Esialgne tõlge

KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JEAN RICHARD DE LA TOUR

esitatud 29. septembril 2022( )

Liidetud kohtuasjad C‑524/21 ja C‑525/21

IG

versus

Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C‑524/21)

ja

Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti

versus

IM (C‑525/21)

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Curtea de Apel Bucureşti (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia))

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2008/94/EÜ – Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral – Töötajate nõuete katmine garantiiasutuste poolt – Garantiiasutuste maksekohustuse piiramine – Sissenõudmine maksejõuetusmenetluse algatamisele eelneva/järgneva kolmekuulise perioodi möödumise korral





I. Sissejuhatus

1. Kõnesolevate eelotsusetaotluste ese on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral( ) tõlgendamine.

2. Eelotsusetaotlused on esitatud ühelt poolt IG ja Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfovi (tööhõiveameti Ilfovi ringkonna büroo, Rumeenia; edaspidi „AJOFM Ilfov“) vahelises kohtuvaidluses (kohtuasi C‑524/21) ja teiselt poolt Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă Bucureşti (tööhõiveameti Bukaresti linna büroo, Rumeenia, edaspidi „AMOFM Bukarest“) ja IM‑i vahelises kohtuvaidluses (kohtuasi C‑525/21) ning puudutavad nende summade sissenõudmist, mille töötasude garantiiasutus on maksnud tööandja maksejõuetuse tõttu rahuldamata töötasunõuete alusel. Nimelt tekib küsimus, kas ja kuidas neid summasid saab töötajalt sisse nõuda, kui neid ei ole makstud direktiivis 2008/94 ette nähtud võrdlusperioodi eest või kui neid on taotletud pärast seaduses ette nähtud aegumistähtaega.

3. Käesolevas ettepanekus, mis Euroopa Kohtu palvel keskendub kolmandale ja neljandale eelotsuse küsimusele, selgitan põhjuseid, miks direktiivi 2008/94 ning võrdväärsuse, tõhususe ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid ja tava, mis näevad ilma üleminekumeetmeteta ette nende summade sissenõudmise, mis on alusetult välja makstud ajavahemike eest, mis ei kuulu õigusnormides ette nähtud piiresse, või mida on taotletud pärast seaduses ette nähtud aegumistähtaega, kui asjasse puutuvatel endistel töötajatel ei ole enam võimalik taotleda garantiiasutuselt väljamakseid maksmata jäänud töötasu alusel.

4. Juhul kui sissenõudmise kuupäeval või asja arutava kohtu otsuse tegemise kuupäeval on töötajatel veel võimalik kasutada direktiivist 2008/94 tulenevaid õigusi, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, et selle direktiivi rakendamise eeskirjad, mis puudutavad esimeste väljamakstud summade sissenõudmist, vastavad esiteks võrdväärsuse põhimõttele, mis nõuab, et need menetlusnormid ei oleks ebasoodsamad kui võrreldavate puhtalt riigisiseste olukordade käsitlemist puudutavad normid, ning teiseks tõhususe põhimõttele, mis nõuab, et kõnealused menetlusnormid ei muudaks liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks ega ülemäära keeruliseks.

II. Õiguslik raamistik

A. Direktiiv 2008/94

5. Direktiivi 2008/94 põhjendused 2, 3 ja 7 sätestavad:

„(2) 9. detsembril 1989. aastal vastu võetud ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta punktis 7 nähakse ette, et siseturu väljakujundamine peab viima [Euroopa Liidu] töötajate elu- ja töötingimuste paranemisele, mis peab vajaduse korral hõlmama tööõiguse teatavaid aspekte nagu kollektiivsete koondamiste kord ja pankrotid.

(3) On vaja kindlustada töötajate kaitse nende tööandja maksejõuetuse korral ja tagada neile minimaalne kaitse, eelkõige rahuldamata nõuete väljamaksmise tagamiseks, ning samas võtta arvesse [liidu] tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu vajadust. Sel eesmärgil peaksid liikmesriigid looma organi, mis tagab kõnealuste töötajate rahuldamata nõuete väljamaksmise.

[…]

(7) Liikmesriigid võivad kehtestada garantiiasutuste vastutusele piiranguid, mis peavad kokku sobima käesoleva direktiivi ühiskondliku eesmärgiga ja võivad arvesse võtta nõuete erinevaid tasemeid.“

6. Selle direktiivi I peatükki „Reguleerimisala ja mõisted“ kuuluvad artiklid 1 ja 2.

7. Kõnealuse direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab:

„Käesolevat direktiivi kohaldatakse töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud artikli 2 lõike 1 tähenduses.“

8. Direktiivi 2008/94 artikli 2 lõige 1 näeb ette:

„Käesolevas direktiivis loetakse tööandja maksejõuetuks, kui liikmesriigi õigusnormidega sätestatud korras on tööandja maksejõuetuse tõttu esitatud taotlus ühismenetluse algatamiseks, mille käigus tööandja kaotab osaliselt või täielikult oma vara käsutamise õiguse, ja määratakse likvideerija või samasugust ülesannet täitev isik ning vastavalt nimetatud sätetele on pädev asutus:

a) kas otsustanud menetluse algatada või

b) teinud kindlaks, et tööandja ettevõte on lõplikult tegevuse lõpetanud ja kättesaadavast varast ei piisa menetluse algatamiseks.“

9. Direktiivi 2008/94 II peatükk „Sätted garantiiasutuste kohta“ sisaldab artikleid 3‑5.

10. Selle direktiivi artikkel 3 sätestab:

„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.

Garantiiasutuse ülevõetavad nõuded peavad olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.“

11. Selle direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Liikmesriikidel on võimalus piirata artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust.

2. Kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, täpsustavad nad ajavahemiku pikkuse, mille eest garantiiasutus peab maksma rahuldamata nõudeid. See ei tohi olla lühem kui ajavahemik, mis hõlmab töösuhte kolme viimase kuu tasu enne ja/või pärast artikli 3 teises lõigus nimetatud kuupäeva.

Liikmesriigid võivad selle minimaalse kolmekuulise ajavahemiku hõlmata võrdlusperioodiga, mille kestus on vähemalt kuus kuud.

Liikmesriigid, kus võrdlusperiood on vähemalt 18 kuud, võivad piirata ajavahemikku, mille eest garantiiasutus maksab rahuldamata nõudeid, kaheksa nädalani. Sel juhul kasutatakse minimaalse ajavahemiku arvutamiseks töötajale kõige soodsamaid ajavahemikke.

3. Liikmesriigid võivad kehtestada garantiiasutuse maksete ülemmäärad. Need ei tohi olla väiksemad kui käesoleva direktiivi ühiskondliku eesmärgiga ühiskondlikult kokkusobiv tase.

Kui liikmesriigid seda võimalust kasutavad, teatavad nad [Euroopa] [K]omisjonile ülemmäära kehtestamisel kasutatud meetoditest.“

12. Selle direktiivi artikli 12 punkt a näeb ette:

„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust:

a) võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks.“

B. Rumeenia õigus

13. 22. mai 2006. aasta töötasunõuete rahuldamise tagatisfondi loomise ja kasutamise seaduse nr 200/2006 (Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale)( ) artikkel 2 näeb ette:

„Fondul de garantare [pentru plata creanțelor salarialega (töötasunõuete rahuldamise tagatisfond, Rumeenia, edaspidi „tagatisfond“)] tagatakse selliste töötasunõuete rahuldamine, mis tulenevad töötajate individuaalsetest töölepingutest ja kollektiivlepingutest tööandjatega, kelle suhtes on tehtud jõustunud kohtuotsus maksejõuetusmenetluse algatamise kohta ning kelle haldamisõigus on täielikult või osaliselt ära võetud […]“.

14. Selle seaduse artikli 13 lõike 1 punkt a näeb ette:

„Käesolevas peatükis ette nähtud piires ja tingimustel kaetakse tagatisfondi vahenditest järgmiste kategooriate töötasunõuded:

a) maksmata jäänud töötasu.“

15. Selle seaduse artikli 14 lõikes 1 on sätestatud:

„Tagatisfondi kaetavate töötasunõuete kogusumma ei tohi olla suurem kui riigi kolme keskmise brutotöötasu summa.“

16. Sama seaduse artikli 15 lõiked 1 ja 2 sätestavad:

„1. Artikli 13 lõike 1 punktides a, c, d ja e nimetatud töötasunõuded kaetakse kolme kalendrikuu pikkuse ajavahemiku eest.

2. Lõikes 1 nimetatud ajavahemik on nende õiguste taotlemise kuupäevale eelnev ajavahemik, mis eelneb või järgneb maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale.“

17. [Seaduse nr 200/2006] metodoloogilise rakendusnormi (Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale)( ), mis on kehtestatud 21. detsembril 2006, artikli 5 lõige 1 näeb ette:

„[Seaduse nr 200/2006] artikli 13 lõike 1 punktides a, c, d ja e nimetatud töötasunõuded puudutavad [selle] seaduse artikli 15 lõikes 1 viidatud kolme kalendrikuu pikkust ajavahemikku, mis eelneb kuule, mille jooksul õigusi taotletakse.“

18. Metodoloogilise rakendusnormi artikkel 7 sätestab:

„1. Kui maksejõuetu tööandja töötajate nõuded on varasemast ajast kui maksejõuetusmenetluse algatamise kuu, siis eelneb seaduse [nr 200/2006] artikli 15 lõikes 1 ette nähtud kolme kalendrikuu pikkune ajavahemik menetluse algatamise kuupäevale.

2. Kui maksejõuetu tööandja töötajate nõuded on hilisemast ajast kui maksejõuetusmenetluse algatamise kuu, siis järgneb [selle] seaduse artikli 15 lõikes 1 nimetatud ajavahemik menetluse algatamise kuupäevale.“

19. 16. jaanuari 2002. aasta töötuskindlustuse ja tööhõive edendamise seaduse (privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă)( ) nr 76/2002 artikli 47 lõige 1 sätestab:

„Töötuskindlustuse eelarvest alusetult makstud summad ning kõik muud väljaminekud töötuskindlustuse eelarvest peale töötuskindlustusmakse nõutakse sisse tööhõiveameti otsuste põhjal […], mis kujutavad endast täitedokumente.“

20. 11. juuli 2002. aasta riigi rahanduse seaduse nr 500/2002 (Legea nr. 500/2002 din 11 iulie 2002 privind finanțele publice)( ) artikkel 731 sätestab:

„Summad, mille kohta pädevad kontrollorganid on tuvastanud, et nende näol on avalikele vahenditele tekitatud kahju või need on avalikest vahenditest alusetult välja makstud, nõutakse sisse olenevalt olukorrast koos intressi ja viivitustrahvi ehk viivisega, mis arvestatakse ajavahemiku kohta alates kahju tekitamisest/väljamaksmisest kuni summade sissenõudmiseni.“

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

A. Kohtuasi C‑524/21

21. AJOFM Ilfov rahuldas 13. märtsi 2017. aasta otsusega pankrotihalduri 8. veebruaril 2017 esitatud taotluse määrata kindlaks ja maksta välja tagatisfondi kaetud töötasunõuete summa, mida IG‑l oli õigus saada ajavahemiku eest 2013. aasta maist juulini, tema tööandja pankroti väljakuulutamise järel. Töötasunõude summaks määrati 1308 Rumeenia leud (umbes 287 eurot( )).

22. Võttes aluseks selle, kuidas Înalta Curte de Casație și Justiție (kassatsioonikohus, Rumeenia) tõlgendas oma 5. märtsi 2018. otsuses nr 16/2018( ) seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõikeid 1 ja 2, kohustas Curtea de Conturi (kontrollikoda, Rumeenia) 6. augusti 2019. aasta otsusega Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncăt (riiklik tööhõiveamet, Rumeenia) võtma meetmeid, et määrata kindlaks kahju suurus ja nõuda tagasi tagatisfondist tehtud väljamaksed, mis hõlmasid teatud maksejõuetute tööandjate poolt maksmata jäänud töötasusid ajavahemike eest, mis ei kuulu seaduses ette nähtud raamistikku.

23. Selle otsuse järel otsustas AJOFM Ilfovi tegevdirektor 31. detsembril 2019 nõuda sisse IG‑le väljamakstud töötasunõuete summa, millele lisandus intress ja viivitustrahv. Oma otsuse põhjenduseks leidis ta, et taotlus, et tagatisfond kataks need nõuded, esitati 8. veebruaril 2017, samas kui IG endise tööandja suhtes maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev, mis määrab seega võrdlusperioodi, mille jooksul seda taotlust saab esitada, oli 19. märts 2010. Seega oli see nõude katmise taotlus AJOFM Ilfovi hinnangul esitatud väljaspool seadusest tulenevaid tähtaegu ning seega vastuvõetamatu.

24. IG esitas AJOFM Ilfovi otsuse peale 17. märtsil 2020 kaebuse Tribunalul Bucureștile (Bukaresti esimese astme kohus, Rumeenia). 25. mail 2020. aastal tsiviilasjas tehtud kohtuotsusega jättis see kohus IG kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

25. Selle järelduseni jõudmiseks tugines Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) esiteks kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta otsusele, milles on sisuliselt märgitud, et kolmekuulise ajavahemiku, mille jooksul tagatisfond saab maksejõuetu tööandja suhtes esitatud töötasunõudeid katta ja rahuldada, aluseks võetakse ainuüksi maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev. Käesoleval juhul aga oleks pidanud IG töötasunõudeid rahuldama üksnes ajavahemike eest, mis kestsid 2009. aasta detsembrist 2010. aasta veebruarini ning 2010. aasta aprillist 2010. aasta juunini, kuna maksejõuetusmenetlus algatati tema endise tööandja suhtes ametlikult 19. märtsil 2010.

26. Arvestades, et pankrotihalduri esitatud taotlus käsitles töötasunõudeid, mis hõlmasid ajavahemikku 2013. aasta maist juulini, jäädes nõnda välja kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta otsusega määratletud võrdlusperioodist, leidis Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) pealegi, et puudus igasugune õiguslik alus, mis võimaldaks rahuldada neid nõudeid taotletud ajavahemiku eest.

27. Teiseks lükkas see kohus IG kaebuse rahuldamata jätmiseks samuti tagasi argumendi, et AJOFM Ilfovil puudub pädevus määrata kindlaks ja nõuda sisse kõnealuste töötasunõuete summat. Selle kohta väidab nimetatud kohus, et Rumeenia seadusandja on sõnaselgelt ette näinud, et töötuskindlustuse vahenditest alusetult antud summad, nagu need, mida IG sai töötasunõuete rahuldamise tulemusena, peab sisse nõudma saajatelt, kes tagatisfondi seisukohast olid töötajad ja mitte tööandjad, kuna viimased olid sisuliselt maksete maksjad.

28. IG esitas Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) otsuse peale apellatsioonkaebuse Curtea de Apel Bucureştile (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia). Oma kaebuse põhjendamiseks väitis IG esiteks, et esimese astme kohtu hinnangu aluseks on võetud teda puudutavate sätete väär kohaldamine Înalta Curte de Casație și Justiție (kassatsioonikohus) otsuses, kuna see hinnang seab kahtluse alla õigused töötasule, mis kaebaja on õiguspäraselt omandanud AJOFM Ilfovi 13. märtsi 2017. aasta otsusega, ning seda haldusakti ei saa enam kehtetuks tunnistada, sest see on nüüd juba tsiviilõigusega reguleeritavas valdkonnas.

29. Teiseks leiab IG, et seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõike 2 sätteid sellisena, nagu neid tõlgendati kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta otsusega, ei saa enam pidada AJOFM Ilfovi 13. märtsi 2017. aasta otsuse õiguslikuks aluseks, kuna need on Curtea Constituțională (konstitutsioonikohus, Rumeenia) otsusega( ) tunnistatud põhiseaduse (Constituția) vastaseks.

30. Kolmandaks tõstab IG esile asjaolu, et Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) lükkas ekslikult kõrvale argumendi selle kohta, et AJOFM Ilfovil puudus pädevus, kuna ta eksis selles osas, kellele on seaduse nr 200/2006 sätted suunatud. IG väidab selle kohta, et seadus ei ole suunatud töötajale, sest ta saab õigused töötasule tehtud töö järel, samas kui tagatisfondi teeb makseid tööandja.

B. Kohtuasi C‑525/21

31. AMOFM Bukarest rahuldas 14. märtsi 2018. aasta otsusega pankrotihalduri taotluse määrata kindlaks ja maksta välja tagatisfondi kaetavate töötasunõuete summa, mida IM pidi saama 2017. aasta oktoobri- ja novembrikuu eest tema tööandja maksejõuetuse tõttu. Nende nõuete summaks määrati 3143 Rumeenia leud (umbes 647 eurot( )).

32. Curtea de Conturi (kontrollikoda) 6. augusti 2019. aasta otsuse alusel, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 22, tühistas AMOFM Bukaresti tegevdirektor 2. detsembri 2019. aasta otsusega, mida täiendati 6. detsembril 2019 (edaspidi „6. detsembri 2019. aasta otsus“), AMOFM Bukaresti 14. märtsi 2018. aasta otsuse, leides, et periood, mille eest need töötasunõuded välja maksti, ei vastanud võrdlusperioodile, nii nagu see oli kindlaks määratud kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta otsusega.

33. Peale selle on 6. detsembri 2019. aasta otsuses tuvastatud, et perioodi, mille eest tagatisfond võis katta ja rahuldada IMi töötasunõudeid, ainsaks aluseks oli tema tööandja vastu maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev, nimelt 22. jaanuar 2015, mistõttu kõnealuste töötasunõuete summa oli alusetult välja makstud. Seega otsustas AMOFM Bukaresti tegevdirektor asjaomase summa sisse nõuda.

34. IM esitas 21. jaanuaril 2020 Tribunalul Bucureștile (Bukaresti esimese astme kohus, Rumeenia) kaebuse 6. detsembri 2019. aasta otsuse peale, paludes vabastada ta asjaomase summa maksmise kohustusest ja peatada selle akti täitmine seniks, kuni asjas on tehtud sisuline otsus.

35. Nimetatud kohus rahuldas 14. juulil 2020 IMi nõude ja tühistas 6. detsembri 2019. aasta otsuse. Kohus sedastas ühelt poolt, et seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõike 2 sätteid nii, nagu neid tõlgendati kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta otsuses, ei saa käesolevas asjas kohaldada, sest need on tunnistatud Curtea Constituțională (konstitutsioonikohus, Rumeenia) otsusega põhiseaduse vastaseks.( )

36. Teiselt poolt rakendas Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat,( ) mille kohaselt alusetult väljamakstud sotsiaalkindlustushüvitiste tagasiulatuv sissenõudmine rikub inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokolli( ) artiklit 1. Esimese astme kohus leidis esiteks, et asjaomase sotsiaalkindlustushüvitise maksmine oli seotud mõistetega „vara“ ja „õigustatud ootus“ selle konventsiooni tähenduses, ning teiseks, et asjaolu, et haldusasutus kohustas IMi neid sotsiaalkindlustushüvitisi tagasi maksma, rikkus proportsionaalsuse põhimõtet.

37. Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) järeldas, et kuna IM ei olnud mitte kuidagi osalenud tagatisfondi rahuldatud töötasunõudes, ei saanud teda pidada vastutavaks AMOFM Bukaresti vea eest, kuna nimetatud ametiasutuse ülesandeks oli analüüsida pankrotihalduri taotlust tema enda pädevuse raames.

38. Seejärel esitas AMOFM Bukarest Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) otsuse peale apellatsioonkaebuse Curtea de Apel Bucureştile (Bukaresti apellatsioonikohus). See amet väitis sisuliselt, et esimese astme kohus oli ühtaegu vääralt tõlgendanud ja rikkunud kassatsioonikohtu 5. märtsi 2018. aasta kohtuotsuse ulatust ning mitut seaduse nr 200/2006 sätet.

39. Täpsemalt väidab AMOFM Bukarest, et IMile töötasunõuete alusel makstud summat ei oleks pidanud talle maksma, sest taotletud individuaalne õigus ei kuulunud õiguslikku raamistikku, mis hõlmas tööandja vastu maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale eelnevat või järgnevat kolme kuud.

C. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu põhjendused ja eelotsuse küsimused

40. Eeltoodud kaalutlustel leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi AJOFM Ilfov (kohtuasi C‑524/21) ja AMOFM Bukarest (kohtuasi C‑525/21) rakendasid direktiivi 2008/94 üle võtnud seadust nr 200/2006, makstes IG‑le ja IM‑ile välja tagatisfondiga tagatud töötasunõuded, põhjustas Curtea de Conturi (kontrollikoda) 6. augusti 2019. aasta otsus fondi poolt juba rahuldatud maksetaotluste hilisema ümberhindamise. Seega tähendab see ümberhindamine seda, et hinnatakse uuesti iga töötaja individuaalset õigust saada hüvitist perioodi eest, mis ületab seaduses ette nähtud raamistikku või mille taotlus esitati pärast aegumistähtaega.

41. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõlgenduse kohaselt tekitaks selline halduspraktika nende töötajate jaoks tõsise olukorra, kus mitte üksnes kahjustatakse õigussuhete kindlust tulenevalt juba väljamakstud töötasunõuete ümberhindamisest, vaid ka nõutakse sisse juba väljamakstud summad, olenevalt olukorrast koos intressi ja viivitustrahviga, ilma et selleks oleks mingit õiguslikku alust.

42. Peale selle leiab see kohus, et see halduspraktika on vastuolus direktiivi 2008/94 sotsiaalse eesmärgiga, mis on määratletud selle direktiivi põhjendustes 3 ja 7, ning selle direktiivi asjakohaste sätete tõlgendamine Euroopa Kohtus aitaks lahendada suurt hulka kohtuvaidlusi, mis käsitlevad sarnaseid asjaolusid ja mida riigisisesed kohtud on teistmoodi lahendanud.

43. Neil asjaoludel otsustas Curtea de Apel Bucureşti (Bukaresti apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas sellisena, nagu on direktiivi 2008/94 ülevõtmiseks kehtestatud riigisiseseid õigusnorme – [seaduse nr 200/2006] artikli 15 lõikeid 1 ja 2 koostoimes [metodoloogiliste rakendusnormide] artikliga 7 – tõlgendatud Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (Rumeenia kassatsioonikohtu õigusküsimuste kolleegium) otsuses nr 16/2018, nimelt et kolmekuine ajavahemik, mille eest saab tagatisfond maksejõuetu tööandja vastu tekkinud töötasunõudeid katta ja rahuldada, on seotud üksnes maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevaga, on need õigusnormid autonoomse mõiste „maksejõuetus“ aspektist direktiivi 2008/94 artikli 1 lõikega 1 ja artikli 2 lõikega 1 vastuolus?

2. Kas sellisena, nagu on [seaduse nr 200/2006] artikli 15 lõikeid 1 ja 2 tõlgendatud Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (Rumeenia kassatsioonikohtu õigusküsimuste kolleegium) otsuses nr 16/2018, nimelt et kuni kolmekuine ajavahemik, mille eest saab tagatisfond maksejõuetu tööandja vastu tekkinud töötasunõudeid katta ja rahuldada, jääb võrdlusperioodi piiresse, mis kestab kolm maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult eelnevat kuud ja kolm maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult järgnevat kuud, on need õigusnormid direktiivi 2008/94 artikli 3 [teise lõiguga] ja artikli 4 lõikega 2 vastuolus?

3. Kas liikmesriigi haldustava, mille kohaselt nõutakse Curtea de Conturi (kontrollikoda) otsuse alusel ja olukorras, kus puuduvad töötajat tagasi maksma kohustavad riigisisesed erinormid, töötajalt sisse summad, mis on väidetavalt välja makstud ajavahemike eest, mis ei kuulu õigusnormides ette nähtud piiresse, või mida on taotletud pärast seaduses ette nähtud aegumistähtaega, on kooskõlas direktiivi 2008/94 sotsiaalse eesmärgiga ja artikli 12 punkti a sätetega?

4. Kas direktiivi 2008/94 artikli 12 punktis a kasutatud mõiste „kuritarvitus“ tõlgendamisel saab seda, et pankrotihalduri vahendusel [tagatis]fondist välja makstud töötasunõuded nõutakse töötajalt tagasi üldise aegumistähtaja järgimise eesmärgil, pidada piisavaks objektiivseks põhjenduseks?

5. Kas selline tõlgendus ja riigisisene haldustava, mis võrdsustavad töötajatelt tagasi nõutavad töötasunõuded maksunõuetega, millelt arvestatakse intressi ja viivitustrahvi, on direktiivi [2008/94] sätete ja eesmärgiga kooskõlas?“

44. Rumeenia ja Hispaania valitsus ning komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.

IV. Analüüs

45. Kõigepealt tahan märkida, et küsimus, kas garantiiasutusel on direktiivi 2008/94 alusel võimalik nõuda sisse maksejõuetu tööandja töötajatele välja makstud summasid, ning millisel viisil seda teha, on eraldiseisev küsimustest, mis käsitlevad esiteks selle võrdlusperioodi kindlaksmääramist, mis hõlmab minimaalset kolmekuist ajavahemikku, mille jooksul töötasunõuded on tagatud, ning teiseks „kuritarvituse“ mõiste määratlemist selle direktiivi artikli 12 punkti a tähenduses.

46. Seetõttu käsitlen Euroopa Kohtu palvel üksnes kolmandat ja viiendat eelotsuse küsimust, mida pealegi saab mõlema kohtuasja puhul analüüsida koos ja millele saab anda ühise vastuse. Seega lähtun eelotsusetaotluse esitatud kohtu andmete alusel eeldusest, et väljamaksed, mida kavatsetakse sisse nõuda, tehti ajavahemike eest, mis ei kuulu õiguslikku raamistikku või mida taotleti pärast aegumistähtaega.

47. Kuna direktiivis 2008/94 puuduvad vastavad sätted, kuuluvad alusetult rahuldatud töötasunõuete sissenõudmise eeskirjad liikmesriikide menetlusautonoomia alla.( ) Nõnda on Euroopa Kohus direktiivi 80/987/EMÜ( ) kehtivusajal juba otsustanud, et aegumise või alusetult saadu tagastamise valdkonnas kohaldatavaid norme tuleb otsida asjaomase liikmesriigi õigusnormidest.( )

48. Ometigi on niisama selge, et seda autonoomiat piiritleb vajadus järgida tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtteid,( ) millele võib käesolevas asjas lisada õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte.

49. Enne, kui asun analüüsima käesolevates asjades rakendatud menetlust iga nimetatud põhimõtte seisukohast, soovin meelde tuletada kolme asjaolu.

50. Kõigepealt on direktiivi 2008/94 sotsiaalset eesmärki selgelt väljendatud selle direktiivi põhjendustes 3 ja 7. Seda eesmärki on pealegi tunnustanud Euroopa Kohus, leides, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on selle direktiivi sotsiaalne eesmärk tagada kõigile töötajatele tööandja maksejõuetuse korral liidu tasandil vähemalt miinimumkaitse selle kaudu, et makstakse välja töölepingust või töösuhtest tulenevad rahuldamata nõuded, mis on seotud töötasuga kindlaksmääratud ajavahemiku eest.( ) Sellest tulenevalt peavad liikmesriigid kõnealusest direktiivist tulenevate õiguste rakendamisel juhinduma sellest eesmärgist.( )

51. Seejärel on Euroopa Kohus märkinud, et liikmesriikidele jäetud võimalusega tagatisi teatud määral piirata võtab direktiiv 2008/94 arvesse liikmesriikide finantsilist võimekust ja soovib säilitada nende garantiiasutuste finantstasakaalu.( ) Käesoleva ettepaneku 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjades oli aga kohtuvaidlus tekkinud taotletud hüvitiste maksmise või maksmata jätmise otsuse hetkel, mitte juba väljamakstud hüvitiste sissenõudmise staadiumis.

52. Lõpuks tundub mulle, et hetkest, mil hüvitise maksmise taotluse esitab ametiisik, mitte otse töötaja, on kuritarvituse oht kõrvaldatud, kuigi eelotsusetaotluses esitatud andmetest ei nähtu, et põhikohtuasjades oleks tegemist kuritarvitamisega.

53. Esiteks, võrdväärsuse põhimõtte osas tuleb meenutada, et selle põhimõtte kohaldamine nõuab liidu õiguses ette nähtud vaidlustatud menetluse võrdlemist sarnaste riigisiseste menetlustega võrreldavates olukordades, et teha kindlaks, et esimesena mainitud menetluse tingimused ei ole ebasoodsamad.( )

54. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et riigisisene menetlus, mis on vastavate õigusnormide puudumise tõttu analoogia alusel võetud käesolevas asjas kohaldatud sissenõudmismenetluse aluseks, on menetlus, mida kasutatakse maksuvõlgade sissenõudmisel ning mis näeb ette intressi ja viivitustrahvi arvestamist.

55. Nagu komisjon märgib, ei ole tasumata maksuvõlgade sissenõudmine mitte kuidagi võrreldav enammakstud töötasunõuete sissenõudmisega, iseäranis niisugustel juhtudel nagu käesolevates kohtuasjades. Töötaja, kes on talle maksmata töötasu tõttu maksejõuetu tööandja võlausaldaja, satub nimelt olukorda, kus ta tulenevalt veast, mida talle ei saa süüks panna, sai võlgnetavate töötasude tagatisena alusetult summasid, kuid peab need tagasi maksma koos intresside ja viivitustrahviga. Nõnda jääb tema töötasunõue mitte üksnes rahuldamata, kuigi talle peab olema tagatud kolme kuu töötasu, vaid lisaks peab ta ka maksma intressi ja viivitustrahvi perioodi eest, mis hakkas kulgema üks kuu pärast summade väljamaksmise otsust (kohtuasi C‑524/21).

56. Seega paistab, et võrdväärsuse põhimõtte järgimise hindamiseks tuleks menetlust võrrelda mitte maksunõuete sissenõudmise menetlustega, vaid pigem sotsiaalvaldkonna nõuete sissenõudmise menetlustega, mis näevad ette alusetult makstud hüvitiste sissenõudmise. Samuti tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et „töötaja saamata jäänud töötasu väljamaksmise nõue [tagatisfondi] vastu ei ole sarnane selle töötaja nõudega maksejõuetuks tunnistatud tööandja vastu“.( )

57. Pealegi leidis Euroopa Kohus kohtuotsuse Pasquini aluseks olnud kohtuasjas, mis käsitles vanaduspensioniga seoses alusetult saadu tagastamise nõuet, et võrdväärsuse põhimõtte alusel teostatav kontroll hõlmab nii aegumist ja alusetult saadu tagastamist ning laiemalt kõiki võrreldavate olukordade käsitlemise menetlusnorme( ) kui ka heausksuse arvessevõtmist.( )

58. Igal juhul tuleb nentida, et kui põhikohtuasjades peaks arvestama intresse, saaks seda teha ainult alates hetkest, mil töötajatele on teatatud kohustusest maksta tagasi alusetult väljamakstud summad, ning mitte alates „kahju tekitamise“ või avalikest vahenditest alusetult „väljamakse tegemise“( ) kuupäevast, nagu põhikohtuasjades kohaldatavates maksude sissenõudmise menetlustes.

59. Niisiis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida võrdväärsuse põhimõtet silmas pidades järgmisi asjaolusid: alusetult saadu tagastamise võimalikkus, heausksuse arvesse võtmine ja vajaduse korral viivise arvestamise algus.

60. Teiseks, tõhususe põhimõtte osas on Euroopa Kohus näinud ette eeskirja, et riigisisese õiguse alusel kohaldatavad menetlusnormid ei tohi muuta liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks ega ülemäära keeruliseks.( )

61. Kui käesolevates asjades viidaks sissenõudmine lõpule, peaksid töötajad tagasi maksma saadud summad koos intresside ja viivisega, samas kui direktiivi 2008/94 sätted tagavad neile tööandja maksejõuetuse puhul minimaalselt kolme kuu töötasu maksmise.

62. See võimalus tekitab tõhususe põhimõtte seisukohast kaks probleemi.

63. Esiteks paistavad põhikohtuasjades kirjeldatud asjaolud viitavat sellele, et töötaja peab vastutama tagajärgede eest, mis tekkisid tulenevalt selle kontrolli puudulikkusest, mida teostasid pankrotihaldur ehk kvalifitseeritud ametiisik, kelle ülesanne on taotleda tagatud summade väljamaksmist, ning tööhõiveamet ja garantiiasutus, kes lubavad ja teostavad nende summade väljamaksmist, ning see töötaja võib olla sunnitud need summad tagasi maksma mitu aastat pärast nende väljamaksmist. Ent see ei tohiks nõnda olla, kuna töötajale tuleb tagada direktiivist 2008/94 tulenevate õiguste kasutamise võimalus, muutmata seda ülemäära raskeks. Töötaja tahet oma õigusi kasutada võib iseäranis pärssida pädeva ametiasutuse võimalus esitada alusetult saadu tagastamise nõue mitu aastat hiljem või lausa ilma aegumistähtajata ning kasutada maksudest kõrvalehoidumise menetlust. Pealegi, kui sissenõudmismenetlus algatatakse siis, kui töötaja töötasunõue on aegunud või kui ta peab tingimata pöörduma pankrotihalduri poole, kes ei pruugi enam ametis olla, siis töötaja satub olukorda, kus tal on võimatu kasutada kõnealuse direktiiviga ette nähtud töötasu tagamise õigust. Seega ei ole tõhususe põhimõtet järgitud.

64. Teiseks, isegi kui uue hüvitiste taotluse esitamine on veel võimalik, võib esimese väljamakse eest intressi ja viivise määramist käsitada tõhususe põhimõtte rikkumisena. Kuivõrd direktiivi 2008/94 artikli 4 lõige 2 sätestab, et tagama peab vähemalt kolme viimase töötasu summa, siis rikub seda põhimõtet veelgi tõsisemalt see, kui töötajalt nõutakse sisse suurem summa, kui talle välja maksti.

65. Sellest tulenevalt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas sissenõudmise kuupäev jätab töötajale veel võimaluse taotleda direktiivi 2008/94 artikli 3 teises lõigus ette nähtud töötasunõuete tagamist, ning jaatava vastuse korral, kas alusetult makstu pealt intressi ja viivise arvestamine ei vähenda selle direktiiviga tagatud summat. Just neil tingimustel on riigisiseste õigusnormide ja tavadega tagatud kõnealuste õiguste tõhusus.

66. Igal juhul tuleb märkida, et tõhususe põhimõtet rikuvad juba ainuüksi võrdlusperioodi kohtulik tõlgendus,( ) millele järgnes Curtea de Conturi (kontrollikoda) korraldus nõuda sisse väljaspool seda võrdlusperioodi varem väljamakstud hüvitised, ilma et sellega kaasneksid üleminekumeetmed. Nimelt kui arutleda analoogia alusel, siis Euroopa Kohus on otsustanud kohtuasjas, mis käsitles selle tähtaja lühendamist, mille vältel võib esitada taotluse selliste summade tagastamiseks, mis on välja makstud liidu õigust rikkudes, et „[…] üleminekukord[, mis võimaldab anda isikutele piisava tähtaja esitamaks tagastustaotlusi, mille esitamise õigus neil oli varem kehtinud õigusnormide alusel,] on vajalik, kuna nendele taotlustele lühema aegumistähtaja kohaldamine võrreldes varem kehtinutega jätaks teatavad isikud tagasiulatuvalt ilma tagasisaamise õigusest või jätaks neile liiga lühikese tähtaja oma nõuete esitamiseks“.( ) Seda enam on minu hinnangul tõhususe põhimõtte järgimisega vastuolus sissenõudmine ilma kaasnevate üleminekumeetmeteta, mille eesmärk oleks töötajate õiguste säilitamine.

67. Kolmandaks ja viimasena sooviksin käsitleda kõnealuste riigisiseste õigusnormide ja tava vastavust õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. See põhimõte kaitseb isikuid „õigusnormi muudatuste eest, mis, isegi juhul kui need on õiguspärased, on sedavõrd järsud, et nende tagajärjed on paratamatult äärmiselt üllatavad“.( )

68. Euroopa Kohus on tunnistanud, et õiguspärase ootuse kaitse on üks liidu aluspõhimõtteid( ) ning leidnud, et „ei saa eeldada, et õigusaktides muudatusi üldse ei tehta, küll aga saab ta vastu vaielda viisile, kuidas niisuguseid muudatusi kohaldatakse“.( )

69. Euroopa Kohus täpsustas, et „õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele [on] igal isikul, kelles Euroopa Liidu institutsioon on konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud lootusi. Seevastu ei saa selle põhimõtte rikkumisele tugineda selliste kinnituste puudumisel“.( ) Euroopa Kohus nentis ka, et liikmesriigid peavad seda põhimõtet liidu õiguse rakendamisel järgima.( )

70. Kuigi Euroopa Kohus kohaldab seda põhimõtet peamiselt kohtuasjades, mis käsitlevad nende maksude tagastamist, mida liikmesriik on liidu õigusnorme rikkudes alusetult kogunud,( ) või riigiabi tagastamist,( ) on seda põhimõtet kasutatud ka alusetult saadud penisonisummade tagastamise valdkonnas.( )

71. Seega leian, et on võimalik ja soovitatav kohaldada seda põhimõtet käesolevates kohtuasjades, sest töötajatele on antud enamgi veel kui konkreetseid kinnitusi: nad said kätte taotletud summad direktiivis 2008/94 ette nähtud miinimumaja eest, nimelt kolme kuu töötasu summa. Neil oli sellest tulenevalt täielik alus arvata, et neil oli õigus kõnealuseid summasid saada, seda enam, et neid summasid oli taotlenud kutseline pankrotimenetluste läbiviija ehk pankrotihaldur ning need maksis välja pädev ametiasutus, nimelt töötasude garantiiasutus.

72. Kui Euroopa Kohus peab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte järgimise alusel kindlustama, et liikmesriik võtaks üleminekumeetmeid juhul, kui õigusnorme muudetakse asjaomase isiku kahjuks, et kaitsta liidu õiguse alusel omandatud õigusi,( ) peab minu arvates sama kehtima ka juhul, kui tegemist on põhikohtuasjades käsitletavates olukordades saadud summade sissenõudmisega.

73. Nimelt rikutakse õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kui pärast kohtupraktika muutumist, ilma et sellega kaasneks üleminekumeetmeid direktiivi 2008/94 alusel omandatud õiguste säilitamiseks, nõutakse sisse enne seda muutumist väljamakstud summad kuupäeval, mil uue, kohtupraktikas seatud nõuetele vastava väljamaksmise taotlemine ei oleks enam võimalik, kas siis tulenevalt taotluse esitamise suhtes kehtivast aegumiskuupäevast või, juhul kui töötajad ei saa ise väljamaksmist taotleda, pahkrotihalduri ülesannete lõpetamisest.

74. Järeldusena leian, et direktiivi 2008/94 ning võrdväärsuse, tõhususe ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid ja tava, mis näevad ilma üleminekumeetmeteta ette nende summade sissenõudmise, mis on alusetult välja makstud ajavahemike eest, mis ei kuulu õigusnormides ette nähtud piiresse, või mida on taotletud pärast aegumistähtaega, kui asjasse puutuvatel endistel töötajatel ei ole enam võimalik taotleda garantiiasutuselt väljamakseid maksmata jäänud töötasu alusel.

75. Juhul kui sissenõudmise kuupäeval või asja arutava kohtu otsuse tegemise kuupäeval on töötajatel veel võimalik kasutada direktiivist 2008/94 tulenevaid õigusi, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, et selle direktiivi rakendamise eeskirjad, mis puudutavad esimeste väljamakstud summade sissenõudmist, vastavad esiteks võrdväärsuse põhimõttele, mis nõuab, et need menetlusnormid ei oleks ebasoodsamad kui võrreldavate puhtalt riigisiseste olukordade käsitlemist puudutavad normid, ning teiseks tõhususe põhimõttele, mis nõuab, et kõnealused menetlusnormid ei muudaks liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks ega ülemäära keeruliseks.

V. Ettepanek

76. Eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Curtea de Apel Bucureşti (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia) esitatud kolmandale ja viiendale eelotsuse küsimusele järgmiselt:

1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral ning võrdväärsuse, tõhususe ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid

tuleb tõlgendada nii, et

nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid ja tava, mis näevad ilma üleminekumeetmeteta ette nende summade sissenõudmise, mis on alusetult välja makstud ajavahemike eest, mis ei kuulu õigusnormides ette nähtud piiresse, või mida on taotletud pärast seaduses ette nähtud aegumistähtaega, kui asjasse puutuvatel endistel töötajatel ei ole enam võimalik taotleda garantiiasutuselt väljamakseid maksmata jäänud töötasu alusel.

2. Juhul kui sissenõudmise kuupäeval või asja arutava kohtu otsuse tegemise kuupäeval on töötajatel veel võimalik kasutada direktiivist 2008/94 tulenevaid õigusi, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, et selle direktiivi rakendamise eeskirjad, mis puudutavad esimeste väljamakstud summade sissenõudmist, vastavad esiteks võrdväärsuse põhimõttele, mis nõuab, et need menetlusnormid ei oleks ebasoodsamad kui võrreldavate puhtalt riigisiseste olukordade käsitlemist puudutavad normid, ning teiseks tõhususe põhimõttele, mis nõuab, et kõnealused menetlusnormid ei muudaks liidu õigusega antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks ega ülemäära keeruliseks.