Kohtuasi C‑280/08 P

Deutsche Telekom AG

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – EÜ artikkel 82 – Telekommunikatsiooniteenuste turud – Juurdepääs pikaajalise ettevõtja püsivõrgule – Konkurentidele osutatavate kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinnad – Abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad – Turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja hinnapraktika – Hinnakruvi efekt konkurentide suhtes – Riigi reguleeriva asutuse poolt heaks kiidetud hinnad – Turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegutsemisruum – Rikkumise süüks panemine – Mõiste „kuritarvitamine” – Sama tõhusa konkurendi kriteerium – Hinnakruvi efekti arvutamine – Kuritarvituse mõju – Trahvi summa

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Apellatsioonkaebus – Väited – Üldkohtus esitatud väidete ja argumentide pelk kordamine – Vastuvõetamatus – Selle vaidlustamine, kuidas Üldkohus on ühenduse õigust tõlgendanud või kohaldanud – Vastuvõetavus

(EÜ artikkel 225; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõige; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 112 lõike 1 punkt c)

2. Apellatsioonkaebus – Väited – Esimest korda apellatsioonkaebuse raames esitatud väide – Vastuvõetamatus

(Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõige 2)

3. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Komisjoni õigus esitada hagi – Kaalutlusõiguse teostamine

(EÜ artiklid 81, 82 ja 226)

4. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Hinnakruvi efekt – Telekommunikatsioonivõrgule juurdepääsu teenused, mida osutab ettevõtja, kellele kuulub ainus kättesaadav infrastruktuur – Komisjoni otsus, milles tuvastatakse kuritarvitamine vaatamata sellele, et tariifid on heaks kiitnud riigi reguleeriv asutus – Rikkumise süüks panemine

(EÜ artiklid 81 ja 82)

5. Apellatsioonkaebus – Väited – Ebapiisav põhjendamine – Vastuvõetavus

(Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõige)

6. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Rikkumised – Tahtlus või hooletus – Mõiste – Hinnakruvi efekt, mis tuleb kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste turul monopoolses seisundis ja jaeteenuste turul peaaegu monopoolses seisundis oleva ettevõtja tariifidest

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõike 2 esimene lõige)

7. Institutsioonide aktid – Põhjendamiskohustus – Ese – Ulatus

(EÜ artikkel 253)

8. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Hinnakruvi efekt – Telekommunikatsioonivõrgule juurdepääsu teenused, mida osutab ettevõtja, kellele kuulub ainus kättesaadav infrastruktuur – Konkurentidele kohaldatavate hindade ja jaehindade negatiivne või ebapiisav vahe

(EÜ artikkel 82)

9. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Hinnakruvi efekt – Mõiste

(EÜ artikkel 82)

10. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Hinnakruvi efekt – Telekommunikatsioonivõrgule juurdepääsu teenused, mida osutab ettevõtja, kellele kuulub ainus kättesaadav infrastruktuur – Hinnakruvi efekti arvutamine konkurentide suhtes

(EÜ artikkel 82)

11. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Hinnakruvi efekt – Võrdsed võimalused – Puudumine – Muudest telekommunikatsiooniteenustest saadava tulu arvessevõtmine – Välistamine

(EÜ artikkel 82)

12. Konkurents – Turgu valitsev seisund – Kuritarvitamine – Mõiste – Konkurentsi piirava mõjuga tegevus

(EÜ artikkel 82)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Raske rikkumine – Hinnakruvi efekt, mis tuleb monopoolses seisundis oleva ettevõtja tariifidest – Kergendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti1 A teine lõik)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni pädevus – Varasema praktika muutmine – Diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 17)

1. EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Apellatsioonkaebus ei vasta nimetatud nõudele, kui see, sisaldamata argumentatsiooni, mis identifitseeriks konkreetselt õigusnormi rikkumise, millel vaidlustatud kohtuotsus põhineb, piirdub Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega. Selline apellatsioonkaebus kujutab tegelikkuses endast taotlust Üldkohtu otsus pelgalt uuesti läbi vaadata, mis ei ole Euroopa Kohtu pädevuses.

Kui apellant vaidlustab ühenduse õiguse tõlgendamise või kohaldamise Üldkohtu poolt, võivad esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla. Kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentidega põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte.

(vt punktid 24, 25)

2. Apellatsioonkaebuses ei või muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega esitada esmakordselt Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus.

(vt punktid 34, 42, 49)

3. Iga liikmesriik on kohustatud võtma kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmine riigi reguleerivate asutuste poolt. EÜ artiklid 81 ja 82 koostoimes EÜ artikliga 10 näevad liikmesriikidele ette kohustuse hoiduda võtmast või jõus hoidmast meetmeid, k.a seadusandlikke või haldusmeetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju.

Mis puudutab komisjoni võimalust esitada liikmesriigi vastu kohustuste rikkumise hagi, siis kuna vaidlustatud kohtuotsus, mille peale on käesolev apellatsioonkaebus esitatud, puudutab üksnes komisjoni poolt apellatsioonkaebuse esitanud äriühingu suhtes EÜ artikli 82 alusel vastu võetud otsuse õiguspärasust, peab Euroopa Kohus nimetatud apellatsioonkaebuse raames piirduma selle kontrollimisega, kas apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud etteheidetest võib ilmneda, et Üldkohus on niisuguse otsuse õiguspärasuse kontrollimisel rikkunud õigusnorme, ja seda sõltumata asjaolust, kas komisjon oleks saanud samal ajal või alternatiivina teha kõnealuse liikmesriigi suhtes otsuse liidu õiguse rikkumise kohta.

Seega, isegi kui ei saa välistada, et siseriiklikud ametiasutused rikkusid liidu õigust ja isegi kui komisjon oleks võinud selle alusel liikmesriigi suhtes EÜ artikli 226 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust alustada, ei saa sellised võimalikud olukorrad apellatsioonkaebuse staadiumis tähtsust omada. Komisjonil on EÜ artikliga 226 kehtestatud korra kohaselt liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamisel kaalutlusõigus ning liidu kohtutel puudub pädevus hinnata selle õiguse kasutamise otstarbekust.

(vt punktid 45–47)

4. Kui ettevõtjatele on konkurentsivastane tegevus siseriiklike õigusnormide alusel kohustuslik või kui need õigusnormid moodustavad õigusliku raamistiku, mis välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse, ei ole EÜ artiklid 81 ja 82 kohaldatavad. Sellises olukorras ei ole konkurentsipiirangu põhjuseks ettevõtjate autonoomne tegevus, mis on nende sätete eeldus.

Seevastu võivad EÜ artiklid 81 ja 82 olla kohaldatavad, kui ilmneb, et siseriiklikud õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate autonoomne tegevus võib takistada, piirata või kahjustada. Euroopa Kohus on üksnes piiratud ulatuses nõustunud võimalusega teatav konkurentsivastane tegevus EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamisalast välja jätta põhjusel, et see on kõnealustele ettevõtjatele kehtivate siseriiklike õigusnormide alusel kohustuslik või et need õigusnormid välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse. Kui siseriiklik seadus piirdub sellega, et õhutab ettevõtjaid autonoomsele konkurentsivastasele tegevusele või lihtsustab sellist tegevust, siis on EÜ artiklid 81 ja 82 kõnealuste ettevõtjate suhtes kohaldatavad. Nimelt lasub turgu valitsevas seisundis olevatel ettevõtjatel eriline kohustus mitte kahjustada oma tegevusega tõhusat konkurentsi ja mitte moonutada konkurentsi ühisturul.

Sellega seoses ei saa pelk asjaolu, et niisuguse riigi reguleeriva asutuse nagu telekommunikatsiooni- ja postiteenuseid reguleeriv asutus sekkumistega õhutati telekommunikatsioonisektoris turgu valitsevat ettevõtjat hoidma jõus hinnapraktikat, mis viis vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvini, ei saa iseenesest kuidagi kõrvaldada tema vastutust EÜ artikli 82 alusel.

Kuna ettevõtjal oli vaatamata sellistele sekkumistele tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, siis on hinnakruvi talle süüks pandav. Niisuguse tegevuse süülisus, mis seisnes selle tegutsemisruumi kasutamata jätmises, ei saa kahtluse alla seada järeldust, mille kohaselt oli apellandil selle vastuvõtmiseks tegutsemisruum, vaid seda saab võtta arvesse ainult selle kindlakstegemisel, kas tegevus kujutab endast rikkumist, ning trahvide suuruse kindlaksmääramise staadiumis.

(vt punktid 80–85, 88 ja 89)

5. Küsimus, kas Üldkohtu otsuse põhjendused on piisavad, kujutab endast õiguslikku küsimust, mida võib sellisena apellatsioonkaebuses tõstatada.

(vt punkt 123)

6. Mis puudutab küsimust, kas konkurentsieeskirjade rikkumised pandi toime hooletusest või tahtlikult ja kas nende eest võib seetõttu määrata trahvi vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 esimesele lõigule, siis see tingimus on täidetud, kui ettevõtjale ei saanud olla teadmata tema tegevuse konkurentsivastasus, olenemata sellest, kas ta oli teadlik sellest, et ta rikub asutamislepingu konkurentsieeskirju.

Nii on see telekommunikatsioonisektoris tegutseva ettevõtja puhul, kellele ei saanud esiteks olla teadmata, et tal oli vaatamata telekommunikatsiooni- ja postiteenuseid reguleeriva asutuse loaotsustele tegelik tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade kehtestamiseks, ja teiseks, et hinnakruvi efekt tõi tema monopoolset seisundit kliendiliinile juurdepääsuteenuste hulgiturul ja sisuliselt monopoolset seisundit abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturul arvestades kaasa tõsiseid konkurentsipiiranguid.

(vt punktid 124 ja 125)

7. EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhistava osa sisulise põhjendatuse küsimusest, mis on vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasuse küsimus. Seda silmas pidades peavad EÜ artikliga 253 nõutud põhjendused vastama asjassepuutuva akti olemusele ning nendest peab selgelt ja üheselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul kontrolli teostada.

Põhjendamise nõude hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõiki asjassepuutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna akti põhjenduste vastavust EÜ artikli 253 nõuetele ei tule hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka selle konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades.

(vt punktid 130 ja 131)

8. EÜ artikli 82 teise lõigu punkt c keelab sõnaselgelt turgu valitseval ettevõtjal kehtestada otseselt või kaudselt ebaõiglasi hindu ning muu hulgas kohaldada hinnapraktikat, millel võib olla temaga sama tõhusate olemasolevate või potentsiaalsete konkurentide jaoks väljatõrjuv mõju, st praktika, mis võib muuta viimati nimetatute jaoks turulepääsu ning teiste lepingupoolte jaoks eri tarneallikate või kaubanduspartnerite vahel valimise raskeks või isegi võimatuks, tugevdades seeläbi turgu valitsevat seisundit, kasutades muid vahendeid kui need, mis põhinevad toodete omaduste konkurentsil. Seda silmas pidades ei saa igasugust hinnakonkurentsi pidada õiguspäraseks.

Kuna telekommunikatsioonisektoris turgu valitsevas seisundis oleval ettevõtjal on tegutsemisruum temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes tekkinud hinnakruvi efekti vähendamiseks või selle kõrvaldamiseks abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmise teel, siis arvestades väljatõrjuvat mõju, mille hinnakruvi efekt võib nimetatud konkurentide jaoks kaasa tuua, võib see iseenesest kujutada kuritarvitust EÜ artikli 82 tähenduses.

EÜ artikli 82 eesmärk on kaitsta tarbijat moonutamata konkurentsi abil. Selles küsimuses ei oma tähtsust see, et turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja peab kuritarvituse kõrvaldamiseks oma hindu tõstma.

Kõnealune hinnakruvi efekt toob seeläbi, et vähendab turul, s.o abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste turul veelgi eksisteerivat konkurentsitaset, mis on juba just nimelt kõnealuse ettevõtja kohaloleku tõttu nõrgenenud, ja tugevdab viimati nimetatu valitsevat seisundit sellel turul, kaasa ka selle, et tarbijad kannavad kahju tulenevalt nende valikuvõimaluste piiramisest ja seega võimaluse piiramisest, et pikaajalises plaanis vähendatakse jaehindu tänu konkurentsile, mida pakuvad nimetatud turul temaga vähemalt sama tõhusad konkurendid.

Üldkohus ei ole mingil viisil kohustatud tuvastama seda, et kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinnad või abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad olid iseenesest kuritarvituslikud vastavalt seetõttu, et need on ülemäärased või turuhinnast madalamad.

(vt punktid 172, 177, 180–183)

9. Selle hindamiseks, kas turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja hinnapraktika võib EÜ artiklit 82 rikkudes konkurendi kõrvaldada, tuleb aluseks võtta kriteerium, mis tugineb turgu valitseva ettevõtja enda kuludele ja strateegiale. Sellega seoses ei tohi turgu valitsev ettevõtja turult kõrvaldada ettevõtjaid, kes on võib-olla sama tõhusad kui ta ise, ent kes oma väiksemate finantsvahendite tõttu ei suuda taluda nende vastu suunatud konkurentsi.

Olukorras, kus turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika kuritarvitav laad tuleneb selle väljatõrjuvast mõjust tema konkurentide jaoks, tuleb selle kuritarvitusliku laadi analüüsimisel aluseks võtta üksnes turgu valitseva ettevõtja hinnad ja kulud. Nimelt võimaldab niisugune kriteerium kontrollida, kas telekommunikatsioonisektoris valitsevas seisundis olev ettevõtja ise oleks olnud võimeline pakkuma oma jaeteenuseid abonentidele muul viisil kui kahjumiga, kui ta oleks eelnevalt olnud kohustatud maksma omaenda kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindasid. Järelikult on see kriteerium sobiv selleks, et kindlaks määrata, kas turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika toob konkurentide suhtes hinnakruvi efekti kaudu kaasa väljatõrjuva mõju.

Niisugune lähenemisviis on veelgi põhjendatum seetõttu, et see on kooskõlas ka õiguskindluse üldpõhimõttega, sest turgu valitseva ettevõtja kulude arvessevõtmine võimaldab viimasel, arvestades erilist vastutust, mis tal EÜ artikli 82 alusel lasub, hinnata oma tegevuse õiguspärasust. Nimelt on turgu valitsevale ettevõtjale teada omaenda kulud ja tariifid, samas kui üldjuhul ei ole talle teada tema konkurentide kulud ja tariifid.

Neid järeldusi ei saa kahtluse alla seada asjaoluga, mille kohaselt kehtivad konkurentide suhtes abonentidele osutatavate telekommunikatsiooniteenuste pakkumisel leebemad õiguslikud ja materiaalsed tingimused. Nimelt ei saa niisugune asjaolu, eeldades, et see on tõendatud, mõjutada asjaolu, et turgu valitsev ettevõtja ei saa kohaldada hinnapraktikat, mis võib asjaomaselt turult välja tõrjuda temaga vähemalt sama tõhusad konkurendid, ega asjaolu, et niisugune ettevõtja peab tema erilist kohustust EÜ artikli 82 alusel arvestades olema võimeline ise kindlaks tegema, kas tema hinnapraktika on selle sättega kooskõlas.

(vt punktid 198–203)

10. Isegi kui abonendi seisukohast võivad juurdepääsu- ja kõneteenused tegelikult moodustada terviku, on komisjonil õigus uurida hinnakruvi efekti olemasolu ainult juurdepääsuteenuste tasandil, jättes hõlmamata kõneteenused, arvestades hindade ümberkujundamise ja võrdsete võimaluste põhimõtteid.

Sellega seoses ei riku Üldkohus ühtegi õigusnormi, kui ta võtab arvesse niisugust põhimõtet, mis tuleneb telekommunikatsioonisektorit puudutavast regulatsioonist, et uurida seda, kas EÜ artikli 82 kohaldamine komisjoni poolt turgu valitseva ettevõtja kuritarvitusliku hinnapraktika suhtes oli põhjendatud. Nimelt, kuivõrd telekommunikatsioonisektorit puudutav regulatsioon määratleb selle suhtes kohaldatava õigusliku raamistiku ja aitab selliselt kindlaks määrata konkurentsitingimused, milles turgu valitsev ettevõtja asjaomastel turgudel oma tegevusi läbi viib, kujutab see asjakohast elementi EÜ artikli 82 kohaldamiseks selle ettevõtja tegevuse suhtes, olgu see siis asjaomaste turgude määratlemiseks, niisuguse tegevuse kuritarvitava laadi hindamiseks või siis trahvi suuruse kindlakstegemiseks.

Seda järeldust ei muuda asjaolu, et hindade ümberkujundamise põhimõte on kohaldatav vaid turgu valitseva ettevõtja, mitte tema konkurentide suhtes, kuna Üldkohus tugines kõnealuse turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika kuritarvitava laadi kindlaksmääramiseks EÜ artikli 82 alusel vastavalt sama tõhusa konkurendi kriteeriumile turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja olukorrale ja kuludele.

Järelikult, kuna Üldkohus tõdes, et telekommunikatsioonisektorit käsitlevas regulatsioonis ette nähtud hindade tasakaalustamine pidi tähendama eelkõige kauge- ja rahvusvaheliste kõnede tariifide langust ning igakuise abonemenditasu ja kohalike kõnede tariifide tõusu, võis ta sellest õiguspäraselt järeldada, et juurdepääsuteenuste jaehindade ja kõneteenuste jaehindade eraldi arvesse võtmine turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika kuritarvitava laadi kindlakstegemiseks sisaldub hindade ümberkujundamise põhimõttes.

(vt punktid 221, 223–226)

11. Moonutamata konkurentsi saab tagada vaid juhul, kui on kindlustatud erinevate ettevõtjate vahelised võrdsed võimalused.

See eeldab, et telekommunikatsioonisektoris turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja ja temaga vähemalt sama tõhusad konkurendid oleks abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturul võrdses olukorras. See tingimus ei ole täidetud juhul, kui turgu valitsevale ettevõtjale makstavaid kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindasid on võimalik kajastada abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindades vaid siis, kui viimati nimetatuid pakutakse kahjumiga.

Nimelt kuna esiteks on abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturg eraldiseisev turg ja kuna teiseks on kliendiliinile juurdepääsu võimaldavad võrguteenused temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide jaoks hädavajalikud, et hakata sellel turul tõhusalt konkureerima niisuguse ettevõtjaga, kellel on seal turgu valitsev seisund, mis tuleneb suures osas seaduslikust monopolist, mis tal oli enne telekommunikatsioonisektori liberaliseerimist, siis eeldab moonutamata konkurentsi rakendamine seda, et see turgu valitsev ettevõtja ei saa sellel jaeturul kohaldatava hinnapraktikaga kehtestada kohe sellel temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes ebasoodsat konkurentsiolukorda, mis võib takistada või piirata nende juurdepääsu sellele turule või nende tegevuse arengut sellel turul.

Nii on see eelkõige siis, kui muude telekommunikatsiooniteenuste võimalik osutamine abonentidele turgu valitseva ettevõtja püsivõrgu kaudu eeldab ka viimaselt kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste ostmist, sest see ebasoodus konkurentsiolukord abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturul kajastub tingimata muude telekommunikatsiooniteenuste turgudel. Viimane asjaolu ei tähenda siiski seda, et nendest muudest telekommunikatsiooniteenustest tulenevat tulu tuleb arvesse võtta selle uurimisel, kas vähemalt sama tõhusad konkurendid kui turgu valitsev ettevõtja on abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturu konkurentsitingimustes ebavõrdses olukorras. Nimelt kuuluvad need muud telekommunikatsiooniteenused eraldi turule võrreldes viimati nimetatud turuga.

Seega tuleb tõdeda, et turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturul asetavad kohe vähemalt sama tõhusad konkurendid võrreldes turgu valitseva ettevõtjaga ebavõrdsesse olukorda sellel turul, mis viib juurdepääsuteenuste osas nende konkurentide suhtes hinnakruvi efektini.

(vt punktid 230, 233–236 ja 240)

12. Kuna EÜ artikkel 82 keelab turgu valitseva seisundi kuritarvitamise turul, kuivõrd see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, siis puudutab nimetatud artikkel turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegevust, mis takistab veel turul olemas oleva konkurentsi säilimist või selle konkurentsi arengut vahenditega, mis erinevad nendest vahenditest, mida kasutatakse kaupade või teenuste tavapärases konkurentsis, mis rajaneb ettevõtjate sooritustel. Sellest tuleneb, et turgu valitseva ettevõtja hinnapraktika, mis viib temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvi efektini, kujutab endast kuritarvitust EÜ artikli 82 tähenduses vaid siis, kui tõendatud on konkurentsivastane mõju.

Konkurentsivastane mõju, mida komisjon peab tõendama seoses telekommunikatsioonisektoris turgu valitseva ettevõtja hinnapraktikaga, mis viib temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvi efektini, puudutab võimalikke takistusi, mida kõnealune hinnapraktika võis luua abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturul pakkumise arengule ja sellest tulenevalt konkurentsitasemele sellel turul. Niisugune hinnapraktika kujutab endast kuritarvitust EÜ artikli 82 tähenduses, kuna tuues turgu valitseva ettevõtjaga vähemalt sama tõhusate konkurentide jaoks hinnakruvi efekti kujul kaasa väljatõrjuva mõju, võib kõnealune hinnapraktika muuta raskemaks või isegi võimatuks nende konkurentide tuleku asjassepuutuvale turule ja tugevdada niisiis turgu valitseva ettevõtja seisundit sellel turul, kahjustades tarbijate huve.

Kui turgu valitsev ettevõtja rakendab tegelikkuses hinnapraktikat, mis viib tema vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvi efektini ja mille eesmärk on konkurendid asjassepuutuvalt turult välja tõrjuda, siis ei saa asjaolu, et kavandatud tulemust lõppkokkuvõttes ei saavutatud, välistada kvalifitseerimist kuritarvituseks EÜ artikli 82 tähenduses. Siiski ei saa vähimagi mõju puudumisel konkurentide konkurentsiolukorrale niisugust hinnapraktikat kvalifitseerida väljatõrjuvaks tegevuseks, kui nende viimaste sisenemist asjassepuutuvale turule ei ole selle tegevusega mingil moel raskendatud.

(vt punktid 251–254)

13. Komisjonil on trahvide arvutamise meetodi puhul ulatuslik kaalutlusõigus. See meetod, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, sisaldab erinevaid paindlikkust tagavaid elemente, mis võimaldavad komisjonil teostada oma kaalutlusõigust kooskõlas nende sätetega. Euroopa Kohus peab kontrollima, kas Üldkohus on komisjoni kaalutlusõiguse teostamist õigesti hinnanud.

Liidu konkurentsiõiguse rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehiolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, kusjuures kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Rikkumiste raskusastme hindamise asjaoludena võetakse arvesse asjaomase ettevõtja käitumist, selle ettevõtja rolli kõnealuse tegevuse rakendamisel, tegevusest saada võidavat kasumit, ettevõtja suurust ja asjaomaste kaupade väärtust ning ohtu, mida seda tüüpi rikkumised liidu eesmärkidele kujutavad.

(vt punktid 271–274)

14. Asjaolu, et komisjon on varem kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat liiki rikkumistele, ei saa võtta temalt võimalust seda taset määruses nr 17 märgitud piirides tõsta, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks. Liidu konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine nõuab, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

(vt punkt 294)

EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)

14. oktoober 2010( )

Sisukord





I – Vaidluse taust

II – Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

III – Poolte nõuded

IV – Apellatsioonkaebus

A – Vastuvõetavus

B – Sisulised küsimused

1. Sissejuhatavad märkused

2. Esimene väide, et rikutud on õigusnormi ja see pandi toime apellandi tegevuse RegTP kui pädeva riigi reguleeriva asutuse poolse reguleerimise käsitlemisel

a) Esimese väite esimene osa, mis puudutab rikkumise süüks panemist

i) Vaidlustatud kohtuotsus

ii) Poolte argumendid

iii) Euroopa Kohtu hinnang

b) Esimese väite teine osa, mis puudutab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet

i) Vaidlustatud kohtuotsus

ii) Poolte argumendid

iii) Euroopa Kohtu hinnang

c) Esimese väite kolmas osa, mis puudutab EÜ artikli 82 rikkumise toimepanemist tahtlikult või hooletusest

i) Vaidlustatud kohtuotsus

ii) Poolte argumendid

iii) Euroopa Kohtu hinnang

d) Järeldus esimese väite kohta

3. Teine väide, et EÜ artikli 82 kohaldamisel on rikutud õigusnormi

a) Vaidlustatud kohtuotsus

b) Teise väite esimene osa, mis puudutab hinnakruvi efekti asjakohasust, et tuvastada kuritarvitamine EÜ artikli 82 tähenduses

i) Poolte argumendid

ii) Euroopa Kohtu hinnang

c) Teise väite teine osa, mis puudutab hinnakruvi efekti arvutamise meetodi adekvaatsust

i) Etteheide, et sama tõhusa konkurendi kriteeriumi on valesti kohaldatud

– Poolte argumendid

– Euroopa Kohtu hinnang

ii) Etteheide, et rikutud on õigusnorme, kuna kõneteenuseid ja muid telekommunikatsiooniteenuseid ei ole hinnakruvi efekti arvutamisel arvesse võetud

– Poolte argumendid

– Euroopa Kohtu hinnang

d) Teise väite kolmas osa, mis puudutab hinnakruvi efekti mõju

i) Poolte argumendid

ii) Euroopa Kohtu hinnang

e) Järeldus teise väite kohta

4. Kolmas väide, et trahvide arvutamisel on rikutud õigusnorme, kuna arvesse ei ole võetud hindade reguleerimist

a) Vaidlustatud kohtuotsus

b) Poolte argumendid

i) Kolmanda väite esimene osa, mis puudutab rikkumise rasket laadi

– Poolte argumendid

– Euroopa Kohtu hinnang

ii) Kolmanda väite teine osa, mis puudutab seda, et hindade reguleerimist ei ole kergendava asjaoluna nõuetekohaselt arvesse võetud

– Poolte argumendid

– Euroopa Kohtu hinnang

iii) Kolmanda väite kolmas osa, mis puudutab sümboolse trahvi määramist

– Poolte argumendid

– Euroopa Kohtu hinnang

c) Järeldus kolmanda väite kohta

Kohtukulud

Apellatsioonkaebus – Konkurents – EÜ artikkel 82– Telekommunikatsiooniteenuste turud – Juurdepääs pikaajalise ettevõtja püsivõrgule – Konkurentidele osutatavate kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinnad – Abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad – Turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja hinnapraktika – Hinnakruvi efekt konkurentide suhtes – Riigi reguleeriva asutuse poolt heaks kiidetud hinnad – Turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegutsemisruum – Rikkumise süüks panemine – Mõiste „kuritarvitamine” – Sama tõhusa konkurendi kriteerium – Hinnakruvi efekti arvutamine – Kuritarvituse mõju – Trahvi summa

Kohtuasjas C‑280/08 P,

mille ese on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 23. juunil 2008 esitatud apellatsioonkaebus,

Deutsche Telekom AG, asukoht Bonn (Saksamaa), esindajad: Rechtsanwalt U. Quack, Rechtsanwalt S. Ohlhoff ja Rechtsanwalt M. Hutschneider,

apellant,

teised menetlusosalised:

Euroopa Komisjon, esindajad: K. Mojzesowicz, W. Mölls ja O. Weber, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja esimeses kohtuastmes,

Vodafone D2 GmbH, varem Vodafone AG & Co. KG, veel varem Arcor AG & Co. KG, asukoht Eschborn (Saksamaa), esindaja: Rechtsanwalt M. Klusmann,

Versatel NRW GmbH, varem Tropolys NRW GmbH, veel varem CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ja TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, asukoht Essen (Saksamaa),

EWE TEL GmbH, asukoht Oldenburg (Saksamaa),

HanseNet Telekommunikation GmbH, asukoht Hamburg (Saksamaa),

Versatel Nord GmbH, varem Versatel Nord-Deutschland GmbH, veel varem KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, asukoht Flensburg (Saksamaa),

NetKöln Gesellschaft für Telekommunikation mbH, asukoht Köln (Saksamaa),

Versatel Süd GmbH, varem Versatel Süd-Deutschland GmbH, veel varem tesion Telekommunikation GmbH, asukoht Stuttgart (Saksamaa),

Versatel West GmbH, varem Versatel West-Deutschland GmbH, veel varem Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, asukoht Dortmund (Saksamaa),

esindaja: Rechtsanwalt N. Nolte,

menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,

EUROOPA KOHUS (teine koda),

koosseisus: koja esimees J. N. Cunha Rodrigues, kohtunikud A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (ettekandja) ja P. Lindh,

kohtujurist: J. Mazák,

kohtusekretär: ametnik B. Fülöp,

arvestades kirjalikus menetluses ja 25. novembri 2009. aasta kohtuistungil esitatut,

olles 22. aprilli 2010. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,

on teinud järgmise

otsuse

1 Deutsche Telekom AG palub apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑271/03: Deutsche Telekom vs. komisjon (EKL 2008, lk II‑477; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega kohus jättis rahuldamata tema hagi nõudega tühistada komisjoni 21. mai 2003. aasta otsus 2003/707/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 82 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/C‑1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (ELT L 263, lk 9; edaspidi „vaidlusalune otsus”).

I – Vaidluse taust

2 Üldkohus esitas vaidluse aluseks olevad asjaolud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–24 järgmiselt:

„1 Hageja Deutsche Telekom AG on pikaajaline telekommunikatsiooniettevõtja Saksamaal. […]

2 Hageja haldab Saksamaa telefonivõrku. Enne telekommunikatsiooniturgude täielikku liberaliseerimist oli hagejal seaduslik monopol tavavõrgus abonentidele telekommunikatsiooniteenuste osutamise valdkonnas. Alates 25. juuli 1996. aasta telekommunikatsiooniseaduse (Telekommunikationsgesetz, BGBl. 1996 I, lk 1120; edaspidi „TKG”) jõustumisest 1. augustil 1996 on infrastruktuuri kasutada andmise turg ja telekommunikatsiooniteenuste osutamise turg Saksamaal liberaliseeritud. Sellest ajast peale konkureerivad neil kahel turul hagejaga teised ettevõtjad vahelduva eduga.

3 Hageja iga kohtvõrk sisaldab mitut kliendiliini abonentideni. Sõna „kliendiliin” tähistab füüsilisi juhtmeid, mis ühendavad sidevõrgu lõpp-punkti abonendi ruumides peajaotla või samaväärse seadmega üldkasutatavas tavatelefonivõrgus.

4 Hageja pakub juurdepääsu oma kliendiliinidele nii teistele telekommunikatsiooniettevõtjatele kui abonentidele. Juurdepääsuteenuste ja hageja tariifide puhul tuleb eristada kohtvõrgule juurdepääsu võimaldavaid teenuseid, mida hageja pakub oma konkurentidele [edaspidi „kliendiliinile juurdepääsu võimaldavad võrguteenused”], ja kohtvõrgule juurdepääsu võimaldavaid teenuseid, mida hageja pakub oma abonentidele (edaspidi „abonentidele osutatavad juurdepääsuteenused”).

I – [Kliendiliinile juurdepääsu võimaldavad] võrguteenused

5 Liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministri […] 28. mai 1997. aasta otsusega nr 223a kohustati hagejat alates juunist 1997 võimaldama konkurentidele täielikku eraldatud juurdepääsu kliendiliinile.

6 Tasu hageja [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste eest koosneb kahest osast: esiteks igakuisest abonemenditasust ja teiseks ühekordsest tasust. […]

7 Telekommunikatsiooni- ja postiteenuseid reguleeriv asutus (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post, edaspidi „RegTP”) peab vastavalt TKG § 25 lõikele 1 hageja [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste tariifid eelnevalt heaks kiitma.

8 Selleks kontrollib RegTP, kas hageja väljapakutud [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste tariifid vastavad TKG §‑s 24 kehtestatud tingimustele. TKG § 24 lõige 1 sätestab, et „[t]asumäärad tuleb kehtestada lähtuvalt teenuste tõhusa osutamise kuludest”. […]

[…]

II – Abonentidele osutatavad juurdepääsuteenused

10 Abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste puhul pakub hageja kahte põhipaketti, st traditsioonilist analoogliini […] ja kitsasribaühendusega digitaalliini […]. Neid kahte põhipaketti, mis võimaldavad abonente ühendada, võidakse pakkuda hageja vaskpaaridega ajaloolises võrgus (kitsasribaühendus). Hageja pakub oma abonentidele ka lairibaühendust ([…] ADSL), mille jaoks ta on pidanud olemasolevad [kitsasriba]võrgud ümber kohandama, et oleks võimalik pakkuda lairibateenuseid, näiteks kiiret Interneti-ühendust.

[…]

12 [Hageja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad] koosnevad kahest osast: igakuisest abonemenditasust, mis lähtub liinide ja osutatavate teenuste kvaliteedist, ja ühekordsest tasust liiniga esmakordse liitumise või liini ülevõtmise eest […]

A – Analoogsete abonendiliinide […] ja digitaalsete kitsasribaühendusega abonendiliinide […] tariifid

13 Analoogsetele abonendiliinidele ja [digitaalsetele kitsasribaühendusega abonendiliinidele] juurdepääsu hinnad määratakse kindlaks hinnalaesüsteemi raames. Vastavalt TKG § 27 lõike 1 teisele lausele ja § 25 lõikele 1 […] ei kehtestata hageja võrguga ühendamise ja kõnede jaehindu kulupõhiselt iga teenuse kohta eraldi, vaid hinnad määratakse kindlaks mitme teenuse kohta koos, kusjuures erinevad teenused koondatakse portfellidesse.

14 […] RegTP rakendas asjaomase süsteemi 1. jaanuaril 1998. Selleks moodustas RegTP kaks portfelli, millest esimene sisaldas eraklientidele osutatavaid teenuseid ja teine äriklientidele osutatavaid teenuseid. Kumbki portfell sisaldas samal ajal nii abonentidele osutatavaid juurdepääsuteenuseid […] kui ka hageja poolt telefonisektoris pakutavate teenuste kogu valikut, st kohalikke, piirkondlikke, kauge- ja rahvusvahelisi kõnesid.

[…]

17 [Liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministri] 17. detsembri 1997. aasta otsuse kohaselt pidi hageja alandama kummagi portfelli koguhinda 4,3% võrra ajavahemikus 1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 1999 (esimene hinnalae seadmise periood). RegTP jättis 23. detsembri 1999. aasta otsusega esimese perioodi lõppemisel 31. detsembril 1999 portfellide koosseisu enamjaolt samaks ning alandas hindu 5,6% võrra ajavahemikus 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2001 (teine hinnalae seadmise periood).

18 Selles hindade langetamise siduvas raamistikus võis hageja RegTP‑lt eelneva loa saamise korral muuta kummassegi portfelli kuuluvate erinevate teenuste hindu. […] Süsteem võimaldas seega tõsta ühe või mitme portfelli kuuluva teenuse hinda, kui portfelli hinnalage ei ületatud. […]

19 Kahel esimesel hinnalae seadmise perioodil [1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 2001] langetas hageja mõlema portfelli jaehindu suuremas ulatuses, kui talle pandud kohustus ette nägi. Hindade langetamine puudutas sisuliselt kõnehindu. Seevastu analoogliinide jaehinnad […] jäid neil kahel hinnalae seadmise perioodil […] muutumatuks. Mis puudutab [kitsasribaühendusega digitaal]liinide jaehindu, siis langetas hageja samal perioodil igakuise abonemenditasu määra […].

20 Alates 1. jaanuarist 2002 kehtib uus hinnalaesüsteem […]. Uues süsteemis asendati varasemad kaks portfelli, mis sisaldasid eraklientidele osutatavaid teenuseid ja äriklientidele osutatavaid teenuseid, nelja portfelliga, mis sisaldavad järgmisi teenuseid: telefoniliinid (portfell A), kohalikud kõned (portfell B), riigisisesed kaugekõned (portfell C) ja rahvusvahelised kõned (portfell D).

21 Hageja teatas 15. jaanuaril 2002 RegTP‑le oma kavatsusest tõsta analoog- ja [kitsasribaühendusega digitaal]liinide igakuiseid abonemenditasusid […]. RegTP andis […] selleks hinnatõusuks loa.

22 Hageja esitas 31. oktoobril 2002 uue taotluse jaehindade tõstmiseks. RegTP jättis selle taotluse […] osaliselt rahuldamata. […]

B – ADSL‑liinide […] tariifid

23 ADSL‑i […] tariife hinnalaesüsteemi raames ei reguleerita. Vastavalt TKG §‑le 30 võidakse neid tariife tagantjärele reguleerida.

24 Pärast seda, kui RegTP oli hageja konkurentidelt saanud mitu kaebust, asus RegTP 2. veebruaril 2001 tagantjärele uurima hageja ADSL‑i hindu, et teha kindlaks, kas toimub kahjumiga müük, mis on vastuolus Saksa konkurentsinormidega. RegTP lõpetas menetluse 25. jaanuaril 2002, olles tuvastanud, et tariifide suurendamine, millest hageja oli 15. jaanuaril 2002 teatanud, ei andnud enam alust kahtlusele, et toimub kahjumiga müük.”

3 Pärast seda, kui hageja konkurendid olid 1999. aastal esitanud kaebusi, võttis Euroopa Ühenduste Komisjon vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta heitis eelkõige põhjendustes 57, 102, 103 ja 107 apellandile ette, et ta on „hinnakruvi kujul” (margin squeeze) toime pannud kuritarvitamise, mis tuleneb kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade ebaproportsionaalsest vahest.

4 Hinnakruvi osas meenutab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 vaidlusaluse otsuse põhjendusi 102–105, mis kõlavad järgmiselt:

„102 Hinnakruvi efekt on olemas juhul, kui [hagejale] [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste eest makstava igakuise abonemenditasu ja ühekordse tasu summa sunnib konkurente abonentidelt küsima kõrgemat hinda kui see, mida [hageja] küsib oma abonentidelt samade teenuste eest. Kui [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste hinnad on kõrgemad kui [abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste] jaehinnad, ei ole [hageja] konkurentidel mingil juhul võimalik kasumit saada, isegi kui nad tegutsevad vähemalt sama tõhusalt kui [hageja], kuna lisaks [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste hinnale tuleb neil kanda ka kulud (turustamise, arvete esitamise, tasu sissenõudmise jms kaasnevad kulud).

103 Kuna [hageja] küsib konkurentidelt kliendiliinile juurdepääsu eest võrguteenuste [hulgi]hinda, mis on suurem kui jaehinnad, mida ta küsib oma abonentidelt, takistab ta konkurentidel pakkuda lisaks tavalistele telefonikõnedele kliendiliinile juurdepääsu teenuseid. […]

104 [Hageja] leiab, et käesoleval juhul on kuritarvitavat hinnapoliitikat hinnakruvi efekti kujul võimatu tõendada, kas või seetõttu, et [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste [hulgi]hinnad kehtestab siduvalt RegTP. […]

105 Vastupidi [hageja] väidetele on hinnakruvi efekti vormis toimuv kuritarvitus käesoleval juhul asjakohane. Seotud turgudel, kus konkurendid ostavad pikaajaliselt operaatorilt [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavaid] võrguteenuseid ja kus neil on huvi seda teha, kui nad soovivad turustusahelas järgneval [jae]kaupade või teenuste turul kanda kinnitada, võib kergesti tekkida hinnakruvi efekt [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste reguleeritud [hulgi]hindade ja [abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste] jaehindade vahel. Hinnakruvi efekti olemasolu tõendamiseks piisab esmalt sellest, et kaks hinnataset ei ole proportsioonis, mistõttu tekib konkurentsipiirang. […]”

5 Vaidlusaluse otsuse artikli 1 kohaselt järeldas komisjon, et „alates 1998. aastast on [hageja] rikkunud EÜ asutamislepingu artikli 82 punkti a sätteid seeläbi, et ta küsib kliendiliinile juurdepääsu eest konkurentidelt ja [oma] abonentidelt ebaõiglasi liitumistasusid ja igakuiseid abonemenditasusid, takistades märkimisväärselt konkurentsi kliendiliinile juurdepääsu turul”.

6 Nimetatud otsuse artikli 3 kohaselt määras komisjon hagejale selle rikkumise eest trahvi summas 12,6 miljonit eurot.

II – Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

7 Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. juulil 2003 ning milles ta palus Üldkohtul esimese võimalusena tühistada vaidlusalune otsus ja teise võimalusena otsuses määratud trahvi vähendada.

8 Hageja esitas vaidlusaluse otsuse tühistamise taotluse põhjenduseks muu hulgas väite, et on rikutud EÜ artiklit 82, ning väite, mis puudutab võimu kuritarvitamist ning proportsionaalsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist.

9 EÜ artikli 82 rikkumist puudutav väide koosnes mitmest osast, millest käesoleva apellatsioonkaebuse puhul on asjakohased kolm, st esimene osa, mille kohaselt puudub kuritarvitamine, kuna hageja tegutsemisruum oli hinnakruvi efekti vältimiseks ebapiisav, teine osa, mis puudutab selle meetodi õigusvastasust, mida komisjon kasutas hinnakruvi efekti tuvastamiseks, ning neljas osa, mis puudutab asjaolu, et tuvastatud hinnakruvi ei mõjutanud turgu.

10 Üldkohus lükkas kõik need osad tagasi, märkides selle uurimise raames vaidlustatud kohtuotsuse punktides 150–242 eelkõige, et hageja ei vaidlustanud hagiavalduses vaidlusaluses otsuses aluseks võetud asjaomaste turgude määratlust, mille kohaselt tuleb eristada esiteks kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgiturgu ja teiseks kliendiliinile juurdepääsu jaeturgu, mis hõlmab kitsasribaühendusega juurdepääsu turgu ja lairibaühendusega juurdepääsu turgu, mis on kõik riiklikud turud.

11 Mis puudutab väite esimest osa, siis Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 140–151, et komisjon võis vaidlusaluses otsuses õiguspäraselt leida, et hagejal oli vaatlusalusel perioodil piisav tegutsemisruum, et kõnealuses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekti abonentide juurdepääsuteenuste jaehindade muutmise teel vähendada.

12 Mis puudutab nimetatud väite teist osa, siis lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168 tagasi hageja etteheite, mille kohaselt saab hinnakruvi efekti kuritarvitav iseloom tuleneda üksnes jaehindade kuritarvitavast iseloomust. Ta asus seejärel kohtuotsuse punktides 193, 203 ja 206 seisukohale, et komisjon toimis õigesti, kui ta hageja hinnapraktika kuritarvitava iseloomu analüüsimisel võttis vastavalt sama tõhusa konkurendi kriteeriumile aluseks üksnes hageja spetsiifilise olukorra, st sellest tulenevalt hageja hinnad ja kulud, ning kui ta võttis arvesse üksnes juurdepääsuteenustelt saadava tulu, jättes välja muudelt teenustelt, näiteks kõneteenustelt saadava tulu, ja võrdles kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindu kõikide abonentide juurdepääsuteenuste (st kitsasribaühendusega ja lairibaühendusega juurdepääs) jaehindadega.

13 Sama väite neljanda osa kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 237 muu hulgas, et kõnealune hinnakruvi takistab põhimõtteliselt konkurentsi arengut abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturgudel.

14 Üldkohus lükkas täies ulatuses tagasi ka võimu kuritarvitamist, proportsionaalsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist puudutava väite. Seoses etteheitega, et komisjon kehtestab hageja kohaldatavate tariifide suhtes kahekordse reguleerimise ning rikkus seega proportsionaalsuse ja õiguskindluse põhimõtteid, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 265:

„Isegi kui ei saaks välistada, et Saksa ametiasutused rikkusid samuti ühenduse õigust – eelkõige [komisjoni 13. märtsi 1996. aasta] direktiiviga [96/19/EÜ (EÜT L 74, lk 13)] muudetud [komisjoni 28. juuni 1990. aasta] direktiivi [90/388/EMÜ konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuste turgudel (EÜT L 192, lk 10)] sätteid –, kui nad otsustasid võrguühenduste tariifide ja kõnetariifide järkjärgulise tasakaalustamise kasuks, ei kõrvaldaks selline kohustuste rikkumine, kui see peaks tuvastatama, tegutsemisruumi, mis hagejal hinnakruvi efekti vähendamiseks tegelikult oli.”

15 Õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tugineva etteheite osas järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 269, et RegTP otsused ei saanud hagejal tekitada niisugust õiguspärast ootust.

16 Võimu kuritarvitamist puudutava etteheite osas otsustas Üldkohus kohtuotsuse punktis 271:

„[Vaidlusaluses] otsuses käsitleb komisjon üksnes hageja hinnapraktikat, mitte Saksa ametiasutuste otsuseid. Isegi kui RegTP oleks rikkunud mõnda ühenduse õigusnormi ja isegi kui komisjon oleks võinud selle alusel Saksamaa Liitvabariigi suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust alustada, ei saa sellised võimalikud olukorrad mingil viisil mõjutada [vaidlusaluse] otsuse õiguspärasust. Kõnealuses otsuses piirduski komisjon tuvastamisega, et hageja oli rikkunud EÜ artiklit 82, mis on säte, mis ei puuduta liikmesriike, vaid üksnes ettevõtjaid. Seega ei pannud komisjon toime mingit võimu kuritarvitamist, kui ta EÜ artikli 82 alusel sellisele järeldusele jõudis.”

17 Määratud trahvi vähendamise nõude toetuseks esitas hageja kuus väidet, sh kolmas väide, mis puudutab hooletuse ja tahtluse puudumist, neljas väide, et hindade reguleerimist võeti trahvi suuruse määramisel arvesse ebapiisavalt, ja kuues väide, mis puudutab kergendavate asjaolude arvesse võtmata jätmist. Üldkohus lükkas need kolm väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 290–321 tagasi.

18 Seetõttu jättis Üldkohus hagi tervikuna rahuldamata ning jättis hageja enda kohtukulud ja komisjoni kohtukulud hageja kanda.

III – Poolte nõuded

19 Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

– tühistada vaidlusalune otsus;

– teise võimalusena vähendada oma täieliku pädevuse alusel talle vaidlusaluse otsuse artiklis 3 määratud trahvi; ja

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

20 Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.

21 Vodafone D2 GmbH, varem Vodafone AG & Co. KG, veel varem Arcor AG & Co. KG (edaspidi „Vodafone”) palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või vähemalt jätta see põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning mõista kohtukulud välja apellandilt.

22 Versatel NRW GmbH, varem Tropolys NRW GmbH, veel varem CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ja TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, varem Versatel Nord-Deutschland GmbH, veel varem KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, varem Versatel Süd-Deutschland GmbH, veel varem tesion Telekommunikation GmbH, ning Versatel West GmbH, varem Versatel West-Deutschland GmbH, veel varem Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (edaspidi koos „Versatel”) palusid kohtuistungil samuti apellatsioonkaebus rahuldamata jätta, ühinedes komisjoni ja Vodafoni nõuetega.

IV – Apellatsioonkaebus

A – Vastuvõetavus

23 Vodafone ja Versatel väidavad kõigepealt, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna selle esimeses väites ning teise väite esimeses ja teises osas, mille eesmärk on sisuliselt vaidlustada Üldkohtu poolt seoses EÜ artikliga 82 antud hinnangud apellandi hinnapraktikale ning see, et proportsionaalsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetest on kinni peetud, apellant pelgalt kordab argumente, mille ta esitas menetluses esimeses kohtuastmes ja mille ainus eesmärk on see, et Euroopa Kohus need argumendid uuesti läbi vaataks.

24 Sellega seoses olgu meenutatud, et EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Apellatsioonkaebus ei vasta nimetatud nõudele, kui see, sisaldamata argumentatsiooni, mis identifitseeriks konkreetselt õigusnormi rikkumise, millel vaidlustatud kohtuotsus põhineb, piirdub Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentide kordamisega. Selline apellatsioonkaebus kujutab tegelikkuses endast taotlust Üldkohtu otsus pelgalt uuesti läbi vaadata, mis ei ole Euroopa Kohtu pädevuses (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punktid 34 ja 35, ning 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑76/01 P: Eurocoton jt vs. nõukogu, EKL 2003, lk I‑10091, punktid 46 ja 47).

25 Kui apellant vaidlustab ühenduse õiguse tõlgendamise või kohaldamise Üldkohtu poolt, võivad esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla. Kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentidega põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt eelkõige 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑321/99 P: ARAP jt vs. komisjon, EKL 2002, lk I‑4287, punkt 49).

26 Antud juhul soovitakse apellatsioonkaebuse esimese ja teise väitega koos just nimelt vaidlustada Üldkohtu seisukoht, mille ta võttis seoses talle esimeses kohtuastmes esitatud erinevate õigusküsimusega, mis puudutavad EÜ artikli 82 kohaldamist apellandi hinnapraktikale ning teatavatest liidu õiguse üldpõhimõtetest kinnipidamist. Sellega seoses on täpselt viidatud vaidlustatud kohtuotsuse osadele, mida on kritiseeritud, ning väidetele ja etteheidetele, millele apellatsioonkaebus tugineb.

27 Sellest tuleneb, et apellatsioonkaebuse esimest ja teist väidet koos ei saa pidada vastuvõetamatuks. Sellegipoolest tuleb uurida nende spetsiifiliste etteheidete vastuvõetavust, mis esitati nende apellatsioonkaebuse väidete toetuseks, iga niisuguse argumendi uurimisel.

B – Sisulised küsimused

28 Apellatsioonkaebuse toetuseks esitab apellant kolm väidet: et rikutud on õigusnormi ja see on toime pandud tema tegevuse RegTP kui pädeva reguleeriva siseriikliku asutuse poolse reguleerimise käsitlemisel, et EÜ artikli 82 kohaldamisel on rikutud õigusnorme ja et nimetatud reguleerimise arvesse võtmata jätmise tõttu on trahvide arvutamisel rikutud õigusnorme.

29 Sellega seoses tuleb meenutada, et Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses tervikuna rahuldamata hagi, mille hageja esitas vaidlusaluse otsuse peale, leides sisuliselt, et – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 3–6 – komisjon määras õigustatult viimati nimetatule trahvi EÜ artikli 82 rikkumise eest, kuna ta oli rakendanud ebaõiglast hinnapraktikat, mis viis temaga vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvini, mis tuleneb kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade ebaproportsionaalsest vahest, mis ei võimalda neil pakkuda talle viimati nimetatud teenuste osas tõhusat konkurentsi.

30 Nende kolme väitega soovib apellant vaidlustada sisuliselt hinnangud, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuses vastavalt seoses:

– rikkumise süüks panemisega tegutsemisruumi tõttu, mis tal oli abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, ja telekommunikatsiooniteenuste hindade reguleerimise asjakohasusega liikmesriigi reguleerivate asutuste poolt EÜ artikli 82 kohaldamisel;

– EÜ artikli 82 tähenduses kuritarvituse tuvastamiseks juhtumi asjaoludel hinnakruvi efekti kriteeriumi sobivusega, võttes arvesse kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hindade reguleerimist liikmesriigi reguleeriva asutuse poolt, ning selle hinnakruvi efekti arvutamise meetodi õiguspärasuse ja selle mõju analüüsiga sama artikli alusel, ning

– trahvi suuruse põhjendatusega, võttes arvesse telekommunikatsioonisektori reguleerimist riigi reguleerivate asutuste poolt.

31 Kuid apellant ei vaidle põhimõtteliselt vastu sellele, et turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja vastu võetud hinnapraktikat, mis viib vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvini, peetakse EÜ artikli 82 kohaselt ebaõiglaseks.

32 Nimelt ei heida apellant Üldkohtule ette seda, et viimane leidis, et ettevõtja kuritarvitab oma turgu valitsevat seisundit selle sätte tähenduses, kui tema hinnapraktika viib turgudel, kus tal on valitsev seisund, klindiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade ebaproportsionaalse vahe tõttu niisuguse hinnakruvini. Seoses sellega väidab ta teise väite raames üksnes seda, et hinnakruvi efekt ei ole käesolevas asjas asjakohane kriteerium, tuvastamaks, et ta pani toime EÜ artikli 82 rikkumise, kuna tema kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindu reguleerib riigi reguleeriv asutus.

33 Neil asjaoludel tuleb apellatsioonkaebuse väiteid uurida järjekorras, milles apellant need esitas ja mis vastab järjekorrale, milles esitati väited esimeses kohtuastmes ja milles Üldkohus neid vaidlustatud kohtuotsuses uuris.

1. Sissejuhatavad märkused

34 Selle kohtuotsuse vastu esitatud apellandi väidete põhjendatuse uurimiseks tuleb kõigepealt rõhutada, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõige 2 näeb ette, et apellatsioonkaebuses ei või muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega esitada esmakordselt Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus (vt selle kohta eelkõige 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑136/92 P: komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt, EKL 1994, lk I‑1981, punkt 59; 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑68/05 P: Koninklijke Coöperatie Cosun vs. komisjon, EKL 2006, lk I‑10367, punkt 96, ja 12. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑564/08 P: SGL Carbon vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑191, punkt 22).

35 Nii apellatsioonkaebuses kui ka kohtuistungil väitis hageja, et tal ei olnud mingit tegutsemisruumi kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade kindlaksmääramiseks, kuna need kehtestab riigi reguleeriv asutus, s.o RegTP. Hinnakruvi efekti põhjuseks on tegelikult nende hulgihindade liiga kõrge tase, nagu need on kindlaks määranud RegTP. Hinnakruvi efekti kõrvaldamiseks oleks pidanud komisjon seega selle asemel, et teha apellandi suhtes EÜ artikli 82 alusel otsus, esitama EÜ artikli 226 alusel Saksamaa Liitvabariigi vastu liidu õiguse rikkumise tõttu liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Lisaks on väär asuda seisukohale, et kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinnad on kehtestatud apellandi kulude alusel. RegTP määrab need hinnad kindlaks teenuste tõhusa osutamise kulude alusel vastavalt riigi reguleeriva asutuse kehtestatud näidisele.

36 Komisjon ja Versatel väidavad seevastu, et kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade eest kannab vastutust apellant, kuna TKG sätete kohaselt kehtestab RegTP need hinnad taotluse alusel, mille apellant on esitanud oma kuludest lähtuvalt. Apellant ei saa seega kurta, et need hinnad on liiga kõrged. Nagu nähtub vaidlusalusest otsusest, on apellant pealegi seaduse kohaselt kohustatud esitama RegTP‑le uue taotluse, et langetada kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindu, kui tema kulud vähenevad.

37 Sellega seoses väitis Versatel kohtuistungil veel, et alates aastast 1997 üritas apellant süstemaatiliselt takistada seda, et kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade kehtestamise siseriiklik menetlus kulgeks ladusalt, võttes tagasi oma loataotlused ja hoidudes vaatamata siseriiklikus õiguses sellise kohustuse olemasolule esitamast vähematki tõendit või tunnistust nende kulude kohta, mis võivad neid hulgihindu õigustada.

38 Seoses nende pooltevaheliste vaidlusküsimustega tuleb siiski märkida esiteks, et apellandi niisuguse tegutsemisruumi küsimust, mis tal oli kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade muutmiseks, Üldkohtus ei arutatud, viimati nimetatu tegi vaidlustatud kohtuotsuse, tuginedes hüpoteesile, mida Üldkohtus ei ole vaidlustatud ja mille kohaselt ei olnud apellandil niisugust tegutsemisruumi.

39 Üldkohus märgib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et kuigi komisjon ei välista vaidlusaluses otsuses hageja võimalust langetada oma kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindu, analüüsib ta kõnealuses otsuses üksnes küsimust, kas hagejal oli tegelik tegutsemisruum oma abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmiseks.

40 Kuna seda lähenemisviisi Üldkohtus ei vaidlustatud, uuris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85–152 selle kindlakstegemiseks, kas vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekt oli hagejale süüks pandav, vaid küsimust, kas komisjon sai nimetatud otsuses järeldada, et hagejal oli tegelik tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, et see hinnakruvi efekt kõrvaldada või seda vähendada. Sellega seoses järeldas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 140 ja 151, et komisjon leidis õiguspäraselt, et niisugune tegutsemisruum oli olemas, vaatamata sellele, et RegTP reguleeris abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindu.

41 Enne kui Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 183–213 tagasi etteheited, mille apellant esitas vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekti kuritarvitava laadi ja hinnakruvi efekti arvutamise meetodi vaidlustamiseks, rõhutas ta kohtuotsuse punktis 167 samuti, et komisjon tuvastas üksnes selle, et apellandil oli tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks.

42 Neil asjaoludel ei ole Euroopa Kohtu ülesanne käesoleva apellatsioonkaebuse raames uurida, millises ulatuses oleks apellant vajaduse korral saanud muuta kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindu, nagu väitsid komisjon ja Versatel, kuna niisugune uurimine läheb kaugemale esimeses kohtuastmes arutatud väidetest. Mis tahes väide või etteheide selles küsimuses ületab vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 34 viidatud kohtupraktikale käesoleva apellatsioonkaebuse piirid ja on seega vastuvõetamatu.

43 Vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks esitatud apellandi etteheidete põhjendatuse hindamiseks, eelkõige nende etteheidete, mille eesmärk on vaidlustada rikkumise süüks panemist apellandile ja vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekti kuritarvitav laad ning mida käsitletakse apellatsioonkaebuse esimeses ja teises väites, tuleb seega tugineda üksnes nimetatud kohtuotsuses aluseks võetud hüpoteesile, mille kohaselt oli apellandil tegutsemisruum vaid abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, kusjuures apellatsioonkaebuses selle tegutsemisruumi olemasolu ei ole vaidlustatud.

44 Teiseks tuleb rõhutada, et käesolevas apellatsioonkaebuses ei saa ilma Üldkohtus menetluses olnud hagi eset muutmata kohtule ette heita seda, et ta ei kritiseerinud komisjoni riigi reguleerivate asutuste tegevuse kahtluse alla seadmata jätmise pärast, kuna ainult need asutused, olles kehtestanud kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinna liiga kõrgele tasemele, on vastutavad vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekti eest.

45 On tõsi, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on iga liikmesriik kohustatud võtma kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmine riigi reguleerivate asutuste poolt (vt selle kohta 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact, EKL 2006, lk I‑2483, punkt 85). EÜ artiklid 81 ja 82 koostoimes EÜ artikliga 10 näevad liikmesriikidele ette kohustuse hoiduda võtmast või jõus hoidmast meetmeid, k.a seadusandlikke või haldusmeetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju (vt eelkõige 16. novembri 1977. aasta otsus kohtuasjas 13/77: GB-Inno-BM, EKL 1977, lk 2115, punkt 31, ja 5. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑96/94: Centro Servizi Spediporto, EKL 1995, lk I‑2883, punkt 20).

46 Mis puudutab komisjoni võimalust esitada asjaomase liikmesriigi vastu kohustuste rikkumise hagi, siis kuna vaidlustatud kohtuotsus, mille peale on käesolev apellatsioonkaebus esitatud, puudutab üksnes komisjoni poolt apellatsioonkaebuse esitaja suhtes EÜ artikli 82 alusel vastu võetud otsuse õiguspärasust, peab Euroopa Kohus nimetatud apellatsioonkaebuse raames piirduma selle kontrollimisega, kas apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud etteheidetest võib ilmneda, et Üldkohus on niisuguse otsuse õiguspärasuse kontrollimisel rikkunud õigusnorme, ja seda sõltumata asjaolust, kas komisjon oleks saanud samal ajal või alternatiivina teha kõnealuse liikmesriigi suhtes otsuse liidu õiguse rikkumise kohta.

47 Seega, isegi kui – nagu Üldkohus sisuliselt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 265 ja 271 tõdes – ei saa välistada, et Saksa ametiasutused rikkusid antud juhul liidu õigust ja isegi kui komisjon oleks võinud selle alusel Saksamaa Liitvabariigi suhtes EÜ artikli 226 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust alustada, ei saa sellised võimalikud olukorrad käesoleva apellatsioonkaebuse staadiumis tähtsust omada. See peab veelgi enam paika, kuna Euroopa Kohtu praktika kohaselt on komisjonil EÜ artikliga 226 kehtestatud korra kohaselt liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamisel kaalutlusõigus ning liidu kohtutel puudub pädevus hinnata selle õiguse kasutamise otstarbekust (vt eelkõige 26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑233/00: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 2003, lk I‑6625, punkt 31).

48 Mis puudutab väidetavat kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ülemäärasust, millele apellant viitab, siis tuleb muu hulgas märkida, et Üldkohtule esitatud hagiavalduses ei püüdnud apellant kuidagi vaidlustada nende hindade õiguspärasust lähtuvalt liidu õigusest. Sellega seoses väitis apellant esiteks üksnes, et kui kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihinnad kehtestavad riigi reguleerivad asutused, ilma et ta saaks neid muuta, siis saavad üksnes abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad olla kuritarvitavad EÜ artikli 82 tähenduses, ja teiseks, et kui nende asutuste hinnapoliitika seoses nimetatud teenustega on vastuolus liidu õigusega, siis peab komisjon viimati nimetatute vastu esitama kohustuste rikkumise hagi.

49 Järelikult ei saa Euroopa Kohus käesoleva apellatsioonkaebuse raames uurida etteheiteid, millega soovitakse vaidlustada kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade õiguspärasust eelkõige nende väidetava ülemäärasuse tõttu võrreldes kuludega, mida apellant kannab nende teenuste osutamisel (vt selle kohta 24. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑55/06: Arcor, EKL 2008, lk I‑2931, punkt 69). Kuna niisugused etteheited on ulatuslikumad esimeses kohtuastmes arutatud väidetest, siis on need vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 34 viidatud kohtupraktikale nimetatud apellatsioonkaebuse staadiumis vastuvõetamatud.

50 Kolmandaks tuleb tõdeda, et nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 150 ja 242, ei vaielnud apellant esimeses kohtuastmes esitatud hagi raames vastu asjaomaste turgude määratlusele, mille komisjon vaidlusaluses otsuses aluseks võttis ja mille kohaselt esiteks on asjaomane geograafiline turg Saksamaa turg ja teiseks, mis puudutab asjaomaseid teenuste turgusid, siis moodustab kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgiturg üheainsa turu, mis erineb abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaeturust, mis koosneb kahest eraldiseisvast segmendist, st esiteks juurdepääsust kitsasribaühendusega liinidele ja teiseks juurdepääsust lairibaühendusega liinidele.

51 Samuti tuleb märkida, et apellant ei ole mingil hetkel Üldkohtus vaielnud vastu vaidlusaluses otsuses esitatud komisjoni järeldusele, mille kohaselt tal oli kõikidel neil teenuste turgudel turgu valitsev seisund EÜ artikli 82 tähenduses.

52 Järelikult ei saa käesoleva apellatsioonkaebuse uurimise raames vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 34 viidatud kohtupraktikale vaidlustada ei asjaomaste turgude määratlust, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses aluseks võttis, ega ka järeldust, mille kohaselt oli apellandil kõikidel neil turgudel turgu valitsev seisund.

53 Teiseks tuleb eelkõige turuolude ja konkurentsiolukorra hindamise osas meenutada, et Euroopa Kohus ei tohi apellatsioonimenetluses asendada Üldkohtu hinnangut oma hinnanguga. Nimelt tuleneb EÜ artiklist 225 ning Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Välja arvatud juhul, kui asjaolusid või tõendeid on moonutatud, millele käesolevas asjas ei ole tuginetud, ei kujuta asjaolude hindamine endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õiguslikku küsimust (vt 15. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑95/04 P: British Airways vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑2331, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).

54 Väiteid, mille hageja esitas käesoleva apellatsioonkaebuse toetuseks, tuleb uurida neid kaalutlusi arvestades.

2. Esimene väide, et rikutud on õigusnormi ja see pandi toime apellandi tegevuse RegTP kui pädeva riigi reguleeriva asutuse poolse reguleerimise käsitlemisel

55 Apellandi esimene väide jaguneb kolmeks osaks, mis puudutavad vastavalt rikkumise süüks panemist, õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja EÜ artikli 82 rikkumise toimepanemist tahtlikult või hooletusest.

a) Esimese väite esimene osa, mis puudutab rikkumise süüks panemist

i) Vaidlustatud kohtuotsus

56 Tegutsemisruumi osas, mis oli apellandil hinnakruvi efekti vältimiseks, uuris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 97–152, olles kohtuotsuse punktides 85–89 meenutanud põhimõtteid, mis tulenevad Euroopa Kohtu asjassepuutuvast praktikast, kas Saksa õiguslik raamistik, eelkõige TKG ja vaidlusaluses otsuses käsitletud perioodil tehtud RegTP otsused välistasid igasuguse apellandi konkureerimise võimaluse või jätsid talle piisava tegutsemisruumi kehtestada oma hinnad tasemel, mis oleks tal võimaldanud vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekt kõrvaldada või seda vähendada.

57 Esiteks, seoses ajavahemikuga 1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 2001 järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 pärast seda, kui ta oli kohtuotsuse punktis 100 märkinud, et kohaldatava õigusliku raamistiku piires võis hageja oma hindu RegTP eelneva loa alusel muuta, et komisjon leidis õigesti, et võttes arvesse kuut selles ajavahemikus esitatud kõnetariifide alandamise taotlust, oli hagejal sel ajavahemikul tegutsemisruum esitada abonentidele osutatavate kitsasribaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmise taotlusi, järgides samal ajal eraklientidele osutatavate teenuste ja äriklientidele osutatavate teenuste portfellide üldist hinnalage.

58 Edasi uuris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106–124, kas vaatamata tegutsemisruumile oli RegTP‑poolse hageja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade kehtestamisse sekkumise tagajärg see, et EÜ artikkel 82 ei ole hageja suhtes enam kohaldatav. Sellega seoses leidis ta kohtuotsuse punktis 107, et asjaolu, et RegTP peab hageja need jaehinnad heaks kiitma, ei kõrvalda hageja vastutust EÜ artikli 82 alusel, kuna hageja mõjutab abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade suurust RegTP‑le esitatavate loataotluste kaudu.

59 Seoses sellega lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108–124 tagasi hageja argumendid, mille kohaselt ei ole ta EÜ artikli 82 alusel vastutav põhjusel, et RegTP kontrollib eelnevalt, kas tema abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad on kooskõlas EÜ artikliga 82.

60 Nimetatud kohtuotsuse punktides 109–114 märkis Üldkohus, et analoogliinidele juurdepääsu jaehinnad põhinesid enne TKG vastuvõtmist kehtinud õigusnormide alusel tehtud liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministeeriumi otsustel, et TKG sätetest ei ilmne, et RegTP kontrollib, kas kitsasribaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade muutmise taotlused on kooskõlas EÜ artikliga 82, et liikmesriikide reguleerivad asutused tegutsevad vastavalt siseriiklikule õigusele, et siseriiklikul õigusel võib olla eesmärke, mis kuuluvad telekommunikatsioonipoliitika valdkonda ja mis seetõttu erinevad liidu konkurentsipoliitika eesmärkidest ning et RegTP erinevad otsused, millele hageja viitab, ei sisalda ühtki viidet EÜ artiklile 82.

61 Seoses sellega, et RegTP uuris mitmes otsuses küsimust hinnakruvi efekti olemasolu kohta, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–119, et asjaolu, et olles tuvastanud hageja kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade negatiivse vahe, leidis RegTP oma otsustes siiski iga kord, et juurdepääsuteenuste tariifide ja kõnetariifide ristsubsideerimine peaks teistel ettevõtjatel võimaldama pakkuda oma abonentidele konkurentsivõimelisi hindu, näitab, et RegTP ei ole analüüsinud, kas kõnealused tariifid on kooskõlas EÜ artikliga 82, või vähemalt on ta seda sätet valesti kohaldanud.

62 Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 rõhutas Üldkohus, et isegi kui eeldada, et RegTP on kohustatud analüüsima, kas hageja välja pakutud abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehinnad on kooskõlas EÜ artikliga 82, ei saa komisjon mingil juhul olla seotud otsusega, mille on EÜ artikli 82 alusel teinud siseriiklik asutus.

63 Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 121–123, et hagejale võimaliku rikkumise süüks panemise seisukohast on oluline küsimus, kas hagejal oli vaidluse aluseks olevate asjaolude toimumise ajal piisav tegutsemisruum, et kehtestada abonentidele osutatavate kitsasribaühendusega juurdepääsuteenuste jaehinnad sellisel tasemel, mis oleks võimaldanud etteheidetava hinnakruvi efekti kõrvaldada või seda vähendada. Üldkohus kordas seoses sellega, et hageja võis mõjutada jaehindasid RegTP‑le loataotluste esitamisega. Ta märkis veel, et Bundesgerichtshof kinnitas sõnaselgelt oma 10. veebruari 2004. aasta otsuses, et hagejal lasub kohustus esitada niisuguseid taotlusi, ja asjaolu, et Saksa õiguslik raamistik ei välista, et RegTP annab loa tariifidele, mis rikuvad EÜ artiklit 82.

64 Sellest tulenevalt järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124, et vaatamata RegTP sekkumisele hageja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade kehtestamisse, oli hagejal ajavahemikus 1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 2001 piisav tegutsemisruum selleks, et tema hinnapoliitika võiks kuuluda EÜ artikli 82 kohaldamisalasse.

65 Teiseks, mis puudutab ajavahemikku alates 1. jaanuarist 2002, siis pärast seda, kui Üldkohus tõdes vaidlustatud otsuse punktides 144 ja 145, et hageja ei vaidle vastu sellele, et ta oleks võinud alates sellest kuupäevast lairibaühendusega juurdepääsuteenuse (ADSL) jaehindu tõsta, ja kuna hageja on nende hindade kehtestamisel Saksa õigusnormidega ette nähtud piires vaba, kuulub tema hinnapraktika selles valdkonnas EÜ artikli 82 kohaldamisalasse, uuris Üldkohus kohtuotsuse punktides 147–151 seda, kas hageja oleks hinnakruvi saanud vähendada, tõstes lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindu. Nimetatud kohtuotsuse punktid 148 ja 149 on sõnastatud järgmiselt:

„148 Siinkohal on põhjust meenutada, et kuna juurdepääsuteenused [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste tasemel võimaldavad abonentide tasemel pakkuda kõiki […] juurdepääsuteenuseid, siis on hageja tegutsemisruum oma [lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade] tõstmisel selline, mis võimaldab vähendada hinnakruvi efekti ühelt poolt [kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate] võrguteenuste hulgihindade ja teiselt poolt kõikide [abonentide] juurdepääsuteenuste jaehindade vahel. […] juurdepääsuteenuseid abonentide tasemel tuleb analüüsida koos mitte ainult seetõttu, et need vastavad võrguteenuste tasemel ühele teenusele, vaid ka seetõttu, et nagu komisjon [vaidlusaluses] otsuses […] selgitas, ilma et hageja oleks talle selles küsimuses vastu vaielnud, et ADSL‑i ei saa abonentidele pakkuda eraldatult, kuna ADSL‑iga kaasneb tehnilistel põhjustel alati kitsasribaühendusega […] liinide ümberkohandamine.

149 Hageja märkused, mis puudutavad väidetavat hindade ristelastsust ADSL‑i ja kitsasribaühenduste vahel ning ADSL‑i erinevate variantide vahel, tuleb tagasi lükata. Esiteks ei eita need märkused, et hagejal oli tegutsemisruum ADSL‑i tariifide tõstmiseks. Teiseks oleks ADSL‑i tariifide piiratud tõstmine toonud kaasa kõrgema kitsas- ja lairibaühendusega juurdepääsuteenuste keskmise jaehinna koos vaadelduna ning oleks seega vähendanud tuvastatud hinnakruvi efekti. Tuleb järeldada, et pidades silmas lairibaühenduse eeliseid andmeedastuse seisukohast, ei valiks lairibaühendusega juurdepääsuteenuste abonendid automaatselt tagasipöördumist kitsasribaühenduse juurde, kui ADSL‑i juurdepääsu jaehinnad tõusevad.”

ii) Poolte argumendid

66 Esiteks väidab apellant esimeses etteheites seoses ajavahemikuga 1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 2001, et Üldkohus tugines vääralt oletusele, mille kohaselt on tegutsemisruumi olemasolu abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks rikkumise süüks panemise vajalik ja piisav tingimus. Nimelt ei võimalda niisuguse tegutsemisruumi olemasolu vastata küsimusele, kas see, et apellant ei taotlenud RegTP‑lt luba nende jaehindade tõstmiseks, kujutas endast rikkumist.

67 Apellandi arvates aga ei ole Üldkohus selles osas võtnud arvesse asjaolu, et RegTP uuris väidetavat hinnakruvi efekti ja leidis, et see ei piiranud konkurentsi. Kui turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja allub riigi reguleeriva asutuse regulatsioonile, mis on loodud sel eesmärgi õigusliku raamistiku alusel, mis on suunatud konkurentsile, ja riigi reguleeriv asutus on selle raamistiku piires uurinud teatavat käitumist, ilma et talle oleks vastu vaieldud, asendab nimetatud asutuse vastutus turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja turustruktuuri säilitamise kohustuse. Sellises olukorras piirdub turgu valitseva ettevõtja vastutus kohustusega esitada riigi reguleerivale asutusele kogu tema käitumise kontrolliks vajalik teave.

68 Neil asjaoludel väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 113 on väär, kuna RegTP oli kohustatud järgima liidu konkurentsiõigust. Samuti on tehtud viga kohtuotsuse punktis 123. Nimelt ei otsustanud Bundesgerichtshof, et apellandil lasuv kohustus esitada oma tariifide muutmise taotlusi tähendab, et ta peab asendama oma EÜ artiklist 82 tuleneva hinnangu riigi reguleeriva asutuse omaga. Peale selle ei ole veenev vaidlustatud kohtuotsuse punkt 120, mille kohaselt kannab apellant vastutust hinnakruvi efekti eest põhjusel, et komisjon ei saa olla seotud otsusega, mille on EÜ artikli 82 alusel teinud siseriiklik asutus. Esiteks oli käesolevas asjas küsimus ju ainult süüks panemises, mitte selles, kas RegTP sisuline hinnang on komisjonile siduv. Teiseks on riigi reguleerivad asutused telekommunikatsioonisektori konkurentsikorra loomise raames iseseisvad. Viimaseks eeldab õiguskindluse põhimõte, et reguleerimisalune turgu valitsev ettevõtja peaks saama tugineda niisuguse reguleerimise õigsusele.

69 Teises etteheites väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 111–119 ei puutu asjasse või nendes on rikutud õigusnorme. Nimelt viib Üldkohtu arutluskäik õigusvastase nõiaringini, järeldades erinevast tulemusest, milleni ta jõudis, et apellandil ei olnud õigust tugineda RegTP uurimistulemusele. Pealegi ei andnud RegTP kasutatud mõiste „ristsubsideerimine” vähematki põhjust kahelda nende järelduste õigsuses. Lisaks on kohtuotsuse punktid 111–114 õiguslikult väärad käesoleva kohtuotsuse punktis 66 juba mainitud põhjustel.

70 Kolmandas etteheites väidab apellant, et vastupidi sellele, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109 ja 110 leidis, ei puutu süüks panemise uurimisel asjasse see, et tema analoogliinidele juurdepääsu jaehinnad põhinesid liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministeeriumi loal. Määrav on seevastu asjaolu, et RegTP lükkas tagasi konkurentsi piirava hinnakruvi efekti olemasolu puudutava etteheite.

71 Teiseks väidab apellant esimeses etteheites seoses ajavahemikuga 1. jaanuarist 2002 kuni 21. maini 2003, et vaidlustatud kohtuotsuses on tehtud viga, kuna nagu ka eelmise ajavahemiku puhul, ei kanna tema vastutust hinnakruvi efekti eest.

72 Teises etteheites leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuses on vastuolu rikkumise süüks panemise ja hinnakruvi efekti arvutamise vahel. Nimelt nõuab Üldkohus „ristsubsideerimist” kahe turu vahel, st ühelt poolt kitsasribaühendusega juurdepääsu turu ja teiselt poolt lairibaühendusega juurdepääsu turu vahel, samas kui hinnakruvi efekti arvutamisel ei võta Üldkohus arvesse tulu, mida konkurendid saavad kõneteenustest, eelkõige põhjusel, et konkurentide puhul ei saanud arvestada võimalusega kasutada „ristsubsideerimist” kahe turu vahel, st ühelt poolt abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste turu ja teiselt poolt kõneteenuste turu vahel.

73 Kolmandas etteheites väidab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta tegi põhjendamatuid oletusi seoses võimalusega vähendada hinnakruvi efekti. Kuigi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149 tehtud järeldus, et hindade ristelastsus ei kaota apellandi tegutsemisruumi ADSL‑i hindade tõstmiseks, peab paika, ei oma see mingit tähtsust. Üldkohus ei uurinud siiski küsimust, kas ja mil määral loobuksid kitsasribaliinide abonendid lairibaühendusele üleminekust seetõttu, et lairibaühenduse kasutamise hind tõuseb.

74 Komisjon rõhutab apellandi niisuguse põhiväite ebaõigsust, mille kohaselt esiteks ei ole rikkumine talle süüks pandav, kuna asjaolude eest on vastutav riiklik reguleeriv asutus, ja teiseks ei saanud komisjon esitada hagi otse reguleerimisaluse ettevõtja vastu juhtumi puhul, mida juba käsitleti RegTP otsuses. Seega tuleb kõik apellandi etteheited tagasi lükata.

75 Vodafone väidab, et esimese väite esimene osa on vastuvõetamatu, kuna apellant piirdub selle argumentatsiooni kordamisega, mille ta juba Üldkohtus toimunud menetluses esitas, ainult selleks, et Euroopa Kohus selle argumendi uuesti läbi vaataks. Teise võimalusena tuleks apellandi etteheited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

76 Kohtuistungil väitis ka Versatel, et Üldkohus märkis õigesti, et hagejal oli piisav tegutsemisruum, et tõsta abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindu.

iii) Euroopa Kohtu hinnang

77 Kõigepealt tuleb tõdeda, et kuigi on tõsi, et apellant kordab põhiliselt Üldkohtus esitatud argumentatsiooni, heidab ta esimese väite kõnesoleva osaga sisuliselt Üldkohtule ette seda, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta tugines valele õiguslikule kriteeriumile seoses EÜ artikli 82 kohase rikkumise süüks panemisega. Vastupidi Vodafoni väidetele on esimese väite kõnealune osa seega vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 25 viidatud kohtupraktikale vastuvõetav.

78 Seoses esimese väite esimese osa põhjendatusega tuleb märkida, et apellant heidab Üldkohtule sisuliselt ette seda, et ta leidis, et vaidlusaluses otsuses tuvastatud hinnakruvi efekt oli talle EÜ artikli 82 alusel süüks pandav ainuüksi põhjusel, et tal oli tegutsemisruum abonentidele pakutavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks. Esimese väite esimene osa tervikuna tugineb selles osas eeldusele, et niisugune tegutsemisruum ei ole EÜ artikli 82 kohaldamiseks piisav tingimus, kui – nagu käesolevas asjas – kritiseeritud hinnapraktika on heaks kiitnud telekommunikatsioonisektori reguleerimise valdkonnas pädev riigi reguleeriv asutus, s.o RegTP.

79 Kuid niisugune oletus on väär.

80 Kui ettevõtjatele on konkurentsivastane tegevus siseriiklike õigusnormide alusel kohustuslik või kui need õigusnormid moodustavad õigusliku raamistiku, mis välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse, ei ole EÜ artiklid 81 ja 82 kohaldatavad. Sellises olukorras ei ole konkurentsipiirangu põhjuseks ettevõtjate autonoomne tegevus, mis on nende sätete eeldus. Seevastu võivad EÜ artiklid 81 ja 82 olla kohaldatavad, kui ilmneb, et siseriiklikud õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate autonoomne tegevus võib takistada, piirata või kahjustada (11. novembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑359/95 P ja C‑379/95 P: komisjon ja Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing, EKL 1997, lk I‑6265, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).

81 Euroopa Kohus on üksnes piiratud ulatuses nõustunud võimalusega teatav konkurentsivastane tegevus EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamisalast välja jätta põhjusel, et see on kõnealustele ettevõtjatele kehtivate siseriiklike õigusnormide alusel kohustuslik või et need õigusnormid välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse (vt 20. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas 41/83: Itaalia vs. komisjon, EKL 1985, lk 873, punkt 19; 10. detsembri 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82: Stichting Sigarettenindustrie jt vs. komisjon, EKL 1985, lk 3831, punktid 27–29, ning 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑198/01: CIF, EKL 2003, lk I‑8055, punkt 67).

82 Kui siseriiklik seadus piirdub sellega, et õhutab ettevõtjaid autonoomsele konkurentsivastasele tegevusele või lihtsustab sellist tegevust, siis on EÜ artiklid 81 ja 82 kõnealuste ettevõtjate suhtes kohaldatavad (16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt vs. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punktid 36–73, ning eespool viidatud kohtuotsus CIF, punkt 56).

83 Euroopa Kohtu praktika kohaselt lasub turgu valitsevas seisundis olevatel ettevõtjatel eriline kohustus mitte kahjustada oma tegevusega tõhusat konkurentsi ja mitte moonutada konkurentsi ühisturul (9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 57).

84 Sellest tuleneb, et pelk asjaolu, et niisuguse riigi reguleeriva asutuse nagu RegTP sekkumistega õhutati apellanti hoidma jõus hinnapraktikat, mis viis vähemalt sama tõhusate konkurentide suhtes hinnakruvini, ei saa iseenesest kuidagi kõrvaldada tema vastutust EÜ artikli 82 alusel (vt selle kohta 30. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 123/83: Clair, EKL 1985, lk 391, punktid 21–23).

85 Kuna vaatamata niisugustele sekkumistele oli apellandil tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, võis Üldkohus ainult sel põhjusel õigesti järeldada, et hageja kannab kõnealuse hinnakruvi efekti eest vastutust.

86 Antud juhul tuleb aga tõdeda, et argumentidega, mille ta esitab esimese väite esimeses osas, ei vaidle apellant vastu niisuguse tegutsemisruumi olemasolule. Eelkõige ei vaidlusta apellant Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 97–105 ja 121–151 tõdetut, mille kohaselt oleks ta sisuliselt võinud RegTp‑le esitada loataotlusi, et muuta abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindu, täpsemalt ajavahemiku puhul 1. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 2001 kitsasribaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindu ning alates 1. jaanuarist 2002 lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindu.

87 Seevastu piirdub apellant erinevates etteheidetes ja argumentides RegTP sekkumise õhutava laadi esiletoomisega, rõhutades eelkõige esiteks seda, et nimetatud siseriiklik reguleeriv asutus uuris ise kõnesolevat hinnakruvi efekti ja kiitis selle heaks nii siseriiklikust õigusest ja telekommunikatsiooni puudutavast liidu õigusest kui ka EÜ artiklist 82 lähtudes ning teiseks, et Bundesgerichtshof leidis 10. veebruari 2004. aasta otsuses, et apellant ei saa asuda RegTP asemele, et hinnata, kas hinnapraktika on EÜ artikliga 82 vastuolus.

88 Käesoleva kohtuotsuse punktides 80–85 esitatud põhjustel ei saa niisugused asjaolud siiski kuidagi kahtluse alla seada tõsiasja, et see hinnapraktika on apellandile süüks pandav, kuna on selge, et viimati nimetatul oli tegutsemisruum abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks, ja järelikult ei ole niisugused asjaolud tulemuslikud, et vaidlustada hinnanguid, mille Üldkohus selles küsimuses andis.

89 Eelkõige ei saa apellant selles osas Üldkohtule ette heita, et viimane ei uurinud, kas apellant toimis „süüliselt”, kui ta jättis kasutamata tegutsemisruumi, mis tal oli selleks, et taotleda RegTP‑lt luba abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks. Niisuguse tegevuse „süülisus” ei saa kahtluse alla seada järeldust, mille kohaselt oli apellandil selle vastuvõtmiseks tegutsemisruum, vaid seda saab võtta arvesse ainult selle kindlakstegemisel, kas tegevus kujutab endast rikkumist, ning trahvide suuruse kindlaksmääramise staadiumis.

90 Veel tuleb sellega seoses rõhutada, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 leidis, ei saa komisjon igal juhul olla seotud otsusega, mille on EÜ artikli 82 alusel teinud siseriiklik asutus (vt selle kohta 14. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑344/98: Masterfoods ja HB, EKL 2000, lk I‑11369, punkt 48). Käesolevas asjas ei vaidle apellant vastu sellele, et RegTP otsused ei ole komisjonile siduvad.

91 Nagu märgib apellant ei saa tõepoolest välistada, et riigi reguleerivad asutused on ise rikkunud EÜ artiklit 82 koosmõjus EÜ artikliga 10, mistõttu oleks komisjon võinud esitada selle alusel asjaomase liikmesriigi vastu kohustuste rikkumise hagi. Siiski ei mõjuta see asjaolu tegutsemisruumi, mis apellandil oli abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade muutmiseks ja – nagu juba nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 44–49 – kõnealune asjaolu on käesoleva apellatsioonkaebuse staadiumis tulemusetu, et vaidlustada Üldkohtu hinnangud, mis puudutavad rikkumise süüks panemist apellandile.

92 Sama käib ka apellandi väite kohta, et RegTP reguleerimise eesmärk on avada asjaomased turud konkurentsile. Tegelikult on selge, et niisugune reguleerimine ei võtnud kuidagi apellandilt võimalust abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindu muuta ja seega võimalust võtta omaks autonoomne käitumine, millele on kohaldatav EÜ artikkel 82, EÜ asutamislepingus ette nähtud konkurentsieeskirjad, mis selles suhtes täiendavad tagantjärele kontrollimise kaudu liidu seadusandja poolt telekommunikatsiooniturgude eelnevaks reguleerimiseks vastu võetud õiguslikku raamistikku.

93 Samuti tuleb tagasi lükata etteheide, mille kohaselt Üldkohus rikkus lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade ja kitsasribaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade ristelastsusest tulenevalt õigusnormi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149, mis puudutab apellandi võimalust vähendada alates 1. jaanuarist 2002 lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindu tõstes hinnakruvi efekti. Nagu Üldkohus samas punktis tõdes, ei ole see etteheide kuidagi vastuolus apellandi tegutsemisruumiga lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmiseks. Peale selle, kuna apellant soovib vastu vaielda ka sellele, et kõnealune argumentatsioon tõi kaasa kõrgema kitsas- ja lairibaühendusega juurdepääsuteenuste keskmise jaehinna koos vaadelduna, siis tuleb käesolev etteheide vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 53 viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna selle eesmärk on ilma mis tahes moonutamisele viitamata vaidlustada sõltumatu faktiliste asjaolude hindamine, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses läbi viis.

94 Lõpetuseks, mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 72 mainitud etteheidet vastuoluliste põhjenduste kohta, siis ei saa ka sellega nõustuda, kuna see tugineb valele eeldusele. Kuigi on tõsi, et Üldkohus jättis eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119 ja 199–201 hinnakruvi efekti arvutamise staadiumis kõrvale ristsubsideerimise võimaluse kahe eraldiseisva turu vahel, st vastavalt abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste turg ja abonentidele osutatavate kõneteenuste turg, on tegelikult väär arvata, et ta nõudis niisugust ristsubsideerimist rikkumise süüks panemise staadiumis.

95 Nimelt tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 148–150 sellega seoses vaid seda, et apellandi tegutsemisruum lairibaühendusega juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmiseks oli niisugune, mis võis vähendada hinnakruvi efekti, mis tulenes kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja kõikide abonentidele osutatavate teenuste jaehindade vahest. Selliselt toimides ei nõudnud Üldkohus mingil moel kitsas- ja lairibaühendusega juurdepääsuteenuste vahelist ristsubsideerimist, mis peab veelgi enam paika, kuna nagu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 148 on tõdetud, ilma et apellant seda käesoleva apellatsioonkaebuse raames oleks vaidlustanud, kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste tasemel on vaid üksainus eraldiseisev teenuste turg, kuna sel tasandil osutatavad juurdepääsuteenused võimaldavad apellandi konkurentidel osutada oma abonentidele nii kitsas- kui ka lairibaühendusega juurdepääsuteenuseid, kusjuures neid viimati nimetatud teenuseid ei saa tehnilistel põhjustel pealegi abonentidele eraldatult pakkuda.

96 Seega tuleb esimese väite esimene osa osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja osaliselt tulemusetuse või põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.

b) Esimese väite teine osa, mis puudutab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet

i) Vaidlustatud kohtuotsus

97 Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 267 meenutanud, et mitmes otsuses, mille RegTP tegi vaatlusalusel perioodil, leidis ta, et isegi kui hageja kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste hulgihindade ja abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade vahe on negatiivne, peaks juurdepääsuteenuste tariifide ja kõnetariifide ristsubsideerimine teistel ettevõtjatel võimaldama pakkuda oma abonentidele konkurentsivõimelisi hindu, tõdes Üldkohus kohtuotsuse punktis 268, et RegTP otsused ei sisalda ühtegi viidet EÜ artiklile 82 ja et RegTP otsustest nähtub kaudselt, kuid vältimatult, et hageja hinnapraktikal on konkurentsivastane toime, kuna hageja konkurendid peavad selleks, et jääda juurdepääsuteenuste turul konkurentsivõimeliseks, kasutama ristsubsideerimist.

98 Üldkohus järeldas selle põhjal vaidlustatud kohtuotsuse punktis 269:

„Neil asjaoludel ei saanud RegTP otsused hagejal tekitada õiguspärast ootust, et tema hinnapraktika on kooskõlas EÜ artikliga 82. Tuleb ka rõhutada, et Bundesgerichtshof kinnitas oma 10. veebruari 2004. aasta otsuses, millega tühistati Oberlandesgericht Düsseldorfi 16. jaanuari 2002. aasta otsus, et RegTP läbiviidav „tariifide kontrollimise haldusmenetlus[…] ei välista […] praktilist võimalust, et ettevõtja esitab tariifi, millega ta kuritarvitab turgu valitsevat seisundit, ja saab loa, kuna kuritarvitamist ei avastata kontrollimenetluse käigus”.”

ii) Poolte argumendid

99 Apellant leiab, et Üldkohus kohaldas õiguspärase ootuse põhimõtet valesti. Kuna RegTP otsustes eitati korduvalt konkurentsi piirava hinnakruvi efekti olemasolu, tekitas see temas kaitseväärilise ootuse, et tema tariifid on õiguspärased.

100 Sellega seoses väidab apellant esimeses etteheites, et küsimus, kas RegTP otsused viitavad sõnaselgelt EÜ artiklile 82, ei oma tähtsust, kuna viimane välistas igal juhul konkurentsi piirava hinnakruvi efekti olemasolu.

101 Teises etteheites kinnitab apellant, et vastupidi Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 267 ja 268 leitule ei tulene ei RegTP seletusest kõneteenuste hindadega „ristsubsideerimise” võimaluse kohta ega väljendi „ristsubsideerimine” kasutamisest, et nendel tariifidel on konkurentsivastane mõju.

102 Kolmandas etteheites väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 269 sisalduv viide Bundesgerichtshofi 10. veebruari 2004. aasta kohtuotsusele ei oma tähtsust. Kuna see kohtuotsus tehti pärast käsitlusalust perioodi, siis ei ole see määrav küsimuses, kas apellandil oli õigus tugineda RegTP poolt nimetatud perioodil tehtud otsuste õigsusele. Apellant oleks võinud seevastu Oberlandesgericht Düsseldorfi (Düsseldorfi kõrgem piirkondlik kohus) 16. jaanuari 2002. aasta otsusest järeldada muid asjaolusid, mis näitasid, et ta võis RegTP otsustele tugineda, kusjuures nimetatud kohus leidis, et RegTP otsused välistasid EÜ artikli 82 mis tahes rikkumise.

103 Komisjon väidab, et kuna RegTP avaldused ei saa ette näha, milline on hinnang EÜ artikli 82 kohaselt, ei saa need samuti tekitada õiguspärast ootust, et komisjon järgib nimetatud RegTP arvamust. Apellandi etteheited tuleb seega tagasi lükata tulemusetuse või põhjendamatuse tõttu.

104 Vodafone leiab, et esimese väite teine osa on vastuvõetamatu, kuna apellant peamiselt kordab etteheiteid, mille ta juba esitas Üldkohtus seoses RegTP varasemate otsuste tähtsusega, tema ristsubsideerimise võimalust puudutavate väidetega ja Oberlandesgericht Düsseldorfi kohtuotsuse tähendusega. Igal juhul on see osa põhjendamatu, kuna vaid asjassepuutuva õigusliku olukorra suhtes pädev asutus saab tekitada õiguspärase ootuse.

iii) Euroopa Kohtu hinnang

105 Tuleb märkida, et esitamata juriidilist argumentatsiooni, mis põhjendaks, miks on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 267–269 rikutud õigusnormi, piirdub apellant käesolevate etteheidetega selle väitmisega, et otsused, mille on vastu võtnud RegTP või mille on teinud teatavad siseriiklikud kohtud, tekitasid temas õiguspärase ootuse, et tema hinnapraktika oli kooskõlas EÜ artikliga 82, korrates või esitades sellega seoses argumente, mis juba esitati Üldkohtus aset leidnud esimese astme menetluses selle tõendamiseks, et komisjon on rikkunud õiguspärase ootuse põhimõtet.

106 Tuleb tõdeda, et selliselt toimides taotleb apellant seega vaidlusalust otsust kahtluse alla seades Üldkohtule esitatud hagi uut läbivaatamist ja järelikult on tema etteheited selles osas vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatud.

107 Lisaks, kuivõrd apellant vaidleb oma teise etteheite raames vastu sellele, et ta oleks saanud RegTP otsustest järeldada, et tema hinnapraktika tõi kaasa konkurentsi piirava mõju, siis tuleb tõdeda, et ta soovib kahtluse alla seada Üldkohtu faktiliste asjaolude hinnangu, viitamata vähimalegi moonutamisele, ja järelikult tuleb niisugust etteheidet vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 53 viidatud kohtupraktikale pidada samuti vastuvõetamatuks.

108 Viimaseks, mis puudutab kolmandat etteheidet, millega soovitakse seada kahtluse alla Bundesgerichtshofi 10. veebruari 2004. aasta kohtuotsuse asjakohasus, siis tuleb see argument tulemusetuse tõttu tagasi lükata, kuna see puudutab täiendavat põhjendust, mis toetab teisi Üldkohtu järeldusi (vt selle kohta 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑431/07 P: Bouygues ja Bouygues Télécom vs. komisjon, EKL 2009, lk I‑2665, punkt 148 ja seal viidatud kohtupraktika).

109 Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punkti 269 teises lauses sõna „ka” kasutamisest, viitas Üldkohus tegelikult kõnealuses Bundesgerichtshofi kohtuotsuses tehtud järeldustele ainult selleks, et kinnitada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 267 ja 268 esitatud põhjendustest tulenevaid järeldusi, mis on punkti 269 esimeses lauses juba ära toodud ja mille kohaselt ei saanud RegTP otsused apellandil tekitada õiguspärast ootust, et tema hinnapraktika on kooskõlas EÜ artikliga 82.

110 Järelikult tuleb esimese väite teine osa osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja osaliselt tulemusetuse tõttu tagasi lükata.

c) Esimese väite kolmas osa, mis puudutab EÜ artikli 82 rikkumise toimepanemist tahtlikult või hooletusest

i) Vaidlustatud kohtuotsus

111 Üldkohus lükkas tagasi hageja väite, mis puudutab põhjenduste puudumist seoses rikkumise toimepanemisega tahtlikult või hooletusest, märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 286, et vaidlusalune otsus sisaldas viidet nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus EÜ asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 15 lõikele 2, mille esimeses lõigus on täpsustatud tingimused, mis peavad olema täidetud selleks, et komisjon võiks trahvi määrata, sh tingimus, mis puudutab rikkumise toimepanemist tahtlikult või hooletusest.

112 Lisaks tõdes Üldkohus kohtuotsuse punktis 287, et komisjon esitas vaidlusaluses otsuses üksikasjalikult põhjused, mille alusel ta järeldab, et hageja hinnapraktika on kuritarvitav EÜ artikli 82 tähenduses, ning põhjused, mille tõttu tuleb hagejat pidada tuvastatud rikkumise eest vastutavaks, vaatamata asjaolule, et Saksa ametivõimud peavad hageja tariifid heaks kiitma.

113 Üldkohus lükkas tagasi ka hageja väite, et puudub hooletus või tahtlus. Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 296, et hagejale ei saanud olla teadmata, et vaatamata RegTP loaotsustele oli tal tegelik tegutsemisruum hinnakruvi efekti vähendamiseks abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmise teel ega ka see, et hinnakruvi efekt tõi kaasa tõsiseid konkurentsipiiranguid, võttes eriti arvesse hageja monopoolset seisundit kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate võrguteenuste turul ja peaaegu monopoolset seisundit abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste turul.

114 Lisaks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 298, et kohtueelse menetluse alustamine Saksamaa Liitvabariigi suhtes ei mõjuta mingil viisil määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 esimeses lõigus sisalduvaid algseid tingimusi, kuna hagejale ei saanud ju olla teadmata, et esiteks oli tal tegelik tegutsemisruum oma abonentidele osutatavate juurdepääsuteenuste jaehindade tõstmiseks ja et teiseks takistas tema hinnapraktika konkurentsi arengut kliendiliinile juurdepääsu võimaldavate teenuste turul, kus konkurents oli just tema turuloleku tõttu juba nõrgenenud.

115 Viimaseks, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 299 lükkas Üldkohus tagasi etteheite, mis puudutab hinnakruvi efekti uurimist RegTP poolt, kohtuotsuse punktides 267–269 esitatud põhjustel, mida käsitletakse käesoleva kohtuotsuse punktides 97 ja 98.

ii) Poolte argumendid

116 Apellant väidab esimeses etteheites, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 284–289 eiratakse EÜ artikli 253 nõudeid, kuna lähtutakse ekslikult põhimõttest, et vaidlusaluses otsuses on hooletuse või tahtluse etteheide piisavalt põhjendatud. Nimelt ei sisalda see otsus mingit õiguslikku või faktilist järeldust hooletuse või tahtluse küsimuse kohta.

117 Esiteks väidab apellant, et õiguslikult ei piisa sellest, et komisjon viitab vaidlusaluse otsuse teises volituses määruse nr 17 artikli 15 lõikele 2. Nimelt ei kuulu volitus otsuse põhjenduste hulka, vaid viitab üksnes õiguslikule alusele. Igal juhul ei nähtu niisugusest volitusest põhjused, millest tulenevalt komisjon leiab, et rikkumine pandi toime tahtlikult või hooletusest.

118 Teiseks leiab apellant, et komisjoni sisulised järeldused, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 287, ei saa põhjendada etteheidet tahtlikult või hooletusest toime pandud EÜ artikli 82 rikkumise kohta, kuna neil kaalutlustel ei ole mingit seost tegevuse subjektiivse süüks panemise küsimusega, st küsimusega, kas apellandile võis tema tegevuse konkurentsivastasus olla teadmata või mitte.

119 Teises etteheites väidab apellant, et Üldkohtu hinnangut süülise käitumise kohta ei ole põhjendatud, kusjuures vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused tuginevad pealegi määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 esimese lõigu valele kohaldamisele. Nimelt puudub EÜ artikli 82 võimaliku rikkumise subjektiivne süüks panemine. Arvestades RegTP otsuseid ja pretsedendi puudumist Euroopa Liidu õiguses, ei olnud apellant aga teadlik oma tegevuse väidetavast konkurentsivastasusest.

120 Apellandi arvates ei võimalda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 267–269 nimetatud RegTP otsuseid puudutavad kaalutlused, millele Üldkohus viitab kohtuotsuse punktis 299, teha järeldust apellandi süü kohta. Asjaolu, et RegTP ei viidanud sõnaselgelt EÜ artiklile 82, ei ole määrav, kuna süü hindamine ei sõltu sellest, kas asjassepuutuv ettevõtja on teadlik, et tema tegevus rikub EÜ artiklit 82. Peale selle ei toeta ristsubsideerimise mõiste, mida kasutas RegTP, ega Bundesgerichtshofi 10. veebruari 2004. aasta otsus järeldust apellandi süü kohta. Lõpuks jättis Üldkohus uurimata järeldused, mis apellandil oli õigus teha komisjoni üldisest käitumisest, mis tulenesid peale liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse alustamise Saksamaa Liitvabariigi vastu ka asjaolust, et komisjon teavitas apellanti oma kavatsusest mitte jätkat