ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 9/25

Euroopa Liidu Nõukogu 3. septembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 14. juuni 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-396/09: Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht versus komisjon

(Kohtuasi C-401/12 P)

2013/C 9/42

Kohtumenetluse keel: hollandi

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Nõukogu (esindajad: M. Moore ja K. Michoel)

Teised menetlusosalised: Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, Euroopa Komisjon, Madalmaade Kuningriik, Euroopa Parlament

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 14. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas T-396/09;

— jätta esimese astme menetluse hagejate hagi täies ulatuses rahuldamata;

— mõista esimese astme menetluse hagejatelt kui solidaarvõlgnikelt välja nõukogu kohtukulud käesolevas menetluses.

Väited ja peamised argumendid

Nõukogu arvates on Üldkohtu otsuses kahel korral õigust vääralt kohaldatud. Üldkohus tõlgendas ja kohaldas kohtuotsuseid Nakajima (1) ja Fediol (2) nõuetevastaselt. Seetõttu otsustas Üldkohus vääralt, et määruse (EÜ) nr 1367/2006 (3) seaduspärasust võis kontrollida keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni (4) alusel.

Lisaks leiab nõukogu, et määruses nr 1367/2006 tehtud seadusandja valik on Århusi konventsiooniga igal juhul kooskõlas. Sellega seoses on väär Üldkohtu Århusi konventsiooni artikli 9 lõikele 3 antud tõlgendus, kuna see jätab tähelepanuta konventsiooni sõlminud poolte tegutsemisvabaduse.

Seega palub nõukogu tühistada Üldkohtu otsus ülalmainitud kohtuasjas ning teha asjas lõplik sisuline otsus, jättes hagejate hagi täies ulatuses rahuldamata.

(1) 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-69/89: Nakajima vs. nõukogu (EKL 1991, lk I-2069).

(2) 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 70/87: Fediol vs. komisjon (EKL 1989, lk 1781).

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. septembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1367/2006 keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni sätete kohaldamise kohta ühenduse institutsioonide ja organite suhtes (ELT L 264, lk 13).

(4) 25. juuni 1998. aasta keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsioon, mis kiideti heaks nõukogu 17. veebruari 2005. aasta otsusega 2005/370/EÜ (ELT L 124, lk 1).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Ühendkuningriik) 31. augustil 2012 — Secretary of State for the Home Department versus MG

(Kohtuasi C-400/12)

(2012/C 331/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Secretary of State for the Home Department

Vastustaja: MG

Eelotsuse küsimused

1. Kas kuriteos süüdimõistetud liidu kodanikule määratud karistusele järgneva vangistuse aeg katkestab vastuvõtvas liikmesriigis elamisperioodi, mis on nõutav selleks, et isikule laieneks kõrgeima taseme kaitse väljasaatmise eest vastavalt direktiivi 2004/38/EÜ (1) artikli 28 lõike 3 punktile a, või välistab muul põhjusel selle taseme kaitsele tuginemise viidatud isiku poolt?

2. Kas artikli 28 lõike 3 punktis a kasutatud sõnu „eelnevad kümme aastat” tuleb tõlgendada nii, et selleks, et liidu kodanikule laieneks väljasaatmise eest kõrgeima taseme kaitse, peab riigis elamine olema olnud pidev?

3. Kas artikli 28 lõike 3 punkti a kohaldamisel arvutatakse nõutud 10-aastast perioodi, mille jooksul liidu kodanik peab olema elanud vastuvõtvas liikmesriigis, (a)arvutamisega tagurpidi alates väljasaatmisotsusest, või (b) arvutamisega edaspidi alates selle kodaniku elama asumisest vastuvõtvas liikmesriigis?

4. Kui küsimusele 3(a) tuleb vastata, et 10-aastast perioodi arvutatakse tagurpidi arvutamisega, siis kas omab tähtsust asjaolu, et isik on täitnud 10-aastase riigis elamise nõude enne vangistust?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ,, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77).
5.

Kas kohus, mille poole pöörduti hiljem, võib määruse nr 44/2001 artikli 27 lõike 1 alusel otsust tehes, st enne seda, kui esimesena hagiavalduse saanud kohus on teinud otsuse pädevuse kohta, hinnata poole väidet, et teine pool on esimesena hagiavalduse saanud kohtusse pöördudes käitunud õigusi kuritarvitades? Kas määruse nr 44/2001 artikli 27 lõige 1 ei kuulu kohaldamisele kohtu suhtes, mille poole pöörduti hiljem, kui see kohus leiab, et esimesena hagiavalduse saanud kohtusse pöördudes on käitutud õigusi kuritarvitades?
2.

Kas selleks, et hinnata, kas sõiduauto registreerimise maksustamine mootorsõidukimaksuga (1) 2010. aastal on vastuolus ELTL artikliga 110, kui see maks põhineb CO2-heitel (vastavalt 1992. aasta mootorsõidukimaksuseaduse artikli 9 lõikes 1 esitatud tabelitele); tuleb maksu seda komponenti käsitada uue maksuna, mida tuleb eristada kuni 1. veebruarini 2008 kehtinud mootorsõidukimaksust, mis põhineb üksnes kataloogijärgsel hinnal, mistõttu ei ole võrdlus (samasuguste) kasutatud sõiduautodega, mis on registreeritud enne 1. jaanuari 2010, asjakohane, kui maks põhineb CO2-heitel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 379/15

20. septembril 2012 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-428/12)

2012/C 379/26

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: I. Galindo Martin ja G. Wilms)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik kehtestas 20. märtsi 2007. aasta määruses FOM/734/2007, millega rakendatakse seadust maismaatranspordi kohta kaubaveo litsentside valdkonnas, kohustuse, et ettevõtja sõidukipargi esimene sõiduk ei tohi olla vanem kui viis kuud alates selle esmasest registreerimisest, selleks et saada „kaupade eraveo täiendav litsents”, ning jättis selle kohustuse põhjendamata, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitest 34 ja 36;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt

Väited ja peamised argumendid

Kohustus, et ettevõtja sõidukipargi esimene sõiduk ei tohi olla vanem kui viis kuud alates selle esmasest registreerimisest, selleks et saada „kaupade eraveo täiendav litsents”, kujutab endast tegelikult koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet, mis on vastuolus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 34. Seda piirangut ei õigusta ei ELTL artiklis 34 loetletud üldise huvi põhjused ega ülekaalukad üldised huvid.

Mis puudutab kaupade vaba liikumise piirangu olemasolu, siis see säte piirab tegelikkuses muudes liikmesriikides juba registreeritud sõidukite importimist rohkem kui Hispaanias registreeritud sõidukite omandamist. Lisaks, arvestades et teistes liikmesriikides registreeritud sõidukid vastavad Euroopa ja/või siseriiklikele tingimustele, et nendega võiks päritolu liikmesriigis liigelda, rikub see säte vastastikuse tunnustamise põhimõtet, kuna teises liikmesriigis sobivaks tunnistatud sõiduk peab seda olema ka Hispaanias. Meede kujutab endast ka kasutamispiirangut, mis on sarnane piirangutele, mida Euroopa Liidu Kohus uuris oma 10. veebruari 2009. aasta otsuses kohtuasjas C-110/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2009, lk I-519) ja 4. juuni 2009. aasta otsuses kohtuasjas C-142/05: Mickelsson ja Roos (EKL 2009, lk I-4273).

Mis puudutab Hispaania Kuningriigi esitatud põhjendusi, st maanteeohutust ja keskkonnakaitset, siis leiab komisjon, et vaidlusalune säte ei ole kavandatud eesmärkidega proportsionaalne ja see ei aita kaasa nende saavutamisele ühtselt ja süstemaatiliselt.

Asjaolu, et sõiduk registreeriti esimest korda rohkem kui viis kuud varem, ei tähenda, et see ei ole äritegevuseks tehniliselt sobiv ning et selle kasutamine kahjustaks keskkonda. Seevastu võimaldaks tehniline kontroll vähemalt teatud määral teha kindlaks sõiduki tehnilist seisundit ja see oleks vähem piirav meede. Samamoodi peaks tehnilise kontrolliga kaasnev sõiduki tehniliste omaduste kontrollimine võimaldama hinnata sõiduki poolt tekitatava saaste taset.

Peale selle ei ole hästi mõistetav, miks Hispaania Kuningriik kehtestab viiekuulise vanuse ülempiiri esimesele sõidukile, kuid lubab sõidukiparki lisada muid sõidukeid vähimagi piiranguta, välja arvatud see, et nende keskmine vanus ei ole tohi olla üle kuue aasta.
b)

Kas juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse nii, nagu on pakutud selle küsimuse lõpus, on siseriikliku õiguse norm, mille kohaselt peab füüsiline isik tasuma isiklikuks tarbeks reprodutseerimise eest, mis toimub ilma otsese või kaudse majandusliku eesmärgita, õiglast hüvitist olenemata sellest, kas asjaomane reprodutseerimine on autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõike 2 kohaselt lubatav — ja ilma et kõnealune säte piiraks õiguste omaja keeluõigust ja õigust nõuda kahjuhüvitist —, on vastuolus autoriõiguse direktiivi artikliga 5 või mõne muu Euroopa Liidu õiguse normiga? Kas sellele küsimusele vastamisel on autoriõiguse direktiivi artikli 5 lõike 5 kohast kolmeastmelist kontrolli arvesse võttes oluline, et tehnilised seadmed isikliku kasutamise eesmärgil ebaseaduslike koopiate tegemise vastu võitlemiseks ei ole (veel) kättesaadavad?
4.

Kas asjaolu, et üksteisega piirnevaid eraldi kinnistuid, mis olid enne taotluse esitamist ühe kinnistu osad, kasutab mitu taotlejat, kes on iseseisvad õigussubjektid, ja asjaolu, et tuvastatud on faktiline seos, mis väljendub näiteks selles, et taotlejatel on ühed ja samad esindajad, pakkujad, teostajad, asukohad ja aadressid, annavad tunnistust „kunstlikult tekitatud tingimustest”?
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/13

Luigi Marcuccio 26. septembril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 3. juuli 2012. aasta määruse peale kohtuasjas T-27/12: Marcuccio versus Euroopa Kohus

(Kohtuasi C-433/12 P)

2012/C 355/22

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Apellant: Luigi Marcuccio (esindaja: advokaat G. Cipressa)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Kohus

Apellandi nõuded

— tühistada täies ulatuses ja eranditeta Üldkohtu 3. juuli 2012. aasta määrus kohtuasjas T-27/12;

— esimese võimalusena mõista Euroopa Kohtult välja apellandi esimeses astmes ja käesolevas apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud ning rahuldada eranditult kõik taotlused, mis apellant esimese astme hagiavalduse tekstis esitas;

— teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtumäärus on ilmselgelt täielikult põhjendamata, see on ebamõistlik, ebaloogiline ja selles on moonutatud faktilisi asjaolusid. Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kvalifitseeris teatavad kirjad, mis apellant Euroopa Kohtu peakohtujuristile oli saatnud, uuesti läbivaatamise taotlustena ELTL artikli 256 teise lõigu tähenduses.
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/12

Leifheit AG. 24. septembril 2012. aastal esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 12. juuli 2012. aasta otsuse peale kohtuasjas T-334/10: Leifheit AG versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-432/12)

2012/C 355/21

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Leifheit AG (esindajad: advokaadid V. Töbelmann ja G. Hasselblatt)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Vermop Salmon GmbH

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 12. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas T-334/10;

— tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) esimese apellatsioonikoja 12. mai 2010. aasta (asi R 924/2009-1) otsus;

— mõista kohtukulud, sh apellatsioonikojas toimunud menetluse kulud ja apellandi kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt ja teiselt menetluspoolelt apellatsioonikojas; Vermop Salmon GmbH menetlusse astumise korral;

— jätta menetlusse astuja kulud tema enda kanda.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohtu 12. juuli 2012. aasta otsus tuleb tühistada, kuna Üldkohus eksis kuna ei arvestanud apellatsioonikoja poolt apellatsioonimenetluses nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (1) artikli 63 lõike 1 ja artikli 64 alusel läbi viidud kontrollimise ulatust.

Üldkohus jättis tähelepanuta Siseturu Ühtlustamise Ameti osakondade vahelise funktsionaalse järjepidevuse ning ei arvestanud, et apellatsioonikoja poolt sõnaselgelt esitatud etteheited ei saa mõjutada tema kohustust hinnata vaidlustatud otsust igakülgselt arvestades faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.

Üldkohus põhjendas oma otsust lõpuks järeldusega, et varasema kaubamärgi tegelik kasutamine kujutab endast eriomast eelnevat küsimust, mida apellatsioonikoda ei pea tingimata kontrollima.

Siinjuures ei arvestanud Üldkohus asjaoluga, et see küsimus koos tegeliku kasutamise kohta tõendite nõudmisega on osa vastulausemenetlusest ja seega peab sellisena kuuluma apellatsioonikoja kontrollitavate asjaolude hulka.

Lisaks rikkus Üldkohus nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b sellega, et ta eksis segiajamise tõenäosuse hindamise üldiste põhimõtete kohaldamisel.

Eelkõige lähtus Üldkohus tähiste sarnasuse hindamisel empiirilisest kogemusest, et tarbijad panevad sõna algust enam tähele kui teisi kaubamärgi elemente, ilma et ta oleks analüüsinud sellise kogemuse kohaldamist käsitletavale juhule.

Pealegi ei hinnanud Üldkohus piisavalt apellandi esitatud väiteid, mis puudutasid tähiste sarnasust. Lisaks võttis Üldkohus apellatsioonikoja seisukohad üle ilma nende õigsust kontrollimata.

(1) ELT L 78, lk 1.
1.

Kas [ELTL] artikliga 56 (endine EÜ asutamislepingu artikkel 49) ja määruse nr 1408/71 (1) artikliga 22 on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu määruse (ordinul) 592/2008 artikli 40 lõike 1 punkt b ja artiklid 45 ning 46, mille kohaselt on töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal või tema perekonnaliikmel õigus välismaal kantud ravikulude täielikule hüvitamisele ainult siis, kui ta on saanud selleks eelneva loa?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas tagantjärele makstava tasu arvutamisel, kui võtta kooskõlas liidu õigusega arvesse seni arvesse võtmata eelnevalt töötatud aega (enne 18. eluaasta täitumist täies ulatuses ja pärast 18. eluaasta täitumist kuni hageja tööleasumiseni kostja juures pooles ulatuses), on oluline, et eelnev töötamine toimus 1. detsembrist 1965 kuni 24. novembrini 1974, seega ammu enne Austria ühinemist Euroopa Liidu ja Euroopa Majanduspiirkonnaga ning enne esimest kohtuotsust liidu õiguses sätestatud võrdse kohtlemise üldpõhimõtte kohta?
ET Euroopa Liidu Teataja C 355/12

19. septembril 2012 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-427/12)

2012/C 355/20

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Smulders, C. Zadra, E. Manhaeve)

Kostjad: Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määruse (EL) nr 528/2012, milles käsitletakse biotsiidide turul kättesaadavaks tegemist ja kasutamist (1), artikli 80 lõige 1 osas, milles see näeb ette, et meetmed, millega kehtestatakse Euroopa Kemikaaliametile (ECHA) makstavad tasud, võetakse vastu rakendusaktiga ELTL artikli 291 tähenduses, mitte delegeeritud õigusaktiga ELTL artikli 290 tähenduses;

— jätta tühistatud sätte ning selle alusel võetud aktide tagajärjed jõusse kuni seda asendava sätte jõustumiseni mõistliku tähtaja jooksul;

— mõista kohtukulud välja kostjatelt.

Teise võimalusena, juhul kui Euroopa Kohus leiab, et osalise tühistamise taotlus ei ole vastuvõetav,

— tühistada kõnealune määrus tervikuna;

— jätta ülalmainitud määruse ning selle alusel võetud aktide tagajärjed jõusse kuni seda asendava sätte jõustumiseni mõistliku tähtaja jooksul;

— mõista kohtukulud välja kostjatelt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitab oma hagi põhjenduseks üheainsa väite, et rikutud on aluslepingut ning eriti reguleerimisvolituste andmise süsteemi, mille alusel liidu seadusandja võib vastavalt ELTL artiklitele 290 ja 291 TFUE komisjoni komisjonile volitusi anda.

Komisjon leiab, et nõukogu ja parlament otsustasid ebaõigesti anda Euroopa Kemikaaliametile makstavate tasude kehtestamiseks komisjonile rakendusvolitused ELTL artikli 291 alusel. Komisjoni väitel on akti puhul, mille ta peab määruse (EL) nr 528/2012 artikli 80 lõike 1 alusel vastu võtma, tegemist delegeeritud õigusaktiga, kuna see täiendab seadusandliku akti teatavaid mitteolemuslikke osi. Arvestades seda, millised volitused komisjonile anti, ning eesmärki, mida nende volituste tulemusel võetav akt peab teenima, tuleb see akt vastu võtta vastavalt ELTL artiklis 290 ettenähtud volitustele, mitte vastavalt ELTL artiklis 291 ettenähtud volitustele.

(1) ELT L 167, lk 1.
3.

Juhul kui tegemist on kahese kasutamisega direktiivi [2003/96] artikli 2 lõike 4 punkti b tähenduses: kas antud direktiivi ei saa direktiivi artikli 2 lõike 4 sissejuhatavat lauset arvestades kohaldada nii, et maksukohustuslane ei saa tugineda direktiivi vahetule õigusmõjule (selleks, et tõlgendada siseriiklikku mõistet „kahene kasutamine” Wbm (2) artikli 20 punkti e tähenduses)?
ii)

hiljem on seda otsust muutnud ja määranud, et maksumaksja on kohustatud tasuma riigile käibemaksu, mille mahaarvamise õigust on juba kasutatud, koos sellele lisanduva intressi ja viivitusintressiga.
ET Euroopa Liidu Teataja C 389/3

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugal) 18. septembril 2012 — Portgás — Sociedade de Produção e Distribuição de Gás, SA versus Ministério do Ambiente, do Ordenamento do Território e do Desenvolvimento Regional

(Kohtuasi C-425/12)

2012/C 389/04

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Portgás — Sociedade de Produção e Distribuição de Gás, SA

Vastustaja: Ministério do Ambiente, do Ordenamento do Território e do Desenvolvimento Regional

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/38/EMÜ (1) artikli 4 lõiget 1 ja sama direktiivi, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 1998. aasta direktiiviga 98/4/EÜ (2), artikli 14 lõike 1 punkti c alapunkti i ning samuti nende direktiivide muid sätteid või kohaldatavaid ühenduse õiguse üldpõhimõtteid võib tõlgendada nii, et need kehtestavad kohustusi eraõiguslikele avaliku teenuse kontsessionääridele [ja eelkõige direktiivi 93/38 artikli 2 lõike 1 punktis b nimetatud üksusele], kuigi Portugali riik ei ole nimetatud direktiivi siseriiklikusse õigusesse üle võtnud, ja et nende kohustuste mittejärgimise võib Portugali riik mõne oma ministeeriumi poolt vastu võetud aktiga süüks panna sellele eraõiguslikule kontsessionäärile?

(1) Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (EÜT L 199, lk 84; ELT eriväljaanne 06/02, lk 194).

(2) EÜT L 101, lk 1; ELT eriväljaanne 06/03, lk 91.
1.

Kas direktiivi 2004/38 (1) artikli 2 punkti 2 alapunkti c saab tõlgendada nii, et liikmesriik võib teatud juhtudel nõuda, et selleks, et vähemalt 21-aastast alanejat lähisugulast saaks pidada ülalpeetavaks ja seega direktiivi 2004/38 artikli 2 punkti 2 alapunktis c määratletud pereliikmeks, peab ta olema tööd otsinud, taotlenud abi toimetulekuks oma päritoluriigi ametiasutustelt ja/või püüdnud muudmoodi toime tulla, kuid see on osutunud võimatuks?
—

tühistada Euroopa komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, milles leiti, et Rumeenia vastu ei ole vaja alustada menetlust liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks esiteks ühenduse riigihangete alaste põhimõtete ja direktiivide rikkumise tõttu ning teiseks dokumendi „Pratical Guide to contract procedures financed from the General Budget of the European Communities in the context of external actions” rikkumise tõttu;
Komisjon leiab, et kehtestatud erimaks on vaadeldav üldloa alusel elektroonilise side teenuse pakkujatele kehtestatud koormana, suurendab oluliselt teenusepakkujate finantskohustusi, piirab elektroonilise side teenuste osutamise vabadust ja on suunatud selliste kulutuste, mille katmist direktiivis ei ole lubatud, finantseerimisele ning on seega vastuolus direktiivi artikliga 12.
2.

Kas Euroopa Liidu õigusnormidega, mis puudutavad „ettevõtte osa üleminekut” (eriti nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ artikli 1 lõike 1 punktid a ja b koostoimes artikli 3 lõikega 1), on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on sätestatud Codice Civile (tsiviilseadustik) artikli 2112 viiendas lõigus, mis lubab omandajal töösuhetes võõrandaja asemele astuda, ilma et selleks oleks vaja üleantud töötajate nõusolekut, isegi siis, kui võõrandaval ettevõtjal on omandaja suhtes pärast üleminekut suur ülemvõim, mis avaldub tihedates tellimussuhetes ja ettevõtlusriskide eraldamatuses?
2.

Kui vastus on jaatav, siis kas liidu kodanik peab olema elanud muus liikmesriigis teatava minimaalse aja, et pärast liidu kodaniku tagasipöördumist liikmesriiki, mille kodanik ta on, oleks tema kolmanda riigi kodanikust pereliikmel õigus selles liikmesriigis elada?
2.

Kas esimesele küsimusele vastamisel on oluline see, et taksoettevõtjate ja üüriautoettevõtjate teostatavad sõidud toimuvad suurklientidega sõlmitud erikokkulepete alusel peaaegu identsete tingimuste kohaselt?
1.

[…] Kas kolmanda riigi kodanikul, kes on sellise liidu kodaniku pereliige, kes elab selles liikmesriigis, mille kodanik ta on, kuid töötab teises liikmesriigis selles teises liikmesriigis asuva tööandja juures, on põhikohtuasja asjaoludel liidu õigusest tulenev õigus riigis elada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 379/17

9. oktoobril 2012. aastal esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-453/12)

2012/C 379/29

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Currall, D. Martin ja J.-P. Keppenne)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna nõukogu ei võtnud vastu komisjoni ettepanekut nõukogu määruse kohta, millega kohandatakse alates 1. juulist 2011 Euroopa Liidu ametnike ja muude teenistujate pensioniskeemi sissemaksete määra, siis on nõukogu rikkunud personalieeskirjadest ja neis ette nähtud virtuaalse fondi skeemist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Käesolevas hagis väidab hageja, et nõukogu on rikkunud personalieeskirjade artikleid 83 ja 83a ning personalieeskirjade XII lisa sätteid, kuna ta keeldus vastu võtmast komisjoni ettepanekut määruse kohta, millega kohandatakse alates 1. juulist 2011 Euroopa Liidu ametnike ja muude teenistujate pensioniskeemi sissemaksete määra, olgugi et nimetatud artiklite siduvatest sätetest ilmneb, et kõnealuse määra igaaastane kohandamine on automaatne menetlus, mis ei jäta nõukogule mingit kaalutlusruumi.

Hageja väidab, et nõukogu keeldumine võtta vastu komisjoni ettepanek määruse kohta ja koos sellega vähendada ametnike sissemaksete määra, rikub mitte ainult personalieeskirjade artikli 83 lõiget 2, nõudes ametnikelt liiga suurte sissemaksete tegemist, vaid ka personalieeskirjade artikli 83a lõiget 1, kuna see seab ohtu ametnikele ja muudele teenistujatele pensionite maksmise tagaval virtuaalsel fondil põhineva skeemi tasakaalu.

Viimaseks väidab komisjon, et kuna liidu seadusandja on personalieeskirjade XII lisa ehk ametnike ja muude teenistujate pensioniskeemi sissemaksete määra arvutamise korra täpselt kirja pannud, ei ole ta jätnud nõukogule mingit kaalutlusruumi ning kohustab teda komisjoni ettepanekud mõistliku tähtaja jooksul vastu võtma.