ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad mineraalõlide jaemüügile maksu, kuna seda maksu ei saa käsitada antud sätte mõttes eriotstarbelisena, kui selle maksu eesmärk, mis on mõeldud rahastama asjaomaste omavalitsuste pädevuste teostamist tervishoiu ja keskkonna valdkonnas, iseenesest ei ole tagada tervise ja keskkonna kaitset.

„Eriotstarbeline” direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes on selline otstarve, mis ei lähtu üksnes eelarvehuvidest. Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et maksutulu tekitamise pädevuse andmise kaudu kohaliku omavalitsuse autonoomia tugevdamine ise lähtub üksnes eelarvehuvidest, mis ei saa üksi kujutada endast eriotstarvet direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes.

Kuna igal maksul on alati eelarveline eesmärk, siis pelgalt asjaolust, et sellel maksul on eelarveline eesmärk, iseenesest ei piisa – ilma et see muudaks direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 sisutühjaks – selleks, et välistada selle maksu käsitamist eriotstarbelisena selle sätte mõttes. Nimetatud maksu tulu ette kindlaks määratud kasutamine sellistes kohalikes omavalitsustes nagu autonoomsed piirkonnad riigi poolt neile üle antavate tervishoiu- ja keskkonna-alaste pädevuste rahastamiseks, kujutada endast asjaolu, mida tuleb arvesse võtta, et välja selgitada eriotstarbe olemasolu Samas selline kasutamine, mille näol on tegemist pelgalt liikmesriigi eelarve sisemise korraldamise viisiga, ei saa endast kujutada piisavat tingimust, kuna iga liikmesriik võib näha ette, et maksutulu, hoolimata taotletavast eesmärgist, suunatakse konkreetsete kulutuste rahastamiseks.

Selleks, et maksu saaks käsitada eriotstarbelisena direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes, on seevastu vaja, et selle enda eesmärk oleks tagada tervise ja keskkonna kaitse. Nii on see eelkõige juhul, kui maksutulu tuleb tingimata kasutada selleks, et vähendada nimetatud maksuga maksustatavate mineraalõlide kasutamisega konkreetselt seotud sotsiaal- ja keskkonnakulusid, nii et maksutulu kasutamise ja kõnealuse maksu eesmärgi vahel oleks otsene seos.

(vt punktid 23, 25, 27–30, 36 ja resolutsioon)
Kui veebisaidil pakutakse teisel veebisaidil piiranguteta avaldatud kaitstud teoste juurde suunavaid klikitavaid linke, siis võimaldab see esimesena mainitud veebisaidi kasutajatele otsese juurdepääsu neile teostele ja tuleb lugeda „kättesaadavaks tegemiseks” ja seega „edastamise toiminguks” direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Selline edastamise toiming on suunatud kõigile veebisaidi potentsiaalsetele kasutajatele, st sihtgrupile, mis on määratlemata suurusega ja mis hõlmab küllaltki suurt arvu isikuid.

Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et liikmesriik annab autoriõiguse omajatele ulatuslikuma kaitse, nähes ette, et mõiste „üldsusele edastamine” hõlmab rohkem toiminguid kui need, mis on selles sättes ette nähtud.

Nimelt nähtub direktiivi 2001/29 põhjendustest 1, 6, ja 7 eelkõige, et direktiivi eesmärkide hulgas on heastada autoriõiguse kaitsega seonduvate õiguslike erinevuste ja õigusliku ebakindluse mõju. Kui nõustuda sellega, et liikmesriik võib autoriõiguse omajatele anda ulatuslikuma kaitse, nähes ette, et mõiste „üldsusele edastamine” hõlmab rohkem toiminguid kui need, mis on ette nähtud direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikes 1, oleks selle tulemuseks õiguslikud erinevused ja seega kolmandate isikute õiguslik ebakindlus. Järelikult satuks direktiivi 2001/29 eesmärk vältimatult ohtu, kui eri liikmesriigid võiksid mõistet „üldsusele edastamine” laiendada nii, et see hõlmab lisaks selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatule ka muid toiminguid.

Lisaks tuleb tõdeda, et kui liikmesriikidele anda õigus sätestada, et mõiste „üldsusele edastamine” hõlmab lisaks selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatule ka muid toiminguid, oleks tulemuseks vältimatult siseturu toimimise kahjustamine.

(vt punktid 34–36, 41 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikkel 49 ei kuulu kohaldamisele tegevuste suhtes, mille puhul ei esine ühtki tegurit, mis seoks neid liidu õiguses reguleeritud mis tahes olukorraga, ja mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed. Nimelt, kui vaidlus on kohalikku laadi ja kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, ei saa eeldada, et kõnealustel õigusnormidel on piiriülene mõju. Tõepoolest, isegi puhtalt riigisiseses olukorras võib vastus liidu õigusest tulenevaid põhivabadusi käsitlevatele küsimustele olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski tarvilik, eriti juhul, kui siseriikliku õigusega on sellele kohtule pandud kohustus tagada oma riigi kodanikule samad õigused kui need, mis samasuguses olukorras tulenevad liidu õigusest teiste liikmesriikide kodanikele.

Olukord, kus kaebajad, kellele omavalitsusüksus on andnud loa tegeleda juhiga sõidukirendiga, näivad soovivat saada juurdepääsu mõne teise omavalitsusüksuse territooriumile teistsugustel tingimustel kui need, mis nende suhtes kehtivad, mitte eesmärgiga tegelda kõnealuse tegevusega püsivalt ja kestvalt sellel territooriumil, vaid eesmärgiga tegelda selle tegevusega juhuslikumalt ja muudelt territooriumidelt, on seotud mitte asutamisvabaduse, vaid – esmapilgul – teenuste osutamise vabadusega. ELTL artikli 58 kohaselt reguleerib teenuste osutamise vabadust transpordivaldkonnas siiski mitte ELTL artikkel 56, vaid EL toimimise lepingu kolmanda osa VI jaotis, mis käsitleb ühist transpordipoliitikat. Lisaks ei kuulu sisuliselt juhiga sõidukirendi tegevus nende sätete kohaldamisalasse, mis ELTL artikli 91 lõike 1 alusel on vastu võetud transporditeenuste liberaliseerimise eesmärgil. Sellest järeldub, et ELTL artiklile 49 antaval tõlgendusel puuduks seos vaidluse faktiliste asjaolude või esemega.

(vt punktid 36–44 ja resolutsioon)
ELTL artikkel 49 ei kuulu kohaldamisele tegevuste suhtes, mille puhul ei esine ühtki tegurit, mis seoks neid liidu õiguses reguleeritud mis tahes olukorraga, ja mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed. Tõepoolest, isegi puhtalt riigisiseses olukorras võib vastus liidu õigusest tulenevaid põhivabadusi käsitlevatele küsimustele olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski tarvilik, eriti juhul, kui siseriikliku õigusega on sellele kohtule pandud kohustus tagada oma riigi kodanikule samad õigused kui need, mis samasuguses olukorras tulenevad liidu õigusest teiste liikmesriikide kodanikele.

Mõne teise liikmesriigi kodanik, kes on samasuguses olukorras kui asjaomase liikmesriigi kodanik, kelle asukoht juba on selles liikmesriigis ja kellel on luba tegeleda juhiga sõidukirendiga teatud omavalitsusüksuse territooriumilt, ning kes ei soovi viia oma asukohta mujale, vaid üksnes soovib, et kõrvaldataks tal juba olemasoleva loaga kaasnevad teatud tingimused, tegeleb juba püsivalt ja kestvalt majandustegevusega tegevuskohas, mis asub asjaomase liikmesriigi territooriumil. Neil asjaoludel ilmneb, et asutamisvabadust reguleeriva ELTL artikli 49 tõlgendamine ei ole asjakohane.

(vt punktid 43–47, 49–51 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 49 ja eeskätt ühtsuse nõuet taotletava eesmärgi poole püüdlemisel tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis kehtestavad uue apteegi asutamise vajaduse olemasolu kindlaks tegemise peamise kriteeriumina „nende isikute, keda tuleks endiselt ravimitega varustada” range piirmäära, kui pädevatel siseriiklikel ametiasutustel ei ole võimalik teha sellest piirmäärast erandit kohalike eripäradega arvestamiseks.

Siseriiklikud õigusnormid, mis seavad uute apteekide asutamise loa saamise eelduseks teatavate kriteeriumide täitmise, on küll põhimõtteliselt sobivad, et saavutada elanikkonna kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärk.

Kuid sellised õigusnormid on konkreetse eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui need vastavad tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt.

Teatud asjaoludel eksisteerib oht, et siseriiklikes õigusnormides uue apteegi asutamise tarvis kehtestatud rahvastiku tiheduse ja apteekidevahelise minimaalse vahemaaga seonduvate tingimuste ühetaoline kohaldamine kogu asjaomasel territooriumil ei taga apteegiteenuse nõuetekohast kättesaadavust teatavate demograafiliste iseärasustega piirkondades. Seoses konkreetsemalt rahvastiku tihedusega seotud tingimustega võib nende tingimuste ühetaoline kohaldamine erandeid lubamata teatud maapiirkondade puhul, mille elanikkond on üldjuhul hajusam ja vähem arvukas, tuua tagajärjena kaasa selle, et mõned huvitatud elanikud on apteegist mõistlikust kaugemal ning neile ei ole apteegiteenus seega nõuetekohaselt kättesaadav.

Sellest tuleneb, et kohaldades „nende isikute arvuga, keda tuleks endiselt ravimitega varustada”, seotud kriteeriumi, esineb oht, et teatavatele isikutele, kelle elukoht on eraldatud maapiirkonnas, ei ole tagatud apteegiteenuste võrdsetel alustel ja nõuetekohane kättesaadavus.

(vt punktid 25, 39, 41, 42, 50, 51 ja resolutsioon)
Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 7 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et mõistliku ootuse kohaselt ei pidanud liidus tegutsevad asjaomase sektori ringkonnad registreerimata disainilahendusest tavapärase majandustegevuse käigus teada saama, olgugi et see avalikustati kolmandatele isikutele ilma otsese või kaudse konfidentsiaalsusnõudeta, juhul kui see on avalikustatud ainult ühele selle sektori ettevõtjale, või kui see on välja pandud väljaspool liidu territooriumi asuva ettevõtja väljapanekusaalis; ühenduse disainilahenduste kohus peab sellele hinnangu andma tema menetluses oleva kohtuasja eriomaste asjaolude alusel.

(vt punkt 36 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikleid 49 ja 54 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised kaupluses jaemüügiga tegelemisel tekkiva käibe suhtes kehtestatud maksu käsitlevad liikmesriigi õigusnormid, mis kohustavad maksukohustuslasi, kes on äriühingute kontsernis „sidusettevõtjad” nimetatud õigusnormide tähenduses, järsult progresseeruva maksumäära kohaldamiseks oma käibed summeerima ja nii saadud maksusumma seejärel omavahel jaotama vastavalt nende osale tegelikust käibest, juhul kui äriühingute kontserni kuuluvad maksukohustuslased, kelle suhtes kohaldatakse kõige kõrgemat erimaksumäära, on enamikul juhtudest teises liikmesriigis asuvate äriühingute „sidusettevõtjad” – asjaolu, mis tuleb välja selgitada eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Nimelt need õigusnormid, mis formaalselt ei erista äriühinguid lähtuvalt nende asukohast, toovad endaga kaasa kaudse diskrimineerimise nende artiklite tähenduses äriühingu asukoha alusel. Need õigusnormid kehtestavad kriteeriumi, mille alusel eristatakse esiteks selliseid erimaksu tasuma kohustatud maksukohustuslasi, kes on kohaldamisele kuuluvate siseriiklike õigusnormide kohaselt seotud teiste kontserni kuuluvate äriühingutega, ja teiseks maksukohustuslasi, kes kontserni ei kuulu. Selle kriteeriumi mõju tõttu on juriidilised isikud, kes on kontserni liikmetest äriühingute sidusettevõtjad, ebasoodsamas olukorras võrreldes nende juriidiliste isikutega, kes niisugusse kontserni ei kuulu.

Selline piirang on lubatud ainult siis, kui seda õigustab ülekaalukas üldine huvi. Veel peab piirang niisugusel juhul olema kõnealuse eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Igal juhul ei ole sellise süsteemi põhjendamiseks õiguspäraselt võimalik tugineda ei vajadusele kaitsta riigi majandust.

(vt punktid 31, 33, 41, 42, 44, 45 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 52 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, millega on kehtestatud selle riigi territooriumil elamise nõue liidu kodanikele, kes soovivad, et see liikmesriik väljastaks neile väikelaevajuhi tunnistuse.

Nimelt kujutavad endast ELTL artikli 56 lõike 1 tähenduses teenuste osutamise vabaduse piirangut niisugused siseriiklikud õigusnormid, mille tagajärjel esiteks pärsitakse mujal kui Portugalis elavate liidu kodanike tahet minna sellesse liikmesriiki, et osaleda koolitusel eesmärgiga saada selle liikmesriigi väljastatav väikelaevajuhi tunnistus, ning teiseks muudetakse vähem atraktiivseks teenused, mida pakuvad laevajuhtimise koolid mitteresidentidest isikutele, kuivõrd viimased ei saa selles liikmesriigis osaleda väikelaevajuhi tunnistuse saamiseks mõeldud eksamil ja neile ei saa väljastada sellist tunnistust.

Avaliku julgeoleku ja avaliku korra tagamise eesmärk on tõepoolest õiguspärane eesmärk, mis üldjuhul võiks põhjendada teenuste osutamise vabaduse piirangut, kuid siiski peab meetme kohaldamine lisaks olema taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale, kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik. Kõnealust elukohanõuet ei saa selle eesmärgiga põhjendada. Sellisele põhjendusele tuginemine eeldab nimelt tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu mõnele ühiskonna põhihuvile.

Elukohanõue, millel puudub igasugune seos läbitud koolituse ja laevajuhi võimetega, ei ole lisaks iseenesest võimeline saavutama taotletavat eesmärki, milleks on tagada mereohutus. Mereohutuse kõrgema taseme tagamise eesmärgi võib igal juhul saavutada teenuste osutamise vabadust vähem piiravate meetmetega, näiteks kehtestades väikelaevajuhi tunnistuse saamiseks mõeldud eksami läbimiseks ranged nõuded.

(vt punktid 17, 18, 20, 21, 23, 24 ja resolutsioon)
Esimese kaubamärgidirektiiviga 89/104 soovitakse üldiselt tasakaalustada ühelt poolt kaubamärgiomaniku huvi kaitsta kaubamärgi peamist ülesannet ja teiselt poolt teiste ettevõtjate huvi nende kaupu ja teenuseid tähistada võivaid kaubamärke vabalt kasutada.

Arvestades eeltoodut, ei ole kõnealusest direktiivist tulenevate kaubamärgiomaniku õiguste kaitse tingimusteta, kuna erinevate huvide tasakaalustamiseks hõlmab see kaitse vaid olukordi, kus asjassepuutuv kaubamärgiomanik näitab üles piisavat hoolt, vaidlustades teiste ettevõtjate poolt selliste tähiste kasutamise, mis võivad tema kaubamärki kahjustada.

Niisuguses kaubamärkide kaitse süsteemis nagu see, mis on direktiivi 89/104 alusel kehtestatud Beneluxi kokkuleppega, arvestatakse aga direktiivi artikli 5 lõike 2 kontekstis kolmanda isiku huviga kasutada kaubandustegevuse käigus maineka kaubamärgiga sarnast tähist, võimaldades tähise kasutajal tugineda „õigustavale põhjusele”.

Nimelt, kui maineka kaubamärgi omanik on suutnud tõendada, et tema kaubamärgile on ühel direktiivi artikli 5 lõikes 2 nimetatud moel tekitatud kahju ja eelkõige et kaubamärgi eristusvõimet või mainet on ebaõiglaselt ära kasutatud, peab maineka kaubamärgiga sarnast tähist kasutanud kolmas isik tõendama, et tähist kasutatakse õigustava põhjusega.

Sellest tuleneb, et mõistet „õigustav põhjus” ei tohi mõista ainult kui objektiivselt mõjuvat põhjust, vaid selle puhul võib arvestada maineka kaubamärgiga identset või sarnast tähist kasutava kolmanda isiku subjektiivseid huve.

Mõiste „õigustav põhjus” eesmärk ei ole seega lahendada konflikti maineka kaubamärgi ja sellega sarnase tähise vahel (mida kasutati juba enne antud kaubamärgi taotluse esitamist) ega piirata kaubamärgi omaniku õigusi, vaid eesmärk on leida kõnealuste huvide tasakaal, võttes tähise kasutajast kolmanda isiku huve arvesse direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 2 spetsiifilises kontekstis ja arvestades sellele kaubamärgile antud ulatuslikku kaitset. Seejuures ei vähenda see, kui õigustavale põhjusele tugineb maineka kaubamärgiga sarnase tähise kasutamiseks kolmas isik, selle kolmanda isiku kasuks registreeritud kaubamärgiga seotud õiguste tunnustamist, vaid kohustab maineka kaubamärgi omanikku ainult taluma sarnase tähise kasutamist.

Euroopa Kohus on internetis kuvatavat reklaami, milles kasutati mainekale kaubamärgile vastavat märksõna, käsitleva kohtuotsuse Interflora ja Interflora British Unit punktis 91 asunud seisukohale, et kui vastusena mainekale kaubamärgile vastavale märksõnale internetis kuvatav reklaam pakub maineka kaubamärgi omaniku omadele alternatiivseid kaupu või teenuseid, ilma et pakutaks selle kaubamärgi omaniku kaupade või teenuste pelki imitatsioone ning kaubamärgi mainet või eristusvõimet kahjustamata ning lisaks selle kaubamärgi ülesandeid kahjustamata, siis tuleb asuda seisukohale, et selline kasutamine kuulub üldjuhul asjaomase sektori mõistliku ja ausa konkurentsi raamesse ning toimub seega „õigustava põhjusega”.

Järelikult ei või mõistet „õigustav põhjus” tõlgendada nii, et selle all peetakse silmas üksnes objektiivselt mõjuvaid põhjuseid.

(vt punktid 41–48)
Direktiiviga 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, ja neutraalse maksustamise põhimõttega ei ole vastuolus see, kui tehingu raames, millele kohaldatakse pöördmaksustamise korda, jäetakse teenuste saaja ilma õigusest arvata maha käibemaks, mille ta on teenuse osutajale põhjendamatult tasunud vigaselt koostatud arve alusel, sealhulgas juhul, kui vea kõrvaldamine ei ole võimalik teenuse osutaja pankroti tõttu.

Nimelt, pöördmaksustamise korra kohaldamisel ei toimu teenuse osutaja ja selle saaja vahel käibemaksu tasumist, kuna seetõttu, et viimasel tuleb tasuda vastavatelt tehingutelt sisendkäibemaksu, on tal põhimõtteliselt võimalik see maks maha arvata, nii et maksuhaldurile ei tule tal midagi tasuda. Kuigi neutraalse maksustamise põhimõte eeldab, et sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus antakse siis, kui sisulised nõuded on täidetud ja isegi siis, kui maksukohustuslane on jätnud täitmata mõned formaalsed nõuded, oleks teenuste saaja pidanud maksuhaldurile vastavalt direktiivi 2006/112 artiklile 199 käibemaksu tasuma. Lisaks asjaolule, et vaidlusalune arve ei vasta siseriiklike õigusnormidega kehtestatud nõuetele, ei olnud täidetud pöördmaksustamise korra kohaldamise sisuline tingimus. Selline olukord takistas maksuhalduril pöördmaksustamise korra kohaldamise kontrollimist ja tõi asjaomase liikmesriigi jaoks kaasa maksutulude kaotamise ohu.

Seega, kuna teenuste saaja poolt nende osutajale käibemaksu tasumiseks puudus alus ja see tasumine ei vastanud pöördmaksustamise korra kohaldamise sisulisele tingimusele, ei saa teenuste saaja kasutada arvetele märgitud käibemaksu mahaarvamise õigust.

Selles osas ei mõjuta teenuste osutaja pankrot teenuste saajale mahaarvamisõiguse andmisest keeldumist seetõttu, et viimane ei täitnud pöördmaksustamise korra kohaldamiseks olulisi kohustusi. Samas võib teenuste saaja, kes tasus nende teenuste osutajale alusetult käibemaksu, temalt nõuda käibemaksu tagastamist siseriikliku õiguse kohaselt.

(vt punktid 29, 35, 37, 38, 40–42, 44 ja resolutsiooni punkt 1)
Selleks, et tegevuskohta võiks esmasest asukoha kriteeriumist erandit tehes pidada maksukohustuslase pakutavate teenuste osutamise kohaks, peab see omama inim- ja tehniliste ressursside osas piisavalt püsivat struktuuri, mille abil oleks võimalik iseseisvalt asjaomaseid teenuseid osutada.

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud direktiiviga 2007/75) artikli 171 lõike 1 teise lõigu kohaselt käsitatakse kaheksanda direktiivi 79/1072, kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, artiklis 1 nimetatud maksukohustuslasi, kes on tarninud kaupu ja osutanud teenuseid üksnes isikule, kes vastavalt direktiivi 2006/112 artiklile 195 on määratud isikuks, kes on kohustatud käibemaksu tasuma, kõnealuse direktiivi kohaldamisel samuti maksukohustuslastena, kelle registrijärgne asukoht on väljaspool asjaomast liikmesriiki. Seega kohaldatakse artiklit 195 eelkõige elektrienergia tarnimisel maksukohustuslasest edasimüüjatele, kes on käibemaksukohustuslasena registreeritud liikmesriigis, kus maks kuulub tasumisele ja kuhu kaubad tarnitakse vastavalt direktiivi 2006/112 artiklis 38 sätestatud tingimustele.

Sellise äriühingu käibemaksukohustuslasena esindamist maksuesindaja poolt ei saa käsitada siseriiklikus õiguskorras tõendina selle kohta, et äriühing on tegelikult teinud selle liikmesriigi territooriumil kaubatarneid või osutanud teenust kaheksanda direktiivi artikli 1 mõttes. Selle artikli ja ka direktiivi 2006/112 artikli 171 sõnastusest nähtub selgelt, et tagastamisõiguse välistamiseks on vaja tuvastada mitte pelgalt selle tegevuskoha võime selliseid tehinguid teha, vaid see, et püsiv tegevuskoht on ka reaalselt teinud maksustatavaid tehinguid riigis, kus tagastamistaotlus esitati.

(vt punktid 46, 52 ja 53)
Neljanda direktiivi 78/660, mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid, artiklit 57 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega tehakse selle riigi õiguse kohaldamisalasse kuuluvale tütarettevõtjale raamatupidamise aastaaruannete sisu, auditeerimist ja avaldamist käsitlevatest direktiivi sätetest erand üksnes juhul, kui emaettevõtja kuulub samuti selle riigi õiguse kohaldamisalasse.

Kasutades sõnu „liikmesriigi seadused”, viitab direktiivi 78/660 artikli 57 punkt a nimelt üheselt mõistetavalt sellele, et kõnealuses artiklis ette nähtud erandi kohaldamiseks võib emaettevõtja kuuluda liidu mis tahes liikmesriigi õiguse kohaldamisalasse, mitte ainult selle liikmesriigi õiguse kohaldamisalasse, kus asub tütarettevõtja, kes soovib erandile tugineda. Nende sõnade sellist tõlgendust kinnitab asjaolu, et erinevalt emaettevõtjat puudutavast sättest on direktiivi 78/660 artikli 57 sissejuhatavas lauses märgitud, et liikmesriigid võivad erandi teha „siseriikliku õigusega” reguleeritavatele tütarettevõtjatele.

Pealegi, kui liikmesriik on selle erandi kasuks otsustanud, ei või ta erandi kohaldamise tingimustes ette näha selles riigis asuvate emaettevõtjate erinevat kohtlemist võrreldes mõnes teises liikmesriigis asuvate emaettevõtjatega.

(vt punktid 25–27, 30 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑613/12

Helm Düngemittel GmbH

versus

Hauptzollamt Krefeld

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf)

„Eelotsusetaotlus — Tolliliit ja ühine tollitariifistik — Euroopa — Vahemere piirkonna leping Egiptusega — Protokolli nr 4 artikkel 20 — Päritolutõend — Kaupade liikumissertifikaat EUR.1 — Kaupade liikumissertifikaadi EUR.1 asendussertifikaat, mis anti välja pärast seda, kui toode ei olnud enam sertifikaadi välja andnud tolliasutuse kontrolli all — Sooduskohtlemise kohaldamisest keeldumine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 6. veebruar 2014

Rahvusvahelised lepingud — Euroopa — Vahemere piirkonna EÜ‑Egiptuse assotsiatsioonileping — Egiptusest pärit kauba sooduskohtlemiskord — Eksportiva riigi välja antud päritolutõend EUR.1 — Kauba jaotamine selle saabumisel esimesse liikmesriiki, et osa sellest saata teise liikmesriiki — Esimese liikmesriigi tolli välja antud liikumissertifikaadi asendussertifikaat, mis käsitles teise liikmesriiki toimetatud kauba osa — Tingimused

(Euroopa – Vahemere piirkonna EÜ‑Egiptuse assotsiatsioonileping, protokolli nr 4 artikkel 20)

Euroopa – Vahemere piirkonna lepingut assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Egiptuse Araabia Vabariigi vahel, mis kiideti heaks otsusega 2004/635, peab tõlgendama nii, et kauba Egiptuse päritolu kõnealuse lepinguga kehtestatud sooduskohtlemiskorra tähenduses saab tõendada isegi juhul, kui kauba saabumisel esimesse liikmesriiki kaup jaotati selleks, et saata osa kaubast teise liikmesriiki, ja kui esimese liikmesriigi tolli välja antud liikumissertifikaadi asendussertifikaat, mis käsitles teise liikmesriiki toimetatud kauba osa, ei vasta lepingu protokolli nr 4 mõiste „päritolustaatusega tooted” määratluse ja halduskoostöö meetodite kohta, mida on muudetud EL‑Egiptuse Assotsiatsiooninõukogu otsusega nr 1/2006, artiklis 20 niisuguse sertifikaadi väljastamisele ette nähtud tingimustele.

Niisugusel tõendamisel on siiski vajalik, et algselt Egiptusest imporditud kauba sooduspäritolu oleks kindlaks määratud Egiptuse tolli väljastatud liikumissertifikaadiga EUR.1, mis on eelnimetatud protokolliga kooskõlas ja importija tõendab, et esimeses liikmesriigis jagatud ja teise liikmesriiki toimetatud kauba osa vastab ühele osale kaubast, mis oli esimesse liikmesriiki imporditud Egiptusest. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on need tingimused täidetud.

(vt punkt 40, 41 ja resolutsioon)