KOHTUJURISTI ETTEPANEK

YVES BOT

esitatud 3. juunil 20101( )

Kohtuasi C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

versus

Autohof Weidensdorf GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa))

Direktiiv 86/653/EMÜ – Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid – Agendilepingu ülesütlemine esindatava poolt – Kaubandusagendi kohustuste rikkumine – Kaubandusagendi õigus lahkumishüvitisele

1. Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta( ) üks peamisi eesmärke on näha ette nende agentide jaoks esindatavate kulul hüvitise maksmine pärast agendilepingu lõpetamist (edaspidi „lahkumishüvitis”).

2. Direktiivi artikli 18 punktis a on siiski sätestatud, et sellist hüvitist ei maksta, „kui esindatav on lõpetanud agendilepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise tõttu, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada”.

3. Käesolev eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule võimaluse esimest korda seda sätet tõlgendada ning iseäranis otsustada, kas õiguse lahkumishüvitisele välistamise eelduseks on põhjuslik seos ühelt poolt kaubandusagendi lepinguliste kohustuste sellise täitmatajätmise, mis annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada, ning teiselt poolt esindatava tehtud otsuse vahel lõpetada agendileping.

4. Eelotsusetaotlus on esitatud erilise juhtumi raames, kuna põhikohtuasja asjaoludest ilmneb, et kaubandusagendile etteheidetav rikkumine toimus etteteatamistähtaja jooksul, mis järgnes esindatava tehtud otsusele lõpetada agendileping, ning et esindatav sai rikkumisest teada alles pärast selle lepingu tegelikku lõpetamist.

5. Käesolevas ettepanekus pakun ma Euroopa Kohtule välja anda direktiivi artikli 18 punktile a süstemaatiline ja eesmärgipõhine tõlgendus ja vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et seda sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui kaubandusagent, kelle leping on üles öeldud, jääb ilma lahkumishüvitisest, kui esindatav tuvastab pärast agendilepingu lõpetamist rikkumise, mis on toimunud lepingu kehtimise ajal ja mis andis õiguse see leping viivitamatult lõpetada, kuid mis ei olnud ülesütlemise põhjus, kuna esindatav sai rikkumisest teada alles pärast nimetatud lepingu lõpetamist.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

6. Vastavalt direktiivi artikli 1 lõikele 2:

„Käesolevas direktiivis on „kaubandusagent” füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev vahendaja, kellel on püsiv volitus pidada läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle teise isiku nimel, edaspidi „tööandja”, või pidada läbirääkimisi niisuguste tehingute üle või neid sõlmida selle tööandja nimel.”

7. Kaubandusagendil lasuvaid kohustusi on täpsustatud direktiivi artiklis 3, mis on sõnastatud järgmiselt:

„1. Oma ülesandeid täites peab kaubandusagent hoolitsema esindatava huvide eest ning tegutsema kohusetundlikult ja heauskselt.

2. Eelkõige peab kaubandusagent:

a) tegema asjakohaseid jõupingutusi tehingute läbirääkimiseks ja vajaduse korral tehingute tegemiseks, mis on talle antud ülesandeks teha;

b) edastama oma esindatavale kogu tema valduses oleva vajaliku informatsiooni;

c) täitma kõiki esindatava antud põhjendatud juhiseid.”

8. Direktiivi artikli 15 lõikes 1 on täpsustatud, et „[k]ui agendileping on sõlmitud määramata ajaks, võib kumbki lepingupool selle etteteatamisega lõpetada.” Direktiivi artiklist 16 nähtub siiski, et:

„Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigusnormide kohaldamist, mille kohaselt agendileping lõpetatakse viivitamata:

a) kui üks lepingupool jätab oma kohustused täielikult või osaliselt täitmata;

b) kui tekivad erandlikud asjaolud.”

9. Peale selle on direktiivi artikli 17 lõikes 1 ja lõike 2 punktis a sätestatud:

„1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada kaubandusagentidele pärast agendilepingu lõppemist lõike 2 kohase hüvitise või lõike 3 kohase kahjutasu maksmine.

2. a) Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:

– ta on hankinud esindatavale uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega ja esindatav saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu

ja

– selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. […]”

10. Vastavalt direktiivi artiklile 18:

„Artiklis 17 nimetatud hüvitist või kahjuhüvitist ei maksta:

a) kui esindatav on lõpetanud agendilepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise tõttu, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada;

[…]”

11. Lõpuks ilmneb direktiivi artiklist 19:

„Lepingupooled ei või kõrvale kalduda artiklite 17 ja 18 sätetest kaubandusagendi kahjuks enne agendilepingu lõppemist.”

B. Siseriiklik õigus

12. Vastavalt Handelsgesetzbuchi (Saksa äriseadustik, edaspidi „HGB”) §‑le 89a:

„(1) Kumbki pool võib lepingu mõjuval põhjusel üles öelda etteteatamistähtaega järgimata. Selle õiguse välistamine ega piiramine ei ole lubatud. […]”

13. HGB § 89b võtab üle direktiivi artiklid 17–19. See paragrahv, nii nagu see oli sõnastatud põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, kõlab järgmiselt:

„(1) Agendilepingu lõppemisel on kaubandusagendil õigus nõuda esindatavalt põhjendatud hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui

1. esindataval on kaubandusagendi poolt uute klientidega loodud ärisuhetest ka pärast agendilepingu lõppemist olulist kasu;

2. kaubandusagent kaotab agendilepingu lõppemise tõttu õiguse agenditasule, millele tal oleks olnud õigus lepingu jätkamisel juba sõlmitud või edaspidi sõlmitavatelt lepingutelt klientidega, kellega lõi ärisuhte kaubandusagent;

3. hüvitise maksmine on kõiki asjaolusid arvestades õiglane.

[…]

(3) Hüvitist ei maksta, kui

1. agendilepingu ütles üles kaubandusagent, välja arvatud juhul, kui ülesütlemine toimus esindatavast tuleneva asjaolu, agendi vanuse või tervisliku seisundi tõttu, mis ei võimaldanud agendi tegevust jätkata, või

2. agendilepingu ütles üles esindatav mõjuval põhjusel, mis on seotud kaubandusagendi süülise käitumisega […]”

14. Bundesgerichtshofi (Saksamaa) väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, millele on viidatud eelotsusetaotluses, on kaubandusagendi lahkumishüvitist puudutavad sätted HGB §‑s 89b analoogia alusel kohaldatavad niisugusele edasimüügilepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas. HGB § 89b lõike 3 punkti 2 sõnastus ei nõua, et esindatav oleks etteteatamistähtaega järgimata lõpetanud kaubandusagendiga lepingulised suhted agendi süülise käitumise tõttu. Piisab sellest, kui lepingu lõpetamise otsuse tegemise hetkel oli objektiivselt olemas mõjuv põhjus lepingu lõpetamiseks etteteatamistähtaega järgimata. Juhul kui kaubandusagent paneb enne lepingu ettenähtud lõppu toime rikkumise, mis oleks õigustanud etteteatamistähtaega järgimata ülesütlemist, lubab Bundesgerichtshofi kohtupraktika isegi esindataval, kes oli teinud otsuse lõpetada leping etteteatamistähtaja lõppedes, teha otsuse uue ülesütlemise kohta etteteatamistähtaega järgimata, kui ta sai rikkumisest teada enne etteteatamistähtaja lõppu, või tugineda nimetatud rikkumisele, et keelduda igasuguse lahkumishüvitise maksmisest, kui esindatav sai rikkumisest teada alles pärast lepingu ettenähtud lõppu.

II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

15. Volvo Car Germany GmbH (tarnija, edaspidi „Volvo Car”) ja Autohof Weidensdorf GmbH (edasimüüja, edaspidi „AHW”) sõlmisid 1993. aastal omavahel edasimüügilepingu. Samal ajal käitasid AHW juhid koos sama ettevõtte ühe endise juhiga Autovermietung Weidensdorf GbR‑i (edaspidi „AVW”). AVW oli ühe teise äriühingu vahendusel loonud Volvo Cariga ärisuhted, mida reguleeris suurklientide raamleping, mis puudutas erakordseid hinnaalandusi uute Volvo sõidukite tarnimisel. Raamlepingu kohaselt ostis AVW sõidukeid AHW‑lt ning talle tehti kokkulepitud hinnaalandusi. AHW sai selleks Volvo Carilt rahalist abi, mille suhtes kehtisid edasimüüjatele abi andmise üldtingimused.

16. Volvo Car teatas 6. märtsi 1997. aasta kirjas AHW‑le oma otsusest lõpetada edasimüügileping 31. märtsil 1999.

17. Ajavahemikus aprillist 1998 kuni juulini 1999 toimus AVW poolt AHW‑lt ostetud 28 sõiduki (millest 16 enne 31. märtsi 1999) ennetähtaegne edasimüük, rikkudes suurklientide raamlepingut, milles oli kehtestatud suurklientidele kohustus jätta sõidukid oma omandisse vähemalt kuueks kuuks. Nagu ilmneb eelotsusetaotlusest, peetakse kassatsioonimenetluses õigeks Volvo Cari kinnitust, et ta sai nendest asjaoludest teada alles pärast edasimüügilepingu lõppemist.

18. Leides, et HGB § 89b on edasimüügilepingule kohaldatav, nõuab AHW Volvo Carilt lahkumishüvitist ning kreeditarvetest tulenevalt teatava summa tasumist. Volvo Car leiab, et HGB § 89b lõike 3 punkt 2 takistab AHW‑le lahkumishüvitise maksmist, kuna viimane sai abi, millele tal ei olnud õigust seetõttu, et ta kokkuleppel AVW‑ga ei järginud lepingus sätestatud minimaalset omandisse jätmise aega. AHW kohustuste niisugune rikkumine oleks andnud aluse Volvo Cari poolt edasimüügilepingu ülesütlemiseks etteteatamistähtaega järgimata, kui viimane oleks sellest teada saanud enne kõnealuse lepingu lõppemist.

19. Landgericht rahuldas AHW nõuded lahkumishüvitise osas summas 181 159,46 eurot ja kreeditarvete osas kogusummas ning mõlemal juhul koos intressiga.

20. Oberlandesgericht muutis osaliselt esimese astme otsust Volvo Cari apellatsiooni alusel lahkumishüvitise ja kreeditarvete summa osas. Nimetatud kohus leidis, et AHW‑l on HGB § 89b lõiget 1 analoogia alusel kohaldades õigus lahkumishüvitisele Volvo Carilt. Oberlandesgericht jõudis järeldusele, et HGB § 89b lõike 3 punkti 2 tuleb tõlgendada kooskõlas direktiivi artikli 18 punktiga a. Sellest tulenevalt pidi kaubandusagendi süülise käitumisega seotud mõjuv põhjus lepingu ülesütlemiseks nimetatud kohtu hinnangul olema esindatava poolt lepingu lõpetamise otsuse tegemise aluseks, selleks et kõnealune agent jääks ilma oma õigusest lahkumishüvitisele. Niisuguse põhjusliku seose puudumise korral leiab Oberlandesgericht, et sõidukite ennetähtaegse müügi konkreetseid asjaolusid ja selle küsimuse asjakohasust, kas Volvo Car oli sellest eelnevalt teadlik, tuleb analüüsida alles siis, kui tehakse kindlaks, kas lahkumishüvitise maksmine on HGB § 89b lõike 1 punkti 3 tähenduses õiglane.

21. Volvo Car esitas Oberlandesgerichti otsuse peale kassatsioonkaebuse.

22. Leides, et põhikohtuasja lahendamine sõltub direktiivi artikli 18 punkti a tõlgendamisest, otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas [direktiivi] artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt ei ole kaubandusagendil isegi esindatava poolt lepingu korralise ülesütlemise juhul õigust hüvitisele, kui mõjuv põhjus, mis annab esindatavale õiguse leping kaubandusagendi süülise käitumise tõttu viivitamata üles öelda, esines küll juba lepingu korralise ülesütlemise ajal, kuid see ei olnud lepingu ülesütlemise põhjus?

2. Juhul kui selline siseriiklik õigusnorm on direktiiviga kooskõlas, siis kas direktiivi artikli 18 punktiga a on vastuolus, kui hüvitise saamise õigust välistavat siseriiklikku õigusnormi kohaldatakse analoogia alusel juhtumile, mil mõjuv põhjus kaubandusagendi süülise käitumise näol, mis annab õiguse leping viivitamata üles öelda, tekkis alles pärast lepingu korralist ülesütlemist ning esindatav sai sellest teada alles pärast lepingu lõppemist, mistõttu tal ei olnud enam võimalust lepingut kaubandusagendi süülisele käitumisele viidates viivitamata üles öelda?”

23. Volvo Car, Saksamaa valitsus ja Euroopa Ühenduste Komisjon esitasid kirjalikud märkused. Peale selle kuulati AHW, Saksamaa valitsuse ja komisjoni kohtukõned ära 6. mail 2010 toimunud kohtuistungil.

III. Analüüs

24. Bundesgerichtshofi poolt Euroopa Kohtule esitatud mõlemad küsimused puudutavad seda, kuidas tõlgendada direktiivi artikli 18 punkti a, mis välistab lahkumishüvitise, mida on kaubandusagendil üldjuhul õigus saada agendilepingu lõppemisel, „kui esindatav on lõpetanud agendilepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise tõttu, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada”.

25. Esimene küsimus puudutab sisuliselt seda, kas kõnealust sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on kaubandusagent, kellega leping on üles öeldud, ilma jäetud oma lahkumishüvitisest, kui esindatav heidab talle ette rikkumist, mis küll leidis aset selle lepingu ülesütlemise ajal, kuid mis ei olnud kõnealuse ülesütlemise põhjus.

26. Teine küsimus – juhul kui vastus esimesele on eitav – puudutab sisuliselt seda, kas direktiivi artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kaubandusagent jääb oma lahkumishüvitisest ilma ka siis, kui selle agendi poolne rikkumine toimus pärast esindatava otsust lõpetada leping ning kui viimane sai rikkumisest teada alles pärast selle lepingu lõppemist.

A. Euroopa Kohtu pädevus vastata eelotsuse küsimustele

27. Enne kui alustada sisulist analüüsi, tuleb kõigepealt kõrvaldada kaks takistust, mis on seotud Euroopa Kohtu pädevusega lahendada käesolev eelotsusetaotlus.

28. Esimene takistus, millele juhtis tähelepanu Volvo Car, seisneb tõdemuses, et Euroopa Kohtul puudub pädevus, et vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, kuna direktiiv, mille tõlgendamist taotletakse, puudutab kaubandusagentide ja nende esindatavate vahelisi suhteid, samas kui vaidlus põhikohtuasjas toimub edasimüüja ja tarnija vahel.

29. Seoses sellega märgin, et eelotsusetaotlusest tuleneb, et Saksa õiguses on kaubandusagendi lahkumishüvitist reguleerivad kaitsenormid kohaldatavad ka edasimüüjatele. HGB artiklis 89b sätestatud kaubandusagendi lahkumishüvitist puudutavad normid on seega analoogia alusel kohaldatavad ka edasimüügilepingule, nagu Volvo Cari ja AHW vahel sõlmitud leping. Bundesgerichtshofi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selle eelduseks edasimüüja kaasamine tootja või tarnija turustusorganisatsiooni ja edasimüüja kohustus anda tootjale või tarnijale üle oma klientuur, nii et tootja või tarnija saab ka pärast lepingu lõppemist klientuuriga seotud eeliseid viivitamata ja muude toiminguteta tõhusalt kasutada. Põhikohtuasjas ei vaidlustata nende tingimuste järgimist ning edasimüüja Saksa õiguse kohast võrdsustamist kaubandusagendiga.

30. Euroopa Kohus on minu arvates pädev vastama sellises olukorras tõstatatud küsimustele. Nagu Euroopa Kohus on pidevalt märkinud, on Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames ELTL artikli 267 alusel vaid siseriiklikul kohtul pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on asjakohased. Viimase poolt siseriikliku kohtu esitatud taotluse läbi vaatamata jätmine on võimalik üksnes siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, või kui küsimus on üldine või hüpoteetiline.( ) Järelikult kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad liidu õigusnormi tõlgendamist, siis peab Euroopa Kohus põhimõtteliselt otsuse tegema. ELTL artikli 267 sõnastusest ega selle artikliga kehtestatud menetluse eesmärgist ei tulene, et asutamislepingu autorid soovisid jätta Euroopa Kohtu pädevusest välja eelotsusetaotlused liidu õigusnormi kohta juhul, kui liikmesriigi siseriiklik õigus viitab selle õigusnormi sisule, et määratleda selle riigi puhtalt siseriiklikku laadi olukorrale kohaldatavad normid.( ) Euroopa Kohus on leidnud, et juhul kui siseriiklikus õiguses järgitakse puhtalt siseriiklikku laadi olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut selleks, et vältida eelkõige diskrimineerimist või mis tahes konkurentsimoonutusi, siis on lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus ilmselt ühenduse huvides liidu õigusest tulenevate sätete ja mõistete ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, millistel asjaoludel neid kohaldatakse.( )

31. Euroopa Kohtu pädevust puudutav teine takistus, mille tõi välja komisjon, on seotud üksnes esimese küsimusega, mis – kuna see hõlmab juhtumit, mil kaubandusagendi rikkumine esines agendilepingu ülesütlemise ajal, kuid see ei olnud lepingu ülesütlemise põhjus – käsitleb teistsugust olukorda kui põhikohtuasjas ning on seega hüpoteetiline. Nimelt puudub vaidlus selle üle, et AHW‑le etteheidetav rikkumine toimus pärast Volvo Cari otsust lõpetada leping, nii et üksnes teine küsimus langeb täpselt kokku põhikohtuasja asjaoludega. Seega võib näida kohane, et Euroopa Kohus keskendub oma vastuses vaid teisele küsimusele.

32. Seda võimalust ei soovita ma Euroopa Kohtul siiski kasutada. Näib liigne kinnitada, et esimesel küsimusel puudub ilmselgelt igasugune seos tegelikkusega või põhikohtuasja esemega. Olukord, millest see küsimus lähtub, ei vasta täpselt põhikohtuasja asjaoludele. Siiski toonitab see küsimus põhiprobleemi, mis tõusetub direktiivi artikli 18 punkti a tõlgendamisel ning mis on määrava tähtsusega põhikohtuasja lahendamisel, nimelt põhjusliku seose olemasolu või selle puudumine kaubandusagendi lepinguliste kohustuste sellise täitmatajätmise, mis annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada, ning esindatava tehtud otsuse vahel lõpetada see leping, et jätta nimetatud agent ilma oma lahkumishüvitisest.

33. Pealegi on need kaks küsimust omavahel tihedalt seotud ja täiendavad teineteist, kuna esimene küsimus kujutab endast eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul teise eeldust. Samuti teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku need kaks küsimust omavahel liita, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule täielik vastus ja samal ajal tagada direktiivi artikli 18 punktile a antava tõlgenduse ühtsus.

34. Käesolevat eelotsusetaotlust tuleb seega minu hinnangul mõista kui peamiselt küsimust, kas direktiivi artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kaubandusagent, kelle leping on üles öeldud, jääb ilma lahkumishüvitisest, kui esindatav tuvastab pärast agendilepingu lõpetamist rikkumise, mis on toimunud lepingu kehtimise ajal ja mis andis õiguse see leping viivitamatult lõpetada, kuid mis ei olnud ülesütlemise põhjus.

B. Sisulised küsimused

35. Nagu Bundesgerichtshof oma eelotsusetaotluses märgib, ilmneb direktiivi artikli 18 punkti a ja HGB § 89b lõike 3 punkti 2 sõnastuse võrdlemisel, et esimene määratleb tingimused, mille puhul ei ole kaubandusagendil õigust lahkumishüvitisele, kitsamalt.

36. Direktiivi artikli 18 punkti a sõnastusest nähtub nimelt, et sama direktiivi artiklis 17 nimetatud lahkumishüvitist ei maksta, „kui esindatav on lõpetanud agendilepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise tõttu, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada”( ). Kaassõna „tõttu” väljendab põhjuslikku seost agendi lepinguliste kohustuste sellise täitmatajätmise, mis annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada, ning esindatava tehtud otsuse vahel lõpetada agendileping.

37. Kui piirduda direktiivi artikli 18 punkti a grammatilise tõlgendamisega, võib tekkida kiusatus tõlgendada seda sätet viisil, mis kõige enam kaitseb kaubandusagenti, ning vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et kõnealust sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kaubandusagent, kelle leping on üles öeldud, jääb ilma lahkumishüvitisest, kui esindatav tagantjärele tuvastab rikkumise, mis ei olnud ülesütlemise põhjus.

38. Minu hinnangul ei ole direktiivi artikli 18 punkti a sõnastus nii selge, et saaks piirduda selle grammatilise tõlgendamisega. See sõnastus on mitmetähenduslik küsimuses, kas õiguse lahkumishüvitisele välistamise määravaks tingimuseks on põhjuslik seos kaubandusagendi lepinguliste kohustuste sellise täitmatajätmise, mis annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada, ning esindatava tehtud otsuse vahel lõpetada leping või eelkõige asjaolu, et kaubandusagendi lepinguliste kohustuste selline täitmatajätmine, mis annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada, on toimunud lepingu kehtivuse ajal. Seetõttu tuleb kõnealust sätet minu hinnangul tõlgendada direktiivi ülesehitust ja eesmärke silmas pidades.( )

39. Mis puudutab esiteks direktiivi ülesehitust, siis leian ma, et direktiivi artikli 18 punkti a ei saa tõlgendada eraldatult, vaid seda tuleb selleks, et tagada kõigi nende sätete ühtsus ja kasulik mõju, tõlgendada seoses sama direktiivi artikli 3 ja artikli 16 punktiga a..

40. Meenutagem selles suhtes, et kaubandusagent on direktiivi artikli 3 alusel kohustatud täitma teatavat arvu kohustusi. Nii peab kaubandusagent täitma oma ülesannet ning sellest aru andma.( )

41. Kaubandusagendil lasuv kohustus täita oma ülesannet sisaldab kolme aspekti, see tähendab, et agent peab järgima esindatava juhtnööre, tegutsema hoolsalt ja käituma lojaalselt.

42. Mis puudutab esindatava antud juhtnööride järgimist, siis tuleb märkida, et kuigi kaubandusagendil on üldjuhul oma ülesande täitmisel suur vabadus, kuna määratluse poolest on ta füüsilisest isikust ettevõtja( ), on ta kohustatud järgima oma esindatavalt vastavalt vajadusele saadavaid kohustuslikke juhtnööre, mis puudutavad tema ülesande teatavaid aspekte, näiteks klientidega sõlmitavate lepingute tingimusi.

43. Lisaks peab kaubandusagent näitama üles hoolsust oma ülesande täitmisel, see tähendab, et ta peab täitma oma lepingut „professionaalse hoolsusega”. Näiteks rikub ta seda kohustust juhul, kui ta jätab klientidega kohtumata, ei tegutse piisavalt, teeb müügiedendamise pingutusi ajas ja ruumis ebaühtlaselt või järgib mitterahuldavat korralduslikku poliitikat.

44. Lõpuks on kaubandusagendil ka oma esindatava ees lojaalsuskohustus. Sel alusel peab ta tagama esindatava äristrateegiat puudutava teabe konfidentsiaalsuse ning ta ei või nõustuda tema esindatavaga konkureerivat ettevõtjat esindama ilma esindatava nõusolekuta.

45. Lisaks kaubandusagendil lasuvale kohustusele täita oma ülesannet on agent kohustatud sellest esindatavale aru andma. See kohustus seisneb esindatava kursishoidmises agendi ülesande tulemustega ning esindatavale agendi käsutuses oleva kogu vajaliku teabe edastamises. Näiteks peab agent edastama kõik vajalikud andmed turuolukorra kohta, eelkõige sellel turul tegutsevate konkurentide kohta.

46. Nende kohustuste rikkumine toob loomulikult kaasa sanktsioonid.

47. Direktiivi artikli 16 punkt a jätab seega liikmesriikidele võimaluse säilitada või võtta vastu sätteid, mille kohaselt leping lõpetatakse viivitamata seetõttu, et üks pooltest on jätnud oma kohustused täielikult või osaliselt täitmata, samas kui üldjuhul on esindatav vastavalt direktiivi artiklile 15 kohustatud järgima etteteatamistähtaega.

48. Just sama liiki rikkumine, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse leping viivitamatult lõpetada, vabastab direktiivi artikli 18 punkti a kohaselt esindatava kohustusest maksta kaubandusagendile lahkumishüvitist.

49. Selle sätte aluseks olev idee on, et kaubandusagendil peab olema õigus direktiivi artikli 17 lõikes 2 nimetatud lahkumishüvitisele vaid juhul, kui see on kooskõlas esindatava huvidega. See õigus on seega olemas ainult juhul, kui kaubandusagent ei ole tegutsenud esindatava huvide vastaselt. Seevastu juhul, kui kaubandusagent ei ole täitnud temal lasuvaid kohustusi, mis on loetletud direktiivi artiklis 3, ning on seega tegutsenud esindatava huvide vastaselt, lõhkudes sedasi neid ühendanud usaldussideme, ei ole ta enam kaitset väärt. Niisugusel juhul ei saa esindatavalt nõuda, et ta maksaks kaubandusagendile lahkumishüvitist, mille eesmärk on hüvitada pingutused, mis agent on kooskõlas temal lasuvate kohustustega oma klientuuri arendamiseks teinud. Selle otsustamisel, kas õigus lahkumishüvitisele säilib või mitte, on seega määrava tähtsusega mitte ainult küsimus, kas kaubandusagent vastab sellise hüvitise saamise tingimustele, mis sisalduvad direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis a, vaid ka küsimus, kas ta on oma ülesannet täitnud temal kõnealuse direktiivi artikli 3 kohaselt lasuvaid kohustusi järgides.

50. Pealegi, kuigi lahkumishüvitise eesmärk on vältida esindatava alusetut rikastumist, kuivõrd see hüvitis kujutab endast vastutasu kasu eest, mida esindatav pärast lepingu lõppemist jätkuvalt saab tegevustelt, mida kaubandusagent tegi lepingu vältel ja mille eest viimast enam ei tasustata, on niisuguse hüvitise välistamise eesmärk paralleelselt ka takistada sellise kaubandusagendi alusetut rikastumist, kes on käitunud süüliselt. Õiguse lahkumishüvitisele andmine sellisele kaubandusagendile, kelle puhul on tuvastatud, et ta rikkus oma kohustusi, tooks kaasa rikastumise, mille aluseks on pettus – mis kindlasti ei olnud liidu seadusandja kavatsus direktiivi artikli 18 punkti a vastuvõtmisel. Selles tähenduses on kõnealuse sätte eesmärk kaitsta esindatava huve, vältides eelkõige kaubandusagendi rikastumist pettuse teel.

51. Kõnealuse sätte sõnastusest ilmneb, et üks lahkumishüvitise kaotamise peamistest tingimustest on see, et kaubandusagendile etteheidetav rikkumine oleks toimunud lepingulise suhte vältel. Minu arvates ei ole oluline, kas rikkumine toimus enne või pärast esindatava tehtud otsust öelda leping üles muul põhjusel kui selline rikkumine.( ) Samuti õigustab minu hinnangul rikkumine, mis on toimunud korralise ülesütlemise otsusele järgnenud etteteatamistähtaja jooksul, nagu põhikohtuasjas, üldjuhul lahkumishüvitise välistamist, kuna tegemist on kaubandusagendi poolt selliste kohustuste rikkumisega, mis lasuvad tal kuni lepingu tegeliku lõppemiseni.

52. Veel üks direktiivi artikli 18 punktis a kehtestatud tingimus on see, et kaubandusagendile etteheidetav rikkumine oleks selline, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse leping viivitamatult lõpetada, millest võib järeldada, et tegemist peab olema teatava raskusastmega rikkumisega. HGB § 89b lõike 3 punkt 2 viitab „mõjuvale põhjusele, mis on seotud kaubandusagendi süülise käitumisega”. Võrdlusena nõuab Prantsuse õigus kaubandusagendi kohustuste rasket rikkumist, näiteks kõlvatu konkurentsi valdkonda kuuluvaid tegusid, volitaja suhtes kahjustavaid väljaütlemisi, süütegusid, saadud juhtnööride rasket eiramist või konfidentsiaalsuskohustuse rasket rikkumist.

53. Kokkuvõttes tuleneb minu hinnangul direktiivi artikli 18 punktist a koostoimes direktiivi artikliga 3 ja artikli 16 punktiga a, et esindatav ei pea üldjuhul maksma lahkumishüvitist, kui kaubandusagent on lepingulise suhte vältel toime pannud rikkumise, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse leping viivitamatult lõpetada ja millest esindatavat teavitati alles pärast lepingu kehtivuse lõppemist.

54. Nõudmine, et kaubandusagendi rikkumine oleks toime pandud enne esindatava poolt lepingu viivitamata ülesütlemise otsuse tegemist ja et see rikkumine oleks ülesütlemise põhjus, ei ole minu meelest kooskõlas vajadusega karistada kaubandusagendi süülise käitumise eest, nagu see vajadus ilmneb direktiivi artikli 3, artikli 16 punkti a ja artikli 18 punkti a võrdlemisel.

55. Nimelt tooks niisugune tingimus kaasa sellise kaubandusagendi, kellel ei ole õnnestunud oma rikkumist varjata, kuivõrd esindatav on rikkumise enne lepingu kehtivuse lõppu avastanud, ning sellise kaubandusagendi erineva kohtlemise, kellel on varjamine seevastu õnnestunud, mistõttu avastab esindatav tema rikkumise alles pärast lepingu lõppemist. Kui esimese agendi puhul mitte ainult võidaks tema leping etteteatamistähtaega järgimata üles öelda, vaid ta jääks ilma ka oma lahkumishüvitisest, siis teist, kelle lepingut ei saa enam etteteatamistähtaega järgimata üles öelda, ei karistataks lisaks ka õiguse lahkumishüvitisele kaotamisega.

56. Niisugune erinev kohtlemine kujutaks endast pettusele õhutamist ja võtaks direktiivi artiklilt 3 kasuliku mõju, tuues isegi kaasa loomuvastase mõju.

57. Nagu seda väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus, viidates juhtumile, mis on põhikohtuasja ese, on kaubandusagent olukorras, kus esindatav ütleb korraliselt üles agendilepingu ning saab kaubandusagendi süülisest käitumisest, mis oleks andnud õiguse leping etteteatamistähtaega järgimata üles öelda, teada alles pärast lepingu lõppemist, mistõttu ta ei saanud lepingut üles öelda selle rikkumise alusel, sama vähe kaitset vajav, nagu siis, kui esindatav oleks saanud kaubandusagendi käitumisest teada lepingu kestvuse jooksul ning oleks seega selle käitumise tõttu lepingulised suhted tõepoolest lõpetanud. Asjaolu, et kaubandusagent pani olemasoleva lepingulise suhte raames toime rikkumise, mis annab õiguse leping etteteatamistähtaega järgimata üles öelda, on määrav asjaolu puhul, et direktiivi artikli 18 punkt a nõuab kohustuslikult lahkumishüvitise välistamist. Niisugune kohustuslik välistamine ei saa sõltuda sellest, kas kaubandusagendil õnnestub varjata oma rikkumist kuni lepingu lõppemiseni. Kaubandusagent, kellel seda õnnestub varjata, vajab sama vähe kaitset kui kaubandusagent, kelle rikkumine avastati õigel ajal.

58. Ma ühinen eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud seisukohaga, mille kohaselt tuleb arvesse võtta asjaolu, et just esindatava poolt agendilepingu korrakohasel ülesütlemisel võib olla oht, et kaubandusagent kasutab lepingu lõppemiseni jäävat aega, et saada õigustamatuid eeliseid, ning et seda tehes paneb ta toime rikkumise, millest esindatav kuni lepingu lõppemiseni ei ole teadlik, kuid mis oleks võimaldanud tal lepingu mõjuval põhjusel üles öelda, kui ta oleks rikkumisest varem teadlik olnud. Selleks et vältida sellist liiki rikkumisi lepingu kehtivuse jooksul, iseäranis etteteatamistähtaja vältel, peab esindataval olema õigus igal ajal nõuda nende direktiivi artiklis 3 loetletud kohustuste järgimist, mis lasuvad tema kaubandusagendil, ning vabaneda lahkumishüvitise maksmisest, kui ta tuvastab sellise rikkumise pärast lepingu lõpetamist.

59. Sellest tulenevalt olen ma seisukohal, et direktiivi artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui kaubandusagent, kelle leping on üles öeldud, jääb ilma lahkumishüvitisest, kui esindatav tuvastab pärast agendilepingu lõpetamist rikkumise, mis on toimunud lepingu kehtimise ajal ja mis andis õiguse see leping viivitamatult üles öelda, kuid mis ei olnud ülesütlemise põhjus, kuna esindatav sai rikkumisest teada alles pärast nimetatud lepingu lõpetamist.

60. Direktiivi artikli 18 punkti a kõnealust tõlgendust kinnitavad selles direktiivis toodud eesmärgid.

61. Direktiiviga kaitstakse kahtlematult isikuid, kes tegutsevad direktiivi sätete sõnastuse kohaselt kaubandusagendina.( ) Selle direktiivi artiklite 17–19 eesmärk on eelkõige kaitsta kaubandusagenti pärast lepingu lõpetamist, kusjuures direktiiviga selleks kehtestatud hüvitamise kord on kohustuslik.( )

62. Kaubandusagentide kaitse ei ole siiski direktiivi ainus eesmärk. Nagu ilmneb direktiivi põhjendusest 2, puudutavad direktiivis sätestatud ühtlustamismeetmed kaubandusagendina tegutsemise piirangute kõrvaldamist, konkurentsitingimuste ühtlustamist liidus ning kaubandustehingute kindluse suurendamist.( ) Nii on direktiivi artiklites 17–19 sätestatud korra eesmärk kaitsta kaubandusagentide kategooria kaudu asutamisvabadust ning moonutamata konkurentsi siseturul.( ) Viimaks, nagu see nähtub direktiivi põhjendusest 3, on direktiivi eesmärk hõlbustada liikmesriikide vahelist kaubavahetust, ühtlustades selleks liikmesriikide õigussüsteeme kaubandusliku esindamise alal.( )

63. Ma leian, et need eesmärgid, iseäranis moonutamata konkurentsi tagamine siseturul, võivad saada kahjustatud, kui direktiivi artikli 18 punkti a tõlgendada nii, et see välistab selle, et niisugune süüline käitumine, nagu seda heidetakse ette AHW‑le, võiks õigustada lahkumishüvitise välistamist. Minu arvates on möödapääsmatu, et liidu seadusandja taotletud konkurentsitingimuste ühtlustamine toimub mõistlikel alustel, mis välistab tõlgenduse, millega antakse võimalus õhutada vähehoolsate kaubandusagentide pettuste toimepanemist nimelt agendilepingu lõppemisele eelneval etteteatamistähtajal.

64. Enne järelduste tegemist esitan ma veel järgmised märkused.

65. Vastata tuleb argumendile, mille kohta eelotsusetaotluse esitanud kohus on öelnud, et seda toetab osa Saksamaal kehtivast doktriinist, ning mille kohaselt isegi kui lähtuda HGB § 89b lõike 3 punkti 2 ja direktiivi artikli 18 punkti a kitsast tõlgendusest, võib kaubandusagendi süülist käitumist arvesse võtta, kui kohus kontrollib, kas lahkumishüvitise maksmine on õiglane HGB § 89b lõike 1 punkti 3 ja direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti a teise taande tähenduses.

66. Meenutagem, et viimati nimetatud sätte kohaselt on kaubandusagendil õigus lahkumishüvitisele ainult siis ja ulatuses, kui „selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid”. Õigluse kontrollimine kujutab seega endast kaitseventiili, mida kohus võib konkreetse juhtumi eriliste asjaolude taustal kasutada lahkumishüvitise suuruse kohandamiseks või äärmuslikel juhtudel igasuguse lahkumishüvitise välistamiseks.( )

67. Võttes arvesse siseriiklike kohtute ulatuslikku kaalutlusõigust õigluse kontrollimisel, ei ole see siiski võrdväärne kohustusliku korraga, mille kohaselt tuleb välistada igasugune lahkumishüvitis, kui kaubandusagent on toime pannud rikkumise, mis siseriikliku õiguse kohaselt annab õiguse leping viivitamatult lõpetada. Õigluse kontrollimine ei saa minu meelest asendada lahkumishüvitise välistamise reeglit, mis on ette nähtud direktiivi artikli 18 punktis a ja mis on kohustuslikku laadi.( )

68. Peale selle tuleb täpsustada, et liikmesriikidel on õigus valida direktiivi artikli 17 lõikes 2 ette nähtud lahkumishüvitise korra või nimetatud artikli 17 lõikes 3 ette nähtud kahju hüvitamise korra vahel. Tuleb aga märkida, et viimati nimetatud säte ei sisalda mingit viidet õiglusele, mistõttu ei oleks õigluse kontrollimisel kaubandusagendi süülise käitumise arvessevõtmist eelistav lahendus mingil juhul asjakohane liikmesriikide puhul, kes on valinud kahju hüvitamise korra. Niisugune lahendus ei saa seega endast kujutada üldist alternatiivi lahkumishüvitise kohustuslikule välistamisele, mis tuleneb direktiivi artikli 18 punktist a.

69. Seevastu niisuguse lahenduse kohaldamine, mille korral kaubandusagent jääks oma lahkumishüvitisest ilma, kui ta on lepingu kehtivuse vältel toime pannud rikkumise, mis annab õiguse leping viivitamatult lõpetada, võimaldab anda siseriiklikule kohtule identse kaalutlusõiguse, olenemata sellest, millise valiku on liikmesriigid teinud, kuna vaid kohus on pädev hindama sellise rikkumise raskust. Nii ei ole juhul, kui esindatav oleks olnud sellest rikkumisest enne lepingu lõppu teadlik, kuid oleks seda talunud, minu hinnangul välistatud, et esindatava poolt oma kaubandusagendile tema käitumise kohta – millest esindatav oli teadlik ja mida ta talus – lepingu täitmise ajal igasuguste etteheidete või hoiatuste tegemata jätmisel võiks olla mingit mõju selle agendi õigusele saada lahkumishüvitist. Niisugusel juhul võiks ju direktiivi artikli 3, artikli 16 punkti a ja artikli 18 punkti a alusel väita, et võttes arvesse, et esindatav talus rikkumist, ütlemata lepingut viivitamata üles, ei olnud kaubandusagendi toime pandud rikkumine nii raske, et selle tõttu oleks pidanud ta oma lahkumishüvitisest ilma jätma.

IV. Ettepanek

70. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi esitatud küsimustele järgmiselt:

Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui kaubandusagent, kelle leping on üles öeldud, jääb ilma lahkumishüvitisest, kui esindatav tuvastab pärast agendilepingu lõpetamist rikkumise, mis on toimunud lepingu kehtimise ajal ja mis andis õiguse see leping viivitamatult üles öelda, kuid mis ei olnud ülesütlemise põhjus, kuna esindatav sai rikkumisest teada alles pärast nimetatud lepingu lõpetamist.