ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Nimelt, olgugi et komisjoni 15. detsembri 2005. aasta ettepanekus KOM(2005) 650 lõplik võtta vastu Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I määrus) oli ette nähtud, et seda määrust „kohaldatakse nende lepinguliste kohustuste suhtes, mis tekivad pärast selle kohaldatavaks muutumist“, on Rooma I määruse artiklis 28 see viide neile lepingutele asendatud viitega alates 17. detsembrist 2009 sõlmitud „lepingutele“. Kui aga komisjoni ettepanekus sisaldunud viide pärast selle määruse kohaldatavaks muutumist tekkinud lepingulistele kohustustele hõlmas lisaks lepingutele, mis on sõlmitud pärast määruse kohaldatavaks muutumist, ka enne seda sõlmitud lepingute tulevasi tagajärgi ehk kohustusi, mis on tekkinud nendest lepingutest pärast määruse kohaldavaks muutumist, siis Rooma I määruse artikli 28 sõnastuse kohaselt see nii ei ole, sest selles on mainitud üksnes lepinguid, mis on sõlmitud alates 17. detsembrist 2009 ehk alates selle määruse kohaldatavaks muutumise kuupäevast, mis on ette nähtud määruse artiklis 29. Sellest järeldub, et vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu mõttekäigule ei saa 16. detsembrist 2009 hilisem lepingupoolte kokkulepe varem sõlmitud lepingu täitmise jätkamise kohta tuua kaasa Rooma I määruse kohaldatavaks muutumist sellele lepingulisele suhtele, ilma et seejuures eksitaks liidu seadusandja selgelt väljendatud tahte vastu.
15

Neil asjaoludel otsustas Sąd Okręgowy w Łodzi (Łódźi piirkondlik kohus, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas direktiivi 98/34 artikli 8 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et tehnilisteks eeskirjadeks liigitatud eeskirjade edastamata jätmisel võivad olla erinevad tagajärjed olenevalt sellest, mis laadi eeskirjad edastamata jäeti, nimelt kui tegemist on eeskirjadega, mis puudutavad vabadusi, mille suhtes ei ole Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklis 36 sätestatud piirangud kohaldatavad, toob edastamata jätmine kaasa keelu kohaldada neid eeskirju konkreetses lahendatavas menetluses, seevastu juhul, kui tegemist on eeskirjadega, mis puudutavad vabadusi, mille suhtes on Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 36 sätestatud piirangud kohaldatavad, võib liikmesriigi kohus, mis on ühtlasi liidu kohus, kontrollida, kas hoolimata edastamata jätmisest vastavad need eeskirjad ELTL artiklis 36 esitatud nõuetele ja neid võib kohaldada?“
18

Sellega seoses tekkisid kohtul kahtlused eelkõige seoses määruse nr 2201/2003 artiklite 1 ja 3 tõlgendamisega ja ta soovib saada selgitusi nimetatud määruse esemelise kohaldamisala suhtes. Esiteks tõstatab ta küsimuse selle kohta, kas pärast ühe abikaasa surma esitatud abielu kehtetuks tunnistamise hagi kuulub selle määruse kohaldamisalasse. Ta märgib siinkohal, et selle määrusega tunnistati kehtetuks nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (EÜT 2000, L 160, lk 19), mille sisu võeti olulises osas üle nõukogu 28. mai 1998. aasta aktiga koostatud abieluasjade kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevast konventsioonist (EÜT 1998, C 221, lk 2). Konventsiooni selgitavas raportis, mille on koostanud professor Alegria Borrás ja heaks kiitnud nõukogu (EÜT 1998, C 221, lk 27), on aga täpsustatud, et konventsiooni kohaldamisalast on välja jäetud abielu kehtivuse kontrolli menetlused, mis on algatatud pärast ühe või mõlema abikaasa surma esitatud kehtetuks tunnistamise hagi alusel.
14

Neil asjaoludel otsustas Sąd Najwyższy (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 [esimese lõigu] esimest ja kolmandat lauset tuleb tõlgendada nii, et kui võrgupakkuja vaidlustab riigi reguleeriva asutuse otsuse, millega kehtestatakse selle pakkuja võrgus kõnede sidumistasu määrad ([esimene otsus]), ja seejärel riigi reguleeriva asutuse järgmise otsuse, millega muudetakse [esimese otsuse] adressaadi ja teise ettevõtja vahel sõlmitud lepingut selliselt, et teise ettevõtja poolt [esimese otsuse] adressaadi võrgus kõnede sidumise eest makstud tasu määrad viiakse kooskõlla [esimeses otsuses] kehtestatud määradega (rakendusotsus), siis ei või liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et [esimene otsus] on tühistatud, rakendusotsust – võttes arvesse direktiivi 2002/21 artikli 4 lõike 1 neljandat lauset ja rakendusotsusega soodustatud ettevõtja õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtetest tulenevaid huve – tühistada, või tuleb raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 [esimese lõigu] esimest ja kolmandat lauset koostoimes põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus võib riigi reguleeriva asutuse rakendusotsuse tühistada ja sellest tulenevalt ettevõtja viidatud otsuses ette nähtud kohustuste täitmisest kohtuotsuse tegemisele eelneval perioodil vabastada, juhul kui kohus leiab, et see on vajalik tõhusa õiguskaitse tagamiseks ettevõtjale, kes on vaidlustanud hiljem tühistatud [esimeses otsuses] ette nähtud kohustuste täitmiseks tehtud riigi reguleeriva asutuse rakendusotsuse?“
43

Nagu aga kohtujurist oma ettepaneku punktis 27 märkis, on kohustus viia läbi direktiivi 98/79 artiklis 9 ette nähtud vastavushindamine suunatud ainult tootjatele. Kõnealuse mõistega, mis on määratletud direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis f, peetakse silmas isikut, kes viib toote turule oma nime all. Kui isik ostab liikmesriigis in vitro diagnostikavahendid pärast seda, kui tootja on need liidu turule viinud ja selleks, et neid vahendeid seejärel teises liikmesriigis edasi müüa, ilma et ta muudaks toodete pakendit või algset kujundust muul moel, kui importiva liikmesriigi keeles või keeltes koostatud märgistuse ja kasutusjuhendi lisamisega, siis ei saa seda isikut pidada isikuks, kes pakendas vahendi ümber või viis selle „oma nime all“ turule.
50

Euroopa Kohus on lisaks sedastanud, et kui müüakse edasi selline arvutiprogrammi koopia, mille esimene omandaja on ostnud õiguse omaja veebisaidil ja on sealt alla laadinud, on ka selle koopia hilisemal omandajal, kes on õiguspärane omandaja direktiivi 91/250 artikli 5 lõike 1 tähenduses, selle sätte alusel õigus kõnealune koopia oma arvutisse alla laadida, kuivõrd selline allalaadimine kujutab endast kõnealuse programmi reprodutseerimist, mis on vajalik selleks, et programmi saaks vastavalt selle otstarbele kasutada (vt selle kohta kohtuotsus, 3.7.2012, UsedSoft, C‑128/11, EU:C:2012:407, punktid 80 ja 81).
40

Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 6 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et selle sättega määratud vastuhagi lahendav kohus on pädev lahendama nõuet maksta alusetu rikastumise alusel tagasi summa, mis vastab kohtuvälise kokkuleppe raames kokku lepitud summale, kui see nõue on esitatud samade poolte vahelises uues kohtumenetluses, mis on algatatud pärast lahendi tühistamist, mis tehti nendevahelise esialgse menetluse tulemusel ja mille täitmiseks kohtuväline kokkulepe sõlmiti.
1.

Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud nõukogu 26. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/66/EÜ) esiteks artikli 4 lõiget 1 ja lõike 4 esimest lõiku ning teiseks nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 9 lõike 1 esimest lõiku ja artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et selliseid seltsinguid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kes tegutsevad iseseisvalt suhetes tarnijate ja ametiasutustega ning teataval määral oma klientidega ja kellest igaühel on oma tootmisüksus, mis kasutab peamiselt omi tootmisvahendeid, kuid kes turustavad enamjaolt tooteid ühise kaubamärgi all kapitaliühingu kaudu, mille osad kuuluvad seltsingu ja asjaomase perekonna teistele liikmetele, tuleb pidada iseseisvateks käibemaksukohustuslasest ettevõteteks.
24

Ta väidab veel, et tava, mis seisneb selles, et keegi muu kui siseveelaeva omanik või kasutaja sõlmib saatjaga veolepingu, et seejärel osutaks siseveelaeva omanik või kasutaja selle lepingu täitmiseks vajalikke teenuseid erinevatel tingimustel ja väiksema veotasu eest kui see, mis nimetatud lepingus kokku sätestatud, ja pealegi millest see omanik või kasutaja ei ole teadlik, on vastuolus direktiivi 96/75 artikliga 2.
16

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et olenemata asjaolust, et põhikohtuasjas käsitletava ehitustööde hankelepingu eeldatav maksumus on 1158899,97 eurot, ei saa tegelikult välistada piiriülest huvi, arvestades asjaolu, et Fossano asub Prantsuse-Itaalia piirist vähem kui 200 km kaugusel ja et hankemenetluses vastavaks tunnistatud pakkujate hulgas on mitu Itaalia ettevõtjat, kelle asukoht ei ole vahetult piirnevates maakondades, nagu Lazio, mis asub Fossanost 600 kilomeetri kaugusel või Campania, mis asub ligikaudu 800 kilomeetri kaugusel. Lisaks esineb Euroopa Kohtu praktika kohaselt kindel piiriülene huvi selletagi, et mõni ettevõtja on tegelikult oma huvi üles näidanud (kohtuotsus 14.11.2013, Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
37

Lisaks on Euroopa Kohus korduvalt selgitanud, et liidu kodakondsust käsitlevad sätted on kohaldatavad alates nende jõustumisest ja seega tuleb arvestada, et neid peab kohaldama varem tekkinud olukordade praegustele tagajärgedele (kohtuotsused, 11.7.2002, D’Hoop, C‑224/98, EU:C:2002:432, punkt 25, ja 21.12.2011, Ziolkowski ja Szeja, C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, punkt 58).
27

Kuigi liidu esmane õigus tõesti ei taga kindlustatule, et liikumine teise liikmesriiki ei mõjuta tema sotsiaalkindlustust, eelkõige haigushüvitisi ja vanaduspensioni, kuna sõltuvalt erinevustest liikmesriikide süsteemide ja õigusnormide vahel võib selline liikumine olla asjaomase isiku jaoks seoses sotsiaalkindlustusega erinevatel juhtudel enamal või vähemal määral soodsam või ebasoodsam, nähtub kindlalt väljakujunenud kohtupraktikast siiski, et juhul, kui liikmesriigi õigusnormide kohaldamine on ebasoodsam, on need õigusnormid liidu õigusega kooskõlas ainult siis, kui need ei sea kõnealust töötajat ebasoodsamasse olukorda võrreldes nende töötajatega, kes tegutsevad ainult selles liikmesriigis, kus need normid kehtivad, ning kui need ei kohusta lihtsalt tasuma kasutuid sotsiaalkindlustuse makseid (vt kohtuotsused, 18.4.2013, Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, punkt 45, ja 21.1.2016, komisjon vs. Küpros, C‑515/14, EU:C:2016:30, punkt 40).
Kuna maksuvabastuse saamine sõltub tingimusest, et plasmat tuleb kasutada teatavat liiki tegevuses avalikes huvides, siis asjaolu, et tööstuslikuks kasutamiseks mõeldud plasmat saab teoreetiliselt kasutada vahetult ravi otstarbel – isegi kui see on tõendatud –, ei tähenda, et sellele tuleb kohaldada maksuvabastuse korda, mis nähti ette selleks, et piirata üksnes selle plasma kulu, mida tegelikult kasutatakse vahetult ravi otstarbel.
21

Roche väidab, et vastupidi Tallinna Ringkonnakohtu seisukohale oli Xeloda täiendava kaitse tunnistus kehtiv, kuna see väljastati ajal, mil Eesti Vabariik ei olnud Euroopa Liidu liige. Seetõttu on kohaldatav ainult Eesti õigus, mille kohaselt ei sõltunud täiendava kaitse tunnistuse kehtivusaeg esmase müügiloa väljaandmisest Euroopa Liidus, vaid üksnes müügiloa väljastamisest Eestis. Määruse nr 469/2009 artikli 21 lõikes 2 ei ole sõnaselgelt sätestatud, et nende täiendava kaitse tunnistuste kehtivusaeg, mis on välja antud enne liikmesriigi ühinemist liiduga, tuleb ümber arvutada. Tõlgendus, mille Tallinna Ringkonnakohus sellele sättele andis, rikub õiguskindluse põhimõtet. Roche’i hinnangul kehtis Xeloda täiendava kaitse tunnistus seega 8. juunini 2016 ehk 15 aastat ravimi esmasest müügiloast Eestis vastavalt sel ajal kehtinud siseriiklikele õigusnormidele. Määruse nr 469/2009 artikli 21 lõike 2 mõte on võimaldada liikmesriigi ühinemisest varasemate riigisiseste täiendava kaitse tunnistuste omanikel teostada oma õigusi ja see säte ei ole sisult ega eesmärgilt selline, et see võiks tagasiulatuvalt kehtida siseriiklike õigusnormide alusel välja antud täiendava kaitse tunnistuste suhtes. Roche leiab, et viide 13. veebruari 2014. aasta kohtumäärusele Merck Canada (C‑555/13, EU:C:2014:92) ei ole asjakohane, kuna see ei puudutanud määruse nr 469/2009 artikli 21 lõike 2 ajalist kohaldamist.
49

Lõpuks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas direktiiviga 2002/47 kehtestatud kord on kooskõlas maksejõuetusmenetluses võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõttega, siis olgu veel kord meenutatud, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20 sätestatud põhimõte, mille kohaselt on kõik seaduse ees võrdsed, liidu õiguse üldpõhimõte, mis nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitleta erinevalt ega erinevaid olukordi sarnaselt, välja arvatud siis, kui selline erinev käsitlemine on objektiivselt põhjendatud. Erinev kohtlemine on põhjendatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, st kui see on kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, mida asjassepuutuvate õigusnormidega saavutada soovitakse, ja kui erinevus on proportsionaalne selle kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes (kohtuotsus, 17.10.2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punktid 76 ja 77 ning seal viidatud kohtupraktika).
61

Kuna apellant on palunud mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt ja Seven Townsilt ning viimased on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb mõista nii esimese kohtuastme menetluses kohtuasjas T‑450/09 kui ka apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud välja EUIPO‑lt ja Seven Townsilt.
4

Direktiivi 94/62 artikli 3 punktis 1 on sätestatud: „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: 1) pakend – mis tahes materjalist valmistatud mis tahes laadi toode, mida kasutatakse kaupade kaitseks, käitlemiseks, kättetoimetamiseks ja esitlemiseks, mis võib olla mis tahes toormaterjali või töödeldud tootena ja mis antakse tootjalt edasi kasutajale või tarbijale. Samal eesmärgil kasutatavaid tagastamatuid tooteid tuleb samuti lugeda pakenditeks. Pakendite hulka kuuluvad üksnes järgmised: a) müügipakend või esmane pakend, mis on ette nähtud müügikohas lõppkasutajale või tarbijale müüdava kaubaüksuse pakendamiseks; b) rühmapakend või teisene pakend, mis on ette nähtud teatud hulga kaubaüksuste rühmitamiseks müügikohas, sõltumata sellest, kas see müüakse koos kaubaga lõppkasutajale või tarbijale või kasutatakse seda vaid riiulite täitmiseks müügikohas; selle eemaldamine tootelt ei põhjusta toote omaduste muutumist; c) veopakend või kolmandane pakend, mis on ette nähtud hulga kaubaüksuste või rühmapakendite käitlemise ja veo hõlbustamiseks, et vältida nende füüsilist käitlemist ja veokahjustusi. Veopakenditeks ei loeta maantee-, raudtee-, mere- ja õhuveokonteinereid. Määratlus „pakend” põhineb edaspidi allpool sätestatud kriteeriumitel. I lisas loetletud materjalid on nende kriteeriumite rakendamise selgitavad näited. i) Tooted loetakse pakendiks, kui need täidavad eespool nimetatud määratluse, ilma et see piiraks muid funktsioone, mida pakend võib samuti täita, välja arvatud siis, kui pakend on toote lahutamatu osa ning peab sisaldama, toetama või säilitama toodet kogu selle kasutusea jooksul ja kui kõik pakendi osad on mõeldud kasutada, tarbida või koos kõrvaldada. ii) Tooted, mis on kujundatud ja ette nähtud müügikohas täitmiseks ja ühekorratooted, mida müüakse, mis on täidetud või mis on ette nähtud müügikohas täitmiseks, loetakse pakendiks, kui need täidavad pakendi funktsiooni. iii) Pakendi komponendid ja pakendiga liidetud lisaelemendid loetakse pakendiga liidetud pakendiosaks. Lisaelemendid, mis ripuvad vahetult toote küljes või on sinna kinnitatud ja kui need täidavad pakkimise funktsiooni, loetakse pakendiks, kui need ei ole tootega liidetud osa ja kõik elemendid on ette nähtud tarbida või koos kõrvaldada. Komisjon kontrollib ja vaatab vajadusel läbi kooskõlas artiklis 21 sätestatud menetlusega I lisas antud pakendite määratluse selgitavad näited. Esmajärjekorras pöördutakse järgmiste toodete poole: CD- ja videokassettide karbid, lillepotid, elastsesse materjali mähitud torud ja silindrid lillede jaoks, kleebiste aluspaber ja pakkimispaber. […]“.
40

Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et määruse nr 1346/2000 sätted ei anna muude liikmesriikide maksuhaldurite kui menetluse algatanud riik nõuetele eelisseisundit selles mõttes, et neid saaks sisse nõuda täitemenetluse teel isegi pärast maksejõuetusmenetluse algatamist. Järelikult ei tähenda põhikohtuasja asjaolusid arvesse võttes tõik, et täitemenetluse teel sissenõutavad nõuded on maksunõuded, seda, et need kuuluvad seetõttu üksnes Rumeenia siseriikliku õiguse alla, või et lex fori concursus’ega – milleks on käesoleval juhul Ungari maksejõuetusõigus – ette nähtud mõju neile ei laiene.
5

Konventsiooni artikli 9 „Õigus pöörduda kohtusse“ lõigetes 2–4 on ette nähtud: „2. Konventsiooniosaline tagab siseriiklike õigusaktidega, et asjast huvitatud üldsuse esindajal, a) kellel on põhjendatud huvi või b) kelle õigust on rikutud, kui see tingimus on ette nähtud konventsiooniosalise haldusmenetluse normidega, on õigus pöörduda kohtusse või seaduse alusel loodud muu sõltumatu ja erapooletu asutuse poole artikli 6 alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks ning kui siseriiklik õigus seda ette näeb ja ilma, et see piiraks selle artikli lõike 3 kohaldamist, ka konventsiooni muude asjakohaste sätete alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks. Mõisted põhjendatud huvi ja õiguse rikkumine määratletakse kooskõlas siseriikliku õiguse ning konventsiooni eesmärgiga tagada konventsiooniga seotud küsimustes asjast huvitatud üldsusele laiaulatuslik juurdepääs õigusemõistmisele. Artikli 2 lõike 5 nõuetele vastava valitsusvälise organisatsiooni huvi loetakse käesoleva artikli punkti a tähenduses põhjendatuks. Nimetatud organisatsioonil eeldatakse olevat õigusi, mida punkti b tähenduses saab rikkuda. Lõike 2 sätted ei välista võimalust rakendada kaebuse läbivaatamisel kohtueelset menetlust avaliku võimu organis ega mõjuta haldusmenetluse võimaluste ammendamise nõuet enne kohtumenetluse algatamist, kui selline nõue on sätestatud siseriikliku õigusega. 3. Lisaks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetlustele ning ilma et see piiraks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetluste kohaldamist, tagab konventsiooniosaline siseriiklike õigusaktide nõuetele vastavale üldsuse esindajale, juhul kui need nõuded on sätestatud, juurdepääsu kohtulikule või haldusmenetlusele, et vaidlustada eraõigusliku isiku või avaliku võimu organi tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus siseriiklike keskkonnaõigusnormidega. 4. Lisaks lõikele 1 ja piiramata selle kohaldamist, peavad lõigetes 1, 2 ja 3 nimetatud menetlused nägema ette kohased ja tõhusad õiguskaitsevahendid, sealhulgas vajadusel esialgse õiguskaitse, ning olema ausad, õiglased, õigeaegsed ja mitte takistavalt kallid. Selle artikli alusel tehakse või talletatakse otsused kirjalikult. Kohtuotsused ja võimaluse korral ka muu asutuse otsused peavad olema üldsusele kättesaadavad.“
44

Siseriiklik pädev kohus peab kontrollima, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas saab kauplejat pidada „müüjaks“ direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses, kui tarbijat ei ole nõuetekohaselt teavitatud sellest, et kaupleja näol ei olnud tegemist asjaomase kauba omanikuga, mis tähendab, et nimetatud kohus peab arvesse võtma kõiki käesoleva asja asjaolusid (vt analoogia alusel kohtuotsus, 4.6.2015, Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, punktid 38 ja 39). Selleks, et teha kindlaks, kas tarbija oleks võinud aru saada, et vahendaja tegutseb eraisiku arvel, võivad eelkõige tähtsust omada vahendaja osaluse ulatus ja tema tehtud pingutuste suurus asja müümisel, see, kuidas kaupa tarbijale esitleti ja tarbija enda käitumine.
„(1)

Iirimaa on viimasel ajal sattunud finantsturgudel suureneva surve alla, mis peegeldab suurenevat muret Iirimaa rahanduse jätkusuutlikkuse pärast, arvestades ulatuslikke riiklikke toetusmeetmeid nõrgenenud finantssektori toetamiseks. Kuna Iiri omamaine pangandussüsteem on väga suures ulatuses seotud kinnisvara- ja ehitusprojektidega, on see kõnealuste sektorite kokkuvarisemise tagajärjel kandnud suuri kahjumeid. Praegusel majandus- ja pangandussektori kriisil on samuti olnud väga suur mõju Iirimaa rahandusele, mis on veelgi tugevdanud majanduslanguse mõju. […] Meetmed pangandussektori toetamiseks, sealhulgas suured kapitalisüstid, on riigi rahanduse olukorda oluliselt halvendanud. Praegune turuosaliste murelikkus peegeldab peamiselt asjaolu, et Iiri riigi ja pangandussüsteemi maksevõime on kriisiolukorras muutunud lahutamatult seotuks; seetõttu on Iiri riigivõlakirjade tulusust tulnud järsult suurendada, samas kui Iiri pangandussüsteem on rahvusvaheliste turgude vahenditest sisuliselt ära lõigatud.
31

Vaidlustamata EUIPO esimese apellatsioonikoja järeldusi, mille kohaselt kõnealused kaubad – sealhulgas need, mille kohta EUIPO vastulausete osakond leidis, et need on erinevad – on identsed või sarnased ja vastandatud kaubamärgid on tervikuna sarnased, märkis BSH oma ainsas väites, et kaupade puhul, mis sisaldavad või võivad sisaldada kompressorit, nagu tolmuimejad, kliimaseadmed ja külmkapid, on tähis KOMPRESSOR kirjeldav, mistõttu on varasematel siseriiklikel kaubamärkidel „minimaalne“ eristusvõime. BSH väitis, et segiajamise tõenäosuse hindamisel ei võtnud EUIPO esimene apellatsioonikoda piisavalt arvesse seda, et kõnealuste kaupade seisukohast on neil kaubamärkidel nõrk eristusvõime. Nõrka eristusvõimet arvestades piisab nimelt isegi vastandatud kaubamärkide väikestest erinevustest igasuguse segiajamise tõenäosuse välistamiseks.
64

Kõigepealt tuleb märkida, et Prantsuse valitsus eitab esimese küsimuse sõnastusest nähtuvat väidet, et Prantsuse õiguslikus raamistikus on veterinaarravimite paralleelimportimise võimalus ette nähtud üksnes hulgimüüjatele, kellel on direktiivi 2001/82 artiklis 65 ette nähtud luba. Valitsus on seisukohal, et seda küsimust tuleb mõista nii, et see viitab siseriiklikele õigusnormidele, milles on ette nähtud, nagu tuleneb ka rahvatervise seadustiku artiklist R. 5141‑123‑17, et ainult avamisloa saanud ettevõtjad võivad tugineda paralleelimpordi loale, mis välistab esiteks jaemüügiõigust omavad isikud ja teiseks sellised üksikisikud nagu loomakasvatajad.
47

Seoses asjaoluga, et 13. veebruari 2014. aasta otsus ei määratle väidetavalt piisavalt terviklikku raamistikku tuulegeneraatorite sektorit puudutavas osas, on oluline meenutada, et direktiivi 2001/42 artikli 2 punktis a ja artikli 3 lõike 2 punktis a sätestatud kriteeriumide hindamisel selleks, et selgitada välja, kas selline otsus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võib olla selle mõistega hõlmatud, tuleb arvesse võtta eeskätt selle direktiivi eesmärki, mis on – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 39 – tagada, et hinnatakse tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga otsuste keskkonnamõju.