ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EÜ artiklitega 43 ja 49 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille alusel on residendist maksumaksjal õigus esiteks maksuaastal tasutud sotsiaalkindlustusmaksete mahaarvamisele maksustatavast tulust ja teiseks sellel maksuaastal tasutud ravikindlustusmaksete mahaarvamisele tasumisele kuuluvast tulumaksust üksnes sel juhul, kui need maksed on tasutud maksustamiskoha liikmesriigis, samas kui neid maksusoodustusi ei kohaldata, kui maksed on tasutud mõnes teises liikmesriigis, ja see on nii isegi siis, kui neid makseid ei ole viimati nimetatud liikmesriigis maha arvatud.

Niisugused õigusnormid näevad ette residendist maksumaksjate erineva kohtlemise. Kõik maksumaksjad, kes elavad maksustamiskoha liikmesriigis, kuid tegelevad oma majandustegevusega teises liikmesriigis, kus nad on seotud kohustusliku sotsiaal- või ravikindlustusega, ei saa neid makseid, mis nad tasuvad, maha arvata oma maksustatavast tulust ega oma maksustamiskoha liikmesriigis tasumisele kuuluvast tulumaksust, ning seega koheldakse neid vähem soodsalt võrreldes kõigi teiste maksumaksjatega, kes elavad selles riigis, kuid kelle majandustegevus jääb selle riigi piiresse ja kes tasuvad oma kohustuslikke sotsiaal- ja ravikindlustusmakseid riigi pädevatele ametiasutustele. Mis puudutab nende tulu maksustamist maksustamiskoha liikmesriigis, siis ei ole residendist maksumaksjad objektiivselt erinevas olukorras, mis võiks põhjendada niisugust erinevat kohtlemist maksete tegemise koha alusel, kuna mõlema suhtes kehtib selles liikmesriigis täieulatuslik maksukohustus. Seega peaks nende tulu maksustamine selles liikmesriigis toimuma vastavalt samadele põhimõtetele ja seetõttu tuleks kohaldada ka samu maksusoodustusi. Neil asjaoludel võib see, et residendist maksumaksjale ei anta õigust kõnealustele maksusoodustustele, pärssida maksumaksja tahet kasutada EÜ artiklites 43 ja 49 sätestatud asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, mistõttu see kujutab endast nende vabaduste piirangut.

(vt punktid 66–71, 74, resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik on jätnud kohaldamata nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 97/11/EÜ) artikli 2 lõike 1 ja artikli 4 lõike 2 nõudeid mineroloogilise planeerimise hindamise („Review of Mineral Planning”) taotlustele, mis on esitatud Wales’is enne , siis on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid nõudeid.
Kohtuasi C-441/08

Elektrownia Pątnów II sp. zoo

versus

Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

„Kapitali koondumise kaudne maksustamine — Laen, mille kapitaliühing võttis enne liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga — Maksustamine kapitalimaksuga siseriikliku õiguse alusel — Laenu ümberarvestamine osadeks või aktsiateks pärast liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga — Selle aktsiakapitali suurendamise maksustamine kapitalimaksuga — Uue õigusnormi kohene kohaldamine”

Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 12. november 2009 I ‐ 10801

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Kapitali koondumise kaudne maksustamine – Kapitaliühingutelt võetav kapitalimaks

(Nõukogu direktiiv 69/335, artikli 5 lõike 3 teine taane)

Kui pärast liikmesriigi liitumist Euroopa Liiduga 1. mail 2004 arvestatakse äriühingu kapitali suurendamisel osadeks või aktsiateks ümber laen, mille äriühing on võtnud enne nimetatud liitumist, kohustab nõukogu direktiivi 69/335, kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta, mida on muudetud aktiga Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta, artikli 5 lõike 3 teine taane sellisel kapitali suurendamisel tasutava kapitalimaksu maksustatava summa kindlaksmääramisel võtma arvesse laenu varasemat maksustamist sel ajal kehtinud siseriiklike õigusnormide alusel.

Liikmesriigi õiguses normi kehtestamist, mis keelab sama summa teistkordse maksustamise selle üleandmisel äriühingu kapitali, ei saa käsitleda kui juba tasutud maksude õiguspärasuse kahtluse alla seadmist ja seetõttu käsitleda seda normi kui tagasiulatuva mõjuga õigusnormi. Selle õigusnormi ainus eesmärk ja mõju on takistada sama maksustatava summa topeltmaksustamist ning seda kohaldatakse alates tema jõustumisest nii laenudele, mis võeti enne, kui liikmesriik ühines Euroopa Liiduga ja see õigusnorm jõustus selle riigi õiguskorras, ja mis pärast seda ühinemist arvestati ümber äriühingu osadeks või aktsiateks, kui ka laenudele, mis võetakse pärast seda ühinemist.

Eeltoodust järeldub, et direktiivi 69/335 artikli 5 lõike 3 teine taane on lihtsalt uus õigusnorm, mida kohaldati kohe selle normi kohaldamisalasse kuuluvatele tehingutele, mis tehti pärast nimetatud direktiivi jõustumist liikmesriigis, ilma et direktiivi tuleks kohaldada tagasiulatuvalt asjaoludele, mis leidsid aset enne nimetatud liikmesriigi liitumist.

(vt punktid 36–38, 40, 42 ja resolutsioon)
Siseriikliku kohtu ülesanne on direktiivi 2002/19 ja direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta artiklis 2 esitatud mõistetele tuginedes kindlaks teha, kas asjaomaste operaatorite õiguslikku seisundit ja olemust arvestades võib neid pidada üldkasutatavate sidevõrkude operaatoriteks.

Selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud vastastikuse sidumise omavahelisus tähendab, et läbirääkimiste kaks poolt oleksid üldkasutatavate võrkude operaatorid. Seetõttu puudutab samas sättes kehtestatud läbirääkimiste pidamise kohustus vaid võrkude vastastikust sidumist, jättes välja muud võrgule juurdepääsu liigid, ja see lasub vaid üldkasutatavate sidevõrkude operaatoritel seoses muude üldkasutatavate sidevõrkude operaatoritega.

Direktiivi 2002/19 elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta artikli 4 lõikega 1, koostoimes selle direktiivi põhjendustega 5, 6, 8 ja 19 ning artiklitega 5 ja 8, on vastuolus selline siseriiklik õigusakt, mis ei piirdu võimalusega tugineda vastastikuse sidumise üle läbirääkimiste pidamise kohustusele üksnes üldkasutatavate sidevõrkude operaatorite suhtes.

Riigi reguleeriv asutus võib otsustada, et direktiivi 2002/19 elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohustus pidada vastastikuse sidumise üle läbirääkimisi on jäetud täitmata, kui ettevõtja, kes ei oma märkimisväärset turujõudu, pakub teisele ettevõtjale vastastikust sidumist ühepoolsetel tingimustel, mis võivad takistada konkurentsile rajatud turu arengut jaemüügi tasandil, juhul kui need tingimused takistavad teise ettevõtja klientidel kasutada viimati mainitud ettevõtja teenuseid.

(vt punkt 55, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-351/08

Christian Grimme

versus

Deutsche Angestellten-Krankenkasse

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundessozialgericht)

„Isikute vaba liikumine — Šveitsi õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi nõukogu liige, kes juhib Saksamaal selle aktsiaseltsi filiaali — Kohustus liituda Saksa pensionikindlustussüsteemiga — Erand, mis vabastab sellest kohustusest Saksa õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi juhatuse liikme”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 12. november 2009 I ‐ 10779

Kohtuotsuse kokkuvõte

Rahvusvahelised lepingud – EÜ ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline isikute vaba liikumist käsitlev leping – Asutamisvabadus – Võrdne kohtlemine

(EÜ ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline isikute vaba liikumist käsitlev leping, artiklid 1, 5, 7 ja 16 ning I lisa, artikkel 12 ja artiklid 17–19)

Ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Šveitsi Konföderatsiooni vahel allkirjastatud isikute vaba liikumist käsitleva lepingu sätetega, eriti selle artiklitega 1, 5, 7 ja 16 ning selle I lisa artiklitega 12 ja 17–19 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad, et isik, kes on selle liikmesriigi kodanik ning töötab selle territooriumil, liituks nimetatud liikmesriigi riikliku pensionikindlustussüsteemiga, vaatamata asjaolule, et see isik on Šveitsi õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi nõukogu liige, kuigi sama liikmesriigi õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi juhatuse liige ei ole nimetatud pensionikindlustussüsteemiga liituma kohustatud.

(vt punkt 50 ja resolutsioon)
Direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega, mida on muudetud direktiiviga 2002/73, artiklit 2 koosmõjus sama direktiivi 76/207 artikliga 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta artiklis 10 ette nähtud kaitset täpsustades välistab nimetatud isikute, kelle tööleping on üles öeldud nende raseduse ajal, võimaluse esitada neile töölepingu ülesütlemisega tekitatud kahju hüvitamise hagi, samas kui selline õigus on töölepingu ülesütlemise korral teistel töötajatel ning juhul, kui selline õiguskaitsevahendite piirang kujutab endast naise halvemat kohtlemist seoses rasedusega. Sellega on eelkõige tegemist juhul, kui nimetatud töötajatele töölepingu ülesütlemise korral antud ainukese hagi menetlusnormid ei järgi isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 76, resolutsiooni punkt 2)
1.

Kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid, et kontrollida ja inspekteerida adekvaatselt tema territooriumil ning tema suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes toimuvat kalapüüki ning teostada selle üle adekvaatset järelevalvet, eriti mis puudutab triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist reguleerivate õigusnormide järgimist, ning ei ole piisaval määral taganud, et isikute suhtes, kes on rikkunud triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist käsitlevaid ühenduse õigusnorme, kohaldataks adekvaatseid meetmeid – eeskätt hoiatavaid sanktsioone –, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2241/87 teatavate kontrollimeetmete kehtestamise kohta kalanduses artikli 1 lõikest 1 ning nõukogu . aasta määruse (EMÜ) nr 2847/93, millega luuakse ühise kalanduspoliitika suhtes rakendatav kontrollisüsteem (muudetud nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 2846/98), artikli 2 lõikest 1 ning artikli 31 lõigetest 1 ja 2.
Ilmneb, et kui diskrimineerimine kodakondsuse alusel, mis EÜ asutamislepingus käsitletud valdkondades on keelatud EÜ artikliga 12, jääks seevastu lubatuks Euratomi asutamislepingus käsitletud valdkondades, oleks see vastuolus nii asutamislepingute eesmärgi kui ka nende sidususega. Nimetatud põhimõte, kuigi see on sõnaselgelt sätestatud vaid EÜ artiklis 12, on üldpõhimõte, mis kuulub kohaldamisele ka Euratomi asutamislepingu raames.

Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeluga Euratomi asutamislepingus käsitletud valdkondades on vastuolus liikmesriigi selliste õigusnormide kohaldamine, mille alusel ettevõtja vastu, kes on halduskorras saanud nõutavad load teise liikmesriigi territooriumil asuva tuumaelektrijaama käitamiseks, võib esitada hagi sellest rajatisest lähtuvate kahjulike mõjutuste naaberkinnisasjadele levimise või kahjulike mõjutuste ohu lõpetamiseks, samas kui ettevõtjate vastu, kellele kuulub kohtu asukohariigis asuv tootmisrajatis, mille jaoks nad on seal halduskorras loa saanud, sellist hagi esitada ei saa ja nende vastu võib esitada vaid hagi naaberkinnisasjale tegelikult tekitatud kahju hüvitamise nõudes.

(vt punktid 90, 91, 139, resolutsiooni punkt 1)
Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta artikkel 58 välistab selle, et kohustusi, mis sisalduvad ühenduse õigusnormides, mida ei ole avaldatud Euroopa Liidu Teatajas uue liikmesriigi keeles, kui see keel on liidu ametlik keel, võiks kohaldada eraõiguslike isikute suhtes vastavas liikmesriigis, ja seda ka juhul, kui need isikud oleksid saanud tutvuda nende õigusnormidega muul viisil.

Siiski ei mõjuta asjaolu, et ühenduse määrusele ei saa tugineda eraõiguslike isikute vastu liikmesriigis, mille keeles seda ei ole avaldatud, kuidagi seda, et acquis communautaire’i osana on selle määruse sätted alates ühinemisest asjaomastele liikmesriikidele siduvad. Kui liikmesriik võtab enne ühinemise päeva vastu õigusnormid, mis võtavad üle ühenduse määrusest tulenevad kohustused, siis pannakse sellega kohustusi eraõiguslikele isikutele hoolimata sellest, et nende isikute vastu ei saa sellele määrusele tugineda enne, kui neil on olnud võimalik sellega tutvuda nõuetekohase avaldamise kaudu Euroopa Liidu Teatajas selle liikmesriigi keeles. Neil asjaoludel saab eraõiguslike isikute vastu tugineda määruse sellistele sätetele, mis on siseriikliku õigusaktiga üle võetud. Seevastu ei saa liikmesriik eraõiguslike isikute vastu tugineda sellistele sätetele, mida ei ole siseriiklikku õigusesse üle võetud, enne kui need sätted on ametlikult avaldatud selle liikmesriigi keeles. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas ja millises ulatuses on asjaomased ühenduse sätted siseriiklikusse õigusesse üle võetud.

(vt punktid 31–35)
Kohtuasi C-274/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Rootsi Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2003/54/EÜ — Artikli 15 lõige 2 — Artikli 23 lõige 2 — Elektri siseturg — Siseriiklike võrkudega ühendamise ja võrkudele juurdepääsu tingimuste, sealhulgas edastamise ja jaotamise tariifide arvutamise või kehtestamise aluseks oleva metoodika eelnev heakskiitmine — Siseriiklik reguleeriv asutus”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 29. oktoober 2009 I ‐ 10649

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Meetmed, mille eesmärk on elektri siseturu rajamine ja toimimine – Direktiiv 2003/54 – Võrgule juurdepääsu korraldamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/54, artikli 23 lõike 2 punkt a)

Liikmesriik, kes ei ole pannud siseriiklikule reguleerivale asutusele direktiivi 2003/54, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92, artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt kohustust kehtestada või enne jõustumist heaks kiita vähemalt metoodika, mida kasutatakse siseriiklike võrkudega ühendamise ja neile juurdepääsu tingimuste, sealhulgas edastamise ja jaotamise tariifide arvutamisel või kehtestamisel, on rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

Isegi kui liikmesriigi pakutud direktiivi sätte ülevõtmise viis või tõlgendus võimaldaks selle direktiivi teatud lõppeesmärkidest paremini kinni pidada, ei või liikmesriik kõrvale kalduda selles direktiivis sõnaselgelt ette nähtud normidest. Liikmesriik ei või direktiivi 2003/54 nõuete järgimisel piirduda sellise süsteemi rakendamisega, milles muu hulgas elektri edastamise ja jaotamise tariifide kehtestamise aluseks olevat metoodikat kontrollitakse pärast, ning seda isegi juhul, kui eeldada, et see kontroll on sama tõhus kui eelkontroll, kuna direktiiv näeb sõnaselgelt ette, et kasutada tuleb eelkontrolli süsteemi ning ei jäta liikmesriikidele võimalust kasutada muud süsteemi. Nimetatud direktiivi artikli 23 lõike 2 punkti a sõnastusestki tuleneb, et esiteks kehtestavad siseriiklikud reguleerivad asutused või kiidavad enne jõustumist heaks vähemalt metoodika, mida kasutatakse siseriiklike võrkudega ühendamise ja neile juurdepääsu tingimuste, sealhulgas edastamise ja jaotamise tariifide arvutamisel või kehtestamisel, ning teiseks peavad need tariifid või metoodika võimaldama teha vajalikke investeeringuid, mis tagaksid võrkude toimimise. Seega saab direktiivi eesmärki täita vaid konkreetsete tariifide või tariifide arvutamise metoodika elementide kehtestamisega, mis on sedavõrd täpsed, et võimaldavad ettevõtjatel prognoosida oma edastus- ja jaotusvõrku pääsu kulud.

(vt punktid 33, 34, 37, 40, 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-246/08

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Soome Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 2 punkt 1, artikli 4 lõiked 1 ja 2 — Mõiste „majandustegevus” — Riigi õigusabibürood — Õigusabiteenused, mida kohtumenetluse raames osutatakse saajale osalise hüvitise eest — Mõiste „otsene seos” osutatud teenuse ja saadud tasu vahel”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 7. juulil 2009 I ‐ 10607

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 29. oktoober 2009 I ‐ 10625

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Majandustegevus kuuenda direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 tähenduses

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 2 punkt 1 ja artikli 4 lõiked 1, 2 ja 5)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõigetest 1, 2 ja 5 tulenevaid kohustusi ei riku liikmesriik, kes ei maksusta käibemaksuga õigusabiteenuseid, mida osutavad kohtumenetluse raames riigi õigusabibürood teenusesaaja poolt makstava osalise hüvitise eest, kuna nende teenuste ja teenusesaajate poolt makstava tasu vahel olev seos ei ole vajalikul määral otsene, et viimast saaks pidada tasuks nende teenuste eest ja et neid teenuseid saaks seega pidada majandustegevuseks, mida maksustatakse käibemaksuga kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 ja artikli 4 lõigete 1 ja 2 tähenduses.

Kuna kohtumenetluse raames osutatava õigusabiteenuse saaja poolt tasumisele kuuluva osalise nõustamistasu summa suurust ei arvutata mitte üksnes nõustamistasu alusel, vaid see sõltub samuti teenusesaaja igakuiselt kasutada jäävatest vahenditest ja varanduslikust seisundist, siis see otsene seos puudub, sest tasu sõltub ainult osaliselt osutatud teenuse tegelikust väärtusest, ning sellega on seos seda väiksem, mida tagasihoidlikumad on teenusesaaja igakuiselt kasutada jäävad vahendid ja varanduslik seisund. Seda tõdemust toetab asjaolu, et õigusabiteenuste saajate poolt ühe aasta jooksul makstud osalise hüvitiste summa ja nende õigusabibüroode poolt teatatud oluliselt suuremate tegevuskulude vahel on väga oluline erinevus; erinevus on selline, et teenusesaajate poolt tasutav osaline hüvitis tuleks pigem samastada lõivuga, mille sissenõudmine iseenesest ei muuda antud tegevust olemuselt majanduslikuks, nii nagu selle tingiks tasu selle sõna otseses tähenduses.

(vt punktid 48–51)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 95/7, artikli 2 lõiget 1 ja artikli 4 lõikeid 1 ja 2 ning direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõiget 1 ja artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et tehingud, millega emaettevõtja võõrandab tütarettevõtja, milles talle kuulub 100% osalus, kõik aktsiad ja oma osaluse kontrollitavas äriühingus, mille kõik aktsiad kuulusid varem talle, kusjuures emaettevõtja on nimetatud äriühingutele osutanud käibemaksuga maksustatavaid teenuseid, on käsitatav majandustegevusena, mis kuulub nimetatud direktiivide kohaldamisalasse.

Tütarettevõtja aktsiate ja kontrollitavas äriühingus oleva osaluse võõrandamisega lõpetab emaettevõtja oma osaluse nendes äriühingutes. Kui emaettevõtja tööstuskontserni emaettevõtjana võttis osa tütarettevõtja ja kontrollitava äriühingu juhtimisest, osutades neile tasu eest erinevaid administratiiv-, raamatupidamis- ja kaubandusteenuseid, mille osas ta on käibemaksukohustuslane, võib kõnealust võõrandamist emaettevõtja poolt kontsernis ümberkorralduste tegemise eesmärgil pidada kestva tulu saamise eesmärgil tehtud tehinguks, mis väljub aktsiate hariliku müümise raamistikust. Nimetatud tehingul on otsene seos kontserni tegevuse korraldamisega ja see on seega maksukohustuslase maksustatava tegevuse otsene, püsiv ja vajalik laiendamine. Seega kuulub kõnesolev tehing käibemaksu kohaldamisalasse.

Kuid juhul, kui aktsiate võõrandamine on samastatav kogu ettevõtte või selle osa üleandmisega kuuenda direktiivi, mida on muudetud direktiiviga 95/7, artikli 5 lõike 8 või direktiivi 2006/112 artikli 19 esimese lõigu tähenduses ja tingimusel, et asjaomane liikmesriik on kasutanud nimetatud sätetes ette nähtud õigust, ei ole nimetatud tehing käsitatav käibemaksuga maksustatava majandustegevusena.

Selle järelduse puhul ei oma tähtsust asjaolu, et aktsiate võõrandamine toimub mitme tehinguga järk-järgult.

(vt punktid 32, 33, 41, resolutsiooni punktid 1, 4)
Direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 19 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et ehitusettevõtja poolt tema enda arvel ehitatud ehitise müüki ei saa käsitada „juhusliku kinnisvaratehinguna” selle sätte tähenduses, kui see tegevus on tema maksustatava majandustegevuse otsene, püsiv ja vajalik laiendamine. Seda arvestades ei ole vaja täpselt kindlaks teha, millises ulatuses see müügitegevus eraldi käsitletuna hõlmab nende kaupade ja teenuste kasutamist, millelt tuleb tasuda käibemaksu.

(vt punktid 34, 35, resolutsiooni punkt 1)
1.

2006. aasta Statutory Instrumenti nr 329 artikliga 49 ja 2007. aasta Statutory Instrumenti nr 50 artikliga 51 on Iirimaa määratlenud eeskirjad, mis käsitlevad tellija poolt lepingu pakkumuse vastuvõtmise otsusest ja põhjendustest pakkujate teavitamist sellisel viisil, mis võib tähendada seda, et ajal, kui pakkujaid täielikult teavitatakse nende pakkumuse tagasilükkamise põhjustest, on lepingu sõlmimisele eelnev ooteaeg juba lõppenud, ning nii toimides on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/50/EMÜ) artikli 1 lõikest 1 ja artikli 2 lõikest 1 ning nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/13/EMÜ veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate üksuste hankemenetlusi käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta artikli 1 lõikest 1 ja artikli 2 lõikest 1.
Kohtuasi C-586/08

Angelo Rubino

versus

Ministero dell’Università e della Ricerca

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale del Lazio)

„Direktiiv 2005/36/EÜ — Diplomite tunnustamine — Mõiste „reguleeritud kutseala” — Eelnevalt kindlaks määratud arvu isikute väljavalimine võrdleva hindamise teel ja neile piiratud kehtivusajaga kvalifikatsiooni tõendava dokumendi andmine — Riiklik ülikoolis õpetamise kvalifikatsioon — Ülikooli õppejõud”

Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 17. detsember 2009 I ‐ 12015

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Töötajad – Kutsekvalifikatsioonide tunnustamine – Direktiivi 2005/36 kohaldamisala

(EÜ artiklid 39 ja 43; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/36, artikli 3 lõike 1 punkt a)

Asjaolu, et kutsealal tegutsema hakkamise õigus on antud üksnes kandidaatidele, kes on välja valitud töölevõtmise menetluse käigus, mille eesmärk on välja valida eelnevalt kindlaks määratud arv isikuid kandidaatide võrdleva hindamise teel ja mitte absoluutseid kriteeriume kohaldades ning mille tulemusena antakse kvalifikatsiooni tõendav dokument, mille kehtivusaeg on rangelt piiratud, ei tähenda, et see kutseala oleks reguleeritud kutseala direktiivi 2005/36 kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses.

Siiski kohustavad EÜ artiklid 39 ja 43, mis tagavad liikmesriikide kodanikele kodakondsusel põhineva diskrimineerimiseta õiguse asuda tööle ja tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana, tunnustama teistes liikmesriikides omandatud kvalifikatsioone vastavalt nende tegelikule väärtusele ning võtma neid niisuguse töölevõtmise menetluse raames nõuetekohaselt arvesse.

(vt punktid 34–36 ja resolutsioon)