ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Teiseks tuleb meenutada, et kodukorra artikli 120 punktist c ja selle sättega seonduvast kohtupraktikast tuleneb, et hagimenetluse algatusdokumendis tuleb märkida hagi ese, esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest ning et märgitu peab olema piisavalt selge ja täpne, võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagi põhineb, peavad seostatult ja arusaadavalt järelduma hagiavalduse tekstist endast ning esitatud nõuded peavad olema esitatud üheti mõistetavalt, et Euroopa Kohus ei saaks otsustamisel tegutseda ultra petita või jätta mõne etteheite kohta seisukoht võtmata (vt selle kohta kohtuotsused komisjon vs. Tšehhi Vabariik, C‑343/08, EU:C:2010:14, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika, ja komisjon vs. Hispaania, C‑360/11, EU:C:2013:17, punkt 26).
67

Mis puudutab vigu KN‑koodi 6907 90 99 alla kuuluvate toodete impordis, siis tuleb märkida, et üks huvitatud pool informeeris uurimismenetluse käigus komisjoni, et Eurostati Hiina impordi keskmist hinda puudutav statistika on vigane. See institutsioon võttis seega 9. juunil 2011 ühendust Eurostati teenistustega, et kontrollida, kas andmed, sealhulgas Hispaania Kuningriiki puudutavad andmed olid õiged. Need teenistused vastasid, et statistika kinnituseks või parandamiseks on vaja paar nädalat ja et üks või teine neist sammudest on Hispaania Kuningriigi ametiasutuste ülesanne. See pool teatas samuti komisjonile 15. juulil 2011 kättesaadud kirjas, et Hispaania Kuningriiki puudutavad 2009. aasta andmed on vasturääkivad. Euroopa kohtule esitatud toimikust ei nähtu siiski, et komisjon on väidetavate vigade põhjendatust enne määruse nr 917/2011 vastuvõtmist kontrollinud.
73

Kuuenda väitega, mille kohaselt on rikutud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ning kaitseõigusi ja lepingupoolte menetluslikku võrdsust tagavaid menetluseeskirju, heidab Lito Üldkohtule ette, et ta on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 täiesti meelevaldselt leidnud, et Lito menetlusdokumentide lisades esitatud tööajatabelid ei vasta lepingutingimustes ette nähtud nõuetele, ning sama kohtuotsuse punktis 63, et need tabelid ei tõenda tegelikult töötunde, mis WIH‑projektile on kulunud.
72

Neil asjaoludel peab samasugustel põhjustel, nagu on selgitatud kohtuotsuse Specht jt (C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 ja C‑541/12, EU:C:2014:2005) punktides 111–114, viiendale küsimusele vastama, et liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune nagu põhikohtuasjas vaidlusalune siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tuleb kohtunikul esitada sellise rahalise hüvitise nõue, mis ei tulene otse seadusest, suhteliselt lühikese aja jooksul, nimelt enne jooksva eelarveaasta lõppu, tingimusel et see õigusnorm ei riku võrdväärsuse põhimõtet ega tõhususe põhimõtet. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on need tingimused täidetud.
59

Nõukogu, Osram ja komisjon väidavad, et hagejad ajavad segamini kaks eraldiseisvat mõistet. Esimene on kaebeõigus, mille olemasolu tuleb kontrollida kaebuse esitamise hetkel ja enne mis tahes uurimismenetluse algatamist. Selle kontrolli eesmärk on tagada, et kaebust toetab piisavalt märkimisväärne osa liidu tööstusharust ning et kaebus vastab seega mõlemale algmääruse artikli 5 lõikes 4 tootmise tasemele ette nähtud miinimumkünnisele. Teist mõistet, ühenduse tootmisharule tekitatud kahju, tuleb menetluse käigus hinnata esialgsest kaebusest sõltumatult, mis tähendab, et arvesse võetakse vaid minimaalne 25% künnis ühenduse tootmisharu samasuguse toote kogutoodangust, et teha kindlaks, kas põhiosa ühenduse tootmisharust on dumpingust kahjustatud või mitte. Nõukogu, Osram ja komisjon järeldavad sellest, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 93 ja 94 leidis, et mõistet „ühenduse tootmisharu” tuleb enne menetluse algatamist ja menetluse ajal hinnata erinevalt, jõudes järeldusele, et määruse artikli 4 lõikes 1 määruse artikli 5 lõikele 4 toodud viidet „ei saa tõlgendada nii, et see viitab vähemalt 25% künnisele ja mitte 50% künnisele”.
2.

Jätta Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisationi, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisationi, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnaki, David Kuptana, Karliin Aariaki, Canadian Seal Marketing Groupi, Ta Ma Su Seal Products Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenlandi (ICC-Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiati (KNAPK), William E. Scott & Son’i, Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine’i, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi ja Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
53

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 148 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud maksuvabastus põhimõtteliselt ei ole kohaldatav laeva tankimiseks ja proviandiga varustamiseks mõeldud kaubatarnetele, mis on tehtud enda nimel tegutsevatele vahendajatele, kuigi tarnekuupäeval on kauba lõppotstarve teada, nõuetekohaselt tõendatud ja seda kinnitavad tõendid on vastavalt siseriiklikele õigusaktidele esitatud maksuametile. Sellegipoolest võib nimetatud maksuvabastus olla kohaldatav sellistel asjaoludel, nagu esinevad põhikohtuasjas, kui asjaomase vara omandiõiguse üleminek neile vahendajatele kehtiva siseriikliku õigusega ette nähtud vormis toimus kõige varem samal ajal hetkega, mil avamerel navigeerimiseks kasutatavate laevade operaatoritel tekkis õigus seda vara tegelikult käsutada nii, nagu nad oleksid selle omanikud, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
71

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele esitatud küsimusele kohtuasjades C‑544/13 ja C‑545/13 vastata, et inimtervishoius kasutatavad retseptiravimid nagu need, mida on käsitletakse põhikohtuasjas, millel puudub liikmesriigi pädeva asutuse antud või määruse nr 726/2004 kohane müügiluba, kuuluvad direktiivi 2001/83 kohaldamisalasse tulenevalt selle direktiivi artikli 2 lõikest 1, kui nad on toodetud tööstuslikult või valmistatud tööstuslikku protsessi sisaldava meetodiga. Need ravimid võivad kuuluda selle direktiivi artikli 3 punktis 1 sätestatud erandi alla ainult siis, kui need on valmistatud arstiretsepti alusel, mis oli koostatud enne ravimite valmistamist konkreetselt ühele patsiendile, kelle isik oli eelnevalt tuvastatud. Nimetatud ravimid võivad kuuluda direktiivi 2001/83 artikli 3 punktis 2 sätestatud erandi alla ainult siis, kui apteek, mis ravimid valmistas, tarnib need otse enda teenindatavatele patsientidele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on nende sätete kohaldamise tingimused täidetud.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsus on vastuolus liidu õigusega, ei õigusta seda, et asjaomast otsust ei tunnustata teises liikmesriigis põhjendusel, et sellega rikutakse viimati nimetatud riigi avalikku korda, tingimusel et viidatud õigusnormi rikkumine ei kujuta endast liidu õiguskorra ja seega tunnustamise taotluse või täitmisele pööramise saanud riigi õiguskorra olulise tähtsusega õigusnormi rikkumist. See ei ole nii juhul, kui rikutud on sellist õigusnormi nagu direktiivi 89/104 artikli 5 lõiget 3.

Tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud liikmesriigi kohus peab selle kontrollimisel, kas on selgelt rikutud avalikku korda, arvesse võtma asjaolu, et õigussubjekt peab selles liikmesriigis olema selle rikkumise ennetavaks vältimiseks kasutanud kõiki tema käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid, välja arvatud erandlike asjaolude korral, kui päritoluliikmesriigis on liiga raske või võimatu õiguskaitsevahendeid kasutada.
74

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 140 lõikes 1 on ette nähtud, et menetlusse astunud institutsioonid kannavad ise oma kohtukulud ja sama artikli lõike 3 kohaselt võib Euroopa Kohus otsustada, et menetlusse astuja, keda ei ole eelmistes lõigetes nimetatud, kannab ise oma kohtukulud.
94

Liidu õigusakti osalise tühistamise kohta nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et osaline tühistamine on võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist nõutakse, on ülejäänud aktist eraldatavad (vt kohtuotsused komisjon vs. nõukogu, C‑29/99, EU:C:2002:734, punkt 45, ja Saksamaa vs. komisjon, C‑239/01, EU:C:2003:514, punkt 33). Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et see eraldatavuse nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti sisu (vt kohtuotsused komisjon vs. Poola, C‑504/09 P, EU:C:2012:178, punkt 98, ning komisjon vs. parlament ja nõukogu, C‑427/12, EU:C:2014:170, punkt 16). Vaidlustatud sätete eraldatavuse kontrollimiseks on vaja analüüsida sätete ulatust, et saaks hinnata, kas nende tühistamine muudaks otsuse mõtet ja põhisisu (vt kohtuotsus komisjon vs. Eesti, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
69

Lõpetuseks, arvestades esiteks asjaolu, et niisugune standardiorganisatsioon nagu see, kes koostas põhikohtuasjas kõne all oleva standardi, ei kontrolli standardite kehtestamise menetluse raames patendi kehtivust ega olulisust selle standardi rakendamiseks, millega see on hõlmatud, ja teiseks õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, mille tagab harta artikkel 47, ei saa väidetavale patendiõiguste rikkujale ette heita, et ta vaidlustas litsentsi üle läbirääkimisi pidades ka vastavate patentide kehtivuse ja/või olulisuse selle standardi rakendamiseks, millega need on hõlmatud ja/või nende tegeliku kasutamise, ega ka seda, et ta sellise vaidlustamise võimaluse endale tulevikuks jätab.
77

Mis puudutab seevastu teisi vaidlusaluseid vastavusanalüüse peale nende, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktides 71–76, siis tuleb esiteks märkida, et siiani on Euroopa Kohus tunnistanud üldise konfidentsiaalsuse eelduse olemasolu viite tüüpi dokumentide suhtes, milleks on riigiabi kontrollimise menetlust puudutava haldustoimiku dokumendid (kohtuotsus komisjon vs. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, punkt 61), kohtumenetluses esitatud institutsiooni seisukohad (kohtuotsus Rootsi jt vs. API ja komisjon, C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punkt 94), komisjoni ja teatist esitavatele osaliste või kolmandate isikute vahel ettevõtjate koondumiste kontrolli menetluse raames edastatud dokumendid (kohtuotsus komisjon vs. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punkt 123), liikmesriigi kohustuste rikkumise kohtueelse menetlusega seotud dokumendid (kohtuotsus LPN ja Soome vs. komisjon, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punkt 65) ning ELTL artikli 101 kohaldamise menetlusega seotud dokumendid (kohtuotsus komisjon vs. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, punkt 93).
55

Kuigi on tõsi, et tänu garantiile, nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, on kasutatud sõiduki ostja rahalise kahju risk väiksem võrreldes riskiga olukorras, kus selline garantii puudub, tuleneb see asjaolu siiski garantii olemusest endast. See tähendab, et nimetatud asjaolu enda tõttu ei tule tingimata järeldada, et sel teenusel on kasutatud sõiduki müügi suhtes kõrvalteenuse tunnused.
92

Mis puudutab kolmandat põhjendust, mis käsitleb resolutsioonis 1737 (2006) nimetatud DIO ja otsuses 2008/475 nimetatud IEI akreditiivide käsitlemist 2009. aasta märtsis, siis nendib nõukogu, et Bank Saderat Iran ei ole nende olemasolu eitanud, vaid on väitnud, et tegemist oli harilike pangandusteenustega ekspordiakreditiivide käsitlemisel. Ühendkuningriigi toetusel väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu oleks pidanud esitama üksikasjaliku teabe nende akreditiivide kohta. Nõukogu arvates piisas ainuüksi nende akreditiivide käsitlemisest, et põhjendada Bank Saderat Irani suhtes võetud piiravaid meetmeid. Ta viitab sellega seoses mitmele sättele, nagu otsuse 2010/413 artikli 1 lõige 4 ja artikli 15 lõige 1, määruse nr 267/2012 artikkel 4, julgeolekunõukogu resolutsiooni 1737 (2006) punkt 7 ja julgeolekunõukogu resolutsiooni 1747 (2007) punkt 5, milles on keelatud tuumarelvade leviku seisukohast tundlike materjalide ning relvade ja sõjavarustuse Iraanist eksportimine ja eelkõige Iraanist ostmine või Iraanist vedamine – sealhulgas teistesse riikidesse –, mistõttu oleks väär eeldada, et akreditiivid, mis võimaldavad DIO ja IEI kaudu eksportimist, ei ole kuidagi seotud Iraani Islamivabariigi tuumaenergiaalase tegevusega. Nõukogu leiab, et Üldkohus asendas nõukogu meetme vajalikkuse hinnangu, mis puudutab kaitsemeetmena vara külmutamist õigustavaid asjaolusid, vääralt enda hinnanguga, minnes niimoodi vastuollu omaenda kohtupraktikaga (vt selle kohta kohtuotsus People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu, T‑256/07, EU:T:2008:461, punkt 138).
1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et: — olukorras, kus kohtualluvuse tingimus on lisatud võlakirjade emissiooniprospekti, on määruse nr 44/2001 artikli 23 lõike 1 punktis a ette nähtud kirjalik vorminõue täidetud üksnes juhul, kui poolte esmasturul võlakirjade emiteerimisel allkirjastatud lepingus mainitakse selle tingimusega nõustumist või kui leping sisaldab sõnaselget viidet prospektile; — kohtualluvuse tingimusele, mis sisaldub võlakirjade emiteerija koostatud emissiooniprospektis, võib tugineda kolmandate isikute suhtes, kes on need võlakirjad omandanud finantsvahendaja kaudu, kui on tuvastatud – ja selle väljaselgitamine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne –, et kõigepealt on kõnealune tingimus kehtiv emiteerija ja finantsvahendaja vahelises suhtes; seejärel, kui kolmas isik märkis need võlakirjad järelturul, läksid talle üle finantsvahendaja õigused ja kohustused, mis olid võlakirjadega kohaldatava riigisisese õiguse järgi seotud; ning viimaks oli asjast puudutatud kolmandal isikul võimalik tutvuda tingimust sisaldava prospektiga; — kohtualluvuse tingimuse märkimist võlakirjade emissiooniprospektis võib käsitada rahvusvahelisele kaubandustavale vastava vormina määruse nr 44/2001 artikli 23 lõike 1 punkti c tähenduses, mis lubab eeldada selle isiku nõusolekut, kelle vastu seda kasutatakse, kui on eelkõige tõendatud – mille väljaselgitamine on liikmesriigi kohtu ülesanne –, et esiteks toimivad asjassepuutuva valdkonna ettevõtjad seda tüüpi lepingute sõlmimisel üldiselt ja regulaarselt sel viisil, ning teiseks on pooltel varasemad omavahelised kaubandussuhted või suhted teiste isikutega, kes tegutsevad asjassepuutuvas sektoris, või on kõnesolev käitumisviis piisavalt tuntud, nii et seda saab käsitada väljakujunenud tavana.
86

Nõukogu leiab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101 nõudis, et toimik peaks sisaldama tõendeid selle kohta, et nõukogu on talle esitatud teavet ja tõendeid kontrollinud. Nõukogu väidab, et ei ole võimalik kindlaks teha, milliseid tõendeid tuleks esitada, et tõendada, et nõukogu liikmed on tõepoolest sellise kontrolli läbi viinud, ning pealegi on osa tõendeid pärit konfidentsiaalsetest allikatest, millele kõigil nõukogu liikmetel ei ole juurdepääsu.
46

Neil asjaoludel otsustas First-tier Tribunal (Tax Chamber) (esimese astme kohtu maksukoda) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti b ja artikli 9 lõiget 5, arvestades et komisjon ei vaadanud läbi turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse ja individuaalse kohtlemise taotlusi, mille esitasid Hiina ja Vietnami eksportivad tootjad, keda ei kaasatud valimisse vastavalt määruse nr 384/96 artiklile 17? 2. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti c, arvestades et komisjon ei teinud kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest otsust turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse taotluse kohta, mille esitasid Hiina ja Vietnami eksportivad tootjad, keda ei kaasatud valimisse vastavalt määruse nr 384/96 artiklile 17? 3. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti c, arvestades et komisjon ei teinud kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest otsust turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse taotluse kohta, mille esitasid Hiina ja Vietnami eksportivad tootjad, kes kaasati valimisse vastavalt määruse nr 384/96 artiklile 17? 4. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artiklit 3, artikli 4 lõiget 1, artikli 5 lõiget 4 ja artiklit 17, arvestades et koostöös osales ebapiisavalt liidu tootjaid, mistõttu komisjonil ei olnud võimalik õigesti hinnata kahju ega seega ka põhjuslikku seost? 5. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artikli 3 lõiget 2 ja ELTL artiklit 296, arvestades et uurimistoimikus olevatest tõenditest nähtuvalt kasutati liidu tootmisharule tekitatud kahju hindamisel sisuliselt valesid andmeid ning lõplikus määruses ei ole selgitatud, miks neid tõendeid eirati? 6. Kas lõplik määrus on kehtetu niivõrd, kuivõrd see rikub määruse nr 384/96 artikli 3 lõiget 7, arvestades et väidetava dumpinguhinnaga impordi mõjust ei eraldatud ega eristatud nõuetekohaselt teiste teadaolevalt kahju põhjustanud tegurite mõju? 7. Mil määral võivad liikmesriigi kohtud tõlgendusele, mille Euroopa Kohus andis lõplikule määrusele kohtuotsustes Brosmann Footwear (HK) jt vs. nõukogu (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) ja Zhejiang Aokang Shoes vs. nõukogu (C‑247/10 P, EU:C:2012:710), tugineda selleks, et asuda seisukohale, et tollimaks ei tulenenud tolliseadustiku artikli 236 tähenduses seadusest ka nende äriühingute puhul, kes jäid samamoodi nagu kohtuasjade, milles tehti otsused Brosmann Footwear (HK) jt vs. nõukogu (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) ja Zhejiang Aokang Shoes vs. nõukogu (C‑247/10 P, EU:C:2012:710), apellandid, valimist välja, kuid kelle turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse ja individuaalse kohtlemise taotlusi ei vaadatud läbi?”
78

Kuigi käesolevas asjas – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 70 – tuvastas Üldkohus, et komisjon ei tõendanud, et apellandid osalesid nii hüvitamise mehhanismis kui ka järelevalvesüsteemis, ning et vaidlusalune otsus ei põhinenud ühelgi muul põhjendusel peale apellantide osalemise nendes kahes rikkumise koostisosas, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 625, 626 ja 630 oma täieliku pädevuse alusel, et apellandid olid teadlikud, et kartelli teised liikmed osalesid hüvitamise mehhanismis, ning et nad võisid samuti ette näha, et viimased osalesid järelevalvesüsteemis. Sellest tulenevalt leidis Üldkohus, et esiteks võib neid ELTL artikli 101 alusel selle eest vastutavaks pidada ning teiseks tuleb seda trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta.
6

Selle direktiivi artikkel 11 „Tasu üksiklitsentside eest” sätestas järgmist: „1. Liikmesriigid tagavad, et ettevõtjate suhtes loamenetluse osana kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, haldamisel, kontrollimisel ja rakendamisel. Üksiklitsentsile kohaldatavad tasud on vajaliku töö hulgaga proportsionaalsed ja teave selliste tasude kohta avaldatakse asjakohaselt ja piisavalt üksikasjalikult, nii et see on hõlpsasti kättesaadav. 2. Nappide ressursside korral võivad liikmesriigid hoolimata lõikest 1 lubada siseriiklikel reguleerivatel asutustel kehtestada tasusid, et arvestada vajadusega tagada selliste ressursside optimaalne kasutamine. Selline haldustasu ei tohi olla diskrimineeriv ja peab arvestama eriti vajadusega edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut.”
8

Maksumääruse artiklis 1 on täpsustatud, et selle maksuga maksustatakse „Etterbeeki kommuuni territooriumil paiknevad mobiilsideantennid” ja et mõiste „mobiilsideantenn” tähistab „kõiki antenne, mis väljastavad või edastavad elektromagnetlaineid mobiilside võimaldamiseks, olenemata sellest, kas need on eraldi jaamaga ühendatud või mitte või kas need on torni või masti külge kinnitatud või mitte”.
64

Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunkti 6 tuleb tõlgendada nii, et selliseid investeerimisühinguid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles kapitali koguvad mitmed investorid, kes kõik kannavad riske, mis on seotud kinnisasjade ostmiseks, valdamiseks, haldamiseks ja müügiks kaasatud vara valitsemisega, eesmärgiga teenida investeeringutelt tulu, millest saavad dividendide väljamaksmise ja osaluse väärtuse suurenemise kaudu osa kõik osakuomanikud, saab käsitada „eriotstarbeliste investeerimisfondidena” selle sätte mõttes, tingimusel, et asjaomane liikmesriik teostab selliste äriühingute üle erilist riiklikku järelevalvet.
12

Vaidlustatud määruse põhjendused 3–5 on sõnastatud järgmiselt: „(3) Kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee (STECF) läbiviidud tursavarude majandamiskava tulemuslikkuse teaduslik hindamine on osutanud mitmetele probleemidele tursavarude majandamiskava ülesehituses ja toimimises. Seadmata kahtluse alla tursavarude majandamiskava eesmärke, jõudis STECF järeldusele, et kõnealuste eesmärkide saavutamine 2002. aastal Johannesburgis toimunud säästva arengu maailma tippkohtumise järeldustele vastavas ajaraamistikus on ebarealistlik, kui ei kõrvaldata puudujääke tursavarude majandamiskava ülesehituses, mis on muu hulgas seotud selle artiklite 9 ja 12 kohaldamisega. (4) […] Kuigi lubatud kogupüügi automaatset 25 protsendilist [iga‑aastast] vähendamist kavatseti kohaldada ainult erandkorras, on see ajavahemikul 2009–2012 normiks saanud. Sellest tulenevalt on tursavarude majandamiskava jõustumisest alates asjaomastele piirkondadele eraldatavat lubatud kogupüüki märkimisväärselt vähendatud ja täiendavad automaatsed vähendamised viiksid asjaomastes piirkondades tursavarude püügi lõpetamiseni. STECFi läbiviidud teaduslik hindamine osutab sellele, et tursavarude majandamiskava eesmärkide täitmiseks oleks asjakohasem võimaldada mõnedel juhtudel rohkem paindlikkust, et kajastada teaduslikke nõuandeid juhtumipõhiselt. Osana nimetatud paindlikkusest on seetõttu asjakohane lubada teatavatel tingimustel lubatud kogupüügi iga-aastase vähendamise peatamist või alternatiivse lubatud kogupüügi taseme kehtestamist, seadmata ohtu tursavarude majandamiskava eesmärke. (5) […] ajavahemikul 2009–2012 [on] lubatud püügikoormust vähendatud 25% võrra [aastas] valdkondades, mille suhtes on kohaldatud artiklit 9 ja märkimisväärselt vähendatud valdkondades, mille suhtes on kohaldatud artiklit 8. […] Automaatse iga-aastase püügikoormuse vähendamise jätkuv kohaldamine ei viiks tursavarude majandamiskava eesmärkide saavutamiseni, ning sellel oleks ulatuslik majanduslik ja sotsiaalne mõju laevastikuosadele, kes kasutavad samu püügivahendeid, kuid püüavad peaasjalikult muid liike kui turska. Seetõttu on asjakohane lubada paindlikumat lähenemisviisi, mis võimaldaks püügikoormus[e] automaatse[…] iga[-aastase] vähenda[mise peatada], seadmata ohtu tursavarude majandamiskava eesmärkide saavutamist.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ekslik]
47

Niisiis tuleb nentida, et maksu kinnipidamise süsteemi olemusega on kooskõlas see, et kõiki maksumaksja tegelikult kantud kulusid ei saa antud liiki maksustamise raames arvesse võtta, kuna maks peetakse kinni riiklikke hüvitisi väljamaksvas asutuses tuluallika riigis. Väljamaksja ei pea üldreeglina arvestama teatavaid kulusid ja nende üldine arvessevõtmine läheks vastuollu lihtsustamise eesmärgiga, mida see süsteem teenib.