ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑578/11 P

Deltafina SpA

versus

Euroopa Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Keelatud kokkulepped — Toortubaka ostu ja esmase töötlemise turg Itaalias — EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus — Kaitse trahvide eest — Koostöökohustus — Kaitseõigused — Kohtuliku kontrolli piirid — Õigus õiglasele kohtulikule arutamisele — Tunnistajate või poolte ärakuulamine — Mõistlik tähtaeg — Võrdse kohtlemise põhimõte”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 12. juuni 2014

Liidu konkurentsiõiguses on trahvi vähendamisel vastutasuna süüdistatud ettevõtja koostöö eest sellel ettevõtjal koostöö tegemise kohustus. Isegi kui komisjon nõustub sellega, et ettevõtja võib oma koostöö komisjoniga tahtmatult avalikustada teistele sama keelatud kokkuleppe pooltele, ei õigusta see nõustumine ettevõtja omaalgatuslikku avalikustamist ning see ei sea kahtluse alla tuvastatud koostöökohustuse rikkumist selle äriühingu poolt. Kui avalikustamine on omaalgatuslik, ei ole see vältimatu. (vt punkt 53)

Isegi kui eksisteerib Üldkohtu sagedane ja õiguspärane praktika kuulata tehnilistes küsimustes või keerukate faktiliste asjaolude kohta ära isikuid, kes esindavad asjakohaseid üksikasju tundvaid pooli, siis juhul, kui Üldkohtu poolt hageja advokaadile ja asjaga tegelenud komisjoni ametnikule esitatud küsimused puudutavad eelkõige fakte, mille suhtes on pooled erimeelel, ent ei nähtu, et puudutatud isikud oleks ära kuulatud nende eriliste tehniliste oskusteadmiste tõttu, on Üldkohus ületanud nende toimingute piire, mida on lubatud teha eespool viidatud praktika raames, kuna Üldkohtu küsimused puudutasid fakte, mis pidid olema tuvastatud ‐ vajadusel tunnistajate abiga ‐ Üldkohtu kodukorra artiklis 68 ette nähtud menetluskorra kohaselt. Seda puudust puudutavat väidet ei muuda vastuvõetamatuks asjaolu, et hageja ei esitanud istungil ühtegi vastuväidet. (vt punktid 59–62)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 67)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 74–76)

Lahendi tegemise mõistliku aja ületamine kui põhiõiguse rikkumises seisnev menetlusnormi rikkumine peab asjassepuutuvale isikule andma tõhusa õiguskaitsevahendi, mis tagab talle sobiva hüvituse. Kuid juhul, kui puuduvad tõendid selle kohta, et Üldkohtu menetluse liiga pikk kestus on mõjutanud vaidluse tulemust, ei too lahendi tegemise mõistliku aja järgimata jätmine endaga kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. Selle järelduse aluseks on muu hulgas kaalutlus, et juhul, kui lahendi tegemise mõistliku aja järgimata jätmine ei mõjutanud vaidluse tulemust, ei heastaks vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine Üldkohtu poolt toime pandud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte rikkumist. Lisaks, mis puudutab kohtuotsuseid, milles tuvastatakse liidu konkurentsiõiguse normide rikkumine ja määratakse trahv, siis arvestades vajadust tagada liidu konkurentsiõiguse järgimine, ei saa Euroopa Kohus võimaldada üksnes põhjusel, et on eiratud lahendi tegemise mõistlikku aega, apellandil seada kahtluse alla trahvi põhjendatust või selle suurust, samal ajal kui kõik väited, mis ta esitas Üldkohtu järeldustele trahvi suuruse ja trahviga karistatud tegevuse kohta, lükati tagasi. (vt punktid 80–84)
1.

Kuna Iirimaa on jätnud täitmata Euroopa Kohtu 20. novembri 2008. aasta otsuse kohtuasjas C-66/06: komisjon vs. Iirimaa, siis on ta jätnud täitmata ELTL artiklist 260 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Iirimaa ei võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita 29. oktoobri 2009. aasta otsust kohtuasjas C-188/08: komisjon vs. Iirimaa, milles tuvastati, et Iirimaa on rikkunud nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta, mida on muudetud nõukogu 18. märtsi 1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ, artiklitest 4 ja 8 tulenevaid kohustusi, siis on see liikmesriik rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju, artikli 3 lõiget 5 koostoimes selle direktiivi A lisaga ning direktiivi 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta artikli 3 lõiget 3 koostoimes selle direktiivi A lisaga tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusaktid, millega määratakse kindlaks universaalteenuse osutamise kohustuse raames tarbijatega sõlmitavate elektrienergia ja gaasi tarnelepingute sisu ning nähakse ette võimalus muuta tarnehindu, kuid ei tagata, et tarbijaid teavitatakse aegsasti enne muudatuse jõustumist selle põhjustest, eeldustest ja ulatusest.

Nimelt kohustavad need sätted liikmesriike tagama tarbijakaitse kõrge taseme seoses lepingute tüüptingimuste läbipaistvusega. Lisaks direktiivide 2003/54 ja 2003/55 A lisa punktis b sätestatud õigusele tarneleping üles öelda peaks tarbijatel olema ka õigus vaidlustada tarnehindade muutmine. Selleks et tarbijad saaksid neid õigusi täielikult ja tegelikult kasutada ja võimalik, et teha kõiki asjaolusid arvestav otsus leping üles öelda või tarnehinnad vaidlustada, peab neid aegsasti enne muudatuse jõustumist teavitama selle põhjustest, eeldustest ja ulatusest.

(vt punktid 45–47, 53 ja resolutsioon)
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole ettenähtud tähtajal võtnud vastu kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda tagasi riigiabi, mis oli tunnistatud ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 7. detsembri 2005. aasta otsusega 2006/323/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta ning komisjoni 7.veebruari 2007.aasta otsusega 2007/375/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta (C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)), siis on nimetatud liikmesriik rikkunud otsuse 2006/323 artiklist 5, otsuse 2007/375 artiklist 4 ja EÜ artikli 249 neljandast lõigust tulenevaid kohustusi.
Komisjon oli Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 ja Euroopa Kohtu kodukorra redaktsiooni artikli 38 lõike 1 alusel on komisjon kohustatud kõigis ELTL artikli 260 alusel esitatud hagides näitama ära konkreetsed rikkumised, mida Euroopa Kohtul palutakse hinnata, ning vähemalt ülevaatlikult esitama õiguslikud ja faktilised asjaolud, millele ta oma väidetes tugineb.

Ent hagimenetluse algatusdokumendi täpsuse ja järjekindluse nõue ei saa tähendada seda, et komisjon on niisuguse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamisel, mis puudutab meetmete võtmist liikmesriigi poolt õigusvastase abi tagasinõudmise kohustuse rikkumist tuvastava kohtuotsuse täitmiseks, kohustatud hagis märkima täpse abisumma, mis teatava otsuse alusel tuleb tagasi nõuda, või enamgi veel, mis tuleb tagasi nõuda ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikavast abi saanud igalt abisaajalt.

Nimelt kui tegemist on abikavasid käsitleva otsuse täitmisega, tuleb asjassepuutuva liikmesriigi ametiasutustel abi tagasinõudmise etapis kontrollida iga puudutatud ettevõtja olukorda eraldi, arvestades, et need ametiasutused on tagasinõutavate summade täpseks kindlaksmääramiseks paremas olukorras. Seetõttu võib komisjon õigusvastase abi tagasinõudmise menetluses piirduda sellega, et ta rõhutab abisumma tagastamise kohustust ning jätab pädevate siseriiklike ametiasutuste ülesandeks tagasimaksmisele kuuluvate summade täpse suuruse väljaarvutamise.

(vt punktid 20, 22 ja 23)
Direktiivi 2007/64 makseteenuste kohta siseturul artikli 52 lõike 3 sõnastusest, mis reguleerib saaja õigust nõuda asjaomase makseviisi kasutamise eest maksjalt tasu, nähtub, et see säte käsitleb „saaja” ja „maksja” vahelist suhet. Sellest tuleneb, et nimetatud säte on kohaldatav ka makseviisi kasutamisele lepingulise suhte raames mobiilsideoperaatori kui makse saaja ja tema eraklientide kui makse tegijate vahel.

Direktiivi 2007/64 artikli 52 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see annab liikmesriikidele pädevuse kehtestada saajale üldise keelu nõuda maksjalt mistahes makseviisi kasutamise eest tasu, kui siseriiklikud õigusnormid kogumis võtavad arvesse vajadust edendada konkurentsi ja tõhusate makseviiside kasutamist, kusjuures viimati nimetatud asjaolu kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne. Selle direktiivi artikli 52 lõike 3 sõnastusest endast nähtub, et liikmesriikidele antud pädevust keelata saajat nõudmast makseviisi kasutamise eest maksjalt tasu võib rakendada tema territooriumil kasutatavate makseviiside ühe osa või kõikide makseviiside suhtes ja see ei piirdu konkreetse makseviisi kasutamisega.

(vt punktid 46, 48 ja resolutsiooni punkt 3)
Komisjonil on vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2 vabadus panna ühe trahvi eest solidaarne vastutus erinevatele juriidilistele isikutele, kes kuuluvad ühte ja samasse, rikkumise eest vastutavasse ettevõtjasse. Selle raames peab komisjon trahvisumma kindlaksmääramisel, kohaldades konkreetsel juhul ettevõtja mõistet, mis on liidu õiguse mõiste, arvestama teatud piirangutega, mis nõuavad, et oleks kohaselt arvesse võetud asjaomase ettevõtja tunnuseid, sellisena nagu ta rikkumise toimepanemise ajal oli.

Komisjon peab seega mitme juriidilise isiku, kes moodustavad ühe ettevõtja, solidaarsuse välimise suhte kindlaksmääramisel järgima eeskätt karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet, mis nõuab, et vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 3 tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel arvestada asjaomasele ettevõtjale isiklikult süüks pandava rikkumise raskust ja kestust.

Liidu konkurentsiõiguse normid, kaasa arvatud need, mis puudutavad komisjoni karistamispädevust, ja liidu õiguse põhimõtted, mis käsitlevad isiklikku vastutust rikkumise eest ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsust, mida tuleb kõnealuse karistamispädevuse teostamisel järgida, puudutavad siiski üksnes ettevõtjat kui sellist, mitte aga füüsilisi või juriidilisi isikuid, kes sellesse ettevõtjasse kuuluvad. Lisaks, kuigi määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 tuleneb, et komisjon võib panna ühe trahvi eest solidaarvastutuse mitmele äriühingule, kui nad kuuluvad samasse ettevõtjasse, ei võimalda selle sätte sõnastus ega solidaarvastutuse mehhanismi eesmärk järeldada, et see karistamispädevus ulatuks kaugemale solidaarvastutuse välimise suhte kindlaksmääramisest, st pädevuseni määrata kindlaks solidaarvõlgnike osad nende omavahelises sisemises suhtes. Nimelt ei sisalda ei määrus nr 1/2003 ega liidu õigus üldiselt norme, mis võimaldaksid solidaarvõlgnike omavahelises sisemises suhtes kindlaks määrata trahvi neid osi, mida asjaomased äriühingud peavad tasuma solidaarselt.

Neil asjaoludel, juhul, kui solidaarselt määratud trahvi kaasvõlgnike vastavad osad ei ole lepinguga kindlaks määratud, määrab kõnealused osad liidu õigust järgides kindlaks siseriiklik kohus vaidluse suhtes kohaldatava siseriikliku õiguse alusel.

Pealegi, kuna karistamispädevus, mis on komisjonile antud vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2, ei sisalda pädevust jaotada määratud trahvi solidaarvõlgnike vahel nende omavahelises sisemises suhtes, kui trahv on terves ulatuses tasutud ja komisjoni nõue sellega rahuldatud, ei saa ka Üldkohtul olla sellist jaotamisõigust täieliku pädevuse raames, mis talle on antud kõnealuse määruse artikliga 31, et asjaomast trahvi tühistada, vähendada või suurendada.

(vt punktid 51, 52, 56, 58, 61, 62 ja 74)
Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte sätestav ELTL artikkel 18 on kohaldatav niisuguses olukorras, kus esimene liikmesriik nõuab lennuettevõtjalt, kellel on teise liikmesriigi poolt vastavalt määrusele nr 1008/2008 (ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta) välja antud kehtiv lennutegevusluba, et see ettevõtja hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba.

Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte sätestavat ELTL artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus esimese liikmesriigi normid, mis nõuavad (nende järgimata jätmist trahviga sanktsioneerides), et lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba, ning mis seavad selle loa saamise sõltuvusse niisuguse tõendi esitamisest, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.

Nimelt sätestavad sellised normid vaheteo kriteeriumi, mis toob faktiliselt kaasa sama tagajärje nagu kodakondsusel põhinev kriteerium. Kuna vastavalt määruse nr 1008/2008 (ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta) artikli 4 punktile a annab lennutegevusloa välja selle liikmesriigi pädev asutus, kus on ettevõtja peamine tegevuskoht sama määruse artikli 2 punkti 26 mõttes, asetavad niisugused normid praktikas ebasoodsasse olukorda ainult need lennuettevõtjad, kelle asukoht on muus liikmesriigis.

See on nii veelgi enam selle tõttu, et esimese liikmesriigi õigusnormid panevad üksnes teise liikmesriigi lennutegevusloaga lennuettevõtjale kohustuse esitada – selleks, et saada kolmandatest riikidest väljuvate lendude korral luba esimese liikmesriigi õhuruumi siseneda – tõendi, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.

Niisugused normid, mida ei saa õigustada riigi majanduse ja ohutuse kaitse nõuetega, kujutavad endast järelikult kodakondsuse alusel diskrimineerimist, mida võimendab nende normide järgimata jätmise korral määratav trahv.

(vt punktid 65–67, 70–77 ja resolutsiooni punkt 2)
Sõidukite roolisüsteem on konkreetselt direktiivi 70/311 ese, selle artikkel 2a seab liikmesriikidele kohustuse mitte keelata muu hulgas sõiduki registreerimist põhjendusel, mis on seotud selle roolisüsteemiga, kui see süsteem vastab kõnealuse direktiivi nõuetele. Direktiivides 2007/46 ja 70/311 sisaldub tõepoolest viide „rooli asukoht vasakul/paremal”, mis tuleb ära näidata teatises sõiduki tüübikinnituse kohta. Samuti tuleb vastavussertifikaadile teha märge, mille kohaselt sõiduk „sobib kasutamiseks” kas parem- või vasakpoolses liikluses. Need sätted ei saa siiski hõlmata sõiduki ehituse põhielemente, nagu rooli asukoht, vaid ainult muid elemente, nagu sõidukite valgustusseadmed ja klaasipuhastid või tahavaateseadmed. Kohandused, mida võidakse nõuda, ei tohi puudutada juhikoha ümberpaigutamist, sest see kujutaks endast olulist sekkumist sõiduki ülesehitusse, mis oleks vastuolus direktiivi 70/311 sõnastuse ja eesmärgiga; need kohandused võivad puudutada üksnes väiksema ulatusega sekkumisi.

Kuna liikmesriik on seadnud selliste uute sõiduautode, mille roolisüsteem asub paremal, registreerimise oma territooriumil sõltuvusse rooli ümberpaigutamisest vasakule poole, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 70/311/EMÜ mootorsõidukite ja nende haagiste roolisüsteemi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklist 2a ja direktiivi 2007/46/EÜ, millega kehtestatakse raamistik mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks mõeldud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike kinnituse kohta, artikli 4 lõikest 3.

Kuna liikmesriik on seadnud selliste varem teistes liikmesriikides registreeritud sõiduautode, mille roolisüsteem paikneb liikluseks kasutatava teepoolega samal pool, registreerimise oma territooriumil sõltuvusse rooli ümberpaigutamisest teisele poole, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 34.

Sellised siseriiklikud õigusnormid kujutavad endast koguseliste impordipiirangutega samaväärseid meetmeid, mis on ELTL artikliga 34 keelatud, kuivõrd need õigusnormid takistavad õiguspäraselt teistes liikmesriikides toodetud ja registreeritud sõidukite turulepääsu. Siiski võib selliseid õigusnorme põhjendada kohustuslike nõuetega, kui need on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik. Vajadus tagada liiklusohutus kujutab endast sellist ülekaalukat üldist huvi, millega võib põhjendada kaupade vaba liikumise piirangut.

Samas eksisteerib kaupade vaba liikumise suhtes kõne all olevast meetmest vähem koormavaid abinõusid ja meetmeid, mis sobivad samas märkimisväärselt vähendama ohtu, mida võib endaga kaasa tuua selliste sõidukite liiklemine, mille rool paikneb samal pool liikluseks kasutatava teepoolega. Selles osas on liikmesriikidel kaalutlusõigus kehtestada meetmeid, mis on tehnika taseme kohaselt sobivad, et tagada sellise sõiduki juhile piisav nähtavus nii taha kui ka ette. Seega ei saa kõne all olevat meedet pidada vajalikuks taotletava eesmärgi saavutamiseks ja see ei ole kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.

(vt punktid 52–54, 63 ja 64 ning resolutsioon)
2.

Määruse nr 1013/2006, muudetud määrusega nr 308/2009, artikli 18 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte alla kuuluvate jäätmesaadetiste kontekstis on vahendaja kohustatud täitma määruse nr 1013/2006, muudetud määrusega nr 308/2009, VII lisas sisalduva dokumendi lahtri 6 ja edastama selle vastuvõtjale, ilma et õigus ärisaladuse kaitsele saaks selle kohustuse ulatust piirata.
40

Esitatud küsimustele tuleb seega vastata, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et need on kohaldatavad sõnamärgi suhtes, mis koosneb kõrvuti paigutatud kirjeldavast sõnakombinatsioonist ja tähekombinatsioonist, mis iseenesest ei ole kirjeldav, kui avalikkus tajub tähekombinatsiooni sõnakombinatsiooni lühendina, kuna see on moodustatud sõnakombinatsiooni iga sõna algustähtedest, ja seetõttu võib asjaomast kaubamärki tervikuna mõista kui kirjeldavate tähiste või lühendite kombinatsiooni, millel seetõttu puudub eristusvõime.
15

Planeerimisseaduse (Zakon za ustroystvo na teritoriyata, DV nr 1, 2.1.2001, edaspidi „ZUT”) sätestab § 38 lõikes 3: „Kaasomandis olevas eluasemena kasutatavas kinnisasjas on lubatud eluruumi või eraldi asetsevat korterit ümber kohandada ja muuta selle kasutusotstarvet nii, et seda saab kasutada arstikabinetina, kontorina või kunstniku ateljeena, mis võimaldab isikutele juurdepääsu kinnisasjale, tingimusel et ruumid asuvad nullkorrusel või keldrikorrusel, nende ümberkohandamine on kooskõlas sanitaar-, hügieeni- ja tuleohutusnõuete ning muude tehniliste eeskirjadega, kui selle aluseks on notariaalselt tõestatud sõnaselge kirjalik kokkulepe kõikide kõnealustes korterites elavate naabritest kaasomanike vahel. Erandkorras on võimalik lubada kohandada eespool nimetatud ruume, kui need asuvad maapinnast kõrgemal asuvatel korrustel kaasomanike üldkoosoleku otsuse alusel, mis on vastu võetud selleks ette nähtud menetluse raames ja koos notariaalselt tõestatud sõnaselge kirjaliku kokkuleppega kõikide kõnealustes korterites elavate naabritest kaasomanike vahel.”
48

Lõpuks on oluline rõhutada, et nagu ilmneb eelkõige direktiivi 2004/39 põhjendustest 2, 5 ja 44, on selle eesmärgid eelkõige investorite kaitse, rahandussüsteemi terviklikkuse ja üldise tõhususe säilitamine ning tehingute läbipaistvuse tagamine. Käesoleva kohtuotsuse punktis 43 nimetatud tingimustele mittevastava turu reguleeritud turuks kvalifitseerimise lubamine ainuüksi põhjusel, et seda korraldab mõne teise sellise turu korraldaja, millele on antud reguleeritud turu tegevusluba, võiks kõnealuseid eesmärke kahjustada.
21

Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on – hoolimata sellest, et kindlustuslepingud jäävad direktiivi 85/577/EMÜ artikli 3 lõike 2 punkti d kohaselt selle direktiivi kohaldamisalast välja ning et sellele vastavalt välistab need ka seaduse 26/1991 artikli 2 lõike 1 punkt 3 – tekkinud seetõttu kahtlus, et põhikohtuasjas käsitletav leping võib siiski kuuluda nimetatud direktiivi kohaldamisalasse. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võib selline tõlgendus nimelt olla õigustatud, kui võtta arvesse Euroopa Kohtu praktikat, milles viimane on korduvalt rõhutanud, et direktiivi 85/577 artiklis 3 ette nähtud erandeid tuleb tõlgendada kitsendavalt.
46

Eelnevaga arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 5 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes näeb oma siseriiklikes sätetes ette tähtajaliste töölepingute muutmise määramata tähtajaga töölepinguteks juhul, kui tähtajaliste töölepingute alusel on töötatud teatud aja vältel, ei pea kehtestama kohustust võtta määramata tähtajaga töölepingus muutmata kujul üle eelnevas töölepingus ette nähtud olulised tingimused. See liikmesriik peab siiski selleks, et mitte kahjustada direktiiviga 1999/70 taotletavaid eesmärke ega selle kasulikku mõju, hoolitsema selle eest, et tähtajalise töölepingu muutmisega määramata tähtajaga töölepinguks ei kaasneks eelneva töölepingu tingimuste oluline muutmine viisil, mis on kokkuvõttes huvitatud isiku jaoks ebasoodus, samas kui selle isiku tööülesanded ja ametikoht jäävad samaks.
54

Niisiis märgib Conseil d’État, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas peab ta vaidlustatud määruse tühistama põhjusel, et olgugi et selle suhtes on läbi viidud avalik küsitlus, milles osalesid põhikohtuasja kaebuse esitajad, ning viimased ei suutnud tõendada, et Vallooni piirkond ei võtnud arvesse nende poolt selles küsitluses esitatud seisukohti, ei ole selle suhtes sellegipoolest läbi viidud direktiiviga 2001/42 ette nähtud keskkonnamõju hindamist. Samas tekitaks ta seda tehes õiguslünga seoses direktiivi 91/676 täitmisega, võttes arvesse, et see direktiiv, mis on vastu võetud keskkonnakvaliteedi parandamiseks, nõuab, et liikmesriigi õiguses oleksid olemas ülevõtmise meetmed, ning et lisaks võeti kõnealune määrus vastu eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Belgia täitmise tagamiseks.
22

Selle kohta leidis Euroopa Kohus oma 15. juuni 1999. aasta otsuse kohtuasjas C-140/97: Rechberger jt (EKL 1999, lk I-3499) punktis 74, et nimetatud direktiivi artikkel 7 sisaldab kohustust saavutada selline tulemus, et pakettreiside tarbijatele antakse õigus saada tagatis, et reisikorraldaja pankroti korral makstud raha hüvitatakse ja tarbijad toimetatakse kodumaale tagasi, ning et sellise tagatise eesmärk on just kaitsta tarbijat pankroti tagajärgede eest, olenemata pankroti põhjustest.
43

Eelnevat arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikeid 2 ja 5 ning artiklit 19 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik, mis lubab segamaksukohustuslastel nendes sätetes ette nähtud mahaarvamisi teha selle järgi, kas kasutatakse kõiki kaupu ja teenuseid või ainult osa nendest, arvutab mahaarvatava maksusumma valdkondades, milles sellised maksukohustuslased teevad üksnes maksustatavaid tehinguid, nii, et lisab maksuvabad „toetused” mahaarvatava osa kindlaksmääramisel kasutatava murdarvu nimetajasse.
58

Lisaks tuleb tõdeda, et käesoleval juhul on ühtlustamisameti esimese apellatsioonikoja poolt määruse nr 2868/95 eeskirja 49 lõike 1 kohaldamine kooskõlas selle määruse eeskirja 50 lõike 1 esimese lõiguga, mille alusel kohaldatakse kaebemenetlusele mutatis mutandis sätteid, mis kehtivad menetluste puhul osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse, kui ei ole sätestatud teisiti. Sama määruse eeskiri 49 on nimelt just niisugune norm, milles on sätestatud teisiti, kuna selle konkreetne eesmärk on reguleerida puuduste kõrvaldamise korda juhul, kui esineb vastuvõetamatuse alus, mis on seotud ühtlustamisameti apellatsioonikoja menetluse pooleks olemise tõendamisega kaebuse esitamisel. Seetõttu on välistatud, et kohaldatakse mutatis mutandis muid sätteid – nagu kõnealuse määruse eeskirja 31 lõige 6 –, mis kehtivad menetluste suhtes osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse.