ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, mida omakorda on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 631/2004) artikli 14 lõike 1 punkti a ning nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui selle liikmesriigi asutus, kuhu töötajad on lähetatud, on esitanud tõendid E 101 välja andnud asutusele taotluse need tõendid ümber hinnata ja tagasi võtta, arvestades tõendeid, mis koguti kohtumenetluses, mis võimaldas tuvastada, et tõendid E 101 on saadud pettuse teel või neid kasutatakse pettuslikult, ja kui need välja andnud asutus ei võta kohtumenetluses kogutud tõendeid tõendite E 101 väljaandmise põhjendatuse uuesti hindamisel arvesse, võib liikmesriigi kohus menetluses, mis on algatatud isikute suhtes, keda süüdistatakse pettusega saadud tõendeid omavate lähetatud töötajate kasutamises, need tõendid jätta arvesse võtmata, kui ta tuvastab kogutud tõendite alusel ja järgides kohtualustele isikutele jäävaid tagatisi, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtumõistmisele, pettuse toimepanemise.

Nimelt ei saa liidu õigusnorme kohaldada nii laialt, et need hõlmaksid tehinguid, mida tehakse pettuse või kuritarvituse teel liidu õigusega ette nähtud eelistest kasu saamise eesmärgil (vt selle kohta 5. juuli 2007. aasta kohtuotsus, Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, punkt 38, ja 22. novembri 2017. aastakohtuotsus, Cussens jt, C‑251/16, EU:C:2017:881, punkt 27).

Täpsemalt saab pettuse toimepanemise tuvastada üksteisega kooskõlas olevate kaudsete tõendite kogumi alusel, millest nähtub, et täidetud on nii objektiivne kui ka subjektiivne tunnus.

Esiteks on objektiivne tunnus see, et tõendi E 101 saamise ja selle kasutamise tingimused, mis peavad olema täidetud vastavalt määruse nr 1408/71 II jaotise sätetele ja mida meenutati käesoleva kohtuotsuse punktis 34, ei ole täidetud.

Teiseks on süüteo subjektiivne tunnus see, et esineb isiku tahe selle tõendi väljaandmise tingimustest kõrvale hoida või neid vältida, et saada tõendist tulenev eelis.

Tõendi E 101 saamine pettuse teel võib seega tuleneda tahtlikust teost, nagu lähetatud töötaja või teda lähetava ettevõtja tegelikust olukorrast väära pildi loomine, või tahtlikust tegevusetusest, nagu asjasse puutuva teabe varjamine eesmärgiga näidata valesti määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a kohaldamise tingimuste täitmist.

(vt punktid 49–53, 61 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-122/16 P

British Airways plc

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Keelatud kokkulepped – Euroopa lennulastiturg – Komisjoni otsus keelatud kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse kohta lennulastiteenuste paljude hinnaelementide suhtes – Põhjendamisviga – Euroopa Liidu Kohtu omal algatusel tõstatatud avalikul huvil põhinev väide – Keeld teha otsus ultra petita – Esimeses kohtuastmes esitatud nõue, milles palutakse vaidlusalune otsus tühistada osaliselt – Euroopa Liidu Üldkohtu poolt vaidlusaluse otsuse täieliku tühistamise lubamatus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 14. novembri 2017. aasta otsus

Mis puudutab Üldkohtu lahendi peale esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavust siis näeb Euroopa Kohtu 25. septembri 2012. aasta kodukorra artikli 168 lõike 1 punkt b ette, et apellatsioonkaebuses märgitakse Üldkohtu vaidlustatud lahend, ilma et nõutaks selle lahendi lisamist apellatsioonkaebusele. Seega alates selle kodukorra jõustumisest 1. novembril 2012 ei nõuta apellatsioonkaebuste puhul enam kaebusele vaidlustatud Üldkohtu lahendi lisamist, vaja on ainult see lahend ära märkida. (vt punktid 46–48)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 50–53)

Liidu kohtus lahendatavate õiguspärasuse vaidluste süsteemis tuleb menetluse algatamise initsiatiiv pooltelt ja nemad piiritlevad hagi eseme eelkõige sellega, et nad määratlevad oma nõuetes akti või akti osa, mida nad paluvad kohtulikult kontrollida. Õiguspärasust kontrolliva kohtu otsustatav tühistamine ei saa olla hageja nõude piire ületav, sest tal ei ole lubatud teha lahendit ultra petita. Tõsi, liidu kohtul tuleb avalikul huvil põhinev väide tõstatada omal algatusel. Kuid õiguspärasuse üle otsustava kohtu pädevus tõstatada omal algatusel avalikul huvil põhinev väide ei anna talle kindlasti pädevust omal algatusel muuta hageja esitatud nõudeid. Nimelt kuigi väited on hagiavalduses esitatud nõuete toetuseks vajalikud, erinevad need siiski kindlasti nendest nõuetest, mis määratlevad liidu kohtu lahendatava vaidluse piirid. Järelikult ei välju liidu kohus tema lahendatava vaidluse piiridest ega riku mingil viisil hagiavalduses hagi eseme ja väidete esitamist puudutavaid menetlusnorme, kui ta tõstatab omal algatusel avalikul huvil põhineva väite, mida pooled põhimõtteliselt ei ole esitanud, kuid ta rikuks neid norme, kui see kohus tühistaks talle edasi kaevatud akti sisulise analüüsi tulemusel omal algatusel tõstatatud väite alusel akti suuremas ulatuses, kui talle nõuetekohaselt esitatud nõuetes palutud, põhjusel et see tühistamine on vajalik selle analüüsi käigus omal algatusel tuvastatud õigusvastasuse heastamiseks. (vt punktid 81, 87–90)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et isikliku Facebooki konto kasutaja ei kaota „tarbija“ staatust selle artikli tähenduses, kui ta avaldab raamatuid, peab ettekandeid, haldab veebisaite, kogub annetusi ja laseb paljudel tarbijatel loovutada endale nõudeid, et esitada need kohtumenetluses.

Lisaks on Euroopa Kohus juba märkinud, et määruse nr 44/2001 artiklis 15 ja sellele järgnevates artiklites ette nähtud erikorda on inspireerinud soov kaitsta tarbijat kui teisest lepingupartnerist tavaliselt majanduslikult nõrgemal positsioonil olevat ja õiguslikes küsimustes vähem kogenud lepingupoolt, ning tarbija on kaitstud vaid siis, kui ta on kohtumenetluses isiklikult hageja või kostja. Järelikult, kui hageja ei ole ise asjaomase tarbijalepingu pool, ei saa ta tugineda tarbija kohtualluvusele (vt selle kohta 19. jaanuari 1993. aasta kohtuotsus, Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, punktid 18, 23 ja 24). Need kaalutlused kehtivad samuti tarbija suhtes, kellele on teised tarbijad loovutanud enda nõuded. Nimelt on määruse artikli 16 lõikes 1 seoses tarbijalepingutega kehtestatud kohtualluvuse eeskirjad vastavalt selle sätte sõnastusele kohaldatavad ainult hagile, mille tarbija esitab teise lepinguosalise vastu, mis tähendab tingimata, et tarbijal peab olema sõlmitud leping asjaomase ettevõtjaga (28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, punkt 32).

(vt punktid 44 ja 45)
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 955/1999) artikli 29 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tolliväärtuse määramise meetodit, mis on selles sättes ette nähtud, ei saa kohaldada kauba suhtes, mida ei ole müüdud ekspordiks Euroopa Liitu.

Määruse nr 2913/92 (muudetud määrusega nr 955/1999) artiklit 31 koostoimes selle määruse (muudetud redaktsioonis) artikli 6 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et toll peab otsuses, millega ta kinnitab tasumisele kuuluva imporditollimaksu summa, enne selle seadustiku artiklis 31 ette nähtud meetodi kasutamise kasuks otsustamist märkima ära põhjused, mis ajendasid teda loobuma selle seadustiku (muudetud redaktsioonis) artiklites 29 ja 30 ette nähtud tolliväärtuse määramise meetodite kasutamisest, ja need andmed, mille põhjal ta arvutas asjaomase kauba tolliväärtuse, selleks, et huvitatud isik saaks hinnata otsuse põhjendatust ja otsustada kõiki juhtumi asjaolusid teades, kas selle meetme peale hagi esitamine on otstarbekas. Liikmesriigid peavad menetlusautonoomiat kohaldades, kuid seejuures võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid järgides sätestama tolli poolt põhjendamiskohustuste rikkumise tagajärjed ning määrama kindlaks, kas ja kuivõrd on sellist rikkumist võimalik kohtumenetluse käigus heastada

(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/47/EÜ, artikli 1 lõiget 1 ja artikli 1 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et tarkvara, mille üks funktsioon võimaldab kasutada patsiendi andmeid eeskätt selleks, et tuvastada vastunäidustused, ravimite koostoime ja liigsed annused, kujutab endast seda funktsiooni puudutavas osas meditsiiniseadet nende sätete tähenduses ja seda isegi siis, kui see tarkvara ei avalda toimet otseselt inimkehas või ‑kehale.

Seetõttu ja kuivõrd selline tarkvara on meditsiiniseade, peab see turuleviimisel kandma direktiivi artikli 17 lõike 1 alusel kohustuslikus korras CE‑vastavusmärgist. Kui see märgis on saadud, võib toodet seda funktsiooni puudutavas osas turule viia ja see võib liidus vabalt ringelda, ilma et selle suhtes tuleks läbi viia ühtegi muud täiendavat menetlust, nagu uus sertifitseerimine (vt selle kohta kohtuotsus, 19.11.2009, Nordiska Dental, C‑288/08, EU:C:2009:718, punkt 21).

Kui tegemist on tarkvaraga, mis koosneb ühteaegu nii mõiste „meditsiiniseade“ määratlusele vastavatest moodulitest kui ka moodulitest, mis sellele ei vasta ning mis ei ole abiseadmed direktiivi 93/42 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses, kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse vaid esimesena nimetatud moodulid, mis peavad saama CE‑märgise.

Selles tuleneb, et sellise tarkvara tootja on kohustatud kindlaks määrama, millised moodulid kujutavad endast meditsiiniseadmeid, et CE‑märgise saaks kanda ainult nendele moodulitele.

(vt punktid 35, 36, 38, 39 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 184 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis ette nähtud kohustus korrigeerida käibemaksu alusetut mahaarvamist kehtib ka juhul, kui algul ei oleks tohtinud käibemaksu üldse maha arvata, sest tehing, mille alusel seda tehti, oli käibemaksust vabastatud. Direktiivi 2006/112 artikleid 187–189 tuleb aga tõlgendada nii, et nendes artiklites ette nähtud mehhanism käibemaksu alusetu mahaarvamise korrigeerimiseks ei ole sellistel juhtudel kohaldatav, eriti sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus esialgne sisendkäibemaksu mahaarvamine oli alusetu seetõttu, et tegemist oli maatükkide võõrandamistehinguga, mis on käibemaksust vabastatud.

(vt punkt 45 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artiklit 18 koosmõjus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 1996. aasta määruse (EÜ) nr 1610/96 taimekaitsevahendite täiendava kaitsesertifikaadi kasutuselevõtu kohta artikli 17 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletavas olukorras on esitatud valesti see esmase müügiloa kuupäev, mis on märgitud täiendava kaitse tunnistuse taotluses, mille alusel sellise tunnistuse väljaandmiseks pädev siseriiklik ametiasutus arvutas selle kestuse, kui see saadi asjaomase tunnistuse kehtivusaja arvutamise sellise eeskirja tulemusel, mis ei ole kooskõlas määruse nr 469/2009 artikli 13 lõikega 1, mida on tõlgendatud hilisemates Euroopa Kohtu otsustes.

Euroopa Kohus sedastas nimelt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659) punktis 40, et määruse nr 469/2009 artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „[liidus] esmase [müügiloa] kuupäev“ selle sätte tähenduses on müügiloa andmise otsuse adressaadile teatavakstegemise kuupäev. Järelikult on Euroopa Kohtu poolt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659) mõistele „[liidus] esmase [müügiloa] kuupäev“, mis on esitatud määruse nr 469/2009 artikli 13 lõikes 1, antud tõlgendusega selgitatud ja täiendatud selle eeskirja tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest.

(vt punktid 40, 42 ja 44 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 167, 168, 184, 185 ja 187 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt tuleb esialgu maha arvatud käibemaksu korrigeerida, kuna sel juhul kui kinnisasi, mille puhul on kasutatud õigust valida maksustamine, on üle kahe aasta seisnud kasutuseta, loetakse, et maksumaksja ei kasuta seda enam enda maksustatavate tehingute tarbeks, isegi kui on tõendatud, et maksumaksjal oli sel ajal kinnisasja üürileandmise kavatsus.

Oluline on samuti meenutada, et kauba või teenuse soetamine maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb, on määrav asjaolu käibemaksusüsteemi ja seega käibemaksu mahaarvamise mehhanismi kohaldamiseks. Kauba või teenuse kasutamine või kasutamise kavatsus määrab vaid kindlaks esialgse mahaarvamise ulatuse, millele maksukohustuslasel on käibemaksudirektiivi artikli 168 kohaselt õigus, ning võimaliku korrigeerimise ulatuse järgnevatel perioodidel, kuid ei mõjuta mahaarvamisõiguse tekkimist (vt selle kohta 11. juuli 1991. aasta kohtuotsus, Lennartz, C‑97/90, EU:C:1991:315, punkt 15).

Sellest tulenevalt jääb maksu mahaarvamise õigus üldjuhul alles, isegi kui maksukohustuslane ei saa hiljem kaupa või teenust, mille puhul mahaarvamisõigus tekib, tema tahtest sõltumatute asjaolude tõttu maksustatavate tehingute raames kasutada (vt selle kohta 29. veebruari 1996. aasta kohtuotsus, INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, punkt 20, ja 15. jaanuari 1998. aasta kohtuotsus, Ghent Coal Terminal, C‑37/95, EU:C:1998:1, punktid 19 ja 20).

Käibemaksudirektiivi teistsugune tõlgendus oleks vastuolus käibemaksuga neutraalse maksustamise põhimõttega ettevõtja maksukoormuse puhul.

(vt punktid 39, 40, 43, 53 ja resolutsioon)
Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 [Euroopa Liidu] kaubamärgi kohta artikleid 16 ja 18 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui ELi kaubamärgi suhtes kohaldatakse niisugust siseriiklikku sätet, mis on põhikohtuasjas kõne all ja mille kohaselt isikul, kellele on tekitatud kahju kaubamärgi registreerimisega, mille taotlemisel kahjustati tema õigusi või rikuti seadusest või lepingust tulenevat kohustust, on õigus nõuda selle kaubamärgi omandiõigust, tingimusel et asjaomane olukord ei kuulu määruse artikliga 18 hõlmatud juhtumite hulka.

(vt punkt 38 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artikli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et müügiloaga selle sätte tähenduses ei saa võrdsustada teatist menetluse lõpetamise kohta, mille on võrdlusliikmesriik väljastanud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, mida on muudetud ravimiohutuse järelevalve osas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 2010. aasta direktiiviga 2010/84/EL, artikli 28 lõikele 4 enne määruse nr 469/2009 artikli 1 punktis c nimetatud aluspatendi kehtivusaja lõppu, ja seega ei ole selle teatise alusel võimalik saada täiendava kaitse tunnistust.

(vt punkt 46 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega saab olla kooskõlas luksuskaupade valikuline turustussüsteem, mille esmane eesmärk on säilitada nende kaupade luksuslikku imagot, kui edasimüüjate valik toimub kvalitatiivset laadi objektiivsete kriteeriumide alusel, mis määratakse ühetaoliselt kindlaks kõikide potentsiaalsete edasimüüjate suhtes ning mida kohaldatakse mittediskrimineerivalt, kui määratletud kriteeriumid ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik.

ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus põhikohtuasjas käsitletav lepingutingimus, mis keelab luksuskaupade niisuguse valikulise turustussüsteemi, mille peamine eesmärk on nende kaupade luksusliku imago säilitamine, volitatud turustajatel kasutada lepingu esemeks olevate kaupade interneti teel müümiseks nähtaval viisil kolmandate isikute platvorme, kui selle tingimuse eesmärk on nende kaupade luksusliku imago säilitamine, see määratakse kindlaks ühetaoliselt, seda kohaldatakse mittediskrimineerivalt ning see on proportsionaalne võrreldes taotletava eesmärgiga, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 58 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑651/16

DW

versus

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākā tiesa)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Rasedus- ja sünnitushüvitis – Summa arvutamine kindlustatava poolt 12 kuu pikkusel arvessevõetaval ajavahemikul teenitud tulu alusel – Isik, kes töötas sel ajavahemikul Euroopa Liidu institutsioonis – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette asjaomase summa kindlaksmääramise nii, et see on 70% keskmisest sotsiaalmaksuga maksustatavast tulust – Töötajate vaba liikumise piirang – Lojaalse koostöö põhimõte

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 7. märtsi 2018. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Töötajad – Võrdne kohtlemine – Rasedus- ja sünnitushüvitise maksmist reguleerivad riigisisesed õigusnormid – Summa arvutamine – Liidu institutsioonis töötatud aja võrdsustamine majanduslikult mitteaktiivne oldud ajaga, kohaldades selles liikmesriigis kindlaksmääratud keskmist maksustatavat tulu – Rasedus- ja sünnitushüvitise summa, mis on väljaspool seda liikmesriiki töötamisest tulenevalt oluliselt väiksem – Lubamatus

(ELTL artikkel 45)

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, millega võrdsustatakse rasedus- ja sünnitushüvitise summa arvutamisel kasutatava keskmise sotsiaalmaksuga maksustatava tulu kindlaksmääramiseks arvesse võetava ajavahemiku need kuud, mil asjaomane isik töötas Euroopa Liidu institutsioonis ega olnud kindlustatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemis, majanduslikult mitteaktiivne oldud ajaga ning kohaldatakse nende puhul selles liikmesriigis kindlaksmääratud keskmist maksustatavat tulu, mille tulemusel on sellele isikule määratava rasedus- ja sünnitushüvitise summa oluliselt väiksem võrreldes selle summaga, millele isikul oleks võinud olla õigus, kui ta oleks töötanud ainult selles liikmesriigis.

Sellega seoses on oluline märkida, et ehkki kohaldatavad liikmesriigi õigusnormid ei sea rasedus- ja sünnitushüvitisele õiguse saamist kui sellist sõltuvusse tingimusest, et isik peab olema olnud arvessevõetaval ajavahemikul kindlustatud riiklikus sotsiaalkindlustusskeemis, on asjaomase hüvitise arvutamise korra kohaldamise tagajärg sellegipoolest sarnane, kuivõrd liidu institutsiooni teenistuses olnud isikule määratava hüvitise summa on oluliselt väiksem sellest summast, millele tal oleks võinud olla õigus, kui ta oleks töötanud asjaomase liikmesriigi territooriumil ja teinud sissemakseid selle riigi sotsiaalkindlustusskeemi.

Sellest tuleneb, et sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võivad takistada töötamist väljaspool asjaomast liikmesriiki – kas mingis muus liikmesriigis, liidu institutsioonis või muus rahvusvahelises organisatsioonis – ja seega seda pärssida, sest sellise töökoha vastuvõtmise tulemusel saab töötaja, kes on enne või pärast kindlustatud asjaomase liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemis, sellest skeemist hüvitist oluliselt väiksemas summas kui see summa, millele tal oleks õigus siis, kui ta ei teostaks oma õigust vabalt liikuda.

(vt punktid 25, 27, 38 ja resolutsioon)
Koh tulahend ite kogumik  
Kohtuasi C-3 0 7 / 1 6 
Stanisław Pieńkowski 
versus 
Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie 
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny) 
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2006 /112/EÜ – Käibemaks – Artikkel 131 – Artikli 146 lõike 1 punkt b – 
Artikkel 147 – Ekspordi maksuvabastused – Artikkel 273 – Liikme sriigi õigusnormid, mis seavad 
maksuvabastuse tingimuseks miinimumkäibe või lepingu sõlmimise ettevõtjaga, kellel on reisijatele 
käibemaksu tagastamise õigus 
Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 28. veebruari 2018 . aasta otsus 
Maksualaste õigusaktide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Maksuvabastused — 
Ekspordi maksuvabastused — Kaupade tarne, mis lähetatakse või veetakse väljapoole liitu — 
Liikmesriigi õigusnormid, mis seavad maksuvabastuse tingimuseks miinimumkäibe või lepingu 
sõlmimise ettevõtjaga, kellel on reisijatele käibemaksu tagastamise õigus — Lubamatus 
(Nõukogu direktiiv 2006 /112, artikkel 131, artikli 146 lõike 1 punkt b ning artiklid 147 ja 273) 
Nõukogu 28. novembri 2006 . aasta direktiivi 2006 /112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, 
artiklit 131, artikli 146 lõike 1 punkti b ning artikleid 147 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega on 
vastuolus sellised liikme sriigi õigusnormid, mille kohaselt peab reisijate isiklikus pagasis oleva kauba 
eksporditarne korral maksukohustuslasest müüja eelmise maksustamisaasta käive olema ületanud 
teatava miinimumsumma või ta peab olema sõlminud lepingu ettevõtjaga, kellel on reisijatele 
käibemaksu tagastamise õigus, sest juba ainuüksi nende tingimuste täitmata jätmise tõttu on 
käibemaksuvabastus sellelt tarnelt lõplikult välistatud. 
(vt punkt 40 ja resolutsioon) 
ET 
ECLI:EU:C:2018 :124 1
Kõnealuse määruse artikli 9 lõike 1 sõnastusest tuleneb, et selle artikli alusel tehtud otsusega muutuvad nimelt siduvaks ettevõtja pakutud kohustused, mille eesmärk on lahendada komisjoni esialgses hinnangus tõstatatud konkurentsiprobleemid. Tuleb tõdeda, et niisugune otsus ei tõenda, et küsimusi tekitav tegevus on ELTL artikliga 101 kooskõlas. Järelikult ei saa määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 alusel tehtud otsus tekitada asjaomasel ettevõtjal õiguspärast ootust asjaolu suhtes, et tema tegevus on ELTL artikliga 101 kooskõlas.

Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kohustusi käsitlev otsus, mille Euroopa Komisjon võttis selle määruse artikli 9 lõike 1 alusel vastu teatavate lepingute suhtes ettevõtjate vahel, ei takista liikmesriigi kohtul kontrollida nende lepingute kooskõla konkurentsieeskirjadega ning vajaduse korral tuvastada ELTL artikli 101 lõike 2 alusel nende tühisus. Lisaks on määruse nr 1/2003 põhjendustes 13 ja 22 – tõlgendatuna nende koostoimes – sõnaselgelt märgitud, et kohustusi käsitlevad otsused ei piira liikmesriikide konkurentsiasutuste ja kohtute õigust teha asjas otsus ega mõjuta liikmesriikide kohtute ja konkurentsiasutuste volitusi ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamisel.

Pealegi ei saa liikmesriigi kohtud seda liiki otsuseid tähelepanuta jätta. Igal juhul on sellistel aktidel otsuse iseloom. Lisaks peab liikmesriigi kohus nii ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest kui ka liidu konkurentsiõiguse tõhusa ja ühetaolise kohaldamise eesmärgist tulenevalt arvesse võtma komisjoni esialgset hinnangut ning käsitlema seda kui kaudset või isegi esialgset tõendit kõnealuse lepingu konkurentsivastase laadi kohta ELTL artikli 101 lõike 1 seisukohast. Kuna komisjon võib tulenevalt määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 sõnastusest koostoimes selle määruse põhjendusega 13 anda konkurentsiolukorra kohta pelgalt „esialgse hinnangu“, ilma et seejärel kõnealuse artikli alusel tehtud otsuses kohustuste kohta oleks tuvastatud, kas rikkumine leidis aset või endiselt leiab aset, siis ei saa nimelt välistada, et liikmesriigi kohus jõuab järeldusele, et kohustusi käsitleva otsuse esemeks olev tegevus on vastuolus ELTL artikliga 101 ning et seega liikmesriigi kohus erinevalt komisjonist kavatseb tuvastada selle artikli rikkumise.

(vt punktid 26, 27, 29, 30 ja resolutsioon)