ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas Euroopa Liidu käibemaksualaseid õigusnorme tuleks tõlgendada nii, et lubatud on liikmesriigi sellise õigusnormi kohaldamine, nagu seda on 11. märtsi 2004. aasta käibemaksuseaduse (Dz. U. 2021, jrk nr 685; edaspidi „käibemaksuseadus“) artikli 6 lõige 1, mis vabastab käibemaksust ettevõttest moodustatud üksuse müügi, seadmata sellise erandi kohaldamist sõltuvusse tingimusest, millele on viidatud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) (ELT 2006, L 347, lk 1, muudetud) artiklis 19, ehk sellest, kas ostja on müüja õigusjärglane?
2.

Kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele jaatavalt, siis kas lennuettevõtja on vajalike meetmete raames kohustatud a) pöörduma lennu teostamiseks määratud lennukiga, mis suunati tormi tõttu ümber naaberlennujaama, selle lennu reisijate tõttu tagasi niipea, kui meeskonna lennuaeg seda võimaldab, ja seega selle lennu teostama? Kui vastus on jaatav, siis kas ta peab seda tegema ka siis, kui seetõttu tuleb selleks, et saaks teha sellele lennukile määratud teisi lende, anda nende lendude väljumislennujaamas – mis on lennuettevõtja kodulennujaam – teine lennuk ja asendusmeeskond; b) toimetama reisijad maanteetranspordiga lennu teostamiseks määratud lennukile, mis suunati tormi tõttu ümber 140 km kaugusele naaberlennujaama, ja teostama lennu sealt; c) saatma asenduslennuki või toimetama reisijad maanteetranspordiga asenduslennukile, mis saadetakse naaberlennujaama, ja seega teostama lennu?
1.

Kas ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 ning ELL artikli 4 lõikega 3 ja artikliga 2 tuleb tõlgendada nii, et need määravad kindlaks sellise õiguskaitsevahendi nagu jõustunud kohtuotsuse tühistamiseks esitatud erakorraline kaebus vastuvõetavuse juhul, „kui see on vajalik sotsiaalset õiglust austava demokraatliku õigusriigi põhimõtte järgmise tagamiseks“, kui sellise õiguskaitse tagamine on vajalik liidu õiguse tõhususe tagamiseks?
Euroopa Liidu Nõukogu 16. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda laiendatud koosseisus) 29. septembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-279/19: Polisario Rinne versus nõukogu

(Kohtuasi C-799/21 P)

(2022/C 119/32)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Nõukogu (esindajad: F. Naert, V. Piessevaux)

Teised menetlusosalised: Rahvarinne Saguia el-Hamra ja Rio de Oro vabastamiseks (Polisario rinne), Prantsuse Vabariik, Euroopa Komisjon, Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader)

Apellandi nõuded

— tühistada edasikaevatud kohtuotsus;

— teha apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes lõplik kohtuotsus ja jätta Polisario Rinde hagi rahuldamata;

— mõista Polisario Rindelt välja apellatsioonimenetluse ja kohtuasjas T-279/19 toimunud menetluse kohtukulud;

— teise võimalusena: jätta otsuse 2019/217 (1) tagajärjed kehtima 12 kuuks alates kohtuotsuse kuulutamisest.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esimese väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 263 neljandat lõiku, ning sellega on edasikaevatud kohtuotsus vaidlustatud osas, milles seal otsustati, et Polisario Rindel on liidu kohtus kohtumenetlusõigus- ja –teovõime.

Apellatsioonkaebuse teise väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 263 neljandat lõiku ning aktide usaldusväärsuse nõuet ja sellega on edasikaevatud kohtuotsus vaidlustatud osas, milles seal otsustati, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet otseselt ja isiklikult.

Apellatsioonkaebuse kolmanda väite kohaselt on rikutud õigusnormi seoses võimalusega tugineda rahvusvahelise õiguse normidele ning ja sellega on edasikaevatud kohtuotsus vaidlustatud osas, milles seal otsustati, et Polisario Rinne võib tugineda enesemääramise põhimõttele ja rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõttele.

Apellatsioonkaebuse neljas väide käsitleb seda, et rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõtet ja enesemääramise õigust tõlgendati ja kohaldati vääralt, et rikuti aktide usaldusväärsuse nõuet, moonutati nõukogu argumente ning rikuti Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 36 koostoimes artikli 53 esimese lõiguga. Nõukogu vaidlustab edasikaevatud kohtuotsuse osas, milles seal on otsustatud, et Lääne-Sahara rahvas ei andnud oma nõusolekut lepingu kohta, mida käsitleb otsus 2019/217.

(1) Nõukogu 28. jaanuari 2019. aasta otsus (EL) 2019/217 Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kirjavahetuse vormis lepingu (millega muudetakse Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) protokolle nr 1 ja nr 4) sõlmimise kohta (ELT 2019, L 34, lk 1).
3.

Kas juhul, kui Brüsseli I määruse artikli 18 lõikes 1 nimetatud „teine lepingupool“ tõendab, et ta on määranud oma asukohaks Ühendkuningriigi selle määruse artikli 63 lõike 2 tähenduses, on selle sättega kooskõlas tõlgendada [seda] nii, et selliselt määratud asukoht, et piiritleb kohtumenetluse algatamise valikuvõimalust, mida võib kasutada artikli 18 lõike 1 alusel? Ja kas lisaks sellele on selle sättega kooskõlas tõlgendada [seda] nii, et see ei piirdu pelgalt „faktilise eelduse“ kehtestamisega ega, et see eeldus on ümber lükatud, kui „teine lepingupool“ tegutseb väljaspool oma alalise elu- või asukohajärgset jurisdiktsiooni, ega ka seda, et „teine lepingupool“ on kohustatud tõendama, et eespool viidatud sätte alusel määratud asukoht vastab kohale, kus ta tegutseb?
C 165/25

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Bucureşti (Rumeenia) 21. detsembril 2021 – R. I. versus Inspecţia Judiciară, N. L.

(Kohtuasi C-817/21)

(2022/C 165/32)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Bucureşti

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: R. I.

Vastustajad: Inspecţia Judiciară, N. L.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu lepingu artiklit 2 ja artikli 19 lõike 1 teist taanet, otsust 2006/928 (millega nähakse ette kord, mille abil teha Rumeeniaga koostööd ja jälgida tema edusamme konkreetsete eesmärkide täitmisel kohtureformi alal ning korruptsiooni ja organiseeritud kuritegevuse vastases võitluses) (1) ning Euroopa Liidu õigusega kehtestatud sõltumatuse ja erapooletuse tagatisi tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis lubavad kohtuinspektsiooni peainspektoril anda (seaduse alusel) normatiivseid ja/või üksikhaldusakte, millega ta otsustab sõltumatult kohtuinspektsiooni institutsioonilise raamistiku korralduse osas, mis puudutab kohtuinspektorite valimist ja nende tegevuse hindamist, kontrollide teostamist ja asepeainspektori nimetamist, juhul kui alusseaduse põhjal on viidatud isikud ainsad, kes võivad peainspektori suhtes distsiplinaarmenetluse toiminguid teostada, heaks kiita või ümber lükata?

(1) Komisjoni 13. detsembri 2006. aasta otsus 2006/928, millega nähakse ette kord, mille abil teha Rumeeniaga koostööd ja jälgida tema edusamme konkreetsete eesmärkide täitmisel kohtureformi alal ning korruptsiooni ja organiseeritud kuritegevuse vastases võitluses (ELT 2006, L 354, lk 56).
3.

Kui vastus teisele küsimusele on jaatav: Kas direktiivi 2008/94/EÜ artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellise töötaja rahuldamata nõuete tasumise eest, kes töötab või tavaliselt töötab kahes liikmesriigis, a) vastutab selle liikmesriigi garantiiasutus, kelle õigusnormid tema suhtes sotsiaalkindlustussüsteemide (sotsiaalkindlustus) koordineerimise raames kohaldamisele kuuluvad, kui garantiiasutuste tegevus on direktiivi 2008/94/EÜ artikli 3 kohaselt mõlemas riigis korraldatud nii, et tööandja sissemaksed sotsiaalkindlustusasutuse rahastamiseks tuleb teha osana kohustuslikest sotsiaalkindlustusmaksetest; b) või teises liikmesriigis, kus on maksejõuetu ettevõtja asukoht, asuv garantiiasutus või c) mõlema liikmesriigi garantiiasutused, mistõttu saab töötaja avalduse esitamise ajal valida, kummale ta nõude esitab?
1.

Kas liikmesriigi kohus on kohustatud tõlgendama riigisiseste olukordade suhtes kohaldatavat riigisisest maksuõigusnormi, mis reguleerib sellise kapitalikasumi maksustamata jätmist, mis on saadud ülevõtva äriühingu osaluse tühistamisel üleandva äriühingu kapitalis, kooskõlas nõukogu direktiiviga 2009/133/EÜ (1) sellistel asjaoludel nagu käesolevas kohtuasjas, kus: — liikmesriigi seadusandja on sarnaseid riigisiseseid ja piiriüleseid tehinguid reguleerinud eraldi õigusnormidega ning need normid ei ole identsed; — riigisiseste tehingute suhtes kohaldatav riigisisene õigusnorm toimib siiski direktiivis sisalduvate mõistete kaudu – ühinemine, varade ja kohustuste üleandmine, osaluse tühistamine; — riigisisese maksuõiguse põhjendusi võib tõlgendada nii, et seadusandja kavatses kehtestada sama maksualase lahenduse riigisisestele ja piiriülestele tehingutele, mida reguleeritakse direktiivi ülevõtmisega, et järgida ühinemise neutraalse maksustamise põhimõtet mittediskrimineerivalt ja nii, et vältida konkurentsimoonutusi?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Belgia) 23. detsembril 2021 – UP versus Centre public d’action sociale de Liège

(Kohtuasi C-825/21)

(2022/C 158/04)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: UP

Vastustaja: Centre public d’action sociale de Liège

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (1) artiklitega 6 ja 8 on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt riigis viibimise õiguse andva loa väljastamine ajaks, mil vaadatakse läbi meditsiinilistel põhjustel esitatud elamisloa taotlust, mis on tunnistatud vastuvõetavaks eespool täpsustatud kriteeriumide alusel, tähendab, et kolmanda riigi kodanikul on õigus nimetatud taotluse läbivaatamise aja jooksul riigi territooriumil viibida, kuigi ajutiselt ja ebakindlalt, ning et sellise loa väljastamine tähendab, et varem varjupaigamenetluse raames tehtud tagasisaatmisotsus, mis on selle loaga vastuolus, loetakse vaikimisi tagasivõetuks.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98).
4.

Kas direktiivi 92/43/EMÜ (2) artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kohaldades põhimõtet, mille kohaselt ei ole selle kindlaksmääramiseks, kas edaspidi on vaja asjakohaselt hinnata kava või projekti tagajärgede mõju asjaomasele alale, sõelumisetapis asjakohane võtta arvesse meetmeid, mille eesmärk on hoida ära või vähendada selle kava või projekti kahjulikke tagajärgi sellele alale, on liikmesriigi pädeval ametiasutusel õigus võtta arvesse selle kava või projekti aspekte, millega kaasneb saasteainete kõrvaldamine, mille tulemusel võivad väheneda kahjulikud tagajärjed Euroopa alale, ka kõigest sellepärast, et need aspektid ei ole ette nähtud leevendusmeetmeteks, isegi kui neil on niisugused tagajärjed, ja et need oleksid olnud võetud kavva standardsete aspektidena olenemata nende mõjust asjaomasele Euroopa alale?
C 148/11

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Napoli (Itaalia) 15. detsembril 2021 – VB versus Comune di Portici

(Kohtuasi C-777/21)

(2022/C 148/16)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale di Napoli

Põhikohtuasja pooled

Apellant: VB

Vastustaja: Comune di Portici

Eelotsuse küsimus

Kas Itaalia riigi õigusnormid (käesoleval juhul 1992. aasta seadusandliku dekreedi nr 285 artikli 93 lõiked 1-bis ja 7-bis), mis keelavad Itaalias üle 60 päeva elanud füüsilisest isikust ettevõtjal liigelda Itaalias sõidukiga, mis on teises liikmesriigis registreeritud ning mida ta kasutab tavaliselt neis kahes liikmesriigis ehk elukoha- ja registreerimisriigis sõitmiseks ja liiklemiseks (eraeluliste põhjuste kõrval) selleks, et oma kutsealal tegutseda, on Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 49 ja 56 vastuolus?
2.

Kas juhul, kui sellisel tegevusalal nagu tööstusrajatiste eraturve, kus uus teenuseosutaja võttis neljast majandusüksuse moodustanud töötajast üle ainult ühe (ja järelikult ei võtnud üle enamikku), ei ole faktilisi asjaolusid, mis võimaldaksid järeldada, et asjaomasel töötajal olid erioskused ja -teadmised, nii et võiks väita, et teenuseosutajale läks oskuste mõttes üle oluline osa töötajatest, ja immateriaalset vara üle ei läinud, saab järeldada, et ei toimu majandusüksuse üleminekut, isegi kui klient annab uue teenuseosutaja käsutusse jätkuvalt teatava seadmestiku (alarmid, sisetelevisioonisüsteemi, arvuti), arvestades ühelt poolt suhteliselt väikest investeeringuväärtust, mida see seadmestik kujutab tehingus tervikuna, ja teiselt poolt, et ei oleks olnud majanduslikus mõttes (27. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Grafe ja Pohle, C-298/18 (3), punkt 32) mõistlik nõuda kliendilt selle asendamist?
1c.

Kas meditsiinilisel näidustusel kasutamiseks ettenähtud toiduks klassifitseerimisel on lisaks nõutav ka see, et vaevus või haigus, mille puhul on toode ette nähtud, nõuab dieetravi nii, et patsient manustab tootes sisalduvaid toitaineid, mida ei ole võimalik manustada tavatoitumise käigus?
3.

Kas komisjoni delegeeritud määruse (EL) 2017/891, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1308/2013 puu- ja köögivilja sektorite osas, artikli 75 lõike 5 neljas lõik, milles on sätestatud, et „importija [teeb] […] kättesaadavaks kõik asjakohaste tollikontrollide tarbeks vajalikud asjaomase partii iga toote müügi ja realiseerimisega seotud dokumendid“, lubab – arvestades Euroopa Kohtu 11. märtsi 2020. aasta otsuse BV (С-160/18, EU:C:2020:190) resolutsiooni punktis 1 sisalduvat tõlgendust – liidu tolliseadustiku artikli 70 lõike 1 kohase deklareeritud tehinguväärtuse tõendamiseks teha käesoleva asja asjaoludel järelduse, et: — tollimaksu tasumata jäämise ja maksutulu saamata jäämise ärahoidmiseks on tolliasutused ja kaebemenetluses kohus kohustatud pidama asjaolu, et imporditud kaupa, nimelt köögivilja müüakse liidus kahjumiga, arvestatavaks tõendiks selle kohta, et deklareeritud impordihinda on kunstlikult suurendatud, arvestades ka hinnangut isikute seotusele, mis mõjutas deklareeritud tehinguväärtust; — importija on kohustatud esitama lepingu või muu samaväärse dokumendi, mis tõendab liidu tolliterritooriumile eksportimiseks müüdud kauba eest makstavat hinda, või piisab tõendamisest, et kauba deklareeritud väärtusele vastav hind on importimisel tasutud; või — peab importija selleks, et tõendada deklareeritud tehinguväärtust köögivilja impordil, esitama ainult delegeeritud määruse (EL) nr 2017/891 artikli 75 lõike 4 neljandas lõigus sõnaselgelt nimetatud dokumendid, mistõttu on asjaolud, mis puudutavad sama kauba kahjumiga müüki liidus, viidatud määruse artikli 75 lõike 6 kohasel hindamisel tehinguväärtuse aktsepteerimata jätmise ja imporditollimaksu määramise seisukohast ebaolulised?
1.

Kas hagi puhul, mille eesmärk on panna maksma ebaõiglase lepingutingimuse (millega kohustatakse laenusaajat kandma lepingu vormistamisega seotud kulud) tühisuse tuvastamisest tulenev tagasitäitmisnõue, on direktiivi 93/13 (1) artikli 6 lõikega 1 ning artikli 7 lõikega 1 kooskõlas kehtestada hagi esitamise aegumistähtajaks 10 aastat alates sellest, kui lepingutingimuse kohaldamine lakkab viimase makse tasumisega ehk hetkest, mil tarbija saab teada ebaõigluse tingivatest asjaoludest, või on vajalik, et tarbija omaks täiendavat teavet asjaolude õigusliku kvalifikatsiooni kohta? Kui asjaolude õigusliku kvalifikatsiooni kohta teabe omamine on vajalik, siis kas aegumistähtaja arvestuse alguseks peab olema olemas lepingutingimuse tühisuse küsimuses väljakujunenud kohtupraktika või võib liikmesriigi kohus võtta arvesse muid asjaolusid?
2.

Kas [Euroopa Liidu põhiõiguste harta] artikliga 38, liidu õiguse tõhususe põhimõttega ning direktiivi 13/93 artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 on kooskõlas see, et ebaõiglase lepingutingimuse aegumistähtaja alguseks määratakse kuupäev, mil kohus, kellel on pädevus kujundada kohtupraktikat, nagu Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus), tuvastab, et teatav lepingutingimus on ebaõiglane, olenemata sellest, kas konkreetne tarbija on sellest kohtuotsusest teadlik või mitte?
—

Käesolev asi tõstatab küsimuse, mis on liidu ühtsuse, järjepidevuse või edasiarendamise seisukohast oluline. Edasikaevatud otsuses on toetatud menetluse algatamise vastu säilinud õigustatud huvi horisontaalse nõude ulatuse kitsast tõlgendust. Nimetatud nõue on inspireeritud liikmesriikidele ühisest menetlusõiguse üldteooriast ja liidu kohtute tõlgendus tõenäoliselt mõjutab oluliselt seda, kuidas liikmeriigi kohtud seda kohaldavad. Käesolevas asjas on tõstatatud ka oluline menetluslik küsimus – mis ei piirdu sugugi intellektuaalomandi õiguse valdkonnaga –, nimelt millised tagajärjed on eeskirjal, et tühistatud akti andja peab asendusakti võtmisel lähtuma asendatava akti tegemise ajast. Varasema õiguse äralangemise kohta menetluse käigus on Üldkohus teinud vastuolulisi lahendeid, mida Euroopa Kohtul on üksnes põgusalt olnud võimalus põhistatud määruses käsitleda. Käesolevas apellatsioonkaebuses on tõstatatud ka küsimus, milliseid tagajärgi toob Ühendkuningriigi väljaastumine EList kaasa liidu õiguskorrale.
C 198/15

ET

Marina Yachting Brand Management Co. Ltd 2. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 22. septembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-169/20: Marina Yachting Brand Management versus EUIPO – Industries Sportswear

(Kohtuasi C-743/21 P)

(2022/C 198/22)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Marina Yachting Brand Management Co. Ltd (esindajad: Rechtsanwälte A. von Mühlendahl, C. Eckhartt ja P. Böhner)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet, Industries Sportswear Co. Srl

Euroopa Kohus (apellatsioonkaebuste menetlusse võtmise üle otsustav koda) otsustas 31. märtsi 2022. aasta määrusega jätta apellatsioonkaebuse menetlusse võtmata ja jätta Marina Yachting Brand Management Co. Ltd kohtukulud tema enda kanda.
Fachverband Spielhallen eV ja LM-i 28. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 22. oktoobri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-510/20: Fachverband Spielhallen eV ja LM versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-831/21 P)

(2022/C 198/26)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellandid: Fachverband Spielhallen eV, LM (esindajad: Rechtsanwälte A. Bartosch ja R. Schmidt)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Saksamaa Liitvabariik

Apellantide nõuded

Apellatsioonkaebuse esitajad paluvad:

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu määrus kohtuasjas T-510/20;

— saata kohtuasi tagasi Üldkohtule;

— teha otsus kohtukulude osas hiljem.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esitajad tuginevad ühele väitele, nimelt et rikutud on ELTL artikli 107 lõiget 1.

Üldkohus lükkas kohtuasjas T-510/20 esitatud hagi tagasi ainult põhjendusega, et vaidlusalune meede ei anna majanduslikku soodustust ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Liidu kohtute väljakujunenud praktika järgi maksuasjades peab aga alati hindama teo koosseisu kuuluvaid soodustamist ja valikulisust koos. Valikulisuse tuvastamine eeldab alati maksude osas tavasüsteemi tuvastamist. Ilma selle tuvastuseta ei saa seetõttu kindlaks teha, kas tegemist on majandusliku eelisega. Üldkohus jättis aga maksude osas tavajuhtumi hindamata ega oleks saanud seetõttu asuda seisukohale, et vaidlusalune meede ei too endaga majanduslikku soodustust. Seetõttu on vaidlustatud kohtumääruses oluliselt rikutud õigusnormi.
3.

Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas enne seda, kui teise liikmesriigi kohtu tehtud otsuse tunnustamisest ja selle otsusega mõistetud karistuse täitmisest viitega nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/909/JSK artikli 3 lõikele 4 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõiguga keeldutakse, kuna on alust eeldada, et olukord selles liikmesriigis ei ole kooskõlas põhiõigusega õiglasele kohtulikule arutamisele, sest kõnealuses liikmesriigis ei vasta kohtusüsteem ise enam õigusriigi põhimõttele, tuleb teises etapis kontrollida, kas õigusega õiglasele kohtulikule arutamisele vastuolus olev olukord on asjaomases menetluses toonud kahjulikke tagajärgi kaasa just süüdimõistetule?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL (1), milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikli 8 lõiget 1 koostoimes artikli 6 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mida väljakujunenud kohtupraktika alusel kohaldatakse asjaomases liidu liikmesriigis korrigeerivalt ja mille kohaselt on lubatav, et teave kahtlustatavana kinnipidamise põhjuste, sealhulgas süüteo kohta, mille toimepanemises isikut kahtlustatakse, ei pea olema esitatud mitte kirjalikus kinnipidamiskorralduses, vaid muudes (varasemates või hilisemates) lisadokumentides, mida ei anta kätte viivitamata ja millest isik võib teada saada tagantjärele kinnipidamise võimaliku kohtus vaidlustamise korral?
C 198/16

ET

Henry Cotton’s Brand Management Co. Ltd 2. detsembril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda) 22. septembri 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-173/20: Henry Cotton’s Brand Management versus EUIPO – Industries Sportswear

(Kohtuasi C-744/21 P)

(2022/C 198/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Henry Cotton’s Brand Management Co. Ltd (esindajad: Rechtsanwälte A. von Mühlendahl, C. Eckhartt, P. Böhner)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet, Industries Sportswear Co. Srl

Euroopa Kohus (apellatsioonkaebuste menetlusse võtmise üle otsustav koda) otsustas 31. märtsi 2022. aasta määrusega jätta apellatsioonkaebuse menetlusse võtmata ja jätta Henry Cotton’s Brand Management Co. Ltd kohtukulud tema enda kanda.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Alba Iulia (Rumeenia) 11. oktoobril 2021 – S. H. versus Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Sibiu, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov

(Kohtuasi C-627/21)

(2022/C 191/08)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Alba Iulia

Põhikohtuasja pooled

Apellant: S. H.

Vastustajad: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Sibiu, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov

Eelotsuse küsimused

Kas neutraalse maksustamise põhimõtet käibemaksu valdkonnas [ning] direktiivi 2006/112/EÜ (1) [põhjendust 30] ja artikleid 16, 184, 186, 187, 188 ja 192 saab tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid mahaarvatava maksu korrigeerimise kohta kapitalikaupade puhul (eriti seadus nr 227/2015, millega kehtestatakse maksuseadustik (Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal), artikli 305 lõike 4 punkt a; maksuseadustikku kehtestava seaduse nr 227/2015 metodoloogilised rakendusnormid (Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 227/2015 privind Codul fiscal) (kinnitati valitsuse määrusega nr 1/2016 (Hotărârea Guvernului nr. 1/2016) punkti 79 alapunkti 14 alapunkt b, millega rakendati maksuseadustiku artikli 305 lõike 4 punkti a koostoimes maksuseadustikku kehtestava seaduse nr 227/2015 artikli 316 lõike 11 punktiga e) on nendega kooskõlas, ning et samuti on nendega kooskõlas maksuhalduri haldustava muuta kapitalikaupade soetamisel tasutud käibemaksu algset mahaarvatavust, pannes maksumaksjale kohustuse korrigeerida mahaarvatavat käibemaksu negatiivselt, põhjusel, et maksuhaldur on omal algatusel ta teatavaks ajavahemikuks käibemaksukohustuslaste registrist majandustegevuse puudumise tõttu kustutanud, kui ajavahemikul alates tema registrikande kustutamisest maksuhalduri algatusel kuni tema uuesti käibemaksukohustuslasena registreerimiseni ei ole nende kapitalikaupadega toimunud teenuste osutamist ega kauba võõrandamist?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006 L 347, lk l).