ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kuigi liikmesriikide ülesanne on kehtestada asjakohased meetmed riigi sise- ja välisjulgeoleku tagamiseks, ei järeldu sellest siiski, et niisugused meetmed ei kuulu üldreeglina ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Sõnaselged erandid, mida saab kohaldada riigi julgeolekut mõjutada võivates olukordades, on nähtud ette üksnes EÜ artiklites 30, 39, 46, 58, 64, 296 ja 297, mis käsitlevad selgelt määratletud erandjuhtusid. Nendest artiklitest ei saa tuletada seda, et asutamisleping kätkeb endas üldist erandit, millega välistatakse ühenduse õiguse kohaldamisalast kõik riigi julgeolekuga seotud põhjustel võetavad meetmed. Kui nõustuda, et niisugune erand on olemas, olenemata asutamislepingus sätestatud erinõuetest, võib see kahjustada ühenduse õiguse siduvat laadi ja selle ühetaolist kohaldamist.

Pealegi tuleb EÜ artiklites 296 ja 297 ette nähtud erandeid sarnaselt põhivabadustest tehtavate eranditega tõlgendada kitsalt. Konkreetsemalt EÜ artiklit 296 puudutavas osas tuleb märkida, et kuigi selles artiklis on mainitud meetmeid, mida liikmesriik võib pidada vajalikuks, et kaitsta riigi olulisi julgeolekuhuve või teavet, mille avalikuks saamine on tema hinnangul vastuolus riigi huvidega, ei tule seda artiklit siiski tõlgendada nii, et sellega on liikmesriikidele antud õigus üksnes nendele huvidele viidates asutamislepingu sätetest kõrvale kalduda. Järelikult peab EÜ artiklile 296 tugineda sooviv liikmesriik tõendama, et riigi oluliste julgeolekuhuvide kaitsmiseks on vajalik kasutada selles artiklis ette nähtud erandit.

(vt punktid 68–70, 72)
Kuigi liikmesriikide ülesanne on kehtestada asjakohased meetmed riigi sise- ja välisjulgeoleku tagamiseks, ei järeldu sellest siiski, et niisugused meetmed ei kuulu üldreeglina ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Sõnaselged erandid, mida saab kohaldada riigi julgeolekut mõjutada võivates olukordades, on nähtud ette üksnes EÜ artiklites 30, 39, 46, 58, 64, 296 ja 297, mis käsitlevad selgelt määratletud erandjuhtusid. Nendest artiklitest ei saa tuletada seda, et asutamisleping kätkeb endas üldist erandit, millega välistatakse ühenduse õiguse kohaldamisalast kõik riigi julgeolekuga seotud põhjustel võetavad meetmed. Kui nõustuda, et niisugune erand on olemas, olenemata asutamislepingus sätestatud erinõuetest, võib see kahjustada ühenduse õiguse siduvat laadi ja selle ühetaolist kohaldamist.

Pealegi tuleb EÜ artiklites 296 ja 297 ette nähtud erandeid sarnaselt põhivabadustest tehtavate eranditega tõlgendada kitsalt. Konkreetsemalt EÜ artiklit 296 puudutavas osas tuleb märkida, et kuigi selles artiklis on mainitud meetmeid, mida liikmesriik võib pidada vajalikuks, et kaitsta riigi olulisi julgeolekuhuve või teavet, mille avalikuks saamine on tema hinnangul vastuolus riigi huvidega, ei tule seda artiklit siiski tõlgendada nii, et sellega on liikmesriikidele antud õigus üksnes nendele huvidele viidates asutamislepingu sätetest kõrvale kalduda. Järelikult peab EÜ artiklile 296 tugineda sooviv liikmesriik tõendama, et riigi oluliste julgeolekuhuvide kaitsmiseks on vajalik kasutada selles artiklis ette nähtud erandit.

(vt punktid 45–47, 49)
Liikmesriik ei riku EÜ artiklist 28 tulenevaid kohustusi, kui ta näeb liiklusohutuse kaitsest tulenevatel põhjustel ette keelu vedada mopeedide, mootorrataste, traikide ja kvadrikutega spetsiaalselt neile sõidukitele mõeldud järelhaagist, mis on seaduslikult toodetud ja turustatud teistes liikmesriikides.

Selline keeld on kahtlemata koguseliste impordipiirangutega samaväärse toimega meede, mis on osutatud artikliga keelatud, juhul kui keelu toimel on takistatud spetsiaalselt mootorratastele mõeldud järelhaagiste pääs asjaomasele turule seeläbi, et keeld avaldab olulist mõju tarbijate käitumisele ja on takistus, mille tõttu ei saa turul olla nõudlust selliste järelhaagiste järele.

Keeldu tuleb siiski pidada õigustatuks liiklusohutuse kaitsest tulenevatel põhjustel. Kuigi selles suhtes on tõsi, et kaupade vaba liikumise piirangu õigustamiseks mõnele kohustuslikule nõudele tuginev liikmesriik peab tõendama, et tema õigusakt on taotletava legitiimse eesmärgi saavutamise seisukohalt sobiv ja vajalik, ei saa see tõendamiskoormis minna nii kaugele, et sellelt liikmesriigilt nõuda, et ta kindlalt tõendaks, et ükski muu mõeldav meede ei võimalda selle eesmärgi saavutamist samadel tingimustel.

Kuigi ei ole ju välistatud, et muud meetmed kui asjassepuutuv keeld suudaksid tagada teatava liiklusohutuse taseme mootorrattast ja järelhaagisest koosneva autorongi liiklemiseks, tuleb siiski sedastada, et ei saa eirata liikmesriikide võimalust saavutada sellist eesmärki nagu liiklusohutus üldiste ja lihtsate, sõidukijuhtidele hõlpsalt arusaadavate ning kohaldatavate õigusnormide kehtestamisega, mis on ka pädevatele asutustele hõlpsasti hallatavad ja kontrollitavad.

(vt punktid 56–58, 66, 67 ja 69)
1)

Kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole vastu võtnud nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, et täita kõiki selliseid õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud usust või veendumustest, puudest ning seksuaalsest suunitlusest tingitud diskrimineerimise osas, on Saksamaa Liitvabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
1)

Kuna Austria Vabariik ei ole vastu võtnud nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, et täita kõiki selliseid õigus- ja haldusnorme, mis nii föderaalsel kui ka liidumaa tasandil, välja arvatud Viini ja Alam-Austria liidumaad, on vajalikud puudest tingitud diskrimineerimise osas, on Austria Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
59

Mis puudutab eraõiguslikku töövahendusbürood, kes on teenuse osutaja, siis kuigi ta võib küll jätkata töövahendustegevust teistes liikmesriikides, toob asjaolu, et tööotsija saab töökoha teises liikmesriigis, kaasa selle, et töövahendustasu ei maksa enam Bundesagentur, vaid see kohustus jääb tööotsija enda kanda. Seega, kuigi töövahendusbüroo tegevus ei ole välistatud, on tema võimalus oma tegevust teistesse liikmesriikidesse laiendada piiratud, kuna palju tööotsijaid kasutab selle büroo teenuseid suuresti just töövahenduskupongide süsteemi tõttu ja tänu samale süsteemile võib büroo vahendada tööotsijale töökoha teises liikmesriigis, ilma et ta riskiks tasust ilmajäämisega.
4

Sama määruse artiklid 4–6 näevad ette: „Artikkel 4 1. Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 16 kohaldamist, sõltub toetuse maksmine tõenditest selle kohta, et vastuvõetud ekspordideklaratsiooniga hõlmatud tooted on muutmata kujul välja viidud ühenduse tolliterritooriumilt 60 päeva jooksul alates kõnealusest vastuvõtmisest. […] Artikkel 5 1. Diferentseeritud või diferentseerimata toetuse maksmise tingimuseks on see, et lisaks ühenduse tolliterritooriumilt väljaviimisele on tooted […] imporditud kolmandasse riiki ja võimaluse korral konkreetsesse kolmandasse riiki 12 kuu jooksul alates ekspordideklaratsiooni vastuvõtmise päevast: a) kui on tõsiseid kahtlusi toote tegeliku sihtkoha suhtes […] […] Artikli 17 lõiget 3 ja artiklit 18 kohaldatakse esimeses lõigus nimetatud juhtudel. Peale selle võivad liikmesriikide pädevad teenistused nõuda kõikide toetuste suhtes täiendavaid tõendeid, mis tõendaksid neile, et toode on importivas kolmandas riigis muutmata kujul tegelikult turule viidud. […] Kui on tõsiseid kahtlusi toote tegeliku sihtkoha suhtes, võib komisjon nõuda, et liikmesriigid kohaldaksid lõiget 1. […] Artikkel 6 Kui enne ühenduse tolliterritooriumilt väljaviimist ületab toode, mille tollideklaratsioon on vastu võetud, ühenduse muud territooriumi kui see liikmesriik, kus deklaratsioon vastu võeti, tuleb selle kohta, et toode on ühenduse tolliterritooriumilt välja viidud, esitada tõendid määruse (EMÜ) nr 2823/87 artiklis 1 viidatud T5 kontrolleksemplari originaali kujul. […]”
24

Utlänningsnämnden otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised küsimused: „1. a) Kas kohtuasjas C­109/01 [23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas Akrich, EKL 2003, lk I­9607] tehtud Euroopa Kohtu otsust arvestades tuleb nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) artiklit 10 tõlgendada selliselt, et kolmanda riigi kodanik, kes on töötaja pereliige, nagu antud juhul, peab ühenduses viibima seaduslikult, selleks et omandada õigus selle töötajaga koos elada? Kas ka direktiivi 73/148 artiklit 1 tuleb tõlgendada selliselt, et sellise kolmanda riigi kodaniku õigus riigis elada, kes on liidu kodaniku pereliige, sõltub tema seaduslikust viibimisest ühenduses? b) Kui direktiivi 73/148 tuleb tõlgendada selliselt, et liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanik saab toetuda õigusele riigis elada direktiivi tähenduses tingimusel, et ta viibib seaduslikult ühenduses, siis kas see tähendab, et nimetatud isikul peab olema kehtiv elamisluba, mis lubab või võib tal lubada elada ühes liikmesriikidest? Kas elamisloa puudumisel piisab muul alusel antud riigis lühemat või pikemat aega viibimise õiguse olemasolust või — nagu Utlänningsnämndeni menetluses olevas asjas — kas piisab, kui elamisluba taotleval isikul on kehtiv viisa? c) Kui liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliige ei saa direktiivi 73/148 alusel toetuda õigusele riigis elada, kuna ta ei viibi seaduslikult ühenduses, siis kas talle elamisloa väljastamisest keeldumine kujutab endast EÜ artiklist 43 tuleneva liidu kodaniku asutamisõiguse piiramist? d) Kui liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliige ei saa toetuda õigusele riigis elada direktiivi 73/148 alusel, kuna ta ei viibi seaduslikult ühenduses, siis kas tema väljasaatmine põhjusel, et siseriikliku elamisloa taotlust ei saa vastu võtta pärast Rootsi sisenemist, kujutab endast EÜ artiklist 43 tuleneva liidu kodaniku asutamisõiguse piiramist? 2. a) Kas direktiivi 73/148 artikli 1 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et väljendiga „[tema] ülalpeetav […] [olema]” peetakse silmas asjaolu, et liidu kodaniku pereliige on sellest kodanikust majanduslikult sõltuv, et saavutada rahuldav elatustase oma päritoluriigis või selles riigis, kus ta tavaliselt elab? b) Kas direktiivi 73/148 artikli 6 lauset b tuleb tõlgendada selliselt, et liikmesriigid võivad nõuda, et liidu kodaniku pereliige, kes väidab, et ta on selle kodaniku või tema abikaasa ülalpeetav, esitaks lisaks liidu kodaniku antud kinnitusele muid dokumente, mis tõendavad sellise sõltuvusseisundi tegelikku olemasolu?”
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldab asjaomaseid sõidukeid järgmiselt:

„Mõlemad sõidukid on varustatud juhikabiini ja madala põhjaga kastiga ning on mõeldud liiva, kivide, ehitusprahi jms veoks. Enne kasti asuv vahesein ulatub kuni kabiini servani. Lisaks on sõidukitel jäik ja tugevdatud šassii, millel on neli telge, millest kaks esimest on vedavad. Telgedel on rummu reduktsioon suurendamaks rataste võimsust raske pinnasega maastikul.

Sõidukitel on 22- ja 24-tollised rattad eritüüpi rehvidega (siksakprofiil) pehmel pinnasel sõitmiseks. Tühjalt on nende suurim sõidukiirus kuni 85 km/h. Kütusepaagi mahutavus on 300 ja 400 liitrit ning keskmine kütusekulu 1:1,3, mis annab nende tegevusraadiuseks vastavalt 400 ja 500 kilomeetrit. Pidurivõimsus (4100 kW) on suurem kui tavalisel veokil (1900–2400 kW). Sõidukitel on survesüütega sisepõlemis-kolbmootor. Scania P 113 8x4 silindrite töömaht on 11028 cm3. MAN 41372 8x4 silindrite töömaht on 22967 cm3.

Scania P 113 8x4 tühimass on 14800 kg, kandejõud on 21200 kg. MAN 41372 8x4 tühimass on 14420 kg, kandejõud 21580 kg. Massi ja kandejõu vaheline suhe ei ületa kummagi sõiduki puhul 1:1,6.”
45

Veelgi enam, põhikohtuasja hageja tegevus õpetajana tagab a priori, et ta on kõlblik osalema SÄL programmi raames korraldataval koolitusel ning pärast selle läbimist töötama õpetajana Rootsis. Kuigi ei ole kindel, et asjaomasel kandidaadil on ilmne soov asuda pärast selle koolituse läbimist ka tegelikult tööle Rootsis määramata tähtajaga, ei muuda see asjaolu, et tema olukord on võrreldav nende õpetajate omaga, kes töötavad Rootsi koolides tähtajaliste lepingutega ja kellel puudub Euroopa Kohtule kohtuistungil esitatud teabe alusel igasugune kohustus asuda nimetatud koolituse lõppedes Rootsis määramata tähtajaks õpetajana tööle.
Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik on jätnud kohaldamata üldsusele laenutamise õigusega seonduvad sätted, mis on ette nähtud nõukogu 19. novembri 1992. aasta direktiiviga 92/100/EMÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud selle direktiivi artiklitest 1 ja 5 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et järgida nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, siis on Itaalia Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
52

Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Iirimaa on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Iirimaalt.
Kuna Soome Vabariik on kehtestanud maksuvoliniku määramise nõude maksukohustuslastele, kelle asukoht ei ole Soome Vabariigis, kuid kes tegelevad seal maksustatava äritegevusega ning kelle asukoht on teises liikmesriigis või kolmandas riigis, kellega on sõlmitud nõukogu 15. märtsi 1996. aasta direktiivi 76/308/EMÜ vastastikuse abi kohta teatavatest maksude, tollimaksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (mida on muudetud nõukogu 15. juuni 2001. aasta direktiivi 2001/44/EÜ) ja nõukogu 7. oktoobri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1978/2003 halduskoostöö kohta käibemaksu valdkonnas ja määruse (EMÜ) nr 218/92 kehtetuks tunnistamise kohta reguleerimisalale vastava reguleerimisalaga pädevate ametiasutuste vastastikuse abi leping, siis on Soome Vabariik rikkunud nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (mida on muudetud nõukogu 20. detsembri 2001. aasta direktiiviga 2001/115/EÜ) artiklitest 21 ja 22 tulenevaid kohustusi.
51

Beneluxi kaubamärgiameti arvates põhinevad need küsimused arusaamal, et „asjas tähtsust omavad faktilised asjaolud ja tingimused”, millega tuleb arvestada, on erinevad ajavahemiku tõttu, mis jääb Beneluxi kaubamärgiameti otsuse ja selle otsuse tegemise vahele, mille kohus on teinud selle otsuse peale esitatud kaebuse kohta. Eelotsusetaotlusest aga ei nähtu, et selline muutus oleks tegelikult aset leidnud. Seetõttu on need küsimused puhtalt teoreetilised või hüpoteetilised ja seega vastuvõetamatud.
35

See seisukoht on osa selle siseriikliku kohtupraktika lähenemisviisist, mille alusel tehti eespool viidatud kohtuotsus Agorastoudis jt ning milleks direktiiv 98/59 alust ei anna. Seega tuleb selles osas täpsustada, nagu Euroopa Ühenduste Komisjon õigustatult täheldas, et isegi kui põhikohtuasjas käsitletava üksuse sõltumatus oleks tuvastatud ning ta kujutaks endast „ettevõtet”, ei saaks eespool viidatud erandit kohaldada.
20

Antud kohus leiab, et sellise asjaoluga nagu käesoleval juhul, et kantud kulud on seotud tehinguga, mida tehti perioodil, mille kestel Investrand ei olnud maksumaksja kuuenda direktiivi mõttes, läheb vastuollu see, kui tuvastatakse otsese ja vahetu seose esinemine tegevusega, mida ta teostas ettevõtjana, ning järelikult toetatakse mahaarvamisõiguse andmisest keeldumist. Seevastu asjaolu, et nõue, mis on võrdeline Investrandile makstava tasuga, kuulub selle äriühingu vara hulka ning et vara tagamiseks kannab viimane selle arvelt kulusid, võib viia järeldusele, et nimetatud kulud kuuluvad asjaomase isiku üldkulude hulka ning järelikult esineb selliselt teostatud tegevusega otsene ja vahetu seos, mis õigustab mahaarvamist.
20

Käsitledes hagi kolmanda väite kolmandat osa, mille kohaselt „autorile esitamise nõude” kitsa tõlgenduse kohaselt peab nõukogu nimetama otsusega 2002/848 seonduvaid dokumente esitanud kolmandad riigid ja nende dokumentide täpse laadi, et hageja saaks nende koostajatele juurdepääsutaotluse esitada, otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91–99 järgmist: „91 Kõigepealt tuleb märkida, et hageja argumentatsioon põhineb peamiselt varasemal kohtupraktikal seoses 6. detsembri 1993. aasta asjaajamiskorraga üldsuse juurdepääsul nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 340, lk 41, edaspidi „asjaajamiskord”), mis jõustati nõukogu 20. detsembri 1993. aasta otsusega 93/731/EÜ üldsuse juurdepääsu kohta nõukogu dokumentidele (EÜT L 340, lk 43), ja komisjoni 8. veebruari 1994. aasta otsusega 94/90/ESTÜ, EÜ, Euratom üldsuse juurdepääsu kohta komisjoni dokumentidele (EÜT L 46, lk 58). 92 Selle asjaajamiskorra alusel tuleb juhul, kui ühe institutsiooni valduses oleva dokumendi on koostanud kolmas isik, juurdepääsutaotlus esitada otse sellele isikule. Euroopa Kohus leidis, et institutsioon peab täpsustama dokumendi koostaja, et taotleja saaks pöörduda otse tema poole ([6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-41/00 P] Interporc vs. komisjon, [EKL 2003, lk I-2125], punkt 49). 93 Seevastu määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigete 4 ja 5 alusel peab asjaomane institutsioon ise konsulteerima kolmanda isikuga, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või seda ei tohi avaldada. Liikmesriigid võivad taotleda, et neilt küsitaks nõusolekut. 94 Seega on asjaajamiskorras sätestatud autorile esitamise nõue määruses nr 1049/2001 läbi teinud põhjaliku muutuse. Sellest tuleneb, et dokumendi koostaja osatähtsus on varasema korraga võrreldes tunduvalt väiksem. 95 Peale selle sätestab määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõige 3, et „[t]undliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt need dokumendid pärinevad”. Seega tuleb sedastada, et tundliku sisuga dokumentide puhul kehtib erandkord, mille eesmärgiks on ilmselt nende sisu ja isegi nende olemasolu salajasuse tagamine. 96 Seega ei olnud nõukogul kohustust avalikustada kõnealuseid, riikide koostatud, otsuse 2002/848 vastuvõtmisega seonduvaid dokumente ega nende koostajaid, kuna esiteks on dokumendid tundliku sisuga ja teiseks nende koostajad on nende avaldamise keelanud. 97 Niisiis tuleb sedastada, et hageja ei vaidlusta nõukogu viidatud õiguslikku alust — määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõiget 3 — mille kohaselt asjakohased dokumendid on käsitletavad tundliku sisuga dokumentidena, ega asjaolu, et nõukogu sai asjaomaseid dokumente koostanud riikidelt eitava vastuse. 98 Lisaks pole kahtlust, et kõnealused dokumendid on tundliku sisuga. […] Peale selle tuleb kõikide institutsioonide avalduste õiguspärasuse eeldamise kohta märkida, et hageja ei esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et nõukogu väide, mille kohaselt ta oli asjaomastelt riikidelt saanud eitava vastuse, oleks vale. 99 Seega oli nõukogul õigus, kui ta keeldus avalikustamast kõnealuseid dokumente ja sealhulgas nende koostajaid.”
31

Asja läbi vaatav High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi […] artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik peab kõigi vajalike meetmetega tagama, et töötajate õigusi, mis on omandatud viimasel töötasul põhinevate täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensioniskeemide alusel, rahastataks täies ulatuses liikmesriigi poolt, kui töötajate eraettevõtjast tööandja on muutunud maksejõuetuks ning pensioniskeemide varast ei piisa nende hüvitiste katmiseks? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas sel juhul on artikli 8 nõuded piisavalt üle võetud selliste eespool kirjeldatud siseriiklike õigusnormidega, nagu need on jõus Ühendkuningriigis? 3. Kui selgub, et Ühendkuningriigi õigusnormid ei ole artikliga 8 kooskõlas, siis millisest kriteeriumist peab siseriiklik kohus lähtuma, et teha kindlaks, kas ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmine on piisavalt selge, et tuua kaasa kahju hüvitamise kohustust? Kas eriti lihtsalt täitmata jätmine on piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumine või peab sellega kaasnema liikmesriigi poolt tema seadusandliku võimu piiride ilmselge ja raske eiramine või tuleb lähtuda mõnest muust kriteeriumist ja kui, siis millisest?”
50

Esimesele küsimusele antud vastusest järeldub, et vaidlusalune elukohakohustus on EÜ artikliga 56 vastuolus, sõltumata erilistest asjaoludest, mis on seotud konkreetse talumajapidamise tunnusjoontega. Niisugused asjaolud, mille eelotsusetaotlus on esitanud oma teises küsimuses, seega kõnesoleva artikli tõlgendamist ei mõjuta.
2

Direktiivi artiklis 5, mille pealkiri on kaubamärgiga antavad õigused, sätestatakse: „1. Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata: a) kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud; b) kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ja tähisega kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid kaubamärgi ja tähise vahel. 2. Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid tema nõusolekuta kasutamast kaubandustegevuse käigus mis tahes tähist, mis on identne või sarnane kaubamärgiga, mis on välja antud kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, ja juhul kui selle tähise põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi eristatavust või mainet. 3. Lõigete 1 ja 2 alusel võib muu hulgas keelata järgmised toimingud: a) tähise kandmine kaupadele või nende pakendile; b) kõnealuse tähisega kaupade pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine või osutamine; c) kaupade importimine ja eksportimine kõnealuse tähise all; d) tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides. […] 5. Lõigete 1–4 kohaldamine ei mõjuta ühegi liikmesriigi sätteid, mis käsitlevad kaitset tähise kasutamise vastu muul otstarbel kui kaupade ja teenuste eristamiseks, kui kõnealuse tähise põhjendamatu kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks kaubamärgi eristatavust või mainet.”
1.

Kuna Austria Vabariik on aurukatelde, rõhuseadmete, konteinerite ja torude turvameetmeid käsitleva föderaalseaduse (Bundesgesetz über Sicherheitsmaßnahmen für Dampfkessel, Druckbehälter, Versandbehälter und Rohrleitungen (Kesselgesetz)) artikli 21 lõikes 4 sätestanud, et kütteseadmete kontrollimise valdkonnas lubatakse tegutseda üksnes taotlejatel, kelle asukoht on Austrias, siis on see liikmesriik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.
Kui elukohaliikmesriik keeldub oma residendist maksumaksjale võimaldamast ühist maksustamist koos teises liikmesriigis elava abikaasaga, kellest ta ei ela lahus, põhjendusel et see abikaasa sai teises liikmesriigis üle 10% majapidamise tulust, mis on ühtlasi üle 24000 Saksa marga, kui selle abikaasa teises liikmesriigis saadud tulu ei ole seal tulumaksuga maksustatav, on see vastuolus EÜ asutamislepingu artikliga 52 (muudetuna EÜ artikkel 43).
53

Kõikidest eespool toodud kaalutlustest tuleneb, et neljandale küsimusele peab vastama, et EÜ artikkel 28 ei ole kohaldatav sellise lihtsustatud deklaratsiooni suhtes, mis on ette nähtud 2004. aasta seaduse artikli 81 lõike 1 punktis 1, ning et selline deklaratsioon ei ole direktiivi 92/12 artikli 3 lõikega 3 vastuolus juhul, kui kõnealuseid õigusnorme saab tõlgendada nii, et nimetatud deklaratsiooni esitamine on kohustuslik alates sõiduki omanikuna käsutamise õiguse omandamisest, ning hiljemalt alates selle registreerimisest riigi territooriumil vastavalt liiklusseadustikule.