ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine – Direktiiv 2008/115 – Kinnipidamine väljasaatmise eesmärgil – Föderaalse ülesehitusega liikmesriigi kohustus teostada kinnipidamist üldjuhul spetsiaalsetes kinnipidamisasutustes isegi juhul, kui niisugused asutused liidumaal puuduvad

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/115, artikli 16 lõige 1)

Summary

Direktiivi 2008/115 ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik on kohustatud korraldama ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike väljasaatmise eesmärgil kinnipidamise üldjuhul selle riigi spetsiaalses kinnipidamisasutuses, hoolimata sellest, et asjaomane liikmesriik on föderaalse ülesehitusega ja vastavalt siseriiklikule õigusele sellise kinnipidamise üle otsustamiseks ja selle elluviimiseks pädeval liidumaal niisugune kinnipidamisasutus puudub.

Direktiivi 2008/115 artikli 16 lõike 1 esimeses lauses sätestatud kohustus teostada kinnipidamist üldjuhul spetsiaalsetes kinnipidamisasutustes on kohaldatav liikmesriikidele kui sellistele, mitte aga liikmesriikidele sõltuvalt nende vastavast halduslikust või põhiseaduslikust ülesehitusest.

Järelikult peavad direktiivi 2008/115 artikli 16 üle võtnud siseriikliku õigusakti rakendamise eest vastutavad siseriiklikud ametiasutused olema suutelised teostama kinnipidamist spetsiaalsetes kinnipidamisasutustes.

Direktiivi 2008/115 artikli 16 lõike 1 niisugune tõlgendus ei tähenda siiski seda, et föderaalse ülesehitusega liikmesriik oleks kohustatud asutama spetsiaalseid kinnipidamisasutusi igas liidumaas. Ent peab olema tagatud, et sellise liidumaa pädevad asutused, kus ei ole niisuguseid kinnipidamisasutusi, saaksid eelkõige halduskoostöö lepingute alusel paigutada väljasaadetavad kolmandate riikide kodanikud teistes liidumaades asuvatesse spetsiaalsetesse kinnipidamisasutustesse.

(vt punktid 28, 29, 31 ja 32 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kaubatarne – Mõiste – Vara, mis on liisingulepingu ese – Vara, mida liisinguandja pärast liisingulepingu ülesütlemist tagasi ei saanud – Erand – Maksuhalduri võimalik õigus nõuda korrigeerimist

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 16, 18 ja 184–186)

Summary

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 16 ja 18 tuleb tõlgendada nii, et seda, kui liisinguettevõtja ei ole pärast liisinguvõtja poolse lepinguliste kohustuste rikkumise tõttu liisingulepingu lõpetamist lepingu esemeks olevat kaupa liisinguvõtjalt tagasi saanud, vaatamata sellele, et ta on algatanud asjaomase kauba tagasisaamiseks ette nähtud menetlused ja ta ei ole pärast lepingu lõppemist mingit tasu saanud, ei saa pidada kaubatarneks tasu eest nende artiklite tähenduses.

Selline olukord ei kuulu ühegi artiklis 16 nimetatud juhtumi alla. Esiteks ei saa asjaomaseid kaupu pidada kaubaks, mida kasutatakse maksukohustuslase või tema töötajate isiklikuks tarbeks, kuna need ei ole maksukohustuslase või tema töötajate käsutuses. Teiseks tuleneb asjaolu, et kaup jääb liisinguvõtja käsutusse, ilma et ta sellega seoses mingit tasu maksaks, tema väidetavalt süülisest käitumisest, mitte sellest, et liisinguandja andis kauba tasuta liisinguvõtja käsutusse. Kolmandaks ei saa seda kaupa pidada kaubaks, mida maksukohustuslane kasutab „muul kui ettevõtluse eesmärgil”, kuna selle liisimine ja seega liisinguvõtja käsutusse andmine on iseenesest liisinguandja majandustegevuse sisu. Asjaolu, et tal ei õnnestu liisingulepingu lõppedes seda kaupa tagasi saada, ei tähenda kuidagi seda, et ta kasutab seda vara muul kui ettevõtluse eesmärgil. Viimaseks ei kuulu niisuguses olukorras kohaldamisele artikkel 18.

Eeltoodud kaalutlused ei mõjuta neil tingimustel, nagu on ette nähtud direktiivis 2006/112, maksuhalduri võimalikku õigust nõuda maksukohustuslaselt maksu korrigeerimist. Selle direktiivi artiklites 184–186 kehtestatud korrigeerimismehhanism on nimelt lahutamatu osa selle direktiiviga kehtestatud mahaarvamiskorrast.

(vt punktid 25, 26, 28, 32 ja 33 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Rahvusvahelised lepingud – EMÜ-Türgi assotsiatsioonileping – Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Lisaprotokolli artikli 41 lõikest 1 tulenev standstill‑ tingimus – Ulatus – Liikmesriikidele kehtiv keeld kehtestada riigi territooriumil uusi piiranguid Türgi kodaniku asutamisvabaduse ja sellega seonduva riigis elamise õiguse suhtes

(EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingu lisaprotokoll, artikli 41 lõige 1)

2. Rahvusvahelised lepingud – EMÜ-Türgi assotsiatsioonileping – Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Lisaprotokolli artikli 41 lõikest 1 tulenev standstill ‑tingimus – Ulatus – Pärast nimetatud sätet jõustunud siseriiklikud õigusnormid, mis nõuavad riigi territooriumile perekonna taasühinemise eesmärgil siseneda soovivalt Türgi kodaniku pereliikmelt algtaseme keeleoskuse tõendamist – Lubamatus

(EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingu lisaprotokoll, artikli 41 lõige 1)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 26–28)

2. EMÜ-Türgi assotsiatsioonilepingu lisaprotokolli artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduva standstill -tingimusega on vastuolus pärast nimetatud lisaprotokolli jõustumist asjaomases liikmesriigis kehtestatud siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peab kõnealuses liikmesriigis elava Türgi kodaniku abikaasa, kes soovib siseneda sellesse liikmesriiki perekonna taasühinemise eesmärgil, eelnevalt tõendama, et ta on algtasemel omandanud selle liikmesriigi ametliku keele.

Selline perekonna taasühinemist raskendav õigusnorm, mis karmistab tingimusi Türgi kodaniku abikaasa esmakordseks sisenemiseks asjaomase liikmesriigi territooriumile võrreldes nende tingimustega, mis kehtisid lisaprotokolli jõustumisel, kujutab endast selle Türgi kodaniku asutamisvabaduse uut piirangut lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 tähenduses. Niisugune piirang on keelatud, välja arvatud juhul, kui see on õigustatud üldisest huvist lähtuva ülekaaluka põhjuse tõttu või kui see sobib taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale selle saavutamiseks vajalikust. Isegi kui lähtuda sellest, et sundabielude takistamine ja lõimumise soodustamine võivad olla seotud ülekaaluka üldise huviga, läheb selline siseriiklik õigusnorm siiski kaugemale taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikust, kuna puuduv tõend piisava keeleoskuse omandamise kohta toob automaatselt kaasa perekonna taasühinemise taotluse rahuldamata jätmise, ilma et võetaks arvesse iga üksikjuhu asjaolusid.

(vt punktid 36–39 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Aktsiisimaks – Direktiiv 92/12 – Kõikides liikmesriikides ühesuguse aktsiisi sissenõudmine – Topeltmaksustamise vältimine

(Nõukogu direktiiv 92/12)

2. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Asjassepuutuvate liidu õiguse aspektide kindlakstegemine

(ELTL artikkel 267; nõukogu direktiiv 92/12)

3. Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Aktsiisimaks – Direktiiv 92/12 – Kaup, mis on ühes liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatud ja mida hoitakse kaubanduslikul eesmärgil teises liikmesriigis – Isik, kes võtab kauba kasutamise eesmärgil vastu – Kaup, mida järgemööda hoiavad oma valduses mitmed isikud – Kõigi kaupa oma valduses hoidvate isikute kohustus tasuda aktsiisi

(Nõukogu direktiiv 2008/118, artikli 33 lõige 3, ning direktiiv 92/12, artikli 7 lõige 3 ja artikli 9 lõige 1)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 17)

2. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 20)

3. Kui direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 7 lõige 3 näeb sõnaselgelt ette, et isik, kes „võtab kauba kasutamise eesmärgil vastu”, võib olla kohustatud maksma aktsiisi sellega maksustatavalt kaubalt, mis on ühes liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatud ja mida hoitakse kaubanduslikul eesmärgil teises liikmesriigis, siis tuleb seda sätet tõlgendada nii, et aktsiisi on kohustatud maksma iga isik, kes ajaomast kaupa oma valduses hoiab.

Kitsam tõlgendus, mis piirab aktsiisi maksmise kohustust kauba esmase valdajaga, oleks vastuolus direktiivi 92/12 eesmärkidega. Nimelt ei või selle direktiivi kohaselt toodete liikumine ühest liikmesriigist teise anda siseriiklikele ametiasutustele alust teha süstemaatilisi kontrolle, kuna see võib piirata kaupade vaba liikumist Euroopa Liidu siseturul. Selline tõlgendus muudaks liidu piiri ületamisel tasumisele kuuluva aktsiisi sissenõudmise ebakindlamaks.

Seda järeldust toetab ka nõukogu direktiivi 2008/118, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12, artikli 33 lõige 3, mis lihtsustab direktiivi 92/12 artikli 7 sisu, viidates üksnes isikule, „kellele kaup teises liikmesriigis tarnitakse”.

Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 92/12 artikli 9 lõiget 1 koosmõjus sama direktiivi artikliga 7 tuleb tõlgendada nii, et see säte lubab liikmesriigil pidada aktsiisi maksmise eest vastutavaks isikuks seda isikut, kes hoiab selle liikmesriigi maksustamisterritooriumil kaubanduslikul eesmärgil oma valduses aktsiisiga maksustatavat kaupa, mis on teises liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatud, isegi kui see isik ei olnud sihtkoha liikmesriigis esmane kauba valdaja.

(vt punktid 25–28 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Ilmselgelt asjakohatu küsimus

(ELTL artikkel 267)

2. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Kapitali koondumise kaudne maksustamine – Kapitaliühingu ümberkujundamine teist liiki kapitaliühinguks, millega ei kaasne kapitali suurendamist – Seda ümberkujundamist tõestava notariaalakti koostamise eest nõutavad notaritasud – Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt peab ametnikust notar osa oma tasust maksma riigikassasse – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 69/335, artikli 4 lõike 1 punkt c ja artikli 3 punkt a, artikli 10 punkt c ning artikli 12 lõike 1 punkt e)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 22–24)

2. Direktiivi 69/335/EMÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta artikli 10 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt peab ametnikust notar maksma riigikassasse osa tasust, mille ta sai sellise toimingu notariaalse tõestamise eest, mille ese on kapitaliühingu ümberkujundamine teist liiki kapitaliühinguks, kui ümberkujundamise tagajärjel ülevõtva või vormi muutva äriühingu kapital ei suurene.

Seevastu ei keela nimetatud artikkel seda, et ametnikust notar saab selliste tõendamistehingute eest tasu, mis lõplikult talle jääb, kui selle tasu näol on tegemist lõivu või tasuga direktiivi 65/335 artikli 12 lõike 1 punkti e tähenduses.

Nimelt on esiteks ametnikest notarite poolt direktiivi 69/335 kohaldamisalasse kuuluvalt tehingult tõestamise tasu võtmine maksustamine nimetatud direktiivi mõttes juhul, kui see tasu, kas või osaliselt, kantakse üle notari tööandjaks olevale ametiasutusele, mis kasutab seda oma ülesannetega kaasnevate kulude katmiseks.

Teiseks, kuna niisugune ümberkujundamise toimingute tõestamine on kõnealuste õigusnormide kohaselt kohustuslik, tuleb seda tõestamist pidada selliselt ümber kujundatud kapitaliühingu majandustegevuse teostamise ja jätkamise tingimuseks. Seega kujutab selline notariaalne tõestamistoiming endast eelnevat formaalsust direktiivi 69/335 artikli 10 punkti c tähenduses, mille kapitaliühing peab oma õiguslikust vormist tulenevalt läbima.

Nimelt tuleneb direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 3 punktist a selgelt, et liikmesriigid ei või kapitalimaksu võtta „kapitaliühingu ümberkujundamisel teist liiki kapitaliühinguks”. Selles sättes on selgelt silmas peetud äriühingute ümberkujundamist, mille tagajärjel kapital ei suurene. Ümberkujundamine, millega kaasneb kapitali suurenemine, kuulub nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti c kohaldamisalasse. Ent direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 3 punkti a eesmärki kahjustaks see, kui kapitaliühingu ümberkujundamisel teist liiki kapitaliühinguks saaks võtta muid makse, millel on sama mõju nagu kapitalimaksul.

(vt punktid 27, 30, 33, 35–37 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid – Ettevõtte tulumaks – Siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et kahjum, mis tegevuskoha samasse kontserni kuuluvale mitteresidendist äriühingule üleandmisel eelnevalt maha arvati, arvatakse maksustatava tulu hulka – Lubamatus – Põhjendatus – Liikmesriikide maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus – Puudumine

(ELTL artiklid 49 ja 54; Euroopa Majanduspiirkonna leping, artiklid 31 ja 34)

Summary

ELTL artikleid 49 ja 54 ning Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (EMP) artiklitega 31 ja 34 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt juhul, kui residendist äriühing annab teises liikmesriigis või muus EMP osalisriigis asuva püsiva tegevuskoha üle samasse kontserni kuuluvale mitteresidendist äriühingule, arvatakse üleantud ettevõtte kahjum, mis eelnevalt maha arvati, loovutava äriühingu maksustatava tulu hulka, kui esimene liikmesriik maksustab nii seda kasumit, mille püsiv tegevuskoht sai enne üleandmist, kui ka kasumit, mis saadi üleandmise ajal.

Sellised õigusnormid lähevad kaugemale, kui on vajalik selleks, et säilitada maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus, mille eemärk on kaitsta kasumi maksustamise õiguse ja kahjumi mahaarvamise õiguse vahelist sümmeetriat.

Seda järeldust ei lükka ümber ka asjaolu, et kontsernisisese üleandmise korral oleks keeruline teha kindlaks teise liikmesriiki üle antud põhivara turuväärtust.

Lisaks on siseriiklikul maksuhalduril igal juhul alati võimalik nõuda loovutavalt äriühingult dokumente, mida ta peab vajalikuks, et teha kindlaks, kas põhivara väärtus, millest lähtuti mitteresidendist tegevuskoha üleandmisel tekkinud kapitalikasumi suuruse määramisel, on sama suur kui turuväärtus.

(vt punktid 32, 36, 37, 39 ja 40 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kaubad ja teenused, mida kasutatakse seoses nii tehingutega, mille puhul võib käibemaksu maha arvata, kui ka seoses tehingutega, mille puhul käibemaksu maha arvata ei või – Liisingutehingud – Osa mahaarvamine – Väljaarvutamine – Muu jaotuspõhimõte kui see, mis põhineb käibel – Lubatavus – Tingimus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punkt c)

Summary

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sättega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik nõuab, et pank, kes teeb eelkõige liisingutehinguid, arvaks niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kõigi segakasutuses kaupade ja teenuste kohta ühe mahaarvamise murrulise suhtarvu lugeja ja nimetaja alla ainult klientide makstud liisingutasu selle osa, mis vastab intressidele, kui nende kaupade ja teenuste selline kasutamine on ennekõike seotud liisingulepingute alusel laenuvahendite finantseerimisega ja lepingute täitmise korraldamisega.

Kindlasti peavad liikmesriigid, kui nad teostavad kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktis c antud pädevust teha erand selles direktiivis ette nähtud arvutusmeetodist, arvestama selle direktiivi eesmärki ja ülesehitust ning ühise käibemaksusüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid.

Siiski, võttes esiteks arvesse kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punkti c, ja teiseks õiguslikku raamistikku, kuhu see säte kuulub, kolmandaks neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtet ja neljandaks selle direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu eesmärki, peab iga liikmesriik, kes kasutab kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmanda lõigu punktis c antud võimalust, jälgima seda, et mahaarvamisõiguse arvutamise meetod võimaldab teha võimalikult täpselt kindlaks selle käibemaksu osa, mis on seotud tehingutega, mis annavad mahaarvamisõiguse.

Nimelt nõuab neutraalse maksustamise põhimõte, mis on ühise käibemaksusüsteemi lahutamatu osa, et mahaarvatava osa arvutamise meetod peegeldaks objektiivselt seda osa segakasutuses kaupadele ja teenustele tehtud tegelikest kulutustest, mida saab seostada tehingutega, mis annavad mahaarvamisõiguse.

Nii ei ole kuuenda direktiiviga vastuolus see, kui liikmesriigid kohaldavad konkreetsele tehingule käibel põhinevast meetodist erinevat meetodit või jaotuspõhimõtet, tingimusel et rakendatav meetod tagab tasutud sisendkäibemaksu mahaarvatava osa täpsema kindlaksmääramise kui see, mis oleks saadud käibel põhinevat meetodit kasutades.

(vt punktid 27, 30–32, 35 ja resolutsioon)
Määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikkel 4 ja artikli 20 lõige 1 annavad komisjonile kontrollipädevuse, mille eesmärk on võimaldada tal täita oma ülesannet kaitsta ühisturgu konkurentsimoonutuste eest ja karistada sel turul toime pandud konkurentsieeskirjade rikkumiste eest.

Seega, mis puudutab konkreetsemalt komisjoni kontrolliotsuseid, siis tuleneb määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikest 4, et neis otsustes tuleb ära märkida eelkõige kontrollimise objekt ja eesmärk. See põhjendamise erikohustus kujutab endast põhimõttelise tähtsusega nõuet mitte üksnes selleks, et näidata asjaomaste ettevõtjate ruumides korraldatava uurimise põhjendatust, vaid ka selleks, et ettevõtjatel oleks võimalik mõista oma koostöökohustuse ulatust, säilitades samal ajal nende kaitseõigused.

Komisjon ei ole kohustatud edastama kontrolliotsuse adressaadile kogu tema käsutuses olevat teavet eeldatavate rikkumiste kohta ega andma nendele rikkumistele täpset õiguslikku kvalifikatsiooni, tingimusel et ta näitab selgelt, millist eeldust ta kontrollida kavatseb.

Kuigi on tõsi, et komisjon peab ära näitama nii täpselt kui võimalik selle, mida ta otsib, ja asjaolud, mida ta peab kindlaks tegema, ei pea kontrolliotsuses sisalduvad andmed siiski tingimata sisaldama kõnealuse turu täpset piiritlemist, eeldatavate rikkumiste täpset õiguslikku kvalifikatsiooni või viidet ajavahemikule, mille jooksul need rikkumised toime pandi, tingimusel et see kontrolliotsus sisaldab eespool välja toodud põhilisi asjaolusid.

Nimelt, võttes arvesse asjaolu, et kontrollimised toimuvad uurimise alguses, ei ole komisjonil selles menetlusetapis veel konkreetse õigusliku hinnangu andmiseks täpset teavet ning ta peab oma kahtluste põhjendatust ja toimunud asjaolude ulatust kõigepealt kontrollima, arvestades et kontrollimise eesmärk ongi koguda kahtlustatud rikkumise kohta tõendeid.

(vt punktid 33–37)
Liikmesriigi kohtu ülesanne on hinnata, kas liikmesriigi vastutuse tekkimise tingimused on täidetud, kui liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt tööõnnetuse korral makstava kohustusliku sotsiaalhüvitise arvutamisel kohaldatakse kindlustusmatemaatilist tegurit, mis põhineb naiste ja meeste erineval keskmisel eluea, on vastuolus direktiivi 79/7/EMÜ (meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas) artikli 4 lõikega 1. Samuti peab liikmesriigi kohus küsimuses, kas liikmesriigi õigusnormi puhul on tegemist „piisavalt selge” liidu õiguse rikkumisega, silmas pidama asjaolu, et Euroopa Kohus ei ole seni veel otsustanud, kas on õiguspärane võtta arvesse soost lähtuvat oodatava keskmise eluea tegurit sellise sotsiaalkindlustuse kohustusliku skeemi alusel makstava hüvitise kindlaksmääramisel, mis kuulub direktiivi 79/7 kohaldamisalasse. Liikmesriigi kohus peab samuti arvestama liidu seadusandja poolt liikmesriikidele antud õigusega, mis on sätestatud direktiivi 2004/113 (meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses kaupade ja teenuste kättesaadavuse ja pakkumisega) artikli 5 lõikes 2 ja direktiivi 2006/54 (meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes) artikli 9 lõike 1 punktis h. Nimetatud kohus peab lisaks arvesse võtma, et Euroopa Kohus otsustas 1. märtsil 2011 (C‑236/09, EU:C:2011:100), et esimene neist sätetest on kehtetu, kuna rikub meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses „tsiviil- ja kaubandusasjade” hulka kuulub veoteenuse osutamisest tuleneva võlgnevuse tasumisega seotud hagi, mille esitab pankrotis ettevõtja pankrotihaldur, kes on nimetatud liikmesriigis algatatud maksejõuetusmenetluses, ja mis on esitatud teenuse tellija vastu, kes asub teises liikmesriigis.

Nimelt ei ole määrav kriteerium, millest lähtudes teeb Euroopa Kohus kindlaks hagi valdkonna, mitte menetluslik kontekst, mille raames hagi esitatakse, vaid hagi õiguslik alus. Selle lähenemise kohaselt tuleb uurida, kas õigus või kohustus, mis on hagi aluseks, tuleneb tsiviil- ja kaubandusõiguse üldnormidest või maksejõuetust reguleerivatest erinormidest.

Hagi, mille ese on veolepingu täitmisest tuleneva teenuse osutamisega seotud võlgnevuse tasumise nõue, oleks võinud esitada hageja ise, enne kui tema suhtes algatati maksejõuetusmenetlus ning sel juhul oleks hagile kohaldatud tsiviil- või kaubandusasjades kohaldatavaid kohtualluvusnorme. Asjaolu, et pärast maksejõuetusmenetluse algatamist teenuse osutaja suhtes esitab võlgnevuse tasumise hagi selles menetluses nimetatud pankrotihaldur, kes tegutseb võlausaldajate huvides, ei muuda sisuliselt selle võlgnevuse laadi, kuivõrd sellele kohaldatakse materiaalõiguslikus mõttes samu õigusnorme. Seega ei ole see hagi otseselt seotud hageja suhtes algatatud maksejõuetusmenetlusega. Seega ilma, et tuleks analüüsida, kas hagi on maksejõuetusmenetlusega tihedalt seotud, tuleb asuda seisukohale, et see ei kuulu määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse ning sama moodi, et see ei ole seotud pankrotimenetlusega määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses.

(vt punktid 27–32 ja resolutsiooni punkt 1)
Määrust nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud versioonis –, mida on muudetud määrusega nr 592/2008, ning eelkõige selle artiklit 13 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus, kui liikmesriiki loetakse pädevaks riigiks isikule oma siseriikliku õiguse alusel perehüvitise maksmiseks ainuüksi seetõttu, et viimasel on selle liikmesriigi territooriumil registreeritud elukoht, ilma et tema ja ta perekonnaliikmed töötaksid või elaksid alaliselt nimetatud liikmesriigis. Selle määruse artiklit 13 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on samuti vastuolus, kui liikmesriik, kes ei ole puudutatud isiku suhtes pädev riik, annab temale perehüvitist, vähemalt kui asjaomase olukorra ja selle liikmesriigi territooriumi vahel ei ole kindlat ja eriti tihedat seost.

(vt punkt 30 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta, artikli 38 lõike 1 punktis e sätestatud mõistet „eeskirjade eiramine” tuleb tõlgendada nii, et see viitab igasugusele liidu õigusnormi rikkumisele, mis on tingitud tegevusest või tegevusetusest, mis võib kahjustada liidu üldeelarvet. Eeskirjade eiramise niisugusest määratlusest lähtudes tuleb nimetatud sätet tõlgendada nii, et selles kohustatakse liikmesriike vältima, avastama ja parandama liidu õigusnormi rikkumisi, mis on tingitud liidu üldeelarvet kahjustada võivast tegevusest või tegevusetusest, teatama niisugustest rikkumistest komisjonile ja hoidma komisjoni kursis rikkumisi puudutava haldus‑ ja kohtumenetluse käiguga.

(vt punktid 49 ja 50)