ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16.

Märgin kõigepealt, et kõik kirjalikke seisukohti esitanud pooled vastavad sellele küsimusele eitavalt. Ma olen selle järeldusega nõus. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule nimelt liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on. ( 3 ) Käesoleval juhul on nii määruse artikli 23 lõike 1 kontekst kui ka eesmärk viinud mu järeldusele, et seda sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui litsentsiaat saab esitada hagi seoses selle kaubamärgi rikkumisega, mille kohta litsents on antud, kui see litsents pole sellesse registrisse kantud.
1.

Käesolev Poola eelotsusetaotlus käsitleb väga erilist käibemaksuga seotud maksustatavat teokoosseisu. Kui maksukohustuslane lõpetab oma majandustegevuse, võib liikmesriik maksustada sel hetkel veel säilitatud ettevõtte vara. Eeltingimuseks on see, et maksukohustuslane peab olema ettevõtte vara hulka kuuluvad asjaomased kaubad soetanud sisendkäibemaksu mahaarvamisest tulenevalt ilma käibemaksukoormuseta. Maksustamise eesmärk on vältida võimalust, et maksukohustuslane saab selle tulemusena kasutada kaupu isiklikuks tarbeks käibemaksuvabalt.
37.

Nagu Austria valitsus tõendas, välistatakse 18. eluaasta täitumisele eelnenud õpingute ja teenistuse aja arvessevõtmine põhikohtuasjas käsitletavate siseriiklike õigusnormidega just selleks, et ühtlustada kuupäev, millest alates hakatakse tegema sissemakseid ametnike pensioniskeemi, ja selleks, et säilitada vanusepiir, millest alates on õigust saada vanaduspensioni. Niisugused õigusnormid väljendavad seega seda, et liikmesriigid võivad kutsealaste sotsiaalkindlustuskavade puhul direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 2 alusel vabalt kindlaks määrata vanusepiiri ametnike pensioniskeemiga liitumiseks ja sellest pensionihüvitiste saamiseks. Ka on selle lõike sõnastus niisugune, et see võimaldab liikmesriikidel mitte ainult kehtestada töötajate või töötajate rühmade või kategooriate puhul erinevad vanusepiirid, vaid võtta ka meetmed, mis tagavad kutsealase sotsiaalkindlustuskava raames sama liitumise või pensioni‑ või invaliidsushüvitiste saamise vanusepiiri.
71.

Arvan, et tulu saamise eesmärgi kriteerium on käesolevas kohtuasjas täidetud. Ooteruumidesse või treeningsaali paigaldatud televiisorite kaudu telesaadete levitamise eesmärgiks on pakkuda keskuse patsientidele meelelahutust ning eelkõige tekitada tunne, et ootamisele või taastusravitreeningule kuluv aeg on tegelikust lühem. Tegu on lisateenuse osutamisega, mille järele pole mõistagi meditsiinilist vajadust, ent mis avaldab mõju kõne all oleva keskuse tasemele ning ligitõmbavusele, andes sellele niimoodi konkurentsieelise.
53.

Analoogia alusel olgu märgitud, et tuginedes proportsionaalsuse põhimõttele, leidis Euroopa Kohus käibemaksu valdkonnas, et selle maksu tasumise eest vastutuse panemist mõnele muule isikule kui maksu tasumise eest vastutav isik, isegi kui see isik on volitatud maksulaopidaja, kellel lasuvad direktiivis 92/12 ette nähtud konkreetsed kohustused, võimaldamata tal maksu tasumise kohustusest vabaneda, kui ta tõendab, et ei ole üldse seotud selle maksu tasumise eest vastutava isiku tegevusega, tuleb pidada proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus olevaks. Euroopa Kohus on põhjendanud seda lahendust, märkides, et „on ilmselgelt ebaproportsionaalne pidada maksukohustuslast vastutavaks maksutulude laekumata jäämise eest, mille on põhjustanud kolmandate isikute tegevus, millele tal ei olnud mingit mõju“ ( 21 ). Viidates oma varasemale kohtupraktikale, leidis Euroopa Kohus, et lisaks „ei ole liidu õigusega vastuolus nõuda, et muu kui maksu tasumise eest vastutav isik võtaks kõik meetmed, mida temalt võib mõistlikult nõuda, et tagada see, et tema sooritatav tehing ei too kaasa tema osalemist maksupettuses“. ( 22 )
77.

Selles osas, mis puudutab kooskõla määrusega nr 1260/2001, märgin, et nimetatud määruse artikli 15 lõigetes 1 ja 2 on sõnaselgelt viidatud „eksporditavale” ülejäägile, mitte „eksporditud” ülejäägile. On selge, et laos hoitavad suhkrukogused on eksporditavad, kuid mitte veel eksporditud. Seetõttu on nende koguste arvessevõtmine eksporditava ülejäägi arvutamisel täielikus kooskõlas määruse nr 1260/2001 artikliga 15; seda tegemata jättes mindaks selle artikliga vastuollu. Peale selle tuleneb määruse nr 1260/2001 artikli 15 lõikest 3, kus on jätkuvalt – ka pärast artikli 15 lõikes 2 ette nähtud korrigeerimist perioodi 2001/2002–2005/2006 lõpul – viidatud „tõenäolisele” kogukahjumile, et see kahjum ei pruugi veel olla täielikult tekkinud. ( 45 ) Euroopa Kohus märkis oma otsuses Jülich I, et „tõenäolise kogukahjumi arvutamise meetodi eesmärk on igal juhul määrata ettenägevalt ja konventsionaalselt kindlaks kahjum, mis on tingitud tarbimist ületava ühenduse toodangu müügist”. ( 46 )
18.

Praegu kohtuasja menetlev Korkein hallinto-oikeus (kõrgeim halduskohus) leidis, et asja lahendamisel on oluline liidu õigusele antav tõlgendus, ning esitas Euroopa Kohtule 10. märtsil 2015 ELTL artikli 267 kohaselt järgmised küsimused: „1. Kas direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu pensioni lisamaksu puudutavad Soome tulumaksuseaduse § 124 esimene ja neljas lõik kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse ja sellest tulenevalt on harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud vanuse alusel diskrimineerimise keeld käesolevas asjas kohaldatav? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kas direktiivi 2000/78 artikli 2 lõiget 1 ja lõike 2 punkti a või punkti b ning harta artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu pensioni lisamaksu puudutavad Soome tulumaksuseaduse § 124 esimene ja neljas lõik, mille alusel füüsilise isiku pensionilt, mille saamine sõltub vähemalt kaudselt isiku vanusest, tuleb teatud juhtudel maksta rohkem tulumaksu kui sama suurusega palgatulult? 3. Kui niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu pensioni lisamaksu puudutavad sätted on vastuolus nimetatud direktiivi 2000/78 ja harta sätetega, siis tuleb käesoleval juhul kontrollida, kas nimetatud direktiivi artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et pensioni lisamaksu sarnast siseriiklikku regulatsiooni võib siiski pidada objektiivselt ja asjakohaselt põhjendatuks nimetatud direktiivi sätete tähenduses, eelkõige tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmavate õigustatud eesmärkide alusel, kuna – nagu nähtub Soome tulumaksuseadust ettevalmistavatest materjalidest – pensionist saadava tulu lisamaksustamise eesmärgiks on koguda maksutulu maksujõulistelt pensionisaajatelt, vähendada pensioni ja palgatulu maksumäära erinevust ning suurendada vanemate inimeste motivatsiooni jätkata aktiivset tööelu?”
40.

Euroopa Kohus mõistagi ei välista, et on olemas „ehitustöid, mille eripärade tõttu on vajalik teatud pädevus, mida ei ole võimalik saavutada mitme ettevõtja piiratumate võimaluste liitmisega” ( 10 ), millisel juhul on kohane „nõuda, et üksainus ettevõtja täidaks asjaomased pädevuse miinimumnõuded või vajaduse korral kasutaks piiratud hulka ettevõtjaid vastavalt direktiivi 2004/18 artikli 44 lõike 2 teisele lõigule, tingimusel et see nõue on asjaomase hanke objektiga seotud ja proportsionaalne” ( 11 ). Samas leiab ta, et „selline juhtum [esineb] erandlikes olukordades”, ( 12 ) kinnitades sellest tulenevalt, et „direktiiviga 2004/18 on vastuolus siseriiklikus õiguses sellise nõude kehtestamine üldnormina nagu seda on tehtud seadusandliku dekreedi nr 163/2006 artikli 49 lõikes 6 sätestatud õigusnormis” ( 13 ).
67.

Kõigist eespool toodud järeldustest tulenevalt teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et direktiivi 2010/64 artikli 1 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et need ei kuulu kohaldamisele sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus liikmesriigi kohus kavatseb välisriigi kohtuotsuste tunnustamise siseriikliku menetluse käigus tõlkida selle riigi menetluskeelde teise liikmesriigi kohtu otsuse. Lisaks tuleb raamotsuse 2009/315 artikli 4 lõiget 2 ja artikli 5 lõiget 1 ning otsust 2009/316 tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus see, kui liikmesriigi karistusregistrisse kande tegemine teise liikmesriigi kohtu poolt kriminaalasjas tehtud süüdimõistva otsuse kohta seatakse sõltuvusse sellise menetluse eelnevast rakendamisest.
39.

Nimelt, kui jätta määruse nr 261/2004 jõustamise eest vastutavale siseriiklikule asutusele ülesanne rakendada subjektiivseid õigusi, mis lennureisijatele selle määruse alusel on antud, ja sundida lennuettevõtjaid maksma selle määruse sätete alusel tasumisele kuuluvat hüvitist, viiks see vältimatult liidu õiguse tõlgendamise erinevusteni, mis on lähtekohaks lennureisijate õiguskindluse puudumisele. Seega kujutan väga hästi ette olukorda, kus nimetatud määruse jõustamise eest vastutav siseriiklik asutus, kellele on esitatud individuaalne kaebus, leiab, et lennu tühistamine ei olnud põhjustatud erakorralistest asjaoludest, ning rahuldab lennureisija taotluse, sundides lennuettevõtjat talle hüvitist maksma, samas kui samal ajal või hiljem asja menetlev pädev kohus leiab, et niisugused asjaolud on tuvastatud ning järelikult hüvitist maksta ei tule.
54.

Seda arvestades mindaks seadusandja tahtega vastuollu, kui kindlustustehingute suhtes kohaldatava maksuvabastusega soovitaks hõlmata kindlustusandja iga delegeeritud tegevust. Seda seetõttu, et see hõlmaks näiteks ka olukorda, kus kindlustusandja ostab kolmandatelt isikutelt kontorikaupu, sest vabadus valida tegevuse korraldamise mudel väljendub ka selles, et kindlustusandja ei pea valmistama vajalikke kontorikaupu omaenda ettevõttes.
23.

Põhikohtuasjas esitatud nõue tuleb selle olemuse põhjal liigitada pigem lepinguvälisel vastutusel põhinevaks nõudeks, nagu Euroopa Kohus on seda varem teinud lepingueelsete läbirääkimiste süülise katkestamise puhul. ( 9 ) Need on käesolevas asjas vaatlusaluse nõudega sarnased selle poolest, et ka siin puudub „õiguslik kohustus […], mille isik on endale vabatahtlikult teise isiku ees võtnud” ( 10 ), ja lõpuks rajaneb esitatud nõue etteheitel ühe äripartneri ebalojaalse käitumise kohta ( 11 ).
102.

Nii et arvestades, et Schrobenhauseni maksukeskus otsustas J. Plöckli poolset ühendusesisest teise liikmesriiki toimetamist maksustada, tuleb sellest järeldada, et tal olid olemas kõik andmed, mis on vajalikud selle tõendamiseks, et see toimus „ettevõtte vajadusteks“ ja niisiis maksukohustuslasele, „kes sellena tegutseb“. Selles mõttes on eriti tähtis asjaolu, et Schrobenhauseni maksukeskusel oli J. Plöckli esitatud arve, mis tõendas, et kõnesolev sõiduk müüdi D‑le. ( *40 ) Lisan, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tõendatuks ka seda, et J. Plöckl lähetas sõiduki Saksamaalt Hispaaniasse selleks, et kasutada seda seal edasi oma kutsetegevusega seotud eesmärkidel. ( *41 )
71.

Määruse nr 1169/2011 tekst, milles on „müügipakendis toit“ määratletud samal viisil nagu see oli varem määratletud toidu märgistamise direktiivi artikli 1 lõike 3 punktis b, ( *61 ) soosib samas üldiselt veelgi rohkem jaatavat vastust esimesele küsimusele. Nii on määruse nr 1169/2011 peamiseks eesmärgiks tagada, et tarbijad saavad asjakohast teavet tarbitava toidu kohta ning et neil võimaldataks toit identifitseerida ja seda asjakohasel viisil tarbida ning teha valikuid, mis vastavad isiklikele toitumisvajadustele. ( *62 ) See kehtib igasuguse lõpptarbijale mõeldud toidu suhtes, sealhulgas toitlustusettevõtjatele tarnitud toidu suhtes. ( *63 ) Mis tahes toidule, mis on ette nähtud tarnimiseks lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele, peab olema lisatud määruses sätestatud toidualane teave. ( *64 ) Lisaks määratleb määrus nr 1169/2011 erinevalt toidu märgistamise direktiivist mõiste „turuleviimine“. ( *65 ) See määratlus ei viita ainuüksi toidu müügile: see hõlmab ka muud liiki üleandmist ja turustamist. Ning lõpuks, ehkki artikli 8 lõige 6 kehtestab toidukäitleja kohustuse tagada, et lõpptarbijale antakse nõudmise korral kohustuslikku toidualast teavet, eeldab see säte, et kõnealune toit ei ole müügipakendis. Seega ei saa ma nõustuda sellega, et mingit toitu ei tuleks liigitada „müügipakendis toiduks“ sellepärast, et toidukäitlejalt nõutakse kohustuslikku toidualase teabe andmist lõpptarbijale.
40.

Artikli 19 lõike 2 sõnastus tähendab selgelt seda, et palve saanud liikmesriigi (käesoleval juhul Sloveenia) kohustused võtta G. Karimi olukorras olev taotleja tagasi langevad ära, kui see riik saab tõendada, et asjaomane isik on liikmesriikide territooriumilt lahkunud vähemalt kolmeks kuuks. See säte võimaldab palve saanud liikmesriigil hinnata, kas ta on tõepoolest vastutav liikmesriik Dublini III määruse tähenduses, võttes arvesse artikli 22 lõikes 2 mainitud otseseid või kaudseid tõendeid, mis võivad olla olulised.
53.

Võib-olla on kõnekas võrdlus eraõigusliku raadioringhäälinguorganisatsiooni olukorraga. Niisugune raadioringhäälinguorganisatsioon võib samuti – ja sageli see nii ongi – edastada oma saateid vaba juurdepääsuga, st võtmata kuulajatelt tasu. Et ta ei võta aga mingit tasu ega ole tal ka mingit muud riiklikku rahastamisvahendit, peab ta siiski oma tegevust rahastama, edastades „ärilisi teadaandeid“, kui tarvitada audiovisuaalmeediateenuste direktiivis ( 19 ) kasutatud terminit, st reklaame, sponseeritud saateid jms. Need ärilised teadaanded on mõeldud raadioringhäälinguorganisatsiooni saadete kuulajatele ning äriliste teadaannete edastamine ei ole saadete edastamisest lahutatav. Majanduslikust vaatevinklist kujutavad kõik need saated endast ringhäälinguorganisatsiooni tegevust, mida rahastatakse äriliste teadaannete tulust, mis moodustab selle raadioringhäälinguorganisatsiooni käibe. Seega arvatakse sisendkäibemaks kaupadelt ja teenustelt, mida see raadioringhäälinguorganisatsioon kasutab kogu oma tegevuseks, maha väljundkäibemaksust, mis on arvatud tema poolt arvele kantavate äriliste teadaannete hinna sisse. See sissearvamine õigustab seega tema õigust arvata maha kogu sisendkäibemaks.
61.

OECD näidislepingu selgitavatest märkustest ( *43 ) nähtub vastupidi, et just pankadele makstava intressi puhul, millega on tegemist käesolevas asjas, jätavad paljud tulu tekkimise riigid intressitulu maksustamata. Seda seetõttu, et refinantseerimiskulude tõttu ei saa ka panga asukohariigis kinni peetud maksu mahaarvamisega ära hoida liigset maksukoormust, kuna asukohariik nõuab sellisel juhul sisse vaid väikese maksu või jätab selle üldse sisse nõudmata. OECD näidislepingu artikli 23A lõike 2 teise lause ja artikli 23B lõike 1 teise lause kohaselt on mahaarvamine nimelt piiratud maksuga, mille peab asukohariik kinni asjaomaselt netotulult. ( *44 ) Seetõttu ei ole ka käesoleval juhul näha, et Portugali Vabariik saaks piiratud maksukohustustega isikute ebasoodsamasse olukorda seadmise korvata, pannes topeltmaksustamise vältimise lepingu raames asukohariigile mahaarvamise kohustuse, nagu on Euroopa Kohus seda põhimõtteliselt tunnustanud dividendidelt lõplikult kinnipeetava maksu puhul. ( *45 )
71.

Õiguskindluse suhtes pean lisaks vajalikuks meelde tuletada, et on olemas mitmesugused määruse nr 207/2009 ja rakendusmääruse sätted, mille aluseks on seadusandja huvi saavutada see, et ühenduse kaubamärkide register vastaks tegelikkusele. See mõte ilmneb selgelt mehhanismidest, mis on kavandatud selleks, et lahendada erinevusi kaitse tegelikkuse – nagu seda tajub kaubamärgiomanik – ja selle registris kajastatuse vahel. Seega on ühtlustamisamet rakendusmääruse eeskirja 30 lõike 4 alusel kohustatud teavitama pikendamise taotlejat tema taotluses tuvastatud puudustest; määruse nr 207/2009 artikli 26 lõikega 2 on lubatud kaubamärgitaotlust teatud määral muuta, ka siis, kui see on juba avaldatud; ja viimati nimetatud määruse artiklis 81 on ette nähtud õigus taotleda, tingimusel et on täidetud teatud nõuded, restitutio in integrum’it, kui kaubamärgiomanikul ei olnud võimalik tähtaega järgida.
40.

Direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljas taane lubab liikmesriikidel kasutada võimalust kohustada postiteenuse osutajaid kaasrahastama siseriikliku reguleeriva asutuse kulusid. Direktiivi 97/67 artikli 22 lõikes 1 on nähtud ette, et liikmesriigid määravad „postisektoris ühe või mitu siseriiklikku reguleerivat asutust“. ( 15 ) Selle direktiivi artikli 22 lõikes 2 on veel täpsustatud nende ülesandeid. Selle lõike kohaselt on nende asutuste „konkreetne ülesanne […] tagada käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmine, kehtestades eelkõige järelevalve‑ ja reguleerimismenetlused universaalteenuse osutamise tagamiseks“. ( 16 ) Sellegipoolest ei ole nimetatud universaalteenusega seotud ülesanne ainus ülesanne, sest direktiivi 97/67 artikli 22 lõikes 2 on jätkatud, et siseriiklikele reguleerivatele asutustele „võidakse panna ka vastutus konkurentsieeskirjade täitmise tagamise eest postisektoris“. Need asutused etendavad tähtsat rolli ka teabe edastamisel kontrollideks ja statistilistel eesmärkidel. ( 17 ) Kuid ka siin ei ole postiteenuse osutajate kohustus edastada siseriiklikele reguleerivatele asutustele see teave piiratud nii, et nimetatud kohustus on üksnes teenuseosutajatel, kes osutavad teenuseid, mis kujutavad endast universaalteenust, ( 18 ) nagu oli märgitud juba direktiivi 2008/6 seletuskirjas. ( 19 )
57.

Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et rahvusvahelise kohtualluvuse kontrolli staadiumis ei hinda asja menetlev kohus lepinguvälise võlasuhte puudumise tuvastamise nõude vastuvõetavust ega põhjendatust siseriikliku õiguse sätete alusel, vaid teeb üksnes kindlaks seosed kohtu asukohariigiga, mis õigustab asja allumist sellele kohtule määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 alusel ( 41 ). Samuti leidis kohus, et määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 kohaldamisega seoses võib kohus, kelle poole on pöördutud, lugeda hageja väited lepinguvälise vastutuse tingimuste täitmise kohta tõendatuks ainult selleks, et kontrollida asja kuuluvust enda alluvusse selle sätte alusel ( 42 ). Lõpuks on Euroopa Kohus otsustanud, et määruse nr 44/2001 alusel kohtualluvuse kontrollimisel ei pea läbi viima üksikasjalist tõendite kogumise menetlust seoses vaidlusaluste faktiliste asjaoludega, mis on ühtaegu olulised nii kohtualluvuse kindlakstegemisel kui ka väidetava õiguse olemasolu kontrollimisel, ning et kohus, kellele hagi esitati, võib siiski asja rahvusvahelise kohtualluvuse kontrollimisel arvestada kogu tema käsutuses olevat teavet, sealhulgas vajaduse korral ka kostja esitatud vastuväiteid ( 43 ).
85.

Kõiki esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Raad van State van België (Belgia Riiginõukogu) esitatud küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (mida on muudetud komisjoni 30. novembri 2011. aasta määrusega (EL) nr 1251/2011) artikli 53 lõiget 2 koostoimes võrdse kohtlemise põhimõttega ja läbipaistvuse kohustusega tuleb tõlgendada nii, et hankija ei ole kohustatud teatama potentsiaalsetele pakkujatele hanketeates või hankedokumentides pakkumuste hindamise meetodit, mida kasutatakse selleks, et hinnata, mil määral on hanketeates või hankedokumentides eelnevalt avaldatud edukaks tunnistamise kriteeriumid täidetud, tingimusel et niisugune meetod, mis võeti vastu pärast pakkumuste esitamise tähtaja möödumist, aga enne nende avamist, a) ei muuda edukaks tunnistamise kriteeriume ja nende kriteeriumide suhtelist osakaalu, nagu need tehti teatavaks hanketeates või hankedokumentides; b) ei sisalda tegureid, mis oleksid – kui need oleksid teada olnud pakkumuste koostamise ajal – võinud pakkumuste koostamist mõjutada, ja c) ei ole vastu võetud, võttes arvesse tegureid, millel võiks olla ühte pakkujatest diskrimineeriv mõju. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on need tingimused täidetud.
66.

Lõpuks sätestab Dublini III määruse artikli 18 lõike 2 teise lõigu lõpuosa, et taotluse läbivaatamise peab lõpule viima palve saajaks olevas riigis. Ehkki see põhimõte välistab taotleja kahjuks igasuguse ebasoodsamasse olukorda seadmise, ei saa taotleja siiski nõuda soodsamat kohtlemist kui see, mis talle sai osaks enne varjamist. Selge on see, et taotleja ei saa tugineda sellele, et palve esitajaks oleva sellise riigi ametiasutustel, kuhu ta ebaseaduslikult läks, puudub teave, selleks et takistada palve saajaks olevas riigis – kes on vastutav riik Dublini III määruse tähenduses – üldiselt heaks kiidetud praktika kohaldamist.
183.

Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremeni (Bremeni kõrgeim piirkondlik kohus) esitatud küsimustele järgmiselt: Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega) artikli 1 lõiget 3, tuleb tõlgendada nii, et see ei ole alus jätmaks täitmisele pööramata Euroopa vahistamismäärust, mis on tehtud kas kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise eesmärgil, karistuse või vabadusekaotuslike meetmete täitmisele pööramiseks seetõttu, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis eksisteerib oht, et rikutakse üleantava isiku põhiõigusi. Vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskaitseasutustel tuleb teostada proportsionaalsuse kontroll, et kohandada Euroopa vahistamismääruse tegemise vajadust vastavalt rikkumise laadile ja karistuse täideviimise konkreetsetele eeskirjadele. Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjades, mida iseloomustavad vahistamismääruse teinud liikmesriigis valitsevate kinnipidamistingimuste süsteemsed puudused, võib täitev õiguskaitseasutus taotleda vahistamismääruse teinud õiguskaitseasutuselt, kui vaja siis pädevate siseriiklike asutuste vahendusel, kõik vajalikud andmed, mis võimaldavad tal hinnata iga konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades, kas tagaotsitava isiku üleandmine paneb viimase olukorda, kus tema suhtes kohaldatakse ebaproportsionaalseid kinnipidamistingimusi. Lisaks tuleb vahistamismääruse teinud liikmesriigil vastavalt ELL artiklist 6 tulenevatele kohustustele ja kohustustele, mis tal on vastavalt vastastikuse usalduse ja lojaalse koostöö põhimõtetele, võtta kõik vajalikud meetmed, sealhulgas teha karistusõiguses läbiviimisele kuuluvad reformid, et tagada, et kõnealune isik kannab talle määratud karistuse ära tingimustes, kus tema põhiõigusi austatakse ning et see isik saaks kasutada kõiki kättesaadavaid õiguskaitsevahendeid, et kaitsta oma isikuvabadusi.
77.

Ühtlustamisamet märgib seejärel, et määruse nr 216/96 artikli 8 lõike 3 sõnastusest ilmneb, et ühtlustamisameti apellatsioonikoja menetluses võib vastustaja oma seisukohtade esitamisel kasutada vaidlusaluse otsuse vaidlustamise õigust. Seega on vastustajal ainuüksi tulenevalt oma vastaspoole staatusest õigus vaidlustada vastulausete osakonna otsuse kehtivus. Pealegi ei piira see säte seda õigust ainult väidetega, mis on juba kaebuses esitatud. Tegelikult näeb see säte ette, et nõuded puudutavad küsimust, mida kaebuses ei olnud tõstatatud. Pealegi ei viita see säte üldse asjaolule, et vastustaja oleks pidanud ise esitama kaebuse vaidlusaluse otsuse peale. Neid mõlemaid õiguskaitsevahendeid on võimalik kasutada otsuse vastu, millega rahuldatakse vastulause ja lükatakse tagasi ühenduse kaubamärgi registreerimistaotlus, mida on muu hulgas kinnitanud kohtuotsus Intesa Sanpaolo vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – MIP Metro (COMIT) ( 25 ) .