ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
80

Parlament väidab, et eespool viidatud kaks kohtuotsust komisjon vs. Belgia ja komisjon vs. Saksamaa, millele apellant on tuginenud, ei ole käesolevas asjas asjakohased. Ta leiab, et mainitud kohtuotsused on tehtud teistsuguses kontekstis, osutades eelkõige asjaolule, et tegemist oli liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlusega, milles komisjon leidis, et asjaomaste liikmesriikide siseriiklik õigus riivab ühenduse peretoetuste täiendavat olemust, mis tuleneb personalieeskirjade artikli 67 lõikest 2. Samuti on parlament arvamusel, et mainitud kohtuotsustes tuvastas Euroopa Kohus üksnes asjaolu, mille korral ei või asjaomaste liikmesriikide siseriikliku õigusega välistada siseriikliku toetuse maksmist või arvata sellest toetusest maha personalieeskirjade alusel makstavate toetuste summat. Parlamendi hinnangul esineb see asjaolu vaid juhul, kui ametniku abikaasa teeb palgatööd.
38

Ei asjaolu, et vastavalt direktiivi 92/12 artiklile 12 on maksuladude – nagu põhikohtuasjas torujuhtme – avamiseks ja tegevuseks tarvis liikmesriigi pädeva asutuse luba, ega asjaolu, et volitatud laopidajal lasuvad direktiivi artiklis 13 loetletud kohustused, sealhulgas kohustus nõustuda mis tahes järelevalvega, ega asjaolu, et direktiivi artikli 15 lõike 3 teisest lõigust, mis käsitleb võimalust vabastada laopidaja mineraalõlide torujuhtmetranspordi korral kohustusest anda tagatis ühendusesisese liikumisega kaasnevate riskide katteks, võib tuletada, et ühenduse seadusandja peab torujuhtme kaudu toimuvat transporti kindlaks, ei kujuta endast asjakohaseid tegureid selleks, et tuvastada, kas vääramatu jõu olemasolu puudutavad tingimused on täidetud. Nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktides 46 ja 47, on esiteks volitatud laopidajale loa andmise ja tema suhtes artiklis 13 ette nähtud kontrollide teostamise eesmärk üksnes tagada, et laopidaja on piisavalt usaldusväärne aktsiisi peatamise korra rakendamisel osalemiseks, ning teiseks ei muuda liikmesriigi pädeva ametiasutuse poolt loa andmine maksulao avamiseks ja tegevuseks liikmesriiki kaasvastutajaks aktsiisi eest kaubalt, millele on tekkinud kahju loa saanud transpordivahendi tehnilise rikke tõttu.
Määruse kaks esimest põhjendust olid sõnastatud järgmiselt:

„impordi- või ekspordimaksude summa, mille tasumist nõutakse maksukohustuslaselt selliste maksude tasumist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kauba eest, võib osutuda väiksemaks kui seaduse alusel tasumisele kuuluv summa kas pädevate asutuste arvutus- või kandevea tõttu või seetõttu, et need ametiasutused kasutasid ebaõigeid või mittetäielikke maksustamiselemente eelkõige seoses asjaomase kauba laadi, koguse või päritolu ja kasutusotstarbega; ühenduses kehtivad impordi- ja eksporditollimaksud on olemuselt majanduslikku laadi, mistõttu võib puudulik sissenõudmine mõjutada negatiivselt ühenduse majandust; seega on põhjendatud võimalus, et kui pädevad ametiasutused tuvastavad, et selline viga on tehtud, võivad nad tasumisele kuuluvad tollimaksud nõuda sisse tollivormistusjärgselt;

impordi- ja eksporditollimaksude tollivormistusjärgne sissenõudmine kahjustab teataval määral õiguskindlust, mida maksukohustuslasel on õigus eeldada seoses haldustoimingutega, millel on rahalisi tagajärgi; järelikult on vaja piiritleda pädevate ametiasutuste tegevusulatus, määrates tähtaja, mille möödudes tuleb esialgne impordi- või eksporditollimaksude kindlaksmääramine lugeda lõplikuks, seda pädevate ametiasutuste tegevuspiirangut ei kohaldata siiski siis, kui pädevatel ametiasutustel ei olnud kauba tollivormistuse ajal võimalik impordi- või ekspordimaksude täpset summat kindlaks määrata selliste toimingute tõttu, mille alusel võib algatada kriminaalmenetluse […];” [Siin ja edaspidi on määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ (millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, muudetud komisjoni . aasta direktiiviga 2001/78/EÜ) artikli 26 lõigetega 1 ja 2 on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis takistavad selliste teenuste riigihankemenetluses, mille maksumus ületab direktiivi 92/50 kohaldamiseks ette nähtud piirmäära, pakkumusi esitada kandidaatidel või pakkujatel – sealhulgas teenuseosutajate ühendustel –, kellel on asjaomase liikmesriigi õiguse alusel õigus kõnealust teenust osutada, üksnes seetõttu, et nende kandidaatide või pakkujate õiguslik vorm ei vasta ühele konkreetsele juriidiliste isikute kategooriale ehk täpsemalt seetõttu, et tegemist ei ole kapitaliühinguga. Siseriiklike õigusnormide tõlgendamine ja rakendamine kooskõlas ühenduse õiguse nõuetega on siseriikliku kohtu ülesanne selle kaalutlusõiguse ulatuses, mis on talle siseriikliku õigusega selles osas jäetud, ning kui selline kooskõlas tõlgendamine ei ole võimalik, siis on siseriikliku kohtu ülesanne jätta kohaldamata iga siseriiklik õigusnorm, mis on nimetatud nõuetega vastuolus.
15

Seoses esimese punktiga, mille kostjaks olev liikmesriik tõstatas, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piiritlevad komisjoni poolt liikmesriigile edastatud märgukiri ja selle järel komisjoni esitatud põhjendatud arvamus kohtuvaidluse eseme, mida ei saa hiljem laiendada. Asjaomase liikmesriigi võimalus esitada omapoolseid märkusi, isegi kui ta otsustab seda mitte kasutada, on oluline asutamislepinguga ettenähtud tagatis, millest kinnipidamine on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse õiguspärasuse seisukohalt oluline menetlusnorm. Sellest tulenevalt peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi tuginema samadele väidetele kui märgukiri, millega algatatakse kohtueelne menetlus (vt 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-191/95: komisjon vs. Saksamaa, EKL 1998, lk I-5449, punkt 55, ja . aasta otsus kohtuasjas C-422/05: komisjon vs. Belgia, EKL 2007, lk I-4749, punkt 25). Kui see nii ei ole, siis ei saa sellist menetluseeskirjade eiramist lugeda kõrvaldatuks asjaolu tõttu, et kostjaks olev liikmesriik esitas põhjendatud arvamuse kohta märkusi (vt . aasta otsus kohtuasjas 51/83: komisjon vs. Itaalia, EKL 1984, lk 2793, punktid 6 ja 7).
62

Euroopa Kohus on nende eesmärkide olulisust EÜ artikli 18 raames juba rõhutanud. Olles meenutanud, et asutamislepinguga liidu kodanike liikumisvabaduse valdkonnas kehtestatud võimalused ei pääseks täielikult mõjule, kui takistused, mis liikmesriigi kodaniku päritoluriigi õigusnormid on seadnud tema elamisele teises liikmesriigis ja mis karistavad teda selle eest, et ta on neid võimalusi kasutanud, võiksid liikmesriigi kodanikku sundida nende võimaluste kasutamisest loobuma, märkis Euroopa Kohus, et see kaalutlus on eriti tähtis hariduse valdkonnas, arvestades EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga q ja EÜ artikli 149 lõike 2 teise taandega taotletavaid eesmärke, milleks on eelkõige õppijate ja õpetajate liikuvuse ergutamine (vt 23. oktoobri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-11/06 ja C-12/06: Morgan ja Bucher, EKL 2007, lk I-9161, punktid 26 ja 27 ning viidatud kohtupraktika).
12

Konkureerivad ettevõtjad võivad universaalse postiteenuse osutajalt teatud tingimustel nõuda, et see avaks neile osa oma vedamisteenustest. Selle kohta sätestab postiseaduse § 28 lõige 1 järgmist: „Kui litsentsisaajal on litsentseeritud postiteenuste turul turgu valitsev seisund, peab ta vastava taotluse korral pakkuma sellel turul osa oma vedamisteenustest eraldi, kui see on talle majanduslikult vastuvõetav. Teise postiteenuste osutaja ees on tal esimeses lauses märgitud kohustus ainult juhul, kui taotlust esitaval ettevõtjal ei ole turgu valitsev seisund ja kui muidu kahjustataks ebaproportsionaalselt konkurentsi sellel või mõnel muul turul. Litsentsisaajal on õigus keelduda osateenuste pakkumisest, kui see võib ohustada tema rajatiste toimimist või ettevõtte turvalisust või kui taotletud teenuse osutamiseks vajalikud ressursid on ammendunud.”
44

Seoses põhikohtuasjaga on oluline sedastada, et ebasoodus olukord maksustamisel on tingitud erilisest äritingimusest, mida saab arvesse võtta ainult Saksa maksuhaldur. Kui on tõsi, et iga liikmesriik, kes on sõlminud topeltmaksustamise vältimise lepingu, on kohustatud seda lepingut rakendama oma maksuõigust kohaldades ja määrama seega kindlaks püsiva tegevuskoha tulu, siis ei saa lubada, et liikmesriik välistab sellise valuutakursikahjumi arvestamise emaettevõtja maksustatava tulu sisse, mida selle olemusest tingituna ei saa kunagi kanda püsiv tegevuskoht.
46

Selles osas tuleb meenutada, et põhiotsuse artikli 13 lõike 2 kohaselt tuleneb dumpinguvastase tollimaksu kehtestanud meetmetest eeskätt kehtestatud tollimaksu suurus ja tüüp ning teatud muud näitajad. Sellest sättest tuleneb, et institutsioonidel on õigus valida oma kaalutlusõiguse piires erinevate maksu tüüpide vahel (vt 11. juuli 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-305/86 ja C-160/87: Neotype Techmashexport vs. komisjon ja nõukogu, EKL 1990, lk I-2945, punkt 58). Otsuses nr 67/94 nimetatud riikidest pärit hematiitmalmi puhul on komisjonil õigus kehtestada erimaks, võimalusel koos muutuva suurusega tollimaksuga, millest on raskem kõrvale hoida (vt nõukogu 23. oktoobri 1992. aasta määrust (EMÜ) nr 3068/92, millega kehtestatakse Ukrainast, Valgevenest ja Venemaalt pärit kaaliumkloriidi impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks (EÜT L 308, lk 41; ELT eriväljaanne 11/18, lk 191), mida on muudetud nõukogu 21. märtsi 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 643/94 (EÜT L 80, lk 1), puudutav 29. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-87/98: International Potash Company vs. nõukogu, EKL 2000, lk II-3179, punktid 43–48). Nagu märgib otsuse nr 67/94 põhjendus 66, leidis komisjon oma kaalutlusõigust teostades, et selles otsuses vaadeldud juhtumi puhul on „minimaalse hinna kehtestamine kõnealuste eesmärkide saavutamiseks palju kohasem kui ükskõik milline muu meede”.
17

Teine dokument on sama peadirektoraadi 3. juuni 2002. aasta aruanne, milles mainitakse ära Madalmaade ametiasutuste teostatud kontrollid pärast seda, kui komisjoni talitused olid kontrolli teostanud. Seal märgitakse, et ligi 25% 2000. aastal sündinud vasikatest, kes kuulusid vasikate pidamiseks mõeldud karjadesse, olid karja juurest eemaldatud nelja kuu jooksul pärast sündi. Komisjoni talitused täpsustasid, et välja arvatud nõuetekohaselt põhjendatud erandlike asjaolude korral, peaks iga vasikas jääma keskmiselt neljaks kuuks pärast sündi oma ema juurde, et saaks määrata ammlehma lisatoetust.
54

Kuid direktiivi 76/207 artikli 2 lõikega 1 ja artikli 5 lõikega 1 on vastuolus see, kui vallandatakse naistöötaja, kes põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel on kunstliku viljastamise lõppstaadiumis, see tähendab munasarja punktsiooni ja viljastatud munarakkude selle naistöötaja emakasse viivitamatu siirdamise vahel, tingimusel et on tõendatud, et vallandamise peamiseks põhjuseks oli fakt, et see naine läbis kunstliku viljastamise protsessi.
74

Vastab tõele, nagu märkis komisjon kohtuistungil, et Esimese Astme Kohtu poolt selliselt välja arvutatud võimaluse määr on oletuslik ning et seda ei saa iseenesest pidada tegelikuks või kindlaks. Samas on see asjaolu siiski tähtsuseta, kuna on selge, et M.-C. Girardot’ poolt töölesaamise võimaluse kaotamise tõttu kantud kahju on tegelik ja kindel ning et Esimese Asteme Kohtule kuulub kaalutlusruum selle summa kindlaksmääramisel kasutatava meetodi valikul.
63

Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et siseriikliku kohtu ülesanne on kindlaks määrata käesolevas kohtuotsuses esitatud tõlgendamiskriteeriumide põhjal, kas käibemaksuga maksustamise seisukohalt võib selliseid tehinguid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, käsitleda tehingutena, mis on seotud kuritarvitusega kuuenda direktiivi mõttes.
28

Ühtlasi tuleb lisada, et vastupidi Saksamaa valitsuse väitele ei saa sellises olukorras nagu põhikohtuasjas eeltoodud kaalutlusi vaidlustada, tuginedes tolli käsitlevale Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt ettevõtja, kes ei suuda tõendada, et impordi- või eksporditollimaksu vähendamise tingimused on täidetud, vastutab selle tagajärgede eest, kuigi ta on heauskne. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 53, ei ole seda kohtupraktikat võimalik üle kanda maksukohustuslase konkreetsele olukorrale seoses kuuenda direktiiviga kehtestatud ühise käibemaksusüsteemiga, kuna see süsteem ja ühenduse tollimaksu sissenõudmise kord erinevad oma struktuurilt, ülesannetelt ja eesmärkidelt.
15

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et M. Klöppeli juhtumil hinnatakse lapsehooldustoetuse õiguse aluseks olevaid perioode erinevalt sõltuvalt sellest, kas need on täitunud Austrias või mõnes muus liikmesriigis. Kui C. Kraler oleks hooldanud oma last Austrias ning saanud selles liikmesriigis lapsehooldustoetust, oleks M. Klöppelil õigus nõuda seda toetust pikemaks perioodiks. Neil asjaoludel ning olles tõdenud, et M. Klöppeli juhtum kuulub määruse nr 1408/71 reguleerimisalasse, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle määruse sätteid võib tõlgendada nii, et Saksamaal peretoetuste saamise perioodid tuleb võrdsustada samalaadsete Austrias toetuste saamise perioodidega.
23

Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus eespool viidatud kohtuotsuses Albacom ja Infostrada uurida, kas direktiiviga 97/13 on kooskõlas telekommunikatsiooniettevõtjale kehtestatud selline iga-aastane rahaline kohustus, mis arvutatakse vastavalt protsendina tema käibest. Nimetatud kohtuotsuse punktis 41 leidis Euroopa Kohus, et selline maks on vastuolus ühenduse seadusandja eesmärkidega ja et see jääb direktiiviga 97/13 kehtestatud ühisest raamistikust välja. Selle kohtuotsuse punktidest 33 ja 42 tuleneb, et taoline maks on keelatud direktiivi artikliga 11, mis näeb ette, et ettevõtjate suhtes kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, haldamisel, kontrollimisel ja rakendamisel. Kuna selle direktiivi artikli 6 alusel kehtestatud maksud on samamoodi piiratud, kohaldatakse viimati nimetatud artikli alusel sama keeldu.
43

Nagu eespool on juba selgitatud, võimaldab asjaomaste toodete ühise päritolu tingimus esiteks määratleda paralleelse impordi juhtumid ja eristada neid muudest sarnastest olukordadest, kus toote impordiks on vaja turuleviimise luba, ning teiseks on see oluline tegur, mis viitab imporditava toote ja võrdlustoote samasusele. Kui neil toodetel ei ole ühist päritolu, vaid need on toodetud paralleelselt kahes konkureerivas ettevõttes, tuleb eeldada, et imporditav toode erineb võrdlustootest ja järelikult viiakse see importivas liikmesriigis turule esmakordselt. Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 34–36, tuleb direktiivi 91/414 sätteid sellises olukorras kohaldada nii, et importiv liikmesriik on põhimõtteliselt kohustatud nõudma selles direktiivis sätestatud turuleviimise loa menetluse järgimist ja vajadusel keelama imporditava toote turuleviimise ja kasutamise.
14

Lepitusorganite tegutsemist reguleerib 23. novembri 1979. aasta kuninglik dekreet 2756/1979 (BOE nr 291, 5.12.1979, lk 28015), mis määrab kindlaks Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliacióni (vahendus-, arbitraaži- ja lepituskomisjon) ülesanded. Nimetatud kuningliku dekreedi artiklid 5, 8, 10 ja 11 sätestavad: „Artikkel 5 1. Lepitus toimub avalduse esitaja valikul kas teenuse osutamise koha või asjaomaste isikute elukoha vahendus-, arbitraaži- ja lepituskomisjonis. 2. Lepitus leiab aset komisjoni juhataja, vahekohtu esimehe, sekretäri või komisjoni mõne teise ametniku ees, kellel on diplom õigusteaduses (licenciatura). Lepitusmenetluse osapooltel peab olema sama protsessiteovõime, mis on nõutud töövaidluse pooltel. […] Artikkel 8 1. Avaldus vaadatakse pärast selle saabumist ja registreerimist läbi, et teha kindlaks, kas nõutud tingimused on täidetud. Vajadusel küsitakse tarvilikke täpsustusi selleks, et korrektselt koostada asjaomaste isikute kutsed. Nõuetekohaselt kuupäeva ja templit kandev kutse edastatakse allkirja vastu kutse adressaadile, kellele teatatakse lepitusmenetluse toimumise kohast, kuupäevast ja kellaajast, kusjuures lepitusmenetlus peab aset leidma seadusega kehtestatud tähtaja jooksul. Kui kutse adressaat ei ole avalduse esitaja ja ta keeldub kutset vastu võtmast, teavitatakse teda nii nagu teisi asjaomaseid isikuid. […] Artikkel 10 Suulise menetluse alguses kuulutab lepitaja välja pooled, keda võib saata usaldusisik, ja tuvastab nende isiku, kontrollib nende teovõimet ja esindusõigust ning annab neile pärast avalduse esitaja nõusoleku saamist sõna oma nõuete ja väidete esitamiseks; dokumentide ja teiste tõendite esitamine on vabatahtlik. Seejärel kutsub lepitaja osapooli üles jõudma kokkuleppele, vajadusel usaldusisikute vahendusel, andes neile sõna nii mitu korda, kui on vaja ning soovitades neile võimalusel õiglasi lahendusi. Ta hoiab diskussiooni ajal korda ning võib selle katkestada, kui see on raskendatud või kui ilmneb, et on võimatu kokkuleppele jõuda – mõlemal juhul loetakse menetlus lõppenuks ilma kokkuleppeta. Lepitaja koostab suulise menetluse protokolli ja esitab võimalikult selgelt osapoolte vahel sõlmitud kokkulepete sisu. Kui kokkuleppele ei jõutud, märgib ta seda sõnaselgelt. Kokkuleppele kirjutavad alla osapooled ja lepitaja ning kui keegi nendest ei oska või ei saa alla kirjutada – mis märgitakse ära –, võib seda tema nimel teha usaldusisik. Samuti märgitakse sõnaselgelt ära, kui keegi keeldub alla kirjutamast, ning esitatakse keeldumise põhjused, kui need on teada; menetlus loetakse lõppenuks ilma kokkuleppeta. Kohe pärast lepitustoimingute lõppemist edastab lepitaja asjaomastele isikutele protokolli kinnitatud koopia. Artikkel 11 Vahendus-, arbitraaži- ja lepituskomisjonis toimunud lepituse käigus otsustatu on täitmisele pööratav ja töövaidluskohtud on sellega seotud. […]”
43

Selles osas on Euroopa Kohus varem otsustanud seoses olukorraga, kus komisjon võttis vastu negatiivse lõppotsuse, et siiski ei ole välistatud võimalus, et riigiabi saanud ettevõtjad võivad erandina tugineda asjaoludele, mille alusel nad võisid õiguspäraselt eeldada, et antud abi on seaduslik, ning seega keelduda abi tagasimaksmisest. Kui selline kohtuasi on liikmesriigi kohtu menetluses, on selle kohtu ülesandeks hinnata antud asja faktilisi asjaolusid, vajadusel pärast seda, kui ta on esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused tõlgenduse saamiseks (20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-5/89: komisjon vs. Saksamaa, EKL 1990, lk I-3437, punkt 16).
48

Põhiõiguste hulka, mida sel viisil võib kaitsta, kuulub liikmesriikide ühistest riigiõiguslikest tavadest tulenev õigus eraelu kaitsele, mis on sätestatud EIÕK artiklis 8 ja mida kinnitab Nice’is 7. detsembril 2000 kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1) artikkel 7 (vt eelkõige 8. aprilli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-62/90: komisjon vs. Saksamaa, EKL 1992, lk I-2575, punkt 23, ja 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-404/92: X vs. komisjon, EKL 1994, lk I-4737, punkt 17). Euroopa Inimõiguste kohtu praktikast tuleneb sellega seoses, et ei saa jõuda järeldusele, et mõistet eraelu tuleks tõlgendada nii, nagu see ei hõlmaks füüsiliste ja juriidiliste isikute ameti- või ärialast tegevust (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas Niemietz vs. Saksamaa, seeria A nr 251-B, § 29; 16. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas äriühing Colas Est jt vs. Prantsusmaa, Recueil des arrêts et décisions 2000-III, § 41, ja 28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas Peck vs. Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions 2003-I, § 57), mis võib seisneda riigihankemenetluses osalemises.
48

Asjaomase keelu sisulise ulatuse kohta tuleb märkida, et alaealiste kaitse seadus ei keela kontrollimata videosalvestiste kõiki turustamisviise. Eelotsusetaotlusest nähtub, et selliseid videosalvestisi on lubatud importida ja täiskasvanutele müüa selliste turustuskanalite kaudu, mis hõlmavad tarnija ja ostja isiklikku kontakti ning võimaldavad seetõttu valvata selle järele, et lastel ei oleks asjaomastele videosalvestistele ligipääsu. Neid asjaolusid arvestades tundub, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid ei lähe kaugemale sellest, mis on asjaomase liikmesriigi eesmärgi saavutamiseks vajalik.
55

Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz aluseks olnud faktiliste asjaolude hindamisel tõesti leidnud, et aeg, mille jooksul uuesti läbivaatamise taotlus on esitatud, tuleb võtta arvesse ning see õigustab vaidlustatud haldusakti uuesti läbivaatamist koos teiste tingimustega, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oli nimetanud. Siiski ei nõudnud Euroopa Kohus, et uuesti läbivaatamise taotlus tuleb ilmtingimata esitada viivitamatult pärast seda, kui kaebuse esitaja sai teada Euroopa Kohtu praktikast, millele tema taotlus tugineb.
1.

Kuna Hispaania Kuningriik on jätnud kehtima niisugused meetmed, mis on ette nähtud 29. detsembri 1999. aasta seaduse 55/1999 maksu- haldus- ja ühiskondlike meetmete kohta 27. lisasättes (muudetud 30. detsembri 2003. aasta seaduse 62/2003 artikliga 94) ja mis piiravad avalik-õiguslikele asutustele kuuluvate aktsiatega kaasnevat hääleõigust Hispaania energeetikasektori äriühingutes, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud EÜ artiklist 56 tulenevaid kohustusi.
23

Kuigi on tõsi, et määrust nr 259/68, millega kehtestati personalieeskirjad, ei saa samastada rahvusvahelise konventsiooniga, kuna seda ei ole vastu võtnud liikmesriigid, tegutsedes rahvusvahelise õiguse reeglite alusel, vaid autonoomselt tegutsev nõukogu kui Euroopa ühenduse institutsioon (vt selle kohta 18. veebruari 1970. aasta otsus kohtuasjas 38/69: komisjon vs. Itaalia, EKL 1970, lk 47, punkt 11, ja 18. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 91/79: komisjon vs. Itaalia, EKL 1980, lk 1099, punkt 7), samuti nagu EÜ asutamislepingut, millel nimetatud määrus rajaneb, ei saa samastada rahvusvahelise sotsiaalkindlustusalase konventsiooniga. Siiski tuleb meenutada, et EÜ artikli 249 teise lõigu kohaselt on see määrus üldkohaldatav ning tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides (vt 20. oktoobri 1981. aasta otsus kohtuasjas 137/80: komisjon vs. Belgia, EKL 1981, lk 2393, punkt 7, ja 7. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 186/85: komisjon vs. Belgia, EKL 1987, lk 2029, punkt 21). Lisaks, nii nagu märgib ka S. Gysen, näeb personalieeskirjade artikli 11 teine lõik sõnaselgelt ette, et see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
53

Nagu rõhutab kohtujurist oma ettepaneku punktides 64 ja 65, on põhjust tõsiselt kahelda selles, kas ka tegelikult on võimalik eraldada niisuguse organisatsiooni erinevaid tegevusi, kes moodustab ühtse juriidilise isiku, kellel on ühtne vararežiim ja kelle juhtimise ja majandamise kohta võetakse ühiseid otsuseid, ja seda isegi siis, kui jätta tähelepanuta mitmed praktilist laadi takistused, mis on seotud asjaomase organisatsiooni erinevate tegevusharude absoluutse eristatuse kontrolliga (ex ante või ex post) ja vaidlusaluse tegevuse kuulumisega ühte või teise tegevusharusse.
42

Itaalia Vabariigi esitatud asja läbivaatamist takistava asjaolu kohta tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel. Isegi siis, kui liikmesriigi kohustuste rikkumine kõrvaldatakse pärast tähtaja möödumist, säilib huvi hagi esitamiseks, eriti selleks, et teha kindlaks liikmesriigi võimalik vastutus nende isikute ees, kelle õigused põhinevad liikmesriigi kohustuste rikkumisel (vt selle kohta 18. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C-29/90: komisjon vs. Kreeka, EKL 1992, lk I-1971, punkt 12, ja 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-519/03: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2005, lk I-3067, punktid 18 ja 19).
44

Järelikult, kui just ei nõustuta, et ametiasutused on loobunud kuritegevuse vastasest võitlusest ja liiklusohutuse tagamisest seoses mootorsõidukitega, millele on algusest peale paigaldatud toonklaasid, siis tuleb tunnistada, et nad peavad kasutama teisi meetodeid, et tuvastada õigusrikkujaid ja isikuid, kes ei pruugi turvavööd kasutada.