ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Samas nähtub raamdirektiivi põhjendusest 5 selgelt, et edastamise reguleerimine tuleb lahutada sisu reguleerimisest ning et ühine reguleeriv raamistik, mille hulka kuulub universaalteenuse direktiiv, ei ole kohaldatav elektroonilistes sidevõrkudes elektroonilisi sideteenuseid kasutades edastatud teenuste sisu suhtes (vt selle kohta 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus UPC Nederland, C‑518/11 , EU:C:2013:709 , punkt 38 ).

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/136/EÜ, artikli 31 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjat, kes pakub televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, ei tule ainult selle asjaolu tõttu pidada ettevõtjaks, kes pakub raadio‑ või televisioonikanalite üldsusele edastamiseks kasutatavat elektroonilist sidevõrku.

Direktiivi 2002/22 (muudetud direktiiviga 2009/136) sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav edastamiskohustuse (must carry) ettevõtjatele, kes ilma elektroonilisi sidevõrke pakkumata pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes.

Sellega seoses tuleb märkida, et raamdirektiivi artikli 1 lõike 3 järgi ei piira ühisesse reguleerivasse raamistikku kuuluvate direktiivide sätted meetmeid, mis on võetud liikmesriikide tasandil liidu õiguse kohaselt, et saavutada üldist huvi pakkuvad eesmärgid, eriti eesmärgid, mis on seotud sisu reguleerimise ja audiovisuaalpoliitikaga. Järelikult lubab universaalteenuse direktiiv liikmesriikidel lisaks universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõikes 1 kehtestatud kohustustele kehtestada edastamiskohustusi (must carry) muu hulgas ettevõtjate suhtes, kes pakuvad televisioonisaadete vaatamist internetis voogedastuse teel ja otseülekandes, kuid ei paku elektroonilisi sidevõrke. Liikmesriigid peavad neile ettevõtjatele, kes ei kuulu universaalteenuse direktiivi artikli 31 lõike 1 kohaldamisalasse, edastamiskohustusi (must carry) kehtestades kahtlemata järgima liidu õigust, muu hulgas ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadust reguleerivaid norme.

(vt punktid 25, 27, 29 ja 36 ning resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL, artiklit 65 ja artikleid 306–310 tuleb tõlgendada nii, et kui reisibüroo, kellele kohaldatakse artiklites 306–310 sätestatud erikorda, võtab vastu ettemakse reisijale osutatava turismiteenuste eest, muutub käibemaks vastavalt nimetatud artiklile 65 sissenõutavaks selle ettemakse vastuvõtmise hetkel, tingimusel et sel hetkel on osutatavad turismiteenused täpselt määratletud.

Direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2010/45, artiklit 308 tuleb tõlgendada nii, et reisibüroo kasuminormi ja seega maksustatava väärtuse arvutamiseks lahutatakse reisija makstud käibemaksuta kogusummast reisibüroo tegelikud kulud, mis ta on eelnevalt kandnud teistelt maksukohustuslastelt kaupa või teenuseid ostes, kui need tehingud on tehtud otseselt reisija huvides. Kui ettemakse summa vastab turismiteenuse koguhinnale või moodustab sellest märkimisväärse osa ning kui reisibüroo ei ole selle teenuse eest tegelikult veel midagi maksnud või on maksnud ainult piiratud osa selle teenuse individuaalsest kogumaksumusest või kui reisibüroo reisi tegelikke individuaalseid kulusid ei ole võimalik ettemakse tasumisel kindlaks määrata, saab kasuminormi kindlaks määrata reisibüroo poolt lõpuks kantavate tegelike kogukulude prognoosi põhjal. Sellise prognoosi raames peab reisibüroo vajaduse korral arvesse võtma kulusid, mis ta on ettemakse vastuvõtmise hetkel juba tegelikult kandnud. Kasuminormi arvutamiseks tuleb reisi koguhinnast lahutada eeldatavad tegelikud kogukulud, ning maksustatav väärtus, mille alusel tuleb ettemakse kättesaamisel tasuda käibemaks, saadakse ettemakse summa korrutamisel protsendimääraga, mis moodustab selliselt arvutatud eeldatava kasuminormi reisi koguhinnast.

Sel moel prognoositud tegelikud kulud peavad olema seotud konkreetse turismiteenusega, mille eest reisibüroo ettemakse sai, kuna kasuminorm ja maksustatav väärtus tuleb kindlaks määrata viitega igale reisibüroo osutatavale üksikule teenusele eraldi ja mitte üldiselt teataval ajavahemikul osutatud teatud kategooria teenuste või teenustekogumi kohta (vt selle kohta 8. veebruari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑380/16, ei avaldata, EU:C:2018:76, punktid 89, 91 ja 92).

Seda lahendust ei mõjuta asjaolu, et pärast seda, kui reisi lõplikud individuaalsed kulud on selgunud, peab reisibüroo neid käibemaksu arvestamisel vastavalt käibemaksudirektiivi artiklile 308 arvesse võtma ja vajaduse korral korrigeerima ettemakse saamisel koostatud käibedeklaratsioone.

(vt punktid 46–48 ja resolutsiooni punkt 2)
Lisaks ei ole asjaolul, et ettevõtja ei osalenud keelatud kokkuleppe kõigis osades või et tal oli väike roll nendes osades, milles ta osales, tähtsust selle tuvastamisel, kas ta on rikkumise toime pannud, kuna neid asjaolusid tuleb arvesse võtta üksnes rikkumise raskuse hindamisel ja vajaduse korral trahvi suuruse kindlaksmääramisel.

Teatud kestusega rikkumise korral ei ole keelatud kokkuleppe olemasolu seisukohast nimelt tähtsust sellel, et kokkuleppe ilmingud tekivad erinevatel ajavahemikel, mille vahele võivad jääda pikemad või lühemad ajavahemikud, kui selle rikkumise moodustavatel erinevatel tegudel on üksainus eesmärk ning need kuuluvad ühe ja vältava rikkumise koosseisu.

Liidu õiguses prevaleerib tõendite vaba hindamise põhimõte, millest tuleneb ühest küljest, et kui tõend on saadud seaduslikult, ei saa selle lubatavust Üldkohtus vaidlustada, ja teisest küljest, et ainus asjakohane kriteerium seaduslikult saadud tõendite tõendusliku jõu hindamisel on nende usaldusväärsus.

Kui komisjon tugineb tõenditele, mis on üldjuhul konkurentsieeskirjade rikkumise toimepanemise tõendamiseks piisavad, ei saa ettevõtja piirduda viitega võimalusele, et esineda võis asjaolu, mis võib mõjutada nende tõendite tõenduslikku jõudu, selleks et komisjonil tekiks kohustus tõendada, et see asjaolu ei saanud tõendite tõenduslikku jõudu mõjutada. Vastupidi, välja arvatud juhul, kui asjaomane ettevõtja ei saa seda tõendit esitada komisjoni enda tegevuse tõttu, peab see ettevõtja õiguslikult piisavalt tõendama esiteks, et tema viidatud asjaolu esines, ja teiseks, et see asjaolu seab kahtluse alla nende tõendite tõendusliku jõu, millele tugineb komisjon.

Need kaalutlused on ülekantavad olukorrale, kus asjaomane ettevõtja vaidlustab mitte tõendi usaldusväärsuse, vaid autentsuse.

(vt punktid 65–67)
Liidu seadusandja, kasutades määruse 2008/95 artikli 3 lõike 1 punktis c sõnastust „liiki, kvaliteeti, hulka, otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu või kaupade tootmise või teenuste pakkumise aega või muid kauba või teenuse omadusi“, on esiteks näidanud, et kõiki neid sõnu tuleb mõista kaupade või teenuste omadustena, ja teiseks täpsustanud, et see loetelu ei ole ammendav ning arvesse võib võtta kauba või teenuse mis tahes muid omadusi.

Seoses sellega rõhutab liidu seadusandja valitud sõna „omadus“ seda asjaolu, et nimetatud sättes silmas peetud tähised on üksnes need, mis tähistavad asjaomase avalikkuse poolt kergesti äratuntavat omadust, mis iseloomustab kaupu või teenuseid, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse.

Seega saab direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti c alusel tähise registreerimisest keelduda ainult siis, kui on mõistlik eeldada, et asjaomane avalikkus peab seda tõesti ühe asjaomase omaduse kirjelduseks.

(vt punktid 18–20)
Selles osas olgu kõigepealt rõhutatud, et direktiivi 2004/18 artikli 32 lõike 4 teine lõik, koostoimes selle direktiivi põhjendusega 11, näeb ette, et mitme ettevõtjaga sõlmitud raamlepingute puhul võib jätkulepingud sõlmida pärast seda, kui raamlepingu osapooled konkureerivad uuesti määratlemata tingimuste üle. Nendest sätetest ilmneb, et raamlepingu esialgseks osapooleks olemise nõue kehtib üksnes ettevõtjate suhtes, kuna küsimust ei saa olla hankijate endi vahelise konkurentsi tekitamises.

Eeltoodud kaalutlustest ilmneb, et direktiivi 2004/18 artikli 32 lõike 2 teine lõik võimaldab hankijal avada teistele hankijatele võimaluse liituda raamlepinguga, mida ta kavatseb sõlmida ettevõtjatega, kes olid algselt selle osapooled. Direktiivi 2004/18 artikli 32 lõike 2 teine lõik ei nõua seega, et „teise ringi“ hankija, nagu Valcamonica ASST põhikohtuasjas, oleks osalenud raamlepingu allkirjastamises, et seejärel saaks sõlmida jätkulepingu. Piisab sellest, et niisugust hankijat võib pidada sellest raamlepingust potentsiaalseks kasusaajaks alates selle sõlmimise hetkest, mida on hanke alusdokumentides selgelt märgitud ühes sõnaselges märkuses, mis teeb arusaadavaks selle võimaluse nii „teise ringi“ hankijale endale kui ka kõigile huvitatud ettevõtjatele. See märkus võib esineda kas raamlepingus endas või mõnes muus dokumendis – nagu laiendamisklausel hanke alusdokumentides, kui avalikustamise ja õiguskindluse nõuded ning sellest tulenevalt läbipaistvuse nõue on täidetud.

(vt punktid 51, 52, 55 ja 56)
Oluline on märkida, et direktiivi 2001/83 kohaldamisalast väljajätmine, mis on ette nähtud artiklis 3, viitab üksnes apteegis „valmistatud“ ravimitele, see tähendab neile, mis on toodetud apteegis ehk ekstemporaalsetele ja seeriaviisilistele ravimitele. Ravim Avastin ei kuulu neist kumbagi kategooriasse. Lisaks ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et Avastini ümberpakendamistoimingud, mis viidi läbi põhikohtuasjas käsitlusel olevate riiklike meetmetega kooskõlas, ei muuda sisuliselt selle ravimi koostist, vormi ega muid olulisi elemente. Need ümberpakendamistoimingud ei ole samastatavad Avastinist kas ekstemporaalsetele või seeriaviisiliste ravimite kujul tuletatud uue ravimi „valmistamisega“. Järelikult ei saa need kuuluda direktiivi 2001/83 artikli 3 kohaldamisalasse.

Direktiivi 2001/83, muudetud direktiiviga 2012/26, artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused riiklikud meetmed nagu põhikohtuasjas kõne all olevad, mis määravad kindlaks, millistel tingimustel võib Avastini ümber pakendada selleks, et kasutada seda oftalmoloogiliste näidustuste raviks, mida müügiluba ei hõlma.

Põhikohtuasjaga analoogses olukorras on Euroopa Kohus otsustanud, et Avastini ümberpakendamine selleks, et seda kasutada müügiloas märgitust erinevatel näidustustel silmahaiguste raviks, ei vaja uut müügiliba, eeldusel, et see toiming ei too kaasa ravimi muutmist ja see viiakse läbi üksnes niisugust toimingut ette nägevate individuaalsete retseptide alusel (11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Novartis Pharma, C‑535/11, EU:C:2013:226, punkt 42). Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab faktilisi asjaolusid küll veel kontrollima, kuid Avastini ümberpakendamine põhikohtuasjas käsitletavate riiklike meetmetega ette nähtud tingimustes ei vaja seega müügiluba, kuna see toiming on arsti poolt individuaalse retsepti alusel ette kirjutatud ja see on teostatud apteekri poolt eesmärgiga seda ravimit haiglates manustada.

(vt punktid 72, 75 ja 79 ning resolutsiooni punkt 2)
Põhimõtteliselt võib poole huvi tühistamishagi vastu säilida, kui see võib olla aluseks võimalikule vastutuse tuvastamise hagile. Põhjendatud huvi esinemiseks piisab, kui kahju hüvitamise hagi võidakse esitada ja see ei ole ainult hüpoteetiline. Põhjendatud huvi tühistamishagi esitamiseks võib tuleneda liikmesriigi kohtus algatatud mis tahes menetlusest, milles liidu kohtus vaidlustatud akti võimalik tühistamine võib anda hagejale mingi eelise.

Mis selles osas puutub ühelt poolt liidu kohtu menetluses olevasse hagisse komisjoni sellise otsuse peale, milles on palutud tuvastada liikmesriigile pangale tehtud kapitalisüstis seisneva riigiabi vastuolu liidu õigusega, ja teiselt poolt liikmesriigi kohtute menetluses olevasse hagisse, milles on palutud tuvastada nimetatud panga kriisilahenduse otsuse vastuolu riigisisese õigusega, arvestades lahutamatuid seoseid nimetatud otsuste vahel, mis näitavad eelkõige, et kõnealune riigiabi anti nimetatud panga kriisilahenduse raames, siis tuleb tõdeda, et Üldkohtul ei ole õigust – asumata liikmesriigi kohtu asemele, hindamaks selle tühistamishagi põhjendatust, mis on nende kriisilahenduse otsuse peale esitanud – võtta seisukohta, et kuna viimati nimetatud hagi ese ei olnud sama, mis Üldkohtus esitatud hagil, ei saa vaidlusaluse otsuse võimalik tühistamine mingil moel mõjutada hinnangut, mille liikmesriigi kohtud annavad nende menetluses olevale hagile.

Nimelt ei tule liidu kohtul, kes analüüsib talle hagi esitamiseks põhjendatud huvi olemasolu, hinnata liikmesriigi kohtule riigisisese õiguse alusel esitatud hagi põhjendatuse tõenäosust ja seega asendada seda kohut niisuguse hinnangu andmisel. Siiski on vajalik ‐ kuid piisav ‐, et liidu kohtule esitatud tühistamishagi annaks oma tulemuselt selle esitanud isikule mingit kasu.

(vt punktid 42–44, 52, 55 ja 56)
Tuleb nentida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse menetluseeskirju üldiselt alates päevast, mil need jõustuvad (11. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, C‑610/10, EU:C:2012:781, punkt 45), erinevalt materiaalõiguse normidest, mida tõlgendatakse tavaliselt nii, et need on enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui selline võimalus nähtub selgelt nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest (vt selle kohta 12. novembri 1981. aastaMeridionale Industria Salumi jt, 212/80–217/80, EU:C:1981:270, punkt 9, ning 23. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, punkt 31).

Tuleb lisada, et uus õigusnorm on kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub, ja seda ei kohaldata varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele; õigusnormi kohaldatakse nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti (vt selle kohta 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Moravia Gas Storage, C‑596/13 P, EU:C:2015:203, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 26 ja 27)
18. märtsil 1999 sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta, mis on lisatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt võib tööandja õppetöö lõppemise päeval lõpetada tähtajalise teenistussuhte õppeaastaks ametisse nimetatud ajutisest ametnikust õpetajatega põhjendusel, et nende ametisse nimetamise aluseks olnud vajadusest ja kiireloomulisusest tulenevad tingimused ei ole sellel kuupäeval enam täidetud, samas kui tähtajatu teenistussuhe alalisest ametnikust õpetajatega jätkub.

Asjaolu, et õppetöö lõppedes ei lõpe ega peatu alalistest ametnikest õpetajate teenistussuhe, on nimelt nende töötajate töösuhtele kui sellisele loomuldasa omane. Nad ongi mõeldud täitma püsivat ametikohta just seetõttu, et neil on tähtajatu teenistussuhe.

Mis puudutab selliseid tähtajalisi töösuhteid nagu puudutatud isikute teenistussuhe, siis neile on seevastu iseloomulik, nagu nähtub ka raamkokkuleppe klausli 3 punktist 1, et tööandja ja töötaja on töölepingu sõlmimisel kokku leppinud, et töösuhe lõpeb objektiivselt määratletud tingimuste esinemisel, nagu konkreetse ülesande lõpetamine, konkreetse sündmuse toimumine või konkreetse kuupäeva saabumine (vt selle kohta 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, punkt 57, ja kohtuotsus Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, punkt 60).

Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 33–36 on sisuliselt meenutatud, on raamkokkuleppe kohaselt nii tähtajaliste kui ka tähtajatute töölepingute kasutamine põhimõtteliselt õiguspärane, ilma et oleks sätestatud tingimusi, mille esinemise korral ühte või teist võimalust kasutada tuleks, ning seetõttu ei saa antud olukorras kõnealuse kokkuleppe alusel karistada tööandjat sellise erineva kohtlemise eest, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis seisneb üksnes selles, et tähtajaline töösuhe lõppes teatud kuupäeval, samas kui tähtajatu töösuhe sel päeval ei lõppenud.

(vt punktid 43, 44, 46 ja 54 ning resolutsiooni punkt 1)
Tulenevalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 127 lõikest 1 on menetluse käigus uute väidete esitamine keelatud, välja arvatud juhul, kui need tuginevad õiguslikele või faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.

Poolte nõuete suhtes kehtib põhimõtteliselt nende muutmatuse nõue. Üldkohtu kodukorra hagiavalduse muutmist käsitlevas artiklis 86 on kodifitseeritud varasem kohtupraktika, mis käsitleb võimalikke erandeid sellest nõuete muutmatuse põhimõttest. Kõnealune artikkel 86 näeb ette, et kui akt, mille tühistamist nõutakse, on asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese, võib hageja selle uue asjaolu arvesse võtmiseks muuta hagiavaldust enne menetluse suulise osa lõppemist või enne Üldkohtu otsust lahendada kohtuasi ilma menetluse suulise osata. Kuna kõnealune artikkel 86 teeb erandi muutmatuse põhimõttest, tuleb seda tõlgendada kitsalt.

Kui nimetatud kodukorra artikkel 84 lubab hagejal esitada üksnes uusi õigusväiteid, lubab artikkel 86 aga seevastu muuta hagi eset, see tähendab sõnastada oma nõuded ümber, kui akt, mille tühistamist nõutakse, on asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese. Nimelt nõuab hagiavalduse muutmine, et hageja märgiks ühemõtteliselt ning piisavalt selgelt ja täpselt hagi eseme ning oma nõuded, et Üldkohus ei otsustaks ultra petita. Seda arvestades peab muutmisavaldus Üldkohtu kodukorra artikli 86 lõike 4 punkti a kohaselt sisaldama muu hulgas nõudeid, mida muudetakse.

(vt punktid 52–54, 56 ja 59)
55

Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui osalisriigi poolt kolmanda riigi kodaniku suhtes, kellel on teise osalisriigi antud kehtiv elamisluba, tehtud tagasisaatmisotsus koos sisenemiskeeluga täidetakse juba siis, kui mainitud sättes ette nähtud konsulteerimismenetlus on pooleli, juhul kui hoiatusteate sisestanud osalisriik peab asjaomast kolmanda riigi kodanikku ohuks avalikule korrale või riigi julgeolekule, kuid see ei mõjuta selle kodaniku õigust panna hiljem teise osalisriiki tagasi pöördudes maksma õigused, mis elamisluba talle annab. Kui aga konsulteerimismenetluse algusest on möödunud mõistlik aeg ja konsulteerimistaotluse saanud osalisriik taotlusele ei vasta, siis peab hoiatusteate sisestanud osalisriik sisenemiskeeldu puudutava hoiatusteate tühistama ja vajaduse korral kandma kolmanda riigi kodaniku oma riigi sisenemiskeeluregistrisse.
72

Selle sätte kohaselt on vahistamismäärust täitev õigusasutus juhul, kui on kindlaks tehtud, et üks lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustest on täidetud, kohustatud Euroopa vahistamismääruse täitma, vaatamata sellele, et asjaomane isik puudus kohtulikult arutelult, mille tulemusel otsus tehti (10. augusti 2017. aasta kohtuotsus, Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, punkt 55).
29

Kohtumenetlusega seotud kulude kohta on määruses nr 805/2004 kaks erisätet. Määruse artikkel 7 näeb ette, et kui kohtuotsus sisaldab täitmisele pööratavat otsust kohtumenetlusega seotud kulude kohta, kinnitatakse see Euroopa täitekorraldusena ka nende kulude suhtes, kui võlgnik ei ole kooskõlas päritoluliikmesriigi seadustega esitanud kohtumenetluste käigus eraldi vastuväidet oma kohustuse suhtes need kulud kanda.
18

Peale selle märgib nimetatud kohus, et kohtuotsus Taricco ei käsitle küsimust, kas sellega antud juhis on kooskõlas Itaalia põhiseadusliku korra ülimuslike põhimõtetega, ja paneb selle ülesande sõnaselgelt liikmesriigi pädevatele kohtutele. Sellega seoses toob ta esile, et kohtuotsuse punktis 53 on märgitud, et kui liikmesriigi kohus otsustab jätta karistusseadustiku vaidlusalused sätted kohaldamata, peab ta ühtlasi jälgima, et puudutatud isikute põhiõigused saaksid tagatud. Ta lisab, et nimetatud kohtuotsuse punktis 55 on täpsustatud, et selline kohaldamata jätmine on mõeldav vaid tingimusel, et liikmesriigi kohus kontrollib, kas süüdistatavate õigused on tagatud.
59

Kokkuvõttes, niisuguses kontekstis tähendaks see, kui nõustuda määruse nr 2201/2003 mõttes „hariliku viibimiskoha“ niisuguse tõlgendusega, et määrava tähtsusega tegur on vanemate algne kavatsus koha suhtes, mis „oleks pidanud olema“ see viibimiskoht, et siseriiklikud kohtud on kohustatud kas koguma hulga tõendeid ja ütlusi, et see kavatsus kindlalt välja selgitada – mis oleks aga raskesti ühildatav tagasitoomise menetluse kiireloomulisusega –, või tegema oma otsuse ilma kõigi asjassepuutuvate tõenditeta, mis tekitaks õiguslikku ebakindlust.
1.

Kuna Iirimaa: – ei ole taganud, et Athlone’i, Cork City, Enniscorthy, v.a Killagoley townland, Fermoy, Mallow’, Midletoni, Ringaskiddy ja Roscommon Towni linnastutes asulareovee ja mahasadanud vihmavee kogumiseks kasutatavas ühises süsteemis hoitakse kogutud vett ning juhitakse seda puhastitesse vastavalt nõuetele, mis tulenevad nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivist 91/271/EMÜ asulareovee puhastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu22. oktoobri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1137/2008), siis on Iirimaa rikkunud direktiivi 91/271 artikli 3 lõigetest 1 ja 2, I lisa punktist A ning joonealusest märkusest 1 tulenevaid kohustusi; – ei ole korraldanud Arklow’, Athlone’i, Ballybofey/Stranorlari, Cobh’i, Cork City, Enfieldi, Enniscorthy, Fermoy, Killybegsi, Mallow’, Midletoni, Passage/Monkstowni, Rathcormaci, Ringaskiddy, Ringsendi, Roscommon Towni, Shannon Towni, Tubbercurry ja Youghali linnastutes kogutud vee bioloogilist või muud sellega võrdväärset puhastust, on Iirimaa rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 91/271 (muudetud määrusega nr 1137/2008) artikli 4 lõigetest 1 ja/või 3 koostoimes direktiivi 91/271 artikliga 10 ning I lisa punktiga B; – ei ole taganud, et kogumissüsteemidesse sisenev Athlone’i, Cork City, Dundalki, Enniscorthy, v.a Killagoley townland, Fermoy, Killarney, Killybegsi, Longfordi, Mallow’, Midletoni, Navani, Nenaghi, Portarlingtoni, Ringsendi, Roscrea ja Tralee linnastute asulareovesi läbib enne selle tundlikele aladele juhtimist põhjalikuma puhastuse, kui on kirjeldatud direktiivi 91/271 muudetud redaktsiooni artiklis 4 ning kooskõlas sama direktiivi muudetud redaktsiooni I lisa punkti B nõuetega, on Iirimaa rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 91/271 (muudetud määrusega nr 1137/2008) artikli 5 lõigetest 2 ja 3 koostoimes sama direktiivi muudetud redaktsiooni artikliga 10 ning I lisa punktiga B kehtestatud nõuetega; ja – ei ole taganud, et Arklow’ ja Castlebridge’i linnastute asulareoveepuhastitest väljuva vee juhtimine toimub eelnevate eeskirjade ja/või erilubade alusel, on Iirimaa rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 91/271 (muudetud määrusega nr 1137/2008) artiklist 12.