C 64/6

ET

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) 23. juunil 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 14. aprilli 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-579/19: The KaiKai Company Jaeger Wichmann GbR versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

(Kohtuasi C-382/21 P)

(2022/C 64/08)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) (esindajad: D. Hanf, D. Gája, E. Markakis, V. Ruzek)

Teine menetlusosaline: The KaiKai Company Jaeger Wichmann GbR

Apellandi nõuded

— tühistada tervikuna Euroopa Kohtu 14. aprilli 2021. aasta otsus kohtuasjas T-579/19, The KaiKai Company Jaeger Wichmann vs. EUIPO (võimlemis- või spordiseadmed ja vahendid);

— jätta tervikuna rahuldamata esimese kohtuastme hageja esitatud hagi EUIPO kolmanda apellatsioonikoja otsuse peale asjas R 573/2019-3;

— mõista apellatsioonmenetluse ja esimese astme menetluse kulud välja hagejalt esimeses kohtuastmes.

Väited ja peamised argumendid

Apellant, EUIPO esitab määruse (EÜ) nr 6/2002 (1) artikli 41 lõike 1 rikkumist puudutava väite, milles ta tõstatab liidu õiguse ühtsuse, järjepidevuse või edasiarendamise seisukohast olulise küsimuse Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58a kolmanda lõigu tähenduses.

Vaidlustatud kohtuotsus rikub määruse nr 6/2002 artikli 41 lõiget 1, kuna see on vastuolus selle sätte selge ja ühemõttelise sõnastusega, millega ei reguleerita õiguslikke lünki (lacuna legis) juhtumi puhul, kui registreeritud disainilahenduse prioriteedinõue põhineb varasemal „patendil“. Seetõttu läks Üldkohus vastuollu liidu seadusandja selge ja ühemõttelise otsusega välistada patendid registreeritud disainilahenduste prioriteedinõuete aluste hulgast ja piirduda selliste nõuete puhul üksnes varasemate disainilahendustega.

Vaidlustatud kohtuotsus rikub määruse nr 6/2002 artikli 41 lõiget 1, kuna see asendab selles sätestatud selged ja ammendavad õigusnormid otsese viitega Pariisi konventsioonile (2). Sellest tuleneb paratamatult, et tunnustatakse Pariisi konventsiooni artiklis 4 sätestatu vahetut õigusmõju, mis on vastuolus Euroopa Kohtu väljakujunud praktikaga, mille kohaselt Pariisi konventsioon ega TRIPS-leping (3) ei anna üksikisikutele õigust liidu õiguse alusel pöörduda Euroopa Liidu kohtutesse.

Lõpuks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus rikub määruse nr 6/2002 artikli 41 lõiget 1, kuna selles asendatakse selles sätestatud selged ja ammendavad õigusnormid Pariisi konventsiooni artikli 4 väära tõlgendusega. Pariisi konventsioon ei sisalda õiguslikku alust, mis võimaldaks põhjendada Üldkohtu järeldusi, et registreeritud disainilahenduse prioriteedinõude võib esitada kaheteistkümne kuu pikkuse prioriteedinõude esitamise tähtaja jooksul patendi alusel.

Rahvusvahelise õiguse ja liidu õiguse vahelise seose aluspõhimõtete, mida vaidlustatud kohtuotsuses ei ole järgitud, eesmärk on muu hulgas kaitsta institutsioonide vahelist tasakaalu ja liidu õiguskorra autonoomsust ning neil on liidu õiguskorras oluline ja põhimõtteline tähendus. Vaidlustatud kohtuotsus ei mõjuta mitte ainult prioriteedinõuete küsimust intellektuaalomandi registreerimisel vaid kujutab endast ka pretsedenti kõigi TRIPS-lepingu kohaldamisalasse kuuluvate reguleerimisvaldkondade jaoks.

Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus

Euroopa Kohtu (apellatsioonkaebuste menetlusse võtmise üle otsustav koda) 10. detsembri 2021. aasta määrusega tunnistati apellatsioonkaebus täies ulatuses vastuvõetavaks.

(1) Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määrus (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta (EÜT 2002, L 3, lk 1; ELT eriväljaanne 13/27, lk 142).

(2) 20. märtsil 1883. aastal Pariisis allkirjastatud, viimati 14. juulil 1967 Stockholmis läbi vaadatud ning 28. septembril 1979 muudetud tööstusomandi kaitse konventsioon (United Nations Treaty Series, 828. kd, nr 11851, lk 305; edaspidi „Pariisi konventsioon“).

(3) Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (EÜT 1994, L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80; edaspidi „TRIPS-leping“).