ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 on vastuolus selline õigusnorm nagu 14. mai 2013. aasta seaduse 1/2013 teine üleminekusäte, mis näeb igal juhul ette viivisemäära alandamise vaatamata sellele, et viivist käsitlev lepingutingimus on algselt ebaõigluse tõttu tühine?
1.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 50 on kooskõlas Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni (1) artikkel 54 niivõrd, kui see seab teistkordse kohtumõistmise keelu kohaldamise tingimuseks, et isik on pärast süüdimõistvat kohtuotsust karistuse ära kandnud või kannab seda või ei saa karistust otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata?
1.

Kas arvestades seaduses nr 9/2012 sätestatut ja selles seaduses ette nähtud maksu objekti on tarvis asuda seisukohale, et ELTL artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liidu liikmesriik kehtestab saastetasu, mida kohaldatakse kõigi muudest liikmesriikidest pärit mootorsõidukite suhtes nende registreerimisel esimesena nimetatud liikmesriigis, kusjuures seda tasu kohaldatakse ka siseriiklike sõidukite omandiõiguse üleminekul, v.a juhul kui sellist või sellega sarnast tasu on juba makstud?
1.

Kas juhtumil, kus pank esitas 2009. aastal võlaõigusliku nõude sellise summa väljamõistmiseks, mille tema kliendid on talle tema väitel võlgu pärast hüpoteegiga koormatud kinnisasjade müümist enampakkumisel, on direktiiv 93/13/EMÜ (1) kohaldatav 1986. aastal sõlmitud hüpoteeklaenu lepingu tingimuste hindamise suhtes, arvestades sellega, et nii kolmas enampakkumine (19. juuli 1993) kui ka kohtulahendid, millega kinnitati intressinõude suurus (3. juuli 2000) ja kiideti lõplikult heaks asjaomaste kinnisasjade müük enampakkumisel (18. juuli 2000), on viidatud direktiivi avaldamisest hilisemad?
1.

Lämmastikureostust käsitleva direktiivi eesmärk on vähendada põllumajandusest lähtuvast lämmastikust põhjustatud või tingitud veereostust ning samuti hoida ära selle reostuse suurenemist. Direktiiv kehtestab liikmesriikidele kohustuse võtta selle eesmärgi täitmiseks erinevad meetmed. Üheks asjaomaseks kohustuseks on määrata liikmesriikide territooriumil asuvad maa-alad ja nende veekogud: a) mis saavad oma vee magedast pinnaveest ja/või põhjaveest (artikkel 3, I lisa), mille lämmastikusisaldus on või võib olla üle 50 mg/l, kui lämmastikureostust käsitleva direktiivi kohaseid meetmeid ei võeta, ning b) mis saavad oma vee mageveekogudest, suudmealade veest, rannikuveest ja mereveest, mis on eutrofeerunud või võib eutrofeeruda, kui kohaseid meetmeid ei võeta. Neid alasid nimetatakse „lämmastikureostuse suhtes tundlikeks aladeks”.
5.

Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikeid 2 ja 3 ning rahatrahvide arvutamise suuniseid. Apellant väitis Üldkohtu menetluses, et tema rahatrahvid oleks tulnud määrata 2006. aasta suunistes toodud meetodi abil, mis lähtub teenuste osutamise eest seoses rikkumistega saadud tasust, kuid selle asemel määrati talle kindel summa. Üldkohus lükkas selle väite alusetult tagasi ja leidis, et rahatrahvi suurus on asjakohane.
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/22

17. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-124/14)

2014/C 175/27

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: C. Cattabriga ja M. van Beek)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik jättis riikliku tervishoiusüsteemi „juhtivtöötajad” (st arstid) välja keskmise nädalase tööaja 48-tunnilise piirangu kohaldamisalast ning kogu riikliku tervishoiusüsteemi sanitaarpersonali ilma õigusest katkematule 11-tunnilisele igapäevasele puhkeajale, tagamata neile samaväärset kompenseerivat puhkeaega, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2003/88/EÜ (1) artiklitest 3 ja 6 ning artikli 17 lõikest 2;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiivi 2003/88/EÜ artiklid 3 ja 6 panevad liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed, et tagada esiteks igale töötajale vähemalt 11-tunnine katkematu puhkeaeg iga 24-tunnise ajavahemiku kohta ja teiseks, et keskmine tööaeg igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi. Ehkki erandite ettenägemine nendest sätetest ei ole välistatud, peavad need vastama konkreetsetele tingimustele.

Itaalia seadusandja olevat direktiivi 2003/88 rakendades rikkunud nimetatud sätteid, sest ta jättis kõik riikliku tervishoiusüsteemi „juhtivtöötajatest” arstid välja nende sätete kohaldamisalast, mis reguleerivad keskmise nädalase tööaja maksimaalset kestust, ning kogu riikliku tervishoiusüsteemi sanitaarpersonali igapäevast puhkeaega reguleerivate sätete kohaldamisalast.

Eelkõige juhib komisjon tähelepanu asjaolule, et esiteks määratlevad õigusnormid ja riiklikku tervishoiusüsteemi kollektiivlepingud Itaalias kõik riikliku tervishoiusüsteemi arstid ametlikult „juhtivtöötajatena”, ilma et neil oleks seejuures tingimata mingeid juhtimisest tulenevaid eelisõigusi või otsustusõigust oma tööaega puudutavas. Teiseks ei olevat Itaalia ametiasutused olnud võimelised tõendama, et riikliku tervishoiusüsteemi sanitaarpersonalil on vaatamata sellele, et nende suhtes ei kohaldada katkematu 11-tunnilise igapäevase puhkeaja nõuet, siiski vahetult pärast töötamist sobiv kompenseeriv ja katkematu puhkeaeg.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
4.

Kas direktiivi 2008/115 artikli 15 lõike 1 punkte a ja b ning lõikeid 4 ja 6 koosmõjus direktiivi põhjendustega 2 ja 13 kolmandate riikide kodanike põhiõiguste ja inimväärikuse austamise kohta ning proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamist sellises olukorras, nagu on kujunenud põhikohtuasjas, tuleb tõlgendada nii, et: a) kolmanda riigi kodanik ei tee koostööd tema päritoluriiki tagasisaatmise otsuse täitmise ettevalmistamisel, teatades päritoluriigi saatkonna ametnikule suuliselt, et ta ei soovi päritoluriiki tagasi pöörduda, kuigi ta on varem täitnud vabatahtliku tagasipöördumise avalduse ja esitanud õiged isikuandmed, ja et kolmandast riigist vajalike dokumentide hankimine viibib ja tagasisaatmisotsuse täitmine on mõistlik, kui neil tingimustel ei väljasta selle riigi saatkond asjaomase isiku reisiks tema päritoluriiki vajalikku dokumenti, kuigi ta on asjaomase isiku isikusamasuse kinnitanud? b) juhul kui kolmanda riigi kodanik, kellel ei ole isikut tõendavaid dokumente, kes on ületanud riigipiiri ebaseaduslikult ja kes teatab, et ta ei soovi päritoluriiki tagasi pöörduda, vabastatakse seetõttu, et väljasaatmisotsuse täitmine ei ole mõistlik, tuleb lähtuda sellest, et liikmesriik on kohustatud väljastama ajutise dokumendi asjaomase isiku staatuse kohta, kui päritoluriigi saatkond ei väljasta neil tingimustel asjaomase isiku reisiks tema päritoluriiki vajalikku dokumenti, kuigi ta on asjaomase isiku isikusamasuse kinnitanud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/24

21. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-132/14)

2014/C 175/30

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: I. Liukkonen ja L. Visaggio)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nro1385/2013, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 850/98 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruseid (EÜ) nr 1069/2009, (EL) nr 1379/2013 ja (EL) nr 1380/2013 seoses Mayotte’i staatuse muutumisega Euroopa Liidu suhtes (1);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Parlament palub tühistada määrus (EL) nro1385/2013, mille nõukogu võttis vastu ELTL artikli 349 alusel.

Parlament vaidlustab nõukogu valitud õigusliku aluse, sest ELTL artikkel 349 ei saa olla õiguslik alus kõigile võetavatele meetmetele, vaid üksnes neile, mille ese on liidu õiguse kohaldamisest erandite kehtestamine Mayotte’l. Vaidlustatud määrus kehtestab aga meetmeid ka ühise kalanduspoliitika ja inimeste tervise kaitse valdkondades, ilma et need oleksid põhjendatud spetsiifiliselt Mayotte’i struktuurilise sotsiaalse ja majandusliku olukorraga.

Parlamendi arvates oleks vaidlusaluse õigusakti pidanud seega vastu võtma – vastavalt selles reguleeritud erinevatele valdkondadele – ELTL artikli 43 lõike 2, artikli 168 lõike 4 punkti b ja artikli 349 alusel ühiselt, mitte ainult viimati nimetatud artikli alusel.

(1) ELT L 354, lk 86.
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/26

21. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-135/14)

2014/C 175/33

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal, W. Mölls ja D. Bianchi)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1385/2013, millega muudetakse nõukogu määruseid (EÜ) nr 850/98 ja (EÜ) nr 1224/2009 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruseid (EÜ) nr 1069/2009, (EL) nr 1379/2013 ja (EL) nr 1380/2013 seoses Mayotte’i staatuse muutumisega Euroopa Liidu suhtes (1);

— jätta määruse (EL) nr 1385/2013 tagajärjed kehtima kuni uue, sobival õiguslikul alusel tugineva määruse jõustumiseni;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon palub tühistada määruse (EL) nr 1385/2013, mille nõukogu võttis vastu ELTL artikli 349 alusel.

Komisjon heidab nõukogule ette selle määruse vastuvõtmist, ehkki komisjon tegi ettepaneku tugineda selle õigusakti vastuvõtmisel vastavas valdkonnas kasutatavatele õiguslikele alustele, nimelt ELTL artikli 43 lõikele 2 ja ELTL artikli 168 artikli 4 punktile b.

Komisjon leiab, et vastavalt vaidlustatud määruse eesmärgile ja otstarbele ei saa ELTL artikkel 349 olla selle vastuvõtmisel õigeks õiguslikuks aluseks. ELTL artiklit 349 saab kohaldada üksnes siis, kui on tegemist esmase õiguse kohaldamise põhimõttest kõrvalekaldumisega äärealadel, nagu see on ette nähtud ELTL artikli 355 lõikes 1. Vaidlusalune määrus üksnes kohandab teisest õigust, ilma selleks aluslepingutest kõrvale kaldumata, et reageerida Mayotte’i staatuse muutumisega tekkinud olukorrale. Seda tõlgendust ei toeta mitte üksnes ELTL artikli 349 sõnastus, vaid ka aluslepingus toodud õiguslike aluste süsteem ja selle artikli ajalooline päritolu.

(1) ELT L 354, lk 86.
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/27

21. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-136/14)

2014/C 175/34

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: J. Rodrigues ja L. Visaggio)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— Tühistada nõukogu 17. detsembri 2013. aasta direktiiv 2013/64/EL, millega muudetakse nõukogu direktiive 91/271/EMÜ ja 1999/74/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2000/60/EÜ, 2006/7/EÜ, 2006/25/EÜ ja 2011/24/EL seoses Mayotte’i staatuse muutmisega Euroopa Liidu suhtes (1);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Parlament palub tühistada nõukogu direktiiv 2013/64/EL, mille nõukogu võttis vastu ELTL artikli 349 alusel.

Parlament leiab, et nõukogu valitud õiguslik alus on vale, sest vaidlustatud direktiivi esemeks olevad meetmed kuuluvad liidu pädevuste hulka erinevates ühistes poliitikavaldkondades. Nende meetmete võtmisel oleks seega pidanud tuginema keskkonna, põllumajanduse, sotsiaalpoliitika ja tervishoiu valdkondades ette nähtud õiguslikele alustele, nimelt ELTL artikli 43 lõikele 2, artiklile 114, artikli 153 lõikele 2, artiklile 168 ja artikli 192 lõikele 1, aga mitte ELTL artiklile 349.

Parlament on seisukohal, et meetmete puhul, mille eesmärk ei ole reageerida piirkonna äärepoolseimast asukohast tingitud majandusliku või sotsiaalse olukorra piirangutele nähes ette erandi liidu õiguse täielikust kohaldamisest vastavas piirkonnas, ei saa kehtivalt tugineda ELTL artiklile 349. Niisiis ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse meetmed, mille eesmärk on üksnes lükata teatavate liidu õiguse sätete kohaldamise algust äärepoolseimas piirkonnas edasi.

(1) ELT L 353, lk 8.
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/24

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 17. märtsil 2014 – Sveda UAB versus Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Kohtuasi C-126/14)

2014/C 175/29

Kohtumenetluse keel: leedu

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Sveda UAB

Vastustaja: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Huvitatud kolmas isik: Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 168 saab tõlgendada nii, et see annab maksumaksjale õiguse arvata maha sisendkäibemaks, mis on makstud seoses majandustegevuseks mõeldud kapitalikaupade tootmise või omandamisega, nagu käesoleval juhul, kui need kaubad (i) on otseselt mõeldud selleks, et tavakodanikud saaksid neid tasuta kasutada, kuid (ii) mida võib pidada vahendiks, mille abil meelitada külastajaid ligi paika, kus maksukohustuslane plaanib oma majandustegevuse käigus tarnida tooteid ja/või osutada teenuseid?

(1) ELT L 347, lk 1.
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 56 esimest lõiku koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (1) artikli 3 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis annab hankijatele õiguse sõlmida riigihankelepinguid üksnes ettevõtjatega, kes pakkumuse esitamisel kirjalikult kinnitavad, et nemad ja nende alltöövõtjad maksavad asjaomaseid töid teostavatele töötajatele hankelepingute, kuid mitte eraõiguslike tellimuste puhul seadusega kehtestatud miinimumtöötasu, kui üldist töötasu alammäära ei ole õigusaktidega kindlaks määratud ja puudub potentsiaalse töövõtja ja võimalike alltöövõtjate suhtes üldiselt kohaldatav siduv kollektiivleping?
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Judecătoria Oradea (Rumeenia) 7. märtsil 2014 – Horațiu Ovidiu Costea versus SC Volksbank România SA

(Kohtuasi C-110/14)

2014/C 175/25

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Judecătoria Oradea

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Horațiu Ovidiu Costea

Kostja: SC Volksbank România SA

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1) artikli 2 punkti b tuleb seoses mõiste „tarbija” määratlusega tõlgendada nii, et see definitsioon hõlmab – või vastupidi, et see ei hõlma – füüsilist isikut, kes tegutseb advokaadi kutsealal ja sõlmib pangaga laenulepingu, laenu otstarvet täpsustamata, nii et kõnealuses laenulepingus on laenu tagatiseks antud hüpoteegiga koormatud kinnisvara omanikuna märgitud kõnealusele füüsilisele isikule kuuluv advokaadibüroo?

(1) ELT L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.
3.

Kas asjaolu, et eelmised tarnijad tarneahelas ei osutanud maksuasutustele kaasabi, ja asjaolu, et kauba pealelaadimist ei toimunud, on objektiivsed alused, mille pinnalt saab järeldada, et maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et tehing, millega seoses soovib ta kasutada sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust, on seotud maksupettusega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/31

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo (Hispaania) 7. aprillil 2014 – Alfredo Rendón Marín versus Administración del Estado

(Kohtuasi C-165/14)

2014/C 175/38

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Supremo, Sala de lo Contencioso Administrativo, Sección Tercera

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Alfredo Rendón Marín

Vastustaja: Administración del Estado

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 20, võttes selle tõlgendamisel arvesse 19. oktoobri 2004. aasta otsust (kohtuasjas C-200/02) (1) ja 8. märtsi 2011. aasta otsust (kohtuasjas C-34/09) (2), on kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, mis välistavad võimaluse anda elamisluba alaealise ja vanema poolt ülalpeetava Euroopa Liidu kodaniku vanemale, kuna viimast on riigis, kus ta taotluse esitas, kriminaalkorras karistatud, olgugi et see tooks kaasa alaealise, kes peab oma vanemale järgnema, sunnitud lahkumise liidu territooriumilt?

(1) EU:C:2004:639.

(2) EU:C:2011:124.
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/25

21. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-133/14)

2014/C 175/31

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal, W. Mölls ja D. Martin)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 17. detsembri 2013. aasta direktiiv 2013/64/EL, millega muudetakse nõukogu direktiive 91/271/EMÜ ja 1999/74/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2000/60/EÜ, 2006/7/EÜ, 2006/25/EÜ ja 2011/24/EL seoses Mayotte’i staatuse muutmisega (1);

— jätta jõusse direktiivi 2013/64/EL mõju kuni uue, sobival õiguslikul alusel tugineva direktiivi vastuvõtmiseni;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon palub tühistada direktiiv 2013/64/EL, mille nõukogu võttis vastu ELTL artikli 349 alusel.

Komisjon heidab nõukogule ette selle direktiiv vastuvõtmist, samas kui komisjon oli teinud ettepaneku tugineda selles aktis valdkondlikele õiguslikele alustele, nimelt ELTL artikli 43 lõikele 2, artiklile 114, artikli 153 lõikele 2, artilile 168 ja artikli 192 lõikele 1.

Komisjon leiab, et vaidlustatud direkiivi olemuse ja eesmärgi kohaselt ei saa ELTL artiklit 349 õigusliku alusena nõuetekohaselt kasutada. ELTL artikkel 349 on kohaldatav üksnes juhul, kui asi puudutab erandit aluslepingute kohaldamise põhimõttest äärepoolseimate piirkondade suhtes, nagu on sätestatud ELTL artikli 355 lõikes 1.Siiski, kui asi ei puuduta erandeid aluslepingutest, kohandab kõnealune direktiiv üksnes teisest õigust, et paremini vastata olukorrale, mis tekkis seoses Mayotte’i staatuse muutmisega. Sellist tõlgendust toetab mitte ainult ELTL artikli 349 sõnastus, vaid ka aluslepingu õiguslike aluste süsteem ning selle artikli ajalooline algupära.

(1) ELT L 355, lk 8.
4.

Juhul kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, kas siseturu eripära arvesse võttes võib tekkida selline olukord, et olulisel osal Euroopa Liidu territooriumist laialdaselt kasutatav kaubamärk on liikmesriigi asjassepuutuva avalikkuse jaoks tundmatu ja seetõttu ei ole täidetud direktiivi artikli 4 lõikes 3 sätestatud registreerimisest keeldumise põhjuse esinemiseks vajalik teine tingimus – oht, et kasutakse ebaõiglaselt ära või kahjustatakse kaubamärgi eristatavust või mainet – ning jaatava vastuse korral, milliste tingimuste esinemist tuleb ühenduse kaubamärgi omanikul tõendada selleks, et eespool nimetatud tingimus oleks täidetud?
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 7 lõikega 1, mis näeb ette liikmesriikide kohustuse tagada, et tarbijate huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad, on vastuolus niisugune menetlusnorm nagu Hispaania tsiviilkohtumenetluse seaduse (ley de Enjuiciamiento Civil) artikli 695 lõige 4, mis reguleerib apellatsioonkaebuse esitamist otsuse peale, millega otsustatakse hüpoteegi või pandiga koormatud asjade täitemenetlusele esitatud vastuväite üle, ja mis võimaldab esitada apellatsioonkaebuse ainult kohtumääruse peale, milles määratakse menetluse lõpetamine või ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmine, ning välistab apellatsioonkaebuse esitamise muudel juhtudel, mille vahetuks tagajärjeks on see, et sissenõudja võib esitada apellatsioonkaebuse juhul, kui võlgniku vastuväide rahuldatakse ja kui otsustatakse menetlus lõpetada või jätta ebaõiglane tingimus kohaldamata, kuid võlgnikust tarbija ei saa esitada apellatsioonkaebust juhul, kui tema vastuväide rahuldamata jäetakse?
2.

Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav (st kui STÜ alane tegevus kuulub põhimõtteliselt direktiivi 2006/123/EÜ kohaldamisalasse), siis kas võib kohaldada selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis i esitatud erandit põhjusel, et teenust pakkuvatel eraõiguslikel isikutel on õigus ettevaatusabinõuna määrata selliste sõidukite liiklusest kõrvaldamine, millel esinevad sellised ohutusalased puudused, et nendega liiklemine tähendaks vahetut ohtu?
ET Euroopa Liidu Teataja C 175/26

21. märtsil 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-134/14)

2014/C 175/32

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: R. Lyal, W. Mölls ja D. Martin)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 17. detsembri 2013. aasta direktiiv 2013/62/EL, millega muudetakse direktiivi 2010/18/EL (millega rakendatakse Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepet) seoses Mayotte’i staatuse muutmisega Euroopa Liidu suhtes (1);

— jätta direktiivi 2013/62/EL tagajärjed kehtima kuni uue, sobival õiguslikul alusel vastu võetud direktiivi jõustumiseni;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon nõuab direktiivi 2013/62/EL, mille nõukogu võttis vastu ELTL artikli 349 alusel, tühistamist.

Komisjon heidab nõukogule ette selle direktiivi vastuvõtmist, kuigi tema tegi ettepaneku võtta selle õigusakti aluseks valdkondlik õiguslik alus, see tähendab ELTL artikli 155 lõige 2.

Komisjon leiab, et vaidlustatud direktiivi eesmärgi ja otstarbe kohaselt ei saa ELTL artiklit 349 kasutada õiguspäraselt õigusliku alusena. ELTL nimetatud artikkel 349 on kohaldatav ainult siis, kui on vaja teha erandit ELTL artikli 355 lõikes 1 sätestatud esmase õiguse kohaldamise põhimõttest äärepoolseimate piirkondades suhtes. Samas kõnealune direktiiv ainult kohandab teisest õigust, et olla vastavuses Mayotte’i staatuse muutmisest tekkinud olukorraga, ilma et tehtaks erandeid aluslepingutest. Seda tõlgendust ei toeta ainult ELTL artikli 349 sõnastus, vaid ka aluslepingu õiguslike aluste süsteem ja selle artikli päritolu.

(1) ELT L 353, lk 7.
—

tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik jättis kehtima alused, mis ei anna mitteresidendist maksumaksjatele, kelle tulu tekib ainult või peamiselt Belgias (Valloonia piirkond), õigust teha füüsiliste isikute tulumaksust mahaarvamist, milline õigus on antud Valloonia piirkonna residentidest maksmaksjatele 3. aprilli 2009. aasta dekreediga, millega luuakse Caisse d’Investissement de Wallonie (Valloonia investeerimiskassa) ja nähakse selle kassa aktsiate märkimise või võlakirjade ostmise korral ette füüsiliste isikute tulumaksu mahaarvamine, siis on Belgia Kuningriik rikkunud Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 45 ja Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artiklist 28 tulenevaid kohustusi,
—

Kuna Bulgaaria Vabariik ei võtnud kohaseid meetmeid, et vältida looduslike elupaikade ja bioloogiliste liikide elupaikade halvenemist ning nende liikide häirimist, kellele on need alad määratud, rikkus Bulgaaria Vabariik erikaitsealal „Kaliakra”, ühenduse tähtsusega alal „Kompleks Kaliakra” ja erikaitsealal „Belite Skali” („Kaliakra uind pauar” AD, „EVN Enertrag Kavarna” OOD, „TSID – Atlas” EOOD, „Vertikal – Petkov i s-ie” OOD, Golfplatz und Spa-Kurort „Treyshan Klifs Golf end Spa Rezort” OOD) projektidele loa andmisega oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 92/43/EMÜ (2) artikli 6 lõikest 2, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Liidu Kohus kohtuasjades C-117/03 ja C-244/05.