplik lõpetamine, kui pankrotimenetluses osutub abi tagasinõudmine võimatuks. Selleks et niisugune meede oleks tõhus, tuleb see meede võtta komisjoni ettenähtud tähtaja jooksul.

(vt punktid 37–43)
Trinseo ja komisjon kinnitavad siiski, et polümeeride tootmisest tulenevad heitmed peaksid hõlmama ka „kaudseid“ heitmeid, mis tulenevad eraldiseisva käitise poolt polümeerimise jaoks tarnitud soojuse tootmisest. Sellise tõlgendusega ei saa siiski nõustuda. Nagu ilmneb juba käesoleva kohtuotsuse punktidest 47 ja 48, kohaldatakse direktiivi 2003/87 sama direktiivi artikli 3 punkti b sõnastuse kohaselt ainult nendele „heitkogustele“, mis põhjustavad käitise allikatest pärinevate kasvuhoonegaaside heitmeid. Sellest tuleneb, et ainult soojuse tootmisest tulenevad CO2 heitmed õigustavad käitise lülitamist selliste käitiste süsteemi, mis on heidete allikaks; käesoleval juhul on niisuguseks käitiseks eraldiseisev käitis, mis tarnib põhikohtuasjas kõne all olevale käitisele soojust.

(vt punktid 53–55 ja 58)