Lõpuks võivad teenused, mida maandumise ja ankrussejäämise maakondlik maks mõjutab, olla piiriülest laadi, kuna see maks võib esiteks mõjutada asjaomases maakonnas asuvate ettevõtjate võimalust pakkuda lennuväljadel maandumisega ja sadamates ankrussejäämisega seotud teenuseid kodanikele ja ettevõtjatele, kelle elu- või asukoht on mõnes teises liikmesriigis, ning teiseks mõjutab selliste ettevõtjate tegevust, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis ja kes käitavad selles maakonnas lõbusõidulaevu.

Maandumise ja ankrussejäämise maakondlikul maksul, mis puudutab transpordivahendite käitajaid, kes tulevad maakonna territooriumile, mitte selles maakonnas tegutsevaid transpordiettevõtjaid, isegi kui see maks ei puuduta transporditeenuseid, ei puudu igasugune seos teenuste osutamise vabadusega. Kuigi EÜ artikli 50 kolmandas lõigus on mainitud üksnes aktiivset teenuste osutamise vabadust, mille raames teenuse osutaja läheb teenusesaaja juurde, hõlmab teenuste osutamise vabadus ka teenusesaajate – muu hulgas turistide – vabadust minna teenuste saamiseks teise liikmesriiki, kus asub teenuse osutaja. Võttes arvesse, et isikud, kes käitavad või kasutavad transpordivahendit, saavad asjaomase maakonna territooriumil mitmesuguseid teenuseid, näiteks lennuväljadel ja sadamates osutatavad teenused, on maandumine ja ankrussejäämine nende teenuste saamiseks vajalik tingimus ning maandumise ja ankrussejäämise maakondlikul maksul on nende teenuste osutamisega teatud seos.

EÜ artikli 50 tähenduses mõiste „teenused” puhul on tegemist tavaliselt tasulise tegevusega ning tasu on majanduslik vastusooritus teenuse eest ja selle määravad omavahel kindlaks teenuse osutaja ja saaja.

EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus maakonna ametivõimu maksuõigusnorm, millega on ette nähtud maakondlik maks turismi eesmärgil toimuvalt isikute eratranspordiks kasutatavate õhusõidukite maandumiselt ja lõbusõidulaevade ankrussejäämiselt, mida on kohustatud tasuma üksnes füüsilised ja juriidilised isikud, kes ei ole maakonna maksuresidendid, kuna kõnealuse maksuõigusnormi kohaldamise tagajärjel muutuvad asjaomased teenused kõikide maksukohustuslaste jaoks, kes ei ole maakonna maksuresidendid ja kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kulukamateks kui need, mida osutatakse sellel territooriumil asuvatele käitajatele.

Teatud liikmesriigi residentide ja mitteresidentide olukord ei ole otsese maksustamise valdkonnas küll üldreeglina sarnane, kuna see on nii sissetulekuallika kui maksumaksja isikliku maksu tasumise võime või ka tema isikliku ja perekondliku olukorra arvessevõtmise seisukohast objektiivselt erinev. Sellegipoolest on maksumaksjate olukorra võrdlemisel oluline arvesse võtta kõnealuse maksu spetsiifilisi tunnuseid. Seega kujutab residentide ja mitteresidentide erinev kohtlemine endast vaba liikumise piirangut, mis on EÜ artikli 49 alusel keelatud, kui nende olukord ei erine asjaomase maksu seisukohast ühegi objektiivse asjaolu poolest, millele tuginedes saaks põhjendada erinevat liiki maksumaksjate erinevat kohtlemist.

Niisugust piirangut ei saa õigustada keskkonnakaitse huvidega, kui maakondliku maksu kohaldamine põhineb isikute eristamisel, millel puudub seos kõnealuse keskkonnaalase eesmärgiga. Seda ei saa õigustada ka asjaomase maakonna maksusüsteemi ühtsust puudutavate põhjustega, kuna asjaolu, et residente maandumise ja ankrussejäämise maakondliku maksuga ei maksustata, ei saa seega pidada muid makse – mida residendid on kohustatud tasuma – tasakaalustavaks, kuivõrd see maks ei taotle samu eesmärke nagu muud kõnealuse maakonna maksuresidentide tasutavad maksud.

(vt punktid 31, 34, 35, 45, 48–50 ja resolutsiooni punkt 1)