Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/52/EÜ vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(2) tõlgendamist.

2. Eelotsuse küsimused on seotud nimetatud direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud Itaalia õigusaktidega(3), mis nägid teatavate tsiviilvaidluste puhul ette vahendusmenetluse. Itaalia õiguse kohaselt oli sellistes asjades vahendusmenetluse läbimine hiljem esitatud hagi menetlusse võtmise eeltingimus. Peale selle sisaldas Itaalia õigus sätteid, mis käsitlesid vahendusmenetluse mõju järgnevale kohtumenetlusele. Nii oli kohtul näiteks võimalik võtta süüstava tõendina arvesse, et pool on jätnud kohustuslikus vahendusmenetluses osalemata.

3. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis küsimus, kas selline süsteem on kooskõlas liidu õigusega, eelkõige vahendusmenetluse direktiiviga.

4. Ent pärast Euroopa Kohtus toimunud kirjaliku menetluse lõppu tegi Itaalia konstitutsioonikohus otsuse, millega tunnistati paljud seadusandliku dekreedi nr 28/2010 sätted põhiseadusega vastuolus olevaks, muu hulgas ka säte, mis kohustas läbi viima vahendusmenetlust. Seega tekib küsimus, kas eelotsusetaotluse esitamise vajadus on vahepeal ära langenud.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

5. Käesolevas kohtuasjas moodustab liidu õiguse raamistiku direktiiv 2008/52. Direktiivi kohaldamisala on kindlaks määratud artiklis 1, mis sätestab muu hulgas:

„1. Käesoleva direktiivi eesmärk on hõlbustada alternatiivsete vaidlustelahendamise menetluste kättesaadavust ja edendada vaidluste rahumeelset lahendamist, soodustades vahendusmenetluse kasutamist ning tagades tasakaalu vahendus- ja kohtumenetluste vahel.

[…]”

6. Vahendusmenetluse direktiivi artikkel 3 („Mõisted”) sätestab:

„Käesoleva direktiivi kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) „vahendusmenetlus” – mis tahes nimetusega struktureeritud protsess, kus vaidluse kaks või enam poolt püüavad vabatahtlikkuse alusel vahendaja abil ise oma vaidluse lahendamise suhtes kokkuleppele jõuda. Nimetatud protsessi võivad algatada pooled või seda võib soovitada või nõuda kohus või see võidakse ette näha liikmesriigi õigusega. Mõiste hõlmab sellise kohtuniku teostatavat vahendusmenetlust, kes ei vii läbi ühtegi asjaomase vaidlusega seotud kohtumenetlust. Mõiste ei hõlma asja arutava kohtu või kohtuniku püüdlusi vaidluse lahendamiseks asjaomast vaidlust käsitleva kohtumenetluse käigus; [...]”

B. Itaalia õigus

7. Vahendusmenetluse direktiiv võeti Itaalia õigusse üle seadusandliku dekreediga nr 28/2010(4) . Nimetatud dekreedi artikkel 5 sätestab, et vahendusmenetluse läbimine on teatavatel juhtudel hagi menetlusse võtmise eeltingimus. Lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Kui keegi kavatseb algatada kohtuasja seoses vaidlusega ühisomandi, asjaõiguste, vara jagamise, pärimise, perelepingute, üürimise, tasuta kasutamise lepingute, ettevõtete rentimise, maismaa- ja veesõidukitega liiklemisest tuleneva, tervishoiutöötajate vastutusel tekkinud või ajakirjanduses või muus meediumis ilmunud laimust tuleneva kahju hüvitamise, kindlustus-, panga- ja finantslepingute valdkonnas, peab ta eelnevalt läbima käesolevas dekreedis sätestatud vahendusmenetluse […]. Vahendusmenetluse läbimine on kohtumenetluse algatamist käsitleva dokumendi menetlusse võtmise eeltingimus. […] Kui kohus tuvastab, et vahendusmenetlust on juba alustatud, kuid ei ole lõpule viidud, määrab ta järgmise kohtuistungi artiklis 6 nimetatud tähtaja möödumise järgsele ajale. Samamoodi toimib ta siis, kui vahendusmenetlust ei ole toimunud, määrates pooltele samaaegselt vahendustaotluse esitamiseks viieteistkümnepäevase tähtaja. [...]”

8. Seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikkel 6 reguleerib vahendusmenetluse kestust ning sätestab:

„1. Vahendusmenetlus kestab kuni neli kuud.

[…]”

9. Artikkel 8 sisaldab sätteid menetluse kulgemise kohta ja näeb lõikes 5 ette järgmist:

„5. Kui menetluspool on jätnud vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata, võib kohus seda järgnevas kohtumenetluses tsiviilkohtumenetluse seadustiku [codice di procedura civile] artikli 116 teise lõigu kohaselt tõendina arvesse võtta. Kohus mõistab menetlusosaliselt, kes on jätnud artiklis 5 nimetatud juhtudel vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata, riigieelarve tuludesse välja summa, mis vastab kohtumenetluse eest ette nähtud riigilõivu summale.”

10. Artikkel 11 puudutab vahendusmenetluse raames toimuvat lepitust ja sätestab:

„1. Kui on sõlmitud kompromiss, koostab vahendaja protokolli, millele lisatakse kompromissi tekst. Kui kompromissi ei saavutata, võib vahendaja esitada lepitusettepaneku. Igal juhul esitab vahendaja lepitusettepaneku siis, kui pooled esitavad talle selleks menetluse mis tahes staadiumis üksmeelse palve. Enne ettepaneku koostamist teavitab vahendaja pooli tagajärgedest, mis võivad tuleneda artiklist 13.

2. Lepitusettepanek esitatakse pooltele kirjalikult. Pooled teatavad vahendajale seitsme päeva jooksul kirjalikult, kas nad võtavad ettepaneku vastu või lükkavad tagasi. Kui nad pole selle tähtaja jooksul vastanud, loetakse ettepanek tagasilükatuks. Kui pooled ei ole teisiti kokku leppinud, ei või ettepanek sisaldada mingeid viiteid menetluse käigus tehtud avaldustele või saadud andmetele.

[...]

4. Kui lepitusmenetlus ei õnnestu, koostab vahendaja protokolli, kus ettepanek on ära toodud; pooled ja vahendaja kirjutavad protokollile alla ning vahendaja kinnitab poolte allkirja või kinnitab, et neil on võimatu alla kirjutada. Kui üks pool on jätnud vahendusmenetluses osalemata, märgib vahendaja selle samas protokollis ära.

5. Protokoll antakse vahendusorgani sekretariaati ning pooled saavad sellest vastava taotluse alusel ärakirja.”

11. Artikkel 13 sätestab vahendusmenetluse kulude kohta:

„1. Kui kohtulahendi sisu on tervenisti sama mis ettepaneku sisu, otsustab kohus, et jäetakse hüvitamata selle kohtuasja võitnud poole kohtukulud, kes ettepaneku tagasi lükkas, kui need kulud on tekkinud pärast ettepaneku esitamist, ning mõistab temalt välja kulud, mille on samal ajavahemikul kandnud kohtuasja kaotanud pool, ja ühtlasi riigieelarve tuludesse kandmiseks summa, mis vastab riigilõivu summale. Kohaldatavad on tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-d 92 ja 96. Käesolevat lõiget kohaldatakse ka vahendajale makstava tasu ning artikli 8 lõikes 4 nimetatud eksperdi tasu suhtes.

2. Tõsistel ja erandlikel põhjustel võib kohus ka siis, kui kohtulahendi sisu ei ole tervenisti sama mis selle ettepaneku sisu, otsustada siiski, et jäetakse hüvitamata kohtuasja võitnud poole kohtukulud, mille see on kandnud seoses vahendajale makstava tasu ning artikli 8 lõikes 4 nimetatud eksperdi tasuga. [...]”

C. Itaalia konstitutsioonikohtu otsus

12. Itaalia konstitutsioonikohus tegi 24. oktoobril 2012 otsuse nr 272/2012, millega tunnistati teatavad seadusandliku dekreedi nr 28/2010 sätted põhiseadusega vastuolus olevaks, eelkõige artikli 5 lõige 1, artikli 8 lõige 5 ja artikkel 13 (välja arvatud selles sättes sisalduv viide Itaalia tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-dele 92 ja 96, mis ei ole aga käesoleva menetluse seisukohast oluline).

III. Asjaolud ja eelotsuse küsimused

13. Põhikohtuasjas on tegemist kahju hüvitamise hagiga, mis tuleneb lepinguvälisest vastutusest. Ciro Di Donna autole tekitati äriühingu SIMSA srl(5) territooriumil kahju äriühingule kuuluva kahvellaaduriga. SIMSA ei vaidlusta kahju tekkimist ja oma vastutust selle eest, kuid on siiski arvamusel, et kahju peab hüvitama tema kindlustusselts, mistõttu ei ole Ciro Di Donnale kahjuhüvitist siiani välja makstud. Kuna kindlustusseltsi vastu ei ole võimalik esitada otsenõuet, esitas Ciro Di Donna maksenõude SIMSA vastu. SIMSA palus esimese kohtuistungi edasi lükata, et ta saaks menetlusse kaasata kindlustusseltsi.

14. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ka enne seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 5 lõike 1 alusel menetlusse kaasamist peab SIMSA ja kindlustusseltsi vahel toimuma vahendusmenetlus. Seega tekib küsimus, milliseid tähtaegu peab kohus esimese kohtuistungi aja määramisel arvesse võtma – kas ainult 45-päevast tähtaega, mille näeb menetlusse kaasamise suhtes ette Itaalia tsiviilkohtumenetluse seadustik, või lisaks ka neljakuulist tähtaega, mis on vahendusmenetluse maksimaalse kestusena sätestatud seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 6 lõikes 1.

15. Seoses sellega kaebavad pooled kohtumenetluse liigse pikenemise üle. SIMSA taotlusel, kes kahtleb seadusandliku dekreedi nr 28/2010 kooskõlas vahendusmenetluse direktiiviga, esitas Giudice di Pace di Mercato S. Severino seepärast Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„Kas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklid 6 ja 13, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiv 2008/52/EÜ vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, ning üldisemalt liidu õigus tervikuna keelavad Euroopa Liidu liikmesriiki kehtestamast selliseid õigusnorme nagu Itaalias kehtestati seadusandliku dekreediga nr 28/2010 ja ministri dekreediga nr 180/2010 (ministri dekreediga nr 145/2011 muudetud redaktsioonis), mille kohaselt:

1) kohus võib järgnevas kohtumenetluses võtta süüstava tõendina arvesse, et menetlusosaline on jätnud kohustuslikus vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata;

2) juhul kui kohtuasja võitnud pool on keeldunud lepitusettepanekust ning kui pärast tagasilükatud lepitusettepaneku esitamist algatatud kohtuasja lahendi sisu on tervenisti sama mis ettepaneku sisu, peab kohus otsustama, et jäetakse hüvitamata võitnud poole kohtukulud, mis on tekkinud pärast lepitusettepaneku esitamist, ning mõistma talt välja kulud, mille kohtuasja kaotanud pool on samal ajavahemikul kandnud, samuti mõistma võitnud poolelt riigieelarve tuludesse välja täiendava summa, mis vastab juba tasutud riigilõivu summale;

3) tõsistel ja erandlikel põhjustel võib kohus ka siis, kui kohtulahendi sisu ei ole tervenisti sama mis selle ettepaneku sisu, otsustada, et jäetakse hüvitamata kohtuasja võitnud poole kohtukulud, mille see on kandnud seoses vahendajale makstava tasu ning eksperdi tasuga;

4) kohus peab oma otsuses mõistma poolelt, kes jättis vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata, riigieelarve tuludesse välja summa, mis vastab kohtumenetluse eest ette nähtud riigilõivu summale;

5) vahendaja võib esitada või lausa peab esitama lepitusettepaneku ka siis, kui pooled kokkuleppele ei jõua, ning ka siis, kui pooled jätavad menetluses osalemata;

6) tähtaeg, mille jooksul vahendusmenetluse kasutamise püüe tuleb lõpule viia, võib olla kuni neli kuud;

7) isegi pärast nelja kuu pikkuse tähtaja möödumist menetluse algusest saab hagi esitada alles siis, kui vahendusorgani sekretariaadist on saadud vahendaja koostatud protokoll selle kohta, et kokkuleppele ei jõutud, kus tagasilükatud ettepanek on ära toodud;

8) pole välistatud, et vahendusmenetlusi tuleb mitu – millest tulenevalt pikeneb vaidluse lahendamise aeg nii mitu korda, kui palju uusi õiguspäraselt esitatud nõudeid sama, vahepeal algatatud kohtuasja käigus esitatakse;

9) kohustuslik vahendusmenetlus on vähemalt kaks korda kulukam kui kohtumenetlus, mida püütakse vahendusmenetlusega vältida, ning see ebaproportsionaalsus suureneb eksponentsiaalselt, kui suureneb vaidluse väärtus (nii et vahendusmenetlus võib olla kohtumenetlusest isegi enam kui kuus korda kulukam) või vaidluse keerukus (viimasel juhul tuleb määrata ekspert, kellele menetluspooled peavad tasu maksma ning kes abistab vahendajat vaidluste puhul, mis nõuavad spetsiifilist tehnilist pädevust, ilma et eksperdi koostatud tehnilist aruannet või tema saadud andmeid oleks võimalik järgnevas kohtumenetluses kasutada)?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

16. Pärast Euroopa Kohtus toimunud kirjaliku menetluse lõppu tegi Itaalia konstitutsioonikohus otsuse nr 272/2012, millega tunnistati teatavad seadusandliku dekreedi nr 28/2010 sätted põhiseadusega vastuolus olevaks, eelkõige säte, mis nägi ette kohustuse viia enne hagi esitamist läbi vahendusmenetlus.

17. Neid asjaolusid arvesse võttes palus Euroopa Kohus 14. detsembri 2012. aasta kirjaga eelotsusetaotluse esitanud kohtul selgitada, milline mõju on Itaalia konstitutsioonikohtu otsusel eelotsusetaotlusele ja siseriiklikule kohtumenetlusele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus vastas 17. jaanuari 2013. aasta kirjaga, et ta on Euroopa Kohtu vastustest eelotsuse küsimustele endiselt huvitatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei selgitanud lähemalt, milline on Itaalia konstitutsioonikohtu otsuse mõju või millistel kaalutlustel soovib ta oma eelotsusetaotluse jõusse jätta.

18. Euroopa Kohtus toimunud menetluses osalesid Itaalia, Prantsuse ja Austria valitsus ning Euroopa Komisjon.

V. Õiguslik hinnang

19. Eelotsusetaotluse vastuvõetavuse suhtes esineb kahtlusi. Komisjon selgitas usutavalt, et mõni eelotsuse küsimus on hüpoteetilist laadi. Nimelt ei ole selge, mil määral on vahendusmenetluse tingimused, näiteks seoses kuludega, konkreetse põhikohtuasja lahendamise seisukohast olulised. Vastuseks Euroopa Kohtu päringule märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsuse küsimuste asjakohasuse kohta üksnes seda, et ta peab koostama kohtuistungite ajakava ning seejuures otsustama, kas tähtaja arvutamisel tuleb arvesse võtta ka vahendusmenetluse kestust.

20. Küsimus, kas eelotsusetaotlus oli nimetatud põhjusel – vähemalt osaliselt – juba algusest peale vastuvõetamatu, võib käesolevas kohtuasjas jääda siiski lahtiseks. Euroopa Kohtu käsutuses olev teave näitab, et eelotsuse küsimused on igal juhul alates Itaalia konstitutsioonikohtu otsuse tegemisest hüpoteetilist laadi.

21. Vastavalt Euroopa Kohtu senisele praktikale on ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust.(6) Kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse sätte tõlgendamist, on Euroopa Kohus seega põhimõtteliselt kohustatud neile vastama. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse tagasi lükata vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel või liidu õigusnormi kehtivuse hindamisel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised või õiguslikud asjaolud.(7)

22. Euroopa Kohus peab siiski erandjuhtudel kindlaks tegema need asjaolud, mille tõttu siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas.(8) Koostöö, mis on eelotsusemenetluses esmatähtis, tähendab nimelt seda, et siseriiklik kohus arvestab omalt poolt Euroopa Kohtu ülesandega aidata kaasa liikmesriikide õigusemõistmisele, mitte aga anda üldistele või hüpoteetilistele küsimustele nõuandvaid arvamusi.(9)

23. Järelepärimise peale märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus üldiselt, et ta on Euroopa Kohtu vastustest eelotsuse küsimustele endiselt huvitatud. Seejuures jättis eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski täpsustamata, miks peaksid eelotsuse küsimused olema pärast Itaalia konstitutsioonikohtu otsust põhikohtuasja lahendamise seisukohast veel olulised. Euroopa Kohtu käsutuses olev teave näitab pigem, et esitatud küsimused on nüüd kõigest hüpoteetilist laadi. Nimelt puudutavad need kas vahetult seadusandliku dekreedi nr 28/2010 sätteid, mis tunnistati põhiseadusega vastuolus olevaks, või ei ole need pärast seda, kui langes ära kohustus viia enne hagi esitamist läbi vahendusmenetlus, põhikohtuasjas otsuse tegemise seisukohast enam olulised. Käesolevas asjas ei ole mingit alust eeldada, et asjaomased õigusnormid võiksid, olenemata asjaolust, et need on tunnistatud põhiseadusega vastuolus olevaks, olla põhikohtuasja lahendamise seisukohast endiselt olulised. Seepärast võeti tagasi ka ühe teise Itaalia kohtu sarnane eelotsusetaotlus, mis puudutas samuti vahendusmenetluse direktiivi tõlgendamist nüüdseks konstitutsioonikohtu poolt tühistatud Itaalia õigusnormide alusel.(10)

Esimene kuni neljas eelotsuse küsimus

24. Esimese kuni neljanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas teatavad meetmed, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus saab võtta seadusandliku dekreedi nr 28/2010 alusel, on kooskõlas vahendusmenetluse direktiivi ja/või liidu muude õigusaktidega. Küsimused puudutavad seejuures üksnes õigusnorme, mis tunnistati põhiseadusega vastuolus olevaks. Seega on küsimus, kas esimeses kuni neljandas eelotsuse küsimuses nimetatud meetmed on liidu õigusega kooskõlas, üksnes hüpoteetilist laadi ning Euroopa Kohus ei tarvitse sellele enam vastata.

25. Nii puudutab esimene eelotsuse küsimus siseriikliku kohtu võimalust võtta vahendusmenetlusele järgnevas kohtumenetluses süüstava tõendina arvesse, et menetlusosaline on jätnud kohustuslikus vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata. See võimalus oli ette nähtud seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 8 lõike 5 esimeses lauses, mis tunnistati põhiseadusega vastuolus olevaks.

26. Teine eelotsuse küsimus puudutab seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 13 lõiget 1, mis nägi ette, et pädev kohus võib võitnud poolelt mõista välja menetluskulud, kui pool on lükanud tagasi vahendaja ettepaneku, mille sisu on sama kui lõpliku kohtulahendi sisu. Artikli 13 lõige 1 tunnistati siiski samuti põhiseadusega vastuolus olevaks.

27. Kolmanda küsimusega sooviti selgitust, kas liidu õigusega on kooskõlas, et tõsistel ja erandlikel põhjustel võib siseriiklik kohus ka siis, kui kohtulahendi sisu ei ole tervenisti sama kui vahendaja ettepaneku sisu, otsustada, et jäetakse hüvitamata kohtuasja võitnud poole kohtukulud, mille see on kandnud seoses vahendajale makstava tasu ning eksperdi tasuga. See oli ette nähtud seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 13 lõikes 2, mis tunnistati samuti põhiseadusega vastuolus olevaks.

28. Ka neljanda eelotsuse küsimuse ese on ära langenud. See puudutab seadusandliku dekreedi nr 28/2010 põhiseadusega vastuolus olevaks tunnistatud artikli 8 lõike 5 teist lauset, mis nägi ette, et pool, kes jättis vahendusmenetluses mõjuva põhjuseta osalemata, tasub riigieelarve tuludesse summa, mis vastab kohtumenetluse eest ette nähtud riigilõivu summale.

Viies kuni üheksas eelotsuse küsimus

29. Ka ülejäänud eelotsuse küsimustele vastamine ei ole pärast Itaalia konstitutsioonikohtu otsust põhikohtuasja lahendamise seisukohast enam oluline. Viies kuni üheksas eelotsuse küsimus puudutavad nimelt vahendusmenetluse läbiviimise ja lõpetamise tingimusi, vahendusmenetluse kestust ja vahendusmenetluse kulusid, kusjuures küsimused lähtuvad kohustuslikust vahendusmenetlusest. Ent ei ole ilmne, et käesolevas kohtuasjas peab vahendusmenetlus tegelikult toimuma.

30. Kuna seadusandliku dekreedi nr 28/2010 artikli 5 lõige 1 on põhiseadusega vastuolus, ei ole pooltel enam kohustust vahendusmenetluses osaleda. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, ei ole neil käesolevas kohtuasjas ka huvi sellise menetluse vabatahtliku läbiviimise vastu. Pigem kaebavad nad selle üle, et vahendusmenetluse tagajärjel pikeneks kohtumenetluse kestus liigselt. Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest nähtub, et vahendusmenetlus pidi toimuma ainult seetõttu, et pooled olid Itaalia õiguse järgi selleks kohustatud.

31. Seega on käesolevas kohtuasjas esitatud Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, mille ese on muutunud õiguslike asjaolude tõttu ära langenud. Sellest tulenevalt peaks Euroopa Kohus otsustama, et eelotsusetaotlusele ei ole enam vaja vastata. Sellega võetakse arvesse asjaolu, et eelotsuse küsimused ei olnud algusest peale vastuvõetamatud, vaid nende ese langes ära alles pärast eelotsusetaotluse esitamist, kuid eelotsusetaotluse esitanud kohus ei võtnud neid tagasi.(11)

VI. Ettepanek

32. Tuginedes eeltoodud kaalutlustele, teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada Giudice di Pace di Mercato S. Severino esitatud eelotsuse küsimuste osas järgmine otsus:

Eelotsusetaotlusele ei ole enam vaja vastata.

(1) .

(2) – ELT L 136, lk 3 (edaspidi „vahendusmenetluse direktiiv”).

(3) – 4. märtsi 2010. aasta seadusandlik dekreet nr 28, millega rakendatakse 18. juuni 2009. aasta seaduse nr 69 vahendusmenetluse kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 60 (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 28/2010”).

(4) – Viidatud eespool 3. joonealuses märkuses.

(5) – Edaspidi „SIMSA”.

(6) – 13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I-2099, punkt 38); 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-544/07: Rüffler (EKL 2009, lk I-3389, punkt 36); 19. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-314/08: Filipiak (EKL 2009, lk I-11049, punkt 40); 7. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-310/10: Agafiţei jt (EKL 2011, lk I-5989, punkt 25) ja 15. jaanuari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-416/10: Križan jt (punkt 53).

(7) – Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus PreussenElektra, punkt 39; eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rüffler, punkt 38; eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Filipiak, punkt 42; eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Agafiţei jt, punkt 27, ja eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Križan jt, punkt 54.

(8) – Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus PreussenElektra, punkt 39; eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rüffler, punkt 37, ja eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Filipiak, punkt 41.

(9) – 20. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-225/02: García Blanco (EKL 2005, lk I-523, punkt 28); 8. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-409/06: Winner Wetten (EKL 2010, lk I-8015, punkt 38) ja 26. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-617/10: Åkerberg Fransson (punkt 42).

(10) – Vt Euroopa Kohtu 8. veebruari 2013. aasta registrist kustutamise määrus kohtuasjas C-464/11: Galioto (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).

(11) – Vt selle kohta juba minu 28. oktoobri 2004. aasta ettepanek kohtuasjas C-225/02: García Blanco (EKL 2005, lk I-523, ettepaneku punkt 36).