ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Määruse nr 2027/97 põhjendused 1-5 on sõnastatud järgmiselt: „(1) ühise transpordipoliitika raames on tarvis tõsta lennuõnnetusse sattunud reisijate kaitstuse taset; (2) vastutust õnnetusjuhtumite puhul reguleeritakse kas 1929. aasta 12. oktoobril Varssavis allakirjutatud rahvusvaheliste õhuvedude reeglite ühtlustamise konventsiooni või Haagis koostatud kõnealuse konventsiooni muutmise protokolli või Guadalajara konventsiooni alusel ning olenemata sellest, millist nendest rakendatakse, kannab rakendatav konventsioon edaspidi nime „Varssavi konventsioon”; Varssavi konventsiooni rakendatakse nii reisijate kui ka lennuettevõtjate huvides kõikjal maailmas; (3) Varssavi konventsiooniga kehtestatud vastutuse piir on kaasaja majanduslikke ja sotsiaalseid tingimusi arvestades liiga madal ning tekitab sageli pikki, õhuvedude mainet kahjustavaid kohtumenetlusi; seetõttu on liikmesriigid mitmel viisil tõstnud vastutuse piiri, mis on viinud erinevate veotingimuste tekkimiseni lennunduse siseturul; (4) lisaks kohaldatakse Varssavi konventsiooni üksnes rahvusvahelises transpordis; lennunduse siseturul on erijooned riigisisese ja rahvusvahelise transpordi vahel kõrvaldatud; seetõttu on asjakohane, et vastutuse aste ja liik nii siseriiklikus kui ka rahvusvahelises transpordis oleks ühesugune; (5) juba ammu vajab Varssavi konventsioon täielikku ülevaatamist ja kontrollimist, mis võimaldaks konventsiooni lennuettevõtjate vastutuse kohta õnnetusjuhtumite puhul pikema aja jooksul ja rahvusvahelisel tasandil ühtlasemalt ning paremini rakendada; jõupingutusi tõsta Varssavi konventsiooniga kehtestatud vastutuse piire tuleks jätkata mitmepoolsete läbirääkimiste kaudu”.
51

Tõsi on see, et töötaja, kes on osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel, kuid kes on tööle võetud täistööajaga, ei täida sama arvu töötunde kui täistööajaga töötav töötaja. Siiski ei tähenda see, et need töötajad on erinevates olukordades oma algse töölepingu osas, mis neid oma tööandjaga seob.
47

Liikmesriigi pädevate ametiasutuste ülesanne on tõendada esiteks, et nende õigusnormid on vajalikud taotletava eesmärgi saavutamiseks ja teiseks, et need õigusnormid on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (vt selle kohta 15. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-54/05: komisjon vs. Soome, EKL 2007, lk I-2473, punkt 39, ja . aasta otsus kohtuasjas C-297/05: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2007, lk I-7467, punkt 76).
51

On tõsi, et Rootsi valitsus, kes möönis, et praegu on ainult kaks ühingut, kellel on vähemalt 2000 liiget ning kes niisiis vastavad keskkonnaseadustiku 16. peatüki artiklis 13 sätestatud nõudele, väitis, et kohalikud ühendused võiksid pöörduda neist ühe poole ning paluda neil kaebus esitada. Sellest võimalusest üksi siiski ei piisa, et rahuldada direktiivi 85/337 nõudeid, kuna esiteks ei tarvitse neil volitatud ühingutel olla samasugust huvi tegeleda piiratud ulatusega tegevusega ning teiseks on oht, et neile esitatakse palju sellekohaseid taotlusi, mille hulgast nad peaksid paratamatult tegema valiku, mis toimuks ilma mingi kontrolli alla kuuluvate kriteeriumide alusel. Lõpuks tekitaks selline süsteem juba iseenesest keskkonnaalaste kaebuste filtreerimise, mis on vastuolus nimetatud direktiivi mõttega, mille eesmärk on, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 33, tagada Århusi konventsiooni rakendamine.
31

EStG § 7 lõike 5 kohta väidavad Finanzamt ja Saksamaa valitsus, et selle lõike esimese lause punkti 3 alapunkti a eesmärk on edendada elamuehitust, et rahuldada Saksa elanikkonna vajadust üürileantavate eluruumide järele. Nende sõnul on see sotsiaalpoliitiline eesmärk, milles avaldub ülekaalukas üldine huvi. Nimetatud valitsus on kohtuistungil Euroopa Kohtu esitatud küsimustele vastates veel täpsustanud, et ainult üürileantavate eluruumide puhul võib rakendada selles sättes ette nähtud degressiivset amortisatsiooni, mis on kehtestatud selleks, et leevendada seda liiki eluruumide üldist vajakajäämist Saksamaal.
30

Teabe osas, mida tuleb Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse raames esitada, tuleb meenutada, et see teave ei pea mitte ainult lubama Euroopa Kohtul anda tarvilikke vastuseid, vaid et see peab andma ka liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et sel eesmärgil on esiteks vaja, et siseriiklik kohus määratleks esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi. Teiseks peab eelotsusetaotlus sisaldama täpseid põhjusi, miks siseriiklik kohus kahtles ühenduse õiguse tõlgenduses ja pidas vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused. Selles kontekstis on möödapääsmatu, et siseriiklik kohus selgitaks vähemalt mingilgi määral põhjusi, miks ta on ühenduse õigusnormid, mille tõlgendamist ta taotleb, välja valinud, ja milline on tema hinnangul seos nende ühenduse õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel. (vt eelkõige 6. märtsi 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-338/04, C-359/04 ja C-360/04: Placanica jt, EKL 2007, lk I-1891, punkt 34).
53

Lõpuks, kui sellises menetluses on sobivate taotlejate arv väiksem kui asjaomase menetluse jaoks kindlaksmääratud alammäär – mis direktiivi 93/37 kohaselt ei tohi olla väiksem kui kolm –, siis tuleb tunnistada, et kui selle menetluse majanduslikud ja tehnilised tingimused on nõuetekohaselt kindlaks määratud ja kohaldatud, siis on hankija sellegipoolest taganud tõhusa konkurentsi.
3

Direktiivi 89/104 artikli 5 lõiked 1–3 sätestasid: „1. Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata a) kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud; b) kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ja tähisega kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid kaubamärgi ja tähise vahel. 2. Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid tema nõusolekuta kasutamast kaubandustegevuse käigus mis tahes tähist, mis on identne või sarnane kaubamärgiga, mis on välja antud kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, ja juhul kui selle tähise põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi eristatavust või mainet. 3. Lõigete 1 ja 2 alusel võib muu hulgas keelata järgmised toimingud: a) tähise kandmine kaupadele või nende pakendile; b) kõnealuse tähisega kaupade pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine või osutamine; c) kaupade importimine ja eksportimine kõnealuse tähise all; d) tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides.”
37

Samuti tuleb rõhutada, nagu seda on tehtud ka kohtujuristi ettepaneku punktides 58 ja 59, et Umweltsenati menetluses on tagatud, et kaebuse võivad esitada kõik haldusasjas osalenud isikud, samuti UVP-G 2000 loetelus märgitud institutsioonid. Kohtuistungi pidamine on ette nähtud kohtu algatusel või poole nõudmisel ning osapooled võivad lasta end esindada advokaatidel. Umweltsenati otsustel on jõustunud kohtuotsuse jõud, need peavad olema põhistatud ning need kuulutatakse avalikul kohtuistungil.
25

Kreeka valitsus ja komisjon on seevastu seisukohal, et KN-i tariifirubriiki 7312 kuuluva kauba puhul tähendab päritolu andev viimane oluline töötlemine või toiming seda, et tariifirubriik muutub. Tariifirubriigi muutusel põhinev kriteerium võimaldab esiteks kohaldada tolliseadustiku artiklit 24 ühenduse tolliterritooriumil ühetaoliselt ja teiseks võtta arvesse töötlemise või toimingu erinevaid tehnilisi staadiume trosside valmistamisel. Komisjon lisab selle kohta, et trossikeede töötlemine terastrossideks ei too kaasa põhitoote selget kvalitatiivset muutust, vaid kujutab endast pelgalt kokkupanemist, mis ei anna nendele kaupadele päritolu. Seevastu trossi valmistamine terastraadist muudab tariifirubriiki ja annab seega sellele kaubale uue päritolu.
17

Selles küsimuses tuleb sissejuhatuseks märkida, et kaheksandas direktiivis ei ole antud kõnealuse mõiste „allkiri” määratlust ja et nimetatud direktiivis puudub igasugune viide selle kohta, et liikmesriikidel on õigus selle mõiste tähendust ja ulatust määratleda.
Sellega seosega peab rõhutama, et tähtsust ei oma asjaolu, et R. Slanina ja tema endine abikaasa on lahutatud. Euroopa Kohus on juba tõdenud, et kuigi määrus nr 1408/71 ei viita sõnaselgelt lahutusest tulenevatele perekondlikele olukordadele, ei ole nende olukordade nimetatud määruse kohaldamisalast väljajätmine kuidagi õigustatud. Lahutuse tavaline tagajärg on see, et laste hooldusõiguse saab endale üks vanem, kelle juures on lapse elukoht. Erinevatel põhjustel, käesoleval juhul lahutuse tagajärjel, lahkub lapse hooldusõigust omav vanem oma päritoluliikmesriigist ning asub elama teise liikmesriiki selleks, et seal töötada – nagu see oli eespool viidatud kohtuotsuse Humer aluseks olnud asjas, või asuda seal tööle alles mõned aastad pärast seal elama asumist – nagu see on käesolevas põhikohtuasjas. Sellisel juhul vahetub ka alaealise lapse elukoht, milleks saab see teine liikmesriik (vt eespool viidatud kohtuotsus Humer, punktid 42 ja 43).
16

Kuna Svea hovrätt (Svea apellatsioonikohus) leidis, et menetletav kohtuvaidlus puudutab küsimust, kas põhikohtuasjas käsitletavad Rootsi õigusnormid on kooskõlas direktiiviga 93/42 ning juhul, kui see on nii, ka EÜ artiklitega 29 ja 30, siis otsustas Svea hovrätt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas direktiivi [93/42] sätteid tuleb tõlgendada nii, et need takistavad kohaldamast liikmesriigi kehtestatud ning keskkonna- ja tervisekaitse kaalutlustel rajanevat keeldu eksportida kutsetegevuse raames kõnealusest riigist hambaravis kasutatavat elavhõbedat sisaldavat amalgaami? b) Kas asjaolu, et asjaomane toode kannab CE-vastavusmärgist, mõjutab seda tõlgendust? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, kas siis [määruse (1998:944)], mis rajaneb eespool käsitletud kaalutlustel, §-d 8 ja 11 on kooskõlas EÜ artiklitega 29 ja 30 juhul, kui neid paragrahve kohaldatakse hambaravis kasutatavale elavhõbedat sisaldavale amalgaamile, mis kannab CE- vastavusmärgist?”
74

Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et EÜ artiklitega 43 ja 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille alusel on residendist maksumaksjal õigus esiteks maksuaastal tasutud sotsiaalkindlustusmaksete mahaarvamisele maksustatavast tulust ja teiseks sellel maksuaastal tasutud ravikindlustusmaksete mahaarvamisele tasumisele kuuluvast tulumaksust üksnes sel juhul, kui need maksed on tasutud maksustamiskoha liikmesriigis, samas kui neid maksusoodustusi ei kohaldata, kui maksed on tasutud mõnes teises liikmesriigis, ja see on nii isegi siis, kui neid makseid ei ole viimati nimetatud liikmesriigis maha arvatud.
59

Regione Sardegna sõnul ei kujuta residentidest ja mitteresidentidest ettevõtjate erinev kohtlemine endast valikulist eelist. Põhikohtuasjas kõne all olev maksuõigusnorm ei ole geograafilisest aspektist valikuline, kuna vastavalt Euroopa Kohtu poolt 6. septembri 2006. aasta otsuses kohtuasjas C-88/03: Portugal vs. komisjon (EKL 2006, lk I-7115) esitatud tõlgendusele on meetme „üldise laadi” hindamisel võrdlusaluseks territoriaalüksus, kui sellel on piisav autonoomia. Põhikohtuasjas on niisuguse olukorraga tegemist, kuna Regione Sardegnal on autonoomne pädevus, mis on talle antud konstitutsioonilise seaduse jõuga põhikirjas, mis lubab tal oma makse kehtestada. Lisaks märgib ta, et vastavalt maksuvaldkonnas kehtivale üldisemale võrdsuspõhimõttele maksustatakse kõnealuse õigusnormiga õiguslikult ja faktiliselt erinevaid olukordi erinevalt.
7

Wet op de omzetbelasting 1968 (1968. aasta käibemaksuseadus) 1999. aastal kehtinud redaktsioonis (edaspidi „käibemaksuseadus”) sätestab artikkel 11: „1. Halduse üldaktiga kehtestatud tingimustel vabastatakse maksust: a) kinnisasja ja sellega seotud õiguste võõrandamine, välja arvatud: 1) ehitise, ehitise osade või ehitise aluse maa võõrandamine enne esmast kasutuselevõttu või kõige enam kaks aastat pärast esmast kasutuselevõttu, ja ehitusmaa võõrandamine; 2) kinnisasja võõrandamine, välja arvatud punktis 1 viidatud tehingud, isikule, kes kasutab kinnisasja sellisel eesmärgil, millega kaasneb artikli 15 alusel täielik või peaaegu täielik maksu mahaarvamise õigus, tingimusel, et ettevõtja, kes kinnisasja võõrandab ja ettevõtja, kellele see võõrandatakse, on teinud maksuhaldurile sellekohase ühise taotluse, ning eeldusel, et nad järgivad asjaomase ministri määrusega kehtestatud tingimusi; […] 3. Lõike 1 punkti a alapunktis 1 kasutatakse järgmisi mõisteid: a) ehitis on mis tahes maaga püsivalt ühendatud rajatis; b) esmane kasutuselevõtt on ehitise kasutuselevõtt pärast selle ümberkujundamist või remonti, kui nimetatud remondi või ümberkujundamise tulemusel on kinnisasja oluliselt parendatud; c) ehitise alune maa on ehitise juurde kuuluv või seda teenindav maatükk. 4. Lõike 1 punkti a alapunkti 1 tähenduses on „ehitusmaa” iga hoonestamata maatükk: a) millel teostatakse või teostati ehitustöid; b) mida parendatakse või on parendatud ainult maa kasutamise otstarbel; c) mida arendatakse või on arendatud; või d) mille osas on väljastatud ehitusluba; eesmärgiga püstitada sellele ehitis.”
25

Neil asjaoludel otsustas Korkein hallinto-oikeus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 4 lõiget 1 tuleb esiteks selle direktiivi preambuli põhjendusi 5, 6 ja 8 ning teiseks selle direktiivi artikleid 5 ja 8 arvestades tõlgendada nii, et: a) siseriiklikus õiguses võib sätestada nii nagu [sideturu seaduse] § 39 lõikes 1, et mis tahes telekommunikatsiooniettevõtja on kohustatud pidama teise telekommunikatsiooniettevõtjaga läbirääkimisi vastastikuse sidumise üle ja kui vastus sellel küsimusele on jaatav, siis b) kas riigi reguleeriv asutus võib otsustada, et läbirääkimiste pidamise kohustus on jäetud täitmata, kui telekommunikatsiooniettevõtja, kes ei oma märkimisväärset turujõudu, on pakkunud teisele ettevõtjale vastastikust sidumist tingimustel, mida mainitud asutus peab täiesti ühepoolseteks ja sellisteks, mis võivad takistada konkurentsile rajatud turu tekkimist jaemüügi tasandil, juhul kui need tingimused on tegelikult takistanud teisena mainitud ettevõtjal pakkumast oma klientidele võimalust saata telekommunikatsiooniettevõtja võrguga liitunud lõppkasutajatele [MMS-e], ja kui vastus ka sellele küsimusele on jaatav, siis c) kas riigi reguleeriv asutus võib oma otsusega kohustada mainitud telekommunikatsiooniettevõtjat, kes niisiis märkimisväärset turujõudu ei oma, pidama heas usus läbirääkimisi SMS- ja MMS-teenuste vastastikuse sidumise üle [kahe asjaomase] ettevõtja süsteemide vahel nii, et kaubanduspõhimõtetest lähtuvatel läbirääkimistel võetakse arvesse vastastikuse sidumise eesmärke ja et läbirääkimised toimuvad lähtuvalt sellest, et SMS- ja MMS-teenuste koostalitusvõime nimetatud süsteemide vahel on võimalik tagada mõistlikel tingimustel, nii et kasutajatel on võimalik kasutada telekommunikatsiooniettevõtjate sideteenuseid? 2. Kas eelnevatele küsimustele antavat vastust mõjutab iMEZ-i võrgu olemus ja see, kas iMEZ-i tuleb pidada üldkasutatavate elektrooniliste sidevõrkude operaatoriks?”
Kui aktis Poola Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemise tingimuste kohta puudub direktiivi 69/335 kohaldamise ajalisi tingimusi reguleeriv erinorm, tuleb esitatud eelotsuse küsimusele vastamiseks järelikult kindlaks teha, kas põhikohtuasjas arutluse all olev olukord on käsitletav olukorrana, mis on tekkinud enne direktiivi 69/335 jõustumist Poolas ja mille suhtes saab nimetatud direktiivi tagasiulatuvalt kohaldada seega üksnes juhul, kui see direktiiv on selgelt mõeldud selliseks kohaldamiseks või kui tegemist on olukorraga, mis tekkis enne kõnealuse direktiivi jõustumist Poolas, kuid mille tulevikus tekkivaid tagajärgi see direktiiv alates tema jõustumisest reguleerib, nagu nõuab põhimõte, et uut õigusnormi kohaldatakse kohe kõigile sel ajal kestvatele olukordadele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Pokrzeptowicz-Meyer, punkt 51).
1.

Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik on jätnud kohaldamata nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ) artikli 2 lõike 1 ja artikli 4 lõike 2 nõudeid mineroloogilise planeerimise hindamise („Review of Mineral Planning”) taotlustele, mis on esitatud Wales’is enne 15. novembrit 2000, siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid nõudeid.
49

Euroopa Kohtule esitatud faktilistest asjaoludest selgub, et C. Grimme on Saksa kodanik ning ta töötab Bertil Grimme Hamburgi filiaalis. Seega ei ole käesolevas asjas kõne all see, et lepinguosalise ametivõimud on diskrimineerinud teise lepinguosalise kodanikku. C. Grimme kui Šveitsi õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi nõukogu liikme seisund ei mõjuta selles osas midagi.
68

RLK väidab, et üleliigse laovaru tasu kehtestamine peab olema kooskõlas proportsionaalsuse põhimõtte ja ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, ning viitab selles suhtes 11. oktoobri 2001. aasta määrusele kohtuasjas C-30/00: William Hinton & Sons (EKL 2001, lk I-7511). Kuna põhikohtuasjas ei saadud üleliigsest laovarust mingit kasu, leiab RLK, et temalt nõutav tasu on ebaproportsionaalne. Kui määrus nr 1972/2003 peaks kaasa tooma maksu kehtestamise sellistel asjaoludel, nagu on põhikohtuasjas kõne all, siis tuleks see määrus proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades tühistada. Tegemist ei oleks enam hoiatava maksusüsteemiga, vaid karistussüsteemiga, mille eesmärk on karistada teatud kauba omamise eest.
33

Esimese tingimuse täitmise osas tuleb märkida, et selliste ehitiste müügi toiminguid, mille ehitusettevõtja on ehitanud enda arvel, ei saa vaadelda juhusliku tegevusena tema maksustatava majandustegevuse kõrval, milleks on ehitiste ehitamine kolmandate isikute või enda arvel. Kuna see tuleneb samast ehitustegevusest, on see viimati nimetatud tegevuse otsene laiendamine. NCC tegevuse üldine korraldus tingib, et ta planeeriks kogu aeg regulaarselt ette teatud arvu enda arvel ehitatavate ehitiste ehitamise; see arv on küll nii väike, et ta tegeleb nende ehitiste hilisema turustamisega ise. Sellest tulenev kinnisasja müügitegevus ei ole seega juhuslik, vaid väljendab paratamatult äriühingu selget tahet arendada oma majandustegevuse raames enda arvel ehitatud ehitiste turustamise tegevust. See on osa maksukohustuslase ettevõtte eesmärgist ja seda viiakse läbi kaubanduslikul eesmärgil (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus EDM, punkt 67).
9

Direktiivi V peatükis „Jaotusvõrgu haldamine” asuv artikkel 15, mis käsitleb jaotusvõrgu halduri juriidilist eraldatust, on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui jaotusvõrgu haldur moodustab osa vertikaalselt integreeritud ettevõttest, peab ta olema vähemalt juriidilise staatuse osas, organisatsiooniliselt ja otsuste tegemises sõltumatu muust jaotamisega mitteseotud tegevusest. See ettekirjutus ei too kaasa kohustust eraldada jaotusvõrgu halduri vara vertikaalselt integreeritud ettevõtja omandist. 2. Lisaks lõikes 1 nimetatud nõetele, peab vertikaalselt integreeritud ettevõtte osaks olev jaotusvõrgu haldur olema nii organisatsiooniliselt kui ka otsuste tegemises sõltumatu muust jaotamisega mitteseotud tegevusest. Selleks peab ta vastama järgmistele miinimumnõuetele: a) jaotusvõrgu halduri juhtimise eest vastutavad isikud ei tohi olla tegevad otseselt või kaudselt elektri tootmise, [edastamise] ja tarnimise igapäevase juhtimise eest vastutava vertikaalselt integreeritud elektriettevõtja äriühingustruktuuris; b) tuleb võtta vajalikud meetmed jaotusvõrgu halduri juhtimise eest vastutavate isikute kutsehuvidega arvestamiseks nii, et neil oleks võimalik tegutseda sõltumatult; c) jaotusvõrgu halduril peavad olema tõhusad otsuste tegemise õigused, mis on sõltumatud integreeritud elektriettevõtjast nii hallatavate ja hooldatavate varade kui ka võrgu arendamise osas. See ei tohiks takistada vajalike kooskõlastusmehhanismide toimimist, mis tagavad emaettevõtja õiguste kaitse seoses majandusliku ja juhtimisalase järelevalvega tütarettevõtja varalise tasuvuse üle, mida teostatakse kaudselt vastavalt artikli 23 lõikele 2. Eelkõige peab see võimaldama emaettevõtjal kiita heaks jaotusvõrgu halduri iga-aastase rahastamiskava või mis tahes samaväärse dokumendi ning määrata kindlaks oma tütarettevõtja võlgade ülempiiri. See ei tohi võimaldada emaettevõtjal sekkuda tütarettevõtja igapäevategevusse ega konkreetsetesse jaotusliinide ehitamise ega uuendamisega seotud otsustesse, mis ei ületa heakskiidetud rahastamiskava ega muude samaväärsete dokumentide tingimusi; d) jaotusvõrgu haldur kehtestab nõuetele vastavuse programmi, milles sätestatakse meetmed diskrimineeriva käitumise vältimiseks, ning tagab, et järelevalve selle täitmise üle oleks piisavalt range. Programmis sätestatakse töötajate konkreetsed kohustused selle eesmärgi saavutamiseks. Nõuetele vastavuse programmi eest vastutav isik või organ esitab võetud meetmete aastaaruande artikli 23 lõikes 1 nimetatud reguleerivale asutusele ning see avaldatakse. Liikmesriigid võivad otsustada, et lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata integreeritud elektriettevõtjate suhtes, kes teenindavad vähem kui 100000 võrku ühendatud tarbijat või väikesi eraldatud süsteeme.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ekslik.]
7

Elupaikade direktiivi artikli 6 lõiked 2–4 näevad ette: „2. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist. 3. Iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju eraldi või koos muude kavade või projektidega, tuleb asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida see ala kaitse-eesmärkidele avaldab. Pädevad siseriiklikud asutused annavad kavale või projektile kava või projekti tagajärgede hindamise järelduste alusel ning lõike 4 sätete kohaselt nõusoleku alles pärast seda, kui nad on kindlaks teinud, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju, ja teevad seda vajaduse korral pärast avaliku arvamuse saamist. 4. Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Liikmesriik teatab komisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest. Kui asjaomasel alal esineb esmatähtsaid looduslikke elupaigatüüpe ja/või esmatähtsaid liike, võib kaaluda ainult neid seisukohti, mis on seotud rahva tervise või avaliku julgeolekuga, esmatähtsate soodsate tagajärgedega keskkonnale või komisjoni arvamuse kohaselt muude üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjustega.”