KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 9. detsembril 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑570/20

BV

versus

Direction départementale des finances publiques de la Haute-Savoie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus))

Eelotsusetaotlus – Põhiõigused – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 50 ja artikkel 52 – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Riigisisene õigusakt, mis näeb ette sama teo eest haldus- ja kriminaalkaristuse kumuleerimise – Ne bis in idem põhimõtte nõuded – Selgus ja ettenähtavus – Vajalikkus ja proportsionaalsus

1. Taas kord tõstatatakse Euroopa Kohtus probleemid, mis on tingitud ühele ja samale isikule sama teoga seoses maksuõigusrikkumiste eest, muu hulgas seoses käibemaksuga, samal ajal või järjestikku karistuseks määratud haldus- ja kriminaalkaristuste kumuleerimisega.

2. Euroopa Kohus täpsustas 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsustes Menci ( 2 ) ja kohtuotsuses Garlsson Real Estate jt ( 3 ), millistele tingimustele peavad riigisisesed õigusnormid vastama, selleks et piirata vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 52 lõikele 1 põhiõigust, mis on tagatud harta artikliga 50, et kedagi ei karistata sama teo eest kaks korda.

3. Selles eelotsusetaotluses kahtleb Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus), kas riigisisesed õigusnormid, millele ta peab oma otsuses tuginema, on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, seoses konkreetselt järgnevaga: – menetluste ja karistuste kumuleerimist võimaldavate sätete selgus ja täpsus, ning – proportsionaalsus ühelt poolt toime pandud rikkumise raskuse ja teiselt poolt kumuleeritud karistuste kogumi raskuse vahel.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Harta

4. Artiklis 50 on sätestatud: „Kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud“.

5. Artiklis 51 on sätestatud: „1. Harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt, võttes arvesse liidule aluslepingute muudes osades antud volituste piire. 2. Harta ei laienda liidu õiguse reguleerimisala kaugemale senisest pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingute teistes osades määratletud pädevust ja ülesandeid“.

6. Artikkel 52 sätestab: „1. Hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist tohib piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust. Proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi. […] 3. Hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduse kaitse konventsiooniga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud. See säte ei takista liidu õiguses ulatuslikuma kaitse kehtestamist. 4. Hartaga tunnustatud põhiõigusi, nii nagu need tulenevad liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, tõlgendatakse kooskõlas nimetatud tavadega. […] 6. Hartas nimetatud siseriiklikke õigusakte ja tavasid tuleb täielikult arvesse võtta“.

2. Euroopa Liidu toimimise leping (edaspidi „ELTL“)

7. Artiklis 325 on sätestatud: „1. Liit ja liikmesriigid võitlevad pettuste ja muu liidu finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu käesoleva artikli kohaselt võetavate meetmetega, mis toimivad tõkestavalt ja tagavad liikmesriikides ning liidu institutsioonides, organites ja asutustes tõhusa kaitse. 2. Liikmesriigid võtavad liidu finantshuve kahjustavate pettuste vastu samu meetmeid, mida nad kasutavad omaenda finantshuve kahjustavate pettuste vastu. […]“.

3. Direktiiv 2006/112/EÜ ( 4 )

8. Artikkel 273 näeb ette: „Liikmesriigid võivad maksukohustuslaste riigisiseste ja liikmesriikidevaheliste tehingute võrdse kohtlemise põhimõtet järgides kehtestada käibemaksu nõuetekohaseks kogumiseks ning maksudest kõrvalehoidumise ärahoidmiseks vajalikuks peetavaid muid kohustusi, tingimusel et sellised kohustused ei too liikmesriikidevahelises kaubanduses kaasa formaalsusi piiriületamisel. […]“.

B. Riigisisene õigus

1. Üldine maksuseadustik (Code général des impôts; edaspidi „CGT“)

9. Artiklis 1729 on vaidlusele kohaldatavas redaktsioonis sätestatud: ( 5 ) „Maksustatava väärtuse jaoks või maksu arvutamiseks olulisi andmeid sisaldavas maksudeklaratsioonis või aktis valeandmete esitamine või andmete esitamata jätmine ning riigilt alusetult saadud tagasimakse toob kaasa: a. tahtliku õigusrikkumise korral suurendamise 40% võrra; […]“.

10. Artiklis 1741 oli põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis ( 6 ) sätestatud: „Ilma et see piiraks käesolevas seadustikus sisalduvate erisätete kohaldamist, määratakse isikule, kes on käesoleva seadustiku esemeks olevate maksude kindlaksmääramisest täielikust või osalisest maksmisest pettuse teel kõrvale hoidnud või kõrvale hoida püüdnud, jättes kas tahtlikult oma maksudeklaratsiooni ettenähtud tähtajaks esitamata või varjates tahtlikult osa maksustatavast summast või korraldades enda maksujõuetuse või takistades muude manöövritega maksu sissenõudmist või toimides muul viisil pettuse teel, olenemata kohaldatavatest maksuõiguslikest karistustest karistuseks trahv summas 37500 eurot ja viieaastane vangistus. Kui tegu on toime pandud või sellele on kaasa aidatud ostu või müügiga ilma arveta või arvetega, mis ei vasta tegelikele tehingutele, või kui nende eesmärk oli saada riigilt alusetult tagasimakse, karistatakse teo toimepanijat trahviga summas 75000 eurot ja viieaastase vangistusega. See säte on siiski varjamise korral kohaldatav vaid juhul, kui varjatud summa ületab ühte kümnendikku maksustatavast summast või on suurem kui 153 eurot. Käesoleva artikli alusel süüdimõistetud isiku võib karistusseadustiku (code pénal) artikli 131‑26 alusel ilma jätta kodaniku-, tsiviil- ja perekonnaõigustest. Kohus võib lisaks anda korralduse tehtud otsus välja panna ja seda levitada karistusseadustiku artiklites 131-35 või 131-39 sätestatud tingimustel. Menetlus algatatakse maksumenetluse seadustiku (livre des procédures fiscales; edaspidi „CPF“) artiklites L. 229–L. 231 sätestatud korras“.

2. CPF

11. Artiklis L. 228 on põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis ette nähtud, millistel tingimustel võib maksuhaldur teatada prokuratuurile maksupettusest: „Kuriteokaebused otseste maksude, käibemaksu ja muude käibe pealt tasumisele kuuluvate maksude, registreerimislõivude, kinnisvara registreerimismaksu ning tempelmaksu asjades kriminaalkaristuste kohaldamiseks esitab ametiasutus pärast maksuõigusrikkumiste komisjoniga kooskõlastamist, vastasel juhul ei ole need vastuvõetavad.“

II. Faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimus

12. BV tegutses füüsilisest isikust ettevõtjana audiitorina kuni 14. juunini 2011. Selle staatuse tõttu ja tema käivet arvestades oli ta käibemaksukohustuslane (tavapärane maksustamisviis) ja oli kohustatud esitama igakuiseid deklaratsioone.

13. BV oli kohustatud tasuma ka tulumaksu mitteärilise kasumi pealt, milleks tal tuli igal aastal lisaks kogu isikliku tulu deklareerimisele esitada mitteärilise tulu deklaratsiooni.

14. 2009., 2010. ja 2011. aastal läbi viidud kontrolli tulemusel tuvastas maksuhaldur, et BV oli deklareerinud kutsetegevusest saadud tulu vähem kui ta oli seda tegelikult saanud, mis tõi kaasa maksudest kõrvalehoidmise käibemaksu puudutavas osas summas 82507 eurot ja mitteärilise tulu maksu puudutavas osas summas 108833 eurot.

15. Maksuhaldur esitas 10. märtsil 2014 prokuratuurile kuriteokaebuse raamatupidamiseeskirjade eiramise ning tulu- ja käibemaksupettuse kohta, mis hõlmasid teenitud tulu varjamist. ( 7 )

16. BV kutsuti tribunal correctionnel d’Annecy’sse (Annecy kriminaalkohus, Prantsusmaa) süüdistatavana kahes süüteos: maksupettus maksustatavate summade varjamise tõttu ja raamatupidamisarvestuses kirjendamata jätmine. Ta tunnistas kõigis menetluse staadiumides, et ta on talle süüks pandavad teod toime pannud.

17. Tribunal correctionnel d’Annecy (Annecy kriminaalkohus, Prantsusmaa) mõistis 23. juuni 2017. aasta otsusega BV-le pärast seda, kui ta oli BV talle süüks pandud süütegudes süüdi mõistnud, karistuseks 12 kuud vangistust.

18. BV esitas Cour d’appel de Chambéry’le (Chambéry apellatsioonikohus, Prantsusmaa) apellatsioonkaebuse, väites, et süüdimõistev kohtuotsus on vastuolus ne bis in idem põhimõttega, kuna tema suhtes oli sama teo eest juba algatatud maksu ümberarvutamise menetlus, milles määrati maksuõiguslikud karistused 40% suuruse trahvina tasumata jäetud maksude pealt. Tema suhtes kohaldatud karistussüsteemi üldine raskus on tema sõnul ebaproportsionaalne.

19. Cour d’appel de Chambéry (Chambéry apellatsioonikohus) jättis apellatsioonkaebuse rahuldamata 13. veebruari 2019. aasta kohtuotsusega, millega jäeti kohtuotsus süüdistatava süü kohta muutmata ja määrati rangem karistus, ( 8 ) mõistes BV‑le karistuseks 18 kuud vangistust, millest kuus kuud tingimisi.

20. Apellatsioonikohus välistas ne bis in idem põhimõtte rikkumise põhjusel, et kriminaal- ja halduskaristuste kumuleerimine toimus CGT artikli 1741 alusel, mis on harta artikliga 50 kooskõlas olev säte, kui selle kohaldamisel järgitakse Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus, Prantsusmaa) sedastatut.

21. BV esitas kassatsioonkaebuse Cour de cassation’ile (kassatsioonikohus), väites, et esimese astme kohus ja apellatsioonikohus: – on rikkunud harta artiklit 50, kui nad kohaldasid CGT artiklit 1741, mille eeskirjad, nagu neid on tõlgendanud Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus), ei ole selged ega täpsed; – ei põhjendanud oma otsust vastavalt liidu õigusest tulenevatele nõuetele, kuna nad ei selgitanud välja, kas kõikidest määratud karistustest tulenev koormus ei olnud rikkumise raskust arvestades ülemäärane.

22. Cour de cassation’i (kassatsioonikohus) sõnul: – on riigisiseste õigusnormide eesmärk eelkõige võidelda käibemaksualaste rikkumiste vastu. Need vastavad seega üldise huvi eesmärgile, mis õigustab kriminaalõiguslikku laadi menetluste ja karistuste kumuleerimist, mis on üksteist täiendavate eesmärkidega; – mis selgusesse ja ettenähtavusse puutub, siis on CGT artiklites 1729 ja 1741 täpselt määratletud teod või rikkumised, mis võivad olla kriminaal- ja maksumenetluse esemeks ning mille eest võib määrata kriminaal- või maksuõigusliku karistuse; – mis vajalikkusesse ja proportsionaalsusesse puutub, siis on karistuste kumuleerimine piiratud seeläbi, et nende kogusumma ei või ületada suurimat summat, mis on ühe juba määratud karistuse puhul ette nähtud. See reegel puudutab üksnes samalaadseid (st rahalisi) karistusi; – ei saa siiski väita, et liidu õiguse õige kohaldamine on nii ilmne, et see ei tekita põhjendatud kahtlust.

23. Neil asjaoludel esitas Cour de cassation (kassatsioonikohus) Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas sellised riigisisesed õigusnormid, nagu eespool kirjeldatud, vastavad nõudele, et asjaolud, mille korral võib käibe deklareerimisel andmete varjamise eest kriminaalõiguslikku laadi menetlusi ja karistusi kumuleerida, peavad olema selged ja etteaimatavad? 2. Kas sellised riigisisesed õigusnormid, nagu eespool kirjeldatud, vastavad nõudele, et selliste karistuste kumuleerimine peab olema vajalik ja proportsionaalne?“

III. Menetlus Euroopa Kohtus

24. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 28. oktoobril 2020.

25. Kirjalikud seisukohad on esitanud BV, Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon.

26. Kohtuistungi pidamist ei peetud tingimata vajalikuks.

IV. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused vaidlusaluste riigisiseste õigusnormide ja eelotsuse küsimuse sisu kohta

27. „Riigisisesed õigusnormid“, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, on kahe õigusnormi nende kohtuliku tõlgendusega lõimumise tulemus.

28. Need õigusnormid on CGT artiklid 1729 ja 1741, mille sisu on juba ära toodud. ( 9 ) Kokkuvõttes kehtestatakse nendega halduskaristused (tahtlike rikkumiste korral on ette nähtud maksusumma 40% võrra suurendamine vastavalt artiklile 1729) ning teatavate maksualaste õigusnormide rikkumise eest on ette nähtud rahatrahv ja vangistus (vastavalt artiklile 1741).

29. CGT artiklis 1741 on sõnaselgelt märgitud, et sama teo eest võib määrata rahatrahvi ja vangistuse lisaks maksuõiguslikele karistustele (st karistustele, mis on formaalselt halduskaristused) ( 10 ).

30. Nende riigisiseste õigusnormide kohtuliku tõlgendamise kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nendes ette nähtud kriminaal- ja halduskaristuste kumuleerimise suhtes on Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus) sõnastanud kolm tõlgendamise reservatsiooni. ( 11 )

31. Need reservatsioonid – mis piiritlevad CGT artiklites 1729 ja 1741 sätestatud karistuste kumuleerimise tingimusi – on järgmised: – maksumaksjat, kes on jõustunud kohtuotsusega sisulistel põhjustel maksu tasumisest vabastatud, ei saa kriminaalkorras maksupettuses süüdi mõista (esimene reservatsioon, käesolevas asjas asjassepuutumatu); – CGT artikkel 1741 on kohaldatav üksnes kõige raskematel pettusejuhtudel, kus maksustatavaid summasid varjatakse, või deklareerimiskohustuse täitmata jätmise juhtudel. Rikkumise raskus võib seisneda tasumata jäetud maksude summas, süüdistatava teo laadis või toimepanemise asjaoludes (teine reservatsioon); – ehkki juhul, kui alustatakse kaht menetlust, võivad karistused kumuleeruda, nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et määratavate karistuste kogusumma ei tohi mingil juhul ületada suurimat summat, mis on neist ühe puhul ette nähtud (kolmas reservatsioon).

32. Teise reservatsiooni kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema enda kohtupraktikas on rikkumise raskust puudutavaid asjaomaseid kriteeriume täpsustatud järgmiselt: „Kui maksupettuses süüdistatav tõendab, et talle isiklikult on määratud sama teo eest maksuõiguslik karistus, tuleb kriminaalkohtul pärast selle õigusrikkumise koosseisu täidetuse kindlakstegemist lähtuvalt CGT artiklist 1741 ning enne kriminaalkaristuste mõistmist kontrollida, kas süükspandavad teod on niivõrd rasked, et täiendava kriminaalkaristuse mõistmine on põhjendatud. Kohus peab oma otsust põhjendama, kusjuures raskus võib seisneda tasumata jäetud maksude summas, süüdistatava teo laadis või toimepanemise asjaoludes, sealhulgas eeskätt raskendavates asjaoludes.“ ( 12 )

33. Kolmanda reservatsiooni suhtes rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta on selle kohaldamise tingimusi täpsustanud nii: – „Kui süüdistatav tõendab, et talle on määratud sama teo eest lõplikult jõustunud maksuõiguslik karistus, on kriminaalkohus kohustatud tagama proportsionaalsusnõude täitmise ainult siis, kui ta mõistab süüdistatule sama laadi karistuse“. – „Kui kohtud mõistavad süüdistatavale, kellele on juba määratud lõplikult jõustunud halduskaristused, tingimisi vangistuse, siis ei ole proportsionaalsuse põhimõtet rikutud, tingimusel et talle ei määrata karistuseks trahvi“.

34. Selline oleks sisuliselt normatiivne kontekst – mis tuleneb õigusnormide ja nende kohtuliku tõlgenduse koostoimest –, mis lubab Prantsuse õiguses kombineerida haldus- ja kriminaalkaristusi sama teo eest, mis kujutab endast süütegu ja maksuõigusrikkumist, kui ametiasutus teatab nendest prokuratuurile. ( 13 )

35. Cour de cassation’il (kassatsioonikohus) ei ole kahtlust ne bis in idem põhimõtet käsitleva Euroopa Kohtu praktika osas seoses järgnevaga: – CGT artiklis 1729 ette nähtud halduskaristuse karistusõiguslik laad; ( 14 ) – üldise huvi olemasolu, mis õigustab halduskaristuse ja CGT artiklis 1741 ette nähtud kriminaalõiguslikku laadi karistuse kombineerimist. ( 15 )

36. Cour de cassation’i (kassatsioonikohus) küsimused taanduvad seega selle väljaselgitamisele, kas riigisisene õigus vastab kohtuotsuse Menci tingimustele, mis puudutavad menetluste ja karistuste kumuleerimist võimaldavate normide selgust, ettenähtavust, vajalikkust ja proportsionaalsust.

37. Eelotsusemenetluses toimuva arutelu selliselt kindlaks määramine on oluline, et rõhutada, et sellest jäävad välja probleemid seoses: – „sama teo“ (idem factum) tuvastamisega; – sellega, et teo eest topelt (bis) karistamisega kriminaal- ja halduskorras kaitstakse sama õigushüve; – sellega, et halduskaristus, millega maksusummat suurendatakse maksuõigusrikkumise korral 40% võrra, on „sisuliselt karistusõiguslikku“ laadi; ning – sellega, et haldus- ja kriminaalmenetlused, milles määratakse samale isikule sama teo eest rahalised karistused ja vangistus, on omavahel sisuliselt ja ajaliselt tihedalt seotud. ( 16 )

B. Sisulised küsimused

1. Esimene eelotsuse küsimus

38. Keskne küsimus on see, et need riigisisesed õigusnormid, mille alusel võib mõne endast maksuõigusrikkumist kujutava teo suhtes haldus- ja kriminaalmenetlusi ning haldus- ja kriminaalkaristusi kumuleerida, ei ole väidetavalt selged ja täpsed.

39. BV väidab, et asjaolu, et selleks, et määrata kindlaks, mis tingimustel on õiguspärane haldus- ja kriminaalkaristusi kombineerida, on vaja tugineda riigisisesele kohtupraktikale, näitab iseenesest, et asjaomased õigusnormid ei ole piisavalt selged ja täpsed.

40. Ta lisab, et see kohtupraktika ei võimalda viidatud puudust kõrvaldada, kuna selles ei ole objektiivselt ja hõlpsasti mõistetavalt määratletud kriteeriume, mille järgi hinnata raskust, mis õigustaks kumuleerimist.

41. Prantsuse valitsus ja komisjon leiavad üksmeelselt, et kohaldatavad õigusnormid vastavad selguse ja ettenähtavuse tingimustele. Kriteeriumid, mida riigisisene kohtupraktika selles osas arvesse võttis, on piisavalt selged (lisaks nende asjakohasusele käesolevas asjas).

42. Lisaks väidavad Prantsuse valitsus ja komisjon, et Euroopa Kohtu hinnangul ei keela süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte kohtulikule tõlgendusele toetumist, et täpsustada kriminaalvastutuse norme.

43. Minu hinnang selles aspektis langeb sisuliselt kokku Prantsuse valitsuse ja komisjoni hinnanguga.

44. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kujutab niisuguste menetluste ja karistuste kumuleerimine, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, endast selle põhiõiguse piiramist, mille kohaselt kedagi ei tohi sama rikkumise eest kaks korda kohtu alla anda ega kriminaalkorras karistada. ( 17 )

45. Harta artikli 52 lõike 1 kohaselt võib riigisisese õigusnormiga seda põhiõigust piirata ainult tingimusel, et on täidetud rida kumuleeruvaid nõudeid, et piirang: – peab olema sätestatud seaduses; – seejuures tuleb arvesse võtta asjaomase õiguse olemust; – peab olema vajalik vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele; – peab vastama tegelikult liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta kolmandate isikute õigusi ja vabadusi.

46. Selles menetluses kõne all olev piirang kehtestati seadusega, nii et see põhimõtteliselt vastab esimesele tingimusele. Võimalus haldus- ja kriminaalmenetlusi ning haldus- ja kriminaalkaristusi kumuleerida ei ole ette nähtud tavalistes haldusaktides või kohtupraktikas, vaid kahes konkreetses õigusnormis: – esiteks CGT artiklis 1729, mis käesolevas asjas tähtsust omavas osas määrab teatavate tahtlike ebatäpsuste või väljajätmiste eest maksudeklaratsioonis karistuseks maksusumma suurendamise 40% võrra; – teiseks CGT artiklis 1741, mis eeltoodut mõjutamata näeb pettuse korral, mis kujutab endast süütegu, ette rahatrahvi ja vangistuse.

47. Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte kohaselt, mis on tagatud harta artikliga 49, on lisaks tingimata vajalik, et seaduses oleksid juhud, mil võib sama teo eest algatada kaks menetlust ja määrata kaks karistust, selgelt ja täpselt kindlaks määratud.

48. Euroopa Kohus on proportsionaalsuse põhimõtte järgimiseks sidunud seaduse selguse ja täpsuse nõude selle „rangelt vajaliku laadi“ nõudega. ( 18 )

49. Analüüsides kohaldatavate õigusnormide „rangelt vajalikku laadi“, kinnitati kohtuotsuses Menci, et nendes peavad „olema ette nähtud selged ja täpsed eeskirjad, mis võimaldavad õigussubjektil ette aimata, millise tegevuse või tegevusetuse korral võidakse menetlusi ja karistusi kumuleerida“ ( 19 ).

50. Pärast uurimist – mille tulemust peab kinnitama eelotsusetaotluse esitanud kohus –, kas sel ajal analüüsitud Itaalia õigusnormid on „selged ja täpsed“, nõudis Euroopa Kohus kohtuotsuses Menci, et oleks tagatud vajalik vastavus ühelt poolt rikkumise raskuse ja teiselt poolt kõigi kumuleeritud karistuste kogumi raskuse vahel. ( 20 )

51. Minu arvates on seaduse selguse ja täpsuse nõude koht põhiõiguste teostamise piirangu seaduses sätestatuse põhimõtte kontekstis, mida käsitleb harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud esimene tingimus.

52. Ainult siis, kui seadus, millega on lubatud haldus- ja maksumenetlusi ja haldus- ja maksuõiguslikke karistusi kumuleerida, teeb seda selgelt ja täpselt, saab täpselt hinnata selle topelt karistamise sisu ja ulatust. Selle eelduse alusel tuleb seejärel kontrollida, kas kumuleerimine on proportsionaalne.

53. Seaduse selgus ja täpsus teenivad eelnevat ja kontseptuaalselt eraldiseisvat eesmärki võrreldes proportsionaalsuse põhimõttega. Need on eelkõige seotud nõudega, et ne bis in idem põhimõtte kehtivust võib piirata ainult ja üksnes seadusega.

54. Selle põhimõtte järgimiseks ei piisa topelt menetluste ja karistuste lubatavuse juhtude üldisest õigusaktides määratlemisest, vaid ainult selgelt ja täpselt määratlemisest.

55. Vastasel juhul moonutaks see tagatist, mille annab seaduses sätestatuse põhimõte sellele, et ainult seadusandja on pädev piirama põhiõigusi. Seadusandlik võim ei saa seetõttu anda selle pädevuse teostamise õigust ametiasutustele või kohtutele.

56. Pealegi on lisaks harta artikli 52 lõike 1 nõudele, et harta artikliga 50 tagatud õiguse piiramine peab olema sätestatud seadusega, harta artiklis 49 sätestatud nõue, et ka karistus peab olema sätestatud seadusega.

57. Kuna haldus- ja kriminaalmenetluste ning -karistuste kumuleerimine võib koostoimes tingida raskema tagajärje kui see, mille on ainuõiguslikult ette näinud seadusandja kriminaalõiguses, on see lisanduv karistus lubatav ainult siis, kui seadusandja on eelnevalt selgelt ja täpselt määratlenud juhtumid ja asjaolud, mille korral see on võimalik.

58. Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte on seega kohaldatav haldus- ja kriminaalmenetluste ning -karistuste kumuleerimise suhtes. Siit tulenevalt peavad topelt karistamist lubavad sätted vastama teatavatele hõlpsasti mõistetavuse ja ettenähtavuse nõuetele. ( 21 )

59. Kohtuotsuses Menci kaalutud selguse ja täpsuse nõuet tuleb piiritleda pigem just selles kontekstis kui harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kontekstis.

60. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt välja toodud kahtlus seisneb selles, kas süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttega nõutav „selgus ja täpsus“ peab olema juba – ja ainult – seaduse tekstis või võib selles osas vastupidi kasutada ka kohtupraktikat.

61. Nii Prantsuse valitsus kui ka komisjon meenutasid, et Euroopa Kohtu arvates ei välista süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte seaduse kohtulikku tõlgendamist.

62. Euroopa Kohus on sedastanud, et kuigi süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte „nõuab […], et rikkumised ja nende eest määratavad karistused oleksid seaduses selgelt määratletud“, on see tingimus „täidetud, kui õigussubjekt saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgenduse abil aru, millised teod või milline tegevusetus toovad kaasa kriminaalvastutuse“ ( 22 ).

63. Seetõttu leidis Euroopa Kohus järgnevalt, et „[s]üütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet ei tohi […] tõlgendada nii, et see keelab kriminaalvastutust käsitlevate sätete järkjärgulise selgemaks muutmise kohtu poolt konkreetsetes asjades antavate tõlgenduste abil, tingimusel et selle tulemus on rikkumise toimepanemise hetkel mõistlikult ettenähtav, pidades eelkõige silmas sellel ajal kohtupraktikas levinud tõlgendust asjaomasele sättele“ ( 23 ).

64. Selles kohtuasjas, nagu ma juba kirjeldasin, on nii Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus) kui ka Cour de cassation (kassatsioonikohus) juba tõlgendanud CGT artikleid 1729 ja 1741. Esimene seadis eelkõige nende kahe sätte põhiseadusele vastavuse – st nende kehtivuse – sõltuvusse eespool nimetatud reservatsioonide järgimisest.

65. Nende reservatsioonide kohaselt on CGT artiklite 1729 ja 1741 koostoimes kohaldamine – st neis kummaski eraldi ette nähtud menetluste ja karistuste kumuleerimine – põhiseaduse seisukohast aktsepteeritav ainult „kõige raskematel pettusejuhtudel, kus maksustatavaid summasid varjatakse“.

66. See raskus, lisab Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus), „võib seisneda tasumata jäetud maksude summas, süüdistatava teo laadis või toimepanemise asjaoludes“ ( 24 ).

67. CGT artiklite 1729 ja 1741 tõlgendamine Conseil constitutionnel’i (konsitututsioonikohus) poolt ei kujuta endast lihtsat „abi“, mida kohtud võivad eespool viidatud Euroopa Kohtu praktika ( 25 ) kohaselt anda selle kindlakstegemisel, milline tegevus või tegevusetus toob kaasa kriminaalvastutuse.

68. Asjaolu, et tegemist on põhiseaduslikkuse järelevalve kohtuga eeldab, et Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) tõlgendus lõimub normatiivselt tõlgendatud õigusnormidesse, nii et see moodustab nendega lahutamatu terviku.

69. CGT artiklid 1729 ja 1741 on seega normatiivse sisuga, mis tuleneb neile põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu poolt antud tõlgendusest ning need on selles mõttes ühelt poolt seadusandliku võimu positiivse õigusloome ja teiselt poolt Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) „negatiivse õigusloome“ ( 26 ) tulemus.

70. CGT artiklid 1729 ja 1741 näevad neile põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu poolt antud tõlgenduse kohaselt, millest lähtumine on nende kehtivuse tingimuseks, ette, et esimeses neist ette nähtud halduskaristus teatavate ebatäpsuste või väljajätmiste eest võib CGT artikli 1741 tähenduses kaasa tuua kriminaalkaristuse vaid kõige raskematel varjamise pettusejuhtudel.

71. Kohtuotsuses Menci analüüsitud riigisisesed õigusnormid ei erinenud oluliselt nendest, mida me praegu arutame, kuigi seal oli kumuleerimine lubatud ainult õigusrikkumiste puhul, mis ületasid 50000 eurot.

72. Euroopa Kohus järeldas – kas see järeldus on õige, pidi kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et nendes õigusnormides oli selgelt ja täpselt kindlaks määratud, millistel asjaoludel võib käibemaksust kõrvale hoidmise suhtes menetlusi ja karistusi kumuleerida. ( 27 )

73. Küsimus on seega selles, kas Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) viidatud „kõige raskemad pettusejuhud, kus […] varjatakse“, on selguse ja täpsuse poolest samaväärne tingimus koguselise läviväärtusega, milleks oli kohtuasjas Menci kehtestatud minimaalselt 50000 eurot.

74. Ühes teises kohtuotsuses pidas Euroopa Kohus piisavalt „selgeks ja täpseks“ riigisisest õigusnormi, mis võimaldas topelt menetlusi ja karistusi turuga manipuleerimise korral, mis võib põhjustada „märgatavaid muutusi finantsinstrumentide väärtuses“ ( 28 ). Seega ei ole ta keelanud määratlemata klauslite kasutamist, kui kohus saab need sobivalt määratleda.

75. Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus) selgitas üksikasjalikult, milline raskus võib õigustada menetluste ja karistuste kumuleerimist. See raskus, nagu on juba korratud, võib „seisneda tasumata jäetud maksude summas, süüdistatava teo laadis või toimepanemise asjaoludes“ ( 29 ).

76. Lisaks sellele täpsustusele – mida, rõhutan, tuleb pidada lõimuks vaidlusaluste õigusnormide sisusse, – täpsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) üksikasjalikult kriteeriume, mis hõlbustavad Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) nõutud raskuse saavutamise kindlakstegemist. ( 30 )

77. Selliselt toimides muudab Cour de cassation (kassatsioonikohus), kes täidab seejuures õigusnormide ulatuse täpsustamise rolli, mis on kohtuotsusega AC‑Treuhand vs. komisjon usaldatud tsiviilkohtutele, Prantsuse nii kriminaal- kui ka halduskorras topeltkaristamise süsteemi arusaadavamaks. ( 31 )

78. Kriteeriumid on vastavalt õigusrikkumise liigile ja asjaomasele maksule järgmised: – korduvad deklareerimiskohustuse „täitmata jätmised“ pika aja jooksul, hoolimata mitmest ettekirjutusest; – süüdistatava Vabariigi valitud esindaja staatus; – välismaal asuvate vahendajate kasutamine; ning – tasumata jäetud maksude summa. ( 32 )

79. Ehkki kõigi kohaldatavate kriteeriumide parem süstematiseerimine oleks soovitav, ületavad Prantsuse kõige kõrgema kriminaalkohtu antud täpsustused eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud tähenduses vajaliku miinimumi selleks, et riigisiseste õigusnormidega – käesoleval juhul põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu poolt tõlgendatud seadus koostoimes selle järkjärgulise selgemaks muutmisega nimetatud kõrge kohtu poolt – oleks määratud mõistlikult ettenähtavalt kindlaks juhud, kus topeltkaristus on võimalik.

80. Võib möönda, nagu väidab BV, et see õiguslik regulatsioon ei ole võhikutele arusaadav ja et professionaalne nõustamine on möödapääsmatu. Siiski on Euroopa Kohus leidnud, et: – „[s]eaduse ootuspärasusega ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peab pöörduma õigusnõuandja poole, et konkreetsetel asjaoludel mõistlikult hinnata konkreetsest teost tuleneda võivaid tagajärgi“ ( 33 ); – see „on nii eriti nende kutseala esindajate puhul, kes on harjunud oma kutsetegevuses suuremat hoolsust üles näitama“ ja nende puhul, kellelt „võib […] oodata erilist hoolt sellise tegevusega kaasnevate riskide hindamisel“ ( 34 ).

81. Tuletan siinkohal meelde, et BV pani talle süüks pandavad teod toime oma kutsetegevuses audiitorina ja seega kontekstis, kus õigusnõustamine on pigem reegel, mitte erand.

82. Samuti on tõsi, nagu rõhutab BV, ( 35 ) et niisuguste mõistete nagu „tahtlik õigusrikkumine“, „petturlikud manöövrid“ või „pettuse teel kõrvale hoidma“ hindamisel on kohtutel suur (ja minu arvates vältimatu) tõlgendamissruum. Neid mõisteid ( 36 ) tuleb siiski kombineerida teiste juba mainitud kriteeriumidega, mille on välja töötanud Cour de cassation (kassatsioonikohus), et anda täpsem ettekujutus korrast, mis lubab maksuõigusrikkumiste eest topelt karistada.

83. Kokkuvõttes leian, et esimesele eelotsuse küsimusele tuleb vastata, et riigisisesed õigusnormid sisaldavad minimaalselt vajalikku teavet selleks, et tuvastada selgelt ja ettenähtavalt need juhud, millal võib sama isiku suhtes sama teoga seoses haldus- ja kriminaalmenetlusi ning -karistusi kumuleerida.

2. Teine eelotsuse küsimus

84. Teise küsimusega soovib Cour de cassation (kassatsioonikohus) teada, kas vaidlusalused riigisisesed õigusnormid vastavad kriminaal- ja haldusmenetluste ja ‑karistuste kumuleerimiseks vajalikele vajalikkuse ja proportsionaalsuse nõuetele.

85. Vastus peab olema eitav, kui need õigusnormid lähevad kaugemale sellest, mis on topelt karistamisega taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks rangelt vajalik. Sel seisukohal on BV ja komisjon, väites, et need ei taga eeskätt, et kumuleeritud karistuste kogumi raskus oleks proportsionaalne toime pandud rikkumise raskusega.

86. Prantsuse valitsuse arvates on vastupidi määrava tähtsusega see, et selles kohtuasjas tegi kriminaalkohus otsuse pärast lõpliku halduskaristuse määramist. See tähendab, et kui kohus kohaldab normi, mis kohustab teda võtma arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid, siis on ta arvesse võtnud selle (esimese) karistuse olemasolu.

87. Prantsuse valitsus lisab, et proportsionaalsus tagatakse mitte ainult karistuste kogusumma piiramise, vaid ka selle ettenägemisega, et kumuleerimine on võimalik vaid kõige raskematel juhtudel.

88. Ma ei nõustu Prantsuse valitsuse viimase seisukohaga, sest viide kõige raskematele juhtudele tuleb arvesse pigem siis, kui hinnatakse, kas õigusnormid, millega on topelt karistamine lubatud, on piisavalt täpsed. See, et maksuõigusrikkumine on raske, ei luba nii lihtsalt mööda minna proportsionaalsuse nõuetest kontrollimaks, kas määratud (topelt) karistus on nendega kooskõlas.

89. Viitan taas Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb harta artiklis 50 sätestatud õigust piiravate riigisiseste õigusnormide vajalikkust.

90. Euroopa Kohus on sedastanud: – seoses menetluste kumuleerimisega, et on tingimata vajalik, et on „olemas eeskirjad, mis tagavad koordineerimise, mille eesmärk on vähendada asjaomastele isikutele kumuleerimisega kaasnevat täiendavat koormust rangelt vajalikuni“ ( 37 ); – karistuste kumuleerimise puhul peavad „kehtima õigusnormid, mis võimaldavad tagada, et määratud karistuste kogumi raskus vastaks süüteo raskusele – niisugune nõue ei tulene mitte ainult harta artikli 52 lõikest 1, vaid ka harta artikli 49 lõikes 3 sisalduvast karistuste proportsionaalsuse põhimõttest“ ( 38 ).

91. See nõue seisneb lõppkokkuvõttes selles, et karistuste kumuleerimine peab toimuma nii, et oleks nõuetekohaselt tagatud, et ühelt poolt õigusrikkumise raskus vastaks teiselt poolt määratud karistuste kogumi raskusele (oleks nendega proportsionaalne).

92. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul otsustas Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus) samamoodi, et karistuste kumuleerimise korral nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et karistuste kogusumma ei tohi ületada suurimat summat, mis on neist ühe puhul ette nähtud.

93. Kuigi karistuste kumuleerimise pädevus on piiratud sellega, et ei tohi ületada ühe juba määratud karistuse puhul ette nähtud suurimat summat, puudutab see „reegel […] ainult sama laadi karistusi (st rahalisi karistusi)“ ( 39 ).

94. Cour de cassation (kassatsioonikohus) kahtleb, kas olukorras, kus proportsionaalsus piirdub ainult rahaliste karistuste kumuleerimise juhtudega, on täidetud nõue tagada vastavus õigusrikkumise raskuse ja karistuste kogumi raskuse vahel (st nii, et vabadusekaotuslikke karistusi ei jäeta välja).

95. Kohtuotsuses Garlsson Real Estate leidis Euroopa Kohus, et proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles „näib olevat silmas peetud üksnes rahalise karistuse ja rahatrahvi kumuleerimist, kuid mitte kriminaalõiguslikku laadi rahatrahvi ja vangistuse kumuleerimist“. Nende õigusnormidega ei ole „tagatud, et määratud karistuste kogumi raskus piirdub asjaomase süüteo raskuse seisukohast rangelt vajalikuga“ ( 40 ).

96. Arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud riigisisest õiguslikku konteksti, võimaldavad Prantsuse õigusnormid modereerida kumuleeritud karistuste raskust üksnes siis, kui need kõik on rahalised.

97. Kui see on nii, viiks selle Euroopa Kohtu praktika kohaldamine, millele ma äsja viitasin, järeldusele (nagu väidavad BV ja komisjon), et vaidlusalused õigusnormid ei ole harta artikliga 50 kooskõlas. Konkreetselt ei ole nendega täidetud pädevate asutuste kohustus teise karistuse määramise korral tagada, et „määratud karistuste kogumi raskus ei ületaks tuvastatud süüteo raskust“ ( 41 ).

98. Prantsuse valitsus väidab vastu, et riigisisene õigus tagab proportsionaalsuse ka erinevat laadi karistuste puhul, kuna maksu- ja kriminaalmenetlus on õiguslikult seotud: kriminaalmenetlus tugineb maksumenetlusele, et määrata halduskontrolli käigus kohaldatud maksuõiguslikke karistusi täiendav karistus. ( 42 )

99. Ta rõhutab lisaks, et sellisel juhul nagu käesolev, toimub kriminaalmenetlus pärast haldusmenetluse lõppu. Kriminaalkohus peab igal juhul järgima karistuste proportsionaalsuse põhimõtet, milleks on tal õigus kriminaalkaristust kohandada. See õigus võimaldab tal tagada karistuse rangelt vajalikkuse ja proportsionaalsuse, määrates selle individuaalselt vastavalt juhtumi asjaoludele. ( 43 )

100. Eeskätt peab kohus karistusseadustiku artikli 132-1 kohaselt kindlaks määrama karistuse laadi, raskuse ja korra vastavalt õigusrikkumise asjaoludele ja teo toimepanijale, nagu ka viimase materiaalsele, perekondlikule ja sotsiaalsele olukorrale. ( 44 )

101. Selles kontekstis on Prantsuse valitsus seisukohal, et juhul, kui tegemist on karistuste kumuleerimisega, peab kriminaalkohus võtma arvesse eelnevalt määratud halduskaristust. ( 45 )

102. Euroopa Kohus ei saa teha otsust seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Prantsuse valitsuse seisukohtade lahknevusega riigisisese õiguse tõlgendamise osas. Eelotsusetaotlusele tuleb vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud faktilist ja õiguslikku raamistikku silmas pidades.

103. Kui asjad on nii, nagu need on esitanud Cour de cassation (kassatsioonikohus), siis ei võimalda riigisisesed õigusnormid tagada nõuetekohast vastavust õigusrikkumise raskuse ja kumuleeritud karistuste kogumi raskuse vahel, mistõttu on need õigusnormid vastuolus harta artikliga 50, nii nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus.

104. Kui aga riigisisene õigus pakub vastupidi sobivad võimalused tagamaks, et kriminaalkohus saab kohandada kriminaalkaristust (ka siis, kui tegemist on vangistuse, mitte rahalise karistusega), arvestades asjaolu, et see lisandub rahalisele halduskaristusele, siis harta artiklit 50 ei rikuta.

105. Lõppkokkuvõttes, kui riigisisene õigus ei võimalda nõuetekohast vastavust ühelt poolt õigusrikkumise raskuse ja teiselt poolt kõigi kumuleeritud karistuste – mis tahes laadi need ka ei oleks – raskuse vahel – kas see nii on, peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus –, on kõnealused õigusnormid harta artikli 50 rikkumise tõttu liidu õigusega vastuolus.

V. Ettepanek

106. Esitatut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour de cassation’ile (Prantsusmaa kassatsioonikohus) järgmiselt: Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et: – sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega on lubatud kumuleerida haldus- ja kriminaalmenetlusi ja -karistusi juhtudel, mis on määratletud selgete ja täpsete kriteeriumide põhjal, mis on kehtestatud seadusega ja mida on kohtupraktikas nõuetekohaselt täpsustatud; – sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei võimalda tagada vajalikku proportsionaalsust ühelt poolt õigusrikkumise raskuse ja teiselt poolt kumuleeritud karistuste kogumi raskuse vahel, olenemata sellest, kas tegemist on sisuliselt karistusõiguslikku laadi rahaliste halduskaristuste või vabadusekaotuses seinevate karistustega.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Kohtuasi C‑524/15 (EU:C:2018:197; edaspidi „kohtuotsus Menci“).

( 3 ) Kohtuasi C‑537/16 (EU:C:2018:193; edaspidi „kohtuotsus Garlsson Real Estate“).

( 4 ) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).

( 5 ) 30. detsembri 2008. aasta seadus nr 2008-1443.

( 6 ) 29. detsembri 2010. aasta seadus nr 2010-1658.

( 7 ) Eelotsusetaotlusest nähtub, et konkreetselt pani maksuhaldur BV-le süüks, et see: „on esitanud nõuetele mittevastava raamatupidamisarvestuse (tulu kirjendamata, tulu tõendavad dokumendid puudu ja kutsetegevusest saadud tulu laekumiseks on kasutatud isiklikke pangakontosid); on esitanud käibedeklaratsioonid liiga väikese summa kohta suurt osa tulust varjates, nii et ta on kõrvale hoidnud käibemaksu tasumisest summas 82507 eurot; on esitanud mitteärilise tulu deklaratsioonid liiga väikese summa kohta; on esitanud kogutulu deklaratsioonid liiga väikese summa kohta, märkides väiksema mitteärilise tulu kui ta tegelikult sai, nii et ta on kõrvale hoidnud tulumaksu tasumisest summas 108883 eurot“.

( 8 ) Ka prokuratuur kaebas selle kohtuotsuse edasi.

( 9 ) Käesoleva ettepaneku punktid 9 ja 10.

( 10 ) Edaspidi pean mõistega „halduskaristus“ silmas karistusi, mille määrab ametiasutus, kuid mis on sisuliselt karistusõiguslikku laadi, kuna need vastavad kohtuotsuse Menci punktides 26–33 selgitatud nõuetele.

( 11 ) Eelotsusetaotluse kohaselt tuvastas Conseil constitutionnel (konstitutsioonikohus) „neljas otsuses, et kriminaal- ja maksumenetluse ning kriminaal- ja maksuõiguslike karistuste kumuleerimine on maksustatavate summade varjamise, näiteks nende deklareerimata jätmise korral vajalikkuse ning kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtetega kooskõlas (24. juuni 2016. aasta otsus nr 2016-545 QPC; 24. juuni 2016. aasta otsus nr 2016-546 QPC; 22. juuli 2016. aasta otsus nr 2016-556 QPC, ja 23. novembri 2018. aasta otsus nr 2018-745 QPC“.

( 12 ) Eelotsusetaotlus, punkt 28.

( 13 ) Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) 22. juuli 2016. aasta otsuses nr 2016-555 QPC ei olnud vastuväiteid sellele, et prokuratuuri esitatud süüdistusele maksupettuses peab tingimata eelnema maksuhalduri kuriteokaebus.

( 14 ) Tegemist on pealegi hinnanguga, mis on tema pädevuses, nagu on meenutatud kohtuotsuses Menci (punkt 27), ilma et see piiraks võimalust, et Euroopa Kohus võib vajaduse korral esitada täpsustusi eelotsusetaotluse esitanud kohtu suunamiseks tõlgendamisel.

( 15 ) Cour de cassation (kassatsioonikohus) leidis, et „[o]n selge, et kõnealuste õigusnormide eesmärk on eelkõige võidelda käibemaksualaste rikkumiste vastu, et tagada tasumisele kuuluva käibemaksu kogumine täies ulatuses, ning need vastavad seega üldise huvi eesmärgile, mis õigustab kriminaalõiguslikku laadi menetluste ja karistuste kumuleerimist, mis on üksteist täiendavate eesmärkidega“ (eelotsusetaotluse punkt 48).

( 16 ) Nende üksikasjade vaidlusest välja jätmine vabastab mu kohustusest esitada omapoolseid kaalutlusi kohtuotsuses Menci nendes aspektides antud lahenduse kohta. Vt selle kohtuotsuse järelduste üksikasjaliku kriitika kohta kohtujurist Bobeki 2. septembri 2021. aasta ettepanekud kohtuasjades C‑117/20, bpost (EU:C:2021:680) ja C‑151/20, Nordzucker (EU:C:2021:681); eriti esimese punktid 101–117.

( 17 ) Vt kõikide hulgast 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 34).

( 18 ) Kohtuotsus Menci (punkt 46): proportsionaalsuse põhimõtte järgimine „nõuab, et menetluste ja karistuste kumuleerimine, mis on ette nähtud siseriiklikes õigusnormides, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem koormavat meedet, ning tekitatud ebamugavused ei tohi olla seatud eesmärke arvestades ülemäära suured“.

( 19 ) Kohtuotsus Menci (punkt 49).

( 20 ) Kohtuotsus Menci (punktid 50–59). Samas liinis kohtuotsus Garlsson Real Estate (punktid 51–56).

( 21 ) Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte kohta vt kõigi hulgas 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), mille punktis 49 on meenutatud, et „seadus peab selgelt määratlema süüteod ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui õigussubjekt saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgenduse abil aru, milline tegevus või tegevusetus toob kaasa kriminaalvastutuse“. Ning käesolevas kohtuasjas olulises osas: milline tegevus või tegevusetus toob kaasa menetluste ja karistuste kumuleerimise.

( 22 ) 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC-Treuhand vs. komisjon (C‑194/14 P, EU:C:2015:717; edaspidi „kohtuotsus AC-Treuhand vs. komisjon“, punkt 40).

( 23 ) Kohtuotsus AC-Treuhand vs. komisjon (punkt 41).

( 24 ) 24. juuni 2016. aasta kohtuotsus nr 2016-545 QPC (punkt 21). Edaspidi „konstitutsioonikohtu otsus“.

( 25 ) Kohtuotsus AC-Treuhand vs. komisjon (punkt 40).

( 26 ) Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtute „negatiivse seadusandja“ funktsioon, mida nad täidavad järelevalve teostamisel, on eemaldada õiguskorrast (või mitte sellesse vastu võtta, kui nad analüüsivad õigusakte, mis ei ole veel jõustunud) seadusandliku võimu kehtestatud sätted, mis on nende põhiseadusega vastuolus.

( 27 ) Kohtuotsus Menci (punktid 50 ja 51).

( 28 ) Kohtuotsus Garlsson Real Estate (punktid 52 ja 53).

( 29 ) Konstitutsioonikohtu otsus (punkt 21).

( 30 ) Cour de cassation (kassatsioonikohus) otsustas konstitutsioonikohtu praktika kohaselt, et „[k]ui maksupettuses süüdistatav tõendab, et talle isiklikult on määratud samade tegude eest maksuõiguslik karistus, tuleb kriminaalkohtul pärast selle õigusrikkumise koosseisu täidetuse kindlakstegemist lähtuvalt CGT artiklist 1741 ning enne kriminaalkaristuste mõistmist kontrollida, kas süükspandavad teod on niivõrd rasked, et täiendava kriminaalkaristuse mõistmine on põhjendatud. Kohus peab oma otsust põhjendama, kusjuures raskus võib seisneda tasumata jäetud maksude summas, süüdistatava teo laadis või toimepanemise asjaoludes, sealhulgas eeskätt raskendavates asjaoludes. Kui õigusrikkumine ei ole nii raske, ei või kohus karistust määrata“ (eelotsusetaotlus, punkt 28).

( 31 ) Oma kirjalike seisukohtade punktis 75 möönab BV, et Cour de cassation (kassatsioonikohus) püüdis „[teise] reservatsiooni kohaldamisala täpsustada“, kuid ei suutnud seda BV arvates „muuta selgemaks ja ettenähtavamaks“.

( 32 ) Eelotsusetaotlus, punkt 31. Mis tasumata jäetud maksude summasse puutub, siis nimetab eelotsusetaotluse esitanud kohus üle 200000 euro suuruseid summasid füüsilise isiku tulumaksu ja solidaarse varandusmaksu osas. Igal juhul peab kohus võtma põhjendatud seisukoha rikkumise raskuse kohta enne, kui ta teeb otsuse määratava karistuse ja selle põhjenduste kohta (eelotsusetaotluse punkt 29).

( 33 ) Kohtuotsus AC-Treuhand vs. komisjon (punkt 42).

( 34 ) Loc. ult. cit.

( 35 ) BV viitab oma seisukohtade punktis 73 Conseil constitutionnel’i (konstitutsioonikohus) „ametlikule kommentaarile“, milles tunnistatakse seda kohtu kaalutlusruumi.

( 36 ) Nende mõistete vastavus nõudele, et kuriteo koosseis tuleb määratleda täpselt, võib tekitada mõningaid kahtlusi. See ei ole siiski raamistik, milles neid kasutatakse, kui need aitavad kindlaks määrata kriminaal- ja halduskaristuste kumuleerimise korra piirid.

( 37 ) Kohtuotsus Menci (punkt 53).

( 38 ) Kohtuotsus Menci (punkt 55). Kohtujuristi kursiiv.

( 39 ) Eelotsusetaotlus, punkt 63.

( 40 ) Kohtuotsus Garlsson Real Estate (punkt 60).

( 41 ) Kohtuotsus Garlsson Real Estate (punkt 56). Kohtujuristi kursiiv.

( 42 ) Prantsuse valitsuse seisukohad, punkt 71.

( 43 ) Prantsuse valitsuse seisukohad, punkt 75.

( 44 ) Prantsuse valitsuse seisukohad, punkt 77.

( 45 ) Prantsuse valitsuse seisukohad, punkt 78. On siiski tähelepanuväärne, et see menetlusdokument lõpeb ettepanekuga vastata teisele eelotsuse küsimusele, et harta artikliga 50 ei ole vastuolus „karistuste kumuleerimine […], mida piirab keeld ületada suurimat summat, mis on neist ühe puhul ette nähtud, kusjuures see piirang on kohaldatav ainult sama laadi karistustele, st rahalistele karistustele“. Selle ettepanekuga välistatakse võimalus, et eri liiki karistused saaksid olla vastastikku kompenseerivad.