ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Välismaalaste ringkirja B osa punkt 2.2 on sõnastatud järgmiselt: „Välismaalane elab vastavalt [välismaalaste seadusele] riigis seaduslikult, kui on täidetud kõik järgmised tingimused: — välismaalasel on alaealine laps, kes on Madalmaade kodanik, — välismaalane peab seda last ülal ja elab temaga koos ning — laps peab juhul, kui välismaalasele riigis elamise õigust ei anta, välismaalasega kaasa minema ja Euroopa Liidu territooriumilt lahkuma. IND ei lähtu siiski sellest, et laps [kelle isa või ema on välismaalane] peab [välismaalasest vanemaga] kaasa minema ja Euroopa Liidu territooriumilt lahkuma, kui on olemas teine vanem, kes elab riigis vastavalt […] välismaalaste seadusele seaduslikult või on Madalmaade kodanik ja kui sellel vanemal on reaalne võimalus lapse eest hoolitseda. IND lähtub igal juhul sellest, et teisel vanemal on reaalne võimalus lapse eest hoolitseda, kui: — teisel vanemal on lapse suhtes hooldusõigus või kui talle saab hooldusõiguse veel määrata ja — teine vanem saab lapse eest hoolitsemiseks ja lapse kasvatamiseks kasutada abi ja toetust, mida annavad asutused või kodanikuühiskonna organisatsioonid. Selle all mõistab IND ka rahalise toetuse andmist riiklikest vahenditest, mida on Madalmaade kodanikel Madalmaades põhimõtteliselt õigus saada. IND lähtub sellest, et teisel vanemal ei ole reaalset võimalust lapse eest hoolitseda, kui see vanem: — on kinni peetud või — tõendab, et hooldusõigust ei saa talle määrata.“
49

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et protokolli artiklit 14 ja personalieeskirjade sätteid, mis käsitlevad liidu institutsioonide ühist sotsiaalkindlustusskeemi, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ette, et kinnisvaratulult, mille liidu ametnik on saanud liikmesriigis, mille maksuresident ta on, tuleb maksta sama liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi rahastamiseks mõeldud sotsiaalmakseid ja ‑makse.
69

Ülejäänud osas tuleb siiski jõuda seisukohale, et komisjon ei ole tõendanud, et kõnealused Luksemburgi õigusnormid on vastuolus direktiivi 2006/112 artikli 1 lõike 2 teise lõiguga, milles on kehtestatud põhimõte, et iga tehing on käibemaksuga maksustatav, ilma et selles sättes oleks eraldi käsitletud mahaarvamisõigust, mis on tagatud direktiivi artikliga 167 ja artikli 168 punktiga a tingimustel, nagu need on ette nähtud muu hulgas artiklis 178.
74

Lisaks on selle kohta oluline märkida, et kuigi Euroopa Kohus on juba sedastanud 12. septembri 2013. aasta kohtuotsuse Konstantinides (C‑475/11, EU:C:2013:542) punktis 57, et ELTL artikliga 56 on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid, mis keelavad selliste meditsiiniteenuste reklaami, mille sisu on kutse-eetika vastane, tuleb siiski tõdeda, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid on palju laiema ulatusega.
3.

Määruse nr 261/2004 artikli 5 lõiget 3, koostoimes selle määruse põhjendusega 14, tuleb tõlgendada nii, et „vajalikud meetmed“, mida lennuettevõtja peab võtma linnuga kokkupõrkeohu vähendamiseks ja isegi ennetamiseks ning seeläbi nimetatud määruse artikli 7 alusel reisijatele hüvitise maksmise kohustusest vabanemiseks, hõlmavad nimetatud lindude kohalolu ennetavate kontrollimeetmete võtmist, tingimusel et asjaomasel lennuettevõtjal on eeskätt tehnilises ja halduslikus plaanis tegelikult võimalik võtta niisuguseid meetmeid, et need meetmed ei sunniks teda tegema ettevõtte suutlikkusele vastuvõetamatuid ohverdusi ning et nimetatud lennuettevõtja tõendab, et kõnesolevad meetmed tõepoolest võeti seoses lennuga, mida linnuga kokkupõrge puudutas; liikmesriigi kohus peab kontrollima, et need tingimused on täidetud.
20

Neil asjaoludel otsustas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilkolleegium), Ühendkuningriik) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punkti i tähenduses toitlustus- ja meelelahutusteenuste osutamine haridusasutuse poolt teenuse eest tasu maksvatele publiku liikmetele (kes ei ole hariduse kui põhiteenuse saajad) on „otseselt seotud“ hariduse andmisega olukorras, kus nende teenuste osutamisele aitavad kaasa üliõpilased (kes on hariduse kui põhiteenuse saajad) oma õppetöö käigus ning see on neile õppetöö oluline osa? 2. Kas selleks, et kindlaks teha, kas kõnealuste toitlustus- ja meelelahutusteenuste kui hariduse andmisega „otseselt seotud“ teenuste osutamise suhtes kehtib […]direktiivi [2006/112] artikli 132 lõike 1 punktis i sätestatud maksuvabastus, a) on oluline asjaolu, et üliõpilased saavad kasu kõnealuste teenuste ettevalmistamisel osalemisest, mitte nende teenuste esemest; b) on oluline asjaolu, et neid teenuseid ei saa ega tarbi otseselt ega kaudselt üliõpilased, vaid neid saavad ja tarbivad nende eest maksvad publiku liikmed, kes ei ole hariduse kui põhiteenuse saajad; c) on oluline asjaolu, et kõnealuste teenuste keskmise tarbija (see tähendab teenuste eest maksev publiku liige) seisukohast ei kujuta need teenused endast mõne muu teenuse parematel tingimustel saamise vahendit, vaid neil teenustel on omaette eesmärk; d) on oluline asjaolu, et üliõpilaste seisukohast ei ole nendel teenustel omaette eesmärki, vaid et nende teenuste ettevalmistamisel osalemine kujutab endast hariduse kui põhiteenuse parematel tingimustel saamise vahendit; e) ning millises ulatuses tuleb arvesse võtta neutraalse maksustamise põhimõtet?“
83

Kuigi a priori on väär vaidlustatud kohtuotsuse punktis 532 esitatud Üldkohtu kinnitus, et kui komisjon piirdub üksnes sellega, et ta kohaldab määra, mis on võrdne või peaaegu võrdne kõige raskematele rikkumistele ette nähtud miinimummääraga 15% müügiväärtusest, siis ei pea arvesse võtma täiendavaid asjaolusid, ei kajasta see siiski Üldkohtu poolt selles kohtuotsuses tehtud analüüsi sisu, kuivõrd selles uuriti apellantide poolt nende hagis rikkumise raskuse analüüsi kohta esitatud asjaolude asjassepuutuvust, seda eriti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 533 (vt analoogia alusel kohtuotsus, 11.7.2013, Gosselin Group vs. komisjon, C‑429/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:463, punkt 129). Samuti on oluline toonitada, et kuna Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuses õigesti seisukohale, et analüüsitav rikkumine kuulub kõige raskemate rikkumiste hulka, võeti nõuetekohaselt arvesse ettevõtjate individuaalset käitumist.
70

Nagu Üldkohus sisuliselt rõhutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125 ja 126, tähendab see, et komisjoni sanktsioonide määramise volituste aegumistähtaeg on määruse nr 1/2003 artikli 25 lõike 1 punkti b kohaselt möödunud, et äriühingutele, kelle suhtes on aegumistähtaeg möödunud, ei saa enam sanktsioone määrata.
14

Neil asjaoludel otsustas Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kas direktiivi 2001/23 artikliga 3 on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et ettevõtja või ettevõtte ülemineku korral lähevad kõik võõrandaja ja töötaja vahel privaatautonoomia põhimõtte alusel ja eraldi töölepingus kokku lepitud töötingimused muutmata kujul üle omandajale, nagu oleks omandaja need töötajaga töölepingus ise kokku leppinud, kui siseriikliku õiguse kohaselt on omandajal võimalik töötingimusi nii vastastikusel kokkuleppel kui ka ühepoolselt kohandada? b) Kui esime[se] küsimu[se] [punktile a] tervikuna või osas, milles see puudutab teatavaid võõrandaja ja töötaja vahel sõlmitud töölepingus eraldi kokku lepitud töötingimusi, vastatakse jaatavalt: kas direktiivi 2001/23 artikli 3 kohaldamisest tuleneb, et omandajale muutmata kujul üleminek ei hõlma teatavaid võõrandaja ja töötaja vahel privaatautonoomia põhimõtte alusel kokku lepitud töölepingu tingimusi ning neid tuleb kohandada üksnes ettevõtja või ettevõtte ülemineku alusel? c) Kui esime[se] [küsimuse punktidele a ja b] Euroopa Kohtu poolt antud vastustes sisalduvate kriteeriumide kohaselt ei lähe konkreetses töölepingus sätestatud lepingupunkt, mille kohaselt muudetakse teatavad kollektiivlepingu sätted vastavalt privaatautonoomia põhimõttele dünaamiliselt töölepingu osaks, muutmata kujul üle omandajale, siis i) kas see kehtib ka juhul, kui võõrandaja ega omandaja ei ole kollektiivlepingu pooled või ei kuulu sellise poole juurde, see tähendab juhul, kui privaatautonoomia põhimõtte alusel sõlmitud töölepingus kollektiivlepingule viitava lepingupunkti puudumise korral ei oleks kollektiivlepingu sätteid võõrandaja ja töötaja vahelisele töösuhtele kohaldatud juba enne ettevõtja või ettevõtte üleminekut? ii) juhul, kui vastus [esimese küsimuse punkti c alapunktile i] on jaatav: kas see kehtib ka juhul, kui võõrandaja ja omandaja on samasse kontserni kuuluvad ettevõtjad? 2. Kas [harta] artikliga 16 on vastuolus direktiivi 77/187 või direktiivi 2001/23 ülevõtmiseks vastu võetud liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette, et ettevõtja või ettevõtte ülemineku korral on võõrandaja ja töötaja vahel enne ettevõtte üleminekut privaatautonoomia põhimõtte alusel sõlmitud eraldi töölepingu tingimused ka omandajale siduvad nii, nagu oleks ta need töötajaga ise kokku leppinud, juhul kui nende tingimuste kohaselt muutuvad sellises kollektiivlepingus, mis ei ole muidu töösuhtele kohaldatav, sisalduvad teatavad sätted dünaamiliselt töölepingu osaks, kui liikmesriigi õigus näeb ette võimalused kohandada töötingimusi nii vastastikusel kokkuleppel kui ka ühepoolselt?“
3.

Direktiivi 2002/46 ja kaupade vaba liikumist käsitlevaid EL toimimise lepingu sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui selle direktiivi artikli 5 lõike 1 punktis a viidatud teaduslik riskianalüüs, mis peab eelnema ohutute ülempiiride kehtestamisele, mida tuleb muu hulgas arvesse võtta selles artiklis 5 viidatud maksimumkoguste kindlaksmääramisel, viiakse läbi lähtuvalt üksnes konkreetsetest liikmesriigi teadusarvamustest, samas kui hiljutistes rahvusvahelistes teadusarvamustes on leitud, et asjaomase meetme võtmise kuupäeval on võimalik kindlaks määrata suuremad piirid.
11

Määruse artikkel 23 „Faasiaineid käsitlevad erisätted“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Kuni 1. detsembrini 2010 ei kohaldata artiklit 5, artiklit 6, artikli 7 lõiget 1, artiklit 17, artiklit 18 ja artiklit 21 järgmiste ainete suhtes: a) faasiained, mis on klassifitseeritud […] kantserogeenseteks, mutageenseteks või reproduktiivtoksilisteks aineteks […] ning mida on ühenduses toodetud või ühendusse imporditud vähemalt üks tonn aastas tootja või importija kohta vähemalt üks kord pärast 1. juunit 2007. b) faasiained, mis on klassifitseeritud kui ained, mis on väga mürgised veeorganismidele ning mis võivad avaldada pikaajalist vesikeskkonda kahjustavat toimet […] ning mida on ühenduses toodetud või ühendusse imporditud ligi 100 tonni või rohkem aastas tootja või importija kohta vähemalt üks kord pärast 1. juunit 2007; c) faasiained, mida on ühenduses toodetud või ühendusse imporditud vähemalt 1000 tonni aastas tootja või importija kohta vähemalt üks kord pärast 1. juunit 2007. 2. Kuni 1. juunini 2013 ei kohaldata artiklit 5, artiklit 6, artikli 7 lõiget 1, artiklit 17, artiklit 18 ja artiklit 21 faasiainete suhtes, mida on ühenduses toodetud või ühendusse imporditud aastas vähemalt 100 tonni tootja või importija kohta vähemalt üks kord pärast 1. juunit 2007. 3. Kuni 1. juunini 2018 […] 4. Ilma et see piiraks lõigete 1 kuni 3 kohaldamist, võib registreerimistaotluse esitada mis tahes ajal enne asjaomast tähtpäeva. 5. Käesolevat artiklit kohaldatakse vajalike kohandustega ka artikli 7 kohaselt registreeritud ainete puhul.“
53

Seetõttu tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 92/49 ja täpsemalt selle artikli 40 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi järelevalveasutused võtavad eriolukorras kindlustatute ja kindlustushüvitiste saamise õigusega isikute kaitseks selle liikmesriigi territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel tegutseva otsekindlustusandja, kes ei tegele elukindlustusega, suhtes meetmeid, nagu keeld sõlmida selle riigi territooriumil uusi lepinguid, põhjendusega, et üks kindlustusega tegelemiseks tegevusloa andmise subjektiivne tingimus, nimelt reputatsioonitingimus, on järelevalveameti kaalutlusõigusel antud hinnangu kohaselt algusest peale täitmata olnud või hiljem ära langenud. Samas ei ole nimetatud direktiiviga vastuolus see, kui viidatud liikmesriik teeb oma eriolukorras kasutatavaid õigusi teostades kindlaks, kas teatud puudused või kahtlused asjassepuutuva kindlustusandja juhtkonna laitmatu reputatsiooni osas kujutavad endast tegelikku ja vahetut ohtu, et eiratakse eeskirju kindlustatute või kindlustushüvitiste saamise õigusega muude isikute huve kahjustavalt, ja kui need seda endast kujutavad, võtab viivitamata kohaseid meetmeid, milleks võib vajaduse korral olla keeld sõlmida uusi lepinguid tema territooriumil.
51

Seega on liikmesriigi pädeva asutuse poolt määruse nr 574/72 artikli 12a punkti 1a alusel väljastatud tõend E 101 olukorras, kus selle liikmesriigi asutused ja kohtud, kus töötatakse, on seisukohal, et asjaomased töötajad ei kuulu määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti a kohaldamisalasse, siduv nii nimetatud asutustele ja kohtutele kui ka isikule, kes on need töötajad tööle võtnud.
18

Eelotsusetaotluse esitanud kohus tegi kindlaks, et Ungari maksuamet ei keeldunud tunnustamast kaebaja maksu mahaarvamise õigust, vaid kohustas teda tasuma käibemaksuseaduse § 142 lõike 1 punkti g alusel pöördmaksustamise eeskirjade kohaselt tasumisele kuuluv käibemaks. Maksuvahe, mis tal tuli tasuda, vastas asjaomase tehingu kohta väljastatud arvel märgitud käibemaksusummale. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on Tibor Farkas – olgugi et ta oli tasunud asjaomasele müüjale käibemaksu – Ungari maksuameti otsuste alusel käsitatav riigikassale maksu tasumise eest vastutava isikuna. Olgugi et Ungari maksuamet ei vaidle vastu, et tal on õigus tasutud käibemaksu maha arvata, arvab ta tagastamistaotluse summast maha maksuvahe, mis tema hinnangul tuleb tasuda Tibor Farkasel. Kuna mõlemad summad on võrdsed, siis midagi tasuda ei tule. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab muu hulgas, et müüja tasus riigikassale käibemaksu, mistõttu ei ole viimane saanud kahju seetõttu, et kõnealune arve väljastati ekslikult üldkorras maksustamise ja mitte pöördmaksustamise alusel. Lisaks ei viita tema sõnul miski sellele, et tegemist oleks maksudest kõrvalehoidumise või maksusoodustuse saamise kavatsusega.
49

Euroopa Kohus otsustas esmalt, et kui on kindlaks tehtud, et kaitstud teosele otseligipääsu pakkuv isik teadis või pidi teadma, et hüperlink, mille ta üles pani, annab ligipääsu Internetis ebaseaduslikult avaldatud teosele, siis tuleb asuda seisukohale, et selle lingi loomine on „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Seejärel lisas Euroopa Kohus, et sama kehtib ka juhul, kui hüperlink võimaldab hüperlinki sisaldava veebisaidi kasutajail mööda hiilida kaitstud teost sisaldaval veebisaidil võetud piiravatest meetmetest, mille eesmärk on piirata üldsuse juurdepääsu nii, et see on ainult registreerunud kasutajatel, ja lingi ülespanek kujutaks endast seega tahtlikku sekkumist, ilma milleta need kasutajad levitatavaid teoseid kasutada ei saaks. Viimaseks märkis Euroopa Kohus, et kui hüperlinke pannakse üles tulu teenimise eesmärgil, võib eeldada, et linkide ülespanija on teinud vajaliku kontrolli, tagamaks, et asjakohane teos ei ole ebaseaduslikult avaldatud veebisaidil, millele need hüperlingid viivad, mille põhjal võib omakorda eeldada, et ülespanek on toimunud täies teadmises kõnealuse teose kaitstusest ja sellest, et tõenäoliselt puudub autoriõiguse omaja luba teost internetis avaldada. Sellistel asjaoludel ja kui seda ümberlükatavat eeldust ümber ei lükata, on internetis ebaseadustikult avaldatud teosele viiva hüperlingi ülespanek „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses (vt kohtuotsus, 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punktid 49–51).
48

Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb küsimusele vastata, et direktiivi 2006/126 sätteid, eriti artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis on vastu võetud selle direktiivi liikmesriigi õigusesse ülevõtmiseks ja mis lõpetavad õiguse juhtida mopeedi ilma sellise juhiloata, mille väljaandmiseks tuleb sooritada samasugused katsed või eksamid, nagu on ette nähtud muude mootorsõidukite puhul.
6

Töötajate kaasamise seaduse (1976:580) (lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet) §‑ga 28 võetakse direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 3 Rootsi õigusesse üle järgmiselt: „Kui ettevõtja, ettevõtte või selle osa läheb ühelt kollektiivlepinguga seotud tööandjalt üle teisele tööandjale seaduse [nr°1982/80] §‑s 6b silmas peetud ülemineku alusel, on kollektiivlepingu asjaomased osad uuele tööandjale siduvad, välja arvatud juhul, kui uus tööandja on juba seotud kollektiivlepinguga, mis on kohaldatav üleviidud töötaja suhtes. […] Kui töötajate töölepingud ja töötingimused lähevad seaduse (1982:80) § 6b alusel üle uuele tööandjale, on viimane kohustatud eelmise tööandja suhtes siduvas kollektiivlepingus ette nähtud töötingimusi kohaldama ühe aasta jooksul pärast üleminekut. Neid tingimusi kohaldatakse samal viisil, nagu neid pidi kohaldama eelmine tööandja. Need sätted ei kuulu enam kohaldamisele, kui kollektiivlepingu kehtivus on lõppenud või kui üleviidud töötajate suhtes on hakanud kehtima uus kollektiivleping.“
18

Kuigi isiku sünniriiki selles kriteeriumide loetelus ei esine, tuleb märkida, et kuivõrd see loetelu juhatatakse sisse sõnaga „eelkõige“, ei ole seal nimetatud tegurid loetletud ammendavalt ning seega ei ole välistatud, et see kriteerium võib seal esineda. Isegi kui see peaks nii olema, tuleb märkida, et sünniriik on vaid üks teguritest, mis võimaldab teha järelduse, et isik võib kuuluda teatavasse etnilisse rühma, ent kindlasti ei ole see määrav.
12

Määruse nr 1164/94 artikli 12 „Finantskontroll“ lõige 1 näeb ette: „Ilma et see piiraks komisjoni vastutust ühenduse eelarve rakendamise eest, vastutavad projektide finantskontrolli eest eelkõige liikmesriigid. Sel eesmärgil tuleb eelkõige võtta järgmisi meetmeid: […] d) tõendada, et komisjonile esitatavad kuludeklaratsioonid on täpsed, ning tagada, et need on koostatud, kasutades raamatupidamissüsteeme, mis põhinevad kontrollitavatel dokumentidel; e) vältida ja avastada eeskirjade eiramisi ning vastavalt eeskirjadele teatada nendest ja haldus- ja kohtumenetluse kulgemisest komisjonile. Selles kontekstis astuvad liikmesriigid ja komisjon vajalikke samme, et tagada vahetatud teabe konfidentsiaalsus; f) esitada iga projekti, projekti etapi või projektirühma lõppedes komisjonile teatis, mille on koostanud määratud asutusest sõltumatu isik või talitus. Nimetatud deklaratsioonis võetakse kokku eelmistel aastatel tehtud kontrolli järeldused ning antakse hinnang lõppmaksetaotluste kehtivuse kohta ja lõplikke kulusid käsitlevas tõendis sisalduvate tehingute seaduslikkuse ja nõuetekohasuse kohta. Kui liikmesriigid peavad seda vajalikuks, võivad nad lisada nimetatud teatisele oma arvamuse; g) teha koostööd komisjoniga, et tagada ühenduse vahendite kasutamine vastavalt usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttele. h) nõuda tagasi summad, mis on kaotatud avastatud eeskirjade eiramiste tulemusel, ja nõuda vajaduse korral viivist.“
67

Eelnevalt esitatud asjaolusid arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb kujul, mil neid on eelkõige tõlgendatud 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsuses Pfleger jt (C‑390/12, EU:C:2014:281), koostoimes harta artikliga 47, tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed menetlusnormid, mille kohaselt kohus, kes peab tegema otsuse selle kohta, kas mõnd Euroopa Liidu põhivabadust, näiteks liidusisest asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust piirav riigisisene norm on liidu õigusega vastuolus, on väärteomenetluses kohustatud väärteo koosseisu esinemise tuvastamise käigus omal algatusel välja selgitama talle lahendamiseks esitatud kohtuasja asjaolud; vastuolu puudub tingimusel, et niisuguste normide tagajärg ei ole olukord, kus kõnesolev kohus on sunnitud asendama liikmesriigi pädevaid ametiasutusi, kes on kohustatud esitama tõendid, mis on vajalikud, et see kohus saaks kontrollida, kas piirang on õigustatud.
45

Käesolevas asjas nähtub Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest esiteks, et failijagamisplatvormi TPB administraatoreid on teavitatud sellest, et see platvorm, mille nad on enda kasutajatele kättesaadavaks teinud ja mida nad haldavad, pakub juurdepääsu vastavate õiguste omajate loata avaldatud teostele, ja teiseks, et ka selle platvormi administraatorid ise ütlevad sõnaselgelt platvormi blogides ja foorumites, et nende eesmärk on teha kasutajatele kättesaadavaks kaitstud teoseid, ning õhutavad kasutajaid nimetatud teostest koopiaid tegema. Igal juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt sõnaselgelt esile toodud asjaolu, et väga suur osa failijagamisplatvormil TPB olevatest torrentfailidest viitavad teostele, mis on avaldatud ilma õiguste omajate loata, ei saanud failijagamisplatvormi TPB administraatoritele olla teadmata, et see platvorm annab juurdepääsu teostele, mis on avaldatud ilma õiguste omajate loata. Sellistel asjaoludel tuleb tõdeda, et tegemist on edastamisega „uuele üldsusele“ (vt selle kohta kohtuotsus, 26.4.2017. Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punkt 50).
„(2)

Viimastel aastatel on finantsturgudel tegutsema asunud rohkem investoreid ja neile pakutakse veelgi keerukamat ulatuslikku teenuste ja instrumentide valikut. Kõnealuseid arenguid silmas pidades peaks ühendus hõlmama kogu investoritele suunatud tegevust. Selleks on vaja näha ette ühtlustamise tase, mida on vaja investoritele kõrgetasemelise kaitse pakkumiseks ja selleks et võimaldada investeerimisühingutel osutada päritoluriigi järelevalve all teenuseid kogu ühenduses, mis on ühtne turg. Eespool nimetatut silmas pidades tuleks [nõukogu 10. mai 1993. aasta] direktiiv 93/22/EMÜ [väärtpaberiturul pakutavate investeerimisteenuste kohta (EÜT 1993, L 141, lk 27; ELT eriväljaanne 06/02, lk 43)] asendada uue direktiiviga.
50

Sellega seoses tuleb märkida, et kõnealuse kohtuotsuse punktis 10 Euroopa Kohtu tõdetut, et Prantsuse ülemeredepartemangude staatus määratakse kindlaks esmajärjekorras Prantsuse konstitutsiooni alusel, mis näeb ette, et need departemangud on Prantsuse Vabariigi lahutamatu osa, tuleb vaadelda selle kontekstis, kuna selles tõlgendatakse EMÜ asutamislepingu artikli 227 lõiget 1, mille kohaselt oli asutamisleping kohaldatav „Prantsuse Vabariigile“ tervikuna (vt selle kohta kohtuotsus, 10.10.1978, Hansen & Balle, 148/77, EU:C:1978:173, punkt 9). Selle täpsustusega soovis Euroopa Kohus seega vaid tunnustada seda, et need departemangud on selle liikmesriigi osa ja et artikli 227 lõikes 2 osutatud kaheaastase tähtaja lõppedes oli liidu õigus nende territooriumide suhtes automaatselt kohaldatav kui selle liikmesriigi lahutamatule osale (vt selle kohta kohtuotsus, 10.10.1978, Hansen & Balle, 148/77, EU:C:1978:173, punkt 10).
46

Eeskätt on oluline, et Saksa õiguse menetlus, mis võimaldab nime muutmist, oleks selline, et „mõjuva põhjuse“ esinemine oleks tagatud sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus huvitatud isikul on teise liikmesriigiga, kus ta nime omandas, muu seos kui see, et see on tema harilik viibimiskoht, näiteks kodakondsus, selleks et võimaldada teises liikmesriigis omandatud nime tunnustamist.
100

On tõsi, et selline plasma kogumise süsteem, nagu käsitletakse põhivaidluses, on sisse seatud üleilmse pikaajalise ja vaieldamatu kvaliteetse vere ja plasma nappuse ning verest ja plasmast ravimite tööstusliku tootmise sektori suure kontsentreerumise taustal. Lisaks, nagu komisjon on oma kirjalikes seisukohtades rõhutanud, kallutab see jätkuv suundumus selles sektoris tegutsevaid väheseid ettevõtteid eelistama ravimite müüki riikidesse, kes saavad maksta kõrgemat hinda või osta suuremaid koguseid ning väiksemad riigid on seega silmitsi plasmast valmistatud ravimite tuntava hinnatõusu riskiga.