ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selle kohtuotsuse punktides 30–34 on Üldkohus sedastanud järgmist:

„30. Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et komisjon oli teinud ilmse hindamisvea, kuna klassifitseerides CTPHT selle koostisosade alusel veekeskkonda ohustava ägeda mürgisuse 1. kategooriasse (H400) ja veekeskkonda ohustava kroonilise mürgisuse 1. kategooriasse (H410), jättis ta täitmata oma kohustuse kaaluda kõiki asjakohaseid elemente ja asjaolusid, et võtta nõuetekohaselt arvesse proportsiooni, milles 16 [polütsükliliste aromaatsete süsivesinike (edaspidi „PAH“)] koostisosa CTPHTs esinevad, ja nende keemilist mõju.

31. Nagu taustdokumendi punktis 7.6 märgitud, eeldati CTPHT klassifitseerimisel tema koostisosade põhjal, et kõik CTPHTs sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja seega veeorganismidele ohtlikud. Samuti on mainitud, et see toob tõenäoliselt kaasa CTPHT mürgisuse ülehindamise ning kuna veekeskkonnas kasutava [Water-Accommodated Fraction (vesiekstrakti)] meetodi sisu on ebaselge, siis seda hinnangut mürgisusele võib pidada kõige halvimaks stsenaariumiks.

32. Ei komisjon ega [Euroopa Kemikaaliamet (ECHA)] ei suutnud aga Üldkohtule tõendada, et komisjon on seejuures, kui ta CTPHTd veekeskkonda ohustava ägeda mürgisuse 1. kategooriasse (H400) ja veekeskkonda ohustava kroonilise mürgisuse 1. kategooriasse (H410) klassifitseerides lähtus eeldusest, et kõik CTPHTs sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja seega veeorganismidele ohtlikud, arvesse võtnud asjaolu, et taustdokumendi „Füüsikalis-keemilised omadused“ punkti 1.3 kohaselt eraldusid CTPHT koostisosad väga piiratud ulatuses ja et see aine on väga stabiilne.

33. Esiteks ei ole [riskihindamise komitee] arvamuses CTPHT kohta ega taustdokumendis ühtki põhjendust, mis tõendaks, et eelduse puhul, et kõik selles aines sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja veeorganismidele ohtlikud, on arvesse võetud CTPHT vähest vees lahustuvust. Lisaks suutsid komisjon ja ECHA Üldkohtu kirjaliku järelepärimise peale tõendada ainult seda, et CTPHT klassifitseerimisel oli arvesse võetud ainult kõigi selles aines sisalduva 16 PAH vees lahustuvust eraldi. Peale selle vastasid komisjon ja ECHA kohtuistungil Üldkohtu küsimusele kõigest märkusega, et kõigi CTPHTs sisalduvate PAHde puhul oli eeldatud, et need on vees lahustuvad, kuivõrd aine mürgisust veekeskkonnale oli analüüsitud selle koostisosade põhjal. See põhjendus aga ei tõenda, et aine vähest vees lahustuvust on arvesse võetud.

34. Teiseks tuleb märkida, et vastavalt taustdokumendi punktile 1.3 oli CTPHT suurim vees lahustuvus ühes katses maksimaalselt 0,0014%. Arvestades CTPHT vähest vees lahustuvust, ei ole komisjon suutnud kuidagi tõendada, et ta võib kõnealuse aine klassifitseerimisel lähtuda eeldusest, et kõik CTPHTs sisalduvad PAHd on vees lahustuvad ja veeorganismidele ohtlikud. Taustdokumendi tabelist 7.6.2 nähtub, et CTPHT kõik 16 PAHd moodustavad ainest 9,2%. Eeldusega, et kõik need PAHd on vees lahustuvad, lähtus komisjon seega kõnealuse aine klassifitseerimisel sisuliselt eeldusest, et 9,2 % CTPHTst võib olla vees lahustuv. Nagu aga näha taustdokumendi punktist 1.3 ja arvestades, et aine maksimaalne vees lahustuvus on 0,0014 %, ei ole see realistlik“.
57.

Näib, et jäätmete ladestamise perioodi pikendamise ajal oli prügilas ruumi veel umbes 50000 tonnile jäätmetele, ( 21 ) mis on tunduvalt suurem kogus kui prügilate jaoks tööstusheidete direktiivi I lisa punkti 5 neljandas taandes ette nähtud 25000 tonni suurune künnisväärtus. Kui see teave on õige – mida peab kontrollima liikmesriigi kohus –, lubab komisjoni seisukoht kindlalt järeldada, et tegemist on olulise muutusega.
69.

Vastab tõele, et Euroopa Kohus on samuti leidnud, et nõukogu võib ELTL artikli 217 alusel võtta assotsieerimislepingu raames vastu õigusakti tingimusel, et see õigusakt on seotud eripädevusse kuuluva valdkonnaga ja põhineb ühtlasi sellele valdkonnale vastaval õiguslikul alusel, võttes eeskätt arvesse õigusakti eesmärki ja sisu. ( 28 ) Seega väidavad SN ja SD, et kaubandus- ja koostööleping oleks täiendava õigusliku alusena pidanud põhinema ELTL artikli 82 lõike 1 punktil d ja seetõttu on protokoll nr 21 kohaldatav. Seetõttu oleks lepingust tulenev üleandmiskord nende arvates Iirimaale siduv üksnes siis, kui Iirimaa oleks valinud selles korras osalemise.
97.

On tõsi, et kaheteistkümnendat väidet võib koos viienda väitega, milles apellant heidab Üldkohtule ette, et see eiras punktis 147 tema väidet ühtse kriisilahenduskorra määruse artikli 70 lõike 4 õigusvastasuse kohta, mõista nii, et apellant väidab, et see säte on kehtetu, kuna viib esitatud näidetes ebaproportsionaalsete tagajärgedeni. Apellant ei ole aga ka selgitanud, miks see nii on ja miks ei ole eelkõige esitatud näidetes võimalik ühtse kriisilahenduskorra määruse artikli 70 lõiget 4 proportsionaalselt tõlgendada. ( 52 ) See on omakorda tingitud apellandi ekslikust oletusest, nagu oleks Üldkohus otsustanud, et ex ante osamaksete tagastamine on ühtse kriisilahenduskorra määruse artikli 70 lõiget 4 arvestades kõigil mõeldavatel juhtudel välistatud.
13.

État du Grand-duché de Luxembourg (Luksemburgi Suurhertsogiriigi riigikassa) ja Administration de l’enregistrement, des domaines et de la TVA (Luksemburgi maksuhaldur) esitasid viimati mainitud kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus, Luksemburg) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas direktiivi [77/388] artikli 2 [punkt] 1, mis sätestab, et „[k]äibemaksuga maksustatakse: 1. kauba tarnimine või teenuste osutamine tasu eest riigi territooriumil maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb“, või direktiivi [77/388] artikli 9 lõike 2 punkt b, milles on sätestatud, et „veoteenuste osutamise kohaks [on] see koht, kus vedu toimub, võttes arvesse läbitud vahemaid“, on kohaldatav(ad) ja tingib (tingivad) selle, et Luksemburgis maksustatakse käibemaksuga reisijateveo teenuseid, mida osutab Luksemburgis asuv teenuseosutaja, juhul kui neid teenuseid osutatakse kondomiiniumi piires, mis on [1984. aasta piirilepingu kohaselt] määratletud kui ühine territoorium, mille üle valitsevad ühiselt Luksemburgi Suurhertsogiriik ja Saksamaa Liitvabariik ning mille puhul ei ole veoteenuste osutamiselt käibemaksu sissenõudmise kohta olemas kahe riigi vahelist kokkulepet, mis on ette nähtud [1984. aasta piirilepingu] artikli 5 lõikega 1, mille kohaselt „[l]epingu sõlminud riigid reguleerivad jagatud valitsemisega hõlmatud ühisel territooriumil kohaldatava õiguse küsimust lisakokkuleppes“?“
55.

Ühtlasi tuleb raamotsuse 2002/584 artikli 2 lõike 4 ja artikli 4 lõike 1 kontekstis märkida, et selle raamotsuse eesmärk on süüdimõistetute või kriminaalõigusrikkumises kahtlustatavate üleandmise uue lihtsustatud ja tõhusama süsteemi sisseviimisega hõlbustada ja kiirendada õigusalast koostööd, et aidata saavutada eesmärki kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks, põhinedes suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel. Vastastikuse tunnustamise põhimõte on väljendatud kõnealuse raamotsuse artikli 1 lõikes 2, millega nähakse ette eeskiri, et liikmesriigid on kohustatud täitma mis tahes Euroopa vahistamismäärust selle põhimõtte alusel ja vastavalt selle raamotsuse sätetele. Sellest tuleneb, et vahistamismäärust täitvad õigusasutused võivad põhimõtteliselt keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest vaid ammendavalt loetletud alustel, mis on ette nähtud raamotsuses 2002/584, ning Euroopa vahistamismääruse täitmisele võib seada üksnes mõne raamotsuse artiklis 5 ammendavalt ette nähtud tingimuse. Seega on Euroopa vahistamismääruse täitmine reegel ning selle täitmata jätmist käsitatakse erandina, mida tuleb tõlgendada kitsalt ( 31 ). See kontekst räägib selle kasuks, et kahepoolse karistatavuse tingimust tuleb tõlgendada nii, et selle tingimuse täitmiseks on piisav, kui Euroopa vahistamismääruses märgitud ühest kuriteost, mis koosneb mitmest teost, on vaid osa vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kriminaalkorras karistatavad.
49.

Registreerimisnõude eesmärk on hõlbustada maksuhalduril kontrollida maksuvabastusest loobumist, sest sellel on mõtet – nagu märgitud eespool jaotises C – vaid siis, kui tehing tehakse sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusega maksukohustuslasega. Teisalt on selle eesmärk tagada õiguskindlus ( 30 ) ja õigusselgus. Tõend käibemaksukohustuslasena registreerimise kohta lubab müüjal tuvastada, kas maksuvabastusest loobumise tingimused on täidetud, millest tulenevalt ei pea ta juba maha arvatud sisendkäibemaksu korrigeerima. Seda, kas isik on juba maksukohustuslane käibemaksuõiguse tähenduses, on teisel isikul (ja mõnikord ka maksuhalduril) raske kindlaks teha, kui isikut käibemaksukohustuslasena registreeritud ei ole.
3.

EIÕK artiklis 5 on sätestatud õigus isikuvabadusele ja -puutumatusele: „1. Igaühel on õigus isikuvabadusele ja -puutumatusele. Kelleltki ei või võtta tema vabadust, välja arvatud seaduses kindlaksmääratud korras järgmistel juhtudel: a) seaduslik kinnipidamine pädeva kohtu süüdimõistva otsuse alusel; b) […] c) seaduslik vahistamine või kinnipidamine, et tuua isik pädeva õigusasutuse ette põhjendatult kahtlustatuna õigusrikkumises või et põhjendatud vajaduse korral takistada õigusrikkumise toimepanekut või põgenemist pärast seda; […] f) seaduslik vahistamine või kinnipidamine, et vältida isiku loata sissesõitu riiki või et võtta meetmeid isiku väljasaatmiseks või -andmiseks. 2. […] 3. Iga lõike 1 punkti c kohaselt vahistatu või kinnipeetu toimetatakse viivitamata kohtuniku või muu seadusjärgse õigusemõistmise pädevusega ametiisiku ette ning tal on õigus kohtumenetlusele mõistliku aja jooksul või vabastamisele kuni asja arutamiseni. Vabastamise tingimuseks võib olla tagatiste kohaldamine asja arutamisele ilmumiseks. 4. Igaühel, kellelt on võetud vabadus vahistamise või kinnipidamisega, on õigus taotleda menetlust, milles kohus otsustaks kiires korras tema kinnipidamise õiguspärasuse ning korraldaks tema vabastamise, kui kinnipidamine on õigusvastane. 5. […]“.
45.

Samuti on Poola Vabariik seisukohal, et Üldkohtu tõlgendus protokolli nr 36 artikli 3 kohta ei tekita olukorda, kus selle sätte kohaldamisaeg on piiramatu. On vaieldamatult selge, et õigust nõuda „vanade“ kvalifitseeritud häälteenamuse eeskirjade kohaldamist ei saa kasutada pärast 31. märtsi 2017. Poola Vabariigi arvates tekiks õigupoolest just komisjoni pakutud protokolli nr 36 artikli 3 tõlgendusest ebaselgus süsteemis. Ta osutab nimelt sellele, et vanade eeskirjade kohaldamine oleneks kuupäevast, mis, nagu komisjon on ise tunnistanud, võib paljudest asjaoludest olenevalt varieeruda. Lõpuks ei ole Poola Vabariik nõus, et uued hääletusreeglid on vanadest demokraatlikumad. Ta väidab, et igal juhul ei puutu see aspekt asjasse küsimuses, kuidas tõlgendada vaidlusaluseid eri sätteid, mis on, nagu vaidlustatud kohtuotsuses õigesti märgitud, kõik osa liidu esmasest õigusest.
43.

Teiselt poolt kataks kaebaja kahju hüvitamise nõude rahuldamisel talle makstav hüvitis üksnes kahju, mis tekkis liikmesriigi ametiasutuse antud väärate kinnituste tõttu. Seega vastupidi Hispaania valitsuse seisukohale ei saaks kaebaja mingit eelist teiste sama sektori ettevõtjate ees. Sellega seoses võib olla kasulik meenutada, et Euroopa Kohtu praktika ( 35 ) kohaselt on kahjuhüvitis, mis võidakse ametiasutustelt üksikisikutele või ettevõtjatele välja mõista kahju eest, mille nad on neile ettevõtjatele tekitanud, põhimõtteliselt erinev teatud ettevõtjaid soosivast riigiabist. Sellest järeldub, et kui sellise õiguskaitsevahendiga, nagu on vaidluse all käesolevas asjas, hüvitatakse eraõiguslikule isikule või ettevõtjale üksnes väära kinnituse tõttu tekkinud kahju, ei loeta, et see isik või ettevõtja oleks saanud eelise, mistõttu võib välistada ka liikmesriikidevahelise konkurentsi moonutamise ohu.
71.

See vastutus on kooskõlas ka proportsionaalsuse põhimõtte muude eeldustega. ( 24 ) See vastutus on antud eesmärgi saavutamiseks sobiv ja vajalik. Sama sobivat leebemat vahendit ei ole näha. Niivõrd kui see puudutab vastutavat isikut, kes ise rikastus äriühingu vaesumise tõttu, ja kui sellel oli põhjuslik seos maksuvõla koos viivitusintressiga tasumata jätmisega, on selline vastutus ka mõistlik vahend.
40.

Selles osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt nähtub määruse nr 715/2007 põhjendustest 1, 5 ja 6, et määruse eesmärk on tagada keskkonnakaitse kõrge tase ja parandada õhu kvaliteeti liidus. ( 21 ) Selles määruses on mainitud mõisteid „tarbija“ ja „kasutaja“ vaid ühe korra ja seda nimelt põhjenduses 17, mille kohaselt on seoses sõidukite kütusekulu ja süsinikdioksiidi heitmetega „vaja tagada ka tarbijate ja kasutajate varustamine objektiivse ja täpse teabega“. ( 22 ) Lisaks on kõnealuse määruse artikli 4 lõikes 3 märgitud, et „[t]ootjad esitavad süsinikdioksiidheitmete ja kütusekulu andmed dokumendis, mis antakse sõiduki ostmisel sõiduki ostjale“. ( 23 ) See on ka ainus kord terves määruses, kui viidatakse „ostjale“. Sellest tulenevalt sätestab määrus nr 715/2007 konkreetsed tarbija ja ostja teavitamise kohustused seoses asjaomase sõiduki kütusekuluga, et nad saaksid teha teadliku otsuse, kas see sõiduk osta või mitte. Siiski näib, et need teavitamiskohustused on osa käesoleva määrusega taotletavast eesmärgist tagada keskkonnakaitse kõrge tase saasteainete heitkoguste vähendamise kaudu. Peale nende kohustuste ei loo kõnealune määrus sõnaselget seost autotootja ja sõiduki konkreetse ostja vahel, et kaitsta viimase huve.
76.

Sellega seoses on huvitav märkida, et selle määruse põhjendus 11, milles käsitletakse sünteetilist väärtpaberistamist, selgitab selle tehingu eespool nimetatud kahesugust eesmärki, rõhutades, et investor müüb kaitset, samas kui väärtpaberistamise tehingu algataja ostab investorilt krediidiriski kaitset ja kohustub maksma krediidiriski kaitse tasu, mis tekitab investoritele tulu. Määruse 2021/557 põhjenduses 13 on selgitatud, et „sünteetiliste väärtpaberistamiste puhul kantakse risk alusvara müügi asemel üle krediidiriskikaitse lepinguga“. Nagu komisjon kohtuistungil väitis, vastab tõele, et erinevalt selles määruses ette nähtud sünteetilisest väärtpaberistamisest teeb kaudne osaline põhikohtuasjas asjasse puutuvas tehingus esialgse makse osaluse algatajale. See asjaolu ei ole aga asjakohane, kui võrrelda kahe tehingu eesmärke, sest on selge, et mõlemal tehingul on krediidiriski kaitse eesmärk.
54.

Neid kaalutlusi arvestades on Euroopa Kohus otsustanud, et maksuhaldur ei tohi keelduda käibemaksu mahaarvamise õigust tunnustamast üksnes põhjendusel, et arve ei vasta mõnele käibemaksudirektiivi artiklis 226 kehtestatud nõuetest, kui tal on olemas kõik vajalikud andmed, et kontrollida, kas seda õigust puudutavad sisulised tingimused on täidetud ( 28 ). Euroopa Kohus lahendas nimelt küsimust, kas ühelt poolt arved, millel on üksnes märge „õigusteenused, mis on osutatud alates [konkreetsest kuupäevast] kuni käesoleva ajani“, või „kuni käesoleva ajani osutatud õigusteenused“, vastavad käibemaksudirektiivi artikli 226 punktides 6 ja 7 sätestatud nõuetele, ja teiselt poolt, kas liikmesriigi maksuhalduril oli õigus keelduda käibemaksu mahaarvamise õigust andmast üksnes sel põhjusel, et need tingimused ei olnud täidetud, kui nendel ametiasutustel oli olemas kogu vajalik teave selleks, et kontrollida, kas selle õiguse kasutamise sisulised tingimused on täidetud ( 29 ). Selle kohta otsustas Euroopa Kohus, et käibemaksudirektiivi artikli 178 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur võib keelduda tunnustamast käibemaksu mahaarvamise õigust üksnes seetõttu, et maksukohustuslasel on arve, mis ei vasta selle direktiivi artiklis 226 nõutud tingimustele, olgugi et sellel ametiasutusel on olemas kogu vajalik teave kõnealuse õiguse kasutamisega seotud sisuliste tingimuste täidetuse kontrollimiseks ( 30 ). Maksuhaldur ei saa piirduda ainult arve enda analüüsimisega. Ta peab samuti arvestama maksukohustuslase poolt esitatud täiendavat teavet.
56.

Euroopa Kohus leidis niisiis, et komposiitballooni müük „ammendab õigused, mis […] kaubamärgist tuleneva õiguse litsentsi alusel kasutajale [sellest kaubamärgist tulenevad] ning annab ostjale üle õiguse ballooni vabalt käsutada, sealhulgas õiguse siis, kui algne gaas on ära tarbitud, balloon välja vahetada või lasta taastäita tema valitud ettevõtja juures, […] ka mõne tema konkurendi juures. Ostja niisuguse õigusega kaasneb kõnealuste konkurentide õigus [esimese] direktiivi 89/104 artikli 7 lõikes 2 sätestatud piirides tühje balloone täita või vahetada“ ( 71 ), kusjuures need piirid puudutavad seda, kas kaubamärgiomanikul on õiguspärane põhjus olla vastu tema poolt turule viidud kaupade täiendavale turustamisele. Selliseks õiguspäraseks põhjuseks võib olla kaubamärki kandvate kaupade muutmine või kahjustamine, kolmanda isiku poolt kaubamärgiga identse või sarnase tähise kasutamine, mis kahjustab oluliselt kaubamärgi mainet või mille kasutamisel jäetakse mulje, et kaubamärgi omaniku ja kõnealuse kolmanda isiku vahel on majanduslik seos (nagu see, et nende kahe isiku vahel on teatav erisuhe või et viimane kuulub kaubamärgi omaniku turustusvõrku) ( 72 ). Hinnates seda, kas jääb mulje majandusliku seose olemasolust, tuleb arvesse võtta balloonidele kinnitatud etikette ning olukorda, milles balloone vahetatakse ( 73 ), mis ei tohi panna keskmist tarbijat, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, arvama, et kõne all oleva kahe ettevõtja vahel esineb seos või et gaas, millega balloonid taastäideti, pärineb kaubamärgiomanikult. Samuti tuleb arvesse võtta sektori praktikat ja eelkõige seda, kas tarbijad on harjunud sellega, et balloone täidavad teised turustajad. Lisaks on mõistlik eeldada, et tarbijal, kes pöördub otse konkurendi poole kas oma ballooni täitmiseks või tühja gaasiballooni vahetamiseks täidetud ballooni vastu, on lihtsamini võimalik olla teadlik, et selle konkurendi ja kaubamärgi omaniku vahel puudub seos ( 74 ). Samuti tõdes Euroopa Kohus, et asjas omab tähtsust ka see, et hoolimata konkurendi uue etiketi kinnitamisest jääb ballooni kaubamärk nähtavale ( 75 ), kuna see ilmselgelt välistab võimaluse, et märgistusega muudetakse balloonide seisukorda, varjates nende päritolu ( 76 ).
48.

Leian siiski nagu komisjon, et niisugune aegumistähtaeg nagu põhikohtuasjas ei saa hakata kulgema ainuüksi seepärast, et teoreetiliselt oletatakse, et töötaja on teadlik oma õigusest tasustatud põhipuhkusele. Selline kontseptsioon on minu arvates vastuolus tõhususe põhimõttega, sest see kätkeb mitte just väikest ohtu, et BGB §‑s 195 kindlaks määratud tähtaja jooksul ei saa töötaja kasutada oma õigust tasustatud põhipuhkusele. Et töötaja saaks seda õigust tegelikult kasutada, on vaja, et tööandja oleks andnud talle enne adekvaatse ja täieliku teabe tema puhkuse ulatuse kohta. Niisugune teave on veelgi vajalikum juhul, kui puhkuseõigused on mitu korda üle viidud.
68.

Ma ei arva nii. Maksukogumise viis – kaudne maksustamine, mille puhul soorituse tegija on maksukohustuslane, või otsene maksustamine, mille puhul kohaldatakse pöördmaksustamist, mille kohaselt on käibemaksu kohustatud tasuma soorituse saaja – on üksnes maksustamistehnika küsimus. See ei muuda asjaolu, et soorituse saajale on soorituse tegija võlgade tasumiseks alati kättesaadav ainult netosumma. Tekkiv käibemaks on mõlemal juhul algusest saadik – nagu Leedu õigesti rõhutab – ette nähtud riigile maksmiseks. Sellises kaudse maksustamise süsteemis, nagu on kõne all käesolevas asjas, makstakse seda lõppkokkuvõttes ainult usaldussuhtest tuleneva kohustuse alusel soorituse tegijale kui riigi nimel maksukogujale.
30.

Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) on seisukohal, et: ( 7 ) – Iveco originaalvaruosad, mis on tarnelepingu ese, saavad tüübikinnituse koos sõidukiga. – Varuosi, millele kehtib tüübikinnituse nõue, eriti kui need võivad kahjustada sõidukite ohutust ja keskkonnatoimet, on võimalik müüa vaid juhul, kui tüübikinnitusasutus on need sertifitseerinud ja heaks kiitnud. – Direktiivi 2007/46 IV lisa sisaldab nende osade kategooriate konkreetset ja üksikasjalikku loetelu, mille kohta on olemas asjakohased ja samuti konkreetsed õigusnormid nende tüübikinnituse kohta. – Tehnilistes kirjeldustes nõuti tüübikinnitustunnistust vajaduse korral. ( 8 ) – Neid asjaolusid arvestades tuleb otsustada, kas nende osade tootja valmistatud mitteoriginaalsetel osadel on vaja tüübikinnitust. – Näib, et kohaldatavate õigusnormidega, see tähendab direktiivi 2007/46 ja riigisiseste ülevõtmisnormidega, on kehtestatud samad tüübikinnituskohustused sõidukite tootjatele (kes võtavad tüübikinnituse sõidukitele tervikuna ja seega automaatselt kõigile sõiduki osadele) ja osade tootjatele. – Seega, kui varuosa või osa suhtes kohaldatakse õigustloova akti (mida on silmas peetud direktiivi 2007/46 IV lisas) sätteid, saab seda turustada üksnes juhul, kui see on enne saanud tüübikinnituse. – Siiski võib ka väita, nagu väidavad vastustajatest ettevõtjad, et IV lisa tüüpides ette nähtud varuosade pakkumuselt, mida teevad muud isikud peale sõidukitootjate, ei tohi nõuda samu tehnilisi dokumente, mis tõendaksid, et nendel on tehtud katsed, mis on nõutavad tüübikinnituse saanud originaalosade puhul. Seda silmas pidades võib sellele dokumendile alternatiivina olla piisav üldine samaväärsuse tunnistus, mis kinnitab, et varuosa vastab hankedokumentides ette nähtud tehnilistele kirjeldustele ning et väljapakutud lahendused vastavad selles tehnilises kirjelduses märgitule.
14.

Sellise menetluse kontekstis otsustas Administratīvā rajona tiesa (rajooni halduskohus, Läti) esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas üksuseks [üldise grupierandi määruse] artikli 2 punkti 83 tähenduses võib lugeda (eraõiguslikku) organisatsiooni, millel on mitu põhitegevust, mille hulgas on uuringute teostamine, kuid mille tulu pärineb peamiselt tasuliste haridusteenuste osutamisest? 2. Kas on põhjendatud kohaldada majandustegevuse ja mittemajandusliku tegevuse rahastamise (tulud ja kulud) omavahelise osakaalu nõuet, et määrata kindlaks, kas üksus vastab [üldise grupierandi määruse] artikli 2 punktis 83 kehtestatud nõudele, et üksuse peamine eesmärk on sõltumatult teostada alusuuringuid, rakendusuuringuid või tootearendust ja laialdaselt levitada sellise tegevuse tulemusi, kasutades selleks õpetamist, avaldamist või teadmussiiret? Jaatava vastuse korral, mis on piisav vahekord majandustegevuse ja mittemajandusliku tegevuse rahastamise vahel, et määrata kindlaks üksuse tegevuse peamist eesmärki? 3. Kas vastavalt [üldise grupierandi määruse] artikli 2 punktile 83 on põhjendatud kohaldada nõuet, et kõnealune asutus investeerib põhitegevusest saadud tulu uuesti (reinvesteerib) põhitegevusse, ja kas on vajalik hinnata muid aspekte, et määrata nõuetekohaselt kindlaks projekti esitanud üksuse tegevuse peamine eesmärk? Kas see hinnang oleks erinev sõltuvalt saadud tulu kasutamisviisist (reinvesteerimine põhitegevusse või näiteks eraõigusliku asutaja korral dividendide maksmine aktsionäridele), ja seda isegi olukorras, kui suurem osa tulust saadi haridusteenuste tasudest? 4. Kas projekti esitanud üksuse liikmete õiguslik staatus on oluline, et hinnata, kas see üksus vastab [üldise grupierandi määruse] artikli 2 punkti 83 määratlusele, st kas tegu on äriühinguga, mis on asutatud äriühinguõiguse alusel, et viia läbi majandustegevust (tasuline tegevus) kasumi saamise eesmärgiga (äriseadustiku (Komerclikums) artikkel 1), või kas selle liikmed või aktsionärid on füüsilised või juriidilised isikud, kelle eesmärk on saada kasumit (sh osutades haridusteenust tasu eest), või see asutati mittetulunduslikul eesmärgil (näiteks ühendus või sihtasutus)? 5. Kas projekti esitanud üksuse tegevuse majandusliku laadi hindamiseks on oluline see, milline on riigisiseste ja liidu liikmesriikide kodanikest üliõpilaste osakaal võrreldes kolmandatest riikidest pärit üliõpilaste osakaaluga, ning asjaolu, et selle üksuse tegevuse peamine eesmärk on pakkuda üliõpilastele konkurentsivõimelist kõrgharidust ja kvalifikatsiooni rahvusvahelisel tööturul kooskõlas ajakohaste rahvusvaheliste nõuetega (kaebaja põhikirja punkt 5)?“