ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, Tzoanos vs. komisjon, T‑74/96, EU:T:1998:58 , punktid 32 ja 33; Pessoa e Costa vs. komisjon, T‑166/02, EU:T:2003:73 , punkt 45 ; François vs. komisjon, T‑307/01, EU:T:2004:180 , punkt 59, ning Franchet ja Byk vs. komisjon, T‑48/05, EU:T:2008:257 , punkt 341.

Personalieeskirjade IX lisa artiklist 25 tuleneb, et ametisse nimetaval asutusel on keelatud teha lõplikku otsust asjaomase ametniku distsiplinaarmenetluse asjaolude suhtes, mis langevad kokku kriminaalmenetluse esemega, enne kui kriminaalkohus ei ole teinud lõplikku otsust. Seega ei anta selles artiklis ametisse nimetavale asutusele, kelle ülesanne on lõplikult lahendada sellise ametniku juhtum, kelle suhtes on algatatud distsiplinaarmenetlus, kaalutlusõigust otsustada, kas peatada asjaomase ametniku suhtes otsuse tegemine või mitte, kui selle ametniku vastu on algatatud kriminaalkohtus menetlus.

Personalieeskirjade IX lisa artikli 25 viiendal lõigul on kaks eesmärki. Ühelt poolt on selle artikli eesmärk asjaomase ametniku olukorda mitte nõrgendada tema suhtes algatatud kriminaalmenetluses, mis on algatatud selliste asjaolude alusel, mis on ka distsiplinaarmenetluse esemeks tema institutsioonis. Teiselt poolt võimaldab distsiplinaarmenetluse peatamine kuni kriminaalmenetluse lõppemiseni võtta arvesse pärast kohtuotsuse jõustumist nimetatud distsiplinaarmenetluses kriminaalkohtu tuvastatud faktilisi asjaolusid. Nimelt kehtestab personalieeskirjade IX lisa artikkel 25 põhimõtte, et „kriminaalmenetlus hoiab kinni distsiplinaarmenetlust”, mida õigustab eriti asjaolu, et siseriiklikel kriminaalkohtutel on suurem uurimispädevus kui ametisse nimetaval asutusel. Seega, kui samad teod võivad osutuda süüteoks ja personalieeskirjades ette nähtud ametniku kohustuste rikkumiseks, on administratsioon seotud kriminaalmenetluses kriminaalkohtu tehtud faktiliste järeldustega. Juhul, kui viimane on tuvastanud faktid konkreetses asjas, võib administratsioon need seejärel õiguslikult kvalifitseerida distsiplinaarsüüteo raames ja teha eeskätt kindlaks, kas tegemist on personalieeskirjades ette nähtud kohustuste rikkumisega.

Sellest järeldub, et administratsioonil ei ole lubatud asjaomase ametniku juhtumit distsiplinaarmenetluses lõplikult lahendada seni, kuni kriminaalkohus ei ole teinud lõplikku otsust. Sama kehtib ka siis, kui kriminaalmenetlus on esimeses kohtuastmes kestnud peaaegu kümme aastat ja hageja on esitanud apellatsioonkaebuse. Nimelt on ametnik igati huvitatud sellest, et distsiplinaarmenetluses võetaks arvesse kriminaalkohtu tehtav lõplik otsus, millega tema apellatsioonkaebus rahuldatakse.

Lisaks ei ole administratsioonil õigus eraldada teatud asjaolusid sellisest asjaolude kogumist, mis moodustavad võimaliku õigusvastase teo, et põhjendada lõplikku distsiplinaarotsust, samas kui paralleelselt on käimas sama tegu käsitlev kriminaalmenetlus.

(vt punktid 38, 61, 66, 70 ja 74)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, Tzoanos vs. komisjon, EU:T:1998:58, punkt 34; A vs. komisjon, T-23/00, EU:T:2000:273, punkt 37; François vs. komisjon, EU:T:2004:180, punktid 73 ja 75, ning Franchet ja Byk vs. komisjon, EU:T:2008:257, punkt 342.
EUROOPA LIIDU AVALIKU TEENISTUSE KOHTU OTSUS

(kolmas koda)

18. märts 2015

Tuula Rajala

versus

Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

„Avalik teenistus — Ametnikud — Hindamine — Hindamisaruanne — Soorituste igakülgne hindamine — Ühtsus”

Ese:

ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi, millega T. Rajala palub tühistada tema ajavahemiku 1. oktoober 2011–31. detsember 2012 hindamisaruanne (edaspidi „2011/2012 hindamisaruanne” või „vaidlustatud hindamisaruanne”) ning mõista Siseturu Ühtlustamise Ametilt (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „amet”) tema kasuks välja vähemalt 500 euro suurune kahjuhüvitis.

Otsus:

Jätta hagi rahuldamata. Jätta pool T. Rajala kohtukuludest tema enda kanda. Jätta Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja pool T. Rajala kohtukuludest.

Kokkuvõte

Ametnikud – Hindamine – Hindamisaruanne – Hindajate kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll – Piirid – Ilmne hindamisviga – Mõiste

(Personalieeskirjad, artikkel 43)

Hindajatel on nende hinnata olevate isikute töö üle otsustamisel väga ulatuslik kaalutlusõigus. Seega on liidu kohtu kontroll hindamisaruannete sisu osas piiratud menetluse nõuetekohasuse ja faktivigade kontrolli ning ilmsete hindamisvigade või võimu kuritarvitamise puudumise kontrolliga. Avaliku Teenistuse Kohtu ülesanne ei ole seega kontrollida ametniku professionaalsetele oskustele administratsiooni antud hinnangu põhjendatust, kui see sisaldab kompleksseid väärtusotsustusi, mida nende olemuse tõttu ei saa objektiivselt kontrollida.

Hindamisviga on sellega seoses ilmne ainult juhul, kui selle saab hõlpsalt tuvastada, võttes arvesse seadusandja poolt otsustuspädevusele kehtestatud kriteeriume.

Järelikult tuleb ilmse vea kohta esitatud väide tagasi lükata, kui hageja esitatud tõenditele vaatamata võib vaidlustatud hinnangu tunnistada igal juhul tõenäoliseks.

Eriti on see nii, kui asjaomases otsuses on tehtud hindamisvigu, mis kogumis on ebaolulise tähtsusega ega ole administratsiooni tõenäoliselt mõjutanud.

(vt punktid 41–44)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, Adia Interim vs. komisjon, T‑19/95, EU:T:1996:59, punkt 49; AIUFFASS ja AKT vs. komisjon, T‑380/94, EU:T:1996:195, punkt 59; BUPA jt vs. komisjon, T‑289/03, EU:T:2008:29, punkt 221, ja Belfass vs. nõukogu, T‑495/04, EU:T:2008:160, punkt 63.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, Wenning vs. Europol, F‑114/07, EU:F:2009:130, punkt 111 ja seal viidatud kohtupraktika; Faria vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, F‑7/09, EU:F:2010:9, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika; AJ vs. komisjon, F‑80/10, EU:F:2011:172, punkt 36, ning CW vs. parlament, F‑48/13, EU:F:2014:186, punktid 70, 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika.
Personalieeskirjade artiklist 45 tuleneb selgelt, et edutada saab üksnes ametnikke, kes on oma palgaastmele vastaval ametikohal töötanud vähemalt kaks aastat. See säte ei näe lisatingimusena ette asjaolu, et nõutud kaks aastat teenistusstaaži peavad täpselt kattuma kahe aasta ajavahemikuga, mis hõlmab kahte iga-aastast hindamisaruannet, kuna hindamisaruanded koostatakse iga ametniku kohta põhimõtteliselt ajavahemiku kohta, mis vastab kalendriaastale.

Edutamise otsuse kuupäev aga kujutab endast asjakohast kuupäeva selle hindamisel, kas ametnikul on minimaalne teenistusstaaž, mis on nõutud selleks, et teda saaks edutada.

Peale selle ei näe personalieeskirjade artikkel 45 ette, et kuupäev, mil peab olema täidetud teenistusstaaži tingimus, langeb tingimata kokku iga-aastase hindamisaruandega hõlmatud hindamisperioodi lõpuga.

(vt punktid 26, 27 ja 29)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus Casini vs. komisjon, T-132/03, EU:T:2005:324, punkt 84.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus Balabanis ja Le Dour vs. komisjon, F-77/05, EU:F:2006:127, punkt 35.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti a kohaselt on igaühel õigus, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada. Personalieeskirjadega reguleeritud distsiplinaarmenetluses rakendatakse õigust olla ära kuulatud harta artikli 51 lõike 1 tähenduses esiteks muu hulgas personalieeskirjade IX lisa artikli 22 lõikes 1 ja teiseks sama lisa artiklis 4. Distsiplinaarvaldkonnas tuleb ametisse nimetava asutuse kohustust kuulata asjaomane isik ära mõista kitsas tähenduses eelkõige sellise karistuse raskuse tõttu, mis distsiplinaarmenetluse tulemusel võidakse määrata.

Siiski asjaolu, et asjaomast isikut ei ole ära kuulatud vastavalt personalieeskirjade IX lisa artikli 22 lõikele 1, ei too kaasa temale distsiplinaarkaristuse määranud otsuse tühistamist, kui selles rikkumises on süüdi asjaomane isik ise. Nimelt ei ole ametisse nimetav asutus kohustatud määramata ajaks edasi lükkama viimase ärakuulamise kuupäeva nii, et asjaomasel isikul oleks võimalik seal osaleda. Vastupidi, nii ametniku kui ka administratsiooni huvides on, et distsiplinaarmenetlust lõpetava otsusega ei saa ilma põhjenduseta viivitada. Pealegi on see personalieeskirjade IX lisa artikli 22 lõikes 1 ette nähtud kahekuulise tähtaja eesmärk, kusjuures tegemist on just „hea halduse normiga”.

Lisaks, selleks et hinnata ametisse nimetava asutuse sellise otsuse õiguspärasust, millega määratakse distsiplinaarkaristus ilma asjaomast isikut ära kuulamata, kui viimane esitas arstitõendi, mis õigustatult põhjendab tema puudumist, siis liidu kohus peab kontrollima, kas administratsiooni poolt selle kohta esitatud tõendid näitavad, et ärakuulamata jätmine on toimunud asjaomase isiku süül.

(vt punktid 61–65)

Euroopa Kohus: kohtuotsused Van Eick vs. komisjon, 35/67, EU:C:1968:39, ning Kamino International Logistics ja Datema Hellmann Worldwide Logistics, C-129/13 ja C-130/13, EU:C:2014:2041, punkt 42.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus Stevens vs. komisjon, T-277/01, EU:T:2002:302, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus de Brito Sequeira Carvalho vs. komisjon, F-107/13, EU:F:2014:232, punktid 100 ja 111.
Personalieeskirjade IX lisa artiklil 25 on kaks eesmärki. Esiteks on selle artikli eesmärk mitte nõrgendada asjaomase ametniku olukorda tema suhtes alustatud kriminaalmenetlustes selliste asjaolude alusel, mis on lisaks distsiplinaarmenetluse esemeks tema institutsioonis. Teiseks võimaldab distsiplinaarmenetluse peatamine võtta selle distsiplinaarmenetluse raames arvesse faktilisi asjaolusid, mille kriminaalkohus lõpliku otsuse tegemisel tuvastas. Tegelikult kehtestab personalieeskirjade IX lisa artikkel 25 põhimõtte, et „kriminaalmenetlus peatab distsiplinaarmenetluse”, mida õigustab eriti asjaolu, et siseriiklikel kriminaalkohtutel on suurem uurimispädevus kui ametisse nimetaval asutusel. Seega juhul, kui samad teod võivad osutuda süüteoks ja personalieeskirjades ette nähtud ametniku kohustuste rikkumiseks, on kriminaalmenetluses kriminaalkohtu tehtud faktilised järeldused administratsioonile siduvad. Kui see kohus on tuvastanud, et oletatavad faktilised asjaolud leidsid aset, võib administratsioon anda neile seejärel õigusliku kvalifikatsiooni, lähtudes mõistest „distsiplinaarsüütegu” ja kontrollides eelkõige, kas need asjaolud kujutavad endast personalieeskirjades sätestatud kohustuste rikkumisi.

Kriminaalkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnang võib siiski erineda ametisse nimetava asutuse poolt distsiplinaarkorras antud hinnangust, kuna need mõlemad hinnangud vastavad erinevatele ja teineteises sõltumatutele õiguslikule kvalifikatsioonile. Igal juhul tähendaks nõue, et kriminaalkohtu ja ametisse nimetava asutuse poolt faktilistele asjaoludele antud hinnang oleks sama, sellise täiendava tingimuse kohaldamist, mida personalieeskirjade artikkel 25 ette ei näe.

Sellest tuleneb, et ametisse nimetaval asutusel on keelatud teha lõplik otsus asjaomase ametniku olukorra kohta distsiplinaarkorras nii kaua, kuni kriminaalkohus ei ole teinud lõplikku otsust. Vastasel juhul oleks nii, et kui kriminaalkohus ei ole veel faktiliste asjaolude asetleidmist tuvastanud, oleks need tuvastatud juba haldusasutuse poolt, pannes seega asjaomase teenistuja raskemasse olukorda kui see, milles ta oleks olnud siis, kui haldusasutuse otsust ei oleks tehtudki.

Peale selle tuleb põhimõtet „kriminaalmenetlus peatab distsiplinaarmenetluse” tõlgendada kitsendavalt, kui seda põhimõtet tuleb kohaldada lihtsates uurimistes veel enne seda, kui on algatatud kriminaalmenetlus siseriikliku õiguse tähenduses.

(vt punktid 35, 36, 53, 55 ja 59)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 19.3.1998, Tzoanos vs. komisjon, T-74/96, EU:T:1998:58, punkt 34; 21.11.2000, A vs. komisjon, T-23/00, EU:T:2000:273, punkt 37; 10.6.2004, François vs. komisjon, T-307/01, EU:T:2004:180, punktid 73 ja 75, ning 8.7.2008, Franchet ja Byk vs. komisjon, T-48/05, EU:T:2008:25, punkt 342.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 17.7.2012, BG vs. ombudsman, F-54/11, EU:F:2012:114, ning 18.3.2015, DK vs. Euroopa välisteenistus, F-27/14, EU:F:2015:12, punktid 38, 49, 66 ja 70.
Avaliku Teenistuse Kohtu endise kodukorra artikli 35 lõike 1 punkti e muutmisega 1. oktoobril 2014 jõustunud versioonis kodukorra artikli 50 lõike 1 punktiga e taotleti nimelt hageja kohustuse esitada selgelt oma väited tugevdamist, nõudes, et need tuginevad nende õigusliku aluse täpsel määratlemisel, et iga väitega esitatud argumendid oleksid üksnes seotud selle alusega ja et iga väide oleks teisest rangelt erinev, mis oleks kohtutöötajate, õigussubjektide, advokaatide, esindajate ja kohtunike huvides. Neil asjaoludel ei pea Avaliku Teenistuse Kohus võtma menetlust korraldavaid meetmeid või esitama kohtuistungil küsimusi üksnes selleks, et parandada ebapiisavusi, ebatäpsusi või mitmetimõistetavusi hagiavalduse sõnastuses kodukorra artikli 50 lõike 1 punkti e arvestades.

Kui väited ei ole esitatud nii, nagu seda nüüd nõuab kodukorra artikli 50 lõike 1 punkt e, siis kui esitatud arutluskäigu lühidus võimaldab – pärast seda, kui on kõrvale jäetud kõrvalepõiked, ekskursid ja teised ebamäärased, ebatäpsed või täpsustamata etteheited – eraldada väited, mida hageja soovib esitada, siis hagiavaldust ei saa tervikuna pidada vastuvõetamatuks.

(vt punktid 21 ja 23)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus Pretis Cagnodo ja Trampuz de Pretis Cagnodo vs. komisjon, F-104/10, EU:F:2013:64, punkt 57.
Otsus, milles keeldutakse pikendamast tähtajalist lepingut, on isikut kahjustav meede personalieeskirjade artikli 25 tähenduses siis, kui see on erinev kõnealusest lepingust nagu olukorras, kui see tugineb uutele asjaoludele või kui see kujutab endast administratsiooni seisukohta, mis võeti pärast huvitatud teenistuja taotlust ja puudutas lepingus esitatud võimalust seda lepingut pikendada.

Kaitseõiguste tagamine ja täpsemalt selle õiguse järgimine, mille kohaselt on isikul õigus olla ära kuulatud asjaolude suhtes, mille alusel võidakse ametniku suhtes teha tema huve kahjustav otsus, kujutab endast olulist vorminõuet, mille rikkumise küsimuse võib tõstatada omal algatusel.

Sellega seoses mõjutab ajutise töötaja lepingu pikendamata jätmise otsus ebasoodsalt asjaomase teenistuja olukorda, kuna selle tulemusel võetakse talt võimalus jätkata töösuhet. Kaitseõigused, mis on nüüd kehtestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 41, mis on üldkohaldatav, hõlmavad aga iga isiku õigust olla ära kuulatud enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada, nagu see menetlusõigus on ette nähtud selle artikli lõike 2 punktis a.

Mis muu hulgas puudutab konkreetselt tingimusi, mis lubavad piirata põhiõigust, siis piisab, kui tõdeda, et kui asjaomane isik oleks nõuetekohaselt ära kuulatud, oleks teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel olnud võimalik saada rohkem teavet selle analüüsimiseks, kas lepingu pikendamata jätmisel on seos asjaomase isiku olukorraga tema töökohal või mitte, ja mõista paremini tema töötingimusi. Seega ei saa välistada, et asutuse järeldus – jätta asjaomase isiku leping pikendamata – oleks võinud olla teistsugune, kui asjaomasel isikul oleks olnud võimalik tulemuslikult oma arvamus esitada.

(vt punktid 35, 37 ja 40)

Euroopa Kohus: kohtuotsused, 21.12.2011, Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran, C-27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 65; 22.11.2012, M., C-277/11, EU:C:2012:744, punktid 81–83, ning 18.7.2013, komisjon vs. Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P ja C-595/10 P, EU:C:2013:518, punktid 98 ja 99.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 11.9.2013, L vs. parlament, T-317/10 P, EU:T:2013:413, punkt 81.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 11.9.2008, Bui Van vs. komisjon, F-51/07, EU:F:2008:112, punkt 77, ja 17.9.2014, Wahlström vs. Frontex, F-117/13, EU:F:2014:215, punkt 27.
Personalieeskirjade artikli 60 teise lõigu sõnastus on selge, sõnaselge ning see ei näe ette vaevuse laadiga, nagu psühholoogilist või psühhiaatrilist tüüpi probleem, seotud erandi tegemise võimalust kohustusest saada eelnev nõusolek, kui ametnik soovib haiguspuhkuse veeta mujal kui kohas, kus ta töötab.

Järelikult sõltumata asjaolust, et viibimine teenistuskohast eemal on lühiajaline ning on kooskõlas arstliku soovitusega, on ametisse nimetaval asutusel õigus tõdeda, et ametnik, kes ei saanud eelnevat nõusolekut, ei täitnud personalieeskirjade asjakohast sätet haiguspuhkuse ajal mujal kui kohas, kus ta töötab, viibimise kohta, ning järelikult on tegemist loata puudumisega.

Seega isegi kui hindamisaruande eesmärk on hinnata ametniku sooritust kogu aasta jooksul, ei takista miski nimetatud asutusel märkida ära ühekordset sündmust, eelkõige kui see on seotud personalieeskirjadest otse tuleneva selge ja konkreetse eeskirja rikkumisega, ning kui asjaomane ametnik arvab, et ta ei olnud kohustatud eelnevat nõusolekut saama. Neil asjaoludel ei ole hindamisaruandesse tehtud märkus mitte üksnes kooskõlas personalieeskirjade sätte, eelkõige artikliga 43, vaid sel võib samuti olla õiguspärane eesmärk asjaomast isikut teavitada ja vältida asjaomase personalieeskirjade normi rikkumise kordumist. Sellega seoses ei ole märkuse puhul, millega tuletatakse meelde eeskirjade järgimise valdkonnas ametniku poolt saavutamisele kuuluvaid eesmärke, kuidagi tegemist ilmse hindamisveaga, kuna hindamisaruandega püütakse just saavutada hinnatud ametniku tööalase käitumise hindamise eesmärki.

Pealegi ei vabasta haiguspuhkuse aluseks olev keeruline tööalane olukord igal ametnikul või teenistujal lasuvast kohustusest järgida personalieeskirjade artikli 60 teist lõiku.

(vt punktid 53–56 ja 80)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus Österholm vs. komisjon, T‑190/02, EU:T:2004:191, punkt 39.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus Morgan vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, F‑26/13, EU:F:2014:180, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, mille peale on esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Üldkohtusse, kohtuasi T‑683/14 P.
Kui aga tuvastatakse, et viivitus arstliku komisjoni töös on põhjustatud ametniku või arsti venitavast või isegi takistavast käitumistaktikast, ei peeta institutsiooni sellise viivituse eest vastutavaks.

Haldusmenetluste läbiviimisel mõistliku aja järgimise kohustus kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mille tagamine on liidu kohtu ülesanne ja mida on osana õigusest heale haldusele korratud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1.

Mis puudutab haiguse kutsehaiguseks tunnistamise menetluses institutsiooni poolt mõistliku aja põhimõtte rikkumisega tekitatud mittevaralist kahju, siis asjaomane ametnik ei pea tõendama mittevaralise kahju või põhjusliku seose olemasolu, kuna need võib tuletada asjaoludest ja tuvastatud vea olemusest. On selge, et ebaõigluse tunne ja piin, mida isik peab kannatama kõigepealt kohustusliku kohtueelse menetluse ja seejärel oma õiguste maksmapanekuks kohtuliku menetluse käigus, kujutab endast kahju, mida võib tuletada ainuüksi asjaolust, et administratsioon pani toime õigusrikkumise.

(vt punktid 80 ja 81)

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 11.4.2006, Angeletti vs. komisjon, EU:T:2006:111, punkt 167.
Seoses Euroopa Keskpanga personalikomitee niisuguste liikmete palga täiendava tõstmisega, kelle sooritus on hinnatud suurepäraseks palga täiendava tõstmise otsusele eelnenud kolmest aastast kahe puhul, on palga tõstmist käsitleva haldusringkirja nr 1/2011 artikli 2 lõige 3 õigusvastane osas, milles see diskrimineerib töötajate esindajat seeläbi, et tal on täiesti võimatu saavutada teist suurepärase sooritusega aastat, kuna ta oli kolmel kõnealusel aastal täistööajaga tegev töötajate esindajana. Siinjuures ei ole võimalik tulemuslikult väita, et asjaolu, et asjassepuutuv isik kasutas oma õigust tööst vabastusele töötajate esindajana tegutsemiseks, on tema isiklik valik. Õigus nõuda tööst vabastamist töötajate esindajana tegutsemiseks on nimelt põhiõigus, nagu tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitest 27 ja 28.

Lisaks ei saa põhiõigust võrdsele kohtlemisele, mis on ette nähtud harta artiklites 20 ja 21, piirata normidega, mis seavad töötajate esindajad ebasoodsasse olukorda ja diskrimineerivad neid teiste töötajatega võrreldes, samas kui need piirangud ei ole vajalikud ega vasta üldistest huvidest lähtuvatele eesmärkidele ega vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi või vabadusi.

Kuna aga töötajate esindaja ja töötaja olukord on faktiliselt erinev, siis ei tohi neid käsitleda võrdselt ning nende suhtes võib kohaldada üksnes selliseid palga täiendava tõstmise tingimusi, mis võtavad arvesse töötaja ja töötajate esindajate staatuse erinevusi, võimaldades viimastel sarnaselt ülejäänud töötajatega saavutada kolme aasta jooksul teise suurepärase sooritusega aasta isegi juhul, kui nad otsustavad tegutseda personalikomitees täistööajaga ja rohkem kui ühe aasta jooksul.

(vt punktid 51–54 ja 60)

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punktid 54 ja 55 ja seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 2.12.2014, Migliore vs. komisjon, F‑110/13, EU:F:2014:257, punkt 40.
Euroopa Investeerimispanga loodud töötajate hindamise valdkonna vaidluste lahendamise komiteel olev võimalus tühistada töötajate hindamisel kõik hindamisvormis ehk hindamisaruandes sisalduvad avaldused tähendab, et nimetatud komitee on pädev uuesti hindama iga avalduse põhjendatust enne selle tühistamist. Selle pädevuse ulatus ületab seega selgelt pelga õiguspärasuse kontrolli ja akti resolutsiooni tühistamise pädevuse, kuna see hõlmab võimalust tühistada isegi nimetatud akti resolutsiooni aluseks olevad põhjendused, sõltumata sellest, kui olulised need on akti põhjenduste ülesehituses.

Seda vaidluste lahendamise komitee täielikku kontrollipädevust kinnitab talle sõnaselgelt antud pädevus muuta kaebaja sooritusele antud üldhinnangust tulenevat teenetele antud lõpphinnet. Asjaomase isiku teenetele antud hinde muutmine tähendab nimelt seda, et vaidluste lahendamise komitee kontrollib üksikasjalikult kõiki teenetele antud hinnanguid aruandes, mis on vaidlustatud seoses hindamisvigade, faktivigade või õigusnormi rikkumistega, ning et ta võib nende teenete uuesti hindamiseks vajaduse korral asendada hindaja hinnangu enda hinnanguga.

(vt punktid 37 ja 38)

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsused, 27.4.2012, De Nicola vs. EIP,T‑37/10 P, EU:T:2012:205, punkt 41, ja 16.9.2013, De Nicola vs. EIP,T‑618/11 P, EU:T:2013:479, punkt 37.
Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 28.4.2009, Verheyden vs. komisjon, F‑72/06 , EU:F:2009:40 , punkt 30 , ja 18.9.2014, Radelet vs. komisjon, F‑7/13 , EU:F:2014:217 , punkt 57 .

Sellise kahju hüvitamise raames, mille on kogumis tekitanud institutsiooni aktid ja tegevus, peab neid hindama igakülgselt, kusjuures nende õiguspärasust ja mõju saab vaadelda üksnes kogumis.

Sellega seoses ei saa kahju hüvitamise vaidluses arvestada seda, et teised asjaolud, mis on sarnased kahju hüvitamise nõudes ette heidetud asjaoludega, mõjutasid pärast selle taotluse esitamist hilisemaid otsuseid, mis on sarnased taotluses vaidlustatud otsustega ja mis toovad esile sellise süülise käitumise, mis on sarnane samas taotluses ette heidetud käitumisega ehk kui tegemist on hea halduse põhimõte ja hoolitsemiskohustuse rikkumisega.

Nimelt selle hindamiseks, kas tegemist on institutsiooni võimaliku vastutusega, saab Avaliku Teenistuse Kohus võtta arvesse üksnes neid asjaolusid, mis on kahju hüvitamise nõude põhjendamiseks esitatud hagiavalduses ja mis on esile toodud kahju hüvitamise nõudes, mille eesmärk on just nimelt olla kohtumenetlusele siduv raamistik.

(vt punktid 41, 43 ja 44)

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 1.7.1976, Sergy vs. komisjon, 58/75, EU:C:1976:102, punktid 30–36.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 1.2.2007, Tsarnavas vs. komisjon, F‑125/05, EU:F:2007:18, punkt 81.