ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Kuid asjaolu, et turustamisel ja reklaamis võivad nimetust „piim“ ja ainult piimatoodetele reserveeritud nimetusi kasutada üksnes sellised tooted, mis vastavad määruse nr 1308/2013 VII lisa III osas toodud nõuetele, tagab eelkõige nende toodete tootjatele konkurentsitingimused, mida ei ole moonutatud, ja nende toodete tarbijatele, et selliste nimetustega kirjeldatud tooted vastavad kõik samadele kvaliteedinõuetele, kaitstes tarbijaid igasuguse segaduse eest nende toodete koostises, mida nad soovivad osta. Asjaomased sätted on järelikult sobivad nende eesmärkide saavutamiseks. Ka ei lähe need kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik, nendele nimetustele selgitavate või kirjeldavate täiendite lisamine, et kirjeldada tooteid, mis ei vasta nendele nõuetele, ei välista – nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud – täie kindlusega igasugust segiajamise ohtu tarbija poolt. Järelikult ei riku asjaomased sätted proportsionaalsuse põhimõtet (vt selle kohta kohtuotsus, 16.12.1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punktid 32–34).
39

Kõikidest eeltoodud kaalutlustest nähtub, et määruse nr 44/2001 artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb koostoimes sama määruse artikli 11 lõikega 2 tõlgendada nii, et ühes liikmesriigis asuv tööandja, kes jätkas enda töötajale, kes puudus töölt liiklusõnnetusse sattumise tagajärjel, töötasu maksmist ja kellele on üle läinud töötaja õigused, mis on viimasel teises liikmesriigis asuva äriühingu vastu, kelle juures on kindlustatud liiklusõnnetuses osalenud sõiduki tsiviilvastutus, võib „kahju kannatanud poolena“ viimasena nimetatud sätte tähenduses pöörduda selle kindlustusandja vastu esimesena nimetatud riigi kohtusse, kui selline otsehagi on lubatud.
51

Selleks et ELi kaubamärgi omanik saaks sellele laiale kaitsele tugineda, peab nimetatud artikli 9 lõike 1 punkti c kohaselt olema tuvastatud, et nimetatud „kaubamärgil on [liidus] maine“. Sellega seoses piisab, kui on tuvastatud, et nimetatud kaubamärgil on maine liidu territooriumi olulises osas, kusjuures sellisele osale võib vastavalt olukorrale vastata muu hulgas üheainsa liikmesriigi territoorium. Kui see tingimus on täidetud, tuleb lugeda, et asjaomane ELi kaubamärk on kogu liidus mainekas (kohtuotsused, 6.10.2009, PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, punktid 27, 29 ja 30, ning 3.9.2015, Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, punktid 19 ja 20).
Teise direktiivi põhjendustes 6 ja 7 on sätestatud:

„tuleb ette näha organ, kes tagaks, et kannatanu ei jääks hüvitisest ilma, kui õnnetuse põhjustanud sõiduk on kindlustamata või tundmatu; ilma et muudetaks liikmesriikides kohaldatavaid sätteid, mis käsitlevad kõnealuse organi makstava hüvitise esmajärgulist või teisejärgulist laadi ja regressi suhtes kohaldatavaid eeskirju, on oluline sätestada, et sellises õnnetuses kannatanu saaks kõigepealt pöörduda vahetult nimetatud organi poole; liikmesriikidele tuleks anda võimalus kohaldada kõnealuse organi poolt hüvitise maksmise suhtes teatavaid piirangutega erandeid ja sätestada, et tundmatu sõiduki poolt varakahju hüvitamine võib pettuseohu vältimiseks olla piiratud või välistatud;

kannatanute huvides on, et teatavate erandiklauslite mõju piirduks kindlustusandja ja õnnetuse põhjustanud isiku omavaheliste suhetega; varastatud või vägivaldselt omandatud sõidukite puhul võivad liikmesriigid kindlaks määrata, et hüvitist maksab eespool nimetatud organ“.
56

Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (kohtuotsus, 16.7.2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
47

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et harta artiklit 21 ning direktiivi 2000/78 artikli 2 lõiget 1, artikli 2 lõike 2 punkti a ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugune õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt on tööandjal lubatud sõlmida väljakutsel töötamise leping, olenemata tehtava töö laadist, alla 25‑aastase töötajaga ning selle töötaja tööleping üles öelda, kui ta saab 25‑aastaseks, kuna sellel õigusnormil on tööpoliitikat ja tööturgu hõlmav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
Selle määruse artikli 23, mis kuulub II peatüki 7. jakku „Kokkulepe kohtualluvuse kohta“, lõiked 1 ja 5 sätestavad:

„1. Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas:

a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, siis see kinnitatakse kirjalikult, või

b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või

c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.

[…]

5. Kokkulepetel või usaldusühingu asutamisdokumendi sätetel, millega pädevus kindlaks määratakse, ei ole juriidilist jõudu, kui need on vastuolus artiklitega 13, 17 või 21, või kui kohtud, kes nende kohaselt pädevad ei ole, on ainupädevad artikli 22 kohaselt.“
48

Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/18 artikli 47 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui hanketeates on nõutud panga väljastatud sellise õiendi esitamist, mille kohaselt võtab viimatinimetatu kohustuse anda laenu hanketeates määratud summa ulatuses ja tagada, et see summa on pakkuja käsutuses kogu riigihankelepingu täitmise kestel, siis võib asjaolu, et pangad, kelle poole pakkuja pöördus, asusid seisukohale, et neil ei ole võimalik väljastada pakkujale niivõrd konkreetselt sõnastatud kinnitust, kujutada endast „mõjuvat põhjust“ selle artikli tähenduses, mis annab asjaomasel juhul sellele pakkujale õiguse tõendada oma majanduslikku ja finantsseisundit hankija poolt sobivaks peetud muude dokumentidega, tingimusel et sellel pakkujal oli objektiivselt võimatu esitada hankija nõutud asjaomaseid andmeid, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
48

Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et selleks, et jõuda liikmesriigi kohtule tarviliku liidu õiguse tõlgenduseni, on vaja, et asjaomane kohus määraks kindlaks esitatud küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks küsimuste aluseks olevaid faktilisi eeldusi. Lisaks peavad eelotsusetaotluses olema välja toodud täpsed põhjused, miks liikmesriigi kohtul on liidu õiguse tõlgendamise küsimus tekkinud ja miks ta on pidanud vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse (kohtumäärus, 20.7.2016, Stanleybet Malta ja Stoppani, C‑141/16, ei avaldata, EU:C:2016:596, punkt 7 ja seal viidatud kohtupraktika).
2.

Direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis välistavad nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastuse kohaldamise juhul, kui energiatoodete tarne puhul ei järgitud nendes õigusnormides ette nähtud vorminõudeid, ehkki see tarne vastab nimetatud sättes ette nähtud kõikidele maksuvabastuse kohaldamise tingimustele.
7

Kuninga dekreedi nr 240/2007 artiklis 15 on täpsustatud: „1. Kui see on avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise kaalutlustel nõutav, võib Euroopa Liidu liikmesriigi või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriikide kodanike või nende pereliikmete suhtes võtta ühe järgmistest meetmetest: […] c) anda korraldus Hispaania territooriumilt väljasaatmiseks või tagasisaatmiseks. Väljasaatmisotsuse Euroopa Liidu liikmesriigi või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriikide kodanike või nende pereliikmete kohta, kes on omandanud Hispaanias alaliselt elamise õiguse, sõltumata nende kodakondsusest, võib teha ainult juhul, kui selleks on tõsised avaliku korra või avaliku julgeoleku põhjused. Samuti võetakse enne sellekohase otsuse tegemist arvesse asjaomase isiku Hispaanias viibimise kestust ning tema ühiskondlikku ja kultuurilist integreerumist, vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda ning tema sidemete olulisust oma päritoluriigiga. […] 4. Kui väljasaatmisotsus pööratakse täitmisele hiljem kui kaks aastat pärast selle tegemist, kontrollivad ja hindavad pädevad asutused, kas asjaoludes on alates väljasaatmisotsuse vastuvõtmisest toimunud võimalikke muutusi ja kas asjaomane isik kujutab tõelist ohtu avalikule korrale või avalikule julgeolekule. 5. Kui võetakse üks lõigetes 1–4 ette nähtud meetmetest, lähtutakse järgmistest kriteeriumidest: a) see tuleb võtta vastavalt avalikku korda ja avalikku julgeolekut reguleerivale õigusaktile ja selles valdkonnas kehtivatele õigusnormidele; b) selle võib omal algatusel või poole nõudmisel kehtetuks tunnistada, kui meetme võtmise aluseks olnud asjaolud on ära langenud; c) meedet ei või võtta majanduslikel eesmärkidel; d) kui meede võetakse avaliku korra või avaliku julgeoleku põhjustel, peab see põhinema ainult selle isiku isiklikul käitumisel, kelle suhtes meede võetakse, ja tema käitumine peab igal juhul kujutama tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnda ühiskonna põhihuvi ning mida hindab pädev organ, et teha otsus toimikus esitatud politsei, maksuasutuste või kohtu aruannete põhjal. Ainult varasemate süüdimõistvate kohtuotsustega ei saa selliste meetmete võtmist põhjendada. […]“.
56

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et „abstraktselt võib öelda, et põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide mõju on seda ebasoodsam, kui töötaja alustas töösuhet noores eas, kui töötati lühikest aega ja kui arvesse võetavatele tööaastatele on seatud madal ülempiir“. Saksamaa valitsus märgib omalt poolt, et põhikohtuasjas kõne all oleva arvutusmeetodi tüüpiline tagajärg „teatud olukordades“ on nooremate töötajate kaudne ebavõrdne kohtlemine, sest ainult nemad saavutavad pensioni fiktiivse ülemmäära arvutamisel tööaastate ülempiiri, mida pensioni arvutamisel arvesse võetakse.
50

Kõike eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 1999/44 artikli 5 lõiget 1 ja artikli 7 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt on lubatud, et tarbija nõude aegumistähtaeg on lühem kui kaks aastat alates kauba üleandmisest, kui liikmesriik on kasutanud direktiivi teisena nimetatud sättes ette nähtud võimalust ning kui müüja ja tarbija on kasutatud kauba puhul kokku leppinud müüja vastutuse ajas, mis on lühem kui kaks aastat, nimelt üks aasta.
47

Oma viiendas ja kuuendas küsimuses, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas turgu valitseva seisundi kuritarvitamise ja kõlvatu konkurentsi tuvastamise nõuetele, mis on seotud hagiga tuvastamaks, et disainilahenduse õigusi ei ole rikutud – kuna nende nõuete rahuldamine eeldab, et enne rahuldatakse hagi, milles palutakse tuvastada, et õigusi ei ole rikutud –, tuleb kohaldada määruse nr 44/2001 artikli 5 lõikes 3 või määruses nr 6/2002 ette nähtud kohtualluvuse norme. Kui eeldada, et nendele turgu valitseva seisundi kuritarvitamise ja kõlvatu konkurentsi tuvastamise nõuetele tuleb kohaldada määruse nr 44/2001 artikli 5 lõikes 3 ette nähtud kohtualluvuse normi, siis kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus veel selles, kas määruse nr 44/2001 artiklis 28 sätestatud seotud menetluste norme on võimalik tõlgendada „laiendatult“, mis tähendab, et hagejal on õigus pöörduda kohtu poole, mis võib olla rahvusvaheliselt pädev viidatud artikli 5 lõike 3 alusel menetlema mitte ainult neid nõudeid, vaid ka hagi tuvastamaks, et ühenduse disainilahenduse õigusi ei ole rikutud.
66

Lõpuks kinnitab komisjon, et kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et kolmas väide on vastuvõetav, tuleb see põhjendamatuna tagasi lükata. Sellega seoses viitab komisjon kohtupraktikast tulenevale põhimõttele, mille kohaselt ei vabasta asjaolu, et ettevõtja ei ole otseselt osalenud kõigis koostisosades, mis moodustavad üldise keelatud kokkuleppe, teda vastutusest rikkumise eest, kui on kindlaks tehtud, et ta pidi vältimatult teadma esiteks, et koostöö, milles ta osales, oli osa tervikplaanist, ja teiseks, et see tervikplaan hõlmas keelatud kokkuleppe kõiki koostisosi.
14

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on Euroopa Liidu Kohus oma varasemas otsuses juba leidnud, et neutraalse maksustamise põhimõte välistab selle, et liikmesriigid kehtestaksid käibemaksutagastusele sellised tingimused, mis oleksid maksukohustuslaste jaoks koormavamad, mõjutades nende rahalist seisu, ning liikmesriigid peavad tagama, et tagasimakse sooritatakse mõistliku aja jooksul ning et tagastamise kord ei too maksukohustuslase jaoks kaasa finantsriski. Euroopa Kohus on asunud ka seisukohale, et maksukohustuslastel, kellele tagastatakse käibemaksu enammakse tähtajal, mida ei saa pidada mõistlikuks, on õigus saada viivist ning et igal liikmesriigil tuleb oma õiguskorras määratleda need tingimused, millistel sellist viivist makstakse, järgides sealjuures võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
25

Selle kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus on otsustanud, et käibemaksukohustuslasena registreerimine on vorminõue, mis ei saa seada kahtluse alla õigust käibemaksu mahaarvamisele, kui täidetud on mahaarvamisõiguse materiaalõiguslikud tingimused. Selle kohtu hinnangul tekitab see põhikohtuasja asjaoludel küsimuse, kas kinnisvara võõrandamise ajal kehtiva käibemaksukohustuslase registreerimisnumbri olemasolu on pöördmaksustamise mehhanismi kohaldamise seisukohast samuti üks vorminõue, või on see sel juhul materiaalõiguslik nõue, mistõttu toob see tingimata kaasa nimetatud mehhanismi kohaldamata jätmise, kuigi Rumeenia õiguse kohaselt on selle mehhanismi kohaldamine maatehingute puhul kohustuslik.
3

Määruse nr 139/2004 põhjendused 5, 6, 8 ja 20 on sõnastatud järgmiselt: „(5) Tuleb […] tagada, et ümberkorraldused ei tekitaks konkurentsile püsivat kahju; seepärast peab ühenduse õigus sisaldama sätteid selliste koondumiste reguleerimiseks, mis võivad märkimisväärselt takistada tõhusat konkurentsi ühisturul või selle olulises osas. (6) Seepärast on vaja eraldi õigusakti, mis võimaldaks tõhusalt kontrollida kõiki koondumisi ja nende mõju konkurentsi struktuurile ühenduses ning oleks ainus koondumiste suhtes kohaldatav õigusakt. Määrus (EMÜ) nr 4064/89 on võimaldanud arendada ühenduse sellealase tegevuse põhisuundi. Kogemusi silmas pidades tuleks kõnealune määrus nüüd siiski asendada õigusaktiga, mis on kavandatud nii, et see vastaks integreerituma turu ja eelseisva Euroopa Liidu laienemise vajadustele. Asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtete kohaselt ei lähe käesolev määrus kaugemale, kui on vajalik selleks, et kooskõlas vaba konkurentsiga avatud turumajanduse põhimõttega vältida ühisturul konkurentsimoonutusi. […] (8) Käesoleva määruse sätteid tuleks kohaldada märkimisväärsete struktuurimuutuste suhtes, mille mõju turule ületab ühe liikmesriigi piirid. Taolisi koondumisi tuleks üldjuhul läbi vaadata üksnes ühenduse tasandil, kohaldades ainukontrolli põhimõtet, ning kooskõlas subsidiaarsuse põhimõttega. […] (20) Kohane on määratleda koondumise mõiste viisil, mis hõlmaks tehinguid, mis muudaksid asjaomaste ettevõtjate struktuuri ning seega ka turu struktuuri jäädavalt. Seepärast on asjakohane kohaldada käesolevat määrust kõikide ühisettevõtete suhtes, mis püsivalt täidavad kõiki autonoomse majandusüksuse ülesandeid. Lisaks sellele on kohane käsitada ühe koondumisena omavahel tihedalt seotud tehinguid, st tehinguid, mille tingimuseks või tunnuseks on rea väärtpaberitehingute toimumine suhteliselt lühikese ajavahemiku jooksul.“
62

Täpsemalt on see liikmesriik seisukohal, et põhikohtuasjas käsitletavate siseriiklike õigusnormide eesmärk on takistada nö treaty shopping‑praktikat, mis seisneb niisuguste skeemide loomises, mille kaudu kolmandas riigis asuv äriühing hiilib mööda siseriiklikku päritolu dividendidele niisuguse määraga kinnipeetava maksu kohaldamisest, mis on ette nähtud kas Prantsuse õiguses või kolmanda riigi ja Prantsuse Vabariigi vahel sõlmitud lepingus, et sellistele dividendidele kohaldataks väiksemat maksumäära, mis on ette nähtud muu liikmesriigi ja sama kolmanda riigi vahel sõlmitud lepingus, kasutades ära kinnipeetavast maksust vabastamist liikmesriikide vahel, mis on ette nähtud ema- ja tütarettevõtjate direktiivis.
43

Direktiivi 1999/44 artikli 1 lõikes 4 nimetatud valmistatavate või toodetavate tarbekaupade tarnelepingute pidamine müügilepinguga samaväärseks viidi parlamendi poolt sisse direktiivi ettepaneku esimesel lugemisel – pidades silmas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni käesoleva kohtuotsuse punktis 39 mainitud konventsiooni artikli 3 lõiget 1 –, selleks et võtta eelkõige arvesse raskusi, mis tekivad nende lepingute kvalifitseerimisel, sest need sisaldavad korraga nii kohustust sooritada, mis on omane töövõtulepingutele ja teenuste osutamisele, kui ka kohustust tarnida kaup, mis on omane müügilepingule.
55

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud argumentide kohta, et LBG § 97 lõige 1 ja lõike 2 teine lause võivad endast kujutada siseriikliku õiguse sätteid muudetud raamkokkuleppe klausli 5 punkti 2 teise lause tähenduses, mille õiguspärane tagajärg võib vanemapuhkuse lõppemisel olla niisuguste töötaja õiguste muutmine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb esmalt märkida, et selle sätte eri keeleversioonid erinevad üksteisest. Kui teatud keeleversioonides, nagu eelkõige saksakeelses, on sätestatud, et saadud või saamisel olevaid õigusi, kaasa arvatud muudatused, mis tulenevad muu hulgas siseriiklikust õigusest, kohaldatakse vanemapuhkuse lõppemisel, on prantsuskeelses versioonis omakorda ette nähtud, et vanemapuhkuse lõppemisel kuuluvad kohaldamisele õigused, mida on nimetatud selle raamkokkuleppe klausli 5 punkti 2 esimeses lauses, nagu ka muudatused, mis tulenevad muu hulgas „siseriiklikust õigusest“.
36

Neil asjaoludel tuleb järeldada, et põhikohtuasjas käsitletud liikmesriigi õigusnormid ei mõjuta liidu õiguses sätestatud tagatist, et mootorsõidukite kasutamisest tulenev tsiviilvastutus, mis on kindlaks määratud kohaldatava liikmesriigi õiguse alusel, on kaetud kindlustusega, mis on vastavuses esimese, teise ja kolmanda direktiiviga (vt analoogia alusel kohtuotsus, 23.10.2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punkt 38).
44

Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ELTL artikliga 267 kehtestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelise koostöö raames eeldab vajadus anda liidu õiguse tõlgendus, millest oleks küsimuse esitanud liikmesriigi kohtule kasu, seda, et liikmesriigi kohus on määratlenud faktilise ja õigusliku raamistiku, millega seoses eelotsusetaotluse küsimused on esitatud, või vähemalt selgitanud faktilisi hüpoteese, millel need küsimused põhinevad. Nimelt on Euroopa Kohus pädev otsustama liidu õigusnormide tõlgenduse üle üksnes nende asjaolude põhjal, mis liikmesriigi kohus on talle esitanud (kohtumäärus, 4.5.2017, Svobodová, C‑653/16, ei avaldata, EU:C:2017:371, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
3.

Määruse nr 604/2013 artikli 13 lõike 1 teist lauset, koostoimes selle määruse artikli 7 lõikega 2, tuleb tõlgendada nii, et üleandmisotsuse peale kaebuse esitamine ei mõjuta artikli 13 lõikes 1 ette nähtud tähtaja arvutamist. Nimetatud määruse artikli 29 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et kaebuse esitamise korral hakkab nendes sätetes ette nähtud tähtaeg kulgema alles alates selle kaebuse suhtes lõpliku otsuse tegemisest, sealhulgas juhul, kui kaebust läbi vaatav kohus on otsustanud esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, ning tingimusel, et sellele kaebusele on sama määruse artikli 27 lõike 3 kohaselt antud peatav toime.
56

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et: – raamdirektiivi artiklit 9, loadirektiivi artikleid 3, 5 ja 7 ning konkurentsidirektiivi artikleid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis olemasolevatelt analoogvõrkudelt digivõrkudele ülemineku puhul võtab arvesse ebaseaduslikult käitatud analoogkanaleid, kuna see toob kaasa põhjendamatu konkurentsieelise jätkamise või tugevdamise; – diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis sama üleminekukriteeriumi kohaldades toob käitatavate analoogkanalite arvuga võrreldes kaasa eraldatavate digikanalite arvu proportsionaalselt suurema vähenemise ühe operaatori puhul, võrreldes tema konkurentidega, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne selle eesmärgiga. Televisiooniteenuse pakkumise järjepidevus on õiguspärane eesmärk, mis võib õigustada sellist erinevat kohtlemist. Siiski läheks aga õigusnorm, mis toob kaasa turul juba tegutsevatele operaatoritele suurema hulga digisageduste eraldamise, kui on piisav nende televisiooniteenuse pakkumise järjepidevuse tagamiseks, kaugemale sellest, mis on vajalik kõnealuse eesmärgi saavutamiseks, ja oleks seega ebaproportsionaalne.
6

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60, edaspidi „„menetluste“ direktiiv“) artikli 6 lõigetes 1–4 on ette nähtud: „1. Kui isik esitab rahvusvahelise kaitse taotluse asutusele, kellel on siseriikliku õiguse kohane pädevus registreerida selliseid taotlusi, registreeritakse taotlus hiljemalt kolme tööpäeva möödumisel taotluse esitamisest. Kui rahvusvahelise kaitse taotlus esitatakse muudele asutustele, kes tõenäoliselt võivad selliseid taotlusi saada, ent kellel puudub siseriikliku õiguse kohane pädevus selliseid taotlusi registreerida, tagavad liikmesriigid, et registreerimine toimub hiljemalt kuue tööpäeva möödumisel taotluse esitamisest. […] 2. Liikmesriigid tagavad, et rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud isikul on tegelik võimalus esitada see võimalikult kiiresti. […] 3. Ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, võivad liikmesriigid nõuda rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist isiklikult ja/või kindlaksmääratud kohas. 4. Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, loetakse rahvusvahelise kaitse taotlus esitatuks, kui asjaomase liikmesriigi pädevad asutused on saanud taotleja esitatud vormi või, kui see on ette nähtud siseriikliku õigusega, ametliku aruande.“
49

Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb direktiivi 2013/32, eelkõige artikleid 12, 14, 31 ja 46, koostoimes harta artikliga 47 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus sellise otsuse peale, millega lükati tagasi ilmselgelt põhjendamata rahvusvahelise kaitse andmise taotlus, jätab nimetatud kaebuse rahuldamata, ilma et ta kuulaks taotleja ära, kui faktilised asjaolud ei jäta mingit kahtlust selles, et see rahuldamata jätmise otsus on põhjendatud, tingimustel et esiteks on taotlejale sama direktiivi artikli 14 alusel antud esimese astme menetluses võimalus tema rahvusvahelise kaitse taotlusega seonduvaks isiklikuks vestluseks ja et juhul kui see vestlus toimus, siis on selle salvestis või üleskirjutus kantud toimikusse vastavalt nimetatud direktiivi artikli 17 lõikele 2, ning teiseks, et kohus, kellele kaebus on esitatud, võib määrata, et selline ärakuulamine tuleb korraldada, kui ta peab seda vajalikuks nii faktide kui õiguslike küsimuste täieliku ja ex nunc hindamise läbiviimiseks, mis on ette nähtud sama direktiivi artikli 46 lõikes 3.