KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PHILIPPE LÉGER

esitatud 26. mail 20051( )

Kohtuasi C‑386/03

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Saksamaa Liitvabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades – Direktiivi ebaõige ülevõtmine

1. Käesoleva hagiga palutakse Euroopa Kohtul taas kord uurida siseriiklikku meedet, millega võetakse üle nõukogu 15. oktoobri 1996. aasta direktiiv 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades.( )

2. Euroopa Ühenduste Komisjon palub seekord Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik võttis meetmeid, mis on vastuolus direktiivi 96/67 artiklitega 16 ja 18, on ta rikkunud kõnesolevast direktiivist tulenevaid kohustusi.

3. Euroopa Kohtul oli hiljuti võimalus otsustada Itaalia õigusakti direktiivile 96/67 vastavuse üle 9. detsembri 2004. aasta kohtuotsuses.( ) Nimelt otsustas ta selles, et kõnealuse siseriikliku õigusaktiga lennujaama maapealse käitluse turule tulevatele uutele teenuseosutajatele kehtestatud kohustus tagada töötajate ülevõtmine, on direktiiviga 96/67 vastuolus.

4. Pealegi on Euroopa Kohtul juba varem selle direktiivi artikli 16 lõiget 3 tulnud tõlgendada 16. oktoobri 2003. aasta otsuses kohtuasjas,( ) millest tuleneb nimelt, et kõnesoleva artikliga „on vastuolus, et lennujaama käitaja seab lennujaama maapealse käitluse turule pääsemise tingimuseks, et maapealse käitluse teenuste osutaja või omakäitlust teostav lennujaama kasutaja peab maksma juurdepääsutasu, mille eest talle antakse võimalus teenida kasumit ja mis lisandub tasule, mida nimetatud teenuste osutaja või kasutaja maksab lennujaama rajatiste ja sisseseade kasutamise eest”.

5. Käesolevas kohtuasjas peab Euroopa Kohus nende kahe kohtuotsuse täienduseks täpsustama, kas liikmesriik võib lubada lennujaama käitajal nõuda lennujaama maapealse käitluse turule tulevatelt uutelt teenuseosutajatelt lisaks sellele, et nad võtaksid üle kõnesoleval turul tegutsenud eelmise ettevõtja palgatud töötajad, veel ka seda, et nad osaleksid nende töötajate ülevõtmisest keeldumisega tekitatud kulude, nimelt peamiselt koondamiskulude rahastamises.

I. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

6. Direktiivis 96/67 on ette nähtud ühenduse lennujaamades maapealse käitluse teenuste turu järkjärgulise avamise kord.

7. Selle direktiivi viienda põhjenduse kohaselt peaks „maapealse käitluse turu avamine […] aitama vähendada lennuettevõtjate tegevuskulusid ja parandama lennujaama kasutajatele osutatavate teenuste kvaliteeti”.

8. Lisaks on direktiivi 96/67 üheksanda põhjenduse kohaselt „vaba juurdepääs maapealse käitluse turule […] kooskõlas ühenduse lennujaamade tõhusa toimimise põhimõtetega”.

9. Selle turu avamisega nägi ühenduse seadusandja ühelt poolt ette, et maapealse käitluse teenuste osutajatele ja omakäitlust teostavatele lennujaama kasutajatele peab olema tagatud juurdepääs lennujaama seadmetele, ent sellise juurdepääsu eest „võib siiski küsida tasu”.( )

10. Teisalt oli ta seisukohal, et „liikmesriikidele peab jääma õigus tagada maapealse käitluse teenuseid osutavate ettevõtete töötajatele piisav sotsiaalkaitse tase”.( )

11. Direktiivi artiklites 16 ja 18 arendatakse neid ühenduse õigusnormide kahte aspekti.

12. Kõnesoleva direktiivi artikkel 16 pealkirjaga „Juurdepääs rajatistele ja sisseseadele” on sõnastatud järgmiselt:

„1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et maapealse käitluse teenuste osutajad ja omakäitlust teostada soovivad lennujaama kasutajad omavad juurdepääsu lennujaama rajatistele ja sisseseadele nende tegutsemist võimaldaval määral. Kui lennujaama käitaja või vajaduse korral ametiasutus või mõni muu organ, kes seda kontrollib, seab tingimused sellisele juurdepääsule, peavad need tingimused olema asjakohased, objektiivsed, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad.

[…]

3. Kui juurdepääs lennujaama rajatistele ja sisseseadele on tasuline, määratakse tasumäär vastavalt asjakohastele, objektiivsetele, avalikele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele.”

13. Direktiivi 96/67 artikkel 18 pealkirjaga „Sotsiaal-ja keskkonnakaitse” sätestab järgmist:

„Ilma et see piiraks käesoleva direktiivi kohaldamist ja vastavalt ühenduse õiguse muudele sätetele, võivad liikmesriigid võtta vajalikke meetmeid tagamaks töötajate õiguste ning keskkonna kaitset.”

14. Lõpuks, kuivõrd selle ühenduse õigusnormi kohta tegid märkusi kaks poolt, märgin, et nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta,( ) artikli 1 lõige 1 näeb ette et:

„a) Käesolevat direktiivi kohaldatakse ettevõtja, ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena.

b) Kui punktist a ja käesoleva artikli järgmistest sätetest ei tulene teisiti, on üleminek käesoleva direktiivi tähenduses oma identiteeti säilitava majandusüksuse üleminek, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, mille eesmärk on majandustegevus põhi- või kõrvaltegevusena.”

15. Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 esimene lõik sätestab, et „[v]õõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad üleminekukuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.”

B. Siseriiklik õigus

16. Direktiiv 96/67 võeti Saksa õigusesse üle peamiselt 11. novembri 1997. aasta seadusega lennujaamades maapealse käitluse teenuste osutamise kohta (Gesetz über Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen)( ) ja 10. detsembri 1997. aasta määrusega lennujaamades maapealse käitluse teenuste osutamise kohta (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen; edaspidi „BADV”).( )

17. BADV § 8 pealkirjaga „Tingimused” lõige 2 sätestab:

„(2) Lennujaama käitajal on maapealse käitluse teenuste osutajalt või omakäitlust teostavalt lennujaama kasutajalt õigus nõuda, et see võtaks üle talle loovutatud maapealse käitluse teenuste osutamisega seotud töötajad. Töötajad valitakse välja asjakohaste kriteeriumide, eriti nende tööülesannete alusel. Kohaldamisele kuulub § 9 lõike 3 kolmas lause ilma, et see piiraks tsiviilseadustiku § 613a kohaldamist.”( )

18. BADV § 9 pealkirjaga „Juurdepääs” sätestab:

„(1) Lennujaama käitaja ning maapealse käitluse teenuste osutaja või omakäitlust teostav lennujaama kasutaja on kohustatud sõlmima lepingu lennujaama ning lennujaama rajatiste ja sisseseade vajalikus ja kättesaadavas ulatuses kasutamise kohta, samuti käesoleva määruse alusel lennujaama käitajale tasu maksmise ning nõuete kohta, millele maapealse käitluse teenuste osutaja või omakäitlust teostav lennujaama kasutaja peavad § 8 kohaselt vastama.

(2) Lennujaama käitaja tagab käesoleva määruse alusel lennujaama rajatisi ja sisseseadet kasutama õigustatud maapealse käitluse teenuste osutajatele ning kasutajatele juurdepääsu nimetatud rajatistele ja sisseseadele ulatuses, mis on vajalik nende tegevuseks ega piira seda alusetult. Kui lennujaama käitaja seab juurdepääsule tingimused, peavad need olema asjakohased, objektiivsed, läbipaistvad ning mittediskrimineerivad.

(3) Lennujaama käitajal on õigus nõuda maapealse käitluse teenuste osutajatelt ning omakäitlust teostavatelt lennujaama kasutajatelt tasu lennujaama rajatistele ja sisseseadele juurdepääsu, nende kättesaadavuse tagamise ja kasutamise eest. Tasu määratakse pärast konsulteerimist lennujaama kasutajate komiteega vastavalt asjakohastele, objektiivsetele, läbipaistvatele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele ning teenustasuna võib seda kasutada lennujaama omafinantseerimiseks. Lennujaama käitaja võib tasumäära kindlaksmääramisel asjakohaselt arvestada maapealse käitluse teenuste osutamise üleminekul maapealse käitluse teenuste osutajale või omakäitlust teostavale kasutajale tekkivaid vajalikke kulusid, eelkõige töötajate ülevõtmata jätmisega seotud kulusid.”

II. Kohtueelne menetlus

19. Pärast Saksa õigusnormide uurimist leidis komisjon, et BADV § 8 lõikega 2 ja § 9 lõikega 3 võeti direktiivi 96/67 artiklid 16 ja 18 siseriiklikusse õigusesse üle ebaõigesti. Seega saatis komisjon Saksamaa Liitvabariigile 28. veebruaril 2000. aastal märgukirja.

20. Oma 16. mai 2000. aasta vastuses vaidlustas Saksamaa valitsus ette heidetud rikkumise.

21. See vastus komisjoni ei veennud ning ta saatis 21. märtsi 2002. aasta kirjaga Saksamaa valitsusele põhjendatud arvamuse, milles ta kordas oma etteheidet.

22. Kuna komisjon ei jäänud põhjendatud arvamusele antud vastusega rahule, esitas ta käesoleva menetluse algatamiseks EÜ artikli 226 alusel hagiavalduse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 12. septembril 2003.

III. Hagi

23. Komisjon palub hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud direktiivist 96/67 tulenevaid kohustusi, kuivõrd ta võttis BADV § 8 lõike 2 ja § 9 lõike 3 alusel meetmeid, mis ei ole kõnesoleva direktiivi artiklitega 16 ja 18 kooskõlas. Lisaks nõuab ta, et kohtukulud mõistetaks välja sellelt liikmesriigilt.

24. Komisjon heidab seega Saksamaa Liitvabariigile ette direktiivi 96/67 kahe artikli, nimelt artiklite 16 ja 18 rikkumist. Ma käsitlen kõigepealt direktiivi 96/67 artikli 18 rikkumisega seotud väidet ja seejärel artikli 16 rikkumisega seotud väidet.

A. Direktiivi 96/67 artikli 18 rikkumisega seotud väide

1. Poolte argumendid

25. Komisjon rõhutab sissejuhatuseks, et liikmesriikide poolt direktiivi 2001/23 ülevõtmiseks võetud üldised kaitsemeetmed on kohaldatavad ka maapealse käitluse teenuste osutamise valdkonnas. Ta täpsustab seega, et kui direktiivis 96/67 nimetatud maapealse käitluse turu avamine toob kaasa ettevõtte või asutuse ülemineku direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti b tähenduses, siis lähevad võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.

26. Olles seda täpsustanud, märgib komisjon, et ta taotleb oma hagiga, et tuvastataks, et BADV § 8 lõikes 2 ja § 9 lõikes 3 nimetatud meetmed võimaldavad direktiiviga 2001/23 reguleerimata juhtudel maapealse käitluse teenuste osutamise ülemineku puhul sotsiaalkulude osas diskrimineerivalt eristada lennujaama käitajat ühelt poolt ning teisi teenuste osutajaid ja omakäitlust teostavaid kasutajaid teiselt poolt, ning et need takistavad nii viimaste juurdepääsu turule, moonutades nende kahte liiki ettevõtjate vahelist konkurentsi.

27. Nimelt võimaldaksid kõnesolevad meetmed lennujaama käitajal veeretada täielikult või osaliselt turule tulnud uute ettevõtjate kanda nende töötajatega seotud kulud, kellele tal ei ole turu avanemisest tuleneva turuosa kaotamise tõttu enam tööd anda, mis suurendab turule juurdepääsu kulusid nendele uutele tulijatele. Kõnesolevate siseriiklike sätete sõnastusest tulevat selgesti välja, et kulude kajastamise võimalust pakutakse ainult lennujaama käitajale, samas kui teised teenuseosutajad ja omakäitlust teostavad lennujaama kasutajad, kes kaotavad turu avamise tõttu osa oma turust, ei saa tugineda samalaadsetele õigustele ja peaksid tervikuna ise kandma oma tegevuse võimalikust kaotamisest tulenevad „sotsiaalkulud”.

28. Pealegi leiab komisjon, et BADV § 8 lõikega 2 pannakse lennujaamas maapealse käitluse turule tulevatele ettevõtjatele varjatud kohustus töötajate ülevõtmiseks, mida direktiivi 96/67 artikkel 18 ei võimalda.

29. Lõpuks rõhutab ta, et Saksa õigusnormiga kehtestatud mehhanism soodustab rohkem lennujaama käitaja finantshuve kui töötajate kaitset.

30. Saksamaa valitsus märgib vastuseks nendele argumentidele, et tema siseriiklik õigusnorm on kooskõlas direktiivi eesmärgiga, kuna see võimaldab maapealse käitluse teenuste turule juurdepääsu järkjärgulist liberaliseerimist võrdsetes konkurentsitingimustes maapealse käitluse teenuste turul, võttes arvesse lennujaama käitajate kui endiste riigiettevõtete seisundi eripära.

31. Saksamaa valitsus väidab lisaks, et BADV § 8 lõikes 2 on lennujaama endise käitaja ning uue ettevõtja vahelisel kokkuleppel põhineva süsteemiga loodud mehhanism, mis kaitseb tegevuse üleandmise puhul võimaluste piires töölepinguid.

32. Saksamaa valitsuse sõnul taotleb BADV § 8 lõige 2 koosmõjus § 9 lõikega 3 õiglase tasakaalu loomist töötajate kaitse ja liberaliseerimiseesmärgi vahel, see tähendab lennujaama käitaja, palgatöötajate ja uute turul osalejate huvide vahel. Tema meelest oleks lennujaama käitaja konkureerivate uute teenuseosutajate suhtes ebasoodsas olukorras, ta peaks üksi kandma kõnesolevate teenuseosutajate töötajate ülevõtmata jätmisega kaasnevad kulud.

33. Pealegi sisaldavat BADV § 8 lõige 2 uue konkurendi ja lennujaama käitaja suhtes vaid kohustust pidada töötajate ülevõtmise osas läbirääkimisi, ja mitte töötajate ülevõtmise kohustust nagu Itaalia puhul eespool viidatud kohtuasjas komisjon v. Itaalia. Sellepärast ei olevat see kohtuotsus, millele komisjon tugineb, käesolevas kohtuasjas asjassepuutuv.

34. Saksamaa valitsus märgib samuti, et alles teise võimalusena näeb siseriiklik õigusnorm ette, et lennujaama käitaja võib liberaliseerimisest ning töötajate ülevõtmisest keeldumisest tulenevad sotsiaalkulud jaotada võrdselt ja proportsionaalselt turul osalejate vahel asjakohaste, objektiivsete, läbipaistvate ning mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel.

35. Lisaks ei kujuta vaidlustatud BADV sätted endast diskrimineerivaid tõkkeid turule juurdepääsuks, sest töötajate ülevõtmata jätmisest tekkivates kuludes osalemine on kohaldatav proportsionaalselt kõikide teenuseosutajate suhtes.

36. Lõpetuseks möönab Saksamaa valitsus, et kõnesolev õigusnorm läheb direktiiviga 2001/23 reguleeritavatest olukordadest kaugemale. Ta märgib nimelt, et asjaolu, et lennujaama käitaja kannab maapealse käitluse tegevuse üle vaid teatud protsendimääral, võib organiseeritud kollektiivi ja majandustegevuse teostamiseks vajalike vahendite puudumise tõttu välistada majandusüksuse ülemineku selle direktiivi tähenduses.

2. Hinnang

37. Nimetan kõigepealt, et pooled nõustuvad, et BADV § 8 lõikest 2 ja § 9 lõikest 3 tulenev Saksa õigusnorm väljub direktiivi 2001/23 kohaldamisala piiridest ja seda võib seega selles osas analüüsida ainult direktiivi 96/67( ) asjassepuutuvate sätete alusel.

38. Seda täpsustanud, leian, et komisjoni esimene väide, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud direktiivi 96/67 artiklit 18, on põhjendatud. Minu meelest tuleks selles veendumiseks kõigepealt uurida eespool viidatud Euroopa Kohtu otsuse põhijooni kohtuasjas komisjon v. Itaalia.

39. Selles liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis heitis komisjon nimelt Itaalia Vabariigile ette maapealse käitluse teenuseliikide ülekandmise korral eelneva teenuseosutaja töötajate ülevõtmise kohustuse kehtestamist õigusjärgsele teenuseosutajale, proportsionaalselt viimase poolt ülevõetud liikluse või tegevuse osaga.

40. Selle väite põhjendatuse hindamiseks rõhutas Euroopa Kohus,( ) et liikmesriikide õigus tagada maapealse käitluse teenuseid osutavate ettevõtete töötajatele sobilik sotsiaalkaitsetase „ei anna piiramatut seadusandlikku pädevust ning seda tuleb rakendada viisil, mis ei kahjusta direktiivi 96/67 kasulikku mõju ega soovitud eesmärke”. Euroopa Kohus nimelt märkis, et „kõnealuse direktiivi eesmärk on tagada maapealse käitluse turu avamine, mis vastavalt sama direktiivi viiendale põhjendusele peaks aitama vähendada eelkõige lennuettevõtjate tegevuskulusid”.( )

41. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et tõlgendus, mille kohaselt kuulub kohustus, et uued teenuseosutajad maapealse käitluse turul on sunnitud eelmise teenuseosutaja palgatud töötajad üle võtma, direktiivi 96/67 artikliga 18 lubatud piiridesse, „teeks […] uute teenuseosutajate maapealse käitluse turule tulemise põhjendamatult keeruliseks”. Selle tulemusena muutuks lennujaama infrastruktuuride ratsionaalne kasutamine ja lennujaama kasutajatelt sissenõutavate teenustasude vähendamine küsitavaks.( )

42. Euroopa Kohus leidis ühtlasi, et „ettevõtjatele […] kehtestatud kohustus võtta üle eelmise teenuseosutaja personal paneb tegelikult uued konkurendid võrreldes juba tegutsevate ettevõtetega ebasoodsasse olukorda ning ohustab maapealse käitluse turu avamist, vähendades seega direktiivi 96/67 kasulikku mõju.”( ) Sellest tuleneb, et Euroopa Kohtu käsituses „vaidlustatud õigusnorm takistab selle direktiivi eesmärgi täitmist, nimelt kõnealuse turu avamist ja ühendusesisese konkurentsi jaoks asjakohaste tingimuste loomist selles sektoris”.( ) Seega pidi Euroopa Kohus niisugust õigusnormi pidama direktiiviga 96/67 vastuolus olevaks.

43. Kas Euroopa Kohtu sellist arutluskäiku siseriikliku õigusnormi suhtes, mis kohustab uusi maapealse käitluse turule tulijaid töötajaid üle võtma, võib kasutada BADV-s ette nähtud Saksa õigusnormi direktiivile 96/67 vastavuse hindamisel? Ma usun, et kõnesoleva siseriikliku õigusakti § 8 lõike 2 puhul on vastus jaatav.

44. Tegelikult, isegi kui töötajate ülevõtmise kohustus ei paista Saksa süsteemis nii ilmne kui Itaalia süsteemi puhul, tuleb see esile Saksa õigusnormi tähelepanelikul uurimisel.

45. Nii ei veena mind nende sätete lugemisel Saksamaa valitsuse kaitseargumendid, mille kohaselt on uued maapealse käitluse turule tulijad kohustatud lennujaama käitajaga töötajate ülevõtmise küsimuses üksnes läbirääkimisi pidama. Sellega seoses tuleks meenutada, et BADV § 8 lõige 2 sätestab sõnaselgelt, et „[l]ennujaama käitajal on maapealse käitluse teenuste osutajalt või omakäitlust teostavalt lennujaama kasutajalt õigus nõuda, et see võtaks üle talle loovutatud maapealse käitluse teenuste osutamisega seotud töötajad.”( )

46. Seega ei ole minu meelest kahtlust, et see Saksa õiguse norm lubab sõnaselgelt ja üldiselt, see tähendab väljaspool konkreetset ettevõtte ülemineku juhtu direktiivi 2001/23 artikli 1 tähenduses, lennujaama käitajal kohustada teenuseosutajat või omakäitlust teostavat lennujaama kasutajat võtma üle talle loovutatud maapealse käitluse teenustega seotud töötajaid.

47. Järelikult tuleks sellist siseriiklikku õigusnormi pidada eespool viidatud kohtuasjas komisjon v. Itaalia tehtud Euroopa Kohtu otsuse kohaselt direktiivi 96/67 artikliga 18 vastuolus olevaks. Nimelt näib mulle, et lennujaama käitaja poolt rakendatuna võib see siseriikliku õigusnormi säte liialt raskendada uute teenuseosutajate maapealse käitluse turule tulemist, seada uued potentsiaalsed konkurendid juba asutatud ettevõtetega võrreldes ebasoodsasse olukorda ning lõpetuseks ohustada maapealse käitluse teenuste osutamise turu avamist, mille tagajärjel kahjustataks direktiivi 96/67 kasulikku mõju.

48. Kui nüüd arvestada kõnesoleva direktiivi artikli 18 alusel Saksa õigusaktiga kehtestatud normi tervikuna, nagu teeb komisjon, tuleks rõhutada asjaolu, et viimane sisaldab kahte aspekti: ühelt poolt, nagu äsja nägime, lennujaama käitaja õigust nõuda teenuseosutajalt või omakäitlust teostavalt lennujaama kasutajalt, et ta võtaks üle talle loovutatud maapealse käitluse teenustega seotud töötajad, ning teiselt poolt BADV § 9 lõikes 3 lennujaama käitajale ette nähtud õigust „tasumäära kindlaksmääramisel asjakohaselt arvestada maapealse käitluse teenuste osutamise üleminekul maapealse käitluse teenuste osutajale või omakäitlust teostavale kasutajale tekkivaid vajalikke kulusid, eelkõige töötajate ülevõtmata jätmisega seotud kulusid”.

49. Saksa õigusnormi kaks osa on omavahel seotud; nimelt võib BADV § 8 lõike 2 ja § 9 lõike 3 viimase lause koostoimes lugemisest järeldada, et kui üks või mitu teenuseosutajat või omakäitlust teostavat lennujaama kasutajat keelduvad neile loovutatud maapealse käitluse teenustega seotud töötajaid üle võtmast, on lennujaama käitajal ikkagi võimalus jaotada sellest töötajate ülevõtmata jätmisest tekkivad kulud kõnesoleval turul osalejate vahel. Nii ei pea lennujaama käitaja kandma maapealse käitluse turu avamisest tekkivaid „sotsiaalkulusid” üksinda.

50. Seetõttu leian, et see BADV § 9 lõikega 3 lennujaama käitajale antud õigus soosib pigem lennujaama käitaja finantshuve kui töötajate kaitset. Sellest tulenevalt rikub Saksa õigusnorm minu arvates direktiivi 96/67 artiklit 18.

51. Saksamaa valitsus leiab tõesti, et BADV § 9 lõiget 3 tuleks analüüsida aspektist, et selle eesmärk on innustada uusi turul osalejaid pidama lennujaama käitajaga läbirääkimisi tegevuse ülevõtmise tingimuste osas töötajate huvides.( ) Ma usun siiski, et selline analüüs ei kummuta hinnangut, et selle sätte põhieesmärk on lennujaama käitaja finantshuvide kaitsmine. Lisaks näib selle sätte mõju töötajate kaitsele liiga juhuslik ja liiga kaudne, et võiks arvestada, et direktiivi 96/67 artikkel 18, mille eesmärk on, meenutan, „võtta vajalikke meetmeid, tagamaks töötajate õiguste ning keskkonna kaitse”, on õigesti üle võetud.

52. Teisisõnu leian ma, et BADV § 9 lõige 3 ei vasta direktiivi 96/67 selles sättes esitatud vajalikkuse kriteeriumile. Saksa õigusega lennujaama käitajale antud õigust jagada töötajate ülevõtmata jätmisest tulenevaid kulusid kõnesoleval turul osalejate vahel ei saa lugeda meetmeks, millega saab kaitsta töötajate õigusi. Minu arvates ei ole vaidlustatud Saksa õigusnorm seega nimetatud töötajate õiguste kaitse tagamiseks mingil juhul vajalik.

53. Järelikult leian, et see Saksa õigusnormi teine osa on samuti direktiivi 96/67 artikliga 18 vastuolus.

54. Komisjoni esimene väide tuleb minu arvates seega lugeda põhjendatuks.

B. Direktiivi 96/67 artikli 16 rikkumisega seotud väide

1. Poolte argumendid

55. Komisjon on seisukohal, et BADV § 9 lõike 3 viimane lause on vastuolus ka direktiivi 96/67 artikli 16 lõikega 3. Nimelt tuleks maapealse käitluse teenuste osutajatelt ja omakäitlust teostavatelt lennujaama kasutajatelt nõutav tasu direktiivi selle viimati nimetatud artikli alusel kindlaks määrata vastavalt asjakohastele, objektiivsetele, läbipaistvatele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele.

56. Komisjon leiab sellega seoses, et eespool viidatud kohtuotsus Flughafen Hannover-Langenhagen kinnitab tema väidet, mille kohaselt võib direktiivi 96/67 artikli 16 lõike 3 alusel nõutav tasumäär olla kohane ja objektiivne ainult juhul, kui see põhineb nendel kuludel, mida lennujaama käitaja kandis teistele teenuseosutajatele ning omakäitlust teostavatele kasutajatele nimetatud infrastruktuuri kasutamist võimaldades (millele lisandub sobiv kasum). Järelikult ei kuulu lennujaama käitaja kulud seoses töötajate ülevõtmata jätmisega nende kulude hulka, mida direktiivi 96/67 artikli 16 lõike 3 kohaselt lubatud tasu kindlaksmääramisel võiks arvestada.

57. Saksamaa valitsuse arvates seevastu ei saa komisjoni vaidlustatud siseriiklik õigusnorm olla direktiivi 96/67 selle artikliga vastuolus, sest kõnealuse artikliga reguleeritakse lennujaama käitaja õigust nõuda tasu lennujaama rajatiste ja sisseseade kasutamise eest. Ent BADV § 9 lõige 3 ei ole mõeldud lennujaama rajatistele juurdepääsu reguleerimiseks, vaid see peaks ajendama uusi turul osalejaid pidama läbirääkimisi lennujaama käitajaga tegevuse ülevõtmise tingimuste üle töötajate huvides.

58. Saksamaa valitsus leiab ühtlasi, et tasu direktiivi 96/67 artikli 16 lõike 3 tähenduses ei peaks piirduma üksnes lennujaama rajatiste kulude katmisega. Kui tasu sisse on lubatud arvestada kasumimarginaali, peaks seda enam olema lubatud selle sisse arvestada töötajate ülevõtmata jätmisest tekkivate kulude jagamist.

2. Hinnang

59. Minu arvates on komisjoni väide, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud direktiivi 96/67 artikli 16 lõiget 3, põhjendatud.

60. Kõigepealt tuleks meenutada, et Euroopa Kohus otsustas eespool viidatud kohtuotsuses Flughafen Hannover-Langenhagen, et direktiiviga 96/67 ja eelkõige selle artikli 16 lõikega 3 „on vastuolus, et lennujaama käitaja seab lennujaamas maapealse käitluse turule juurdepääsu tingimuseks, et maapealse käitluse teenuste osutaja või omakäitlust teostav lennujaama kasutaja maksaks juurdepääsutasu selle eest, et tal võimaldatakse kasumit teenida, ning mis lisandub tasule, mida nimetatud teenuseosutaja või kasutaja maksab lennujaama rajatiste kasutamise eest”. Euroopa Kohus täpsustas samuti, et „[v]astupidi, kõnesoleval käitajal on õigus võtta lennujaama rajatiste kasutamise eest tasu summas, mis tuleb kindlaks määrata vastavalt selle direktiivi artikli 16 lõikes 3 sätestatud kriteeriumidele, ja milles võetakse arvesse selle käitaja huvi kasumit teenida.”

61. Sellele järeldusele jõudmiseks tugines Euroopa Kohus järgmistele elementidele. Esiteks järeldas ta direktiivi 96/67 artikli 16 lõigete 1 ja 3 sõnastusest, et lennujaama käitajal on lubatud võtta tasu juurdepääsu eest lennujaama „rajatistele ja sisseseadele”. Euroopa Kohtu käsituses „viitab see ilmselgelt lennujaama poolt kasutada antavatele rajatistele ja sisseseadele”.( )

62. Teiseks oli Euroopa Kohus seisukohal, et „[l]ennujaama käitaja õigus nõuda lisaks lennujaama rajatiste ja sisseseade kasutamise tasule tasu ka juurdepääsu eest, mitte ainult ei raskenda asjaomasele turule juurdepääsu, vaid see on ka otseselt vastuolus lennuliiklusega tegelevate äriühingute käitluskulude vähendamise eesmärgiga ning teatud juhtudel tooks isegi kaasa nende kulude suurenemise.”( )

63. Kolmandaks täpsustas Euroopa Kohus, et „[d]irektiivi ülesehituse analüüs kummutab […] argumendid […] nagu oleks ühenduse seadusandja kavatsus olnud võimaldada juurdepääsutasu võtmist lisakulude eest, mis kaasnevad lennujaama käitajatele maapealse käitluse turu avamisega, tagamaks nende omafinantseerimise.”( )

64. Lõpetuseks leidis Euroopa Kohus lennujaama käitaja kasumi teenimise võimaluse suhtes, et direktiivi 96/67 artikli 16 lõikega 3 „ei ole vastuolus, et tasu määratakse kindlaks selliselt, et lennujaama käitaja võib lisaks lennujaama rajatiste käsutusse andmise ja hooldamisega seotud kulude katmisele ka kasumit teenida”.( )

65. Neid Euroopa Kohtu erinevaid kaalutluselemente direktiivi 96/67 artikli 16 lõike 3 tõlgendamisel peaks minu arvates olema võimalik kohaldada suures osas ka käesolevas kohtuasjas.

66. Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et komisjoni vaidlustatud Saksa õigusnormis, nimelt BADV § 9 lõikes 3 sätestatakse kord tasu arvestamiseks, mida käitaja võib käitluse teenuste osutajatelt ning omakäitlust teostavatelt lennujaama kasutajatelt nõuda „lennujaama rajatistele ja sisseseadele juurdepääsu, nende kättesaadavuse tagamise ja kasutamise eest”.

67. Kõnesoleva artikli teine lause sätestab, et selle tasu määr määratakse kindlaks „asjakohaste, objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel”. See vastab täpselt direktiivi 96/67 artikli 16 lõikes 3 sätestatule, mis on, ma meenutan, et „[k]ui juurdepääs lennujaama rajatistele ja sisseseadele on tasuline, määratakse tasumäär vastavalt asjakohastele, objektiivsetele, avalikele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele.”

68. Mis mulle näib aga kriitikat väärt seoses direktiivi 96/67 artikli 16 lõikes 3 lubatuga Euroopa Kohtu tõlgenduses on see, et sätestatakse, et osa tasumäärast, mis kujutab endast BADV § 9 lõike 3 alusel tasu lennujaama rajatistele juurdepääsu, nende käsutusse andmise ja kasutamise eest, on mõeldud töötajate ülevõtmata jätmisest tekkivate kulude hüvitamiseks.

69. Niisugune regulatsioon näitab tõepoolest, et Saksa õiguses selliselt ettenähtud tasu ületab ühenduse seadusandja kehtestatud raame, mille kohaselt on nimetatud tasu üksnes teenuste osutajate ning omakäitlust teostavate kasutajate vastutasu lennujaama rajatiste ja sisseseade kasutamise eest.

70. Saksamaa valitsus püüab siiski tugineda Euroopa Kohtu arutluskäigule, mille kohaselt on lennujaama käitajal rajatistele juurdepääsu tasu kindlaksmääramisel lubatud kasumit teenida, et järeldada sellest, et ta peaks seda enam integreerima sellesse summasse töötajate ülevõtmata jätmisest tekkinud kulud.

71. Minu meelest on ekslik omistada Euroopa Kohtu otsusele sellist ulatust. Nimelt näib mulle, et Euroopa Kohus soovis ainult märkida, et asjaolust, et lennujaamadel ei ole õigust võtta tasu turule juurdepääsu eest, ei tulene mingil viisil, et nad oleks kohustatud loobuma kasumi teenimisest teenuste pealt, mida nad osutavad oma majandustegevuses. Ühtlasi leidis Euroopa Kohus, et mõistliku kasumimäära arvestamine rajatistele juurdepääsu eest võetava tasu sisse vastab nõudele, mille kohaselt määratakse direktiivi 96/67 artikli 16 lõike 3 alusel tasumäär „vastavalt asjakohastele, objektiivsetele, avalikele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele”.

72. Selles osas jagan ma kohtujurist J. Mischo arvamust tema ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas Flughafen Hannover-Langenhagen, kui ta märgib, et ta on veendunud väites, mille kohaselt peab tasumäär „asjakohastele kriteeriumidele” vastamiseks „seonduma kuludega, mis kaasnevad lennujaamale rajatiste käsutusse andmisega, mille ta peab tagama maapealse käitluse teenuste osutajatele ja omakäitlust teostavatele lennujaama kasutajatele”.( )

73. Tuleb aga tõdeda, et töötajate ülevõtmata jätmisest tekkivad kulud ei seondu mingil moel lennujaama rajatiste käsutusse andmise kuludega. Nende kulude arvestamine direktiivi 96/67 artikli 16 lõikes 3 sätestatud lennujaama rajatistele juurdepääsu tasumäära sisse ei vasta minu meelest seega selles esitatud tasu asjakohasuse kriteeriumile.

74. Asjakohasuse kriteeriumi järgimine tasumäära kindlaksmääramisel on hädavajalik, et tagada selle tasumäära tegelik vastavus lennujaama rajatiste kasutamisele, nagu nõuab selle direktiivi artikli 16 lõige 3. Seevastu, kui lubada selle tasumäära sisse arvata kulusid, mis ei seondu lennujaama käitajale infrastruktuurile juurdepääsuga kaasneva maksumusega,( ) võiks sellest tasust kujuneda varjatud tasu turule juurdepääsu eest, mis oleks vastuolus direktiivi selle artikliga, nagu Euroopa Kohus seda tõlgendas eespool viidatud kohtuotsuses Flughafen Hannover-Langenhagen.

75. Direktiivi 96/67 sätted tõestavad üldisemalt, nagu märgib kohtujurist J. Mischo oma eespool viidatud ettepanekus, et ühenduse seadusandja ei pidanud „turule juurdepääsu avamist lennujaamadele pandava koormusena, mille eest neil oleks seega õigus saada hüvitist maapealse käitluse teenuste osutajatelt”.( ) Selle väite toetuseks võin näiteks meenutada, et kõnesoleva direktiivi üheksanda põhjenduse kohaselt lähtus ühenduse seadusandja eeldusest, et „vaba juurdepääs maapealse käitluse turule on kooskõlas ühenduse lennujaamade tõhusa toimimise põhimõtetega.”

76. Lõpetuseks leian ma, et lennujaama käitaja õigus nõuda, et teenuseosutajad või omakäitlust teostavad kasutajad võtaksid direktiivi 96/67 artikli 16 lõikes 3 ette nähtud tasumäära arvutamisel, lisaks lennujaama rajatiste kasutamisega seotud kuludele, arvesse ka maapealse käitluse teenuste ülevõtmisega seonduvaid muid kulusid, nagu töötajate ülevõtmata jätmisega seonduvaid kulusid, on vastuolus eesmärgiga vähendada lennuettevõtjate tegevuskulusid, nagu märgib ühenduse seadusandja kõnesoleva direktiivi viiendas põhjenduses.

IV. Ettepanek

77. Esitatud põhjendustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku:

1) tuvastada, et Saksamaa Liitvabariik on rikkunud nõukogu 15. oktoobri 1996. aasta direktiivist 96/67/EÜ juurdepääsu kohta maapealse käitluse turule ühenduse lennujaamades ja eelkõige selle artiklist 18 ja artikli 16 lõikest 3 tulenevaid kohustusi:

– lubades 10. detsembri 1997. aasta määruse lennujaamades maapealse käitluse teenuste osutamise kohta (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen) § 8 lõike 2 alusel lennujaama käitajal nõuda maapealse käitluse teenuste osutajalt või omakäitlust teostavalt lennujaama kasutajalt, et see võtaks üle talle loovutatud maapealse käitluse teenuste osutamisega seotud töötajad,

– nähes kõnesoleva siseriikliku õigusakti § 9 lõikes 3 ette, et lennujaama käitaja võib oma rajatistele juurdepääsu, nende käsutusse andmise ja kasutamise tasumäära kindlaksmääramisel asjakohaselt arvestada maapealse käitluse teenuste osutamise üleminekul maapealse käitluse teenuste osutajatele või omakäitlust teostavatele kasutajatele tekkivaid vajalikke kulusid, eelkõige töötajate ülevõtmata jätmisega seotud kulusid;

2) mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.