KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PEDRO CRUZ VILLALÓN

esitatud 8. detsembril 2011 ( 1 )

Kohtuasi C-533/10

Compagnie internationale pour la vente à distance (CIVAD) SA

versus

Receveur des douanes de Roubaix

Directeur régional des douanes et droits indirects de Lille

Administration des douanes

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal d’instance de Roubaix (Prantsusmaa))

„Ühenduse tolliseadustik — Määrus, millega kehtestatakse dumpinguvastased tollimaksud — Hiljem kehtetuks tunnistatud määruse alusel tasutud tollimaksu tagasimaksmine — Vääramatu jõud — Ajahetk, mil tekib kohustus tollimaks omal algatusel tagasi maksta — Euroopa Kohtu otsusega õigusvastaseks tunnistamise tagasiulatuvus”

1. Käesolevas eelotsusetaotluses esitatud kahest küsimusest esimese taustal (selles küsimuses on kokkuvõttes esitatud palve tõlgendada mõistet „vääramatu jõud” nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, ( 2 ) artikli 236 lõike 2 tähenduses) näen ma, hiljem ära toodud põhjustel, et esitatakse laiem küsimus: kuidas määrata niisugusel juhul, nagu eelotsusetaotluse aluseks olev asi, kindlaks ühenduse tolliseadustiku selles sättes ettenähtud kolmeaastase tähtaja võimalik ulatus sellise dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmisel või vähendamisel, mille puhul on ilmnenud, et see ei tulene seadusest. Igal juhul on käesoleva kohtuasja taustaks küsimus, millised õiguslikud tagajärjed on nõukogu 28. novembri 1997. aasta määruse (EÜ) nr 2398/97, millega kehtestati lõplik dumpinguvastane tollimaks Indiast, Egiptusest ja Pakistanist pärit voodipesu impordilt, ( 3 ) kehtetuks tunnistamisel Euroopa Kohtu 27. septembri 2007. aasta otsusega kohtuasjas Ikea Wholesale. ( 4 )

I. Õiguslik raamistik

A. Rahvusvahelised õigusnormid

2. 15. aprillil 1994. aastal kirjutas Euroopa Ühendus alla mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru lõppaktile, Maailma Kaubandusorganisatsiooni (edaspidi „WTO”) asutamislepingule ja WTO asutamislepingu lisades 1–4 sisalduvatele lepingutele ning käsituslepetele. Nende lepingute hulgas on 1994. aasta üldine tolli- ja kaubanduskokkulepe (edaspidi „GATT 1994”) ning vaidluste lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsituslepe (edaspidi „käsituslepe”). ( 5 )

3. Vastavalt WTO asutamislepingu preambulile on lepinguosalised sõlminud „vastastikuseid ja vastastikku kasulikke kokkuleppeid vähendamaks oluliselt tollitariife ja muid kaubandustõkkeid ning et kõrvaldada rahvusvahelistest kaubandussuhetest diskrimineerimine”.

4. Kõnealuse lepingu III artikli lõike 2 kohaselt tagab WTO „foorumi oma liikmete vaheliste läbirääkimiste jaoks nende mitmepoolsete kaubandussuhete asjus [...]”.

5. Sama lepingu II artikli lõige 2 sätestab, et „[l]isades 1, 2 ja 3 sisalduvad lepingud ning neile lisanduvad õigusaktid [...] on käesoleva lepingu lahutamatu osa ja siduvad kõigile liikmetele”.

6. Lepingu XVI artikli lõige 4 näeb omakorda ette, et „[i]ga liige peab tagama oma seaduste, määruste ja haldusprotseduuride vastavuse tema kohustustele, mis on sätestatud siia lisatud lepingutes”.

7. GATT 1994 VI artikli lõige 1 sätestab, et dumping, „mille puhul ühe riigi toodetega alustatakse kauplemist teise riigi kaubanduses nende toodete harilikust väärtusest odavamalt, tuleb hukka mõista juhul, kui see põhjustab või ähvardab põhjustada olulist kahju lepinguosalise territooriumil kinnistunud tootmisharule või oluliselt pidurdab omamaise tootmisharu rajamist”.

8. Selles kontekstis võib kehtestada dumpinguvastaseid meetmeid vastavalt tingimustele ja neil asjaoludel, mis on ette nähtud dumpinguvastases lepingus, mille artikli 18 lõige 4 kohustab iga lepinguosalist võtma „kõik vajalikud üldise või erilise iseloomuga sammud tagamaks, et […] tema seadused, määrused ja haldusprotseduurid [on] kooskõlas käesoleva lepingu sätetega […]”.

9. Käsitusleppe eesmärk on selle artikli 3 lõike 2 kohaselt „kaitsta liikmete loendilepingute järgseid õigusi ja kohustusi ning selgitada kõnesolevate lepingute sätteid rahvusvahelise avaliku õiguse tõlgendamise tavareeglite kohaselt”.

10. Poolte vahel vastastikku kokkulepitud lahenduse puudumise korral on käsitusleppega kehtestatud vaidluste lahendamise mehhanismi eesmärk vastavalt nimetatud leppe artikli 3 lõikele 7 „tagada nende asjassepuutuvate meetmete kõrvaldamine, mis leitakse olevat vastuolus mis tahes loendilepingu sätetega”.

11. Kui vastuolus olevaks loetud meedet ei ole võimalik viivitamata kõrvaldada, võidakse liikmele vastavalt käsitusleppe artikli 21 lõikele 3 jätta põhjendatud ajavahemik meetme kõrvaldamiseks. Kui ta seda ei tee, võimaldab käsitusleppe artikli 22 lõige 2 asjaomasel liikmel alustada ajutiselt läbirääkimisi iga poolega, kes on tuginenud vaidluslahendusmenetlusele eesmärgiga leida vastastikku vastuvõetav kompensatsioon. Kui kokkuleppele ei jõuta, võib iga pool taotleda vaidluste lahendamise organilt (edaspidi „VLO”) luba peatada ajutiselt asjaomase liikme suhtes kontsessioonide või muude kohustuste kohaldamine.

B. Ühenduse õigusnormid

1. Ühenduse tolliseadustik

12. Ühenduse tolliseadustiku artikkel 236 sätestab järgmist: „1. Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi, kui on kindlaks tehtud, et selle summa tasumise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2. Impordi- või eksporditollimaksu vähendatakse, kui on kindlaks tehtud, et selle kohta arvestuskande tegemise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2. Tollimaksu ei maksta tagasi ega vähendata, kui seadusest tulenevast tollimaksu summast erineva summa tasumise või sellest erineva summa kohta arvestuskande tegemise tingis asjaomase isiku tahtlik tegevus. 2. Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi või seda vähendatakse taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele kolme aasta jooksul arvestades kuupäevast, kui selle tollimaksu summa võlgnikule teatati. Seda tähtaega võib pikendada, kui asjaomane isik tõendab, et taotluse esitamist ettenähtud tähtaja jooksul takistasid ettenägematud asjaolud või vääramatu jõud. Kui toll ise avastab nimetatud tähtaja jooksul lõike 1 esimeses või teises alapunktis kirjeldatud olukorra, maksab ta tollimaksu summa tagasi või vähendab seda omal algatusel.”

2. Eelkõige määrus nr 2398/97 ja selle tagajärjed

13. Määrus nr 2398/97 kehtestas lõpliku dumpinguvastase tollimaksu Egiptusest, Indiast ja Pakistanist pärit puuvillase voodipesu impordi suhtes.

14. Mõni kuu hiljem alustati kaebuse alusel, mille India 3. augustil 1998. aastal VLO-le esitas, ühendusega tervet rida konsultatsioone seoses määrusega nr 2398/97.

15. Kuna vastastikku kokkulepitud lahendust ei saavutatud, taotles India VLO-lt 7. septembril 1999, et loodaks vaekogu ülesandega kontrollida määruse nr 2398/97 kooskõla WTO sätetega.

16. Kõnealune vaekogu, mis asutati 27. oktoobril 1999, avaldas 30. oktoobril 2000 aruande, ( 6 ) milles ta järeldas asjassepuutuvas küsimuses, et ühendus oli toiminud oma dumpinguvastasest lepingust tulenevaid kohustusi rikkudes. Selles märgiti eelkõige, et kuna ühendus oli kohaldanud kaalutud keskmise dumpingumarginaali tuvastamisel negatiivsete dumpingumarginaalide „nullimismeetodit”, oli ta rikkunud dumpinguvastase lepingu artikli 2 punkti 4.2, ning teiseks, et kuna ühendus võttis arvesse andmeid, mis puudutavad tootjaid, kes ei kuulu siseriiklikku tootmisharusse, nii nagu selle olid määratlenud uurimise eest vastutavad ametivõimud, ning kuna ta ei hinnanud kõiki asjakohaseid tegureid, mis mõjutavad selle tootmisharu olukorda, oli ühendus tegutsenud ühenduse tootmisharule tekitatud kahju kindlakstegemisel vastuolus selle lepingu artikliga 3.4.

17. Vaekogu järeldust kinnitas WTO apellatsioonikogu 1. märtsil 2001 avaldatud aruandega. ( 7 ) VLO võttis kõnealuse aruande vastu 12. märtsil 2001.

18. VLO taotles käsitusleppe artikli 19 lõike 1 kohaldamisel ühenduselt, et ta viiks oma meetmed dumpinguvastase lepinguga kooskõlla.

19. Vastavalt käsitusleppe artikli 21 lõike 3 punktile b leppisid ühendus ja India 26. aprillil 2001 kokku, et nad annavad teineteisele tähtaja viis kuud ja kaks päeva VLO soovituste ja otsuste rakendamiseks. See tähtaeg lõppes 14. augustil 2001.

3. VLO aruande järel ühenduse võetud meetmed

20. 23. juulil 2001 võeti vastu nõukogu määrus (EÜ) nr 1515/2001 meetmete kohta, mida ühendus võib võtta pärast WTO vaidluste lahendamise organi aruannet dumpingu- ja subsiidiumivastaste meetmete kohta. ( 8 ) Need meetmed võivad vastavalt selle määruse artikli 1 lõikele 1 olla „vaidlustatud meetme tühistamine või muutmine” (punkt a) või „teatavas olukorras vajalikuks peetavate muude erimeetmete võtmine” (punkt b), kusjuures on antud võimalus võtta mõlemat liiki meetmeid korraga.

21. Määruse nr 1515/2001 artikkel 3 näeb ette, et „[k]õik[i] käesoleva määruse kohaselt kehtestatud meetmeid kohaldatakse alates nende jõustumise kuupäevast ja nende põhjal ei saa hüvitada enne kõnealust kuupäeva sisse nõutud tollimakse, kui ei ole sätestatud teisiti”.

22. Indiast pärit impordi kohta võttis nõukogu vastu 7. augusti 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1644/2001, ( 9 ) peatades dumpinguvastase tollimaksu kohaldamise Indiast pärit impordi suhtes.

23. Pakistanist pärit impordi suhtes loeti nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määruse (EÜ) nr 160/2002 ( 10 ) alusel selle impordi suhtes algatatud dumpinguvastane menetlus lõpetatuks, kuivõrd läbivaadatud arvutus näitas, et ühegi Pakistani ettevõtja poolt ei olnud asjaomase toote eksportimisel dumpingut toimunud.

24. Viis aastat hiljem tunnistas Euroopa Kohus eespool viidatud 27. septembri 2007. aasta kohtuotsuses Ikea esiteks kehtetuks määruse nr 2398/97 artikli 1, kuna nõukogu kasutas „nullimismeetodit”, ja teiseks otsustas, et importija, kes on esitanud kaebuse otsuste peale, millega temalt nõutakse määruse nr 2398/97 alusel dumpinguvastase tollimaksu tasumist, võib põhimõtteliselt tugineda kõnealuse määruse kehtetuks tunnistamisele, et talle makstaks kõnealune tollimaks tagasi vastavalt ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikele 1.

II. Faktilised asjaolud. Äriühingu CIVAD toimingud

25. Prantsusmaal asuv aktsiaselts CIVAD, kelle tegevusala on kauba postimüük, turustas Pakistanist pärit puuvillast voodipesu. Alates 15. detsembrist 1997 tasus ta määruse nr 2398/97 alusel kehtestatud dumpinguvastast tollimaksu.

26. Tuginedes määruse nr 160/2002 vastuvõtmisele, taotles CIVAD 26. juuli ja 28. oktoobri 2002. aasta kirjadega, et talle makstaks tagasi Pakistanist imporditud puuvillase voodipesu pealt tasutud dumpinguvastane tollimaks, mille ta oli tasunud ajavahemikus 15. detsembrist 1997 kuni 23. juulini 1999.

27. Kuus aastat hiljem ja pärast kohtuotsust Ikea jättis Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille (Lille’i tolli- ja kaudsete maksude regionaalne osakond) 17. märtsi 2008. aasta kirjaga rahuldamata CIVAD-i taotlused, et talle makstaks tagasi 1997. aasta detsembrist 1999. aasta jaanuarini ja seejärel 1999. aasta veebruarist 2002. aasta jaanuarini esitatud impordideklaratsioonide alusel tasutud dumpinguvastane tollimaks. Direction régionale on seisukohal, et ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 kehtestatud kolmeaastast tagasimaksmise tähtaega saab pikendada vaid juhul, kui asjaomane isik tõendab, et ta ei saanud taotlust esitada ettenähtud tähtajaks ettenägematutel asjaoludel või vääramatu jõu tõttu, ilma et maksustamise aluseks oleva ühenduse määruse tühistamine kuuluks nende juhtude alla.

28. CIVAD-i 24. aprilli 2008. aasta taotluse otsus uuesti läbi vaadata põhjendusega, et tal oli võimatu esitada tagasimaksmistaotlusi enne dumpinguvastase menetluse lõpetamise kohta teate avaldamist Euroopa Liidu Teatajas, jättis tolliamet 14. augusti 2008. aasta kirjaga rahuldamata.

29. CIVAD esitas 2. juulil 2009 Tribunal d’instance de Roubaix’le Receveur des douanes de Roubaix C.R.D., Directeur régional et droits indirects de Lille’i ja Administration des douanes’i vastu nõude, milles taotles dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmist kooskõlas ühenduse tolliseadustiku artikliga 243.

III. Esitatud küsimus

30. Nendel asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus esitada järgmised küsimused: Esimene küsimus: „Kas ühenduse määruse õigusvastasus, mille peale ettevõtja ei saa ei faktiliselt ega õiguslikult esitada isiklikult tühistamishagi, kujutab endast talle vääramatu jõu juhtumit, mis lubab tal ületada ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 ette nähtud tähtaja?” Teine küsimus: „Kas juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, kohustab ühenduse tolliseadustiku artikli 236 viimane lõik siis, kui selle määruse õigusvastasus tuvastati pärast seda, kui WTO-ga ühinenud riik vaidlustas selle õiguspärasuse, tolliasutusi maksma dumpinguvastase tollimaksu tagasi omal algatusel: 1. alates asjaomase riigi esimesest teatest, milles vaidlustatakse dumpinguvastase määruse õiguspärasus; 2. alates vaekogu aruandest, milles tuvastatakse dumpinguvastase määruse õigusvastasus; 3. alates WTO apellatsioonikogu aruandest, mille tulemusena tunnistas Euroopa Ühendus dumpinguvastase määruse õigusvastaseks?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

31. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 17. novembril 2010.

32. Kirjalikke märkusi esitasid CIVAD, komisjon ning Tšehhi Vabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsus.

33. 6. oktoobril 2011 toimunud kohtuistungil esitasid suulisi märkusi CIVAD-i, Prantsuse Vabariigi ja komisjoni esindajad. CIVAD-i esindaja menetluses esitas kohtuistungil tõendava dokumendina komisjoni 28. septembri 2011. aasta kirja nõukogu 17. märtsi 2008. aasta määruse (EÜ) nr 261/2008, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit kompressorite impordi suhtes, ( 11 ) alusel tasutud tollimaksu tagasimaksmise kohta. Ülejäänud menetlusosalised ei olnud kõnealuse dokumendi toimikule lisamise vastu.

V. Poolte argumendid

34. Äriühing CIVAD väidab sisuliselt, et määruse õigusvastaseks tunnistamine kujutab endast vääramatu jõu juhtumit ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 tähenduses, kuna see on ebatavaline, ettenägematu ja asjaomaste ettevõtjate vastutusala väline asjaolu. Lisaks sellele, et nimetatud õigusvastasus on sellise menetluse tagajärg, milles eraõiguslikud isikud ei saa osaleda, ei saanud need isikud õigusvastasusest endast teada muidu kui ainult hilisema määruse (määrus nr 160/2002) avaldamise kaudu ning said alles alates sellest hetkest taotleda tagasimaksmist. Igal juhul leiab CIVAD, et sarnaselt muude juhtudega oleks komisjon pidanud pärast määruse nr 2398/97 õigusvastasuse avalikustamist nägema ette tähtaja maksu tagasimaksmise taotluste esitamiseks. Ta väidab igatahes, et ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõige 2 paneb tema arvates riikidele kohustuse maksta dumpinguvastane tollimaks omal algatusel tagasi alates WTO vaekogu esimese aruande kuupäevast (30. oktoober 2000).

35. Tšehhi Vabariik ja Prantsuse Vabariik ning komisjon pooldavad üksmeelselt seisukohta, et määruse nr 2398/97 õigusvastasus ei kujuta endast vääramatut jõudu, sest asjaolu, et sellises õigusühenduses nagu liit võidakse määrus kehtetuks tunnistada, ei ole ebatavaline. Äriühingu CIVAD käitumise suhtes leiavad nad, et viimane ei võtnud kõnealuse määruse võimaliku õigusvastasusega silmitsi seistes asjakohaseid meetmeid, sest tal oli võimalik juba tol ajal nõuda riigi ametiasutustelt tollimaksu tagasimaksmist, tuginedes määruse õigusvastasusele ja vajaduse korral nõudes Prantsusmaa kohtutelt, et nad esitaksid eelotsuse küsimuse Euroopa Kohtule.

36. Teise küsimuse suhtes väidavad mõlemad valitsused ja komisjon, et VLO aruanne ei anna riikide ametiasutustele õigust jätta määrust kohaldamata, ning et maksu omal algatusel tagasi maksmine ei olnud võimalik, kuna määrus nr 160/2002 ei sisaldanud ühtegi sätet juba tasutud tollimaksu tagasimaksmise kohta.

VI. Õiguslik hinnang

37. Eelotsusetaotluse esitanud kohus seab oma esimeses küsimuses mind vastamisi keerulise olukorraga, kus eraõiguslik isik, kes teda otseselt puudutava ühenduse määruse suhtes 1) ei oleks saanud juba tol ajal reageerida tühistamishagi abil ja 2) oleks saanud pärast kõnealuse määruse õigusvastaseks tunnistamist aastaid hiljem kasutada seda õigusvastaseks tunnistamist ainult osaliselt, kuna tolliamet kohaldab sel juhul ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 ettenähtud tähtaega. Nendel tingimustel küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult konkreetselt, kas tegemist ei võiks olla vääramatu jõu juhtumiga sellessamas lõikes 2 kõnealuse tähtaja kohaldamisest sätestatud erandi mõttes.

38. Olles eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse mõtte selliselt lahti seletanud, leian, et sellele saab vastata ainult eitavalt. Ent olenevalt vastuse põhjendustest võivad selle tagajärjed olla väga erinevad, koguni vastupidised. Järgmiseks käsitlen neid erinevaid võimalikke põhjendusi.

A. Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 sätestatud kolmeaastane tähtaeg ei hõlma määruse õigusvastaseks tunnistamise juhtu

39. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub minu arvates valest eeldusest, et ühenduse tolliseadustiku artikkel 236 hõlmab määruse nr 2398/97 õigusvastaseks tunnistamise juhtu, mille tõttu saaks selle suhtes kohaldada seal ettenähtud kolmeaastast tähtaega ja vajaduse korral vääramatu jõu erandit. Leian aga, et see eeldus on ekslik, mistõttu vääramatu jõu erand siin ei kehti.

40. Selles suhtes tahaksin paluda Euroopa Kohtul ühenduse tolliseadustiku artikli 236 tõlgendamise uuesti läbi vaadata kaht laadi põhjuste alusel, mis seonduvad esiteks Euroopa Kohtu enda kohtuvõimu asjakohase teostamisega ja teiseks nõuetega, mis tulenevad õigusest tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on nüüd välja kuulutatud põhiõiguste harta artiklis 47. ( 12 )

41. Esimeste suhtes tuleb põhimõtteliselt eelkõige meelde tuletada, et Euroopa Kohtu poolt kehtetuks tunnistamisel iseenesest ei ole konstitutiivset väärtust, mistõttu selle mõju avaldub põhimõtteliselt alates tõlgendatud normi jõustumisest (8. septembri 2011. aasta kohtuotsus Q-Beef ja Bosschaert). ( 13 )

42. Ent kõnealusest reeglist võib teha erandi, kui selle kohaldamisel konkreetsel juhul võivad olla tõsised majanduslikud tagajärjed. ( 14 )

43. Kehtetuks tunnistamise tagasiulatuvusest võib siiski erandi teha ainult see kohus, kes on õigusakti kehtetuks tunnistanud. Nii on see kahtlemata tühistamishagide puhul ning sama kehtib kohtupraktika ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 264 analoogia alusel kohaldamise järgi ka eelotsusemenetluse raames kehtetuks tunnistamise puhul. ( 15 ) See eeldab Euroopa Kohtu ainupädevust moduleerida nende õiguslike tagajärgede üldkohaldatavust, mida evib lahend, millega tuvastati vaidlustatud akti „tühisus”.

44. Juba ühenduse tolliseadustiku artikli 236 analüüsimisel on ilmne, et selle lõikes 1 on täiesti selgelt sätestatud kohustus impordi- või eksporditollimaks tagasi maksta ja seda vähendada, kui on kindlaks tehtud, et nende summa „ei tulenenud seadusest”.

45. See „seadusliku aluse puudumine” hõlmab minu arvates vähimagi kahtluseta neid juhtusid, kus juhul kui eeldada, et õigusnorm, mille alusel impordi- või eksporditollimaksu on sisse nõutud, on kehtiv, tuleb välja, et õigusnormi on kohaldatud valesti; see tähendab kohaldatava õigusnormi suhtes „õigusvastaselt”. Järeldus peab aga olema teine, kui kohaldatud õigusnorm on ise õigusvastane.

46. Mõistagi tähendas määruse nr 2398/97 kehtetuks tunnistamine, et selle alusel nõutud tollimaks ei „tulenenud seadusest”. Aga see ei ole ükskõik missugune eelmisega võrreldav õigusvastasus, vaid nimelt määruse nr 2398/97 enda kehtetusest tingitud õigusvastasus, mis tuleneb eeskirjadest, mis määruse suhtes kehtivad ja mis võivad määrata selle kehtivuse, olgu need siis aluslepingud või teisese õiguse normid. Nagu on juba märgitud, reguleerib teisese õigusnormi kehtetuks tunnistamise mõju ELTL artikkel 264 ja kohtupraktika, mis laiendab seda mõju kehtetuks tunnistamisele eelotsusemenetluses.

47. Järelikult on ühenduse tolliseadustiku artiklis 236 ja eriti selle lõikes 2 sätestatud hüpoteesidel minu arvates mõte vaid siis, kui need taanduvad juhtudele, kus tollimaksu nõudel puudub õiguslik alus seetõttu, et maksu sissenõudmise aluseks olevat õigusnormi on kohaldatud ebaõigesti. Lähtutakse seega alati eeldusest, et kohaldatav õigusnorm on kehtiv, ning küsimus on ainult selles, kas seda kohaldatakse seaduslikult.

48. Selline arusaam nimetatud sättest, millest lähtudes asun käsitlema juba teist punktis 40 nimetatud põhjendust, kehtib ka eraõiguslike isikute õiguste seisukohast.

49. Kui õigusvastasusega, millele viitab tolliseadustiku artikkel 236, on tegemist ainult sel puhul, kui kohaldatav õigusnorm ja impordi- või eksporditollimaksu sissenõudmise üksikakt ei ole omavahel kooskõlas, siis on tegemist õigusvastasusega algusest peale ja sellele tuginedes võib seega rakendusakti kohe vaidlustada. Nendel asjaoludel omandab selle artikli lõikes 3 ette nähtud kolmeaastane tähtaeg täiesti teise mõõtme, sest sel juhul mõistetakse seda tolliasutuse maksuootuste kindlustamisest tuleneva piiranguna õigusele, mis on olnud teostatav algusest peale.

50. Vastasel juhul, st kui seda artiklit mõista nii, et see hõlmab maksustamise aluseks oleva õigusnormi kehtetuks tunnistamist, kahjustab kolmeaastane aegumistähtaeg kodanike õiguskindlust ja õigusi, sest seadusest mittetuleneva tollimaksu tagasimaksmine sõltub sel juhul asjaolust, mis ei pruugi olla selgelt kindlaks tehtav, ja mis jääb eelkõige asjaomaste isikute mõjualast välja.

51. Tegelikult muudab kõnealune tõlgendus ühenduse tolliseadustiku artikli 236 õigusnormiks, mis kehtestab õiguse maksu tagasimaksmisele aprioorselt kolmeaastase maksimaalse tähtaja sees, olenemata ajahetkest, millal see õigus tekkis. Olukorras, kus õigusnormi õigusvastaseks tunnistamine võib võtta palju rohkem aega, muu hulgas raskuste tagajärjel, mida võib, nagu teada, tekitada isikliku puutumuse kriteerium, nagu Euroopa Kohus seda nõuet tõlgendab, ( 16 ) on ilmne, et ühenduse tolliseadustiku artikli 236 kohaldamine määruse kohtulikult kehtetuks tunnistamise ajalise mõju suhtes võib teatavatel asjaoludel välja viia olukorrani, mis on vastuolus õigusriigi aluspõhimõtetega. Nendel asjaoludel võib olla seletatav nii jõuliste lahenduste kasutuselevõtmine nagu soov pidada vääramatu jõu juhtumiks asjaolu, et kohus tunnistab õigusnormi kehtetuks.

52. Tuleb pealegi arvesse võtta seda, et komisjon ise näib lähtuvat samast arusaamast, sest – nagu nägime punktis 33 – ta kutsub vähemalt mõningatel juhtudel asjaomaseid isikuid taotlema ilma tähtajapiiranguta, et neile makstaks tagasi neilt kohtulikult õigusvastaseks tunnistatud määruste alusel sisse nõutud tollimaks. ( 17 )

53. Eespool öeldu kokkuvõtteks leian, et Euroopa Kohus peaks kaaluma, kas on sobiv tunnistada, et ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 kehtestatud kolmeaastane tähtaeg ei hõlma juhtusid, kus impordi- või eksporditollimaksu sissenõudmise õigusliku aluse puudumine on tingitud sellest, et õigusnorm, mille alusel kõnealune tollimaks sisse nõuti, on ise õigusvastane.

54. Seda arvestades on vältimatu, et kohtuasja asjaolud ei kujuta endast vääramatu jõu juhtumit ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 tähenduses, mistõttu tuleb eeldus, millest lähtus eelotsusetaotluse esitanud kohus – et kõnealune säte hõlmab määruse nr 2398/97 õigusvastasuse juhtu –, lugeda ebaõigeks. Ja kui see eeldus selle normi suhtes on ebaõige, siis selle erandi, kõnesoleval juhul vääramatu jõu, ulatus ei oma käesolevas asjas tähtsust.

B. Teine võimalus: määruse õigusvastaseks tunnistamine ei ole vääramatu jõu juhtum ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 tähenduses

55. Isegi kui leida, et ühenduse tolliseadustiku artikkel 236 hõlmab määruse õigusvastaseks tunnistamise juhtusid ja sellest tulenevalt pidada nendel juhtudel kohaldatavaks kolmeaastast tähtaega, olen seisukohal, et määruse suhtes ei kehtiks ühelgi juhul selle artikli lõikes 2 ette nähtud vääramatu jõu erand. Põhjust on suhteliselt lihtne selgitada.

56. Komisjoni kaitstava seisukoha puhul on ilmne, et võimalust, et Euroopa Kohus tunnistab õigusakti kehtetuks, ei saa hoolimata kehtetuks tunnistamisega päädiva kohtumenetluse algatamisega kaasnevatest suurematest või vähematest raskustest käsitada ebatavalise, erandliku või ootamatu asjaoluna sellises õiguskorras nagu Euroopa Liit, mis on asutatud õigusriigina, olles seega inspireeritud seaduslikkuse põhimõttest ja selle kohtuliku kontrolli tagatisest. Seega on õigusliidule loomuomane, et õigusnorme, millest see koosneb, saab tunnistada kehtetuks.

57. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib, küll eriti selgelt väljendumata, olevat seisukohal, et „vääramatu jõud” tuleneb piirangutest, mis on seatud eraõiguslikele isikutele neid otseselt puudutava määruse suhtes reageerimiseks. Kuigi seda ei saa eitada, on samuti selge, et õiguskorra ja eelkõige menetlusõiguse korraldus ei kuulu sellele omase ettearvatavuse tõttu „vääramatu jõu” mõiste alla. Isegi kui selle korra mõju oleks mõnes aspektis probleemne, oleks lahenduseks vaevalt kõnealune vääramatu jõu mõiste. Ei saa seega nõustuda, et tegemist on vääramatu jõu juhtumiga.

58. Ent juhuks, kui Euroopa Kohus nõustub selle käsitusega, leian, et ta ei peaks sellega piirduma. Kahtlen nimelt, kas see võimalik vastus oleks Tribunal d’instance’i otsuse tegemiseks piisav ja eelkõige õige suunis. Teisisõnu leian, et Euroopa Kohus peab vältima seda, et teatavas mõttes temapoolse tegematajätmise tõttu võiks kinnitust leida niisugune kõnealuse sätte tõlgendus, mille järgi juhul, kui ei ole tegemist vääramatu jõuga, tuleb ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 ette nähtud tähtaega paratamatult kohaldada. Tegelikult tuli kohtuistungi käigus välja, kuidas põhikohtuasjas tõstatatud probleem läheb kaugemale pelgast vääramatu jõu olemasolu või puudumise kindlaksmääramisest.

C. Veel üks võimalus: kohtuotsuse Ikea mõju kindlaksmääramise üks võimalik tõlgendus

59. Selleks tuleb paratamatult lähtuda Euroopa Kohtu otsusest, millega tühistati määrus nr 2398/97, see tähendab 27. septembri 2007. aasta kohtuotsusest Ikea Wholesale, ja konkreetsemalt sellest, kuidas selles otsuses käsitleti selle õiguslikke tagajärgi.

60. Kõnealuses kohtuotsuses tunnistas Euroopa Kohus, nagu on meelde tuletatud käesoleva ettepaneku punktis 24, esiteks kehtetuks määruse nr 2398/97 artikli 1, kuna nõukogu kasutas „nullimismeetodit”, ja teiseks otsustas – määrates sellega kindlaks kehtetuks tunnistamise õiguslikud tagajärjed –, et importija, kes on esitanud kaebuse otsuste peale, millega temalt nõutakse määruse nr 2398/97 alusel dumpinguvastase tollimaksu tasumist, võib põhimõtteliselt tugineda kõnealuse määruse kehtetuks tunnistamisele, et kõnealust tollimaksu vastavalt ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikele 1 tagasi saada.

61. Ennekõike nähtub kohtuotsusest Ikea esmapilgul, nagu rõhutas ka komisjon kirjalike märkuste punktis 36, et määruse nr 2398/97 kehtetuse tagajärjed ei tähenda iseenesest erandi tegemist tingimustest, mille täidetust nõuab ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõige 2 nende summade tagasimaksmiseks, mis ei kuulunud nende maksmise ajal seadusest tulenevalt tasumisele.

62. Euroopa Kohus väitis nimelt kõnealuse kohtuotsuse punktis 67, et „[k]ehtivuse hindamist puudutava eelotsusetaotluse raames kuulub liikmesriigi ametivõimude pädevusse välja selgitada, millised on kehtetuks tunnistamise tagajärjed siseriiklikus õiguskorras (vt 30. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 23/75: Rey Soda, EKL 1975, lk 1279, punkt 51); sellest tuleneb, et kuna määruse nr 2398/97 kohaselt tasutud dumpinguvastane tollimaks ei tulenenud seadusest määruse nr 2913/92 artikli 236 lõike 1 tähenduses, peaks toll need põhimõtteliselt selle sätte alusel tagasi maksma, kui sellise tagasimaksmise tingimused – muu hulgas mainitud artiklis 2 sätestatu [ ( 18 )] – on täidetud, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus”.

63. Ent arvesse tuleb võtta, et kohtuotsuse resolutsioonis ei nimetata määruse nr 2913/92 artikli 236 lõiget 2, vaid ainult selle lõiget 1. Euroopa Kohtu otsuse punktis 2 on nimelt öeldud, et „[p]õhikohtuasjas kõne all oleval importijal, kes esitas siseriiklikus kohtus hagi otsuste peale, millega nõuti dumpinguvastase tollimaksu tasumist vastavalt määrusele nr 2398/97, mis tunnistatakse käesoleva otsusega kehtetuks, on põhimõtteliselt õigus tugineda põhikohtuasjas [ ( 19 )] asjaomase akti kehtetusele, et nõuda tasutud tollimaksu tagasimaksmist vastavalt nõukogu […] määruse nr 2913/92 artikli 236 lõikele 1”.

64. Rõhutasin väljendit „põhikohtuasjas”, sest minu arvates tahtis Euroopa Kohus nende kahe eri väljendusega eristada kahte erinevat olukorda kehtetuks tunnistamise tagasiulatuvuse kindlaksmääramisel. Ühelt poolt nende isikute olukord, kes on tasunud neilt õigusvastaseks tunnistatud määruse alusel sisse nõutud tollimaksu, on seda määrust järginud ega ole selle rakendusakte siseriiklikes ametiasutustes vaidlustanud. Teiselt poolt nende isikute olukord nagu Ikea, ja nagu hiljem näeme, ka CIVAD, kes astusid määruse rakendamise vastu ja aitasid lõpuks kaasa selle kehtetuks tunnistamisele Euroopa Kohtus. Kui esimeste suhtes peaks kehtima ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 kehtestatud piirang, siis teiste osas ei ole kohtulikule kehtetuks tunnistamisele omasel tagasiulatuvusel mingeid piiranguid.

65. Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 kehtestatud ajaline piirang välistab kindlalt igasuguse võimaluse alusetult makstud summade tagasinõudmiseks pärast kolmeaastase tähtaja möödumist, arvestades kuupäevast, mil summast teatati; ainsa erandi moodustavad vääramatu jõu juhtumid.

66. Ent selline käsitusviis võib olla lubatav ainult nende isikute puhul, kes ei astunud nende käsutuses olevate õiguslike vahenditega lõpuks õigusvastaseks tunnistatud määruse vastu. See ei sobi aga nende isikute puhul, kes tegid kehtetuks tunnistamise võimalikuks – st nende puhul, kes tegid määruse rakendusakte vaidlustades võimalikuks Euroopa Kohtu sekkumise. Just nende viimaste suhtes peab kehtima kehtetuks tunnistavate kohtuotsuste tagasiulatuvuse põhimõte, välja arvatud erandliku ja nõuetekohaselt põhjendatud Euroopa Kohtu otsuse korral. ( 20 )

67. Teine variant – see tähendab kõnealuse kohtuotsuse õiguslike tagajärgede ajaline piiramine tähtajaga, mille dies a quo on sarnane ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 ettenähtuga – annaks käesoleval juhul tulemuse, mis oleks vaevalt kooskõlas õigusega õiguskaitsevahendile (põhiõiguste harta artikkel 47). Tegelikult lisanduks raskustele, mille pidi ületama kõnesoleva importija taoline eraõiguslik isik, et jõuda niisuguse määruse nagu määrus nr 2398/97 kohtuliku kontrollini, ( 21 ) väärastunud loogika tulemusena veel pettumus seetõttu, et ta ei saa kasu kõnealuse kehtetuks tunnistava kohtuotsuse materiaalsetest ja praktilistest tulemustest.

68. Minu tõlgenduses jäeti seega kohtuotsuse Ikea resolutsioonist välja igasugune viide ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikele 2 mõttega, et „põhikohtuasjas” võiks Ikea nõuda Euroopa Kohtu eelotsusemenetluses kehtetuks tunnistamise tagajärgede ajalise kestuse pikendamist üldkorras.

69. Nii ei ole see seevastu isikute puhul, kes ei ole vaidlustanud ühtki määruse nr 2398/97 rakendusakti ja kelle suhtes kehtib vastavalt kohtuotsuse Ikea punktis 67 sedastatule täies ulatuses kõnealuses artikli 236 lõikes 2 kehtestatud ajaline piirang.

70. Ent mis saab äriühingust CIVAD? Kui põhikohtuasjas tõendatakse, et äriühingu CIVAD menetluslik käitumine on määruse nr 2398/97 suhtes reageerimise osas võrreldav Ikea omaga, ei või minu arvates sel juhul kõnealuse määruse kehtetuks tunnistamise õiguslikud tagajärjed olla kummagi jaoks erinevad. ( 22 ) Ainuüksi võimalus, et siseriiklik kohus ei ole vajaduse korral võimaldanud Euroopa Kohtul teha eelotsust rakendatud määruse kehtivuse kohta, ( 23 ) ei või teda kahjustada niivõrd, et tema olukord samastatakse praktikas nende isikute omaga, kes leppisid sellise õigusnormi kohaldamisega, mille õigusvastasuse peale CIVAD kaebas kohe, kui tal oli selleks võimalus, ja kasutas selleks seaduse alusel tema käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid.

71. Kokkuvõttes leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele tuleb teise võimalusena vastata, et kõnealune juhtum ei kujuta endast vääramatu jõu juhtumit, ent sellele vaatamata ei tekita niisugune määruse õigusvastaseks tunnistamine – nagu määruse nr 2398/97 puhul kohtuotsuses Ikea – ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud ajalise piiranguga õigust maksu tagasimaksmisele või vähendamisele konkreetsel juhul, mil niisugune importija nagu põhikohtuasjas on reageerinud, tuginedes selle määruse õigusvastasusele, kusjuures viimase asjaolu määrab kindlaks eelotsusetaotluse esitanud kohus.

D. Tribunal d’instance ’i poolt teise võimalusena esitatud teine küsimus

72. Järgnevalt käsitlen teise võimalusena esitatud teist küsimust juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab esimese küsimuse puhul piirduda vastusega, et kõnealune juhtum ei kujuta endast vääramatu jõu juhtumit: kas tolliamet pidi reageerima kohe, kui WTO tunnistas määruse nr 2398/97 dumpinguvastase lepinguga kokkusobimatuks? ( 24 )

73. Leian, et Prantsusmaa tolliamet ei oleks saanud reageerida juba tasutud tollimaksu tagasimaksmisega ainult sellel alusel. Lihtsalt sellepärast, et määrus nr 1515/2001 usaldab ühendusele nende meetmete võtmise, mida viimane peab VLO poolt heaks kiidetud dumpingu- ja subsiidiumivastaste meetmete aruande põhjal vajalikuks. Need meetmed võivad vastavalt määruse artikli 1 lõikele 1 olla „vaidlustatud meetme tühistamine või muutmine” (punkt a) või „teatavas olukorras vajalikuks peetavate muude erimeetmete võtmine” (punkt b), kusjuures on antud võimalus võtta mõlemat liiki meetmeid korraga.

74. Võimalik reageerimine liidu määruse dumpinguvastase lepinguga kokkusobimatuks tunnistamisele on seega liidu institutsioonide ülesanne, nii et siseriiklik ametiasutus, kes otsustab selles suhtes meetmeid võtta, tungib paratamatult ühenduse pädevusalasse. Piisab sellest, kui mõelda, et siseriikliku tolliameti nõusolek maks omal algatusel tagasi maksta läheks vastuollu määrusega, mis on – vastuolu dumpinguvastase lepinguga kõrvale jättes – liidu õiguse seisukohalt täiesti kehtiv.

75. Eeltoodule vaatamata ei pea liidult oodatava reageerimise tulemus tingimata olema tasutud tollimaksu tagasimaksmine. Esiteks sellepärast, et kokkusobimatus dumpinguvastase lepinguga, nagu ma juba märkisin, ei väljendu WTO raames enamas kui konsulteerimis- ja läbirääkimiskohustuses, mis ei võimalda välistada võimalust, et läbirääkimisprotsess päädib lahendustega, mis ei pea tingimata väljenduma selle tollimaksu tagasi maksmises. Teiseks, kuivõrd määrusega nr 1515/2001 antud võimalused ulatuvad määruse kehtetuks tunnistamise või muutmiseni või „teatavas olukorras vajalikuks peetavate muude erimeetmete võtmiseni”, ei ole ka välistatud, et olukorra VLO aruande seisukohast uuesti läbivaatamisel võidakse tollimaksu, mida nõuti kõnealuses aruandes nimetatud põhjustel võib-olla alusetult, siiski sisse nõuda mõnel muul alusel peale selle, mille WTO on hukka mõistnud.

VII. Ettepanek

76. Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. a) Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 kehtestatud kolmeaastane tähtaeg ei hõlma juhtusid, kus impordi- või eksporditollimaksu sissenõudmise seadusliku aluse puudumine on tingitud sellest, et õigusnorm, mille alusel kõnealust tollimaksu sisse nõuti, on ise õigusvastane. b) Kuna kõnealune tähtaeg ei ole kohaldatav, ei saa kohaldatav olla ka sellest ettenähtud erand, vääramatu jõud. 2. Teine võimalus: Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 esimeses lõigus ettenähtud ajaline piirang ei mõjuta määruse niisuguse õigusvastaseks tunnistamise tõttu nagu see, mis leidis aset määrusega nr 2398/97 27. septembri 2007. aasta otsuses kohtuasjas C-351/04: Ikea Wholesale, õigust maksu tagasimaksmisele või vähendamisele konkreetselt importija puhul, kes on toiminud mõistliku hoolsusega. Selle, kas CIVAD toimis selles suhtes nõutava hoolsusega, määrab kindlaks eelotsusetaotluse esitanud kohus. 3. Veel üks võimalus: a) Ühenduse määruse õigusvastaseks tunnistamine ei ole ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 teise lõigu tähenduses vääramatu jõu juhtum. b) Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmas lõik ei kohusta tolliasutusi dumpinguvastast tollimaksu omal algatusel tagasi maksma üksnes põhjusel, et õigusnorm on tunnistatud WTO normidega kokkusobimatuks.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „ühenduse tolliseadustik”.

( 3 ) ELT L 332, lk 1.

( 4 ) Kohtuasi C-351/04, EKL 2007, lk I-7723; edaspidi „kohtuotsus Ikea”.

( 5 ) ELT L 336, lk 234; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211.

( 6 ) WT/DS 141/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport du Groupe spécial du 30 octobre 2000. [Euroopa Ühendus – Indiast pärit puuvillase voodipesu suhtes kehtestatud dumpinguvastane imporditollimaks, vaekogu 30. oktoobri 2000. aasta aruanne].

( 7 ) WT/DS 141/AB/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport de l’Organe d’appel du 1er mars 2001. [Euroopa Ühendus – Indiast pärit puuvillase voodipesu suhtes kehtestatud dumpinguvastane imporditollimaks, apellatsioonikogu 1. märtsi 2001. aasta aruanne].

( 8 ) ELT L 201, lk 10; ELT eriväljaanne 11/38, lk 50.

( 9 ) Määrus, millega muudetakse määrust nr 2398/97 ning peatatakse selle kohaldamine Indiast pärit impordi suhtes (EÜT L 219, lk 1).

( 10 ) Määrus, millega muudetakse määrust nr 2398/97 ning lõpetatakse menetlus Pakistanist pärit impordi suhtes (EÜT L 26, lk 1).

( 11 ) ELT L 81, lk 1.

( 12 ) See on tõlgendus, mille Euroopa Kohus andis kohtuotsuses Ikea ja näiteks ka 10. mai 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-463/98: Cabletron (EKL 2001, lk I-3495, punkt 26).

( 13 ) 8. septembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-89/10 ja C-96/10: Q-Beef ja Bosschaert, EKL 2011, lk 7819, punkt 48.

( 14 ) Seoses sellega vt 21. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-242/09: Albron Catering (EKL 2010, lk 10309, punktid 35–37).

( 15 ) Sellega seoses vt eelkõige 27. veebruari 1985. aasta otsus kohtuasjas 112/83: Société des produits de maïs, EKL 1985, lk 719, punktid 16–18, ja 26. aprilli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-228/92: Roquette Frères, EKL 1994, lk I-1445, punktid 17–20 ja 25–30. Sellega seoses vt Cremer, W., „Art. 231, Rn. 6”, teoses Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, München, 3. tr, 2007, ja Wegener, W. B., „Art. 234, Rn. 39–42”, teoses Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, München, 3. tr, 2007.

( 16 ) Sellega seoses vt eelkõige Haltern, U., Europarecht. Dogmatik im Kontext, 2. tr, Mohr Siebeck, 2007, joonealused märkused 509–543.

( 17 ) Samuti Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 17. novembri 2009. aasta otsuse puhul kohtuasjas T-143/06: MTZ Polyfilms vs. nõukogu, EKL 2009, lk II-4133, mille alusel tunnistati kehtetuks nõukogu 27. veebruari 2006. aasta määrus (EÜ) nr 366/2006, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1676/2001, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks muu hulgas Indiast pärit polüetüleentereftalaatkile impordi suhtes (ELT L 68, lk 6). Õigupoolest nõustus komisjon sel juhul ja teiste meetmete hulgas kutsuma teatega nr 2010/C 131/03 (ELT 2010, C 131, lk 3) asjaomaseid isikuid taotlema esimesel võimalusel vastavate maksude tagasimaksmist, sätestades sõnaselgelt, et kohaldatavas tollialases õigusaktis kehtestatud tähtaeg ei ole kohaldatav. Samasuguses sõnastuses nõustus komisjon maksu tagasi maksmisega määruse nr 261/2008 puhul, millele CIVAD kohtuistungil viitas ja mida on nimetatud punktis 33, ilma et teda oleks olnud selleks kohustatud kehtetuks tunnistava kohtuotsusega.

( 18 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 19 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 20 ) Ammendavuse huvides pean siiski hoiatama, et – nagu märgib komisjon – ühes varasemas kohtuotsuses (Cabletron, eespool viidatud) võetakse nimelt vastu lahendus, mille pakkus välja kohtujurist Jacobs, kes oma ettepaneku punktis 115 ütles, et „ei ole mingit põhjust selleks, et piirata minu ettepaneku kohaselt kohtuotsusega kehtetuks tunnistamise tagasiulatuvat mõju (ex tunc). Igal juhul tuleb märkida, et selle praktiline mõju puudutab ainult 1. jaanuarist 2000 varasemat perioodi ja et ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõige 2 kehtestab seaduslikult tasumisele mittekuulunud tollimaksude tagasi maksmiseks või vähendamiseks kolmeaastase tähtaja” [mitteametlik tõlge].

( 21 ) Näib, et ei olnud kerge tõendada, et kõnealune määrus puudutas teda kohtupraktika mõistes „isiklikult”. Vt sellega seoses muu hulgas Lenaerts, K., „Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union”, Cahiers de droit européen, 2009, nr 5 ja 6, lk 711–745.

( 22 ) Nimetatud menetluses võis selle aspekti kohta lisada mõned otsustuselemendid. Tegelikult reageeris CIVAD ühenduses teiste äriühingutega määruse nr 2398/97 vastu juba 2. märtsil 1998, esitades Esimese Astme Kohtusse tühistamishagi, mis tunnistati menetlusvigade tõttu 24. veebruari 2000. aasta kohtumäärusega vastuvõetamatuks (T-37/98, FTA jt vs. nõukogu, EKL 2000, lk II-373). Kõnealune hagi ei põhinenud nagunii põhjustel, milles hiljem tehti kohtuotsus Ikea, sest hagi esitamise ajal (1998. aasta märts) ei olnud WTO-s India esitatud kaebuse (1998. aasta august) tulemusel algatatud konsultatsioone veel alustatudki. Esimese vaidlustamiskatse (mille vastu nii nõukogu kui ka komisjon väitsid, et see on õigustatud huvi puudumise tõttu vastuvõetamatu) läbikukkumisele vaatamata pean oluliseks see välja tuua väga kõneka asjaoluna äriühingu CIVAD huvist ja hoolest minna kohtusse määruse nr 2398/97 vastu.

( 23 ) On oluline märkida, et CIVAD ise hoiatas siseriiklikke ametiasutusi, et on kohane oodata ära Euroopa Kohtu otsus selles küsimuses.

( 24 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus määrab oma küsimuses kindlaks kolm olulist momenti WTO-s määruse nr 2398/97 dumpinguvastase lepinguga kokkusobimatuse kindlaksmääramiseks järgitud menetluses. Nagu ma järgnevalt selgitan, ei oleks selle menetluse toimumise käik ega järeldused võinud olla liidu õiguses piisavaks aluseks siseriiklike ametiasutuste reageerimiseks, mida tahtis CIVAD. Leian seetõttu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu märgitud kolme menetlusetapi eristamine ei ole asjassepuutuv.