ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Toimiku eest vastutav komisjoni konkurentsi peadirektoraadi direktoraadi „Riigiabi I: Ühtekuuluvus ja konkurents” direktor (edaspidi „toimiku eest vastutava komisjoni talituse direktor”) saatis 24. märtsil 2006 hagejale järgmiselt sõnastatud kirja: „EUROOPA KOMISJON Konkurentsi peadirektoraat Riigiabi I: Ühtekuuluvus ja konkurents Direktor […] Ese: CP 178/2004 – Väide SVB AB-le antud riigiabi kohta […] Vastan teie 23. septembri 2004. aasta, aasta, aasta, aasta ja aasta kirjadele, mis seonduvad esemes viidatud kaebusega. Soovin teid teavitada sellest, et kättesaadava teabe alusel jõudsid konkurentsi peadirektoraadi pädevad talitused järeldusele, et teie kaebuse alusel algatatud uurimise jätkamine ei ole piisavalt põhjendatud. Nagu te teate, edastas asjaomane liikmesriik meile kirja teel ning kokkusaamistel pigem olulise hulga teavet. Kõiki faktilisi asjaolusid ning teavet uuriti hoolikalt ning analüüsiti. Teie kliendi kaebusesse suhtuti väga tõsiselt ning me tegime kõik võimaliku, et selgitada välja EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumine. Meie analüüsist tuleneb, et „Stockholm Card’i” ja majutuse reserveerimisega seotud tegevusi (v.a „Stockholm Card’iga” hõlmatud parklakohti puudutavad) teostati turutingimustel. Sellist tegevust ei rahastata seega riigiabiga EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Mis puudutab teatavate parklakohtade tasuta kasutamist, siis võib asuda seisukohale, et see ei mõjuta äritegevust, ja isegi kui see äritegevust mõjutaks, oli see abi „Stockholm Card’iga” hõlmatud juba tükk aega enne Rootsi ühinemist Euroopa Liiduga 1995. aastal ning kujutas endast seega olemasolevat abi. Lisaks sellele ei hõlma „Stockholm Card” seda teenust enam alates 1. jaanuarist 2006. Mis puudutab muid tegevusi (turismiinfo pakkumine jne), siis näivad need kuuluvat üldist majandushuvi esindavaid teenuseid reguleerivate sätete kohaldamisalasse. Majandustegevuse kasuks ei näi toimuvat ristsubsideerimist. Juhul kui üldist majandushuvi esindavate teenuste eest makstav hüvitis määratletaks riigiabina, antakse seda siiski samadel tingimustel juba 1995. aastast tunduvalt varasemast ajast alates ning see kujutaks endast seega olemasolevat abi. Kokkuvõtlikult näitavad meie poolt seoses asjaomase kaebusega läbi viidud põhjalikud uurimised, et tegemist on olemasoleva abi ja mitte ebaseadusliku abiga, mis on igal juhul ühisturuga kokkusobiv. Kuna puudub põhjus EÜ artikli 88 lõikes 1 ette nähtud sobivate meetmete võtmiseks, siis ei ole meil kavas käesoleva juhtumiga seoses muid meetmeid võtta. Sellegipoolest sooviksin juhtida teie tähelepanu asjaolule, et kui te olete vastupidi meie talituste seisukohale veendunud, et anti ebaseaduslikku abi, siis on EÜ artikli 87 lõikel 1 vahetu õigusmõju ning see annab isikutele õigusi, mida siseriiklikud kohtud peavad kaitsma. Seega võite te pöörduda käesoleva asjaga siseriiklikusse kohtusse. […]”.
43

Veel vähem seab selle järelduse kahtluse alla hageja väide, et neis õlledes ja alkohoolsetes jookides, mille jaoks on kõnealune kaubamärk registreeritud, puuduvad ebaseaduslikud koostisosad. See argument tema poolt esitatud põhjendustes on paradoksaalne. Nagu rõhutas menetlusse astuja, on tegelikult nii, et kui asjaomased joogid sisaldavad või võivad sisaldada kanepit, siis on kaubamärk CANNABIS järelikult kirjeldav, ja kui need joogid ei saa kanepit sisaldada ja seda tegelikult ka ei sisalda, võib kaubamärki CANNABIS järelikult pidada eksitavaks, juhul kui see tarbijat tegelikult eksitab või kui selleks on olemas piisavalt tõsine oht (vt selle kohta ja analoogia alusel Euroopa Kohtu 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-259/04: Emanuel, EKL 2006, lk I-3089, punkt 47). Sellega seoses tuleb nentida, et kõnealune tarbija võib uskuda, et kaupadel, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, on omadused, mida neil tegelikult ei ole, arvestades siiski seda, et käesoleval juhul on tarbijal võimalik etiketilt kontrollida nende jookide valmistamisel kasutatud koostisosi.
3

Algmääruse artikli 11 lõiked 3, 6, 9 ja 10 näevad ette: „3. Kui see on põhjendatud, võib meetmete jätkuva rakendamise vajaduse samuti läbi vaadata kas komisjoni algatusel või liikmesriigi taotlusel või, kui lõpliku meetme kehtestamisest on möödunud kohane aeg, milleks on vähemalt üks aasta, siis eksportija, importija või ühenduse tootjate taotluse põhjal, mis sisaldab piisavalt teavet, tõendamaks vahepealse läbivaatamise vajadust. Vahepealne läbivaatamine algatatakse, kui taotlus sisaldab piisavalt tõendeid selle kohta, et meetme jätkuv rakendamine ei ole enam vajalik, et korvata dumpingut, ja/või selle kohta, et meetme kõrvaldamisel või muutmisel kahju tõenäoliselt ei jätku või ei kordu või et olemasolevast meetmest ei piisa või enam ei piisa kahju tekitava dumpingu korvamiseks. Käesoleva lõike alusel uurimist läbi viies võib komisjon muu hulgas kaaluda, kas dumpingu ja kahju asjaolud on oluliselt muutunud või kas olemasolevad meetmed toovad soovitud tulemusi artikli 3 alusel varem kindlaks tehtud kahju kõrvaldamisel. Selles suhtes võetakse lõpliku otsuse tegemisel arvesse kõiki asjakohaseid ja nõuetekohaselt dokumenteeritud tõendeid. […] 6. Käesoleva artikli kohased läbivaatamised algatab komisjon pärast konsulteerimist nõuandekomiteega. Kui läbivaatamised seda õigustavad, tunnistab meetmete kehtestamise eest vastutav ühenduse asutus meetmed kehtetuks või jätab need kehtima vastavalt lõikele 2, või tunnistab need kehtetuks, jätab kehtima või teeb neisse muudatused vastavalt lõigetele 3 ja 4. Kui meetmed tunnistatakse kehtetuks üksikeksportijate suhtes, ent mitte riigi suhtes tervikuna, jääb menetlus selliste eksportijate suhtes edasi kehtima ja nende puhul võib uurimise automaatselt uuesti algatada asjaomase riigi suhtes käesoleva artikli alusel teostatud teistmise käigus. […] 9. Kui asjaolud ei ole muutunud, rakendab komisjon kõikides käesoleva artikli kohaselt läbiviidavates läbivaatamise või tagasimaksmise uurimistes sama metoodikat nagu tollimaksu kehtestamise põhjustanud uurimises, võttes nõuetekohaselt arvesse artiklit 2, eriti selle lõikeid 11 ja 12, ning artiklit 17. 10. Komisjon kontrollib kõigis käesoleva artikli kohaselt läbiviidavates uurimistes ekspordihindade usaldusväärsust kooskõlas artikliga 2. Kui ekspordihind otsustatakse arvestada kooskõlas artikli 2 lõikega 9, ei arvestata selle arvutamisel maha makstud dumpinguvastaste tollimaksude summat, kui esitatakse vaieldamatud tõendid, et kõnealune tollimaks kajastub nõuetekohaselt edasimüügihindades ja järgnevates ühenduse müügihindades.”
95

Kolmandaks, hagejad rõhutavad, et komisjon leidis valesti, et 2. oktoobri 2003. aasta vastuses ei väljendanud Nynas Belgium trahvi vähendamise soovi. 2002. aasta koostööteatise punktides 24 ja 25 on sätestatud, et „[t]rahvi vähendamist taotlev ettevõtja peab esitama komisjonile tõendid kõnealuse kartelli kohta” ja „[k]onkurentsipoliitika peadirektoraat saadab ettevõtjale vastuvõtuteatise, milles on märgitud asjakohaste tõendite esitamise kuupäev”. 2002. aasta koostööteatis ei näe seega ette konkreetset formaalset kohustust leebema kohtlemise taotluse esitamiseks. Siiski ei viita teabenõudele esitatud 2. oktoobri 2003. aasta vastuses Nynase kasutatud sõnastus selgelt, et ta soovis tugineda 2002. aasta koostööteatise sätetele, kuna tema nõustaja piirdus märkusega, et tal oli õnnestunud saada „koopiaid dokumentidest, mille osas ta loodab, et need abistavad komisjoni uurimisel, andes olulise lisaväärtuse”. Igal juhul selle kindlakstegemine, kas Nynas Belgiumi 2. oktoobri 2003. aasta otsus kujutas endast juba leebema kohtlemise taotlust, ei mõjuta vaidluse tulemust, kuna komisjon annab lõpliku hinnangu esitatud tõendite kvaliteedile alles haldusmenetluse lõpus ning kuna vaidlustatud otsusest nähtub, et komisjon, olles seisukohal, et Nynas ei esitanud formaalset trahvi vähendamise taotlust 2002. aasta koostööteatise alusel, võttis seda dokumenti arvesse, et hinnata võimalust vähendada Nynasele määratud trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel.
221

Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et oma menetlusdokumentides ei ole hageja sõnaselgelt viidanud hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele käesolevas kontekstis. Ent ta kritiseeris väga viisi, kuidas komisjon käitus suhtluses Lucite’iga, kinnitades muu hulgas, et komisjoni käitumine põhjustas selle, et „teda ei teavitatud uurimisest võrdselt teiste keelatud kokkuleppes osalejatega” ja et komisjon „sekkus võistlusesse [tema] kahjuks”. Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et kohtuistungil esitatud argumentatsiooniga täiendatakse hagiavalduses esitatud väidet ja sellel on väitega otsene seos ning see tuleb seega Üldkohtu kodukorra artikli 48 alusel tunnistada vastuvõetavaks (vt selle kohta Euroopa Kohtu kolmanda koja esimehe 13. novembri 2001. aasta määrus kohtuasjas C-430/00 P: Dürbeck vs. komisjon, EKL 2001, lk I-8547, punkt 17; Euroopa Kohtu 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-402/05 P ja C-415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk I-6351, punktid 278 ja 279, ning Üldkohtu 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-231/99: Joynson vs. komisjon, EKL 2002, lk II-2085, punkt 156), nagu märkis hageja ka kohtuistungil. Lisaks ei esitanud komisjon, kellel paluti selles küsimuses oma seisukoht esitada, selle argumentatsiooni vastuvõetavuse kohta mingit vastuväidet.
100

Kuigi komisjonil oli vastav kohustus (vt eespool punkt 72), ei teostanud ta ühelgi hetkel oma pädevust, mis tal on selleks, et saavutada nõukogu heakskiitvate otsuste, millest viimane on otsus 2001/224, kehtetuks muutmine või muutmine, nende otsuste tühistamine või direktiivi 92/81 õigusvastaseks tunnistamine tervikuna või ainult artikli 8 lõike 4 osas. Komisjon tunnistas ise vaidlustatud otsuse põhjenduses 96, et „[ü]ldiselt ei saaks oodata, et [ta] võiks esitada nõukogule ettepanekud selliste siseriiklike meetmete heakskiitmise kohta, mis võivad osutuda asutamislepingu muude sätetega vastuolus olevaks ilma sellisele võimalusele osutamata, seda eelkõige siis, kui ettepanekud seonduvad väga spetsiifilise küsimusega ja mõne üksiku abisaajaga nagu käesoleval juhul ja kui nende sätete eesmärk on konkurentsi kahjustamise vältimine ühenduses”, ja et lisaks „ei saaks kindlasti oodata, et [ta] teeks nõukogule ettepaneku olemasoleva maksuvabastuse pikendamiseks, kui ta oleks arvamusel, et olemasoleva maksuvabastuse hulka kuuluv mis tahes abi võidakse leida olevat ühisturuga kokkusobimatu”. Samuti ei saa eeldada, et arvestades komisjoni kohustust tagada riigiabi valdkonna normide ja muude liidu õiguse niisuguste sätete ühtne rakendamine, mida kohaldatakse vaidlusalustele vabastustele (vt eespool punkt 61), jätab komisjon – kui ta leiab, et teatud toime, mis tuleneb nõukogu heakskiitvatest otsustest või direktiivist 92/81, on vastuolus riigiabi valdkonna reeglitega – teostamata oma pädevuse nõuda nende otsuste muutmist või osalist või täielikku tühistamist või direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 õigusvastaseks tunnistamist samal alusel, millele põhinedes need otsused vastu võeti.
Kohtuasjas T‑80/06 nõue tühistada komisjoni otsus, millest Ungarit teavitati 9. novembri 2005. aasta kirjaga ning millega algatati EÜ asutamislepingu artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus riigiabi asjas C 41/2005 (ex NN 49/2005) – Ungari luhtunud kulud, ja kohtuasjas T‑182/09 nõue tühistada komisjoni 4. juuni 2008. aasta otsus 2009/609/EÜ riigiabi C 41/05 kohta, mida Ungari andis elektrienergia ostulepingute kaudu (ELT 2009, L 225, lk 53).
179

Seejärel tuleb täpsemalt seoses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohaldatavusega riigiabi valdkonnas meenutada, et liikmesriik, kelle ametiasutused on abi andmisel rikkunud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusnorme, võib tugineda abi saanud ettevõtja õiguspärasele ootusele, et vaidlustada liidu kohtus komisjoni otsuse kehtivus, millega teda kohustati abi tagasi nõudma, mitte aga selleks, et vabaneda kohustusest võtta meetmeid, mis on vajalikud, et täita komisjoni otsust (vt kohtuotsus, 14.1.1997, Hispaania vs. komisjon, C‑169/95, EKL, EU:C:1997:10, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika). Veel nähtub kohtupraktikast, et arvestades teatamiskohustuse keskset rolli, et komisjoni poolt riigiabi suhtes läbiviidav kohustuslik kontroll oleks tõhus, siis võivad abisaajad tugineda õiguspärasele ootusele, et abi on seaduslik, põhimõtteliselt vaid juhul, kui abi andmisel on järgitud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust, ja hoolas ettevõtja peab suutma üldjuhul kindlaks teha, kas seda menetlust järgiti. Eriti juhul, kui abi antakse komisjonile eelnevalt teatamata, mistõttu see on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik, ei saa abisaajal sel juhul olla õiguspärast ootust, et abi on antud seaduslikult (vt selle kohta kohtuotsus Producteurs de légumes de France vs. komisjon, punkt 178 eespool, EU:T:2012:498, punktid 20 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika), välja arvatud erandlike asjaolude esinemisel (kohtuotsus, 20.9.1990, komisjon vs. Saksamaa, C‑5/89, EKL, EU:C:1990:320, punkt 16; vt ka kohtuotsused, 29.4.2004, Itaalia vs. komisjon, C‑298/00 P, EKL, EU:C:2004:240, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.11.2009, Prantsusmaa vs. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EKL, EU:T:2009:474, punkt 263 ja seal viidatud kohtupraktika).
43

Seejärel tuleb täpsemalt seoses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohaldatavusega riigiabi valdkonnas meenutada, et liikmesriik, kelle ametiasutused on abi andmisel rikkunud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusnorme, võib tugineda abi saanud ettevõtja õiguspärasele ootusele, et vaidlustada liidu kohtus komisjoni otsuse kehtivus, millega teda kohustati abi tagasi nõudma, mitte aga selleks, et vabaneda kohustusest võtta meetmeid, mis on vajalikud, et täita komisjoni otsust (vt kohtuotsus, 14.1.1997, Hispaania vs. komisjon, C‑169/95, EKL, EU:C:1997:10, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika). Veel nähtub kohtupraktikast, et arvestades teatamiskohustuse keskset rolli, et komisjoni poolt riigiabi suhtes läbiviidav kohustuslik kontroll oleks tõhus, siis võivad abisaajad tugineda õiguspärasele ootusele, et abi on seaduslik, põhimõtteliselt vaid juhul, kui abi andmisel on järgitud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust, ja hoolas ettevõtja peab suutma üldjuhul kindlaks teha, kas seda menetlust järgiti. Eriti juhul, kui abi antakse komisjonile eelnevalt teatamata, mistõttu see on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik, ei saa abisaajal sel juhul olla õiguspärast ootust, et abi on antud seaduslikult (vt selle kohta kohtuotsus Producteurs de légumes de France vs. komisjon, punkt 42 eespool, EU:T:2012:498, punktid 20 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika), välja arvatud erandlike asjaolude esinemisel (kohtuotsus, 20.9.1990, komisjon vs. Saksamaa, C‑5/89, EKL, EU:C:1990:320, punkt 16; vt ka kohtuotsus, 29.4.2004, Itaalia vs. komisjon, C‑298/00 P, EKL, EU:C:2004:240, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika; kohtuotsus, 30.11.2009, Prantsusmaa vs. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EKL, EU:T:2009:474, punkt 263).
123

Mis puudutab Hispaania Kuningriigi esimest etteheidet, mille kohaselt komisjoni nõutav maksumuse hindamise lineaarne meetod ei ole keskmise hinna meetodiga võrreldes sobivam, ei kaitse rohkem liidu finantshuve ega järgi rohkem asjakohaseid õigusnorme riigihanke valdkonnas, siis tuleb meenutada, et Hispaania Kuningriik tugineb selle etteheite puhul nimelt järgmisele väitele, et lineaarse meetodi kohaldamine viis teatud juhtudel selleni, et edukaks tunnistati pakkumused, mis olid kõrgema hinnaga kui pakkumused, mis tunnistati edukaks keskmise hinna meetodi alusel. Selles osas märkis komisjon, ilma et ta oleks sõnaselgelt selles küsimuses Hispaania Kuningriigile vastu vaielnud, et need tulemused olid tingitud asjaolust, et pakkumuste uue hindamise käigus loobuti varasema kogemuse tehnilisest kriteeriumist. Lisaks tuleb märkida, et Hispaania Kuningriik ei tõenda, kuidas on maksumuse hindamise lineaarne meetod vastuolus liidu riigihankealaste õigusnormidega ning millisel põhjusel tooks meetodi kohaldamine kaasa selle, et komisjon teeb finantskorrektsioonid, mis on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Iseäranis, võttes arvesse asjaolu, et maksumuse hindamise lineaarse meetodi kohaselt antakse parim hinne kõige madalama hinnaga pakkumusele, ei selgita Hispaania Kuningriik veenvalt, kas ja millistel tingimustel oleks nimetatud meetod võinud kõigi ülejäänud kriteeriumide võrdsuse korral viia niisuguse pakkumuse edukaks tunnistamiseni, mille hind on kõrgem pakkumusest, mis tunnistati sama lepingu puhul edukaks keskmise hinna meetodi alusel.
270

Hageja soovib selle dokumendi tõendusjõu kahtluse alla seada, rõhutades, et see on vastuolus SNV 1995. aasta sisedokumendiga, milles on märgitud, et tema näitas ainsana üles initsiatiivi võtta W5-ga ühendust, et see ei vastanud tema viidatud töötaja mälestustele, ja et selle sisu oli kahtlane, kuna on väheusutav, et ta edastas niivõrd konfidentsiaalset teavet oma kontaktisikule. Üldkohtu arvates on see dokument siiski usaldusväärne, kuna on vähe tõenäoline, et Wintershall oleks tahtlikult kandnud vale teavet 1992. aasta puhtalt ettevõttesisesesse protokolli, seega in tempore non suspecto. Lisaks, vastupidi hageja kinnitusele ei võimalda SNV 6. veebruari 1995. aasta dokument kinnitada, et ainult tarnijad olid kartelli algatajad (vt eespool punkt 37).
207

Hagejad vaidlustavad ka nende kahe dokumendi tõendusjõu, märkides, et need koostas HBG hangete direktor, kes oli vaid nende sündmuste kaudne tunnistaja, kuna ta ei osalenud kunagi ühelgi bituumenit puudutaval läbirääkimisel. Liidu kohus on aga seisukohal, et tõenduslikku väärtust ei mõjuta see, et teave esitatakse teisesest allikast (eespool punktis 187 viidatud kohtuotsus Shell vs. komisjon, punkt 86), ja et tõendeid käsitlevate üldeeskirjade kohaselt tuleb suurt tähtsust omistada asjaolule, et dokumendid koostati otseses seoses asjassepuutuvate koosolekutega ja ilmselgelt ilma, et oleks arvatud, et nendest võivad teada saada kolmandad isikud, kes ei ole asjaga seotud (eespool punktis 161 viidatud kohtujuristi ülesannetes oleva kohtunik Vesterdorfi ettepanek kohtuotsusele Rhône-Poulenc vs. komisjon). Antud juhul vastutas see töötaja HBG bituumeniostu eest ning töötas tihedas koostöös töötajaga, kes osales otseselt kooskõlastamistel W5-ga ning seejärel kartellikoosolekutel. Seega tuleb asuda seisukohale, et HBG hangete direktori asjaolude asetleidmise ajal koostatud dokumentidel on märkimisväärne tõendusjõud. Sellest järeldub, et komisjon võis õigustatult nendele dokumentidele tugineda – ilma et ta oleks pidanud esitama teisi nende sisu kinnitavaid tõendeid –, mille tõenduslikku väärtust ei saa kahtluse alla seada ainult SNV bituumenimüügi direktori 22. novembri 2006. aasta avaldusega. Olgu meenutatud, et see avaldus tehti pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist ning selle teinud isik oli avalduse tegemise ajal hagejate töötaja.
56

Asjaolu, et hageja ja BN Infra asukoht on samal aadressil, kuigi tegemist on eri hoonetega, ning et nad esitlevad end kolmandatele isikutele sama nimetuse all, võib samuti olla tõend, mis juhul, kui neid kinnitavad teised, võimaldab tuvastada ühe majandusüksuse olemasolu. Viimaks see, et BN Infra töötaja, kes osales otseselt kartellikoosolekutel alates 2000. aasta oktoobrist, ühines „concern counciliga” 2004. aastal, st pärast rikkumisperioodi, on täiendav märk BN Infra ja hageja hierarhilise seose ja tihedate suhete olemasolu kohta. Sellega seoses tuleb veel märkida, et vastupidi hageja väidetule ei maininud komisjon vaidlustatud otsuses asjaolu, et see töötaja kuulus „concern councilisse” rikkumisperioodil.
113

Euroopa Kohus meenutas niisiis, et 1998. aasta suunistest tuleneb, et rikkumise laad võib olla piisav, et see „väga raskeks” kvalifitseerida ning seda olenemata rikkumise tegelikust mõjust turule ja geograafilise turu suurusest (vt eespool punkt 100 ja Euroopa Kohtu 24. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P: Erste Group Bank jt vs. komisjon, EKL 2009, lk I-8681, punkt 103). Seda järeldust kinnitab asjaolu, et kui raskete rikkumiste näidiskirjelduses on otseselt mainitud mõju turule ja suurele osale ühisturust, siis väga raskete rikkumiste kirjelduses ei mainita tegelikku mõju turule ega teatava geograafilise ala mõjutamist (eespool punktis 100 viidatud kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon, punkt 150, ja eespool punktis 112 viidatud kohtuotsus KME Germany jt vs. komisjon, punkt 83). Euroopa Kohus on ka meenutanud seda, et 1998. aasta suuniste punkti 1 A esimesest lõigust nähtub, et seda mõju tuleb arvesse võtta üksnes siis, kui see on mõõdetav (Euroopa Kohtu 9. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-511/06 P: Archer Daniels Midland vs. komisjon, EKL 2009, lk I-5843, punkt 125, ja 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-534/07 P: Prym ja Prym Consumer vs. komisjon, EKL 2009, lk I-7415, punkt 74).
76

Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 27 lõikes 1 on sätestatud, et „[e]nne artiklites 7, 8 ja 23 ning artikli 24 lõikes 2 sätestatud otsuste tegemist annab komisjon ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele, kelle suhtes komisjon on algatanud menetluse, võimaluse olla ära kuulatud küsimustes, mis on kutsunud esile komisjoni vastuväiteid” ning„[k]omisjoni otsused võivad põhineda üksnes sellistel vastuväidetel, mille kohta asjaomastel osapooltel on olnud võimalik esitada oma seisukoht”. Sama määruse artikli 27 lõikes 2 on märgitud, et „[m]enetluse käigus tagatakse täielikult asjaomaste osapoolte õigus kaitsele”, et „[n]eil on õigus nõuda juurdepääsu komisjoni toimikule tingimusel, et võetakse arvesse ettevõtjate õigustatud huvi kaitsta oma ärisaladusi” ja et „[t]oimikutele juurdepääsu õigus ei hõlma konfidentsiaalset teavet ning komisjoni või liikmesriikide konkurentsiasutuste ametialaseks kasutuseks mõeldud dokumente”. Komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta [EÜ] artiklite 81 ja 82, EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 kohaldamise juhtudel (ELT 2005, C 325, lk 7) punkti 8 kohaselt sisaldab „komisjoni toimik”„kõiki dokumente, mis on saadud, koostatud ja/või kogutud konkurentsi peadirektoraadi poolt uurimise käigus”. Selle teatise punktis 27 täpsustab komisjon, et „[t]oimikule antakse juurdepääs taotluse esitamisel ja tavaliselt ühel korral pärast poolte teavitamist [tema] vastuväidetest eesmärgiga tagada võrdõiguslikkuse põhimõte ja kaitsta nende kaitseõigusi”, et „[s]eepärast ei anta üldreeglina juurdepääsu teiste poolte vastustele komisjoni vastuväidetele”, et „[p]oolele antakse siiski juurdepääs dokumentidele, mis on saadud pärast vastuväidetest teavitamist haldusmenetluse hilisemates etappides, kui need dokumendid võivad sisaldada uusi, kas süüdistavaid või süüst vabastavaid tõendeid, mis puudutavad komisjoni vastuväidetes selle poole kohta esitatud väiteid” ning „[s]eda eriti juhul kui [ta] soovib kasutada uusi tõendeid”.