ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul ning faktiliste asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis) artiklid 8 ja 43 on sõnastatud järgmiselt: „Artikkel 8 Suhtelised keeldumispõhjused 1. Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui: a) see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks registreerimist taotletakse, on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks varasem kaubamärk on kaitstud; b) kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärk seostatakse varasema kaubamärgiga. 2. Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk” järgmist: a) järgmisi kaubamärke, mille registreerimise taotluse kuupäev on varasem ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast, arvestades võimaluse korral nende kaubamärkidega seotud prioriteete: […] iii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste kokkulepete alusel; […] 4. Registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui selle tähise suhtes kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt ja sellega ettenähtud ulatuses: a) on õigused kõnealusele tähisele omandatud enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva või ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva; b) annab kõnealune tähis omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine. […] Artikkel 43 Vastulause menetlemine […] 2. Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel, et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud. […] ”
ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (viies koda)

30. jaanuar 2008

Kohtuasi T‑85/04

Guido Strack

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Avalik teenistus – Ametnikud – Hindamine – Karjääriarengu aruanne – 2001/2002. aasta hindamine – Hindamismenetluse nõuetekohasus

Ese: Hagi, mille ese on esiteks nõue tühistada 2001./2002. aasta hindamine hagejat puudutavas osas ja teiseks nõue tühistada otsus, millega kinnitati selle aasta kohta koostatud hageja karjääriarengu aruanne.

Otsus: Tühistada otsus, millega kinnitati Guido Stracki 2001./2002. aasta hindamisperioodi karjääriarengu aruanne. Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Kokkuvõte

Ametnikud – Hindamine – Institutsiooni sisejuhis – Õiguslikud tagajärjed – Piirid – Õigusnormide hierarhiast kinnipidamine

(Personalieeskirjad, artikkel 43)

Põhimõtteliselt ei keela miski ametisse nimetaval asutusel kehtestamast üldise iseloomuga sisejuhisega norme temale personalieeskirjadega antud kaalutlusõiguse teostamiseks. Siiski on vabadus võtta tarvitusele selliseid sisejuhised teataval määral piiratud ja nimelt kohustusega kinni pidada õigusnormide hierarhiast.

Sisejuhis asub õigusnormide hierarhias personalieeskirjadest ja nende rakendamiseks võetud sätetest madalamal. Järelikult ei saa ühenduse institutsioonide poolt vastu võetud hindamist puudutavad sisejuhised õiguspäraselt kehtestada reegleid, mis kalduvad kõrvale personalieeskirjadest või samade institutsioonide poolt vastu võetud personalieeskirjade artikli 43 üldistest rakendussätetest.

Kui komisjonis kehtivad üldised rakendussätted näevad teatud tingimustel, nagu ülesannete muudatused või ülemuse vahetumine, ette kohustuse koostada osalised hindamisaruanded ja kaaluda antud hindeid, ei saa see institutsioon sisejuhisega, mis puudutab personali hindamist üleminekuajal, mis vastab hindamissüsteemi muutmisele, ette näha aruande koostamist hindamisperioodi lõpus ametis oleva ülemuse poolt, kes ainult konsulteerib eelmiste ülemustega.

(vt punktid 38–42)

Viited: Euroopa Kohus: 1. detsember 1983, kohtuasi 190/82: Blomefield vs. komisjon (EKL 1983, lk 3981, punkt 1); Esimese Astme Kohus: 5. oktoober 1995, kohtuasi T‑17/95: Alexopoulou vs. komisjon (EKL AT 1995, lk I‑A‑227 ja II‑683, punkt 23); 2. juuli 1998, kohtuasi T‑236/97: Ouzounoff Popoff vs. komisjon (EKL AT 1998, lk I‑A‑311 ja II‑905, punkt 44); 8. detsember 2005, kohtuasi T‑198/04: Merladet vs. komisjon (EKL AT 2005, lk I‑A‑403 ja II‑1833, punktid 38, 40, 41 ja 43).
ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (ainukohtunik)

12. detsember 2007

Kohtuasi T‑307/04

Carlo Pagliacci

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Ametnikud – Avatud konkurss – Reservnimekirja kandmata jätmine – Konkursiteate tingimuste rikkumine – Nõutud diplom ja töökogemus

Ese: Hagi, mille ese on nõue tühistada konkursi COM/A/1/02 komisjoni otsus, millega anti hagejale katsete eest ebapiisav hinne tema kandmiseks konkursi edukalt läbinud kandidaatide nimekirja.

Otsus: Tühistada konkursi COM/A/1/02 komisjoni otsus, millega anti Carlo Pagliaccile katsete eest ebapiisav hinne tema kandmiseks konkursi edukalt läbinud kandidaatide nimekirja. Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Kokkuvõte

Ametnikud – Konkurss – Konkurss kvalifikatsiooni ja katsete põhjal – Vastuvõtutingimused

(Personalieeskirjad, III lisa artikkel 1)

Kvalifikatsioonide ja katsete põhjal läbiviidava konkursi komisjoni ülesanne on üksikjuhtumite kaupa hinnata, kas kõikide kandidaatide esitatud diplomid ja tõendatud töökogemus vastavad personalieeskirjades ja konkursiteates nõutud tasemele. Konkursikomisjonil on selles osas ulatuslik kaalutlusõigus ja Esimese Astme Kohus peab piirduma kontrolli rakendamisega selle üle, kas selle pädevuse teostamisel ei ole tehtud ilmset viga.

Sõltumata sellest kaalutlusõigusest on konkursikomisjon seotud avaldatud konkursiteate tekstiga. Konkursikomisjon on teinud ilmse hindamisvea, kui ta on konkursile lubanud kandidaadi, kelle lõpudiplom ei vasta konkursiteate tingimustele.

(vt punktid 36–38 ja 43)

Viited: 28. november 1991, kohtuasi T‑158/89: Van Hecken vs. MSK (EKL 1991, lk II‑1341, punkt 22); 11. veebruar 1999, kohtuasi T‑244/97: Mertens vs. komisjon (EKL AT 1999, lk I‑A‑23 ja II‑91, punkt 44); 21. november 2000, kohtuasi T‑214/99: Carrasco Benítez vs. komisjon (EKL AT 2000, lk I‑A‑257 ja II‑1169, punkt 69); 13. märts 2002, kohtuasi T‑139/00: Bal vs. komisjon (EKL AT 2002, lk I‑A‑33 ja II‑139, punkt 35); 13. märts 2002, liidetud kohtuasjad T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 ja T‑364/00: Martínez Alarcón jt vs. komisjon (EKL AT 2002, lk I‑A‑37 ja II‑161, punkt 61, ja viidatud kohtupraktika); 28. november 2002, kohtuasi T‑332/01: Pujals Gomis vs. komisjon (EKL AT 2002, lk I‑A‑233 ja II‑1155, punktid 39–41), ja 11. mai 2005, kohtuasi T‑25/03: de Stefano vs. komisjon (EKL AT 2005, lk I‑A‑125 ja II‑573, punkt 34, ja viidatud kohtupraktika).
Hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 7. oktoobri 2003. aasta otsuse (asi R 642/2000‑4) peale, mis käsitleb Sun Microsystems, Inc. ja Sunplus Technology Co. Ltd vahelist vastulausemenetlust.
43

Teiseks toob Madalmaade valitsus esile, et ta on alati oma kontaktides komisjoniga märkinud, et tema hinnangul ei kuulu SCCP-de kasutusviisid, mida ei ole loetletud SCCP direktiivis, selle direktiivi kohaldamisalasse ja et tal on seetõttu õigus need säilitada oma siseriiklikes õigusnormides ilma EÜ artikli 95 lõikele 4 tuginemata. Madalmaade valitsus rõhutab, et esmalt taotles ta komisjonilt viimase seisukohavõttu EÜ artikli 95 lõike 4 kohase teate vajalikkuse kohta, mis ilmneb asjaolust, et 17. jaanuari 2003. aasta kirjas selgitas ta esmalt põhjusi, miks EÜ artikli 95 lõike 4 kohase teate esitamine ei ole käesoleval juhul nõutav; kusjuures ta väljendas lootust, et komisjon võtab esimesel võimalusel seisukoha Madalmaade kaalutlusruumi kohta siseriiklike õigusnormide säilitamise osas, ja taotles seejärel, et komisjon võtaks seisukoha sellekohase teate vajalikkuse kohta, mida ta taotles üksnes „igaks juhuks ja niivõrd, kui see on õiguslikult vajalik”. Seega taotlesid Madalmaad komisjonilt luba asjaomaste siseriiklike meetmete säilitamiseks üksnes teise võimalusena, ehk „juhul, kui komisjon leiab, et otsusega PARCOM 95/1 keelatud kasutusviisid, mis ei ole samas keelatud 25. juuni 2002. aasta direktiiviga, kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse”.
115

EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks tuleb esiteks kindlaks teha, kas on sekkutud asjaomase isiku eraellu ning kui see on nõnda, siis tuleb teisena hinnata, kas kõnesolev sekkumine on õigustatud. Selleks, et see oleks õigustatud, peab olema täidetud kolm tingimust: sekkumine peab olema seadusega ette nähtud, see peab toimuma õiguspärasel eesmärgil ja olema demokraatlikus ühiskonnas vajalik. „Demokraatlikus ühiskonnas vajalikkuse” tuvastamiseks tuleb hinnata, kas selle õigustamiseks esitatud põhjendused on „asjakohased ja piisavad” ning kas võetud meetmed on taotletava legitiimse eesmärgi saavutamiseks proportsionaalsed. Euroopa Inimõiguste Kohus on isikuandmete avalikustamist puudutavates kohtuasjades möönnud, et ametiasutustele tuleb vastassuunaliste avalike- ja erahuvide vahel õiglase tasakaalu leidmiseks jätta teatud tegutsemisruum. Selle hindamisruumiga käib siiski kaasas kohtuliku kontrolli võimalus ja selle ulatus sõltub teguritest nagu kaalul olevate huvide olemus ja olulisus ning sekkumise tõsidus (vt eespool viidatud kohtuotsus Peck vs. Ühendkuningriik, eelkõige punktid 76 ja 77; vt ka kohtujurist Philippe Léger’ ettepanek liidetud kohtuasjades, milles Euroopa Kohus tegi 30. mail 2006 otsuse C-317/04 ja C-318/04: parlament vs. nõukogu ja komisjon, EKL 2006, lk I-4721, I-4724, punktid 226–228).
108

Komisjon väidab, et määruse nr 2216/2004 artikli 38 lõige 2 on üksnes tehniline menetlusnorm, mille eesmärk on hallata Euroopa tasandil vigadeta registrite standarditud ja turvatud süsteemi, mis sisaldab muu hulgas jaotuskavade tabeleid, milles on ära toodud erinevate liikmesriikide esitatud jaotuskavade andmed. See norm kehtestab tingimused, mille kohaselt võib parandustest teatada ja need jaotuskava tabelisse kanda; nende paranduste puhul tuleb siiski järgida direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tulenevat teavitamismenetlust ja komisjonipoolset kontrollimenetlust. Sellest järeldub, et need parandamise võimalused ei otsusta mingil moel ette ära asjaomaste paranduste õiguspärasust või põhjendatust ja et igal juhul ei muuda need direktiivi 2003/87 erinevate sätete ulatust. Määruse nr 2216/2004 artikli 38 lõike 2 teises lauses kasutatud sõnastus, et „see parandus on kooskõlas selles [jaotuskavas] sätestatud meetoditega” kinnitab vähemalt kaudselt, et eraldatud saastekvootide kogust on hiljem võimalik muuta tingimusel, et juba jaotuskavas on sõnaselgelt sätestatud niisuguse paranduse tegemise meetod. See norm eeldab seega, et liikmesriigil oleks võimalus jaotuskavas ette näha parandusmehhanisme tingimusel, et need on direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 1 tähenduses objektiivsed ja läbipaistvad.
73

Selle vaatamata tuleb märkida, et eespool punktis 72 viidatud kohtupraktika kohaldamine eeldab, et tuvastatud rikkumine esineb vähemasti selle otsuse resolutiivosas ja et see oleks suunatud asjassepuutuvale ettevõtjale, nii et tal oleks võimalik see otsus kohtulikult vaidlustada. Selles osas tuleb meenutada, nii nagu komisjon isegi on välja toonud, et olgu otsuse põhjendused millised tahes, õiguslikke tagajärgi, sh kahjulikke, loob üksnes resolutiivosa. Seevastu otsuse põhjendustes esitatud hinnangud ei saa iseenesest olla tühistamishagi esemeks. Ühenduse kohus võib nende seaduslikkust kontrollida ainult niivõrd, kui nad kahjustava õigusakti põhjendustena osutavad vajalikku tuge selle akti resolutiivosale (Euroopa Kohtu 28. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-164/02: Madalmaad vs. komisjon, EKL 2004, lk I-1177, punkt 21; Esimese Astme Kohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T-213/00: CMA CGM jt vs. komisjon, EKL 2003, lk II-913, punkt 186), ja täpsemalt, kui need põhjendused võivad muuta kõnealuse õigusakti resolutiivosas otsustatu sisu (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 20. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-251/00: Lagardère ja Canal+ vs. komisjon, EKL 2002, lk II-4825, punktid 67 ja 68).
50

Käesolevas asjas loob määruse vorm vaatamata sellele, et komisjon väidab, et ta ei soovi kolmandatele isikutele kohustusi panna, asjaomaste normide kohaldamisala osas kindlasti ebaselguse. Kuid õiguskindluse põhimõte eeldab, et ühenduse õigusakti kohaldamisala on võimalik piisava kindlusega määratleda, ja nagu Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, peab ühenduse õigus olema selge ja selle kohaldamine asjaomastele isikutele ettenähtav (eespool viidatud Euroopa Kohtu 16. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 26). Määruse vorm võimaldab oletada, et sellel on kolmandatele isikutele kohustuslik mõju ning õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, et ettevõtjad peavad tegema asjaomaste normide üksikasjaliku analüüsi, et teada saada nende tegelik kohaldamisala.
P. Maritz vastas 15. septembri 1998. aasta kirjale 6. oktoobri 1998. aasta kirjas, kirjutades muu hulgas järgmist:

„Täname teid huvi eest Windowsiga koostööd teha. Meil on ühiseid kliente, kes meie tooteid kasutavad, ja ma tervitan teie huvi avada oma süsteem koostalitluseks Windowsiga. Microsoft on alati uskunud tarkvaraarendajate, sealhulgas [enda] konkurentide abistamisse parimate võimalike toodete ja koostalitlusvõime loomisel [enda] platvormi jaoks.

Vahest ei ole te veel teadlik, et teie palutud teave selle kohta, kuidas võimaldada koostalitlust COM-i ja Active Directory tehnoloogiatega, on juba avaldatud ning saadaval nii teile kui ka kõikidele teistele maailma tarkvaraarendajatele toote Microsoft Developer Network (MSDN) Universal kaudu. MSDN sisaldab ülevaatlikku infot Windowsi platvormi teenuste ja liideste kohta ning kujutab endast suurepärast teabeallikat arendajatele, kes on huvitatud programmeerimisest Windowsi jaoks või Windowsiga koostalitluse loomisest. [Sun’il] on praegu 32 kehtivat litsentsi toote MSDN Universal kasutamiseks. Lisaks eeldan, et saadate, nagu olete varemgi teinud, märkimisväärsel arvul inimesi meie konverentsile „Professional Developers” Denveris 11. oktoobrist kuni 15. oktoobrini 1998. See on veel üks koht, kust saate soovitud tehnilist teavet tööks meie süsteemitehnoloogiatega. Mõned eelmise aasta konverentsil kohal olnud [Sun’i] 23 töötajast peaksid olema võimelised teile kommenteerima nendel „Professional Developers” konverentsidel käsitletava teabe kvaliteeti ja põhjalikkust.

Kindlasti on teie jaoks meeldiv uudis, et COM-i teostusnäidis Solarise jaoks on juba olemas. See COM-i teostus operatsioonisüsteemis Solaris kujutab endast täielikult toetatud kahendfaili, mida on võimalik hankida Microsoftilt. COM-i lähtekoodi litsents on hangitav muudest allikatest, sealhulgas äriühingult Software AG […]

Active Directory tehnoloogia „portimine” operatsioonisüsteemi Solaris ei ole meil kavas. Siiski on meie ühiste klientide vajaduste rahuldamiseks mitmeid eri funktsionaalsusastmega võimalusi koostalitluseks Active Directory tehnoloogiaga. Näiteks saate operatsioonisüsteemist Solaris minna Windows NT serveri Active Directory’sse standardse lihtsustatud kataloogisirvimise protokolli (LDAP) abil.

Kui vajate pärast [„Professional Developers” konverentsi] külastamist ja MSDN-i kõikide avalike materjalidega tutvumist lisatuge, on meie arendajasuhete osakonnas kontohaldurid, kes püüavad abistada Microsofti platvormide suhtes lisatuge vajavaid arendajaid. Palusin juurutusprogrammijuhil Marshall Goldbergil teid abistada, kui teil selleks vajadus tekib […]”.
107

Komisjon toob välja, et isegi kui teatava meetme kohaldamisala on määratletud objektiivsete kriteeriumite kaudu, võib ta sellegipoolest olla valikuline (eespool viidatud 6. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-127/99, T-129/99 ja T-148/99: Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon, punkt 163, ja eespool viidatud kohtuotsus liidetud kohtuasjades T-92/00 ja T-103/00, punkt 58). Väga täpsed kohaldamiskriteeriumid, nagu selle väga lühike rakendamisaeg, millest ilmselt tuleneski üheainsa juhuga piirdunud kohaldamine, annavad tunnistust, et kõnealuse meetme üldisus ja lühiajalisus, millele viitab Itaalia Vabariik, on üksnes näilised. Veelgi enam, pidades silmas, et vaidlustatud otsus puudutab kõnealust meedet tervikuna, piisab, kui see osutub valikuliseks üheainsa osas kahest toetusesaajate kategooriast. Lisaks märgib komisjon vastuseks Itaalia Vabariigi poolt esitatud märkustele viidatud kohtupraktika asjakohasuse osas, et teatud soodustuse valikuliseks osutumise jaoks ei ole vaja, et seda antaks meelevaldselt. Selle valikulisus võib olla ka mõne selle automaatseks andmiseks ettenähtud kriteeriumi kohaldamise tulemus (eespool viidatud kohtuotsus Belgia vs. komisjon, punktid 27-31). Komisjon märgib lõpuks, et kõnealuse meetme valikulisust kinnitab asjaolu, et seda kohaldati ainult ühel korral.
159

Vaidlustatud otsuse põhjenduses 85 märkis komisjon, et 547066,46 euro (91024200 peseetat) suurune kulu, mis vastab Astuuria valitsusega kokku lepitud tagatistele pinnase taastamiseks pärast pealmaakaevanduse maardlas tegevuse lõpetamist, on osa Buseiro sektori läänepiirkonnas kaevandatud söe tootmiskulust. Komisjon tõdes, et „pinnase taastamine on pealmaakaevanduse tootmisahela viimane element ja et taastamise maksumus on osa kaevandatud söe maksumusest”. Ta tõi välja, et hageja „ei esitanud põhjendust, et kaevanduse tuhamägede kaotamine hõlmab täiendavaid taastamiskulusid” ja et seevastu põhjendas ta neid kulusid „seadusliku kohustusega, mille kehtestas 9. mai 1984. aasta kuninga dekreet 1116/1984 ning mida täiendas tööstus- ja energeetikaministri 13. juuni 1984. aasta korraldus, mille kohaselt tuli kaevandamise lõpetamisel kahjustatud pinnas taastada”. Komisjon märkis, et „ettevõtja sai riigiabi, et katta kaevandustegevuse kõik kulutused, sealhulgas Buseiro pealmaakaevanduse taastamise kulud, ja et kaevandustegevuse kulutuste katteks saadud abile lisandub uus abi”. Seega leidis komisjon, et 547066,46 euro (91024200 peseetat) suurust abisummat ei saa lubada.
92

Kolmandaks leiab Esimese Astme Kohus, et sõnalisel osal „la española” on üksnes väga nõrk eristusvõime. See sõna on Hispaanias üldises kasutuses ja seda tajutakse kaupade geograafilist päritolu kirjeldavana. Nagu nähtub menetlusse astuja poolt toimikusse lisatud Tribunal Supremo 10. juuni 1987. aasta otsusest, esineb sõnaline osa „la española” ligi 100 Hispaania kaubamärgis, millest enam kui kaksteist on seotud Nizza kokkuleppe klassi 29 kuuluvate kaupadega. Ka menetlusse astuja ise on esimeses vastulausemenetluses vastulausete osakonnas (vt vastulausete osakonna 22. veebruari 2000. aasta otsus nr 259/2000, lk 3, viimane lõik, ja lk 5 viimane lõik) ja apellatsioonikojas (vt ühtlustamisameti neljanda apellatsioonikoja 17. veebruari 2003. aasta otsus nr R 326/2000-4, lk 4, kolmas ja neljas lõik) välja toonud, et sõna „la española” on muutunud üldkeeles tavaliseks, et sellel on nõrk eristusvõime ja et see on selles sektoris tavaline viide.
Viimasena tuleb rõhutada, et ainsad menetlusnormid, mis panevad pooltele avalikustamise keelu, on Euroopa Kohtu kodukorra artikli 56 lõige 2 ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikkel 57, mis sätestavad, et kinniseks kuulutatud kohtuistungi sisu ei avalikustata. Põhikirja artikli 31 kohaselt on kohtuistung avalik, kui Euroopa Kohus ei otsusta omal algatusel või poolte avalduse alusel tõsistel põhjustel teisiti. Kohtuvaidluse avalikkuse säte kujutab endast EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud põhimõtte rakendust. Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas Sutter vs. Šveits, A-seeria, nr 74, punkt 26; 26. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas Diennet vs. Prantsusmaa, A-seeria, nr 325-A, punkt 33, ja 5. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas Exel vs. Tšehhi Vabariik, punkt 45):

„Kõnesolev avalikkus kaitseb isikuid salajase õigusemõistmise eest, mille üle üldsusel puudub kontroll; samuti kujutab see endast üht viisi, kuidas aidata hoida usaldust kohtute vastu. Õigusemõistmise läbipaistvamaks muutmisega aitab see saavutada artikli 6 lõike 1 eesmärki: õiglast asja arutamist, mille tagamine on osa iga konventsiooni tähenduses demokraatliku ühiskonna põhimõtetest.”
66

Lõpuks tuleb samuti jätta rahuldamata menetlust korraldavate meetmete ja uurimistoimingute rakendamise taotlus (vt eespool punkt 11). Tuleb meelde tuletada, et Esimese Astme Kohus on see, kes hindab, kas need meetmed on vajalikud (Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-199/99 P: Corus UK vs. komisjon, EKL 2003, lk I-11177, punkt 67 ja Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas T-1/90: Pérez-Mínguez Casariego vs. komisjon, EKL 1991, lk II-143, punkt 94). Esimese Astme Kohus leiab, et on käesolevas asjas kogu menetluse jooksul saanud piisavalt teavet, kuna – nagu eespool esitatud järeldustest nähtub – sisaldab apellatsioonikoja toimik piisavaid andmeid tuvastamaks, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis b nimetatud keeldumispõhjuse kohaldamine on põhjendatud.
168

Vastupidi nendele nõuetele esitas komisjon vaidlustatud otsuses peaaegu viiel leheküljel põhjuseid, miks on hageja tema arvates rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 (vaidlustatud otsuse põhjendused 331 jj). Sellest põhjendusest ei nähtu aga selgelt, millised on need konkreetsed hageja teod, mis kuuluvad EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse ja millised on need teod, millele see säte ei kohaldu (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 339, 343, 344 ja 349). Hageja lisab, et komisjon heidab talle ekslikult ette, et ta andis ka õigusnõu (vaidlustatud otsuse põhjendus 339). Isegi eeldades, et see asjaolu tuvastataks, ei ole õigusnõustamine konkurentsireeglite rikkumine. Igal juhul ei saa komisjon järeldada, et hageja antud õigusnõu ja tema abistavad toimingud, nagu neid on kirjeldatud vaidlustatud otsuses, on oma kogumis käsitatavad EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisena, samas kui need toimingud eraldi võttes ei ole käsitatavad rikkumisena. Teisisõnu on võimatu ette näha, mil hetkel muutub õiguspärane tegu õigusvastaseks. Hageja heidab komisjonile seejärel ette, et viimane väljendas end vaidlustatud otsuse põhjenduses 332 ja järgnevates põhjendustes oma väidetavat kartellist osavõttu kirjeldades üldsõnaliselt, arusaamatult ja vastuoluliselt. Mis puutub komisjoni argumenti käesoleva väite iseseisvuse kohta, siis väidab hageja vastu, et isegi kui eeldada, et ta on konkurentsiõiguse rikkumises süüdi, ei tulenenud vaidlustatud otsuse põhjendustest nõutava selguse ja täpsusega, millised on need konkreetsed teod, mida talle ette heidetakse ja mis on käsitletavad EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisena.