KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 7. juulil 2022 ( 1 )

Kohtuasi C‑351/21

ZG

versus

Beobank SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud justice de paix du canton de Forest (Forest’ kantoni rahukohus, Belgia))

Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Makseteenused siseturul – Maksjale pärast maksekäsundi vastuvõtmist antav teave – Ühekordsed maksetehingud – Saaja kohta teabe andmine – Teenuseosutaja kohustus

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud kohtuvaidluses, milles konto omanik vaidleb pangaga kahe maksetehingu üle, mis tehti selle omaniku deebetkaardiga ja mida see omanik peab mitte autoriseerituks. Selles kohtuvaidluses nõuab ta eelkõige nende maksetehingute tagasimaksmist. Pank keeldus seda tegemast, leides, et kõnealused tehingud olid autoriseeritud või vähemalt on omanik toime pannud raske hooletuse.

2. Eelotsuse küsimustega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada direktiivi 2007/64/EÜ ( 2 ) sätet ( 3 ), mille kohaselt peab maksja makseteenuse pakkuja andma talle „vajaduse korral“ teavet maksetehinguga ülekantava raha saaja kohta. Oma küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellele sättele antava tõlgenduse kohaselt peab makseteenuse pakkuja igal juhul eranditult andma sellist teavet, et teha sellest järeldused tema vastutuse kohta.

3. Eelotsusetaotluse mehhanismi seisukohast, mis on liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelise koostöö vahend, on tegemist ebatavalise olukorraga: eelotsusetaotluse esitanud kohtule käesolevas kohtuasjas tarviliku vastuse andmiseks tuleb kontrollida, kas direktiivi 2007/64 sätted, millega kehtestatakse makseteenuse pakkuja vastutuse ühtlustatud kord, takistavad sellel kohtul teha selliseid järeldusi, ilma et see kahjustaks selle direktiivi eesmärke ja soovitavat toimet. Nimelt kehtestab see direktiiv makseteenuse pakkuja ühtlustatud vastutuse korra ja nagu nähtub selle artiklist 86, toimub selle direktiiviga „täielik ühtlustamine“.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

4. Direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a on sätestatud: „Pärast üksiku maksetehingu summa debiteerimist maksja maksekontolt või kui maksja ei kasuta maksekontot, pärast üksiku maksetehingu maksekäsundi laekumist esitab maksja makseteenuse pakkuja maksjale liigse viivituseta artikli 41 lõikes 1 sätestatud viisil järgmise teabe: a) viide, mis võimaldab maksjal iga maksetehingut kindlaks teha, ning kui see on asjakohane, saajaga seotud teave;“.

5. Direktiivi artiklis 60 „Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingute korral“ on ette nähtud: „1. Ilma et see piiraks artikli 58 kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa ning, kui see on kohaldatav, taastab debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud. 2. Täiendava rahalise hüvitamise võib määrata vastavalt õigusaktidele, mida kohaldatakse lepingu suhtes, mis on sõlmitud maksja ja tema makseteenuse pakkuja vahel.“

6. Selle direktiivi artikli 86 „Täielik ühtlustamine“ lõikes 1 on ette nähtud, et „[i]lma et see piiraks […] artikli 61 lõike 3 […] kohaldamist seoses käesolevas direktiivis sisalduvate ühtlustatud sätetega, ei või liikmesriigid säilitada ega kehtestada muid õigusnorme kui käesolevas direktiivis sätestatud õigusnormid“.

B. Belgia õigus

7. Belgia majandusseadustiku (Code de droit économique) 2017. aastal kehtinud redaktsiooni ( 4 ) (edaspidi „majandusseadustik“) artikli VII.18 lõikes 1 oli sätestatud: „Pärast üksiku maksetehingu summa debiteerimist maksja maksekontolt või kui maksja ei kasuta maksekontot, pärast üksiku maksetehingu maksekäsundi laekumist esitab maksja makseteenuse pakkuja maksjale liigse viivituseta artikli VII.12 [lõikes 1] osutatud viisil järgmise teabe: 1. viitenumber, mis võimaldab maksjal teha kindlaks iga maksetehingu, ning kui see on asjakohane, makse saajaga seotud teabe […]“.

8. Majandusseadustiku artiklis VII.35 oli sätestatud ( 5 ): „Ilma et see piiraks artikli VII.33 kohaldamist, peab maksja makseteenuse pakkuja autoriseerimata maksetehingu korral pärast maksjapoolse pettuse prima facie kontrollimist maksma viivitamatult maksjale tagasi selle autoriseerimata maksetehingu summa ja vajaduse korral taastama debiteeritud maksekonto sellises seisus, milles see oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehingut ei oleks toimunud, vajaduse korral koos intressiga sellelt summalt. Lisaks peab maksja makseteenuse pakkuja hüvitama muud võimalikud rahalised tagajärjed, sealhulgas omanikule hüvitatava kahju kindlaksmääramisel kantud kulude summa.“

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

9. Belgia residendil ZG-l on Belgias Beobankis pangakonto, mille jaoks tal on deebetkaart.

10. 20. aprilli ööl vastu 21. aprilli 2017 tegi ZG, kes asus Valencias (Hispaania), kolm makset sama deebetkaardi ja sama makseterminaliga asutuses, mille olemuse üle põhikohtuasja pooled vaidlevad, kell 00.35, 01.35 ja 02.06 summas vastavalt 100 eurot (väidetavalt sissepääsutasu ja tarbimise kulud), 991 eurot ja 993 eurot. Neljandat tehingut summas 994 eurot alustati, kuid sellest keelduti kell 02.35.

11. ZG ei vaidlusta esimest makset, kuid vaidlustab teise ja kolmanda makse (edaspidi „vaidlusalused maksed“). Ta märkis eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et pärast tarbimist kõnealuses asutuses ta sündmusi enam ei mäleta. Ta ei mäleta ka selle asutuse nime ega aadressi ning väidab, et ta sattus kelmuse ohvriks, mille toimepanemist lihtsustas mõni narkootiline aine.

12. ZG lasi 23. aprillil 2017 oma kaardi blokeerida ja esitas 29. aprillil 2017 Brüsseli politseile kaebuse pangakaardi varguse ja pettuse teel kasutamise kohta.

13. Eelotsusetaotluse esitanud kohtus nõuab ZG lisaks 500 euro suurusele kahjuhüvitisele ka vaidlusaluste maksete ehk 1984 euro suuruse summa tagastamist, leides, et kõnealused tehingud olid autoriseerimata tehingud vastavalt majandusseadustiku artiklile VII.35. Beobank vaidleb ZG kirjeldatud asjaoludele vastu ja keeldub raha tagasi maksmast, leides, et need tehingud olid autoriseeritud või et ZG pani toime raske hooletuse.

14. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu jaoks on oluline teada, kes on vaidlusaluste maksete saaja. See kohus märgib, et üldreeglina võimaldab kolmanda isiku poolt kannatanu deebetkaardiga toime pandud pettus pettuse toimepanijal teha oste või võtta välja sularaha.

15. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et pärast ZG nõustaja poolt hagi esitamist teatas Beobank ainult terminali numbriviite ja geograafilise asukoha, märkimata tehingu saaja isikut muul viisil kui viitega „COM SU VALENCIA ESP“. See kohus täpsustab, et kohtuasja lükati pärast kohtukõnesid edasi, et Beobankil oleks võimalik esitada täpsustusi, kuid Beobank ei esitanud neid, märkides, et ta ei saanud äriühingult ATOS, kes on kasutatud makseterminali haldaja, täiendavat teavet. Beobanki sõnul keeldub asjaomase ettevõtja isiku tuvastamise andmeid edastamast saaja Hispaania pank, s.o pank Sabadell.

16. Viidates majandusseadustiku artiklile VII.18, millega võeti üle üks direktiivi 2007/64 sätetest ( 6 ) ja mis sätestas, et makseteenuse pakkuja on kohustatud teatama nimelt, „kui see on asjakohane, [makse] saajaga seotud teabe“, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks teada, kas selle sätte kohaselt on pangal selle teabe esitamisel kohustus teha parimaid pingutusi või kohustus saavutada tulemus. Kui Euroopa Kohtu tõlgendus võimaldab järeldada, et Beobank ei täitnud oma kohustust, siis võib sellest eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul „teha järeldused panga kohustuse kohta hüvitada vaidlusalused tehingud ja/või hüvitisnõude kohta seoses sellega, et raha tagasinõudmine kolmandalt osapoolelt ei ole enam võimalik“.

17. Beobank väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et majandusseadustiku artikliga VII.18 on talle pandud ainult parimate pingutuste tegemise kohustus, kohustades teda ainult andma teavet, mida on edastanud talle korrespondentpank, ning jättes tarbija hooleks pöörduda selle korrespondentpanga poole, kui see teave on ebapiisav. Käesoleval juhul palub Beobank sellel kohtul vajaduse korral saata „kohtunõue“ Sabadellile, et viimane esitaks dokumendid, mis võimaldavad kindlaks teha tehingu saaja. Beobank leiab, et rahuldava vastuse puudumisel tuleb Sabadelli organite ärakuulamiseks määrata õigusabitaotluse alusel uurimine. Beobank tugineb oma seisukoha põhjendamiseks kõnealuses sättes kasutatud sõnadele „kui see on asjakohane“. ZG leiab seevastu, et Beobanki tuleb pidada vastutavaks selle eest, et Sabadell andmeid ei edastanud.

18. Neil asjaoludel otsustas justice de paix du canton de Forest (Forest’ kantoni rahukohus, Belgia) 13. aprilli 2021. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. juunil 2021, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 2007/64 artikli 38 [esimese lõigu punkti a] kohaselt kehtib [maksja makse] teenusepakkujale „saajaga seotud tea[b]e“ puhul parimate pingutuste tegemise kohustus või tulemuse saavutamise kohustus? 2. Kas kõnealuses sättes nimetatud „saajaga seotud teave“ hõlmab teavet, mis võimaldab tuvastada füüsilisest või juriidilisest isikust maksesaaja?“

19. Kirjalikud seisukohad on esitanud põhikohtuasja pooled, Belgia ja Tšehhi valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit ei peetud.

IV. Õiguslik analüüs

A. Asjakohased liidu õigusnormid ja nende mõju vajadusele eelotsuse küsimused ümber sõnastada

1. Ajaliselt kohaldatav direktiiv

20. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimused puudutavad direktiivi 2007/64 ühte sätet. See direktiiv tunnistati aga kehtetuks ja asendati direktiiviga (EL) 2015/2366 ( 7 ) alates 13. jaanuarist 2018 ( 8 ).

21. ZG leiab, et isegi kui vaidlusalused maksed tehti enne direktiivi 2015/2366 ülevõtmist Belgia õigusesse, on selle direktiivi sätted põhikohtuasjas kohaldatavad, kuna Beobank esitas Hispaania pangale Sabadell saaja isiku kohta küsimuse alles 2020. aasta septembris.

22. Põhikohtuasja ese on sisuliselt maksja makseteenuse pakkuja vastutus seoses vaidlusaluste maksetega, mis on tehtud maksja deebetkaardiga, mis on seotud selle teenuseosutaja juures oleva kontoga. Seda silmas pidades sai põhikohtuasi alguse 2017. aasta aprillis tehtud maksetehingutest, mis kuuluvad enne 13. jaanuari 2018 eksisteerinud lepingu konteksti. Järelikult on põhikohtuasja asjaoludele ratione temporis kohaldatav direktiiv 2007/64.

2. Direktiivi 2007/64 asjakohane säte teavitamiskohustuse kohta

23. Eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada direktiivi 2007/64 artikli 38 esimese lõigu punkti a. See säte asub III jaotise „Tingimuste läbipaistvus ja nõuded makseteenustega seotud teabe kohta“ 2. peatükis „Ühekordsed maksetehingud“.

24. Nagu on sätestatud direktiivi 2007/64 artiklis 35, kohaldatakse seda sätet „ühekordsete maksetehingute suhtes, mis ei ole hõlmatud raamlepinguga“. Sellest loogikast lähtudes, kui tegemist ei ole lihtsalt „ühekordse[…] maksetehingu[ga]“, vaid „raamlepinguga“, kohaldatakse selle direktiivi III jaotise 3. peatüki („Raamlepingud“), mitte selle jaotise 2. peatüki sätteid.

25. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 12 on „raamleping“ määratletud kui „makseteenuse leping, millega reguleeritakse üksikute ja järjestikuste maksetehingute täitmist tulevikus ning mis võib sisaldada maksekonto avamise kohustust ja tingimusi“. Lisaks on selle direktiivi põhjenduses 24 märgitud, et „[p]raktikas on raamlepingud ja nendega hõlmatud maksetehingud palju tavalisemad ja majanduslikult olulisemad kui ühekordsed maksetehingud. Raamleping on nõutav maksekonto või erimakseviisi olemasolu korral“.

26. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on ZG-l Beobankis konto, mille jaoks tal on deebetkaart, mille abil tehti vähemalt kolm järjestikust maksetehingut.

27. Kuna põhikohtuasjas kõne all olevad maksetehingud ei ole ühekordsed tehingud, ei näi direktiivi 2007/64 artikli 38 esimese lõigu punkt a olevat kohaldatav. Seevastu, nagu väidavad Beobank, Tšehhi valitsus ja komisjon, näib käesolevas vaidluses olevat asjakohane selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punkt a, mis on kohaldatav raamlepingutega tehtud maksetele. ( 9 ) Tuleb asuda seisukohale, et a priori nõuab õiguslik probleem, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib lahendada, viimati nimetatud sätte tõlgendamist. ( 10 )

3. Makseteenuse pakkuja vastutust käsitlevad sätted ja nende mõju vajadusele eelotsuse küsimused ümber sõnastada

28. Näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohus käsitab põhikohtuasja kui makseteenuse pakkuja vastutust käsitlevat menetlust, mis tuleneb asjaolust, et nende teenuste kasutaja ei saa nende maksete saajat puudutava teabe puudumisel nende maksete summat nende saajalt tagasi nõuda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäigu kohaselt tuleb selle teenuseosutaja vastutuse tekkimiseks tõendada, et ta on rikkunud direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a, mis on Belgia õigusesse üle võetud majandusseadustiku artikliga VII.18, ette nähtud teavitamiskohustust. Selleks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada seda sätet. Ta küsib sisuliselt, kas makseteenuse pakkuja on kohustatud igal juhul eranditult esitama sellist teavet maksesaaja kohta või mitte ( 11 ). See alternatiiv näib vastavat sellele, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus kvalifitseerib – viidates tõenäoliselt tsiviilõiguse kontseptsioonidele – „parimate pingutuste tegemise kohustus[eks]“ ja „tulemuse saavutamise kohustus[eks]“.

29. On küll tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib oma eelotsusetaotluses, et põhikohtuasja pooled ei vaidle vastu sellele, et majandusseadustiku artikkel VII.18 on põhikohtuasja asjaoludele kohaldatav. Sellest taotlusest nähtub aga samuti, et ZG vaidlusaluste maksete hüvitamise hagi põhineb majandusseadustiku artiklil VII.35 ( 12 ).

30. Beobank teatas sellega seoses oma vastuses Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele, et ZG hagi põhineb majandusseadustiku artiklitel VII.30–VII.36 ja et nende sätetega on üle võetud direktiivi 2007/64 artiklid 56–61, rõhutades, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus vaieldi nende sätete üle.

31. Vastuseks samale Euroopa Kohtu küsimusele kinnitas Belgia valitsus, et Belgia majandusseadustiku artikliga VII.35 on üle võetud selle direktiivi artikkel 60, märkides samas, et põhikohtuasjas võivad olla asjakohased direktiivi 2007/64 artiklid 58–61.

32. Kui komisjonilt küsiti põhikohtuasjas asjasse puutuvate direktiivi 2007/64 sätete kohta, märkis ta, et selle vaidluse suhtes kohaldatakse riigisiseseid õigusnorme, millega on üle võetud selle direktiivi artiklid 58–61, ning et seetõttu ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused tema arvates otseselt asjakohased selleks, et määrata kindlaks teenuse osutaja vastutus autoriseerimata maksetehingute eest.

33. Põhimõtteliselt ei ole Euroopa Kohtu ülesanne otsustada selle üle, kas liikmesriigi kohtul on tsiviilkohtumenetluses lubatud talle esitatud hagi omal algatusel ümber kvalifitseerida ja/või uuesti läbi vaadata. Lisaks näib, et käesoleva kohtuasja keskmes ole see küsimus ( 13 ) ega see, millist mõju avaldab see, et põhikohtuasja pooled ei ole vaidlustanud muud ülevõtmisnormi kui see, millel ZG hagi ( 14 ) sõnaselgelt põhineb. Igal juhul ei sisalda käesolev eelotsusetaotlus täpsustusi, mis võimaldaksid mul neid kahte küsimust käsitleda.

34. Selleks aga, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus liidu õiguse tõlgendamise kohta, mida ta palub, tuleb kõigepealt analüüsida, kas direktiivi 2007/64 sätted, millega kehtestatakse maksetehingute eest ühtlustatud vastutuse kord, välistavad selle, et see kohus saaks, nagu ta kavatseb, teha selle direktiivi teavitamiskohustust käsitleva sätte tõlgendamisest järeldusi küsimuses, kas Beobanki tuleb kohustada tasuma vaidlusalust summat ZG-le. Nimelt, nagu ma käesoleva ettepaneku sissejuhatuses märkisin, paneb selle direktiivi artikli 86 pealkiri mõtlema, et direktiiviga toimub ühtlustatud vastutuse korra osas täielik ühtlustamine. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei sõnasta oma küsimusi otseselt sellest aspektist, vajab ta igal juhul sellekohast eelotsust, et teha otsus selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate maksetehingute tagasimaksmist puudutava vaidluse kohta. ( 15 )

35. Seega teen ettepaneku analüüsida neid kahte eelotsuse küsimust koos ja need ümber sõnastada nii, et nendega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2007/64 artikli 60 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 86 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui makseteenuse kasutaja saab nõuda nende teenuste osutaja vastutust, kuna teenuseosutaja rikkus selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust, kui see vastutus puudutab maksetehingute tagasimaksmist.

36. Mis puudutab ettepanekut eelotsuse küsimused ümber sõnastada, siis soovin selguse huvides märkida, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib eelotsusetaotluse põhjendustes, et „lisaks 500 euro suurusele kahjuhüvitisele“ nõuab ZG vaidlusaluste maksete tagasimaksmist summas 1984 eurot, näib, et eelotsusetaotlus on siiski esitatud ainult teise summa tagasimaksmise nõude kohta.

37. Nimelt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et ta palub tõlgendada direktiivi 2007/64 III jaotise ühte sätet, et teha sellest järeldused Beobanki kohustuse kohta vaidlusalused tehingud tagasi maksta „ja/või“ seoses kahju hüvitamise nõudega, mis puudutab kolmandatelt isikutelt rahaliste vahendite tagasisaamise võimaluse kaotust. Selle selgitava lause kahe, rinnastavate sidesõnadega „ja/või“ eraldatud osa vaheline suhestatus ei ole kaugeltki selge. Teiselt poolt on kaheldav, kas 500 euro suurune summa vastab hüvitisele võimaluse kaotuse eest või kas see on seotud kahju hüvitamisega mitteseotud nõudega, mida eelotsuse küsimused ei puuduta.

38. Mis veelgi olulisem, eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib eelotsusetaotluse põhjendustes, et ZG nõue on esitatud tema deebetkaardiga tehtud kahe „autoriseerimata“ tehingu eest Beobankilt 1984 euro suuruse summa väljamõistmiseks. Sellest loogikast lähtudes viitab asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ZG nõuab maksetehingute tagastamist „lisaks“ 500 euro suurusele summale, samuti sellele, et eelotsuse küsimusi ei esitata selle summa tagasimaksmise nõude seisukohast. Eelotsusetaotluses ei ole selle taotluse kohta midagi selgitatud. Küsimusele ZG poolt põhikohtuasjas esitatud hagi õigusliku aluse kohta liikmesriigi õiguses vastates ei andnud ka põhikohtuasja pooled, Belgia valitsus ega komisjon ZG selle nõude kohta selgitusi.

39. Selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus, ja võttes arvesse minu ettepanekut eelotsuse küsimuste ümbersõnastamise kohta, teen kõigepealt mõned märkused direktiiviga 2007/64 kehtestatud makseteenuse pakkuja vastutuse korra kohta (B osa) ja seejärel kontrollin, kas selle direktiiviga on vastuolus see, et makseteenuse kasutaja võiks nõuda nende teenuste osutaja vastutuse kohaldamist, kuna teenuseosutaja rikkus selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust (C osa).

B. Makseteenuste pakkuja vastutuse ühtlustatud kord

40. Direktiiv 2007/64 näeb lisaks tagasimakse saamise õigusele, mis on kohaldatav autoriseeritud maksetehingutele, kui need algatatakse saaja poolt või kaudu (direktiivi artikkel 62) ( 16 ), ette õiguse autoriseerimata maksetehingute tagasimaksmisele (direktiivi artikkel 60) ( 17 ). Kuna miski ei viita sellele, et põhikohtuasi puudutab asjaolu, et vaidlusalused maksed kujutavad endast – kas või potentsiaalselt – tehinguid, mis algatati saaja poolt või kaudu sama direktiivi artikli 62 tähenduses, keskendun vastutusele seoses muude maksetehingute summa tagasimaksmisega.

41. Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et nagu Euroopa Kohus märkis, ( 18 ) käsitleb direktiivi 2007/64 artikkel 58 autoriseerimata või väärast maksetehingust teatamist. See teatamine peab selle sätte kohaselt toimuma „hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva, välja arvatud juhul, kui makseteenuse pakkuja ei esitanud teavet selle maks[e]tehingu kohta või ei teinud seda teavet kättesaadavaks kooskõlas III jaotisega“. Järgmiseks puudutab selle direktiivi artikkel 59 sisuliselt tõendamiskoormise jaotust, kui makseteenuse kasutaja eitab täidetud maksetehingu autoriseerimist ( 19 ). Lõpuks käsitlevad nimetatud direktiivi artiklid 60 ja 61 makseteenuse pakkuja ja maksja vastutust autoriseerimata maksetehingu korral. Sisuliselt on teenuseosutaja kohustatud sellise tehingu summa tagasi maksma, välja arvatud juhul, kui tegemist on maksja toime pandud pettusega või kui viimane ei ole tahtlikult või raske hooletuse tõttu täitnud ühte või mitut samast direktiivist tulenevat kohustust ( 20 ).

42. Teiseks tuleneb direktiivi 2007/64 artiklist 86 „Täielik ühtlustamine“ ( 21 ), et ilma et see piiraks selles direktiivis sätestatud erandite kohaldamist, ei või liikmesriigid seoses nimetatud „direktiivis sisalduvate ühtlustatud sätetega […] säilitada ega kehtestada muid õigusnorme kui käesolevas direktiivis sätestatud õigusnormid“. Kuigi sama direktiivi artikli 61 lõige 3 kuulub nimetatud erandite hulka ( 22 ), ei jää muud sätted, mis moodustavad loata tehingute puhul vastutuse korra tuumiku, direktiiviga 2007/64 läbi viidud täielikust ühtlustamisest välja. Ükski sama direktiivi artiklitest 58–60 ei kuulu nende sätete hulka, mille puhul jätab artikkel 86 liikmesriikidele nende rakendamisel tegutsemisruumi.

43. Kolmandaks, direktiiviga 2007/64 läbi viidud täieliku ühtlustamise tõttu, mis puudutab ka autoriseerimata tehingute eest vastutuse korda, selgitas Euroopa Kohus kohtuotsuses CRCAM ( 23 ), et vähemalt põhimõtteliselt ei saa liikmesriigid säilitada paralleelset vastutuse korda sama teokoosseisu jaoks ( 24 ). Euroopa Kohus täpsustas, et autoriseerimata või väärate maksetehingute eest kehtestatud vastutuse ühtlustatud kord võib siiski konkureerida riigisisese õigusega ette nähtud alternatiivse vastutuse korraga, mis põhineb samadel asjaoludel ja samadel alustel, üksnes tingimusel, et sellega ei kahjustata selliselt ühtlustatud korda ega selle direktiivi eesmärke ja soovitavat toimet ( 25 ).

44. Nüüd tuleb analüüsida, kas Euroopa Kohtu kaalutlused direktiivi 2007/64 olemuse ja selle direktiiviga läbi viidud ühtlustamise kohta kohtuotsuses CRCAM on ülekantavad käesoleva kohtuasja asjaoludele, ning teha kindlaks, kas selle direktiiviga ei ole vastuolus see, kui ZG-l on õigus saada eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäigu kohaselt vaidlusalused maksed tagasi.

C. Ühtlustatud vastutuse korra mõju seoses võimalusega kohaldada makseteenuse pakkuja vastutust teavitamiskohustuse täitmata jätmise eest

45. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub tõlgendada direktiivi 2007/64, et teha kindlaks, kas ta võib kohustada Beobanki tasuma vaidlusaluste maksete summa sisuliselt seetõttu, et viimane ei täitnud sellest direktiivist tulenevat teavitamiskohustust, mitte aga seetõttu, et ta tegi need maksed – kuigi need maksed ei olnud autoriseeritud direktiivi artikli 60 lõike 1 tähenduses koostoimes artikli 54 lõikega 1 ja artikli 59 lõikega 2 –, ja/või mitte nende maksete tagasimaksmisest keeldumise tõttu.

46. Esmapilgul näib, et selle võimaliku väljamõistmise aluseks olev sündmus ei vasta direktiivi 2007/64 artikli 60 lõike 1 alusel makseteenuse pakkuja vastutuse tekkimise aluseks olevale sündmusele. Seega võiks vähemalt esmapilgul teoreetiliselt väita, et tegemist ei ole Beobanki vastutuse tekkimisega selle direktiivi artiklites 58–61 sätestatud korraga konkureeriva vastutuse korra alusel.

47. Selleks et selgitada, milles võib seisneda vastutuse kord, „mis põhineb samadel asjaoludel ja samadel alustel“ ja/või tekib „sama teokoosseisu“ alusel kohtuotsuse CRCAM tähenduses, tuletan meelde, et kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus, käsitles Euroopa Kohus küsimust, kas direktiivi 2007/64 artiklit 58 ja artikli 60 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui makseteenuse kasutaja võib tugineda nende teenuste pakkuja vastutusele muu vastutuse korra kui nendes sätetes ette nähtud korra alusel, kui see kasutaja on jätnud täitmata nimetatud artiklis 58 ette nähtud teatamiskohustuse ( 26 ). Selles kohtuasjas oli tegemist teenuseosutaja võimaliku vastutuse tekkimisega esimeses eelotsuse küsimuses eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnastuse kohaselt „liikmesriigi õigusest sellele teenusepakkujale tulenevate kohustuste täitmata jätmi[se tõttu]“ ja selles põhikohtuasjas oli hageja puhul tegemist täpsemalt „hoolsuskohustuse rikkumise[ga]“ ( 27 ) riigisisese õigusnormi alusel ( 28 ).

48. Euroopa Kohus leidis, et kuna selles asjas oli tegemist maksetehingu summa tagastamisega, siis näis, et ei asjaolu, et makseteenuse pakkuja vastutus võis tekkida temal lasuva konkreetse kohustuse rikkumise tõttu, ega asjaolu, et see vastutus tulenes muust sättest kui direktiivi 2007/64 artikkel 60, ei võimaldanud kahtluse alla seada asjaolu, et tegemist oli „samadel asjaoludel ja samadel alustel“ põhineva ja/või „sama teokoosseisu“ alusel tekkinud vastutusega. Nimelt ei saa kohtuotsuse CRCAM loogika kohaselt sellised asjaolud seada kahtluse alla asjaolu, et see vastutus puudutab maksetehingute summa tagasimaksmist olukorras, mis võib kuuluda selle direktiivi artikli 60 kohaldamisalasse. See asjaolu omakorda on piisav selleks, et järeldada, et tegemist on paralleelse vastutuse korraga, mis ei ole põhimõtteliselt selles direktiivis ette nähtud ühtlustatud vastutuse korraga kooskõlas.

49. Selle loogika järgi ei piisa asjaolust, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kavatseb käesolevas kohtuasjas kohaldada Beobanki vastutust direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustuse rikkumise eest, ega asjaolust, et see vastutus tekib mõne muu sätte alusel kui selle direktiivi artikkel 60 ( 29 ), selleks et järeldada, et see kohus võib ilma ühtlustatud vastutuse korda rikkumata Beobankilt vaidlusaluste maksete summa välja mõista. Selline väljamõistmine tuleneks nimetatud direktiiviga kehtestatud vastutuse korraga paralleelse vastutuse korra kohaldamisest.

50. Samas tõi Euroopa Kohus kohtuotsuses CRCAM esile ka tingimused, mille esinemisel võib direktiiviga 2007/64 kehtestatud korda tasakaalustada paralleelse vastutuse korraga, nimelt et see kord ei kahjusta ühtlustatud korda, selle direktiivi eesmärke ega soovitavat toimet ( 30 ). Minu arvates ei ole need tingimused käesoleval juhul täidetud.

51. Esiteks näeb direktiivi 2007/64 ühtlustatud kord ette autoriseerimata maksetehingute konkreetsed tagajärjed. Põhimõtteliselt, kui makseteenuse kasutaja on autoriseerimata toimingust teatanud ( 31 ) ega ole toime pannud rasket hooletust ( 32 ), kohustab see direktiiv makseteenuse pakkujat sellise tehingu tagastama. Autoriseeritud maksetehingud tagastatakse seevastu ainult siis, kui need on algatatud saaja poolt või tema kaudu ja kui lepingu muudatuste korral on täidetud konkreetsed tingimused ( 33 ).

52. Eelotsusetaotluse lugemisel ei ole võimalik kindlaks teha, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus peab vaidlusaluseid makseid autoriseeritud maksetehinguteks direktiivi 2007/64 tähenduses. Nimelt piirdub see kohus märkusega, et ZG väitel on vaidlusalused maksed autoriseerimata tehingud, samas kui Beobank väidab, et tegemist on autoriseeritud tehingutega või – kui neid tuleb pidada „autoriseerimata tehingu[teks]“ – et ZG pani toime raske hooletuse. Ei saa välistada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib põhikohtuasja lahendada üksnes selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustuse rikkumise aspektist, võtmata seisukohta vaidlusaluste maksete autoriseerimise kohta ega selle kohta, kas ZG pani toime raske hooletuse, kuigi õigus nende maksete hüvitamisele kuulub teoreetiliselt nimetatud direktiivi artikli 60 või artikli 62 kohaldamisalasse.

53. Direktiiv 2007/64 reguleerib aga ühetaoliselt liidu õiguse tasandil teatavaid tagajärgi, mis tulenevad nii autoriseerimata maksetehingutest ( 34 ) kui ka autoriseeritud maksetehingutest ( 35 ), tingimusel et lepingut on muudetud. Seejuures näeb direktiiv autoriseerimata tehingute puhul ette riski jagamise ( 36 ). Kui tegemist on õigusega tagasimaksele, mis a priori kuulub selle direktiivi artikli 60 (autoriseerimata maksetehingud) või artikli 62 (autoriseeritud maksetehingud) kohaldamisalasse, ei tohi liikmesriigi kohus jätta tähelepanuta selle direktiiviga tunnustatud eristust seoses maksetehingutega, olenemata sellest, kas need on autoriseeritud või mitte, ega teha otsust tagastamisõiguse kohta ilma tehingut enne „autoriseeritud“ või „autoriseerimata“ tehinguks kvalifitseerimata. Tuleb tõdeda, et sama direktiivi kohaselt määrab see kvalifitseerimine kindlaks selliste tehingute tagajärjed nende tagasimaksmisele.

54. Teiseks, kui nõustuda, et makseteenuse kasutaja võib nõuda maksetehingu tagasimaksmist seetõttu, et teenuseosutaja ei ole täitnud direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust, tähendaks see, et selle teenuseosutaja saaks vastutusele võtta ja kohustada teda selle maksetehingu tagastama ka juhul, kui selle direktiivi artiklid 60 ja 62 teda selleks ei kohusta.

55. Sellega seoses nähtub kohtuotsusest CRCAM ( 37 ), et direktiiviga 2007/64 on vastuolus see, kui makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingu tagasimaksmise eest tekib, kui nende teenuste kasutaja ei ole täitnud oma teatamiskohustust. Seda enam on selle direktiiviga vastuolus ka see, et makseteenuse pakkuja vastutus maksetehingu tagasimaksmise eest tekib olukorras, kus selle direktiivi artiklid 60 ja 62 ei kohusta teda sellist tagasimakset tegema.

56. Direktiivi 2007/64 kohaselt kujutavad selle direktiivi artiklis 58 ette nähtud teatamine ning artiklites 60 ja 62 nimetatud asjaolud endast makseteenuse pakkuja vastutuse tekkimise kõiki tingimusi, vähemalt osas, milles see vastutus on seotud maksetehingu tagastamisega ( 38 ). Arvestades liikmesriikidele antud tegutsemisruumi ( 39 ) ja direktiiviga 2007/64 lubatud lepingumuudatusi ( 40 ), ei saa neid tingimusi eirata, kahjustamata ühtlustatud korda ning selle direktiivi soovitavat toimet ja eesmärki selle valdkonna riigisisesed õigusnormid ühtlustada.

57. Kolmandaks, nagu Euroopa Kohus kohtuotsuses CRCAM ( 41 ) juba selgitas, põhineb direktiivi 2007/64 artikli 60 lõikes 1 ette nähtud vastutuse kord makseteenuse pakkujal lasuva teatamiskohustuse ja makseteenuse kasutaja kohustuse teatada autoriseerimata maksetehingutest 13kuulise tähtaja jooksul vahelisel tasakaalul, võimaldades teenuse pakkuja suhtes range vastutuse kohaldamist, ilma et kõnealune kasutaja peaks tõendama tema süüd või hooletust.

58. Selle loogika jätkuks loovad direktiivi 2007/64 artikkel 58 ja artikli 60 lõige 1 seose ühelt poolt nende sätete alusel makseteenuse pakkuja vastutuse ja teiselt poolt direktiivi artikli 47 lõike 1 punktist a tuleneva teavitamiskohustuse vahel. Nimelt näeb direktiivi artikli 58 lõige 1 ette erikaristuse teenuseosutajale, kes ei ole täitnud oma teavitamiskohustust. Selle sätte kohaselt võib makseteenuse pakkuja olla vastutav isegi juhul, kui makseteenuse kasutaja ei ole 13 kuu jooksul alates debiteerimisest makseteenuse pakkujale teatanud, et maksetehing ei olnud autoriseeritud, kui makseteenuse pakkuja „ei esitanud teavet selle maksetehingu kohta või ei teinud seda teavet kättesaadavaks kooskõlas III jaotisega“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäiguga nõustumine viiks selleni, et kohaldataks erinevat ja kaugemat sanktsiooni kui see, mis on kehtestatud sama direktiivi artikli 60 lõikes 1 ette nähtud makseteenuse pakkuja vastutuse ühtlustatud korraga, mistõttu selle korraga loodud tasakaal, millele Euroopa Kohus kohtuotsuses CRCAM ( 42 ) viitas, oleks häiritud.

59. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäigu kohaselt võib esiteks makseteenuse pakkuja vastutus direktiiviga 2007/64 kehtestatud ühtlustatud vastutuskorraga paralleelse korra alusel tekkida põhikohtuasjas selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustuse rikkumise tõttu. ( 43 ) Teiseks kahjustaks see paralleelne kord ühtlustatud korda ning nimetatud direktiivi eesmärke ja soovitavat toimet ( 44 ).

60. Seega teen ettepaneku asuda seisukohale, et direktiivi 2007/64 artikli 60 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 86 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui makseteenuse kasutaja võib nõuda nende teenuste osutaja vastutuse kohaldamist seetõttu, et see teenuseosutaja ei täitnud selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust, niivõrd kui see vastutus puudutab maksetehingute tagastamist.

V. Ettepanek

61. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata justice de paix du canton de Forest’ (Forest’ kantoni rahukohus, Belgia) eelotsuse küsimustele, mis on ümber sõnastatud, järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 60 lõiget 1 koostoimes sama direktiivi artikli 86 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, sellega on vastuolus, kui makseteenuse kasutaja võib nõuda nende teenuste osutaja vastutuse kohaldamist seetõttu, et see teenuseosutaja ei täitnud selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust, niivõrd kui see vastutus puudutab maksetehingute tagastamist.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiiv makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2007, L 319, lk 1; parandus ELT 2009, L 187, lk 5).

( 3 ) Vt käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimuste esemeks olevat sätet puudutava küsimuse kohta käesoleva ettepaneku punkt 23 jj.

( 4 ) Vt asjakohaste sätete ajalise kohaldatavuse kohta käesoleva ettepaneku punktid 20–22.

( 5 ) Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ZG esitas oma taotluse majandusseadustiku artikli VII.35 alusel, ei toonud ta oma eelotsusetaotluses selle sätte sõnastust ära. See säte sisaldub siiski Belgia valitsuse vastustes Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele.

( 6 ) Vt käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimuste esemeks oleva sätte küsimuse kohta käesoleva ettepaneku punkt 23 jj.

( 7 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiv makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2015, L 337, lk 35).

( 8 ) Vt direktiivi 2015/2366 artikkel 114.

( 9 ) Ammendavuse huvides märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohus käsitab majandusseadustiku artiklit VII.18 direktiivi 2007/64 artikli 38 „ümberkirjutusena“, aga Beobank selle direktiivi artikli 47 ülevõtmisena.

( 10 ) Beobank väidab oma kirjalikes seisukohtades, et eelotsuse küsimused on direktiivi 2007/64 artikli 38 tõlgendamist puudutavas osas vastuvõetamatud, kuna see säte ei ole põhikohtuasjas kohaldatav. Euroopa Kohus võib siiski eelotsuse küsimused ümber sõnastada ja isegi tõlgendada muid liidu õiguse sätteid kui need, mida peab silmas eelotsusetaotluse esitanud kohus. Järelikult ei saa tingimata järeldada, et eelotsuse küsimused on käesolevas kohtuasjas vastuvõetamatud, kuna põhikohtuasjas on kohaldatav selle direktiivi artikkel 47, mitte selle direktiivi artikkel 38.

( 11 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 16 ja 17.

( 12 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.

( 13 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 28.

( 14 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 29.

( 15 ) Kuna Euroopa Kohus ei ole kohustatud talle esitatud küsimusi ümber sõnastama, ei saa välistada, et Euroopa Kohus leiab, et käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimused on vastuvõetamatud. Nimelt, kui Euroopa Kohus leiab, et direktiivi 2007/64 sätted, millega kehtestatakse ühtlustatud vastutuse kord, takistavad eelotsusetaotluse esitanud kohtul teha Euroopa Kohtu poolt selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktile a antud tõlgendusest järeldusi Beobankilt summade väljamõistmise kohta, võib ta järeldada, et viimati nimetatud sätte tõlgendamine ei ole selle kohtu jaoks tema menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamiseks vajalik. Euroopa Kohus saab sellele kaalutlusele siiski jõuda vaid tingimusel, et ta viib läbi samasuguse analüüsi, mille ma esitan allpool ümbersõnastatud eelotsuse küsimustele vastamiseks. Järgnev analüüs on seega igal juhul Euroopa Kohtule tarvilik, sõltumata tema otsusest käesolevad eelotsuse küsimused ümber sõnastada või mitte.

( 16 ) Vt Study on the impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) no 924/2009 on Cross-Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, lk 239.

( 17 ) Täielikkuse huvides täpsustan, et direktiivis 2007/64 on ette nähtud ka õigus tagasimaksmisele seoses valesti tehtud maksetehingutega, mis kuuluvad artikli 75 kohaldamisalasse ja – nagu autoriseerimata maksetehingud – artikli 58 kohaldamisalasse. Järeldan selle direktiivi artikli 75 sõnastusest, et maksetehingu täitmata jätmine või valesti täitmine puudutab eelkõige olukorda, kus makse saaja ei ole maksetehingu summat kätte saanud või saab selle kätte hilinemisega. Vt selle kohta ka komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule direktiivi 2007/64 ja määruse (EÜ) nr 924/2009 (piiriüleste maksete kohta ühenduses) kohaldamise kohta (COM(2013) 549 (final), lk 9). Miski ei viita sellele, et sellist olukorda käsitlevad sätted oleksid käesolevas kohtuasjas asjakohased.

( 18 ) Vt hiljutine 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, punkt 42).

( 19 ) Niisuguses olukorras näeb direktiiv 2007/64 esiteks ette, et „makseteenuse pakkuja [peab] esitama tõendid selle kohta, et maksetehing oli autenditud, korrektselt dokumenteeritud, kajastatud kontodes ning seda ei ole mõjutanud tehniline rike ega mõni muu puudujääk“ (artikli 59 lõige 1), ning teiseks, et „ei piisa tingimata üksnes asjaolust, et makseteenuse pakkuja on dokumenteerinud makseviisi kasutamise, et tõendada, et maksja autoriseeris maksetehingu või tegutses […] pettuse teel või ei täitnud ettekavatsetult või raske hooletuse tulemusel üht või mitut artiklist 56 tulenevat kohustust“ (artikli 59 lõige 2).

( 20 ) Vt direktiivi 2007/64 artikli 61 lõige 2.

( 21 ) Vt mõiste „täielik ühtlustamine“ kohta minu ettepanek kohtuasjas Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:378, 15. ja 16. joonealune märkus).

( 22 ) Direktiivi 2007/64 artikli 61 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt: „Kui maksja ei ole tegutsenud pettuse teel ega ettekavatsetult mitte täitnud artiklist 56 tulenevaid kohustusi, võivad liikmesriigid vähendada käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatud vastutust, võttes eelkõige arvesse makseviisi isikustatud turvaelementide laadi ning selle kaotamise, varastamise või väärkasutamise asjaolusid.“

( 23 ) 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus (C‑337/20, edaspidi „kohtuotsus CRCAM, EU:C:2021:671).

( 24 ) Vt selle kohta kohtuotsus CRCAM, punkt 42.

( 25 ) Kohtuotsus CRCAM, punkt 45.

( 26 ) Selle kohtuotsuse punkt 30.

( 27 ) Kohtuotsus CRCAM (punkt 26).

( 28 ) Vt selle kohta kohtuotsus CRCAM (punktid 2, 29 ja 36).

( 29 ) Märgin, et eelotsusetaotlusest ei nähtu, kas makseteenuse pakkuja vastutus oma teavitamiskohustuse täitmata jätmise eest tuleneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäigu kohaselt direktiivi 2007/64 mõne muu sätte kui artikli 60 alusel või riigisisese õigusnormi alusel.

( 30 ) Vt selle kohta kohtuotsus CRCAM, punkt 45. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 47.

( 31 ) Vt direktiivi 2007/64 artikkel 58.

( 32 ) Vt direktiivi 2007/64 artikli 61 lõige 2.

( 33 ) Vt direktiivi 2007/64 artikli 62 lõiked 1 ja 3.

( 34 ) Vt 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, punkt 47).

( 35 ) Vt direktiivi 2007/64 artikli 62 lõiked 1 ja 3 ning põhjendus 36, milles on muu hulgas täpsustatud, et „[k]äesoleva direktiiviga tuleks sätestada tagasimaksmise eeskirjad, mis kaitseksid tarbijat, kui täidetud maksetehing ületab summat, mida oleks üldjuhul võinud eeldada. Makseteenuse pakkujatel peaks olema võimalik ette näha veelgi soodsamad tingimused oma klientidele ja näiteks tagasi maksta mis tahes vaidlustatavad maksetehingud“.

( 36 ) Vt autoriseerimata maksetehingute kohta direktiivi 2007/64 põhjendus 35 ja selgitused, mis Euroopa Kohus esitas 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsuses Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, punkt 47).

( 37 ) Selle kohtuotsuse punkt 52.

( 38 ) Direktiivi 2007/64 artikli 60 lõike 2 kohaselt võib „[t]äiendava rahalise hüvitamise [lisaks autoriseerimata maksetehingu tagasimaksmisele] määrata vastavalt õigusaktidele, mida kohaldatakse lepingu suhtes, mis on sõlmitud maksja ja tema makseteenuse pakkuja vahel“.

( 39 ) Vt direktiivi 2007/64 artikkel 86.

( 40 ) Vt eelkõige direktiivi 2007/64 artikli 62 lõiked 1 ja 3.

( 41 ) Selle kohtuotsuse punkt 63.

( 42 ) Selle kohtuotsuse punkt 63.

( 43 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 49.

( 44 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 50–58.