ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-444/05

Aikaterini Stamatelaki

versus

NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Dioikitiko Protodikeio Athinon)

„Teenuste osutamise vabaduse piirangud — Eraraviasutustes saadud haiglaravi kulude hüvitamine — Hüvitamata jätmise õigustatus ja proportsionaalsus”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 11. jaanuaril 2007 I - 3187

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 19. aprill 2007 I - 3205

Kohtuotsuse kokkuvõte

Teenuste osutamise vabadus – Piirangud

(EÜ artikkel 49)

EÜ artikliga 49 on vastuolus liikmesriigi õigusakt, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks kulud, mida selle asutuse poolt kindlustatu on kandnud seoses teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaraviga, välja arvatud alla 14-aastaste laste ravikulud.

Sellist meedet ei saa õigustada sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu kahjustamise ohuga, kuivõrd õigusaktiga kehtestatud keelu absoluutsus – välja arvatud alla 14-aastaste laste osas – ei vasta taotletavale eesmärgile, kuna võimalik oleks võtta vähem piiravaid ja teenuste osutamise vabadusega rohkem arvestavaid meetmeid, nagu ühenduse õigusega kehtestatud nõuetele vastav eelneva loa süsteem või vajaduse korral ravikulude hüvitamise astmestiku kindlaksmääramine.

(vt punktid 35, 38 ja resolutiivosa)
Kuna esiteks keeldus Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikoda taotletavat kaubamärki registreerimast, tuginedes üksnes määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktile b, ning kuivõrd teiseks toetuti vaidlusaluse otsuse peale Esimese Astme Kohtule esitatud hagis sama sätte rikkumisele, siis tekkis alles apellatsioonimenetluses võimalus vaidlustada nimetatud artikli 7 lõike 1 punkti c tõlgendust, millest Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses lähtus selleks, et tühistada vaidlusalune otsus. Kuna apellatsioonkaebuses vaidlustatakse üksnes Esimese Astme Kohtu antud õiguslikku hinnangut vaidlustatud kohtuotsuses, siis tuleb apellatsioonkaebus, milles heidetakse ette määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c rikkumist, tunnistada vastuvõetavaks.

Vastavalt määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõikele 1 peavad Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendid) kontrollijad ja edasikaebamise korral ühtlustamisameti apellatsioonikojad kontrollima faktilisi asjaolusid omal algatusel, et teha kindlaks, kas üks või teine sama määruse artiklis 7 toodud registreerimisest keeldumise põhjus käib selle kaubamärgi kohta, mille registreerimist taotletakse. Eelnevast järeldub, et ühtlustamisameti pädevad organid võivad oma otsused rajada faktilistele asjaoludele, millele taotluse esitaja ei ole tuginenud. Kuigi põhimõtteliselt peavad need organid oma otsustes tõendama selliste faktiliste asjaolude paikapidavust, ei ole selleks vajadust, kui tuginetakse asjaoludele, mis on üldtuntud. Tuvastades, kas tegemist on üldtuntud faktidega, hindab Esimese Astme Kohus siiski faktilisi asjaolusid, mis, välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud, ei kuulu Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele.

Selleks et kaubamärki, mille moodustab sõna, mis on kombineeritud mitmest koostisosast, saaks pidada kirjeldavaks määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti c mõttes, ei piisa, kui selle iga osa on kirjeldav. Sõna ise peab olema kirjeldav. Üldjuhul on osade, millest igaüks kirjeldab kauba või teenuse omadust, mille jaoks registreerimist taotletakse, lihtne kombinatsioon ise neid omadusi kirjeldav nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses.

Selline kombinatsioon ei ole siiski nimetatud sätte tähenduses kirjeldav juhul, kui ta loob sellise mulje, mis on piisavalt erinev sellest, mis tuleneb selle moodustavate osade lihtsast ühendamisest. Seega võib sõnadest koosneva kaubamärgi korral hinnata võimalikku kirjeldavat iseloomu küll osaliselt iga selle osa kohta eraldi, ent lõplik hinnang peab igal juhul lähtuma nende osade moodustatavast tervikust. Sellest lähtudes ei saa nõustuda sellega, et kaubamärki moodustava iga osa eelnev analüüs on kohustuslik. Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikojad – ja edasikaebamise korral Esimese Astme Kohus – peavad hindama kaubamärgi kirjeldavat iseloomu tervikuna.

(vt punktid 76–80)
Kohtuasi C-383/05

Raffaele Talotta

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Belgia))

„Asutamisvabadus — EÜ asutamislepingu artikkel 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) — Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev mitteresidendist maksukohustuslane — Maksustatava miinimumsumma kehtestamine üksnes mitteresidendist maksukohustuslastele — Õigustamine üldise huviga — Maksukontrolli tõhusus — Puudumine”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 16. novembril 2006 I - 2557

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 22. märts 2007 I - 2575

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigus

(EÜ asutamislepingu artikkel 52 (muudetuna EÜ artikkel 43))

EÜ asutamislepingu artikliga 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) on vastuolus sellised tulumaksualased liikmesriigi õigusnormid, mis näevad maksukohustuslase või asutuse poolt tõendite esitamata jätmise korral maksustatava summa hindamise raames ette maksustatavate miinimumsummade kohaldamise üksnes mitteresidendist maksukohustuslastele.

Nimelt kuuluvad sissetulekud, mille kas residendist või mitteresidendist maksukohustuslane on asjaomase liikmesriigi territooriumil füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsedes saanud, tegelikult samasse sissetulekute liiki. Lisaks toob residendist maksukohustuslase ja mitteresidendist maksukohustuslase olukord asjaomasele maksuhaldurile juhul, kui osa nende tehingutest tehakse teise liikmesriigi territooriumil, kaasa samad raskused, mistõttu nende kahe maksukohustuslase liigi olukord on objektiivselt sarnane. Neil tingimustel kujutab elukoha kriteeriumil tuginev eristamine endast kaudset diskrimineerimist, kuivõrd see võib peamiselt seada halvemasse olukorda teiste liikmesriikide kodanikud, sest mitteresidendid on enamasti teiste riikide kodanikud.

(vt punktid 26, 28, 32, 38 ja resolutsioon)
Sellise riigi puhul, kes ühines Euroopa ühendustega 1. jaanuarist 1986, ning kui nimetatud riigi ühinemisaktis ega teistes ühenduse aktides ei ole erandsätteid kehtestatud, tuleb direktiivi 69/335 kapitali suurendamise [mõiste „kapitali suurendamine” asemel on kohtuasjas kasutatud täpsemat vastet „kapitali koondumine”] kaudse maksustamise kohta, muudetud direktiiviga 85/303, artikli 7 lõiget 1 tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud kohustuslik vabastus puudutab kõiki direktiivi 69/335 kohaldamisalasse kuuluvaid tehinguid, mis olid 1. juulil 1984 selles riigis kapitalimaksust vabastatud või millele kohaldati maksumäära kuni 0,50%.

Liikmesriikidele kehtestatud selge ja tingimusteta kohustus vabastada kapitalimaksust tehingud kehtib ka asjaomase liikmesriigi suhtes 1. jaanuarist 1986, st tema ühendustega ühinemise jõustumise kuupäev, mis langeb kokku direktiiviga 85/303 direktiivi 69/335 tehtud sisuliste muudatuste ülevõtmiseks kehtestatud lõpptähtajaga, nii et asjaomase liikmesriigi jaoks on ainuke kehtiv direktiivi 69/335 redaktsioon see, mis on kehtestatud direktiiviga 85/303.

1. juuli 1984, mis on direktiivi artikli 7 lõike 1 kohaselt võetud viitekuupäevaks, kehtib ka nimetatud liikmesriigi suhtes. Ühinemise korral on ühenduse õiguses sätestatud kuupäevale viitamine, välja arvatud kui ühinemisaktis või mõnes teises ühenduse aktis ei ole sätestatud teisiti, siduv ka ühinevale riigile, isegi kui see kuupäev on varasem kui ühinemiskuupäev.

(vt punktid 28, 30, 32 ja 33, resolutiivosa punkt 1)
Määruse nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral, muudetud määrusega nr 2557/2001, II lisas esitatud jäätmete rohelise nimekirja märget GC 020 elektroonikajääkide kohta tuleb tõlgendada selliselt, et see hõlmab kaableid ainult tingimusel, et need on pärit elektroonikaseadmetest.

(vt punkt 23, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-428/05

Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export

versus

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Eksporditoetused — Määrus (EMÜ) nr 3665/87 — Mõiste „toetuse alusetu maksmine” — Toetuse maksmine puudulike dokumentide alusel — Võimalus täiendada toetust käsitlevaid dokumente pärast määruse (EMÜ) nr 3665/87 artikli 47 lõikes 2 ja artikli 48 lõike 2 punktis a sätestatud tähtaegade möödumist hilisemas tagasinõudmise menetluses”

Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 21. juuni 2007 I - 5071

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Eksporditoetus

(Komisjoni määrus nr 3665/87, artikli 11 lõike 3 esimene lõik, artikli 47 lõige 2 ja artikli 48 lõike 2 punkt a)

Eksporditoetust ei saa pidada määruse nr 3665/87 (milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad ja mida on muudetud määrusega nr 604/98) artikli 11 lõike 3 esimese lõigu esimese lause tähenduses „alusetult makstuks”, kui toetusesaaja esitab selle toetuse tagasinõudmise menetluses tõendeid, mis on vajalikud, et tõendada tema õigust kõnealusele toetusele. Liikmesriigi pädevad asutused peavad määrama mõistliku tähtaja, et asjaomasel toetusesaajal oleks võimalik need tõendid esitada.

Kuna eespool viidatud määruse artikli 47 lõikes 2 ja artikli 48 lõike 2 punktis a sätestatud tähtajad ei ole tagasinõudmise menetluses kohaldatavad ning ühenduse õiguses puuduvad erisätted, mis näeksid ette täiendavate tõendite esitamise tähtajad tagasinõudmise menetluses, peavad liikmesriigi pädevad asutused kooskõlas siseriikliku õigusega ja ühenduse õigusest tulenevate piirangutega arvestades määrama iga juhtumi konkreetsete asjaolude alusel täiendava tähtaja. Määratud tähtaeg peab olema mõistlik, et eksportijal oleks võimalik vajalikud dokumendid hankida ja esitada, ning peab muu hulgas arvesse võtma pädevate asutuste tegevuse võimalikku mõju eksportijale.

(vt punktid 27, 28 ja resolutiivosa)
Asjaolu, et maksukohustuslane analüüsib enda hangitud klientide varalist olukorda eesmärgiga aidata neil krediiti saada, ei välista, et tegemist on kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti d alapunkti 1 tähenduses krediidi vahendamisega, mis on maksust vabastatud, kui kõnealuse maksukohustuslase pakutavat krediidi vahendamise teenust tuleb käsitleda põhisooritusena, mille suhtes finantsnõustamise teenus on kõrvalsooritus, mistõttu viimast käsitletakse maksuõiguslikult samamoodi kui põhisooritust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas tema menetluses olevas asjas on tegemist sellise olukorraga.

(vt punkt 20 ja resolutiivosa punkt 1)
Võrdse kohtlemise põhimõtte ja läbipaistvuse tagamise kohustusega on vastuolus, kui tellija, kes on välja kuulutanud meditsiiniseadmete riigihanke avalikule haiglale ning täpsustanud, et seadmed peavad vastama Euroopa farmakopöa nõuetele ja olema varustatud CE-märgisega, lükkab pakutud materjalid tagasi – otse ja väljaspool direktiivi 93/42 meditsiiniseadmete kohta, muudetud määrusega nr 1882/2003, artiklites 8 ja 18 ette nähtud kaitsemenetlust – rahvatervise kaitsega seonduvatel põhjustel, kuigi need seadmed vastavad nõutud tehnilistele tingimustele. Kui tellija leiab, et need võivad kahjustada rahvatervist, peab ta sellest teavitama riigi pädevat asutust, et läbi viia nimetatud kaitsemenetlus.

(vt punkt 55, resolutiivosa punkt 1)
1.

Kuna Iirimaa ei ole: — määranud kindlaks kõiki karpide elukeskkonna veega alasid, mis kuuluvad kindlaksmääramisele vastavalt nõukogu 30. oktoobri 1979. aasta direktiivi 79/923/EMÜ karpide elukeskkonna vee nõutava kvaliteedi kohta artiklile 4; — määranud kooskõlas direktiivi artikliga 3 kindlaks vajalike näitajate väärtusi karpide elukeskkonna veega alade osas, mis on kindlaks määratud või kuuluvad kindlaksmääramisele direktiivi 79/923 artikli 4 kohaselt; — võtnud kooskõlas direktiivi artikliga 5 kõiki vajalikke meetmeid, et käivitada programme reostuse vähendamiseks karpide elukeskkonna veega alade osas, mis kuuluvad kindlaksmääramisele direktiivi 79/923 artikli 4 kohaselt, siis on Iirimaa rikkunud nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.
Reovett käsitletakse jäätmetena direktiivi 75/442 jäätmete kohta (muudetud direktiiviga 91/156) tähenduses juhul, kui see lekib kanalisatsioonist, mida ühiskanalisatsiooniettevõtja käitab direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta ja selle ülevõtmiseks vastuvõetud õigusaktide alusel.

Direktiivi 75/442 artikli 2 lõike 1 punkti b alapunktist iv tuleneb, et ühenduse seadusandja on otseselt soovinud määratleda reovee „jäätmetena” selle direktiivi mõttes, nähes siiski ette, et teatud tingimustel võivad sellised jäätmed jääda direktiivi kohaldamisalast välja ega kuulu seega selle direktiiviga kehtestatava üldise jäätmeid käsitleva õigusliku režiimi kohaldamisalasse

Seega ei mõjuta asjaolu, et reovesi lekib kanalisatsioonist, seda, kas seda saab käsitleda „jäätmetena” nimetatud direktiivi tähenduses. Tegelikult on reovee leke kanalisatsioonist selle „kasutuselt kõrvaldamine” kanalisatsiooniettevõtja poolt, kes on selle vee valdaja. Mahavoolamise juhuslikkus ei võimalda teha teistsugust järeldust.

(vt punktid 26, 28, 29, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-445/05

Werner Haderer

versus

Finanzamt Wilmersdorf

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Maksuvabastused — Artikli 13 A osa lõike 1 punkt j — Õpetajate antav eraõpe kooli- või ülikoolihariduse raames — Täiskasvanute koolituskeskuste poolt korraldatud kursuste raames õpetamine — Õpilastega otsese lepingulise suhte puudumine”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, vt kohtuasi C-434/05, lk I-4793 I - 4843

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 14. juuni 2007 I - 4844

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 A osa lõike 1 punkt j)

Vabakutselisest õpetajast üksikisiku tegevusele, mis koosneb täiskasvanute koolituskeskustes antavatest tugiõppe- ja keraamikatundidest, saab direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 A osa lõike 1 punktis j ette nähtud maksuvabastust „õpetajate antavale eraõppele kooli- või ülikoolihariduse raames” kohaldada ainult siis, kui see tegevus hõlmab kooli- või ülikoolihariduse raames õpetaja enda nimel ja omal vastutusel antavaid tunde. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas see on nii põhikohtuasjas.

(vt punkt 38 ja resolutiivosa)
Ehkki vastavalt direktiivi 92/43 (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta) artikli 16 lõikele 1 (mis näeb ette selle direktiivi artiklites 12, 13, 14 ja artikli 15 punktides a ja b sätestatud keeldudest erandite tegemise korra) on kõnealuste populatsioonide soodsa kaitsetaseme säilitamine nende looduslikul levilal selles normis sätestatud erandite tegemise vältimatult vajalik eeltingimus, on niisuguste erandite tegemine erandjuhul võimalik, kui on kohaselt tõendatud, et erandid ei süvenda kõnealuste populatsioonide ebasoodsat kaitsestaatust ega takista nende soodsa kaitsestaatuse taastamist. Nagu on tõdenud komisjon direktiivis 92/43 ette nähtud ühenduse tähtsusega loomaliikide range kaitse süsteemi kohta koostatud suuniste III osa punktides 47–51, ei saa samuti välistada, et piiratud arvu isendite surmamisel puudub mõju loodusdirektiivi artikli 16 lõike 1 eesmärgile säilitada asjassepuutuva liigi populatsiooni soodne kaitsestaatus nende looduslikul levilal. Järelikult on kõnealuse erandi tegemine käesoleva liigi seisukohast neutraalne.

(vt punktid 28 ja 29)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 A osa lõike 1 punkti i tuleb tõlgendada nii, et väljend „laste ja noorte haridus, kooli- või ülikooliharidus, kutseõpe või ümberõpe” ei puuduta olukorda, kus õppejõud lähetatakse tasu eest tööle haridusasutusse sama sätte tähenduses ning see õppejõud täidab seal viimati nimetatud asutuse vastutusel ajutiselt õpetamisülesandeid, isegi kui asutus, kes õpetaja tööle lähetab, on ise haridusega seotud eesmärkidel tegutsev avalik-õiguslik organisatsioon või teine asjaomases liikmesriigis sarnastel eesmärkidel tegutsevana tunnustatud organisatsioon.

On tõsi, et õpetaja ja üliõpilaste vahel toimuv teadmiste ja oskuste edasiandmine on hariduse eriti tähtis osa. Siiski ei piisa sellise edasiandmise olemasolust iseenesest selleks, et määratleda õpetamistegevusena lihtsalt seda, kui õppejõud lähetatakse tööle hariduseasutusse, kus ta viimase vastutusel täidab õpetamisülesandeid. Kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis i osutatud õpetamistegevus koosneb elementide kogumist, mille hulka kuuluvad koostoimes nii need, mis puudutavad õpetaja ja üliõpilaste vahelisi suhteid, kui ka need, mis moodustavad vaatluse all oleva haridusasutuse organisatsioonilise raamistiku.

(vt punktid 18–20, 24, resolutiivosa punkt 1)
EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi raames piiritlevad komisjoni poolt liikmesriigile edastatud märgukiri ja selle järel komisjoni esitatud põhjendatud arvamus kohtuvaidluse eseme, mida ei saa hiljem laiendada. Asjaomase liikmesriigi võimalus esitada omapoolseid märkusi, isegi kui ta otsustab seda mitte kasutada, on oluline asutamislepinguga ette nähtud tagatis, millest kinnipidamine on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse õiguspärasuse seisukohalt oluline menetlusnorm. Sellest tulenevalt peavad komisjoni põhjendatud arvamus ja hagi tuginema samadele väidetele kui märgukiri, millega algatatakse kohtueelne menetlus.

Isegi kui see tehti alles hagiavalduses, ei kujuta endast uut väidet komisjoni märkus, et liikmesriik ei ole direktiivi 2002/30 (müraga seotud käitamispiirangute eeskirjade ja -korra kehtestamise kohta ühenduse lennuväljadel) üle võttes tunnistanud kehtetuks siseriiklikku õigusakti, mis reguleerib teatud tsiviilkasutuses olevate allahelikiirusega reaktiivlennukite öiseid lende, ning et pärast ülevõtmistähtaja möödumist oli nimetatud õigusakt endiselt kehtiv. Tegemist on lihtsalt komisjonipoolse fakti nentimisega, millele ta võib tugineda, kuna kirjeldatud olukord aitab tõendada ühelt poolt, et asjade seis ei ole pärast põhjendatud arvamuses antud kahekuulise tähtaja möödumist muutunud ja teiselt poolt, et see siseriiklik õigusakt ei olnud üleminekumeede eesmärgiga tagada järjepidevus pärast seda, kui tunnitati kehtetuks määrus nr 925/1999 (tsiviilkasutuses olevate teatavat tüüpi allahelikiirusega reaktiivlennukite registrisse kandmise ja käitamise kohta, mis on modifitseeritud ja ümber sertifitseeritud vastavalt rahvusvahelise tsiviillennunduse konventsiooni kolmanda väljaande16. lisa 1. köite II osa 3. peatüki standarditele).

(vt punktid 25, 27)
Kohtuasi C-127/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Sotsiaalpoliitika — Töötajate ohutuse ja tervise kaitse — Direktiiv 89/391/EMÜ — Artikli 5 lõige 1 — Tööandja kohustus tagada töötajate ohutus ja tervis kõikides tööga seotud aspektides — Tööandja vastutus”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 18. jaanuaril 2007 I - 4621

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 14. juuni 2007 I - 4651

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Direktiiv 89/391 töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta

(Nõukogu direktiiv 89/391, artikli 5 lõiked 1 ja 4 ning artiklid 6–12)

Komisjon ei ole tõendanud, et Ühendkuningriik oleks rikkunud direktiivi 89/391 töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta artikli 5 lõigetest 1 ja 4 tulenevaid kohustusi, kui ta on piiranud tööandjal lasuvat kohustust – tagada töötajate ohutus ja tervis kõigis tööga seotud aspektides – sellega, mis on mõistlikult võimalik.

Mis puudutab tööandja vastutuse ulatust töötajate tervist ja ohutust kahjustava mis tahes sündmuse tagajärgede puhul, siis direktiivi 89/391 artikli 5 lõige 1 kehtestab tööandja kohustuse – tagada töötajatele ohutu töökeskkond –, mille sisu on täpsustatud direktiivi artiklites 6–12 ja mitmes üksikdirektiivis, mis sätestavad ennetusmeetmed, mida tuleb võtta teatud tööstusharudes. See säte sisaldab lihtsalt üldist tööandja kohustust tagada ohutus, ilma et selles oleks täpsustatud mingisugust vastutuse vormi, eelkõige mittesüülise vastutuse esinemist.

Direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 4 esimene lõik jätab liikmesriikidele võimaluse piirata tööandja vastutust „juhul, kui sündmused toimuvad ebatavalistel ja ettenägematutel asjaoludel ning tööandjast sõltumatult, või erakorraliste sündmuste puhul, mille tagajärgi ei oleks olnud võimalik ära hoida, hoolimata kõikidest asjakohastest abinõudest”, ning selle eesmärk on selgitada teatavate direktiivisätete ulatust, täpsustades liikmesriikide tegutsemisruumi ulatust nende sätete ülevõtmisel siseriiklikku õigusse. Kuid sellest sättest ei saa vastupidise tõlgendusega tuletada ühenduse seadusandja kavatsust kohustada liikmesriike ette nägema tööandja mittesüülise vastutuse süsteemi.

(vt punktid 41, 42, 48, 49, 58)
See säte määratleb kasutamisaja ning seega selles sättes ettenähtud viieaastase tähtaja algust seoses registreerimismenetlusega ehk valdkonnaga, mis ei ole selle direktiivi alusel ühtlustatud. Sellest tuleneb, et liikmesriigid võivad korraldada registreerimismenetlust neile sobival viisil ning seega on nende ülesanne otsustada muu seas selle üle, millal tuleb registreerimismenetlus lõpetatuks lugeda.

Direktiivi 89/104 kaubamärkide kohta artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjendusteks” on takistused, mis on selle kaubamärgiga otseselt seotud, muutes selle kaubamärgi kasutamise võimatuks või ebamõistlikuks, ning mis on kõnealuse kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud.

(vt punkt 55, resolutiivosa punkt 2)
Ühenduse õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus lükata tagasi vaid siis, kui on ilmne, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. Eeldatavat asjakohasust ei kummuta pelgalt see, et üks põhikohtuasja pooltest vaidlustab teatavad asjaolud, mille hindamine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne ning millest sõltub põhikohtuasja vaidluse eseme määratlemine.

(vt punktid 22 ja 23)