KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ANTONIO TIZZANO

esitatud 13. jaanuaril 2005( )

Kohtuasi C‑91/03

Hispaania Kuningriik

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

Kalandus – Määrus (EÜ) nr 2371/2002 – Hispaania ühinemisakt – Juurdepääs rannikust 12 miili kaugusele ulatuvatele vetele – Kalavarude säilitamine – Mittediskrimineerimise põhimõte

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas kohtuasjas taotleb Hispaania Kuningriik (edaspidi kas „Hispaania” või „hageja”) Euroopa Kohtult, juhindudes EÜ artiklist 230, nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta (edaspidi „määrus nr 2371/2002” või „vaidlustatud määrus”)( ) I lisa punkti 6 tühistamist.

2. See valitsus väidab, et allpool käsitletavatel põhjustel rikub kõnealune säte mittediskrimineerimise põhimõtet ja 1985. aasta Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akti (edaspidi „Hispaania ühinemisakt” või lihtsalt „ühinemisakt”).( )

II. Õiguslik raamistik

3. Silmas pidades vajadust kaitsta ühenduse kalavarusid üleekspluateerimise eest, on ühendus võtnud arvukaid meetmeid, reguleerimaks kalalaevade juurdepääsu ühenduse vetele.

4. Selleks et selgitada konteksti, milles vaidlustatud määrus vastu võeti, tuleb ennekõike viidata nõukogu 20. oktoobri 1970. aasta määrusele (EMÜ) nr 2141/70 kalatööstuse ühise struktuuripoliitika kehtestamise kohta,( ) mis kehtestas põhimõtte liikmesriikide suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvatele vetele vaba juurdepääsu kohta (artikkel 2).

5. Meenutagem, et erandina sellest põhimõttest lubas Taani Kuningriigi, Iirimaa ja Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akti (edaspidi „1972. aasta ühinemisakt”)( ) artikli 100 lõige 1 liikmesriikidel kuni 31. detsembrini 1982 piirata kalastamist oma suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes, mis asuvad rannikuäärse liikmesriigi lähtejoonest arvutatud kuue meremiili sees asuvas alas, lubades sellega tegelda üksnes laevadel, mis traditsiooniliselt kalastavad nendes vetes. Sama akti artiklist 103 lähtudes pidi nõukogu võtma vajalikud meetmed, et pikendada kõnealuse erandi kehtivusaega kauemaks kui ülalmainitud kuupäev.

6. Tegelikult võttis nõukogu 25. jaanuaril 1983 vastu määruse (EMÜ) nr 170/83, millega kehtestatakse ühenduse režiim kalavarude säilitamiseks ja haldamiseks (edaspidi „määrus nr 170/83”)( ) [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes], mille artikli 6 lõige 1 pikendab juurdepääsu rannikuäärse liikmesriigi vetele kuni 31. detsembrini 1992 ja laiendab piire kuni 12 meremiilini rannikust.

7. Selle artikli 6 lõige 2 näeb ette, et „lõikes 1 sätestatud režiimiga hõlmatud kalandustegevus on allutatud eeskirjadele, mis on ette nähtud I lisas, millega igale liikmesriigile määratakse kindlaks teiste riikide rannikuvetes asuvad geograafilised piirkonnad, kus neid tegevusi võib teostada, ning kalaliigid, mida see tegevus puudutab”.

8. Seda lisa muudeti Hispaania ühinemisakti artikliga 26 eesmärgiga kehtestada Hispaania kalalaevadele juurdepääs Prantsusmaa rannikuvetele ja Prantsusmaa kalalaevadele Hispaania rannikuvetele, mis oli eelnevalt reguleeritud 1980. aasta kalanduskokkuleppega Euroopa Majandusühenduse ja Hispaania valitsuse vahel (edaspidi „EMÜ–Hispaania 1980. aasta kalanduskokkulepe”).( )

9. Peamiselt sisaldavad kõnealuse lisa muudatused lisana uut tabelit „Hispaania rannikuveed” ja ajakohastavad tabelit „Prantsusmaa ja ülemeredepartemangude rannikuveed”.

10. Vastavalt nendele tabelitele on Hispaania kalalaevadele antud juurdepääs Prantsusmaa Atlandi rannikuvetele Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi vahelisest piirist 6 ja 12 meremiili vahelisel alal (kuni 46°08' põhjalaiust) ainult teatud perioodidel ja ainult sardiinide ja anšooviste püügiks.

11. Seevastu Prantsusmaa kalalaevad võivad püüda kõiki avavee kalaliike Hispaania Atlandi rannikuvetes Prantsusmaa ja Hispaania vahelisest piirist 6 ja 12 meremiili vahelises alas kuni Cap Mayori majakani (3°47' läänepikkust).

12. See režiim kinnitati nõukogu 20. detsembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3760/92, millega luuakse ühenduse kalanduse ja akvakultuurisüsteem (edaspidi määrus nr 3760/92),( ) mille I lisas esinevad tabelid vastavad Hispaania ühinemisaktiga muudetud määruse nr 170/83 I lisa tabelitele.

13. Määrus nr 3760/92 asendati määrusega nr 2371/2002, mis on käesoleva hagi ese.

14. Viimase määruse eesmärk on „vee-elusressursside kasutamise [tagamine] säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes” (artikkel 2).

15. Määruse 14. põhjendus sätestab, et:

„[e]eskirjad, mis piiravad juurdepääsu kalavarudele liikmesriikide 12-meremiilises kalastusvööndis, on toiminud rahuldavalt ning soodustanud kalavarude kaitset, piiranud püügikoormust ühenduse vete kõige tundlikumas osas ning säilitanud traditsioonilise kalandustegevuse, millest suurel määral sõltub teatavate rannikualade sotsiaalne ja majanduslik areng. Nende kohaldamist tuleks seetõttu jätkata 31. detsembrini 2012”.

16. Selleks kinnitab artikli 17 lõige 1 peamise reegli ühenduse kalalaevade ühenduse vetele ja kalavarudele võrdseks juurdepääsuks ja sätestab lõikes 2, et:

„[l]iikmesriikidel on oma suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates, lähtejoonest kuni 12 meremiili kaugusele ulatuvates vetes alates 1. jaanuarist 2003 kuni 31. detsembrini 2012 lubatud piirata nende kalalaevade kalapüüki, kes tavapäraselt püüavad kala kõnealustele vetele lähedase ranniku sadamatest, ilma et see piiraks kokkuleppeid, mis on sõlmitud teiste liikmesriikide lipu all sõitvate ühenduse kalalaevade vahel olemasolevate naabersuhete raames, ning I lisas esitatud korda, millega kehtestatakse igale liikmesriigile geograafilised vööndid teiste liikmesriikide rannikuvetes, kus kalandustegevus toimub, ning määratakse liigid, mida nimetatud tegevus hõlmab”.

17. Selle lisa punktides 6 ja 7 on taasesitatud tabelid „Prantsusmaa ja ülemeredepartemangude rannikuveed” ja „Hispaania rannikuveed”, mis leiduvad Hispaania ühinemisaktiga muudetud määruse nr 170/83 I lisas ja mida on ülalpool kirjeldatud (vt eespool punkt 9 jj).

18. Öeldut arvestades tuleb meenutada, et kehtestades täieliku vaba juurdepääsurežiimi ühenduse vetele 12 miilist väljaspool asuvas alas, asendab määruse nr 2371/2002 artikli 17 lõige 1 Hispaania kalalaevade juurdepääsu osas Prantsusmaa vetele ühinemisaktiga ja eriti selle akti artikliga 160 kehtestatud režiimi. Viimati nimetatud säte nägi ette sarnased piirangud nendega, mis kehtestati 6 kuni 12 meremiili vahelisele alale määruse nr 2371/2002 I lisas (ja sellele eelnevates õigusnormides).

19. Viimaks tuleb märkida, et artiklis 160 ette nähtud režiim pidi lõppema hiljemalt 31. detsembril 2002, mis oli ühinemisakti artikli 166 kohaselt selle akti artiklites 156–164 määratletud režiimi lõpptähtaeg.( )

III. Asjaolud ja menetlus

20. Määruse nr 2371/2002 arutelu staadiumis esitas Hispaania taotluse kõrvaldada piirangud, mille nägi ette sel ajal kehtinud õigus kalalaevade tegevusele 6 kuni 12 meremiili vahelises alas Prantsusmaa Atlandi rannikuvetes, et võimaldada Hispaania kalalaevadele samasugune juurdepääs nendele vetele nagu on Prantsusmaa kalalaevadel Hispaania vetes.

21. Ometi otsustas nõukogu mitte muuta Hispaania kalalaevade juurdepääsurežiimi ja taasesitada vaidlustatud määruse I lisa punktides 6 ja 7 tabelid, mis sisalduvad määruse nr 170/83 I lisas (mida muudeti Hispaania ühinemisaktiga) ja määruse nr 3760/92 I lisas.

22. Selle keeldumise tõttu esitas Hispaania 28. veebruaril 2003 Euroopa Kohtusse hagi nõudega tühistada määruse nr 2371/2002 I lisa punkt 6 ja mõista nõukogult välja kohtukulud.

23. Nõukogu vaidles sellele nõudele vastu, taotledes Euroopa Kohtult hagi rahuldamata jätmist ja kohtukulude väljamõistmist hagejalt.

24. Euroopa Kohtu presidendi 30. juuni ja 8. septembri 2003. aasta määrustega ning kodukorra artikli 93 lõike 1 kohaselt lubati vastavalt komisjonil ja Prantsuse Vabariigil nõukogu väidete toetuseks menetlusse astuda.

25. Hageja, nõukogu, komisjon ja Prantsusmaa Vabariik esitasid menetluse käigus oma kirjalikud märkused.

26. Hageja, nõukogu ja komisjon osalesid 11. novembri 2004. aasta kohtuistungil.

IV. Õiguslik analüüs

A. Mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumisest tulenev väide

27. Oma esimeses väites väidab Hispaania, et vaidlustatud määruses rikutakse tema kahjuks mittediskrimineerimise põhimõtet, mis on üldistes joontes sätestatud EÜ artiklis 12 ja täpsemalt sätestatud ühise põllumajanduspoliitikaga seotult EÜ artikli 34 lõikes 2.

28. Hispaania väidab eriti, et Prantsuse laevade kalapüük Hispaania vetes 12 meremiili ulatuses rannikust ei allu samasugustele piirangutele nagu on kehtestatud Hispaania kalalaevadele Prantsusmaa vastavates vetes. Peale selle ei esine Hispaania kalalaevadele kohaldatavaid piiranguid üheski teises liikmesriigi kalalaevade juurdepääsurežiimis kalavarudele teise liikmesriigi 12 miili alas. Hispaania väidab ka, et ta on ainus liikmesriik, kelle laevadel on piiratud juurdepääs naaberliikmesriigi kalavarudele.

29. Hageja lisab, et ükski objektiivne põhjus ei õigusta sellist diskrimineerivat kohtlemist, kuna ta on ajutise perioodi lõppemisel (kinnitatud ühinemisakti artikli 166 sätete kohaselt hiljemalt 31. detsembriks 2002) teiste liikmesriikidega samas olukorras. Tema laevad peavad järelikult saama piiramatu juurdepääsu Prantsusmaa vetele rannikust 12 meremiili sees või väljaspool asuvas alas.

30. Nõukogu, Prantsusmaa ja komisjon vaidlevad sellele vastu, märkides et väide mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumisest tugineb kahele valele eeldusele. Nõukogu sõnul ei ole õige, et ainult Hispaania kalalaevade juurdepääs on liikide ning iga-aastase perioodi osas piiratud, samuti on ebatäpne, et sellisel kohtlemisel ei ole objektiivset põhjust.

31. Hinnates neid kahte teesi, märgin esmalt kooskõlas nõukoguga, et määruse nr 2371/2002 I lisa uurides on lihtne tõdeda, et vete ekspluateerimine 12 miili alas ei tugine vastastikkuse kriteeriumile. Näiteks on Prantsusmaa kalalaevadel juurdepääs kalavarudele 12 miili alas Iirimaa vetes, kuigi Iirimaa kalalaevadel ei ole sama privileegi Prantsusmaa vetes; samamoodi on Belgia kalalaevadel juurdepääs Ühendkuningriigi, Iirimaa ja Taani rannikuvetele, kuna aga nende riikide kalalaevadele pole lubatud sama Belgia vetes.

32. Veelgi enam, nimetatud lisa alusel on peale Hispaania veel teistegi liikmesriikide kalapüük piiratud liigiti (see kehtib Prantsusmaa, Iirimaa, Saksamaa, Madalmaade ja Belgia kalalaevade suhtes Ühendkuningriigi 12 miili alas ning Saksamaa, Madalmaade ja Belgia kalalaevade suhtes Taani 12 miili alas) ja periooditi (see kehtib Belgia kalalaevade suhtes Taani 12 miili alas ja Saksamaa kalalaevade suhtes Prantsusmaa 12 miili alas).

33. Olles välja selgitanud, et Hispaania olukord ei ole üksikjuhtum, tuleb siiski uurida, ega kirjeldatud olukorras ei rikuta mittediskrimineerimise põhimõtet.

34. Selleks tuleb ennekõike märkida, et käesoleva vaidluse esemeks oleva määruse eesmärk, nagu varem märgitud, on tagada „vee-elusressursside kasutami[ne] säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes” (artikkel 2).

35. Selle eesmärgi saavutamiseks, nagu tõstavad esile nõukogu ja komisjon, teeb vaidlustatud määrus vahet – mida minu arvates hageja püüab moonutada – režiimide vahel, mida kohaldatakse lähtejoonest arvutatud 12 meremiili sees asuvale alale ning 12 miilist väljaspool asuvale alale.

36. Kui viimasel juhul nõuab määruse artikli 17 lõige 1 kalavarudele vaba juurdepääsu põhimõtte üldist kohaldamist, siis 12 miili alale kohaldatakse sama artikli lõike 2 alusel piiratud juurdepääsu režiimi, mis leidub varasemas regulatsioonis.( ) Sellest järeldub, et jätkuv juurdepääs on lubatud ainult nendele kalalaevadele, mis traditsiooniliselt teostavad püüki kõnealustes alades tavalistes tingimustes.

37. Nagu nähtub määruse põhjendusest 14 on nende piirangute eemärk „ühenduse vete kõige tundlikuma[…] osa[…]” kaitse, kuna samal ajal arvestatakse vajadusega „säilita[da] traditsioonili[ne] kalandustegevus[…], millest suurel määral sõltub teatavate rannikualade sotsiaalne ja majanduslik areng”.

38. Järelikult kehtestati ühest küljest reegel, millega kaitstakse selle piirkonna kalavarusid, piirates püüki nii palju kui võimalik. Teisest küljest üritas vaidlustatud määrus sobitada seda eesmärki nende kalurite kaitsega, kes on traditsiooniliselt kalastanud kõnealustes vetes ja kes niisugustele piirangutele allutatuna, milliseid varem ei olnud kehtestatud, peaksid loobuma tegevusest, millega nad teenivad elatist.

39. Peale selle on tähtis märkida, et otsides tasakaalu vajaduse vahel kaitsta kalavarusid eriti tundlikul 12 miili alal ja samavõrd tähtsa vajaduse vahel kaitsta kalureid, kes on traditsiooniliselt püüdnud nendes vetes, ei ole vastastikkuse või liikmesriikide naabruse kriteeriumidele rajatud kaalutlustel mingit rolli.

40. Arvestades seega, et vaidlustatud määrusega kehtestatud juurdepääsurežiimi ökonoomia sõltub sellest, kas teise liikmesriigi kalalaevade tegevus liikmesriigi 12 miili alas on „traditsiooniline” või mitte, tuleb nüüd kindlaks määrata, kas selles kontekstis esineb Hispaania kalalaevade diskrimineerimist.

41. Selles suhtes on oluline meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale( ) eeldab mittediskrimineerimise põhimõte, et võrreldavaid olukordi ei koheldaks erinevalt ega erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui erinevat kohtlemist võib objektiivselt põhjendada.

42. Sel eeldusel näib mulle ennekõike, et Hispaania argument, et kuna tema kalalaevadel on vaba juurdepääs kalavarudele 12 miilist väljaspool asuvat ala, siis on diskrimineeriv kehtestada neile piiranguid kaldaäärsetes alades, moonutab asjaolu, et need kaks ala on allutatud erinevatele režiimidele, mistõttu puudub alus mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamisele.

43. Lisaks sellele ei ole minu arvates diskrimineeriv ka asjaolu, et vaidlustatud määrus allutab Hispaania kalalaevade tegutsemise Prantsusmaa vete 12 miili alas ebasoodsamatele tingimustele kui need, mis kehtivad Prantsusmaa kalalaevadele Hispaania vastavates vetes.

44. Tõepoolest, püük Prantsusmaa vete 12 miili alas on keelatud kõikide liikmesriikide kalalaevadele, erandiga neile (sealhulgas Hispaania kalalaevad), mis on seal traditsiooniliselt püüdnud, mis säilitavad juurdepääsuvõimaluse sellele alale traditsioonilistel tingimustel. Sama kehtib püügi kohta Hispaania vetes 12 miili alas, kus on kalapüük keelatud kõikidele liikmesriikidele, välja arvatud jällegi need, millele kehtivad traditsioonilised tingimused (ja mis on antud juhul üksnes Prantsusmaa kalalaevad).

45. Neil kahel juhul on üldreegel järelikult kaitsta kalavarusid eriti tundlikul 12 miili alal, keelates põhimõtteliselt juurdepääsu teiste liikmesriikide kalalaevadele. Selle reegli juurde kuuluvad erandid, mis tulenevad objektiivsest vajadusest mitte jätta teiste liikmesriikide kalureid ilma võimalusest teenida elatist traditsioonilisel moel.

46. Järelikult, kuna määruses nr 2371/2002 sätestatud kasutusrežiim sisaldab üldist mittediskrimineerivat reeglit ja objektiivselt põhjendatud erandeid, ei ole hageja esitatud väidetega neid võimalik kahtluse alla seada.

47. Tehes ainult Hispaania ühendusega liitumise ajal esinenud olukorra hetkvõtte, ei saa väita, et määrus nr 2371/2002 ei arvestanud vajadusega kaitsta Hispaania kalurite olukorda, mis oli välja kujunenud enne ühinemist.

48. Hispaania liitus ühendusega nii ammu, et on minu arvates raske väita, et Hispaania kalurid võiksid veel tugineda ühinemise eel väljakujunenud olukorrale (ja nagu näha, mis selleks ajaks oli aktiga kinnitamata), mis vääriks kaitsmist ja tooks niiviisi ohvriks kalavarude kaitse Prantsusmaa vete 12 miili alas.

49. Aga jättes kõrvale selle külje, pean märkima, et vastupidi Hispaania väitele ei võimaldanud varasem juurdepääsurežiim Hispaania laevadele tegelikult vaba juurdepääsu sellele alale.

50. Nagu nähtub kohtuotsusest Arbelaiz-Emazabel,( ) on tõsi, et läbirääkimiste käigus, mis päädisid 1980. aasta kalanduskokkuleppe sõlmimisega EMÜ ja Hispaania vahel, nõudis Hispaania valitsus, et säiliksid õigused, mida nende kalalaevad kasutasid Prantsusmaa vete 6 ja 12 miili vahelises alas varasemate rahvusvaheliste lepingute, eriti 1964. aasta Londoni konventsiooni( ) ja Prantsusmaa-Hispaania 1967. aasta kalanduslepingu( ) järgi. Ometi on seegi tõsi, et läbirääkimiste käigus valitsus loobus oma nõuetest, teatades, et „[1980. aasta] lepingu sätted on asendatavad nende kalandussuhteid puudutavate lepingute sätetega, mille osalised on EMÜ liikmesriigid ja Hispaania”,( ) mis kahtlemata hõlmas Londoni konventsiooni ja ülalmainitud Prantsusmaa–Hispaania lepingut.

51. Eeltoodu lubab mul järeldada, et määrus nr 2371/2002, eriti I lisa punkt 6, ei riku mittediskrimineerimise põhimõtet. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimene väide tagasi.

B. Hispaania Euroopa ühendustega ühinemise akti väidetav rikkumine

52. Teises väites väidab Hispaania, et määruse nr 2371/2002 I lisa punkt 6 rikub ühinemisakti.

53. Ta kaalutleb, et akti artikkel 160 näeb Hispaania kalalaevadele ette juurdepääsupiirangud kalavarudele Prantsusmaa Atlandi vetes, alas, mis hõlmab nii ranniku lähtejoonest arvutatud 12 miili sees olevat ala kui ka 12 meremiilist väljaspool asuvat ala. Ta väidab, et kuna akti artikli 166 kohaselt on akti artiklite 156–164 sätted kohaldatavad ainult üleminekuperioodil, mis lõpeb 31. detsembril 2002 (vt eespool punkt 19), siis pärast seda kuupäeva ei olnud ühenduse seadusandjal alust jätta kauemaks kehtima piiranguid Hispaania kalalaevade tegevusele Prantsusmaa Atlandi vetes, ja seda isegi 12 miili alas.

54. Hagejaks olev valitsus on arvamusel, et säilitades Hispaania kalalaevadele samad tingimused käsitletavale alale juurdepääsul, mis nähti ette eelnevas regulatsioonis( ) ja võeti vastu ühinemisakti artikli 160 kehtimisajal, pikendab vaidlustatud määrus õigustamatult ajutist režiimi kauemaks, kui aktiga ettenähtud tähtaeg.

55. Nõukogu, keda toetavad Prantsusmaa ja komisjon, vastab nendele väidetele argumentidega, millega minu arvates saab nõustuda.

56. Ennekõike tundub mulle, et vaidlustatud määrus ei saa rikkuda ühinemisakti artiklit 166, sest selle sättega ei piirata tegelikult ühenduse seadusandja tegevust pärast üleminekuperioodi lõppemist, vaid üksnes sätestatakse, et ühinemisakti teatud sätted, sealhulgas artikkel 160, kaotavad pärast seda tähtaega kehtivuse.

57. Peale selle on minu arvates oluline märkida, et vastupidi hagejaks oleva valitsuse kinnitusele, ei kuulu režiim, mille ühenduse õigus kehtestab juurdepääsuks Prantsusmaa Atlandi vetele 12 miili alas – käesoleval ajal vaidlustatud määrusega ja enne seda sellele eelnevate õigusnormidega( ) – üldse ühinemisakti artiklite 156–164 reguleerimisalasse ega oma järelikult mingit seost asjaoluga, kas need jäävad kehtima või mitte.

58. Nagu nõukogu ja eriti komisjon istungil õigesti märkisid, on tõsi, et ühinemisakti artikkel 160 ei jäta oma reguleerimisalast selgelt välja Prantsusmaa Atlandi vesi 12 miili alas. Kuid see artikkel ei ole seotud käesoleva kohtuasjaga, sest juurdepääs nendele vetele on tegelikult erinormide ese, mis viidi sisse ühinemisaktis sisalduvate määruse nr 170/83 muudatustega. Nagu ma eespool mainisin (vt punkt 8 jj), täiendas ühinemisakti artikkel 26 nimetatud määruse I lisa uue tabeliga „Hispaania rannikuveed” ja uuendas tabelit „Prantsusmaa ja ülemeredepartemangude rannikuveed”. Viimati esitati need tabelid uuesti vaidlustatud määruse I lisas.

59. Kuna artikkel 26 asub ühinemisakti kolmandas osas, mis puudutab „institutsioonide poolt vastu võetud aktide kohandami[st]”, mitte aga neljandas osas, mis puudutab „üleminekumeetme[id]”, ei ole sellel seost ühinemisakti artiklis 166 nimetatud üleminekuperioodiga. Pealegi asjaolu, et ainult juurdepääsupiirangud 12 miilist väljaspool asuvatele vetele kujutavad endast üleminekusätteid – ja mitte selle piiri sees olevate vete kohta käivad piirangud –, on loogiline tagajärg asjaolust, et ühenduse kalalaevade vaba juurdepääsu põhimõte kehtib peamiselt vaid esimese olukorra suhtes, nagu sedastati juba esimest väidet uurides. Järelikult on loogiline, et sellisest üldpõhimõttest erandit tegev režiim võib Hispaania kalalaevadele kehtida ainult ühendusega liitumisega seotud üleminekuperioodil.

60. Kuna sama põhimõte ei kehti 12 miili ala kohta, ei ole alust hagejaks oleva valitsuse väitel, et üleminekuperioodi möödumine toob automaatselt kaasa Hispaania kalalaevade juurdepääsupiirangute lõppemise Prantsusmaa Atlandi vetele selles alas.

61. Need piirangud viidi ühinemisaktiga määrusesse nr 170/83 (ja kinnitati seejärel hilisemate määrustega) eesmärgiga allutada Hispaania kalalaevade juurdepääs Prantsusmaa vetele 12 miili alas režiimile, mis ühtib tavaliselt kohaldatava liikmesriigi rannikuvetele teiste liikmesriikide kalalaevade juurdepääsurežiimiga. Nagu olen eespool korduvalt märkinud, kujutab see režiim kalavarude kasutamise keeldu selles alas, ilma et see mõjutaks viidatud erandeid nendele riikidele, mille kalalaevad on traditsiooniliselt kalastanud teiste riikide rannikuvetes.

62. Kuna nende kalalaevadele Prantsusmaa vetes 12 miili alale juurdepääsupiirangute kehtestamine ja säilitamine tähendas, et Hispaania suhtes kohaldati sama režiimi, mis teistele liikmesriikidele, ei ole põhjust tõdeda, et traditsiooniline ühinemisega seotud perioodi lõppemine muudab piirangud automaatselt ebaseaduslikeks.

63. Hagejaks oleva valitsuse esitatud argumentide põhjendamatus on peale selle leidnud kinnitust veel asjaoluga, et isegi kui Prantsusmaa vete 12 miili ala kasutusrežiim viidi määrusesse nr 170/83 ühinemisaktiga, on see lahutamatu osa sellest määrusest ja seega peab sellel olema sama rakendusala nende reeglitega, mis sisalduvad määruses algusest peale. Kuna määrus näeb ette piiranguid ka suhetes asutajaliikmetega (nagu see on näiteks Saksamaa kalalaevadega Prantsusmaa vetes), on ilmne, et määrusega nr 170/83 võetud meetmeid ühinemisega seotud üleminekuperioodide lõppemine ei mõjuta.

64. Sama järeldust peab a fortiori kohaldama ka määruse nr 2371/2002 suhtes, millel pole mingit seost Hispaania ühinemisaktiga ja mis võeti vastu üksnes EÜ artikli 37 sätete kohaselt.

65. Eeltoodu alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata tagasi ka teine väide ja sellest tulenevalt jätta hagi tervikuna rahuldamata.

V. Kohtukulud

66. Silmas pidades kodukorra artikli 69 lõiget 2 ja arvestades järeldusega, et hagi tuleb jätta rahuldamata, leian, et nõukogu kohtukulud tuleb välja mõista hagejalt. Prantsuse Vabariik ja komisjon peavad kodukorra artikli 69 lõike 4 kohaselt kandma oma kohtukulud ise.

VI. Ettepanek

67. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:

1. jätta hagi rahuldamata;

2. mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt;

3, Prantsuse Vabariik ja komisjon kannavad oma kohtukulud ise.