Kohtuasi C‑476/10

projektart Errichtungsgesellschaft mbH jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg)

Kodukorra artikli 104 lõike 3 esimene lõik − Kapitali vaba liikumine – EMP lepingu artikkel 40 ja XII lisa − Liechtensteini Vürstiriigi kodanike poolt Vorarlbergi liidumaal (Austria) lisaeluaseme omandamine – Eelneva loa andmise kord − Vastuvõetavus

Kohtumääruse kokkuvõte

Rahvusvahelised lepingud – Euroopa Majanduspiirkonna leping – Kapitali vaba liikumine – Piirangud

(EMP leping, artikkel 40 ja XII lisa, nõukogu direktiiv 88/361, artikli 6 lõige 4)

2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklit 40 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis, põhinedes nõukogu direktiivi 88/361 asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta (Amsterdami lepinguga tühistatud säte) artikli 6 lõikel 4, keelavad Liechtensteini Vürstiriigi kodanikul omandada liidu liikmesriigi territooriumil asuvat lisaeluaset, nii et siseriiklik ametiasutus on kohustatud need sätted kohaldamata jätma.

Nimelt võivad liikmesriigid alates 1. maist 1995, mis on EMP lepingu Liechtensteini Vürstiriigi jaoks jõustumise kuupäev, ja selles lepingus hõlmatud valdkondades jätta Liechtensteini Vürstiriigi suhtes kehtima kapitali vaba liikumist piiravaid õigusnorme ja neile Liechtensteini Vürstiriigi vastu tugineda üksnes siis, kui liidu õiguse kohaselt võib neid õigusnorme kohaldada teiste liidu liikmesriikide suhtes.

(vt punktid 39, 51 ja resolutsioon)

EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)

24. juuni 2011( )

Kodukorra artikli 104 lõike 3 esimene lõik − Kapitali vaba liikumine – EMP lepingu artikkel 40 ja XII lisa − Liechtensteini Vürstiriigi kodanike poolt Vorarlbergi liidumaal (Austria) lisaeluaseme omandamine – Eelneva loa andmise kord − Vastuvõetavus

Kohtuasjas C‑476/10,

mille ese on ELTL artikli 267 alusel Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlbergi (Austria) 22. septembri 2010. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 1. oktoobril 2010, menetluses, mille algatasid

projektart Errichtungsgesellschaft mbH,

Eva Maria Pepic

ja

Herbert Hilbe,

EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),

koosseisus: koja esimees K. Schiemann, kohtunikud L. Bay Larsen ja A. Prechal (ettekandja),

kohtujurist: J. Kokott,

kohtusekretär: A. Calot Escobar,

olles otsustanud lahendada asja põhistatud määrusega vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 esimesele lõigule,

olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,

on andnud järgmise

määruse

1 Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (EÜT 1994, L 1, lk 3; edaspidi „EMP leping”) artiklit 40.

2 Taotlus on esitatud projektart Errichtungsgesellschaft mbH (edaspidi „projektart”), E. M. Pepici ja H. Hilbe ning Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlbergi (Austria) (Voralbergi liidumaa kinnisvara ülemineku tehinguid käsitlev pädev komisjon) vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega lubada E. M. Pepicil ja H. Hilbel osta projektartilt korterit sel põhjusel, et Vorarlbergi liidumaa õigusnormides välismaalastele lisaeluaseme omandamiseks sätestatud tingimused ei olnud täidetud.

Õiguslik raamistik

EMP leping

3 EMP lepingu artikkel 40 sätestab:

„Käesoleva lepingu raames ei seata lepinguosalistele mingeid piiranguid EÜ liikmesriikide või EFTA riikide residentidele kuuluva kapitali liikumise suhtes ega diskrimineerita kodakondsuse, elukoha või kapitali investeerimiskoha alusel. Käesoleva artikli kohaldamiseks vajalikud sätted on esitatud XII lisas.”

4 EMP lepingu XII lisa „Kapitali vaba liikumine” viitab nõukogu 24. juuni 1988. aasta direktiivile 88/361/EMÜ asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta (Amsterdami lepinguga tühistatud säte) (EÜT L 178, lk 5; ELT eriväljaanne 10/01, lk 10).

5 XII lisa sätestab:

„[…]

Käesoleva lepinguga muudetakse direktiivi 88/361 järgmiselt:

„[…]

e) üleminekuperioodi jooksul ei kohtle EFTA riigid liikmesriikide või teiste EFTA riikide äriühingute või kodanike olemasolevaid investeeringuid või uusi investeeringuid vähem soodsalt kui lepingu allakirjutamise ajal kehtinud õigusnormides ette nähtud, ilma et see piiraks EFTA riikide õigust kehtestada õigusnorme, mis on kooskõlas lepingu sätetega, eeskätt selliste sätetega, mis puudutavad lisaeluaseme ostmist, mille mõju vastab ühenduses direktiivi artikli 6 lõike 4 alusel kehtima jäetud õigusnormide mõjule;

[…]”.

Direktiiv 88/361

6 Direktiivi 88/361 artikli 1 lõike 1 kohaselt liigitatakse kapitali liikumine vastavalt selle direktiivi I lisas esitatud nomenklatuurile.

7 Sellest lisast tuleneb, et kapitali vaba liikumine hõlmab eeskätt tehinguid, millega mitteresidendid teevad liikmesriigis kinnisvarainvesteeringuid.

8 Nimetatud direktiivi artikli 6 lõige 4 sätestab:

„Lisaeluasemete ostmist reguleerivad siseriiklikud õigusaktid võivad jääda kehtima, kuni [Euroopa Liidu] nõukogu võtab vastu seda valdkonda käsitlevad lisasätted [EMÜ (muudetuna EÜ asutamislepingu artikkel 69, mis omakorda kuulutati Amsterdami lepinguga kehtetuks)] asutamislepingu artiklis 69 sätestatud korras. See säte ei mõjuta ühenduse õiguse teiste sätete kohaldatavust.”

Siseriiklik õigus

9 Voralbergi liidumaa maaomandit käsitlev seadus (Grundverkehrsgesetz, LGBl. 42/2004) LGBl. 19/2009‑ga muudetud versioonis (edaspidi „GVG”) sätestab § 2 lõikes 7:

„Puhkekoha soetamise eesmärgil kinnisvara omandamine hõlmab kinnisvara omandamist puhkeotstarbelise eluaseme ehitamiseks või kasutamiseks […] või eluaseme kolmandale isikule samal eesmärgil kasutada andmiseks.”

10 GVG § 3 sätestab:

„1. Euroopa Liidu õigusest tulenevas ulatuses ei kohaldata, välja arvatud lõikes 2 sätestatud juhul, välismaalaste poolt kinnisasja omandamisele kehtestatud eeskirju järgmiste isikute suhtes,

a) isikud, kes kasutavad töötajate vaba liikumise õigust;

b) isikud ja äriühingud, kes kasutavad asutamisvabaduse õigust;

c) isikud ja äriühingud, kes kasutavad teenuste vaba osutamise õigust;

d) isikud, kes kasutavad neile antud riigis elamise õigust;

e) isikud ja äriühingud, kes kasutavad kapitali vaba liikumise õigust, tingimusel et nende elukoht või asukoht on Euroopa Liidu liikmesriigi territooriumil või sellisel territooriumil, mis on hõlmatud [EMP] lepinguga.

2. Kui omandamine toimub puhkekoha soetamise eesmärgil, ei tulene EMP lepingus sisalduvatest kapitali vaba liikumise sätetest mingeid erandeid eeskirjade suhtes, mis reguleerivad välismaalaste kinnisvaratehinguid.

3. Kui rahvusvaheliste kohustuste järgi tuleb teatud isikuid kohelda nagu riigi kodanikke, ei kuulu välismaalaste poolt kinnisasja omandamisele kehtestatud eeskirjad kohaldamisele.

[...]”.

11 GVG § 7 lõige 1 sätestab:

„Välismaalasel on vaja kinnisvaratehinguid käsitleva pädeva ametiasutuse luba allpool loetletud õiguste omandamiseks:

a) omandiõigus hoonetele või rajatistele tsiviilseadustiku [Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch] artikli 435 tähenduses;

[…]”.

12 GVG § 8 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Õiguste omandamiseks võib loa anda üksnes:

[…]

b) kui see ei kahjusta liikmesriigi poliitilisi huve, ja

c) kui õiguste omandamiseks välismaalase poolt on olemas majanduslik, kultuuriline või sotsiaalne huvi.

2. Lõige 1 ei ole kohaldatav juhul, kui see on vastuolus rahvusvaheliste kohustustega.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

13 E. M. Pepic ja H. Hilbe, kes on Liechtensteini Vürstiriigi kodanikud ja elavad seal, kavatsesid osta projektartilt korteri, mis on osa Vorarlbergi liidumaal Lochaus asuva elamu ehitusprojektist.

14 Nende eesmärk oli kasutada seda korterit alguses lisaeluasemena ja edaspidi, umbes 10 aasta pärast, kui nad pensioniikka jõuavad, muuta see enda põhielukohaks.

15 Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg keeldus 23. märtsil 2010 andmast E. M. Pepicile ja H. Hilbele luba, mida tuli selle korteri omandamiseks GVG § 7 lõike 1 kohaselt taotleda.

16 E. M. Pepic, H. Hilbe ja projektart esitasid selle otsuse peale kaebuse Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlbergile.

17 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et GVG § 3 lõige 2 on käesolevas asjas kohaldatav, kuna siin on tegemist välismaalaste poolt puhkekoha omandamisega. Nimetatud kohtu arvates tuleb seega niisuguse tehingu puhul saada GVG § 7 lõike 1 punkti a kohaselt eelnev luba.

18 Niisiis sõltub põhikohtuasja lahendamine põhiliselt vastusest küsimusele, kas GVG § 3 lõige 2, mis põhineb direktiivi 88/361 artikli 6 lõikel 4, on kooskõlas EMP lepinguga.

19 Sellega seoses tekib küsimus, kas direktiivi 88/361 artikli 6 lõiget 4, mis näeb ette EMÜ asutamislepingu artikli 67 rakendamise, kohaldatakse endiselt EFTA riigi, kes on EMP lepingu osalisriik, käesoleval juhul Liechtensteini Vürstiriigi kodaniku poolt liidu liikmesriigis lisaeluaseme omandamisele.

20 Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab esiteks, et kuigi Euroopa Liidu siseselt tunnistas EÜ asutamislepingu artikli 73B lõige 1 (nüüd EÜ asutamislepingu artikli 56 lõige 1) selgelt sisuliselt kehtetuks EMÜ asutamislepingu artikli 67, siis Euroopa Majanduspiirkonnas (edaspidi „EMP”) ametlikult direktiivi 88/361 seevastu kehtetuks ei tunnistatud ega muudetud ka selle sisu, nii et see on endiselt osa EMP lepingust. Sellest järeldub, et EMP osas reguleerib käesolevat juhtumit EMÜ asutamislepingu artikkel 67.

21 See kohus meenutab teiseks, et 23. septembril 2003 otsuse kohtuasjas C‑452/01: Ospelt ja Schlössle Weissenberg (EKL 2003, lk I‑9743) punktis 31 leidis Euroopa Kohus, et alates 1. maist 1995, mis on EMP lepingu Liechtensteini Vürstiriigi jaoks jõustumise kuupäev, ja selles lepingus hõlmatud valdkondades ei või liikmesriigid nimetatud EFTA riigi suhtes enam tugineda EÜ asutamislepingu artiklile 73 (nüüd EÜ artikkel 57).

22 Kuna nimetatud kohtuotsus puudutas üksnes põllumajandusmaa üleminekut, ei ole selge, kas see lahend käsitleb ainult asjaomast valdkonda või on see, vastupidi, üldkohaldatav.

23 Neil kaalutlustel otsustas Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas […] direktiivi 88/361 […] artikli 6 lõiget 4, mille kohaselt võivad jääda kehtima lisaeluasemete ostmist reguleerivad siseriiklikud õigusaktid, tuleb jätkuvalt kohaldada Euroopa Liidu liikmesriigis asuva lisaeluaseme suhtes, mille ostab EMP‑sse kuuluva Liechtensteini Vürstiriigi kodanik?

2. Kas siseriiklikud õigusnormid, mis viitega […] direktiivi 88/361 artikli 6 lõikele 4 keelavad Liechtensteini Vürstiriigi kodanikul osta lisaeluaset Euroopa Liidu liikmesriigis, on vastuolus EMP lepingus sisalduvate kapitali vaba liikumise sätetega, millest tulenevalt peab asjaomase liikmesriigi ametiasutus jätma kõnealused õigusnormid kohaldamata?”

Eelotsuse küsimused

24 Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 esimese lõigu alusel võib olukorras, kus vastuse esitatud eelotsuse küsimusele võib selgelt tuletada kohtupraktikast, Euroopa Kohus pärast kohtujuristi ärakuulamist asja lahendada põhistatud määrusega, milles viidatakse asjakohasele kohtupraktikale.

25 Euroopa Kohus leiab, et käesolevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.

26 Nende kahe küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EMP lepingu artiklit 40 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised nagu põhikohtuasjas arutusel olevad siseriiklikud õigusnormid, mis, põhinedes direktiivi 88/361 artikli 6 lõikel 4, keelavad Liechtensteini Vürstiriigi kodanikul omandada liidu liikmesriigi territooriumil asuvat lisaeluaset, nii et siseriiklik ametiasutus on kohustatud need sätted kohaldamata jätma.

27 EMP lepingu artikkel 40 sätestab, et selle artikli kohaldamiseks vajalikud sätted on esitatud lepingu XII lisas. Nimetatud XII lisa sätestab, et EMP‑le on kohaldatav direktiiv 88/361 ja selle I lisa.

28 Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuna Euroopa Liidu toimimise lepingus ei ole määratletud mõistet „kapitali liikumine” ELTL artikli 63 lõike 1 tähenduses, on direktiivi 88/361 I lisas toodud nomenklatuuril suunav tähendus, kuigi see direktiiv võeti vastu EMÜ asutamislepingu artikli 69 ja artikli 70 lõike 1 alusel (EMÜ asutamislepingu artiklid 67–73 asendati EÜ asutamislepingu artiklitega 73B–73G, mis omakorda asendati EÜ artiklitega 56–60), arvestades, et selle lisa sissejuhatava osa kolmanda lõigu kohaselt ei ole selles lisas sisalduv nomenklatuur kapitali liikumiseks peetavate tehingute ammendav loend (vt eelkõige 31. märtsi 2011. aasta otsus kohtuajas C‑450/09: Schröder, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).

29 Sellest nomenklatuurist tuleneb, et kapitali liikumine hõlmab tehinguid, millega mitteresidendid teevad kinnisvarainvesteeringuid liikmesriigi territooriumil (vt eelkõige 14. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑386/04: Centro di Musicologia Walter Stauffer, EKL 2006, lk I‑8203, punkt 23).

30 On selge, et E. M. Pepic ja H. Hilbe, kes on Liechtensteini Vürstiriigi kodanikud ja selles riigis elavad, soovivad teha kinnisvarainvesteeringut Austrias, nimelt osta seal korteri.

31 Selline piiriülene investeering on käsitatav kapitali liikumisena nimetatud nomenklatuuri tähenduses (vt selle kohta 28. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑72/09: Établissements Rimbaud, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 18).

32 Seega on EMP lepingu artikli 40 ja XII lisa sätted kohaldatavad sellises asjas nagu põhikohtuasi, mis puudutab selle lepingu osalisriikide riikkondlaste vahelist tehingut. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib Euroopa Kohus neid sätteid tõlgendada osas, milles tema poole on pöördunud liikmesriigi kohus seoses selles liikmesriigis niisuguse lepingu kohaldamisala ulatusega, mis moodustab liidu õigussüsteemi lahutamatu osa (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Établissements Rimbaud, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).

33 EMP lepingu üks peamisi eesmärke on ellu viia võimalikult täielikult terves EMP‑s kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine nii, et liidu territooriumil loodud siseturg laieneks EFTA‑riikidele. Sellest lähtuvalt on mitme nimetatud lepingu sätte eesmärk tagada, et lepingut tõlgendataks kogu EMP‑s võimalikult ühetaoliselt. Euroopa Kohtu ülesanne on selle raames tagada, et neid EMP lepingu sätteid, mis on sisult identsed Euroopa Liidu toimimise lepingu sätetega, tõlgendatakse liikmesriikides ühetaoliselt (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Établissements Rimbaud, punkt 20).

34 EMP lepingu artiklist 40 tuleneb, et selles ette nähtud eeskirjad, millega keelatakse kapitali liikumise suhtes piirangute seadmine ja diskrimineerimine, on EMP lepinguosaliste – olenemata sellest, kas tegemist on liidu liikmesriikide või EFTA riikidega –, vaheliste suhete osas identsed liidu õiguses liikmesriikide vaheliste suhete reguleerimiseks ette nähtud eeskirjadega (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Établissements Rimbaud, punkt 21).

35 Sellest tuleneb, et kuigi piiranguid kapitali vabale liikumisele EMP osalisriikide riikkondlaste vahel tuleb hinnata nimetatud lepingu artikli 40 ja XII lisa alusel, on neil sätetel sama õiguslik tähendus nagu ELTL artikli 63 sätetel (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Établissements Rimbaud, punkt 22).

36 Euroopa Kohus on lisaks juba otsustanud, et käesoleva määruse punktis 33 viidatud EMP‑s kapitali vaba liikumist käsitlevate eeskirjade ühetaolise kohaldamise eesmärkidega oleks vastuolus see, kui selline riik nagu Austria Vabariik, kes on selle lepingu, mis jõustus 1. jaanuaril 1994, osalisriik, jätab pärast 1. jaanuaril 1995 liiduga ühinemist jõusse seda vabadust piirava õigusnormi teise nimetatud lepingu osalisriigi suhtes, tuginedes ELTL artiklile 64 (vt eespool viidatud kohtuotsus Ospelt ja Schlössle Weissenberg, punkt 30).

37 Selles osas tuleb EFTA riike, kes on EMP lepingu osalised, eristada teistest riikidest nagu Šveitsi Konföderatsioon, kes ei nõustunud kavaga, mis nägi ette ühtse turuga integreeritud ja selle liikmete vahelistel ühistel eeskirjadel põhineva majandusühenduse, vaid eelistas liidu ja selle liikmesriikidega sõlmida kahepoolsed lepingud konkreetsetes valdkondades (vt 11. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑541/08: Fokus Invest, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 27).

38 Seega ei või liikmesriigid alates 1. maist 1995, mis on EMP lepingu Liechtensteini Vürstiriigi jaoks jõustumise kuupäev, ja selles lepingus hõlmatud valdkondades Liechtensteini Vürstiriigi suhtes enam tugineda ELTL artiklile 64 (vt eespool viidatud kohtuotsus Ospelt ja Schlössle Weissenberg, punkt 31).

39 Eeltoodust järeldub veel see, et alates nimetatud kuupäevast ja nimetatud valdkondades võivad liikmesriigid jätta Liechtensteini Vürstiriigi suhtes kehtima kapitali vaba liikumist piiravaid õigusnorme ja neile Liechtensteini Vürstiriigi vastu tugineda üksnes siis, kui liidu õiguse kohaselt võib neid õigusnorme kohaldada teiste liidu liikmesriikide suhtes.

40 Sama kehtib ka lisaeluasemeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohta, mida võib kehtima jätta neid eluasemeid käsitlevate selliste liidu esmaste õigusnormide alusel nagu teatud liikmesriikide Euroopa Liiduga ühinemise lepingutes sisalduvad üleminekusätted.

41 Ent tuleb märkida, et kuna puuduvad sellised esmased õigusnormid, mida võiks käesolevas asjas kohaldada, kujutavad niisugused nagu põhikohtuasjas arutusel olevad siseriiklikud õigusnormid, kui neid tuleb kohaldada selleks, et keelata liikmesriigi kodanikel teises liikmesriigis eluaset omandada pelgalt sel põhjusel, et nende puhul ei ole tegemist viimati nimetatud liikmesriigi kodanikega, endast diskrimineerimist kodakondsuse alusel, mis on ELTL artikliga 63 ilmselgelt keelatud.

42 Lisaks ei põhineks sellised õigusnormid liidu liikmesriikide vahelistes suhetes direktiivi 88/361 artikli 6 lõikel 4.

43 Nimelt, nagu on meenutatud käesoleva määruse punktis 28, on direktiivi 88/361 I lisas toodud nomenklatuuril endiselt suunav tähendus, mis oli vajalik kapitali vaba liikumise mõiste piiritlemiseks.

44 Direktiivi 88/361 artikli 6 lõige 4 on praegu liidu õiguskorras sisutühi, kuna selle sätte puhul oli tegemist üleminekusättega, mis võimaldas lisaeluasemete ostmist reguleerivad olemasolevad siseriiklikud õigusnormid jätta kehtima kuni nõukogu on EMÜ asutamislepingu artiklis 69 sätestatud korras võtnud vastu seda valdkonda käsitlevad muud sätted.

45 Ent Maastrichti lepingu jõustumisega tunnistati viimati nimetatud säte kehtetuks ja selles valdkonnas hakati liidu esmaste õigusnormidega järk‑järgult ellu viima liikmesriikide vahelist kapitali vaba liikumist.

46 Seega, võttes arvesse käesoleva määruse punktis 39 esitatud kaalutlusi, ei või Liechtensteini Vürstiriigi kodanike suhtes tugineda direktiivi 88/361 artikli 6 lõikele 4 kui õiguslikule alusele selleks, et õigustada niisuguste nagu põhikohtuasjas käsitletavate siseriiklike õigusnormide kohaldamist, mis sisaldavad kapitali vaba liikumise piirangut.

47 Järelikult tuleb EMP lepingu artiklit 40 tõlgendada nii, et sellised siseriiklikud õigusnormid on selle lepinguga vastuolus.

48 Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et iga siseriiklik kohus peab oma pädevuse piires liikmesriigi organina Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 4 lõikes 3 sätestatud koostöö põhimõtte alusel kohaldama vahetult kohaldatavat liidu õigust tervikuna ja kaitsma õigusi, mida see annab üksikisikutele, ning jätma kohaldamata iga siseriikliku õigusnormi, mis on sellega vastuolus, olgu kõnealune õigusnorm siis vastu võetud enne liidu normi või pärast seda (vt eelkõige 8. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑409/06: Winner Wetten, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).

49 Selles osas tuleb meenutada, nagu on juba märgitud käesoleva määruse punktis 32, et EMP leping moodustab liidu õigussüsteemi lahutamatu osa.

50 Euroopa Kohus on ka korduvalt sedastanud, et liidu õiguse ülimuslikkust, millele viidatakse käesoleva määruse punktis 48, on kohustatud järgima kõik avalik-õiguslikud asutused (vt eelkõige 12. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑341/08: Petersen, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika). Nimetatud kohustus on sellisel avalik-õiguslikul asutusel nagu Grundverkehrslandeskommission des Landes Vorarlberg.

51 Eeltoodust lähtudes tuleb esitatud küsimustele vastata, et EMP lepingu artiklit 40 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised nagu põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid, mis, põhinedes direktiivi 88/361 artikli 6 lõikel 4, keelavad Liechtensteini Vürstiriigi kodanikul omandada liidu liikmesriigi territooriumil asuvat lisaeluaset, mistõttu on siseriiklik ametiasutus kohustatud need õigusnormid kohaldamata jätma.

Kohtukulud

52 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 40 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised nagu põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid, mis, põhinedes nõukogu 24. juuni 1988. aasta direktiivi 88/361/EMÜ asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta artikli 6 lõikel 4 (Amsterdami lepinguga tühistatud säte), keelavad Liechtensteini Vürstiriigi kodanikul omandada liidu liikmesriigi territooriumil asuvat lisaeluaset, mistõttu on siseriiklik ametiasutus kohustatud need õigusnormid kohaldamata jätma.

Allkirjad