KOHTUJURISTI ETTEPANEK

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

esitatud 14. mail 2009 ( 1 )

Kohtuasi C-192/08

TeliaSonera Finland Oyj

„Telekommunikatsioonisektor — Elektrooniline side — Direktiiv 2002/19/EÜ — Artikli 4 lõige 1 — Võrgud ja teenused — Telekommunikatsiooniettevõtjate vahelised vastastikuse sidumise lepingud — Kohustus pidada läbirääkimisi heas usus — Mõiste „üldkasutatavate sidevõrkude operaator” — Artiklid 5 ja 8 — Riigi reguleerivate asutuste pädevus — Märkimisväärse turujõuta ettevõtja”

I. Sissejuhatus

1. Soome Korkein hallinto-oikeus (kõrgeim halduskohus) palub Euroopa Kohtul tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (edaspidi „juurdepääsu käsitlev direktiiv” või „direktiiv 2002/19”) ( 2 ) artikli 4 lõiget 1 ning artikleid 5 ja 8.

2. Konkreetselt küsib ta direktiivi 2002/19 artikli 4 lõikes 1 sätestatud vastastikuse sidumise kohustuse ulatuse kohta, et teada, kas sellega on kooskõlas Soome sellise õigusakti helded sätted, mis panevad selle kohustuse kõikidele telekommunikatsiooniettevõtjatele, eristamata neid, kes käitavad avalikke võrke, neist, kes pakuvad teenuseid, ja tegemata ettevõtjatel vahet olulise turujõu järgi.

3. Pärast sektori liberaliseerimist lubas Euroopa Kohus riigi reguleerivatel asutustel kehtestada turgu valitsevatele ettevõtjatele ex ante teatud kohustused, ( 3 ) andes neile juurdepääsu käsitleva direktiivi üleminekusätete alusel ja direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (edaspidi „raamdirektiiv” või „direktiiv 2002/21”) ( 4 ) alusel õiguse ühendada võrgud ilma eelneva turuanalüüsita. ( 5 ) Lisaks lükkas Euroopa Kohus tagasi seadusandliku võimu automaatsed sekkumised, mis piiravad nende asutuste vajalikku tegutsemisruumi. ( 6 )

4. Käesoleval juhul tõstatatud teema puhul aga jääb ajalooliste ja uute ettevõtjate vaheline konflikt ametivõimude piiride teemalise vaidluse varju, kui turul on saavutatud teatud liberaliseerituse tase, mistõttu riigi sekkumist turule tuleb ohjata, et mitte häirida pakkumise ja nõudluse vastastoimet.

5. Tegelikult ei ole ükski siseriikliku põhikohtuasja pooltest „märkimisväärse turujõuga ettevõtja”, mis näitab teatud määral, kui edukas on olnud ühenduse ristiretk monopolide vastu, mis on võimaldanud, et tehnilise abi saamiseks püüab üks sideettevõtja oma tegevust laiendada teise ettevõtja kaudu, kellel ei ole tunnustatud valitsevat seisundit turusegmendis. ( 7 )

6. Kui Euroopa Kohus möönaks, et ettevõtjad peavad sõlmima kokkuleppeid, olenemata oma tähtsusest turul, peaks ta vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu skeemile kindlaks määrama ühenduse õigusega liikmesriigi sõltumatule asutusele jäetud reageerimisvõime, selleks et kontrollida vastastikuse sidumise kohustuse täitmist ja võtta vajadusel tarvitusele asjakohased abinõud.

7. See kohtuasi puudutab sisuliselt liikmesriikide voli laiendada telekommunikatsiooni direktiivide ettekirjutusi, mida tuleb käsitleda ettevaatusega, mida nõuavad määratluste õige kasutamine ( 8 ) teatavas tehnoloogias ( 9 ) ja vastastikuse sidumise läbirääkimise kohustuse range piiritlemine.

II. Kohaldatavad õigusnormid

A. Ühenduse õigus

1. „Lojaalse koostöö põhimõte”

8. EÜ asutamislepingu artikli 10 kohaselt võtavad liikmesriigid „kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad käesolevast lepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest”, aidates „kaasa ühenduse eesmärkide saavutamisele”. Lisaks „hoiduvad [nad] kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada [liidu] eesmärkide saavutamist”.

2. Direktiiv 2002/19

a) Direktiivi taust

9. Telekommunikatsiooni rohelise raamatu ( 10 ) väljatöötamisest 1987. aastal sai alguse konkurentsile avatud ja ühtlustatud Euroopa turu loomine, mis põhineb sideoperaatorite vabal valikul.

10. Selle sektori haldusliku regulatsiooni kaotamine tõi kaasa olulised muudatused selle õiguslikus käsituses, mis arenes ainuõiguslikust haldamisest avalik-õiguslike isikute poolt direktiivis 90/388/EMÜ ( 11 ) sätestatud eeskirjade järgi eri- või ainuõiguste kaotamise suunas olukorras, kus traditsiooniline riigimonopoli süsteem ei olnud võimeline vastama tarbijate nõudmistele, seda mitte üksnes tööstuse arengu tõttu, vaid ka selle otsuste suure poliitilisuse tõttu. ( 12 )

11. Raamdirektiiv 90/387/EMÜ ( 13 ) aitas kaasa lähenemisele, edendas uute osaliste sisenemist sideteenuste valikusse ja valvas selle järele, et valitseks tasakaal, mida oli raske saavutada, sest selle nõrku aluseid kõigutas endise avalik-õigusliku operaatori faktiline pealiskaudsus, mis tulenes õigustest, mis tal olid olnud kaua aega, ja sellest, et ta tundis turgu põhjalikult.

12. Ühtlustada tuli aga lisaks ka infrastruktuuridele juurdepääs ja nende asukoht, tagades vastastikuse sidumise avalike võrkude ja nende edasimüüjate vahel. ( 14 ) Selleks võeti vastu direktiiv 97/33, ( 15 ) mis andis avalike võrkude ja/või „telekommunikatsiooniteenuste” ( 16 ) volitatud pakkujatele õiguse koos sellega kaasneva kohustusega rääkida omavahel läbi omavaheline ühendus kõnealuste teenuste osutamiseks, et tagada nende võrkude ja teenuste pakkumine kogu ühenduse piires (artikli 4 lõige 1), ning lisas, et pakkujad, kellel on märkimisväärne turujõud, peavad täitma kõik põhjendatud taotlused võrkupääsuks (artikli 4 lõige 2).

b) Direktiivi sisu

13. Juurdepääsu käsitlev direktiiv kuulub nn uude õiguslikku raamistikku, ( 17 ) mis kiideti heaks 7. märtsil 2002 ja avaldati sama aasta . ( 18 )

14. Kooskõlas raamdirektiiviga ja direktiivi 97/33 kogemuse põhjal püüab juurdepääsu käsitlev direktiiv ühtlustada vastastikust sidumist topelteesmärgiga kooskõlastada see siseturu põhimõtetega ja tuua tarbijatele kasu, tagades samas konkurentsi jätkusuutlikkuse ja teenuste koostalitlusvõime.

15. Direktiivi 2002/19 artikli 4 lõike 1 kohaselt: „Üldkasutatavate sidevõrkude operaatoritel on õigus ja muu asjakohaselt volitatud ettevõtja taotluse korral ka kohustus pidada omavahelisi vastastikust sidumist käsitlevaid läbirääkimisi üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste osutamiseks, et tagada teenuste osutamine ja koostalitlusvõime kogu Euroopa Ühenduses. Operaatorid pakuvad teisele ettevõtjale juurdepääsu ja vastastikust sidumist tingimustel, mis on kooskõlas artiklite 5, 6, 7 ja 8 sätete kohaselt riigi reguleeriva asutuse kehtestatud kohustustega.”

16. Selle artikli 5 lõike 1 esimene lõik näeb ette, et direktiivi 2002/21 artiklis 8 sätestatud eesmärkide saavutamiseks soodustavad riikide reguleerivad asutused piisavat juurdepääsu ja vastastikust sidumist ning teenuste koostalitlusvõimet ja vajaduse korral tagavad selle, täites oma kohustusi viisil, mis aitab kaasa tõhususele ja püsivale konkurentsile ning millest on lõppkasutajatele kõige rohkem kasu. Ilma et see piiraks meetmeid, mida võib võtta märkimisväärse turujõuga ettevõtjate puhul artikli 8 kohaselt, võivad riikide reguleerivad asutused eelkõige kehtestada objektiivseid, läbipaistvaid, proportsionaalseid ja mittediskrimineerivaid kohustusi (artikli 5 lõige 3): a) kui see on vajalik läbivühenduvuse tagamiseks, […] ettevõtjatele, kes kontrollivad juurdepääsu lõppkasutajatele, kaasa arvatud põhjendatud juhtudel kohustus siduda oma võrgud vastastikku, kui need ei ole veel seotud; b) kui see on vajalik, et tagada lõppkasutajatele juurdepääs liikmesriigi määratletud digitaalsetele raadio- ja teleringhäälinguteenustele, kehtestada operaatoritele kohustus pakkuda juurdepääsu muudele I lisa II osas nimetatud vahenditele mõistlikel ja mittediskrimineerivatel tingimustel.

17. Artikkel 8 käsitleb reguleerivate asutuste konkreetseid algatusi, ( 19 ) ehkki ainult seoses märkimisväärse turujõuga ettevõtjatega, milleks neid nimetatakse pärast turuanalüüsi läbiviimist raamdirektiivi artikli 16 alusel.

18. Selleks et ei jääks mingit kahtlust, rõhutatakse seda adressaatide piirangut artikli 8 lõikes 3, ( 20 ) kus öeldakse, et artiklites 9–13 sätestatud kohustusi ei kehtestata operaatoritele, keda ei peeta märkimisväärset turujõudu omavaks lõike 2 kohaselt; teisisõnu neile, kellel ei ole turul sellist tähtsust.

19. Juurdepääsu käsitlevas direktiivis eranditult turgu valitsevate ettevõtjate jaoks ette nähtud meetmete hulgas tulevad esile artikli 12 lõikes 1 sätestatud meetmed, sest riigi reguleerivad asutused võivad kooskõlas artikliga 8 nõuda, et operaatorid peavad rahuldama põhjendatud taotlused juurdepääsuks konkreetsetele võrguelementidele ja nendega seotud vahenditele või võimaldama nende kasutamist, muu hulgas ka sellistes olukordades, kui riigi reguleeriv asutus leiab, et juurdepääsust keeldumine või samaväärse mõjuga põhjendamatud tingimused takistaksid püsiva, konkurentsile rajatud turu tekkimist jaemüügi tasandil või ei oleks lõpptarbijate huvides. Operaatoritele võib kehtestada nõude „[…] a) võimaldada kolmandatele isikutele juurdepääs teatavatele võrguelementidele ja/või vahenditele, kaasa arvatud eraldatud juurdepääs kliendiliinile; b) pidada läbirääkimisi juurdepääsu taotlevate ettevõtjatega heas usus; […] e) võimaldada avatud juurdepääs tehnilistele liidestele, protokollidele ja muudele juhtivatele tehnoloogiatele, mis on virtuaalvõrguteenuste koostalitlusvõimeks tingimata vajalikud; […] g) pakkuda lõppkasutajatele läbivteenuste koostalitlusvõime tagamiseks vajalikke teenuseid, sealhulgas taipvõrguteenuste ja mobiilvõrkude rändluse vahendeid; h) võimaldada juurdepääs kasutuse tugisüsteemidele või samalaadsetele tarkvarasüsteemidele, mis on vajalikud teenuste osutamisel õiglase konkurentsi tagamiseks; i) siduda võrke või võrgu abivahendeid omavahel. […]”

B. Siseriiklik õigus

20. Soomes võeti juurdepääsu käsitlev direktiiv ja raamdirektiiv üle viestintämarkkinalakiga (Soome sideturu seadus). ( 21 )

21. Viestintämarkkinalaki § 2 punkt 13 määratleb vastastikuse sidumise eri sidevõrkude ja -teenuste tegeliku ja funktsionaalse ühendamisena, nii et see tagab juurdepääsu kasutajatele, isegi kui võrgud ja teenused on teise telekommunikatsiooniettevõtja omad, mis hõlmab vastavalt lõikele 21 nii võrguhaldureid kui ka teenusepakkujaid.

22. Selle seaduse § 39 reguleerib nende ettevõtjate kohustusi vastastikuse sidumise suhtes, käsitledes esimeses lõigus sellealaseid läbirääkimisi. Selle teise lõigu kohaselt võib viestintävirasto (Soome reguleeriv asutus) kohustada ( 22 ) märkimisväärse turujõuga ettevõtjat siduma oma võrku või teenuseid teise ettevõtja võrgu või teenustega; kolmas lõik annab talle ka õiguse, ( 23 ) kui sidumiseks on tingimata vaja nõuda sama kohustuse täitmist ettevõtjatelt, kellel sellist turujõudu ei ole, aga kes kontrollivad kasutajate ühendust sidevõrku.

III. Asjaolud

23. Ettevõtja iMEZ Ab vahendab tekstsõnumeid (SMS) ja multimeediasõnumeid (MMS) tarkvara kaudu, mis võimaldab tema klientidel suhelda mobiiltelefoni kasutajaga (lõppkasutaja), nii et teave liigub nii tarkvarast telefonile kui ka vastupidi, sest süsteem võimaldab saajal sõnumi kätte saada ja selle vastuseid töödelda.

24. Sellel ettevõtjal oma mobiilsidevõrku ei ole, aga on sõnumi teenusekeskused „Short Message Service Center (SMSC)” ja „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)”. Teenuste osutamiseks on ta sõlminud kokkulepped Soomes mobiilsideettevõtjaga Elisa Oyj ja Rootsis kõikide mobiilsideoperaatoritega, millega ta saab Rootsi reguleerivalt asutuselt (Kommunikations-myndigheten PTS) mobiilvõrgukoodi (Mobile Network Code).

25. Äriühinguga Sonera Mobile Networks Oy ühinenud firma TeliaSonera Finland Oyj mobiilsidevõrk võimaldab edastada tekst- ja pildisõnumeid, samuti andmetöötlust.

26. Äriühingut TeliaSonera Finland Oyj ei käsitata algatatud vaidluses otseselt märkimisväärse turujõuga ettevõtjana, aga tema mobiilsidevõrk katab kogu Soome territooriumi, mistõttu iMEZ Ab taotleb vastastikust sidumist.

27. Pärast läbirääkimiste luhtumist taotles iMEZ Ab 7. augustil 2006 Soome reguleerivalt asutuselt, et ta kohustaks äriühingut TeliaSonera Finland Oyj pidama heauskselt läbirääkimisi sidumise üle ja tegema ettepaneku mõistliku kokkuleppe sõlmimiseks, ja vastasel korral teeks siduva otsuse SMS- ja MMS-sõnumite edastamiseks. Teise võimalusena nõudis ta, et viestintävirasto kvalifitseeriks TeliaSonera Finland Oyj märkimisväärseks ettevõtjaks, et tagada sel viisil vastastikune sidumine.

28. Soome ametivõimud tuvastasid 11. detsembri 2006. aasta otsusega, et TeliaSonera Finland Oyj ei ole täitnud sideturu seaduse §-s 39 ette nähtud läbirääkimiste pidamise kohustust, kuna ta pakkus iMEZ Ab-le vastastikust sidumist vaid ühepoolsetel tingimustel, mille kohaselt TeliaSonera Finland Oyj võrku saadetud sõnumite eest oleks tulnud tasuda, kuid iMEZ Ab-le saadetud sõnumid oleks olnud tasuta.

29. Viestintävirasto leidis, et TeliaSonera Finland Oyj pidi oma käitumist muutma ja sõlmima heas usus kokkuleppe ( 24 ) vastastikuse sidumise kohta tekst- ja multimeediasõnumi teenuse jaoks, ning andis korralduse püüda saavutada nende teenuste koostalitus tarbijate huvides.

IV. Põhikohtuasi, poolte nõuded ja eelotsuse küsimused

30. TeliaSonera Finland Oyj kaebas 11. detsembri 2006. aasta otsuse liikmesriigi kohtusse, väites, et otsus on õigustühine läbirääkimiste pidamise osas, sest viestintävirasto ei ole pädev kohustama teda iMEZ-iga sidet pidama pärast seda, kui katsed ärisuhteid luua luhtusid.

31. iMEZ Ab omakorda taotles kaebuse rahuldamata jätmist ja nõudis, et äriühingut TeliaSonera Finland Oyj kohustataks arutelu jätkama, sest seni saavutatu ei taganud tema teenuste toimivust.

32. Korkein hallinto-oikeus peatas menetluse ja esitas EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtule järgmiselt üles ehitatud küsimused: „1. Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) artikli 4 lõiget 1 tuleb ühelt poolt direktiivi põhjendusi 5, 6 ja 8 ning teiselt poolt direktiivi artiklit 8 ja artiklit 5 arvestades tõlgendada nii, et 1.a) siseriiklikus õiguses võib sätestada nii nagu viestintämarkkinalaki § 39 esimeses lõiguski, et mis tahes telekommunikatsiooniettevõtja on kohustatud pidama teiste telekommunikatsiooniettevõtetega läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle, ja kui vastus sellele küsimusele on jaatav, 1.b) kas riigi reguleeriv asutus võib siis otsustada, et läbirääkimiste pidamise kohustus on jäetud täitmata, kui telekommunikatsiooniettevõtja, kellel ei ole märkimisväärset turujõudu, on pakkunud teisele ettevõtjale vastastikust sidumist tingimustel, mis on asutuse hinnangul täiesti ühepoolsed ja võivad takistada konkurentsile rajatud turu tekkimist jaemüügi tasandil, juhul kui need tingimused on tegelikult takistanud teisena mainitud ettevõtjal pakkumast oma klientidele võimalust saata telekommunikatsiooniettevõtja võrguga liitunud lõppkasutajatele multimeediasõnumeid, ja kui vastus ka sellele küsimusele on jaatav, 1.c) kas siis riigi reguleeriv asutus võib oma otsusega kohustada mainitud telekommunikatsiooniettevõtjat, kellel märkimisväärset turujõudu ei ole, pidama heas usus läbirääkimisi tekst- ja multimeediasõnumiteenuste ettevõtjate vahel vastastikuse sidumise üle nii, et äriläbirääkimistes võetakse arvesse vastastikuse sidumise eesmärke ja et läbirääkimised toimuvad lähtuvalt sellest, et tekst- ja multimeediasõnumite koostalitusvõime ettevõtjate süsteemides tuleb luua mõistlikel tingimustel, mis võimaldavad tarbijatel kasutada telekommunikatsiooniettevõtjate sideteenuseid? 2. Kas nendele küsimustele vastamiseks on oluline iMEZ Ab võrgu olemus, ja kas iMEZ Ab-d tuleb pidada üldkasutatavate elektrooniliste telekommunikatsioonivõrkude operaatoriks?”

V. Menetlus Euroopa Kohtus

33. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 8. mail 2008.

34. Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 23 sätestatud tähtajaks esitasid märkusi iMEZ Ab, Soome, Itaalia, Leedu, Madalmaade, Poola ja Rumeenia valitsus ning komisjon.

35. 2. aprillil 2009 toimunud kohtuistungil osalesid suuliste märkuste esitamisel TeliaSonera, iMEZ Ab, Soome Vabariigi ja komisjoni esindajad ning kohtuasi oli valmis käesoleva ettepaneku koostamiseks.

VI. Eelotsuse küsimuste analüüs

36. Korkein hallinto-oikeuse eelotsusetaotlus paljastab kaks aspekti, mis on küll omavahel seotud, aga nõuavad eraldi õiguslikku käsitlust.

37. Esimese küsimuse punktiga 1.a ja teise küsimusega tahetakse kontrollida, mis tüüpi ettevõtjatele kehtib juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustus pidada vastastikuse sidumise läbirääkimisi, samas kui punktidega 1.b ja 1.c tahetakse välja selgitada siseriiklike asutuste pädevused.

38. Süstemaatilisuse huvides tuleks hulk esitatud küsimusi ümber korraldada ja rühmitada, analüüsides alguses punkti 1.a ja punkti 2, sest nende vastusest sõltub reguleeriva asutuse õiguste ulatus arutamisel olevas kohtuasjas.

A. Sissejuhatav selgitus vaba konkurentsi ja valdkondlike õigusnormide kohta

39. Traditsiooniliselt valitsuse kaitse all olevates telekommunikatsiooniteenustes on toimunud majanduskasv tänu liberaliseerimisele, mille saavutamiseks osutusid Rooma lepingu normid iseenesest ebapiisavaks.

40. Minu arvates ei ole riigimonopoli olukorras liidripositsiooni, vaid on juhid, ei ole kliente, vaid on hallatavad, ja lõpuks – ei ole turgu, vaid avalik haldus, mistõttu ei olnud nendel asjaoludel EÜ artiklid 81 ja 82 võimelised andma potentsiaalsetele operaatoritele vahendeid sisenemiseks turule, mis oli seni varasema süsteemi meelevallas.

41. Sel põhjusel oli sektori seesmiseks vabanemiseks vaja teatavaid väliseid impulsse ja selleks aitas ühenduse seadusandja, aldis erisekkumistele, kehtestada miinimumnõuded selleks, et teha kõigepealt võimalikuks „pudelikaelast” läbi pääsemine turulepääsul, ja selleks et seejärel soodustada tarbija valikuvabadust.

42. Nii tekib osaline regulatsioon, milles konkurents osutub kõige tõhusamaks vahendiks, mis on õigustatud selleks, et parandada teatud puudusi turul, nagu asjaolu, et ei tasu ära ehitada paralleelselt mitu infrastruktuuri, või et ei ole võimalik, et infrastruktuuridest kogu ühiskonnale tuleneva kasu eest makstaks neile, kes on infrastruktuurid ehitanud ja neid hooldavad, sest sellisel juhul ei võimalda pakkumise ja nõudluse seadus ressursside õiglast jaotust. ( 25 )

43. Selliste struktuuriliste defektide vastu võitlemine on korraldatud kahel täiendaval rindel: ühelt poolt püüab konkurentsi kaitse, mis minimeerib vahelesegamist, luua neutraalseid tingimusi, kus keegi ei sekku ettevõtjate strateegiatesse, ja turgude konkurentsiprotsessi enda kaitse; ning teiselt poolt soodustab telekommunikatsiooniteenuste ad hoc reguleerimine, mis kehastab administratsiooni kohalolu, suuremal arvul ettevõtjate kaasamist, kaitstes nõrgemaid, ja püüab kokkuvõttes saavutada vahetult direktiivide eesmärke.

44. Need kahte tüüpi õigusnormid erinevad eesmärkide saavutamise meetodi poolest.

45. „Uus regulatsioon” planeerib ex ante eelnevalt kindlaks määratud turge, aga asümmeetriliselt, sest see, kui palju kohustusi see kehtestab, sõltub ettevõtja tugevusest ja on mõeldud üleminekukorrana just seetõttu, et see puudutab tehingute vabadust.

46. Need eeldused toimivad vastupidiselt konkurentsiõiguses, sest üldiselt toimib see viimane a posteriori reguleerimisele kuuluvatel turgudel, ( 26 ) ei tee vahet ettevõtjatel, kes rikuvad selle sätteid, ja on alaline.

47. Kui esialgsed raskused on ületatud ja konkurents kogu elektroonilise side tugisammas, kaotab see valdkondlik „šokiteraapia” mõistagi kehtivuse, mis seletab reglementeerimise soovi selget vähenemist, ( 27 ) nagu ennustavad käimasolevad reformid, sest – ilma et see piiraks mõnda projekti selles valdkonnas ( 28 ) – võib täheldada suunda sekkumisalase õigustiku paindlikumaks muutmisele. ( 29 )

B. Üldkasutatavate võrkude operaatorid kui vastastikuse sidumise läbirääkimise kohustusega ettevõtjad

48. Euroopa Kohus ei saa otsustada, kas iMEZ Ab on üldkasutatavate elektroonilise side võrkude operaator, vaid seda aspekti peab hindama ainult siseriiklik kohus. Tema tööd tuleb siiski lihtsustada, andes talle mõned eeskirjad, mis aitavad tal seda hinnata.

49. Selleks tuleb analüüsida juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 4 lõike 1 isikulist kohaldamisala, et kontrollida, kas kokkuleppe kohustus puudutab mis tahes sidevaldkonnas volitatud ettevõtjat või ainult operaatoreid, mis eeldab, nagu õigesti märgib Korkein hallinto-oikeus, võrkude olemuse väljaselgitamist. Kui see küsimus on selgitatud, siis on oluline märkimisväärse turujõu järgi eristamine.

1. Positiivne piiritlemine

50. Direktiivi 2002/19 artikli 4 lõike 1 sisu käsitleb konkreetselt vastastikuse sidumise läbirääkimisi „üldkasutatavate sidevõrkude operaatorite” puhul ja viitab mõlemapoolselt kohustavale seosele, mis kätkeb eeliseid ühele ja, pahatihti, puudusi teisele. ( 30 )

51. Direktiivi 2002/19 artikli 2 punktis c on selgelt toodud operaatori kategooria, kus see on piiritletud ettevõtjaga, „kes pakub või kes on volitatud pakkuma üldkasutatavat sidevõrku või sellega seotud vahendeid”, tunnistades sel viisil, et tema kõrval tegutseb teisi ettevõtjaid teistel tegevusaladel.

52. Kuigi – nagu on selgitanud Euroopa Kohus – sõnade mõte ei ole alati õige tõlgendamise kindel tõde, räägivad käesoleval juhul eri keeleversioonid ühese lahenduse kasuks, sest nendes on see kohustus ainult operaatoritel, kes haldavad nimetatud üldkasutatavaid sidevõrke.

53. Seega tuleb välja selgitada, kas seotud vahenditega operaatorid ( 31 ) on nimetatud direktiivi artiklis 4 ( 32 ) sätestatud läbirääkimiskohustusest vabastatud.

54. Isegi kui tuleb tuvastada kahesust „üldkasutatavate telekommunikatsioonivõrkude” operaatorite ja „seotud vahendite” operaatorite vahel, puudutavad läbirääkimised neid kõiki, sest direktiiv sisaldab mõlema kohta ainult ühte „operaatori” mõistet. Pealegi ei saa tähelepanuta jätta asjaolu, et need „seotud” vahendid annavad oma asukoha, omaduste või kokkuvõttes tehnoloogiaga, mis nad toovad, hindamatu panuse võrgu funktsionaalsusse.

2. Negatiivne piiritlemine

55. Teised selle ala ettevõtjad jäävad välja; need on vabastatud juurdepääsu käsitleva direktiivi süstemaatilise tõlgendamisega, sest direktiivi artikli 2 punkt b piiritleb vastastikuse sidumise kui „ühe ja sama ettevõtja või eri ettevõtjate kasutatavate üldkasutatavate telekommunikatsioonivõrkude füüsiline ja loogiline ühendamine […]”. Kui see sidumine, nagu seda on kirjeldatud määratluses, puudutab ainult neid võrke, siis on selleks järelikult kohustatud ainult operaatorid, kes on võrkude omanikud või kes pakuvad seotud vahendeid.

56. Kuna telekommunikatsiooniteenuste pakkujad ei kuulu „üldkasutatavate sidevõrkude operaatorite” kilda, on nad järelikult vabastatud kohustusest pidada vastastikuse sidumise üle läbirääkimisi.

57. Seda mõtet kinnitab ajalooline tõlgendamine, mis kõrvutab direktiivi 97/33 artikli 4 lõiget 1, mis laiendas vastastikuse sidumise läbirääkimiste kohustust „organisatsioonidele, kes on volitatud pakkuma avalikkusele üldkasutatavaid telekommunikatsioonivõrke ja/või telekommunikatsiooniteenuseid”, ( 33 ) ja samanimelist direktiivi 2002/19, mis piiritleb „üldkasutatavate sidevõrkude operaatorid”.

58. Madalmaad pooldavad oma märkustes käesolevas eelotsusemenetluses, võrreldes 1997. aasta direktiivi 2002. aasta direktiiviga, vastupidist teesi, kuivõrd juurdepääsu käsitlevas direktiivis viidatakse konkreetselt selle eelkäijale. ( 34 )

59. Sellegipoolest, nagu möönab selle riigi valitsus, tunnistati juurdepääsu käsitleva direktiiviga direktiiv 97/33 kehtetuks ja pealegi, kuigi esimese nimetatud direktiivi põhjendus 8 näeb ette „[…] säilitada vastastikuse sidumise läbirääkimisi käsitlevad kehtivad õigused ja kohustused”, tuleb seda sätet seostada selles sedastatud eesmärgiga, et „[t]eised võrguoperaatorid peavad […]suutma juhtida liikluse nende klientideni ja seega peavad olema võimelised siduma vastastikku võrke otse või kaudselt […]”, rõhutades, et vastastikune sidumine puudutab võrguoperaatoreid.

60. Väljendi „avalikkusele kättesaadavaid telekommunikatsiooniteenuseid pakkuma volitatud operaatorid” väljajätmine direktiivist 2002/19 kinnitab konkurentsi jaoks soodsamaid väljavaateid kui direktiivi 97/33 vastuvõtmise ajal, sest erinevalt varasemast usaldati uues mudelis rohkem turu võimet tulla toime ebakorrapäraste olukordadega, mis tuvastatakse ja mis on pealegi administratsiooni sekkumise vähenemise loogiline järeldus.

61. Ma ei jaga ka arvamust, et direktiivi 2002/19 artikkel 7 kinnitab kõiki direktiivi 97/33 vastastikuse sidumise abstraktseid kohustusi, sest artiklil on tähenduslik pealkiri „Varasemate juurdepääsu- ja vastastikuse sidumise kohustuste läbivaatamine”, mis välistab kõik katsed kohustusi säilitada, eriti kui juba kehtivad kohustused säilivad ainult seni, kuni need vaadatakse uuesti läbi „ja teha[kse] lõike 3 kohased otsused”.

3. Laia tõlgendamise tagasilükkamine

62. Madalmaad väidavad, et vaatamata sellele, et juurdepääsu käsitleva direktiivi artiklis 4 nimetatakse ainult „üldkasutatavate võrkude operaatoreid”, ei takista miski laiendamast vastastikuse sidumise kohustust „telekommunikatsiooniteenuste pakkujatele” vastavalt direktiivi 2002/20 („loadirektiiv”) artiklile 6 ja selle lisa osa A lõikele 3, mis annavad liikmesriikidele suure kaalutlusruumi telekommunikatsiooniteenuste korralduses.

63. Tuleb arutada, kas juurdepääsu käsitlev direktiiv annab liikmesriikidele õiguse kehtestatud kohustusi suurendada, aga tuleb jälgida, et see analüüs ei moonutaks Euroopa Kohtule esitatud Korkein hallinto-oikeuse ( 35 ) taotluse täpset sõnastust, mis keskendub vajadusele pidada vastastikuse sidumise läbirääkimisi, nagu on sätestatud direktiivis 2002/19, mille tekst minu arvates võimaldab vaevalt sellist paindlikkust, moonutamata selle tehnilis-juriidilist tähendust või konkurentsi.

64. Esiteks on direktiiviga 2002/20 ette nähtud elektrooniliste sidevõrkude või -teenuste üldloa omased tingimused ja eriti kohustused, mida võib vastavalt direktiivi 2002/19 artikli 5 lõigetele 1 ja 2 ning artiklitele 6 ja 8 kehtestada nende teenuste pakkujatele „õiguslikult lahus üldloast tulenevatest õigustest ja kohustustest” (direktiivi 2002/20 artikli 6 lõige 2).

65. Teiseks on nõuete hulgas, mis on kehtestatud direktiivi 2002/20 lisa osa A punktis 3 selle üldloa jaoks, teenuste koostalitlusvõime ja võrkude vastastikune sidumine – väljendid, mis näitavad, et ühenduse seadusandja kasutab keelt täpselt, sest teenused talitavad koos ja seevastu võrgud seotakse vastastikku, ( 36 ) mis peab lisaks toimuma „kooskõlas juurdepääsu käsitleva direktiiviga”, ( 37 ) millele viidatakse ka loadirektiivi artikli 4 lõike 2 punktis a.

66. Kolmandaks on arvamus, et direktiivi 2002/19 artiklid 5–8 ei ole liikmesriigi seadusandjale siduvad ( 38 ) põhjusel, et need on adresseeritud ainult reguleerivatele asutustele, eelarvamuslik arusaam sellest direktiivist, sest see mitte üksnes ei jäta arvestamata, et riigi reguleerivatele asutustele konkreetsete õiguste andmine eeldab riiklikku vahendamist, vaid eirab ka olulist asjaolu, et dialoogi sidumiseks võimalike kokkulepete saavutamiseks loetakse üldmeetmeks direktiivi artiklis 4, mitte nendes teistes artiklites. ( 39 )

67. Ja neljandaks ei ole juurdepääsu käsitlev direktiiv selles suhtes miinimumnõudeid kehtestav õigusnorm, vaid – nagu on täpsustatud direktiivi põhjenduses 14 – „[…] hulk kehtestatavaid kohustusi [tuleks] ülereguleerimise vältimiseks […] kehtestada ka maksimumkohustuste tervikuna, mida võib kohaldada ettevõtjate suhtes […]”.

68. Kuigi direktiiv 2002/19 taotleb ühtlustamist ja keelab avatud ja konkurentsile rajatud turul piirangud, mis ei lase ettevõtjatel pidada omavahelisi läbirääkimisi – seda eelkõige piiriüleste lepingute puhul –, ( 40 ) ei või liikmesriigid laiendada oma suva järgi vastastikuse sidumise läbirääkimisteks kohustatud üksuste ringi, sest sellega suurendaksid nad võimalikku ohtu vabale konkurentsile.

69. Viestintämarkkinalaki § 39 ületab direktiivist 2002/19 tuleneva ettevõtjate kohustuste piirmäära, sest see artikkel laiendab vastastikuse sidumise läbirääkimiste kohustuse teenusepakkujatele, mis on eristav nüanss, mida Soome valitsuse esindaja kohtuistungil sõnaselgelt tunnistas. ( 41 )

70. Turumajandust ei tohi põhjendamatult piirata, sest selline piiramine on lubatud üksnes ühenduse õiguse eesmärkide saavutamiseks ja sobivuse ning proportsionaalsuse põhimõttega arvestades. ( 42 )

71. Lisaks tunnistab direktiivi 2002/19 põhjendus 19, et „[j]uurdepääsu võimaldamine võrgu infrastruktuurile võib olla põhjendatud konkurentsi suurendamise vahend, kuid riigi reguleerivad asutused peavad tasakaalustama infrastruktuuri omaniku õigused kasutada oma infrastruktuuri enda huvides ja teiste teenuseosutajate õigused kasutada vahendeid, mis on olulised konkureerivate teenuste pakkumiseks […]”.

72. Nendel asjaoludel soovitab proportsionaalsuse põhimõttest tulenev minimaalse sekkumise põhimõte, mille piirid on Euroopa Kohtu praktikas selgelt välja joonistatud ( 43 ) ning mis põhineb sobivusel, vajalikkusel ning kulude ja tulude kaalumisel, mitte kohaldada läbirääkimiskohustust, mida käsitatakse ex lege-meetmena, ( 44 ) teistele üksustele peale üldkasutatavate võrkude operaatorite.

73. Juurdepääsu käsitlev direktiiv ei soovi üldist vastastikuse sidumise läbirääkimist kõikide ettevõtjate vahel, ( 45 ) vaid ainult üldkasutatavate võrkude ettevõtjate vahel, mis on pealegi loogiline eeldus, kui tuleb luua tingimused takistuseta konkurentsi jaoks, mistõttu on vaja mõista direktiivi 2002/19 artiklis 4 sätestatud põhimõtet, et need võrgud kuuluvad telekommunikatsiooniteenuste juurde. ( 46 )

74. Tagades võrkude või nende seotud vahendite vastastikuse sidumise, töötab ühenduse süsteem välja hea kasvupinnase pärastise teenuste osutamise vabaduse jaoks, ( 47 ) mille reguleerimine sobib paremini kokku konkurentsiõiguse valdkonnaga kui valdkondlike õigusnormidega.

C. Märkimisväärne turujõud ja vastastikuse sidumise läbirääkimine

75. Juurdepääsu käsitlev direktiiv käsitleb kohustust pidada läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle kahes mõõtmes: esiteks üldkohustusena ja teiseks erimeetmena. Lisaks võetakse sel juhul, kui see kohustus on kehtestatud reguleeriva asutuse aktiga, arvesse seda, kas ettevõtjal, kellele kohustus pannakse, on turul eriline tähtsus.

1. Õigusnormi üldsäte

76. Artikkel 4 sedastab „ettevõtjate õigused ja kohustused” ning hõlmab vastastikuse sidumise läbirääkimistesse kõik üldkasutatavate võrkude operaatorid, olenemata nende tähtsusest kaubanduses.

77. Nii avaldub otseselt ühenduse õigusest tulenev kohaldatavus, mis ei vaja mingit haldusvahendust.

2. Erilised haldusmeetmed

78. Artikkel 5 määratleb „riigi reguleerivate asutuste volitused ja vastutuse seoses juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega”, nähes teatud juhtudel ette võrkude vastastikuse sidumise kohustuse.

79. Nende sätete ulatus varieerub, sest kui vahetult kohaldatav artikkel 4 jätab õiguse püüda kokkuleppeid sõlmida ainult „üldkasutatavate võrkude operaatoritele”, siis artikkel 5 soovitab riikide reguleerivatel asutustel tungivalt valvata turu õige toimimise järele konkreetsete otsustega, mitte in abstracto.

3. Märkimisväärne turujõud

80. Direktiivi artikkel 5, nagu nähtub sensu contrario selle lõikest 1, ei piirdu tähtsamate ettevõtjatega. Nagu ma märkisin, seatakse selline piirang direktiivi artiklis 8, mis koos artikli 12 lõike 1 punktiga b annab siseriiklikele ametiasutustele terve rea algatusi võrkude eriressurssidele juurdepääsu lihtsustamiseks.

81. Ettevõtja mõjuvõim piiritleb seega ühelt poolt artikli 5 kohaldamisala, milles ei tehta adressaatidel tähtsuse järgi vahet, ja teiselt poolt tähtsate adressaatide jaoks mõeldud artiklite 8 ja 12 kohaldamisala.

82. Järelikult määrab võim turul ( 48 ) vastastikuse sidumise eeskirjade asümmeetrilise süsteemi kohaldamise, mille õigesti mõistmine sõltub selle määratlusest ja tunnustamisest pädeva asutuse poolt, ( 49 ) millele lisandub mõiste dünaamilisus ja segmenteerimine turgude kaupa, mille tulemusel võib operaatoril olla domineeriv positsioon tema tegevusala turusegmentides.

83. Direktiivis 97/33 loeti tähtsaks ettevõtjat, kelle turuosa moodustas üle 25% asjaomasest turust; siiski võib ettevõtjal ka ilma selle protsendimäärata olla oluline turuvõim, tulenevalt tema võimest mõjutada turu tingimusi, käibe ja turu suuruse vahekorrast, kontrollist lõppklientide võrkupääsu üle, juurdepääsust rahalistele ressurssidele ning toodete ja teenuste pakkumise kogemustest kõnealusel turul, või tal ei pruugi turuvõimu olla, vaatamata sellele, et tema turuosa on sellest protsendimäärast suurem (artikli 4 lõige 3).

84. Juurdepääsu käsitlevas direktiivis loetakse raamdirektiivist lähtudes nimetatud turujõuga ettevõtjateks neid, kellel on üksi või teiste ettevõtjatega ühiselt turgu valitseva seisundiga samaväärne seisund, st olukord, kus ettevõtja majanduslik tugevus annab talle võimu käituda märgatavas ulatuses sõltumatuna konkurentidest, klientidest ja lõpuks ka tarbijatest (raamdirektiiv artikli 14 lõike 2 esimene lõik).

D. Juurdepääsu käsitleva direktiivi süstemaatiline tõlgendamine ja selle seos liikmesriigi seadusega

a) Direktiivi 2002/19 artikkel 4

85. Üldkasutatavate võrkude pakkujatel, kellel nagu TeliaSoneral ei ole haldusaktiga sellist kaalu turul tunnustatud, piirdub vastastikuse sidumise kohustus lihtsalt läbirääkimistega, ilma et neil oleks vaja kokkulepet saavutada.

86. Direktiiv 97/33 nõudis siiski, et sellise turuvõimuga ettevõtjad pidid rahuldama kõik põhjendatud võrguühendustaotlused (artikli 4 lõige 2), sama kohustus on sätestatud ka juurdepääsu käsitlevas direktiivis (artikli 4 lõige 1 ja artikli 5 lõiked 1 ja 4), kus kehtestatakse – nagu ma märkisin – ka konkreetsed kohustused turgu valitsevatele organisatsioonidele (artikkel 8 koostoimes artikliga 12).

87. Mul ei jää märkamata, et direktiivi 2002/19 põhjendus 1 kaitseb nende kohustuste laia tõlgendamist, kehtestades need võrkude suhtes ja „juurdepääsu ja vastastikuse sidumise [korra suhtes] teenusepakkujate vahel”. Sellega seoses märgitakse põhjendustes 5 ja 6, et „ettevõtjad, kes saavad juurdepääsu või vastastikust sidumist käsitleva taotluse, [peaksid] sellised lepingud sõlmima […]”, ja nimetatakse „ettevõtjate [läbirääkimisvõime] tugevust”, piirdumata seejuures „üldkasutatavate võrkude operaatoritega”.

88. Rahulikul arutlemisel ilmneb siiski, et see esmamulje ei ole õige, sest see ei sobi kokku direktiivi õiguslike põhimõtetega, mis lähtuvad kaubandusvabadusest.

89. Pealegi on kohtupraktikas rõhutatud, et ühenduse õigusakti preambulil ei ole õiguslikult siduvat jõudu ja sellele ei saa tugineda asjaomase akti sätete eiramisel ega antud sätete tõlgendamisel selgelt vastupidi nende sõnastusele. ( 50 )

90. Kuigi praktikas paljud sideettevõtjad „haldavad võrke” samal ajal, kui „osutavad teenuseid”, on see tegevuse kahesus välja toodud juurdepääsu käsitleva direktiivi põhjenduses 1, kus on lubatud kokkulepped, aga võrdsete vahel, see tähendab, eristades „võrguoperaatoreid” ja „teenusepakkujaid”.

91. Isegi kui TeliaSonera edastab sõnumeid, olles samas seisus nagu iMEZ Ab (kui teenuseettevõtjad), saab direktiivi 2002/19 artiklis 4 sätestatud kohustuse kehtestada ainult esimesele, juhul kui iMEZ Ab saab kasutada üldkasutatavat sidevõrku, sest vastasel juhul oleks ta ainult TeliaSonera võrgu kasutaja ( 51 ) ning tal ei oleks õigust seda sidumist taotleda.

92. Kui TeliaSonera tegutseb üldkasutatavate telekommunikatsioonivõrkude operaatorina, peab seega selleks, et kohustada teda arutama heas usus vastastikust sidumist iMEZ Ab-ga, ka sellel ettevõtjal olema sama staatus.

93. Sama ei näe ette viestintämarkkinalaki § 39, mis kohustab läbirääkimisi pidama kõikide telekommunikatsiooniettevõtjatega. Selle seaduse eelnõu, mille koostas valitsus parlamendile, selgitab üksikasjalikus seletuskirjas § 39 lõiget 1, et läbirääkimiskohustus on kõikidel ettevõtjatel, ja vastab juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 12 lõike 1 punktile b.

94. See tekitabki segadust põhikohtuasjas, millest annab ülevaate iMEZ Ab oma kirjalikes märkustes, kui ta vihjab sellele, et liikmesriigi seaduse § 39 lõige 1 viitab vääralt juurdepääsu käsitleva direktiivi artiklile 12, mis – nagu ma märkisin – piirdub ainult turgu valitsevate äriühingutega, selle asemel et viidata direktiivi artiklile 4, mis on kohaldatav üldkasutatavate võrkude operaatoritele, olenemata nende turujõust.

95. Korkein hallinto-oikeuse ülesanne on välja selgitada, kas iMEZ Ab „võrgud” ( 52 ) kuuluvad raamdirektiivis antud „üldkasutatavate sidevõrkude” määratluse alla, milleks tuleb hinnata võrkude funktsionaalsust ja konkreetselt nende sobivust avalikkusele sideteenuste osutamiseks ( 53 ) või seotud vahenditena teenuste osutamise edendamiseks või toetamiseks.

96. Teine usaldusväärne viide on elektroonilise sidevõrgu pakkuja mõiste (raamdirektiivi artikli 2 punkt m), mis hõlmab lisaks neile, kes võrgu ehitavad või loovutavad, ka neid, kes võrku käitavad või kontrollivad.

97. Soome kohus peab täpsustama ka iMEZ Ab võrkude olemust, lähtudes välistavalt mõistest „elektrooniline sideteenus”, ( 54 ) et tuvastada, kas tema infrastruktuur toetab ainult nende rakenduste haldamist või on võrkudega analoogse potentsiaaliga.

98. Lõpuks tuleb kontrollida, kas „Short Message Service Center (SMSC)” ja „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)” on sisuliselt üldkasutatavad telekommunikatsioonivõrgud ( 55 ) või sellesse vastastikuse sidumise liidese ( 56 ) kaudu integreeritavad elemendid, et otsustada, kas see ettevõtja on operaator. ( 57 )

99. Ettevõtja iMEZ väidab, et Rootsi reguleeriv asutus (Kommunikations-myndigheten PTS) on teda tunnistanud võrguettevõtjana, andes talle mobiilvõrgukoodi Mobile Network Code. ( 58 )

100. Aga see Rootsis aset leidnud asjaolu, mis puudutab määravalt Soome telekommunikatsiooniteenuste turgu, ( 59 ) ei peaks leidma piiriülest kajastust, sest mobiilvõrgukood Mobile Network Code antakse tehniliste parameetrite alusel, mis ei kuulu üksnes ühenduse õigusesse, ( 60 ) mille õige hindamine on iga siseriikliku asutuse pädevuses vastavalt – teiste eeskirjade seas ( 61 ) – Rahvusvahelise Telekommunikatsiooniliidu soovitustele. ( 62 )

101. Järelikult peab küsimustele 2 ja 1.a vastama, et juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 4 kooskõlalisel tõlgendamisel sõltub vastastikuse sidumise üle läbirääkimiste pidamise kohustus iMEZ Ab võrgu olemusest, sest direktiiv kehtestab selle kohustuse ainult ettevõtjatele, kes kuuluvad „üldkasutatavate elektrooniliste sidevõrkude operaatori” kategooriasse, olenemata sellest, kas neil on märkimisväärne turujõud.

b) Direktiivi 2002/19 artikkel 5

102. Jääb välja selgitada, kas reguleerivad asutused võivad arvestada, et läbirääkimiskohustust ei ole täidetud, kui ilma märkimisväärse turujõuta ettevõtja pakub teisele vastastikust sidumist ühepoolsetel tingimustel, mis raskendavad jaeturu arengut, takistades teise ettevõtja klientidel tema teenuseid kasutada (eelotsuse küsimus 2b).

103. Jaatav vastus tuleneks direktiivi 2002/19 artikli 4 kasuliku mõju säilitamisest, olles eelnevalt analüüsinud, kas operaator toimis heauskselt, ( 63 ) et kontrollida tema tegelikku soovi kokkuleppele jõuda, järeldades seda sellistest näitajatest nagu tema ettepanekute mõistlikkus ja tõsidus.

104. Aga kui liikmesriigi reguleeriv asutus tuvastab, et seda kohustust ei ole täidetud, ei saa ta ainult artikli 4 alusel seada lisatingimusi olukorra parandamiseks. ( 64 ) Sellegipoolest lubab juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 5 lõige 4 ( 65 ) tal seda kohustust rakendada õigusega sekkuda, mille annab talle raamdirektiivi artikli 20 lõige 1. ( 66 )

105. Direktiivi 2002/19 artikkel 4 ei takista siseriiklikel ametiasutustel direktiivi artikli 5 alusel kehtestada läbivühenduse tagamiseks ettevõtjatele, kes kontrollivad lõppkasutajate juurdepääsu võrkudele, teatud kohustusi, „[… ]kaasa arvatud põhjendatud juhtudel kohustus siduda oma võrgud vastastikku, kui need ei ole veel seotud.” ( 67 )

106. See säte võtab kokku nn põhivahendite doktriini essential facilities, ( 68 ) sest selle eesmärk on soodustada tänu samadele eesõigustele uute operaatorite vastastikust sidumist olemasolevate infrastruktuuridega ja – kuigi ei nimetata dialoogi vastastikuse sidumise saavutamiseks – selles nimetatud meetmete avatud iseloom kinnitab võimalike meetmete loetelus vastastikuse sidumise läbirääkimisi, mis on leebem kohustus kui otsene sidumiskohustus. ( 69 )

107. Euroopa Kohus möönis telekommunikatsioonist erinevas valdkonnas, ( 70 ) et kui infrastruktuuri saab pidada „oluliseks”, siis peab selle omanik teiste ettevõtjatega kokku leppima selle kasutamises, kui nende tegevuseks on vajalik juurdepääs sellele vahendile; see põhimõte muudeti siiski leebemaks rea range hindamise kriteeriumidega, mille eesmärk on vältida turgu valitseva seisundi kuritarvitamist (EÜ artikkel 82).

108. Artikli 5 puhul on läbirääkimiste tingimus, et TeliaSonera kontrollib juurdepääsu lõppkasutajale. Tema võrke loetakse „oluliseks” ja seega kohaldatakse õigusnormi, kui need on iMEZ Ab jaoks möödapääsmatult vajalikud, sest ta ei saa neid mõistuspäraselt ise luua, mis jätab ta võrgule juurdepääsuta või seab talle vastuvõetamatuid piiranguid. Korkein hallinto-oikeus ei või unustada iMEZ Ab ja Elisa Oyj ärisuhet, sest kui iMEZ Ab saaks kasutada Elisa Oyj infrastruktuure Soomes, saaks ta vastata oma tarbijate ootustele.

109. Aga kui teha vahet „juurdepääsul” ( 71 ) ja „vastastikusel sidumisel”, ( 72 ) siis direktiiv ei näe ette teenuste vastastikust sidumist, vaid ainult võrkude või seotud vahendite vastastikust sidumist, millega tagatakse ühtsus artikliga 4, millele tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mida täiendab direktiivi 2002/19 artikkel 5.

110. Vastastikune sidumine toimub eraõiguslike isikute vaheliste suhete teel, see on lähedane eraõiguslikule suhtele ( 73 ) ja eeldab eri liiki võrkude koostalitustehnikat.

111. Juurdepääsu mõiste omalt poolt tingib laiaulatuslikumad juriidilised tagajärjed kui lihtsalt infrastruktuuride sidumine, sest see hõlmab vahendite või teenuste kogumi kättesaadavaks tegemist ja lõppkokkuvõttes ka „vastastikust sidumist”, mis on spetsiifiline juurdepääsu liik, mida kasutatakse üldkasutatava võrgu operaatorite vahel (direktiivi 2002/19 artikli 2 punkt b).

112. Need täpsustused annavad küsimusele 1c vastuse, et kui riigi reguleeriv asutus on tuvastanud direktiivi 2002/19 artikli 4 täitmata jätmise, ei või ta kohustada telekommunikatsiooniettevõtjat pidama heas usus läbirääkimisi oma tekst- ja multimeediasõnumi teenuste süsteemi vastastikuse sidumise üle sellise teise ettevõtja omaga, kes tegeleb samuti sama teenusega.

113. Aga tal on direktiivi 2002/19 artikli 5 lõike 4 alusel õigus nõuda, et iga üldkasutatava võrgu operaator, kes kontrollib läbivühendust, peaks heas usus läbirääkimisi teise operaatoriga võrkude vastastikuse sidumise üle (käesoleval juhul tekst- ja multimeediasõnumi sidevõrk) nende teenuste koostalitlusvõime tagamiseks mõistlikel tingimustel ja lõppkasutajate huvides, tingimusel et ülejäänud selles artiklis sätestatud nõuded on täidetud.

114. Ei või unustada, et vastavalt raamdirektiivi artikli 7 lõikele 3 peab riigi reguleeriv asutus, kui ta kavatseb „võtta meetme”, tegema meetme eelnõu koos meetme aluseks olevate põhjendustega kättesaadavaks komisjonile ja teiste liikmesriikide reguleerivatele asutustele, et nad saaksid esitada märkused.

c) Direktiivi 2002/19 artiklid 8 ja 12

115. Kuigi viestintämarkkinalaki § 39 lõige 1 viitab direktiivi 2002/19 artiklile 12 ja kuna ei ole märgitud TeliaSonera turupositsiooni, ( 74 ) tuleb direktiivi 2002/19 artiklite 8 ja 12 kohaldamine välistada, sest need käsitlevad ainult sektoris olulise turujõuga ettevõtjate vastastikust sidumist ja juurdepääsu, millega – kordan – siin ei ole tegemist.

VII. Ettepanek

116. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Korkein hallinto-oikeuse eelotsuse küsimustele, et: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta artikli 4 lõiget 1 tuleb ühelt poolt direktiivi põhjendusi 5, 6 ja 8 ning teiselt poolt direktiivi artikleid 8 ja 5 arvestades tõlgendada nii, et: a) siseriiklik säte võib kohustada pidama läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle kõiki ettevõtjaid, olenemata sellest, kas nad on märkimisväärse turujõuga, tingimusel et nad on üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu operaatorid; b) riigi reguleerivad asutused võivad arvestada, et kohustus pidada heas usus läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle ei ole täidetud, kui üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu operaator, kellel ei ole märkimisväärset turujõudu, pakub teisele vastastikust sidumist tingimustel, mis on reguleeriva asutuse hinnangul ühepoolsed ja võivad raskendada konkurentsile rajatud jaeturu tekkimist sellega, et see takistab teisel üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu operaatoril võimaldada oma klientidel saata multimeediasõnumeid operaatori võrku ühendatud lõpptarbijatele; c) riigi reguleerivad asutused ei või kohustada pidama läbirääkimisi tekst- ja multimeediasõnumi teenuste süsteemide vastastikuse sidumise üle, kuigi neil on direktiivi 2002/19 artikli 5 lõike 4 alusel õigus nõuda, et üldkasutatavate võrkude operaatorettevõtja, kellel ei ole märkimisväärset turujõudu, aga kes kontrollib läbivühendust, peaks heas usus läbirääkimisi teise operaatoriga võrkude vastastikuse sidumise üle, nende teenuste koostalitlusvõime tagamiseks mõistlikel tingimustel ja lõppkasutajate huvides, tingimusel et ülejäänud juurdepääsu käsitleva direktiivi selles artiklis 5 ja raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud nõuded on täidetud. 2. Juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 4 kooskõlalisel tõlgendamisel peab vastastikuse sidumise üle läbirääkimiste pidamise kohustus sõltuma iMEZ Ab võrgu olemusest, sest direktiiv kehtestab selle kohustuse ainult ettevõtjatele, kes kuuluvad „üldkasutatavate elektrooniliste sidevõrkude operaatori” kategooriasse, olenemata sellest, kas neil on märkimisväärne turujõud. Siseriikliku kohtu ülesanne on välja selgitada, kas iMEZ Ab „võrgud” kuuluvad raamdirektiivis antud „üldkasutatavate sidevõrkude” mõistesse, ning ta peab selleks kaaluma võrkude funktsionaalsust ja eelkõige nende otstarbekust avalikkusele elektrooniliste sideteenuste pakkumiseks või seotud vahenditena nende võrkude toimimisele kaasa aitamiseks.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) EÜT L 108, lk 7; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323.

( 3 ) Hispaania kõrgeima kohtu palvel uuris Euroopa Kohus 13. detsembri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-79/00: Telefónica de España (EKL 2001, lk I-10075) nende asutuste volitusi Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrgu pakkumise põhimõtete kohaldamise teel (EÜT L 199, lk 32, edaspidi „vastastikuse sidumise direktiiv” või „direktiiv 97/33”) raames, mis on juurdepääsu käsitleva direktiivi eelkäija.

( 4 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).

( 5 ) Kuigi juurdepääsu käsitlev direktiiv ja raamdirektiiv kohustasid seda teostama, 14. juuni 2007. aasta otsuses kohtuasjas C-64/06: Telefónica 02 Czech Republic (EKL 2007, lk I-4887) seda ei nõutud, sest see kohustus ei olnud ette nähtud direktiivis 97/33, mis oli kohaldatav ratione tempore.

( 6 ) Oma 10. juuni 2008. aasta ettepanekus kohtuasjas komisjon vs. Poola (C-227/07), mida Euroopa Kohus järgis . aasta kohtuotsuses (EKL 2008, lk I-8403), nimetan ma vastuolu asjaolus, et stimuleeritakse avatust, kohustades seadusega pidama läbirääkimisi võrgule juurdepääsu osas, hindamata eelnevalt, kas konkurentsi olukord seda nõuab, sest see pärsib spontaanseid kokkuleppeid.

( 7 ) Ei saa jätta märkamata vaidlusaluse tehnoloogia (sõnumisideteenused mobiiltelefonivõrkudes) uudsust, mis erinevalt tavatelefonivõrkudest tähistab uut ajastut, kus tehnoloogiat võib rakendada ükskõik milline ettevõtja.

( 8 ) Biondi, B., Arte y Ciencia del Derecho, Barcelona, Ariel, 1953, lk 88 ja 112, rõhutab, et võrreldes vana õigusega, mille puhas terminoloogia tegi selle mõistetavaks kõikidele, muutes määratlused ülearuseks, ajab tehnilisus algse mõtte segaseks ja tekitab keerukust.

( 9 ) Armstrong, M., ja Vickers, J. juhivad Bishop, M., Kay, J. ja Mayer, C. ühisteose The regulatory Challenge, Oxford University Press, 1995, lk 284, peatükis „Competition and Regulation in Telecommunications” tähelepanu, et mõnikord on raske „[…] to distinguish between (i) the public network and its operation; (ii) customers’ apparatus attached to the network; and (iii) services provided over the network” [teha vahet (i) avalikel võrkudel ja nende käitamisel; (ii) võrku ühendatud kliendi seadmetel; ja (iii) võrgus pakutavatel teenustel].

( 10 ) „Roheline raamat sideteenuste ja -seadmete ühisturu arendamise kohta”, Brüssel, 16. detsember 1987, KOM(87) 290 (lõplik), lk 6, 16 jj, mida on täiendatud mõningate ettepanekutega, et tagada siseriiklikes õigusnormides sätestatud loamehhanismide ühetaolisus, mida sisaldab nt „Roheline raamat telekommunikatsiooni infrastruktuuride ja kaabeltelevisiooni võrkude liberaliseerimise kohta”, II osa, Brüssel, , KOM(94) 682 (lõplik), lk 61 jj.

( 11 ) Komisjoni 28. juuni 1990. aasta direktiiv konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuse turgudel (EÜT L 192, lk 10).

( 12 ) Direktiivi 90/388 põhjendustes 2 ja 7 nimetatud olukord.

( 13 ) Nõukogu 28. juuni 1990. aasta raamdirektiiv 90/387/EMÜ telekommunikatsiooniteenuste siseturu loomise kohta avatud võrgu pakkumise kaudu (EÜT L 192, lk 1).

( 14 ) Viitan sellele nõudele oma 1. aprilli 2008. aasta ettepanekus, mis eelnes Euroopa Kohtu . aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-152/07–C-154/07: Arcor jt (EKL 2008, lk I-5959).

( 15 ) Viidatud 3. joonealuses märkuses.

( 16 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 17 ) Selle väljendiga viitan oma 28. juuni 2007. aasta ettepanekus menetluses, milles tehti . aasta kohtuotsus C-262/06: Deutsche Telekom (EKL 2007, lk I-10057), nagu ka viidatud kohtuasja komisjon vs. Poola ettepanekus neljale Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivile: analüüsitud direktiiv 2002/19; direktiiv 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta; viidatud direktiiv 2002/21, ja direktiiv 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul.

( 18 ) EÜT L 108, lk 7, 21, 33 ja 51, vastavalt; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323, 337, 349 ja 367 vastavalt.

( 19 ) Mida täpsustatakse direktiivi 2002/19 artiklites 9–13, millele viitab artikli 8 lõige 1.

( 20 ) Ilma et see piiraks paindlikkust direktiivis sedastatud juhtudel.

( 21 ) Seadus 393/2003.

( 22 ) § 18 alusel tehtud otsusega.

( 23 ) Sel juhul § 19 kaudu.

( 24 ) Poolte nõuete asjakohasuse hindamiseks kaalub viestintävirasto, kas need takistaksid praktikas teenuste koostalitlusvõimet ja kas need järelikult raskendaksid lõpptarbijate kahjuks jätkusuutliku konkurentsituru arendamist.

( 25 ) Calviño Santamaría N., „Regulación y competencia en telecomunicaciones; los retos derivados del nuevo marco normativo”, Telecomunicaciones y audiovisual: regulación, competencia y tecnología, september-oktoober, 2006, nr 832, lk 60–63.

( 26 ) Saracci, F., L’interconnexion, objet du droit communautaire des télécommunications: exemple de régulation (application comparée France-Italie), Atelier national de reproduction de thèses, 2004, lk 101.

( 27 ) Komisjoni 19. märtsi 2008. aasta teatises nõukogule, Euroopa Parlamendile, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele – Eduaruanne Euroopa ühtse elektroonilise side turu kohta aastal 2007 (13. aruanne) (KOM(2008) 153 (lõplik)), märgitakse, et põhieesmärk on kaotada järk-järgult eelnev majanduslik reguleerimine, tingimusel et konkurents on piisavalt arenenud.

( 28 ) Nt ettepanek Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse kohta, millega luuakse Euroopa Elektroonilise Side Turu Amet (SEK(2007) 1472 ja SEK(2007) 1473).

( 29 ) Või vähemalt selle keskendumist ettevõtjate kaitse asemel universaalteenuse normeerimisele, mis on kodanike huvides, nagu väidetakse ettepanekus Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, millega muudetakse direktiivi 2002/22/EÜ, direktiivi 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv) (EÜT L 201, lk 37; ELT eriväljaanne 13/29, lk 514) ja määrust (EÜ) nr 2006/2004 tarbijakaitsealase koostöö kohta (ELT L 364, lk 1) (SEK(2007) 1472 ja SEK(2007) 1473). Selles paindlikumaks muutmise liinis nimetatakse ettepanekus Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, millega muudetakse direktiivi 2002/21, direktiivi 2002/19 ja direktiivi 2002/20/EÜ (SEK(2007) 1472 ja SEK(2007) 1473) ka majanduslike õigusnormide kohaldamiseks vajalike haldusressursside (nagu turuanalüüsi menetlused) vähendamist, lihtsustades ja tõhustades juurdepääsu raadiosagedustele.

( 30 ) Itaalia majandusajaloolane Cipolla, Carlo M., jutustab teoses Allegro ma non troppo, Barcelona, Crítica, Biblioteca de bolsillo, 2001, peene pilkega „inimliku rumaluse seadustest”, liigitades inimesed nelja kategooriasse lihtsa kahjude ja kasude võrrandi abil: „lihtsameelne” teeb teo, mis toob talle kahju, andes eelise ligimesele; „arukas” saab kasu ja annab seda edasi ka teisele; „pahatahtlik” lõikab endale kasu, kahjustades kolmandat; ja viimaks „loll” on absurdne olend, kes kahjustab teisi, võitmata midagi, ja selle alamkategooria on „üliloll”, kes oma uskumatu teoga kahjustab teisi ja iseennast.

( 31 ) See nimetus viitab nendele „elektroonilise sidevõrgu ja/või elektroonilise sideteenusega seotud vahendi[tele], mis võimaldavad ja/või toetavad teenuste osutamist kõnealuse võrgu ja/või teenuse kaudu. Hõlmavad ka tingimusjuurdepääsusüsteeme ja elektroonilisi programmijuhte” (raamdirektiivi artikli 2 punkt e).

( 32 ) Farr, S. ja Oakley, V., EU Communications Law, 2. tr, London, Sweet & Maxwell, 2006, lk 234, vabastavad sellest kohustusest mitte ainult teenusepakkujad, vaid ka seotud vahendite operaatorid.

( 33 ) Mis võrduks praktikas sellega, et kedagi ei jäeta välja.

( 34 ) Tema kirjalike märkuste punkt 46.

( 35 ) Kes esitab väga täpselt oma küsimused juurdepääsu käsitleva direktiivi artiklite ja põhjenduste kohta.

( 36 ) Millest järeldub, et tehniliselt ei ole see teenuste, vaid ainult võrkude vastastikune sidumine.

( 37 ) Lisa osa A punkt 3 in fine.

( 38 ) Nagu taas rõhutavad Madalmaad väites, mis pooldab laiendavat tõlgendamist.

( 39 ) Allpool nimetan ma vastastikuse sidumise läbirääkimise kohustuse kahetahulisust, sest ühelt poolt on see juurdepääsu käsitleva direktiivi artiklis 4 sätestatud üldmeede ja teiselt poolt võivad selle kehtestada reguleerivad asutused artiklite 8 ja 12 alusel abinõuna sellises ulatuses, nagu riigi seadus või õigusnormid lubavad.

( 40 ) Direktiivi 2002/19 põhjendus 5.

( 41 ) Vastuseks minu küsimusele kinnitas Soome Vabariigi õigusnõunik, et Soome telekommunikatsiooniseadus lubab rohkem, sest juurdepääsu käsitlevas direktiivis piirdub läbirääkimiskohustus ainult üldkasutatavate võrkude operaatoritega, kuid ei kehtesta seda kohustust teenusepakkujatele.

( 42 ) Pooldan seda teesi oma eespool viidatud ettepanekus kohtuasjas C-227/07: komisjon vs. Poola.

( 43 ) 17. detsembri 1970. aasta otsus kohtuasjas 11/70: Internationale Handelsgesellschaft (EKL 1970, lk 1125); . aasta otsus kohtuasjas 5/73: Balkan (EKL 1973, lk 1091); . aasta otsus kohtuasjas 36/75: Rutili (EKL 1975, lk 1219); . aasta otsus kohtuasjas 118/75: Watson ja Belmann (EKL 1976, lk 1185); . aasta otsus kohtuasjas 114/76: Bela-Mühle (EKL 1977, lk 1211); . aasta otsus kohtuasjas 122/78: Buitoni (EKL 1979, lk 677); . aasta otsus kohtuasjas 240/78: Atalanta (EKL 1979, lk 2137) ja . aasta otsus kohtuasjas 44/79: Hauer (EKL 1979, lk 3727).

( 44 ) Rõhutan, tulenevalt otseselt direktiivi 2002/19 artiklist 4.

( 45 ) Nii nähtub selle põhjendusest 14.

( 46 ) Säte tunnustab (võrkude) vastastikuse sidumise kohustust sideteenuste osutamise „eesmärgil”.

( 47 ) Nende võrkude kaudu, kui need on vastastikku seotud.

( 48 ) Ingliskeelsest terminist significant market power tulnud nimetus.

( 49 ) Raamdirektiivi artiklites 15 ja 16 välja töötatud kahtlemata keerukas meetod, mida ma loobun kommenteerimast, sest seda TeliaSonera Finlandi puhul ad casum ei arutata.

( 50 ) Euroopa Kohtu 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-162/97: Nilsson jt (EKL 1998, lk I-7477, punkt 54) ja . aasta otsus kohtuasjas C-308/97: Manfredi (EKL 1998, lk I-7685, punkt 30).

( 51 ) Mis on direktiivi 2002/21 artikli 2 punktis h määratletud kui „juriidiline või füüsiline isik, kes kasutab üldkasutatavat elektroonilist sideteenust või taotleb selle kasutamist”, vastandatult lõppkasutajale, keda eristab see, et ta „ei paku üldkasutatavaid sidevõrke ega üldkasutatavaid elektroonilisi sideteenuseid” (direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt n).

( 52 ) Eelotsusetaotluses kvalifitseeritakse võrkudena süsteem (järeldan, et see tähistab SMSC- ja MMSC-sõnumite teenusekeskusi), mida kasutab iMEZ Ab oma tegevusalal tegutsemiseks, kuigi taotluses esitatud küsimused puudutavad konkreetselt nende olemust, sest erinevalt teatud käesolevas eelotsusemenetluses osalejatest, nagu Soome ja Saksamaa valitsus, lähtub Korkein hallinto-oikeus eeldusest, mida ma väidan käesolevas ettepanekus, et läbirääkimisi pidama võib kohustada ainult üldkasutatavate sidevõrkude operaatoreid ja mitte teisi ettevõtjaid.

( 53 ) Direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt d.

( 54 ) Direktiivi 2002/21 artikli 2 punkt c.

( 55 ) Seda varianti ei tohi kõrvale jätta. Tehnoloogia välkkiire areng sunnib eemalduma „traditsioonilistesse võrkudesse” kinnistunud tõlgendusest, sest lisaks avalikele või eravõrkudele, nagu toovad välja Ariño, G., Aguilera, L., ja De la Cuétara, J. M., Las telecomunicaciones por cable. Su regulación presente y futura, Madrid, Marcial Pons, 1996, lk 31, valitseb võrkudes suur mitmekesisus, olenevalt nende spetsialiseeritusest või iseloomulikest kandjatest, ilma et mitmekesisus ja tehnoloogia areng vähendaks kuidagi nende nurgakivi olemust kogu telekommunikatsioonisüsteemis.

( 56 ) Tees, mida pooldab iMEZ Ab oma kirjalikes märkustes.

( 57 ) Seotud vahendite haldajana, kooskõlas Leedu valitsuse märkusega.

( 58 ) Digitaalkoodid MCC ja MNC, mis on ingliskeelsed esitähtlühendid sõnadest Mobile Country Code ja Mobile Network Code ning mida kasutatakse koos riikide ja sidevõrke kasutavate mobiilsideoperaatorite tähistamiseks.

( 59 ) Kui iMEZ Ab kasutatavates mehhanismides Soomes ja Rootsis ei esine sarnaseid tehnilisi ja juriidilisi asjaolusid, sest mõlema riigi õigusaktid lähtuvad samast ühenduse allikast (nn uus õiguslik raamistik).

( 60 ) Komisjoni esindaja väitis kohtuistungil, et need ei ole ühenduse tasandil ühtlustatud ja et nende andmise kriteeriumid kuuluvad eranditult riikide pädevusse.

( 61 ) Rootsi reguleeriva asutuse veebilehel (www.pts.se) saab tutvuda inglise keeles tema 23. detsembri 2008. aasta aruandega „Plan of Mobile Networks Codes (MNC) according to ITU-T Recommendation E.212”.

( 62 ) Eriti ITU (International Telecommunication Union) soovitus E.212 „The international identification plan for mobile terminals and mobile user”.

( 63 ) Läbirääkimistes, mida nõuab sõnaselgelt direktiivi 2002/19 põhjendus 5.

( 64 ) Rumeenia valitsus juhib väga selgete argumentidega tähelepanu sellele puudusele oma märkuste punktides 71–73.

( 65 ) „Seoses juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega tagavad liikmesriigid, et riigi reguleeriv asutus on volitatud sekkuma kas omal algatusel, kui see on põhjendatud, või ettevõtjatevahelise kokkuleppe puudumise korral ühe asjaomase poole taotlusel, et tagada direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artiklis 8 sätestatud eesmärkide saavutamine kooskõlas käesoleva direktiivi sätetega ja direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artiklites 6 ja 7 ning 20 ja 21 nimetatud korras.”

( 66 ) „Kui liikmesriigis elektroonilisi sidevõrke või -teenuseid pakkuvate ettevõtjate vahel tekib vaidlus seoses käesoleva direktiivi või eridirektiivide alusel tekkivate kohustustega, teeb asjaomane reguleeriv asutus ühe poole taotlusel, ja ilma et see piiraks lõike 2 sätete kohaldamist, siduva otsuse vaidluse lahendamiseks nii kiiresti kui võimalik ja igal juhul nelja kuu jooksul, kui tegemist ei ole erandlike asjaoludega. Asjaomane liikmesriik nõuab, et kõik pooled teeksid riigi reguleeriva asutusega tihedat koostööd.”

( 67 ) Valitsuse viestintämarkkinalaki eelnõus märgitakse, et § 39 lõige 3 rakendab juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti a ja soosib vastastikust sidumist viimasega sarnastel tingimustel.

( 68 ) Millele viitab Leedu valitsus oma märkuste punktis 38.

( 69 ) A maiori ad minus.

( 70 ) Oma ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Poola viitan ma 26. novembri 1998. aasta otsusele kohtuasjas C-7/97: Bronner (EKL 1998, lk I-7791), milles analüüsiti varasemat kohtupraktikat (. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73: Commercial Solvents vs. komisjon (EKL 1974, lk 223); . aasta otsus kohtuasjas 311/84: CBEM (EKL 1985, lk 3261) ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-241/91 P ja C-242/91 P: RTE ja ITP vs. komisjon (EKL 1995, lk I-743)) ja tuvastati, et ainsa ajalehtede üleriigilise kojukandesüsteemi omanik ei kasuta ära oma turgu valitsevat seisundit, kui ta keeldub teise kirjastaja väljaannete levitamisest, kui on olemas alternatiivseid viise, nagu post, kauplustes ja kioskites müümine, ning kui ei esine tehnilisi, normatiivseid või majanduslikke takistusi, mis muudavad konkurentidel enda kojukandesüsteemi loomise võimatuks või raskendavad seda.

( 71 ) Määratletud direktiivi 2002/19 artikli 2 punktis a.

( 72 ) Direktiivi 2002/19 artikli 2 punkt b täpsustab selle sisu.

( 73 ) Saracci, F., op. cit., lk106, ja Strubel, X., „Brèves observations sur la nature juridique du contrat d'interconnexion de réseaux de télécomunications”, Lex Electronica, nr 4/1998, aadressil www.lex-electronica.org.

( 74 ) Ikka Soome 11. detsembri 2006. aasta otsuse andmetel, mille esitas selle riigi kõrgeim halduskohus.