KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 10. jaanuaril 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑266/16

Western Sahara Campaign UK,

The Queen

versus

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Inglismaa ja Walesi kõrge kohus, kuningliku kohtu osakond, halduskolleegium, Ühendkuningriik)

Eelotsusetaotlus – Euroopa Ühenduse ja Maroko Kuningriigi vaheline kalandusalane partnerlusleping – Protokoll, millega määratakse kindlaks lepingus sätestatud püügivõimalused – Lepingu ja protokolli sõlmimise kinnitamise aktid – Protokollis kindlaks määratud püügivõimaluste liikmesriikide vahel jagamise määrused – Kehtivus ELL artikli 3 ja rahvusvahelise õiguse seisukohast – Kohaldamine Lääne-Saharale ja sellega külgnevatele vetele

Sisukord

I. Sissejuhatus II. Õiguslik raamistik A. Kalandusleping B. 2013. aasta protokoll C. Määrus nr 764/2006 D. Otsus 2013/785/EL E. Määrus nr 1270/2013 III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused IV. Menetlus Euroopa Kohtus V. Kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse analüüs A. Euroopa Kohtu pädevus B. Sisulised küsimused 1. Sissejuhatavad märkused 2. Vaidlustatud aktide kehtivuse vaidlustamiseks rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkus a) Üldpõhimõtted b) Lääne-Sahara loodusvarade kasutamiseks rahvusvaheliste lepingute sõlmimisele kohaldatavatele rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkus 1) Õigus enesemääramisele i) Õigus enesemääramisele on osa inimõigustest ii) Õigus enesemääramisele kui üldise rahvusvahelise õiguse, rahvusvahelise lepinguõiguse põhimõte ja erga omnes kohustus – Õigus enesemääramisele on liidule siduv – Õigus enesemääramisele on rahvusvahelise õiguse norm, mis on sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne – Enesemääramise õiguse laad ja ülesehitus ei välista vaidlustatud aktide kohtulikku kontrolli 2) Loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõte 3) Okupeeritud territooriumi loodusvarade kasutamiseks rahvusvaheliste lepingute sõlmimisele kohaldatavad rahvusvahelise humanitaarõiguse normid 3. Määruse nr 764/2006, otsuse 2013/785 ja määruse nr 1270/2013 kehtivus ning kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kooskõla ELL artikli 3 lõikes 5 viidatud rahvusvahelise õiguse normidega, millele saab tugineda a) Kas vaidlustatud aktid austavad Lääne-Sahara rahva õigust enesemääramisele ja täidavad kohustust mitte tunnustada selle õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele 1) Kas on tegu Lääne-Sahara rahva vaba tahtega püüelda vaidlustatud aktidega oma majandusarengu poole ning käsutada oma rikkusi ja loodusvarasid 2) Kohustus mitte tunnustada Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele 3) Kas Lääne-Saharale kohaldatavad rahvusvahelised lepingud sõlmiti Maroko Kuningriigiga ehk mõnel muul alusel kui tema kinnitatud suveräänne õigus sellele territooriumile? i) Maroko Kuningriik kui Lääne-Sahara de facto haldusvõimu teostaja ii) Maroko Kuningriik Lääne-Saharat okupeeriva riigina – Rahvusvahelise humanitaarõiguse kohaldatavus Lääne-Saharale – Sõjalise okupatsiooni olemasolu Lääne-Saharas – Okupeeriva riigi õigus sõlmida okupeeritud territooriumile kohaldatavaid rahvusvahelisi lepinguid ja seaduslikkuse tingimused, mis peavad nende lepingute sõlmimiseks olema täidetud b) Vaidlustatud aktides loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõtte austamine ja okupeeritud territooriumi loodusvarade kasutamisele kohaldatavate rahvusvahelise humanitaarõiguse normide järgimine 1) Loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõte 2) 1907. aasta Haagi määruse artikkel 3) Vaidlustatud aktides loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõtte austamine ja 1907. aasta Haagi määruse artikli 55 järgimine c) Mittetunnustamise kohustuse piirid 4. Kokkuvõte VI. Nõukogu taotlus kehtetuks tunnistamise tagajärgi ajaliselt piirata VII. Ettepanek

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Ühenduse ja Maroko Kuningriigi vahelise kalandusalase partnerluslepingu ( 2 ) (edaspidi „kalandusleping“), Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise protokolli, millega määratakse kindlaks kalanduslepingus sätestatud püügivõimalused ja rahaline toetus ( 3 ) (edaspidi „2013. aasta protokoll“), ja nõukogu 15. novembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1270/2013 püügivõimaluste jaotamise kohta 2013. aasta protokolli alusel ( 4 ) kehtivust osas, milles nendega nähakse ette ja rakendatakse Lääne-Sahara mere elusressursside kasutamine Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi poolt.

2. Tegu on esimese eelotsusetaotlusega liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ja nende sõlmimise aktide kehtivuse kohta. Selles mõttes tõstatab see uusi õigusküsimusi ühtaegu Euroopa Kohtu pädevuse kohta otsustada liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute kehtivuse, üksikisikutele nende rahvusvaheliste lepingute kehtivuse kontrollimise raames rahvusvahelise õiguse normidele tuginemiseks seatud tingimuste ning nende normide tõlgendamise üle. Need küsimused on esmajärgulise tähtsusega selles osas, mis puudutab liidu välistegevuse kohtulikku kontrolli ja Lääne-Sahara dekoloniseerimise protsessi, mis on käimas alates 1960. aastatest.

3. Kindlasti on paljudel nendele küsimustele antavatest vastustest laiaulatuslik poliitiline mõju. Nagu aga on otsustanud Rahvusvaheline Kohus, siis „asjaolust, et õigusküsimus kätkeb ka poliitilisi aspekte, „nagu see on loomulikust asjade seisust tulenevalt hulga küsimuste puhul, mis tekivad rahvusvahelises elus“, ei piisa selleks, et küsimus kaotaks oma „õigusküsimuse“ iseloomu ja „võtta Kohtult pädevus, mis on talle sõnaselgelt antud tema põhikirjaga […]”. Millised tõstatatud küsimuse poliitilised aspektid ka ei oleks, kohus ei saa keelduda tunnistamast küsimuse õiguslikku iseloomu, mis paneb teda täitma põhiolemuslikult kohtulikku ülesannet […]“ ( 5 ). [Siin ja edaspidi on viidatud Rahvusvahelise Kohtu otsuseid osundatud mitteametlikus tõlkes.]

II. Õiguslik raamistik

A. Kalandusleping

4. Kalandusleping on hulga alates 1987. aastast liidu ja Maroko Kuningriigi vahel kalanduses sõlmitud lepingute jätkuks. Selle sõlmimine kiideti ühenduse nimel heaks määrusega nr 764/2006. Vastavalt selle määruse artiklile 17 jõustus kalandusleping 28. veebruaril 2007 ( 6 ).

5. Preambuli ja artiklite 1 ja 3 kohaselt kehtestatakse kalanduslepinguga partnerlus eesmärgiga aidata pooltevahelise majandus-, finants-, tehnilise ja teaduskoostöö, liidu liikmesriigi lipu all sõitvate kalalaevade Maroko kalastusvöönditesse pääsu tingimuste, nendes vööndites püügitegevuse kontrollikorra ning kalandussektori ettevõtjate vahelise koostöö normide abil kaasa Maroko Kuningriigi kalanduspoliitika tõhusale rakendamisele ning laiemalt mere elusressursside säilitamisele ja jätkusuutlikule ja vastutustundlikule kasutamisele.

6. Artiklis 2 „Mõisted“ on ette nähtud: „Käesolevas lepingus, protokollis ning lisas kasutatakse järgmisi mõisteid: a) „Maroko kalastusvöönd“ – veed, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla; […]“

7. Artiklis 5 „Ühenduse laevade pääs Maroko kalastusvööndis asuvatesse kalapüügipiirkondadesse“ on sätestatud: „1. Maroko kohustub andma [liidu] laevadele oma kalastusvööndis püügiloa kooskõlas käesoleva lepinguga ning selle protokolli ja lisaga. […] 4. [Liit] kohustub võtma kõik asjakohased meetmed tagamaks, et tema laevad täidavad käesolevat lepingut ning Maroko jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes kalapüüki reguleerivaid õigusnorme vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsioonile.“

8. Artiklis 7 „Rahaline toetus“ on sätestatud: „1. [Liit] annab Marokole rahalist toetust vastavalt protokollis ja lisas sätestatud tingimustele. Rahaline toetus koosneb kahest järgmisest omavahel seotud osast: a) rahaline hüvitis seoses [liidu] laevade juurdepääsuga Maroko kalastusvööndile, piiramata ühenduse laevade kohustusi seoses litsentsitasudega; b) [liidu] rahaline toetus vastutustundlikul kalapüügil ja kalavarude säästval kasutamisel põhineva riikliku kalanduspoliitika rakendamiseks Maroko vetes. 2. Lõike 1 punktis b nimetatud rahalise toetuse osa määratakse kindlaks lepinguosaliste vastastikusel kokkuleppel ja kooskõlas protokolli sätetega, pidades silmas ühiselt määratud eesmärke, mida tahetakse saavutada Maroko kalanduspoliitika ning selle rakendamiseks ellu viidavate ühe- ja mitmeaastaste programmide raames.“

9. Artiklis 11 „Geograafiline kohaldamisala“ on ette nähtud: „Käesolevat lepingut kohaldatakse ühelt poolt territooriumide suhtes, kus kohaldatakse [ELT]lepingut, selles […]lepingus sätestatud tingimustel ning teiselt poolt Maroko territooriumi ja tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate vete suhtes.“

10. Artiklis 13 „Vaidluste lahendamine“ on ette nähtud, et „[l]epinguosalised peavad käesoleva lepingu tõlgendamist ja kohaldamist käsitlevate vaidluste korral omavahel nõu“.

11. Artikli 16 kohaselt on „[p]rotokoll ja lisa koos liidetega […] käesoleva lepingu lahutamatud osad“. See protokoll ja see lisa koos liidetega olid sõlmitud nelja-aastaseks perioodiks ( 7 ). Need ei ole seega enam kehtivad, kuid need asendati 2013. aasta protokolliga ja selle lisadega koos liidetega.

B. 2013. aasta protokoll

12. Liit ja Maroko Kuningriik sõlmisid 18. novembril 2013 2013. aasta protokolli, milles on kindlaks määratud kalanduslepingus sätestatud püügivõimalused ja rahaline toetus. Protokoll jõustus 15. juulil 2014 ( 8 ).

13. Selle artiklis 1 „Üldpõhimõtted“ on sätestatud: „Protokoll koos lisa ja selle liidetega on [kalandusalase] […]lepingu […] lahutamatu osa [mis] kuulub [assotsieerimislepingu] raamistikku. […] Protokolli rakendatakse kooskõlas assotsieerimislepingu […] artikliga 2 seoses demokraatlike põhimõtete ja põhiliste inimõiguste austamisega“.

14. Artiklis 2 „Kohaldamisaeg, kestus ja kalapüügivõimalused“ on ette nähtud: „Kalanduslepingu artikli 5 kohaselt alates protokolli kohaldamisest neljaks aastaks antavad kalapüügivõimalused on määratud kindlaks käesolevale protokollile lisatud tabelis. Esimest lõiget kohaldatakse käesoleva protokolli artiklites 4 ja 5 esitatud tingimustel. […]“

15. Artiklis 3 „Rahaline toetus“ on ette nähtud: „1. Protokolliga ettenähtud aastane hinnanguline koguväärtus artiklis 2 osutatud ajavahemikul on 40000000 eurot. Sellest kogusummast: a) 30000000 eurot on ette nähtud kalanduslepingu artiklis 7 osutatud rahaliseks toetuseks, mis jaotatakse järgmiselt: i) 16000000 euro suurune rahaline toetus on ette nähtud kalavarudele juurdepääsuks; ii) 14000000 euro suurune eritoetus on ette nähtud Maroko kalanduspoliitikale; b) 10000000 eurot on ette nähtud laevaomanike makstavate hinnanguliste tasude jaoks püügilubade eest, mis on välja antud kalanduslepingu artikli 6 kohaselt ja käesoleva protokolli lisa I peatüki D ja E jaoga ettenähtud korras. […] 4. Lõike 1 punktis a osutatud rahaline toetus kantakse Maroko Kuningriigi ülemlaekuri (Trésorier Générale du Royaume du Maroc) nimele Maroko Kuningriigi riigikassas avatud arvelduskontole, mille andmed teatavad Maroko ametiasutused. 5. Kui käesoleva protokolli artiklist 6 ei tulene teisiti, on selle toetuse kasutamine Maroko ametiasutuste ainupädevuses.“

16. Artiklis 6 „Eritoetus Maroko kalanduspoliitikale“ on sätestatud: „1. Käesoleva protokolli artikli 3 lõike 1 punkti a alapunktis ii osutatud rahaline toetus on ette nähtud Maroko kalanduspoliitika arendamisele ja elluviimisele vastavalt kalandussektori arengustrateegiale „Halieutis“. 2. Kõnealuse toetuse kasutamine ja suunamine Maroko poolt põhineb lepinguosaliste vastastikusel kokkuleppel ühiskomitees kindlaks määratud eesmärkidel ning nende saavutamiseks kavandatud ühe- ja mitmeaastaste[l] programmidel vastavalt strateegiale „Halieutis“ ning lähtuvalt rakendatavate projektide oodatava mõju hinnangust. […] 6. Sõltuvalt projektide laadist ja nende rakendamise kestusest esitab Maroko ühiskomiteele aruande käesoleva protokolliga ettenähtud valdkondliku toetuse raames lõpuleviidud projektide kohta, märkides nende eeldatava majandusliku ja sotsiaalse mõju, eelkõige võetud meetmete mõju tööhõivele ja investeeringutele ning mis tahes muu mõõdetava mõju, samuti toetuse geograafilise jaotumise. Kõnealune teave koostatakse näitajate põhjal, mille määrab üksikasjalikult kindlaks ühiskomitee. 7. Lisaks esitab Maroko enne protokolli kehtivuse lõppemist käesoleva protokolliga ettenähtud valdkondliku toetuse rakendamise lõpparuande, hõlmates selles eelnevates lõigetes osutatud aspekte. 8. Lepinguosalised jätkavad valdkondliku toetuse rakendamist vajaduse korral ka pärast käesoleva protokolli kehtivuse lõppemist, samuti vajaduse korral protokolli kohaldamise peatamise korral vastavalt käesoleva protokolliga ettenähtud korrale. […]“

C. Määrus nr 764/2006

17. Selle põhjenduse 1 kohaselt on „[liit] ja Maroko Kuningriik […] pidanud läbirääkimisi ja parafeerinud kalandusalase partnerluslepingu, mis võimaldab [liidu] kaluritel püüda kala Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes“.

18. Vastavalt selle artiklile 1 „[kalandusleping] kiidetakse [liidu] nimel heaks“.

D. Otsus 2013/785/EL

19. Vastavalt selle põhjendusele 2 on „[l]iit […] pidanud Maroko Kuningriigiga läbirääkimisi uue kalandusprotokolli üle, milles sätestatakse liidu laevade kalapüügivõimalused Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni all olevates vetes“.

20. Artiklis 1 on ette nähtud, et „[2013. aasta] protokoll […] kiidetakse liidu nimel heaks“.

E. Määrus nr 1270/2013

21. Selle põhjenduses 2 on märgitud, et „[l]iit on pidanud Maroko Kuningriigiga läbirääkimisi partnerluslepingu uue protokolli üle, milles sätestatakse liidu laevade kalapüügivõimalused Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni all olevates vetes. Uus protokoll parafeeriti 24. juulil 2013“.

22. Artikli 1 lõikes 1 jaotatakse 2013. aasta protokollis ette nähtud kalapüügivõimalused liikmesriikide vahel. Selle jaotuse järgi saab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik tööstusliku pelaagilise püügi kalastusvööndis kvoodi suurusega 4525 tonni.

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

23. Western Sahara Campaign UK (edaspidi „WSC“) on Ühendkuningriigis asutatud sõltumatu vabatahtlike organisatsioon, mille eesmärk on edendada Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse tunnustamist.

24. Ta esitas Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs’i (Ühendkuningriigi maksu- ja tolliamet, edaspidi „maksu- ja tolliamet“) ja Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs’i (Ühendkuningriigi keskkonna-, toidu- ja maaeluminister) vastu kaks seotud kaebust.

25. Maksu- ja tolliamet on vastustaja esimeses kaebuses, millega WSC vaidlustab Lääne-Saharast pärinevate toodete, mis on sertifitseeritud Maroko Kuningriigist pärinevate toodetena, tariifse sooduskohtlemise. Keskkonna-, toidu- ja maaeluminister on vastustaja teises kaebuses, millega WSC vaidlustab ministrile vaidlustatud aktidega antud võimaluse väljastada lube kala püüdmiseks Lääne-Saharaga külgnevates vetes.

26. Nendes kaebustes vaidlustab WSC Brüsselis 26. veebruaril 1996 allkirjastatud Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu, millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel (EÜT 2000, L 70, lk 2; ELT eriväljaanne 11/33, lk 175; edaspidi „assotsiatsioonileping“), ja kalanduslepingu õiguspärasuse osas, milles need on kohaldatavad Lääne-Saharale. WSC on seisukohal, et need lepingud on kehtetud põhjusel, et need on vastuolus liidu õiguse üldpõhimõtetega ja ELL artikli 3 lõikega 5, mis kohustab liitu järgima rahvusvahelist õigust. Sellega seoses leiab WSC, et need ebaseadusliku okupatsiooni kontekstis sõlmitud lepingud rikuvad paljusid rahvusvahelise õiguse norme, sealhulgas eelkõige Lääne-Sahara rahva õigust enesemääramisele, ÜRO põhikirja artiklit 73, loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõtet ja sõjalisele okupatsioonile kohaldatavaid rahvusvahelise humanitaarõiguse norme.

27. Maksu- ja tolliamet ning keskkonna-, toidu- ja maaeluminister väidavad vastu, et WSC-l puudub õigus tugineda rahvusvahelise õiguse normidele, et vaidlustada nimetatud lepingute kehtivust, ja et igal juhul ei kuulu need kaebused, millega vaidlustatakse Inglismaa kohtutes Maroko Kuningriigi poliitika Lääne-Sahara suhtes, kohtulikult lahendamisele. Sisulistes küsimustes väidavad nad, et miski nendes lepingutes ei võimalda järeldada, et liit on tunnustanud või abistanud rahvusvahelise õiguse imperatiivsete normide rikkumist. Peale selle on nad arvamusel, et asjaolu, et Maroko Kuningriik okupeerib jätkuvalt Lääne-Saharat, ei takista temaga selle territooriumi loodusvarade kasutamise lepingu sõlmimist ja et igal juhul tunnustavad nende lepingute osalised, et see kasutamine peab olema selle territooriumi rahva hüvanguks.

28. Sellega seoses on High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, kuningliku kohtu osakond, halduskolleegium, Ühendkuningriik) seisukohal, et „[liidu institutsioonidel] ei ole alati õigust olla ükskõikne küsimuses, kus asuvad kolmanda riigi suveräänsed piirid, eriti kui on tegu teise riigi territooriumi ebaseadusliku okupeerimisega“, ( 9 ) vastasel korral rikub ta ÜRO põhikirja põhimõtteid ja liidule kohustuslikke põhimõtteid ning seda vaatamata suurele kaalutlusõigusele, mis on liidu institutsioonidel välisasjade valdkonnas.

29. Nimetatud kohus on arvamusel, et isegi kui Maroko Kuningriik väidab, et Lääne-Sahara on tema suveräänse territooriumi osa, ei tunnusta rahvusvaheline üldsus seda väidet üldiselt ega liit konkreetselt. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab vastupidi, et Maroko Kuningriigi kohalolek on okupatsioon, mille ta kvalifitseerib isegi „pidevaks okupatsiooniks“ ( 10 ). Küsimus on seega selles, kas niisuguse organisatsiooni nagu liidu jaoks, kes järgib ÜRO põhikirja põhimõtteid, on õiguspärane sõlmida kolmanda riigiga lepingut territooriumi kohta, mis asub väljaspool selle riigi tunnustatud piire.

30. Selles osas on see kohus seisukohal, et kuigi liidu institutsioonid ei ole teinud ilmselget viga, järeldades, et Lääne-Sahara territooriumi „pidev okupatsioon“ Maroko Kuningriigi poolt ei takista rahvusvahelise õiguse seisukohast sõlmida mis tahes lepingut asjaomase territooriumi loodusvarade kasutamise kohta, tekib sisuline küsimus, kas need konkreetsed lepingud on teatavate rahvusvahelise õiguse põhimõtetega vastuolus ja kas on võetud piisavalt arvesse Lääne-Sahara rahva ja selle tunnustatud esindajate tahet.

31. Nimetatud kohtu hinnangul on argumente, et järeldada, et liidu institutsioonid on teinud rahvusvahelise õiguse rakendamisel ilmse hindamisvea selles mõttes, et need lepingud sõlmiti, ilma et Maroko Kuningriik tunnustaks enda haldusvõimu teostaja staatust ja täidaks nii ÜRO põhikirja artiklist 73 tulenevaid kohustusi kui ka kohustust edendada Lääne-Sahara rahva enesemääramist.

32. Nendel asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, kuningliku kohtu osakond, halduskolleegium, Ühendkuningriik) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [assotsiatsioonilepingu] artiklites 9, 17 ja 94 ning selle 4. protokollis kasutatud nimi „Maroko“ viitab ainult Maroko suveräänsele territooriumile, mida tunnustavad Ühinenud Rahvaste Organisatsioon ja liit, ning seetõttu ei ole assotsiatsioonilepingu alusel lubatud Lääne‑Saharast tooteid tollimaksuvabalt ELi importida? 2. Kui Lääne-Saharast pärit toodete tollimaksuvaba importimine ELi on assotsiatsioonilepingu alusel lubatud, siis kas assotsiatsioonileping on kehtiv, kui arvestada [ELL] artikli 3 lõikes 5 sätestatud nõuet toetada kõikide rahvusvahelise õiguse oluliste põhimõtete järgimist ja ÜRO põhikirja põhimõtete austamist ning seda, mil määral sõlmiti assotsiatsioonileping Lääne-Sahara rahva nimel nende hüvanguks, vastavalt nende tahtele või pärast konsulteerimist nende tunnustatud esindajatega? 3. Kas [kalandusalane] leping (mis on heaks kiidetud ja rakendatud määrusega nr 764/2006, otsusega 2013/785 ja määrusega nr 1270/2013) on kehtiv, kui arvestada [ELL] artikli 3 lõikes 5 sätestatud nõuet toetada kõikide rahvusvahelise õiguse oluliste põhimõtete järgmist ja ÜRO põhikirja põhimõtete austamist ning seda, mil määral sõlmiti kalandusleping Lääne-Sahara rahva nimel nende hüvanguks, vastavalt nende tahtele või pärast konsulteerimist nende tunnustatud esindajatega? 4. Kas kaebajal on õigus vaidlustada liidu aktide kehtivust väitega, et liit on rikkunud rahvusvahelist õigust, kui arvestada eelkõige: a) et kuigi kaebajal on liikmesriigi õiguse alusel õigus vaidlustada kõnealuste liidu aktide kehtivust kohtus, ei tugine ta ühelegi liidu õigusest tulenevale õigusele, ja b) kohtuasjas 1943. aastal Roomast ära viidud kulla üle (CIJ Recueil, 1954, lk 19) kindlaks määratud põhimõtet, et Rahvusvaheline Kohus ei või teha järeldusi, mis vaidlustavad sellise riigi tegevust või mõjutavad sellise riigi õigusi, kes ei ole Rahvusvahelise Kohtu menetluse osaline ja kes ei ole nõustunud sellega, et Rahvusvahelise Kohtu otsused on tema suhtes siduvad?“

33. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu 23. novembri 2016. aasta määrusega kaasati Maroko põllumajanduse ja maaelu arengu konföderatsioon (Comader) huvitatud poolena tema menetluses olevasse kohtuasja.

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

34. Eelotsusetaotlus esitati Euroopa Kohtu kantseleisse 13. mail 2016. Kirjalikud seisukohad esitasid Hispaania, Prantsuse ja Portugali valitsus ning nõukogu ja Euroopa Komisjon.

35. Euroopa Kohus küsis 17. jaanuari 2017. aasta kirjaga eelotsusetaotluse esitanud kohtult, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsust nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) arvestades oma esimese ja teise eelotsuse küsimuse alles jätta või tagasi võtta.

36. Eelotsusetaotluse esitanud kohus võttis 3. veebruari 2017. aasta kirjaga esimese ja teise eelotsuse küsimuse tagasi, leides, et tal ei ole enam vastust vaja.

37. Euroopa Kohus palus 17. veebruari 2017. aasta kirjaga põhikohtuasja pooltel, nagu ka menetlusse astujatel avaldada talle oma seisukohad 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuse nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) võimaliku mõju kohta kolmanda eelotsuse küsimuse vastusele ja vastata kolme nädala jooksul hulgale küsimustele, mida WSC, Comader, Hispaania ja Prantsuse valitsus ( 11 ) ning nõukogu ja komisjon ka tegid.

38. 6. septembril 2017 peeti kohtuistung, millel esitasid oma suulised seisukohad WSC, Comader, Hispaania ja Prantsuse valitsus ning nõukogu ja komisjon.

V. Kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse analüüs

39. Kolmanda küsimusega esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule küsimuse kalanduslepingu kehtivuse kohta, nagu see leping on heaks kiidetud määrusega nr 764/2006 ja rakendatud 2013. aasta protokolliga (heaks kiidetud otsusega 2013/785) ning määrusega nr 1270/2013, võttes ühelt poolt arvesse ELL artikli 3 lõiget 5, mis kohustab liitu „aita[ma] kaasa […] rahvusvahelise õiguse range[le] järgimis[ele] ja […] ÜRO põhikirja põhimõtete austamis[ele]“, ning teiselt poolt seda, mil määral sõlmiti kalandusleping Lääne-Sahara rahva nimel nende hüvanguks, vastavalt nende tahtele ja/või pärast konsulteerimist nende tunnustatud esindajatega.

40. Neljanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, millistel tingimustel võib tugineda liidu aktide kohtuliku kontrolli raames kehtivuse kohta esitatud eelotsusetaotlusega rahvusvahelisele õigusele.

41. Minu arvates on need eelotsuse küsimused tihedalt seotud ja neid tuleb analüüsida koos.

A. Euroopa Kohtu pädevus

42. Kolmas eelotsuse küsimus puudutab kalanduslepingut (mida on täiendatud 2013. aasta protokolliga) ja selles palutakse Euroopa Kohtul otsustada selle liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kehtivuse üle. Küsimuses nimetatakse aga ka selle lepingu heakskiitmise ja rakendamise akte, mille on vastu võtnud nõukogu.

43. Nõukogu on arvamusel, et Euroopa Kohus ei ole pädev otsustama eelotsuse korras kalanduslepingu kehtivuse üle, sest rahvusvahelise lepinguna ei ole see liidu institutsioonide õigusakt ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b tähenduses. Nõukogu sõnul saab liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kehtivust kontrollida ainult enne selle sõlmimist ELTL artikli 218 lõikes 11 sätestatud arvamuse menetluse teel. Teise võimalusena leiab nõukogu, kelle seisukohaga ühinevad komisjon ning Hispaania ja Prantsuse valitsus, et võib arvestada, et eelotsusetaotlus puudutab tegelikult nende aktide, millega kiideti heaks kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli sõlmimine, nimelt määruse nr 764/2006 ja otsuse 2013/785 kehtivust.

44. Minu arvates tuleb see vastuväide pädevuse puudumise kohta tagasi lükata järgmistel põhjustel.

45. Vastavalt ELTL artikli 267 esimese lõigu punktile b on Euroopa Kohus pädev tegema eelotsuseid, mis käsitlevad „liidu institutsioonide […] õigusaktide kehtivust ja tõlgendamist“.

46. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et selle sätte tähenduses on liidu sõlmitud rahvusvaheline leping „osas, [milles see liitu puudutab,] ühe [liidu] institutsiooni õigusakt“ ELTL artikli 267 tähenduses. ( 12 ) Selle alusel on Euroopa Kohtul olnud sageli võimalus tõlgendada eelotsuse korras niisuguste liidu sõlmitud lepingute sätteid, ( 13 ) sealhulgas muide kalanduslepingut ( 14 ).

47. Lisaks laieneb Euroopa Kohtu sõnul eelotsuse korras kehtivuse kontroll kõikidele institutsioonide õigusaktidele „ilma ühegi erandita“ ( 15 ), kuna EL toimimise leping kehtestab „esiteks artiklitega 263 ja 277 ning teiseks artikliga 267 õiguskaitsevahendite ja menetluste täieliku süsteemi, milles liidu institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontroll on usaldatud liidu kohtule“ ( 16 ).

48. Seda arvestades kehtib liidu sõlmitud rahvusvahelistele lepingutele üheaegselt rahvusvaheline õiguskord, sest need on sõlmitud kolmanda isikuga, ja liidu õiguskord.

49. Kuigi rahvusvahelises õiguskorras võib rahvusvaheline leping muutuda tühiseks ainult ühel Viinis 23. mail 1969 sõlmitud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni ( 17 ) (edaspidi „rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon“) artiklites 46–53 ammendavalt loetletud põhjustest, nähtub ELTL artikli 218 lõikest 11, et „[liidu sõlmitud] lepingu sätted peavad […] olema täielikult kooskõlas [ELi ja ELT] aluslepingutega ja sellest tulenevate põhiseaduslike põhimõtetega“ ( 18 ).

50. Nimelt selleks, et võimalikult rohkem vältida õiguslikke ja rahvusvahelise poliitika komplikatsioone, mida tähendaks see, kui liidu sõlmitud rahvusvaheline leping, mis on EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga vastuolus, jääks rahvusvahelises õiguses kehtima, ongi nende aluslepingute autorid loonud ennetava arvamuse menetluse, mis on praegu ette nähtud ELTL artikli 218 lõikes 11.

51. Euroopa Kohus on selleks, et põhjendada oma pädevust hinnata rahvusvaheliste lepingute kooskõla arvamuse menetluse raames, tuginenud muide asjaolule, et see pädevus on talle nagunii antud ELTL artiklite 258, 263 ja 267 alusel. Ta on nimelt selgitanud, et „[k]üsimuse, kas teatud kindla lepingu sõlmimine on või ei ole [liidu] pädevuses ja kas sel juhul neid pädevusi on teostatud kooskõlas asutamislepingu sätetega, [võib] põhimõtteliselt esitada Euroopa Liidu Kohtule kas otse [ELTL artikli 258] või [ELTL artikli 263] alusel või siis eelotsusemenetluse kaudu“ ( 19 ).

52. Euroopa Kohus on seega pädev analüüsima „kõiki küsimusi, mis võivad tekitada kahtlusi, kas [rahvusvaheline] leping on [ELi ja ELT] aluslepingute seisukohast sisuliselt või vormiliselt kehtiv“ ( 20 ).

53. Seepärast selleks, et eespool nimetatud komplikatsioone vältida, ei saa juhul, kui Euroopa Kohus on esitanud „kavandatud“ rahvusvahelise lepingu EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga kooskõla kohta eitava arvamuse, see leping jõustuda, kui seda just enne ei muudeta. ( 21 ) Igal juhul saab Euroopa Kohus kontrollida ex post lepingu sisulist või vormilist kooskõla ( 22 ) EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga, kui talle esitatakse tühistamishagi või eelotsusetaotlus kehtivuse kohta.

54. Eespool öeldust nähtub, et Euroopa Kohus on pädev rahvusvahelise lepingu heakskiitmiseks võetud nõukogu akti ( 23 ) kehtivust kontrollima, mis hõlmab selle otsuse sisemise seaduslikkuse kontrolli käsitletava lepingu seisukohast ( 24 ). Selles kontekstis võib Euroopa Kohus kontrollida nõukogu akti seaduslikkust (sealhulgas selle rahvusvahelise lepingu sätteid, mille sõlmimine aktiga heaks kiidetakse) EL lepingu ja EL toimimise lepingu, nagu ka nendest tulenevate konstitutsiooniliste põhimõtete seisukohast, sealhulgas põhiõiguste austamise ( 25 ) ja rahvusvahelise õiguse ( 26 ) seisukohast kooskõlas ELL artikli 3 lõikega 5.

55. Järelikult on Euroopa Kohus pädev tühistama (tühistamishagi raames) või tunnistama kehtetuks (eelotsusetaotluse korral) nõukogu otsuse, millega kiidetakse heaks kõnealuse rahvusvahelise lepingu sõlmimine, ( 27 ) ja tunnistama selle lepingu EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga, nagu ka nendest tulenevate konstitutsiooniliste põhimõtetega vastuolus olevaks.

56. Nende stsenaariumide korral on rahvusvaheline leping osalisriikidele rahvusvahelises õiguses jätkuvalt siduv ja liidu institutsioonid on kohustatud kõrvaldama lepingu vastuolu EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga, nagu ka nendest tulenevate konstitutsiooniliste põhimõtetega ( 28 ). Kui vastuolude kõrvaldamine osutub võimatuks, peavad nad lepingu denonsseerima või sellest taganema ( 29 ) vastavalt rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklites 56 ja 65–68 ette nähtud menetlusele ( 30 ) ja käesoleval juhul kalanduslepingu artiklile 14. Selles mõttes saab välja tuua analoogia ELTL artikliga 351, milles on silmas peetud sama olukorda liikmesriikide poolt enne liiduga ühinemist sõlmitud lepingute suhtes.

57. Lõpuks tuleks täpsustada, et 1943. aastal Roomast ära viidud kulla kohtuasjas ( 31 ) Rahvusvahelise Kohtu sedastatud põhimõte, mida peetakse silmas neljandas eelotsuse küsimuses, mille kohaselt see kohus ei saa teostada oma pädevust kahe riigi vahelise vaidluse lahendamiseks, kui ta peab selleks analüüsima ühe kolmanda riigi teguviisi, kes ei ole menetlusosaline ( 32 ), ei ole – nagu väidavad nõukogu ja komisjon – käesoleval juhul asjasse puutuv. Seda põhimõtet, mis on sätestatud Rahvusvahelise Kohtu põhikirjas, nimelt Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas, ei ole ja mingil juhul ei saaks seda olla liidu õiguses, sest see välistaks automaatselt võimaluse kontrollida liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute kooskõla EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga, kui liiduga lepingu sõlminud kolmas riik Euroopa Kohtus algatatud menetluses ei osale.

58. Neid põhjendusi arvestades palutakse eelotsuse küsimustega kindlaks teha: – määruse nr 764/2006 kehtivus osas, milles sellega kiidetakse heaks kalandusleping, „mis võimaldab [liidu] kaluritel püüda kala Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes“ ( 33 ); – otsuse 2013/785 kehtivus osas, milles sellega kiidetakse heaks 2013. aasta protokoll, „milles sätestatakse liidu laevade kalapüügivõimalused Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni all olevates vetes“ ( 34 ) ja määratakse kindlaks rahaline toetus selle kasutamise eest; – määruse nr 1270/2013 kehtivus osas, milles jaotatakse püügivõimalused liikmesriikide vahel 2013. aasta protokolli alusel, ja – kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kooskõla EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga ning nendest tulenevate konstitutsiooniliste põhimõtetega, sealhulgas nimelt põhiõiguste kaitsega ja rahvusvahelise õiguse järgimisega, mida ELL artikli 3 lõige 5 liidu välistegevuses nõuab.

59. Järgnevalt nimetan kõiki neid õigusakte „vaidlustatud aktideks“.

B. Sisulised küsimused

1. Sissejuhatavad märkused

60. Nii põhikohtuasja pooled kui ka Euroopa Kohtus menetlusse astujad on seisukohal, et vaidlustatud aktid on Lääne-Sahara territooriumile ja sellega külgnevatele vetele kohaldatavad. See järeldus ei nähtu siiski kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli sõnastusest ilmselgelt. Üheski nende sätetest ei ole nimelt Lääne-Saharat sõnaselgelt nimetatud.

61. Tuleks seega kõigepealt analüüsida, kas vaidlustatud aktid on Lääne-Saharale kohaldatavad, sest vastasel juhul ei saaks nende kehtivust vaidlustada eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja WSC viidatud normide seisukohast ( 35 ).

62. Minu arvates viib kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli tõlgendamine kooskõlas rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklis 31 sätestatud lepingute tõlgendamise normidega järeldusele, et need on küll Lääne-Sahara territooriumile ja sellega külgnevatele vetele kohaldatavad ja seda järgmistel põhjustel.

63. Selle konventsiooni artikli 31 lõikes 1 on märgitud, et „[l]epingut tõlgendatakse heas usus, andes lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes lepingu mõttest ja eesmärgist“. Selle lõike 2 järgi „hõlmab kontekst peale teksti, kaasa arvatud preambul ja lisad[,] lepingu juurde kuuluva kokkuleppe, mis on saavutatud kõigi osalisriikide vahel seoses lepingu sõlmimisega“. Kontekst hõlmab seega 2006. aasta protokolli, mis ei ole enam kehtiv, aga mis oli kalanduslepingu kohaldamisala osas sisult 2013. aasta protokolliga identne.

64. Nimetatud konventsiooni artikli 31 lõige 3 kohustab samuti võtma kontekstiga rööbiti arvesse nimelt „osalisriikide järgnevat kokkulepet lepingu tõlgendamise või selle kohaldamise kohta“. Järelikult tuleb kalanduslepingu kohaldamisala tõlgendamiseks arvesse võtta 2013. aasta protokolli asjasse puutuvaid sätteid.

65. Käesoleval juhul on kalandusleping vastavalt selle artiklile 11 Maroko Kuningriigi puhul kohaldatav „Maroko territooriumi ja tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate vete suhtes“. Selle lepingu artikli 2 punktis a on määratletud termin „Maroko kalastusvöönd“, kus selle lepinguga ette nähtud kalavarude kasutamine toimub, kui „veed, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla“ ( 36 ).

66. Neid termineid on täpsustatud 2013. aasta protokolli lisa liidetes 2 ja 4. Euroopa Kohtu palvel esitas komisjon kuus kaarti, millel on näidatud kalastusvööndite ulatus vastavalt liidetest täpsustatud andmetele:

67. Nagu nendelt kaartidelt nähtub, ulatub kalastusvöönd nr 3 (3. kategooria: väikesemahuline püük lõunas) laiuskraadi koordinaadist 30°40’00”N üle 3 meremiili võrra lõunasse; kalastusvöönd nr 4 (4. kategooria: põhjalähedane püük) ulatub laiuskraadi koordinaadist 29°N lõunasse ja üle 200 m samasügavusjoone traalerite jaoks ja üle 12 meremiili kaugusele õngejadalaevade jaoks; kalastusvöönd nr 5 (5. kategooria: tuunipüük) hõlmab kogu Maroko Atlandi ookeani piirkonda üle 3 meremiili, välja arvatud punkte 33°30’N/7°35’W ja 35°48’N/6°20’W ühendavast joonest ida pool asuv kaitsevöönd, ja kalastusvöönd nr 6 (6. kategooria: tööstuslik pelaagiline kalapüük) ulatub laiuskraadi koordinaadist 29°N üle 15 meremiili lõunasse külmutustraalerite jaoks ja üle 8 meremiili RSW-mahutiga varustatud traalerite jaoks ( 37 ).

68. Viimati nimetatud kalastusvööndi kohta nähtub 17. ja 18. märtsil 2008 Brüsselis kogunenud kalanduslepingu kolmanda ühiskomitee protokollist, et liit ja Maroko Kuningriik on kokku leppinud, et selles vööndis võib tegutseda ainult laiuskraadist 26°07’N lõuna pool. Nimelt on 2013. aasta protokolli lisa III peatükis, nagu ka selle lisa liites 4 lubatud Maroko Kuningriigil neid geograafilisi koordinaate ühepoolselt muuta, tingimusel et ta teatab kõikidest muudatustest komisjonile üks kuu ette.

69. Nende kalastusvööndite lõunapiiri ei ole täpsustatud ei kalanduslepingus ega 2013. aasta protokollis ( 38 ). Arvestades, et piir Lääne-Sahara ja Maroko Kuningriigi vahel asub laiuskraadil 27°42’N (Staffordi maanina) ( 39 ), hõlmab liidu ja Maroko Kuningriigi hilisema kokkuleppega ainult kalastusvöönd nr 6 sõnaselgelt Lääne-Saharaga külgnevaid vesi. Komisjoni esitatud kaartidelt paistab siiski, et kalastusvööndid nr 3–5 ulatuvad kuni merepiirini Mauritaania Islamivabariigi ja Lääne-Sahara vahel, hõlmates nii viimasega külgnevaid vesi.

70. Pealegi kinnitavad kohtuistungil komisjoni esitatud andmed püügikoguste kohta kalastusvööndite kaupa, et kalandusleping ja 2013. aasta protokoll on kohaldatavad peaaegu ainult Lääne-Saharaga külgnevate vete suhtes ( 40 ). Komisjoni esitatud arvude järgi moodustab ainuüksi kalastusvööndi nr 6 püük umbes 91,5% kogupüügist kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli raames. See näitab selgelt, et kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kohaldamine Lääne-Saharaga külgnevate vete suhtes ongi see, mida lepinguosalised algusest peale silmas pidasid.

71. Kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kohaldamise kohta maismaal on 2013. aasta protokolli artikli 3 lõike 1 punkti a alapunktis ii ette nähtud, et osa rahalisest toetusest, mida liit Maroko Kuningriigile maksab, nimelt 14 miljonit eurot, makstakse eritoetusena Maroko Kuningriigi kalanduspoliitika jaoks, mis nõukogu ja komisjoni sõnul hõlmab investeeringuid infrastruktuuri Lääne-Sahara territooriumil. Lisaks on 2013. aasta protokolli lisa X peatükis ette nähtud, et osa püügist tuleb lossida Maroko sadamates, mis nõukogu ja komisjoni sõnul hõlmab Lääne-Sahara sadamaid. Lõpuks peavad kalandusleping ja 2013. aasta protokoll nõukogu ja komisjoni sõnul olema Lääne-Sahara rahva hüvanguks, mis on juba iseenesest selle lepingu ja selle protokolli kohaldamine maismaa suhtes.

72. Teiseks toetab tuvastatud järeldust, et kalandusleping on Lääne-Sahara ja sellega külgnevate vete suhtes kohaldatav, selle lepingu saamislugu. Nagu märgib nimelt komisjon, sai kalandusleping alguse Maroko Kuningriigiga Hispaania Kuningriigi poolt enne tema ühinemist liiduga sõlmitud kalanduslepingutest, ( 41 ) milles peeti Lääne-Saharaga külgnevaid vesi silmas Maroko jurisdiktsiooni alla kuuluvate vetena ( 42 ). Märgin samuti, et liidu ja Maroko Kuningriigi vahel alates 1988. aastast sõlmitud kalanduslepingute suhtes on juba algatatud mitu kohtuasja seoses püügiga Lääne-Sahara külgnevates vetes ( 43 ). Seepärast leian, et kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolliga – nagu nende eelkäijatega – üksnes võetakse üle ja jätkatakse Lääne-Saharaga külgnevates vetes Hispaania Kuningriigi püügitegevust, mis toimus juba enne selle liikmesriigi liiduga ühinemist.

73. Kolmandaks ja viimaseks on nimetatud konventsiooni artikli 31 lõikes 4 omistatud esmajärgulist tähtsust lepinguosaliste kavatsustele, täpsustades, et „[e]ritähendus antakse terminile sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et osalisriikidel oli selline kavatsus“. Minu arvates oli liidu ja Maroko Kuningriigi kavatsus, et kalandusleping oleks kohaldatav Lääne-Saharale ja sellega külgnevatele vetele kui Maroko suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvatele vetele. 1976. aastal annekteeris Maroko Kuningriik Lääne-Sahara osa, mis asub Atlandi ranniku ja laiuskraadi 24°N lõikumispunktist lähtuvast ning laiuskraadi 23°N ja pikkuskraadi 13°W lõikumispunkti suunduvast sirgjoonest põhjapool ( 44 ) vastavalt Mauritaania Islamivabariigi ja Maroko Kuningriigi vahel 14. aprillil 1976 Rabatis sõlmitud piirilepingule ( 45 ). Lääne-Sahara annekteerimine Maroko Kuningriigi poolt viidi lõpule 1979. aastal Lääne-Sahara lõunapoolse osa ( 46 ) ühendamisega, mis oli selle piirilepinguga antud Mauritaania Islamivabariigile. Maroko Kuningriik arvestab seega, et Lääne-Sahara kuulub tema suveräänsete õiguste alla ja et järelikult kuuluvad sellega külgnevad veed kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kohaldamisalasse.

74. Mis liitu puutub, siis mitme liikmesriigi avaldustest nõukogus 2013. aasta protokolli heakskiitmise ajal nähtub selgelt, et nii see protokoll kui ka kalandusleping on Lääne-Sahara suhtes kohaldatavad ( 47 ). See oli muide ka põhjus, miks – nagu selgitavad eelotsusetaotluse esitanud kohus ja komisjon – Euroopa Parlament oli algul kalanduslepingus sätestatud püügivõimaluste ja rahalise toetuse kindlaksmääramise protokolli uuesti läbirääkimise blokeerinud. Samal põhjusel hääletasid ka Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik selle protokolli sõlmimise heakskiitmise vastu; Madalmaade Kuningriik ( 48 ), Soome Vabariik ja Ühendkuningriik jäid erapooletuks ja Saksamaa Liitvabariik, Iirimaa ja Austria Vabariik väljendasid reservatsioone ( 49 ).

75. Selles kontekstis näib mulle, et vastupidi assotsiatsioonilepingule, mille kohta tehti 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), on osalisriikide kavatsus ilmselgelt kindlaks tehtud: kalandusleping ja 2013. aasta protokoll on Lääne-Sahara ja sellega külgnevate vete suhtes kohaldatavad. Seega on Euroopa Kohtu pädevuses analüüsida, kas see kavatsus, mis rakendati vaidlustatud aktidega, mõjutab nende seaduslikkust ELL artikli 3 lõike 5 ja rahvusvahelise õiguse normide seisukohast, millele WSC tugineb.

2. Vaidlustatud aktide kehtivuse vaidlustamiseks rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkus

a) Üldpõhimõtted

76. WSC argumendid seavad vaidlustatud aktid sisuliselt kahtluse alla kahes aspektis. Esiteks väidab WSC, et liit ei või seaduslikult sõlmida Maroko Kuningriigiga lepinguid, mis on kohaldatavad Lääne-Sahara territooriumile ja sellega külgnevatele vetele. Teiseks, isegi kui oletada, et liit võiks seaduslikult niisuguseid lepinguid sõlmida, väidab WSC, et vaidlustatud aktid on sisu poolest ELL artikli 3 lõike 5 ja rahvusvahelise õiguse seisukohast kehtetud. Oma argumentide põhjenduseks tugineb WSC mitmele rahvusvahelise õiguse normile, sealhulgas nimelt rahvaste õigusele enesemääramisele, ÜRO põhikirja artiklile 73, loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõttele ja rahvusvahelisele humanitaarõigusele osas, milles nendes normides peetakse silmas okupeeritud territooriumidele ja nende loodusvarade kasutamisele kohaldatavaid rahvusvahelisi lepinguid. Kohtuistungil täpsustati, et ta ei vaidlusta vaidlustatud aktide kehtivust rahvusvahelise mereõiguse seisukohast.

77. Selles kontekstis vaidlustavad keskkonna-, toidu- ja maaeluminister, Comader, Hispaania, Prantsuse ja Portugali valitsus ning nõukogu ja komisjon 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) alusel WSC võimaluse tugineda nendele rahvusvahelise õiguse normidele.

78. Tuleks meelde tuletada, et vastavalt 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) punktidele 51–55 saab rahvusvahelise lepinguõiguse normidele tugineda, kui on täidetud järgmised tingimused: need peavad olema liidule siduvad; need peavad olema sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed ja lõpuks ei või vaidlustatud akti laad ja ülesehitus välistada kohtulikku kontrolli.

79. Vastavalt 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) punktidele 101–103 ja 107 saab rahvusvahelise tavaõiguse normidele tugineda, kui on täidetud järgmised tingimused: need normid peavad võimaldama seada kahtluse alla liidu pädevuse vaidlustatud akti vastu võtta ja et see akt võib mõjutada õigussubjektile liidu õigusest tulenevaid õigusi või tekitada talle kohustusi selle õiguse alusel.

80. Kuigi üksikisikud peavad vastama teatavatele tingimustele selleks, et nad võiksid tugineda liidu õigusaktide kohtuliku kontrolli raames rahvusvahelise õiguse normidele, ei ole selles kohtuotsuses sedastatud põhimõtted minu arvates käesolevale kohtuasjale automaatselt ülekantavad. Need põhimõtted kehtivad nimelt puhtalt liidusiseste ühepoolsete teisese õiguse aktide kohtuliku kontrolli suhtes (määrused, direktiivid jne), ( 50 ) samas kui – nagu märgib komisjon ( 51 ) – käesolev kohtuasi tõstatab teistsuguse küsimuse: kas heakskiitva akti abil liidu sõlmitud rahvusvaheline leping on kehtiv (teisene lepinguõigus) ( 52 ).

81. Siinkohal tuleks meelde tuletada, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) liikme staatuse saavad ainult riigid ( 53 ). Kuna liit ei ole ÜRO liige, ei ole ta Rahvusvahelise Kohtu statuudi osaline, nagu on ÜRO põhikirja artiklis 93 ette nähtud ÜRO liikmete puhul. Lisaks näeb Rahvusvahelise Kohtu statuudi artikkel 34 ette, et selle kohtu poole on võimalik pöörduda ainult riikidel.

82. Sellest järeldub, et kontroll liidu välistegevuse üle ei kuulu mõne rahvusvahelise kohtu ega isegi Rahvusvahelise Kohtu pädevusse. Järelikult isegi juhul, kui liidu tegevus rikub rahvusvahelise õiguse imperatiivseid norme rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikli 53 tähenduses või rahvusvahelise tavaõiguse nn erga omnes ( 54 ) kohustusi, ei ole ükski rahvusvaheline kohus pädev sellise rikkumise üle otsustama.

83. Mõne rahvusvahelise lepinguga on liidul siiski lubatud „allutada end sellise lepinguga loodud või määratud kohtu otsustele, mis on seotud asjaomase lepingu sätete tõlgendamise või kohaldamisega“ – seda õigust on tunnustatud Euroopa Kohtu praktikas ( 55 ).

84. Kalanduslepingu puhul see nii ei ole, sest selle artiklis 13 „Vaidluste lahendamine“ on ette nähtud, et „[l]epinguosalised peavad käesoleva lepingu tõlgendamist ja kohaldamist käsitlevate vaidluste korral omavahel nõu“. Kuna ei ole asutatud sõltumatut ja erapooletut kohut, mis oleks pädev lahendama kalanduslepingu raames tekkinud võimalikke vaidlusi, sõltub nende lahendamine lepinguosaliste heast tahtest ning kumbki neist võib lepingu seega kergesti blokeerida ( 56 ).

85. Kui seega on Euroopa Kohus sisuliselt ainus kohus, mis on pädev kontrollima liidu välistegevust ja seda, kas see tegevus toetab „rahvusvahelise õiguse ranget järgimist ja […] ÜRO põhikirja põhimõtete austamist“ ( 57 ), ei ole sugugi üllatav, et ta on otsustanud, et „[liidu] institutsioonidele rahvusvaheliste suhete vallas üle kantud pädevuse teostamine ei jää kehtivuse kohtuliku kontrolli alt välja“ ( 58 ).

86. Kuigi selles kontekstis peavad üksikisikud vastama teatavatele tingimustele selleks, et nad saaksid liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kooskõla ELL artikli 3 lõikega 5 vaidlustamiseks tugineda rahvusvahelisele õigusele, ei või need tingimused olla sellised, et need muudavad tõhusa kohtuliku kontrolli liidu välistegevuse üle praktikas võimatuks.

87. Nii see minu arvates aga on, kui 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) silmas peetud asjaoludel sedastatud põhimõtted kantakse sellisena üle vaidlustatud aktide kehtivuse kontrollile.

88. Mõni käesolevas kohtuasjas viidatud rahvusvahelise õiguse norm on tegelikult samaaegselt tavaõiguse norm ja lepinguõiguse norm, sest need on kodifitseeritud mitmes rahvusvahelises lepingus ja konventsioonis, samas kui teised normid, nagu õigus enesemääramisele, on osa üldisest rahvusvahelisest õigusest ( 59 ) ega kuulu sellisena ainult rahvusvahelise lepinguõiguse või tavaõiguse alla, millele tuginemise võimalikkust Euroopa Kohus käsitles oma 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864).

89. Lisaks, kui Euroopa Kohus on just selleks, et mitte automaatselt välistada rahvusvahelise tavaõiguse normidele tuginemist, kehtestanud sellele õigusele tuginemise võimalikkusele teistsugused tingimused kui rahvusvahelise lepinguõiguse puhul, oleks selle eesmärgi endaga vastuolus seada – nagu pakuvad välja keskkonna-, toidu- ja maaeluminister, Hispaania, Prantsuse ja Portugali valitsus ning nõukogu ja komisjon – üldise rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkuse tingimuseks juhul, kui need normid vastavad rahvusvahelise lepinguõiguse normide kohta sedastatud tuginemise võimalikkuse tingimustele, rahvusvahelise tavaõiguse normidele tuginemise võimalikkuse tingimused.

90. Niisugune lahendus välistaks automaatselt üksikisikute jaoks niisugustele rahvusvahelise õiguse – ometi väga olulistele – normidele tuginemise võimalikkuse nagu üldise rahvusvahelise õiguse imperatiivsed normid või rahvusvahelise õiguse niinimetatud erga omnes kohustused, ja seda järgmistel põhjustel.

91. Kõigepealt peavad rahvusvahelise tavaõiguse normidele tuginemise võimalikkuse esimese tingimuse järgi, mille on Euroopa Kohus sedastanud juhul, kui vaidlustatav akt on puhtalt liidusisene ühepoolne teisese õiguse akt, normid, millele tuginetakse, võimaldama seada kahtluse alla liidu pädevuse seda akti vastu võtta. Tuletan meelde, et kohtuasjas, milles tehti 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864), nagu ka kohtuasjades, milles tehti selle kohtuotsuse punktis 107 viidatud kohtuotsused, oli kõne all liidu pädevus võtta vastu vaidlustatud akti, mille kohta väideti, et see avaldas territooriumivälist mõju.

92. Käesolevas kohtuasjas ei vaidlusta keegi liidu pädevust ( 60 ) sõlmida kalanduslepingut ja 2013. aasta protokolli või võtta vastu määrus nr 764/2006, otsus 2013/785 ja määrus nr 1270/2013. Vastupidi, WSC vaidlustab kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kooskõla liidu esmase õigusega, nagu ka määruse nr 764/2006, otsuse 2013/785 ja määruse nr 1270/2013 sisemise seaduslikkuse. Oleks absurdne piirduda vaidlustatud aktide kontrollimisel ainult liidu pädevuse küsimusega ja välistada automaatselt nende sisulise kontrolli rahvusvahelise õiguse kõige olulisemate normide seisukohast, millele käesolevas kohtuasjas tuginetakse.

93. Seejärel rahvusvahelise tavaõiguse normidele tuginemise võimalikkuse teise tingimuse kohaldamine niisuguse nagu kõnealuse kohtuasja raames osutub veelgi problemaatilisemaks. Selle tingimuse järgi peab vaidlustatud akt mõjutama õigussubjektile liidu õigusest tulenevaid õigusi või tekitama talle selle õiguse seisukohast kohustusi ( 61 ).

94. Käesoleval juhul annavad vaidlustatud aktid õigusi ja panevad kohustusi ainult liidule ja Maroko Kuningriigile. Ma ei näe nimelt nendes aktides ühtegi sätet, mis tekitaks õigusi või kohustusi üksikisikutele, peale – võimalik et – (kuid ma kahtlen selles) liidu laevaomanike, kelle laevadel on kalanduslepingu raames väljastatud püügiluba. Seepärast, isegi kui oletada, et teatud kategooria üksikisikuid võiks käivitada vaidlustatud aktide kohtuliku kontrolli selle tingimuse järgi, moodustaksid selle kategooria ainult isikud, kes saavad kalanduslepingust kasu ja kellel ei ole seega mingit huvi seda kohtus vaidlustada.

95. Lõpuks, milleks piirata kohtulikku kontrolli küsimusega, „kas liidu institutsioonid on kõnealust akti vastu võttes teinud ilmseid hindamisvigu nende põhimõtete kohaldamise tingimuste osas“ ( 62 ), kui need põhimõtted on nende kodifitseerimisest tulenevalt „samasuguse täpsuse astmega nagu rahvusvahelise lepingu säte“ ( 63 )?

96. Kokkuvõttes selle punkti kohta leian, et liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute, nagu ka nende lepingute heakskiitmiseks või rakendamiseks liidu poolt vastu võetud aktide kohtuliku kontrolli raames peavad rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkusele olema seatud teatavad tingimused, aga sõltumata nende vormilisest kuuluvusest ühte või mitmesse rahvusvahelise õiguse allikasse Rahvusvahelise Kohtu statuudi artikli 38 lõike 1 klassifikatsiooni järgi. Need tingimused on 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) punktides 53–55 sedastatud tingimused, mille kohaselt peab norm, millele tuginetakse, olema liidule siduv, selle sisu peab olema tingimusteta ja piisavalt täpne ja lõpuks ei või selle laad ja ülesehitus välistada vaidlustatud akti kohtulikku kontrolli.

97. Just nendest põhimõtetest lähtuvalt analüüsin käesolevas kohtuasjas asjasse puutuvatele WSC viidatud rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkust.

b) Lääne-Sahara loodusvarade kasutamiseks rahvusvaheliste lepingute sõlmimisele kohaldatavatele rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkus

98. Vaidlustatud aktidega sõlmis liit Maroko Kuningriigiga ja rakendas rahvusvahelise lepingu, mis näeb ette Lääne-Sahara kalavarude kasutamise liidu poolt. Selles kontekstis analüüsin ma niisugustele rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkust, millega võiks seada kahtluse alla nii Lääne-Saharale ja sellega külgnevatele vetele kohaldatava rahvusvahelise lepingu sõlmimise Maroko Kuningriigiga kui ka selle territooriumi loodusvarade kasutamise. Seejuures võtan ma arvesse asjaolusid, et Maroko Kuningriik peab ennast Lääne-Sahara valitsejaks; et liidu institutsioonide seisukohast on Maroko Kuningriik de facto Lääne-Sahara haldusvõimu teostaja, ja et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja WSC käsituses on ta Lääne-Saharat okupeeriv riik.

1) Õigus enesemääramisele

i) Õigus enesemääramisele on osa inimõigustest

99. Kohe alustuseks arvan, et rahvusvahelise õiguse normidele tuginemise võimalikkuse tingimused enesemääramisõigusele ei kehti, sest see on osa inimõigustest.

100. Nagu Euroopa Kohus 3. septembri 2008. aasta kohtuotsuse Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461) punktides 284 ja 285 selgitas, on inimõiguste austamine liidu õigusaktide seaduslikkuse tingimus ja meetmed, mis on nende õiguste austamisega vastuolus, ei ole liidu õiguskorras lubatud. Nii ei või rahvusvahelise lepinguga kehtestatud kohustused viia niisuguste EL lepingu ja EL toimimise lepingu konstitutsiooniliste põhimõtete nagu ELL artikli 3 lõige 5 ja ELL artikkel 21 rikkumiseni, mille kohaselt peab liidu välistegevus austama inimõigusi. Euroopa Kohtu ülesanne on seega tagada nende õiguste austamine EL lepinguga ja EL toimimise lepinguga kehtestatud täieliku õiguskaitsevahendite süsteemi raames.

101. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale on „põhiõigused lahutamatu osa õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise tagab Euroopa Kohus. Seda tehes tugineb Euroopa Kohus liikmesriikide ühesugustele riigiõiguslikele tavadele ning inimõiguste kaitset puudutavatele rahvusvahelistele õigusaktidele, mille koostamisel liikmesriigid on osalenud või millega nad on liitunud“ ( 64 ).

102. Kõik liikmesriigid (ja Maroko Kuningriik) on New Yorgis 16. detsembril 1966 allkirjastatud majanduslike, sotsiaalsete ja kultuurialaste õiguste rahvusvahelise pakti (ICESCR) ( 65 ) ning kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti (ICCPR) ( 66 ) osalisriigid; nende paktide ühises artiklis 1 on sätestatud: „1. Kõikidel rahvastel on õigus enesemääramisele, mille kohaselt võivad nad vabalt kehtestada oma poliitilise staatuse ja vabalt arendada oma majandust, sotsiaalvaldkonda ja kultuuri. 2. Kõik rahvad võivad oma eesmärkide saavutamiseks vabalt käsutada oma rikkusi ja loodusvarasid, ilma et see piiraks vastastikuse huvi põhimõttel põhinevast rahvusvahelisest majanduskoostööst ja rahvusvahelisest õigusest tulenevaid kohustusi. Ühtegi rahvast ei või mingil juhul jätta ilma tema oma elatusvahenditest. 3. Käesoleva pakti osalisriigid, kaasa arvatud need, kes vastutavad mitteautonoomsete territooriumide ja kontrolli all olevate territooriumide haldamise eest, on kohustatud võimaldama rahvaste enesemääramiseõiguste teostamist ja seda õigust austama kooskõlas ÜRO põhikirja sätetega.“ ( 67 ) [mitteametlik tõlge]

103. Lisaks on ELL artikli 21 lõike 2 punktis c viidatud Helsingi 1975. aasta lõppakti – mille osalisriigid on kõik liikmesriigid – VIII jaotises „Rahvaste võrdõiguslikkus ja rahvaste enesemääramise õigus“ sätestatud õigus enesemääramisele ICESCRi ja ICCPRi ühises artikliga 1 peaaegu identses sõnastuses. Selles jaotises on sätestatud: „Osalisriigid austavad rahvaste võrdõiguslikkust ja nende õigust enesemääramisele, toimides alati kooskõlas ÜRO põhikirja eesmärkide ja põhimõtetega ning asjasse puutuvate rahvusvahelise õiguse normidega, kaasa arvatud riikide territoriaalset terviklikkust käsitlevate normidega. Rahvaste võrdõiguslikkuse ja nende enesemääramise õiguse põhimõtte alusel on kõikidel rahvastel alati õigus täie vabadusega määrata, kui nad soovivad ja kuidas nad soovivad, oma sise- ja välispoliitiline staatus ilma välise sekkumiseta ning püüelda oma äranägemise järgi oma poliitilise, majandusliku, sotsiaalse ja kultuurilise arengu poole. Osalisriigid kinnitavad üle rahvaste võrdsete õiguste ja enesemääramise õiguse austamise ja tegeliku teostamise universaalset tähtsust rahvastevaheliste, nagu ka kõikide riikide vahel sõbralike suhete arendamiseks; nad tuletavad samuti meelde, kui tähtis on kaotada selle põhimõtte igasugune rikkumine, mis tahes kujul see ka ei esineks.“ [mitteametlik tõlge]

104. Õigus enesemääramisele on seega inimõigus, mida on sellisena tunnustatud paljudes rahvusvahelistes instantsides ja õigusaktides, nagu ka doktriinis ( 68 ). Rahvusvahelise Kohtu hinnangul on see õigus mitteautonoomsete territooriumide rahvastel ÜRO põhikirja artikli 73 tähenduses ja võõrvõimu „ikke“ ( 69 ) või ülemvõimu all või võõrvõimu poolt ekspluateeritud rahvastel ( 70 ).

ii) Õigus enesemääramisele kui üldise rahvusvahelise õiguse, rahvusvahelise lepinguõiguse põhimõte ja erga omnes kohustus

105. Üldise rahvusvahelise õiguse normina ( 71 ) ja erga omnes kohustusena, ( 72 ) mis on kodifitseeritud paljudes rahvusvahelistes lepingulistes õigusaktides ( 73 ), vastab õigus enesemääramisele käesoleva ettepaneku punktis 96 sedastatud tuginemise võimalikkuse kriteeriumidele, nimelt, et on see liidule siduv, et selle sisu on tingimusteta ja piisavalt täpne ja et selle laad ja ülesehitus ei välista vaidlustatud aktide kohtulikku kontrolli.

– Õigus enesemääramisele on liidule siduv

106. Nagu Euroopa Kohus oma 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuses nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) otsustas, on õigus enesemääramisele, millele saab tugineda erga omnes ja mis on üks rahvusvahelise õiguse keskseid põhimõtteid, liidule siduv ( 74 ). Seega „kuulub kõnealune põhimõte liidu ja Maroko Kuningriigi vahelistes suhetes kohaldatavate rahvusvahelise õiguse põhimõtete hulka“ ( 75 ).

107. Õigus enesemääramisele on tegelikult sätestatud ÜRO põhikirja artikli 1 lõikes 2 ( 76 ). ELL artikli 3 lõige 5, artikli 21 lõige 1, artikli 21 lõike 2 punktid b ja c ja artikkel 23 ning ELTL artikkel 205 kohustavad liitu järgima ÜRO põhikirja põhimõtteid. 13. detsembril 2007 alla kirjutatud Lissaboni lepingu vastu võtnud valitsustevahelise konverentsi lõppaktile lisatud deklaratsioonis nr 13 ühise välis- ja julgeolekupoliitika kohta on sätestatud, et „Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide jaoks jäävad siduvaks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätted“ ( 77 ).

108. Peale selle on õigus enesemääramisele ELL artikli 21 lõike 2 punktis c viidatud Helsingi lõppakti põhimõtete hulgas. ( 78 )

109. Lõpuks, nagu nähtub 2013. aasta protokolli artiklist 1, on selle protokolli rakendamise tingimuseks seatud demokraatlike põhimõtete ja põhiliste inimõiguste austamine, mis hõlmab rahvaste enesemääramise õiguse austamist.

– Õigus enesemääramisele on rahvusvahelise õiguse norm, mis on sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne

110. Nagu Euroopa Kohus 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsuse Air Transport Association of America jt (C‑366/10, EU:C:2011:864) punktis 55 selgitas, on „[n]iisugune tingimus […] täidetud siis, kui argumendina esitatud säte sisaldab selget ja täpset kohustust, mille täitmine või tagajärgede tekkimine ei eelda hilisema akti vastuvõtmist“.

111. Nagu näitavad 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuse nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) punktid 90, 92 ja 93, kus Euroopa Kohus kohaldas seda õigust Lääne-Sahara ja selle rahva suhtes, avaldamata mingit kahtlust selle sisus või ulatuses, vastab õigus enesemääramisele sellele tingimusele.

112. Asjaolu, et Rahvusvaheline Kohus on otsustanud, et Iisraeli poolt müüri ehitamine Jordani Läänekalda territooriumile on Palestiina rahva enesemääramise õiguse rikkumine, sest see on samaväärne de facto annekteerimisega ( 79 ), näitab, et tegu on õigusega, mille sisu on piisavalt selge ja täpne, et seda õigust kohaldada.

113. Selle sisu on tegelikult piisavalt üksikasjalikult täpsustatud paljudes õigusaktides.

114. Selles suhtes on Rahvusvaheline Kohus ÜRO põhikirja artikli 1 lõike 2 põhjal sedastanud „õiguse sõltumatusele mitteautonoomsete piirkondade rahvastel ja võõrvõimu ikke või ülemvõimu all olevatel või võõrvõimu poolt ekspluateeritud rahvastel“ ( 80 ).

115. Selle õiguse sisu on täpsustatud ICESCRi ja ICCPRi ühises artiklis 1 ( 81 ) ja selle rakendamise kord on üksikasjalikult sätestatud paljudes ÜRO Peaassamblee resolutsioonides, sealhulgas nimelt resolutsioonides 1514 (XV), 1541 (XV) ja 2625 (XXV), millele Rahvusvaheline Kohus on sageli viidanud ( 82 ).

116. Selles suhtes on resolutsioonis 1514 (XV) avaldatud: „1. Rahvaste allutamine võõrvõimu ikkele või ülemvõimule ja ekspluateerimine võõrvõimu poolt on põhiliste inimõiguste eitamine, vastuolus ÜRO põhikirjaga ja seab ohtu maailma rahu ja koostöö eesmärgi. 2. Kõikidel rahvastel on õigus vabale enesemääramisele; selle õiguse alusel määravad nad vabalt oma poliitilise staatuse ja püüdlevad vabalt oma majandusliku, sotsiaalse ja kultuurilise arengu poole. […] 4. Lõpetatakse igasugune mis tahes laadi relvastatud tegevus ja kõik repressioonimeetmed sõltlasrahvaste vastu, et võimaldada nendel rahvastel rahumeelselt ja vabalt teostada oma õigust täielikule sõltumatusele, ja austatakse nende territooriumi terviklikkust. […]“ [Siin ja edaspidi on viidatud ÜRO resolutsioone osundatud mitteametlikus tõlkes.]

117. Resolutsioonis 1541 (XV) on kehtestatud põhimõtted, millest peavad haldusvõimu teostajad oma ÜRO põhikirja artiklist 73 tulenevate kohustuste täitmisel juhinduma. Tuleks märkida, et VI põhimõte näeb ette, et õigust enesemääramisele loetakse teostatuks, kui mitteautonoomne territoorium saab sõltumatuks ja suveräänseks või kui see ühineb vabalt sõltumatu riigiga või kui see on integreeritud sõltumatusse riiki.

118. Sõltumatusse riiki integreerimise suhtes on IX põhimõtte punktis b ette nähtud, et „[i]ntegreerumine peab tulenema territooriumi elanike vabalt väljendatud soovist, kes on täiesti teadlikud oma staatuse muutumisest, ning konsulteerimine toimub demokraatlike ja laialt levinud meetodite järgi, mida rakendatakse erapooletult ja mis põhinevad täiskasvanute üldistel valimistel. ÜRO võib, kui ta peab vajalikuks, nende meetodite kasutamist kontrollida.“

119. Lõpuks sisaldab resolutsioon 2625 (XXV) deklaratsiooni rahvusvahelise õiguse põhimõtete kohta, mis puudutavad riikidevahelisi sõbralikke suhteid ja koostööd vastavalt ÜRO põhikirjale. Selle resolutsiooni jaotises „Rahvaste võrdõiguslikkuse ja enesemääramise põhimõte“ on kehtestatud kõikidele riikidele „kohustus soodustada koos teiste riikidega või eraldi rahvaste võrdõiguslikkuse ja enesemääramise õiguse põhimõtte teostamist kooskõlas ÜRO põhikirja sätetega“.

120. Resolutsioonis pannakse riikidele ka „kohustus hoiduda igasuguste sunnimeetmete kasutamisest, mis jätavad käesoleva põhimõtte sõnastuses eespool nimetatud rahvad ilma enesemääramise õigusest, vabadusest ja sõltumatusest“.

121. Konkreetselt mitteautonoomsete territooriumide suhtes, nagu Lääne-Sahara, on selles resolutsioonis ette nähtud, et neil on „neid haldava riigi territooriumi staatusest eraldiseisev ja erinev staatus; see [ÜRO] põhikirja alusel eraldiseisev ja erinev staatus kestab seni, kuni […] mitteautonoomse territooriumi rahvas teostab oma õigust enesemääramisele vastavalt põhikirjale ja eelkõige selle eesmärkidele ja põhimõtetele“ ( 83 ).

122. Lõpuks on resolutsiooni 2625 (XXV) üldsätetes deklareeritud, et „[k]äesolevas deklaratsioonis kirja pandud põhikirja põhimõtted on rahvusvahelise õiguse aluspõhimõtted, ja see nõuab järelikult, et kõik riigid juhinduksid nendest põhimõtetest oma rahvusvahelises tegevuses ja arendaksid oma vastastikuseid suhteid nimetatud põhimõtteid rangelt järgides“.

123. Eespool öeldust tuleneb, et õigus enesemääramisele ei ole selle teostamisel või tagajärgedes allutatud ühelegi edasisele aktile.

124. Käesoleval juhul, nagu on otsustanud Rahvusvaheline Kohus ja Euroopa Kohus, on Lääne-Sahara rahval õigus enesemääramisele ( 84 ).

– Enesemääramise õiguse laad ja ülesehitus ei välista vaidlustatud aktide kohtulikku kontrolli

125. Euroopa Kohus otsustas oma 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuse nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) punktis 89, et „Üldkohus oli kohustatud [õigust enesemääramisele] arvesse võtma“ tühistamishagi raames, mille esitas Frente Polisario assotsiatsioonilepingu peale. Sellest tuleneb, et selle õiguse laad ja ülesehitus ei välista liidu aktide kohtulikku kontrolli.

126. ÜRO põhikirja artiklis 103 on nimelt sätestatud, et „[k]ui organisatsiooni liikmete kohustused käesoleva põhikirja järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis on põhikirjajärgsetel kohustustel ülimuslik jõud“.

127. Lisaks on Rahvusvahelise Kohtu hinnangul „rahvaste õigus enesemääramisele […] õigus, millele saab tugineda erga omnes“ ( 85 ). See tähendab, et „niisugused kohustused juba oma olemuselt „puudutavad kõiki riike“ ja „[k]õnealuste õiguste tähtsust arvestades võib kõikide riikide puhul arvestada, et neil on õiguslik huvi, et need õigused oleksid kaitstud““ ( 86 ). Selle kohta on Rahvusvaheline Kohus otsustanud, et „kõik riigid on kohustatud mitte tunnustama õigusvastast olukorda, mis on tingitud [erga omnes kohustuste rikkumisest, ja] nad on ka kohustatud mitte osutama abi ega olema abiks selle [rikkumisega] tekitatud olukorra säilimisele. Kõikide riikide kohus on pealegi ÜRO põhikirja ja rahvusvahelist õigust järgides tagada, et tehakse lõpp rikkumisest tingitud takistustele [asjaomase] rahva [käesoleval juhul Palestiina rahva] enesemääramise õiguse teostamisel“ ( 87 ).

128. Lõpuks on õigust enesemääramisele sageli nimetatud rahvusvahelise õiguse imperatiivseks normiks, mille rikkumisega võib kaasneda rahvusvahelise lepingu tühisus vastavalt rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklile 53 ( 88 ). Tuleks rõhutada, et arvamuse menetluse ajal Rahvusvahelises Kohtus Lääne-Sahara kohtuasjas Hispaania Kuningriik tunnistas, et õigus enesemääramisele on iseenesest rahvusvahelise õiguse imperatiivne norm ( 89 ), samas kui Maroko Kuningriik tunnustas imperatiivse normi staatust dekoloniseerimise põhimõttele, milles enesemääramine on vahend ( 90 ).

129. Sellest tuleneb, et kaugel sellest, et enesemääramise õiguse laad ja ülesehitus välistaks kohtuliku kontrolli, kohustavad need Euroopa Kohut kontrollima, kas liit on vaidlustatud aktidega seda õigust järginud, ega ta ei ole tunnustanud selle õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ega osutanud abi ega olnud abiks niisuguse olukorra säilitamisele ( 91 ).

2) Loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõte

130. Loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõte tagab iga riigi ja iga rahva suveräänse õiguse oma territooriumi rikkusi ja loodusvarasid vabalt käsutada riigi arengu ja oma rahva heaolu huvides ( 92 ). See on rahvusvahelise tavaõiguse põhimõte, ( 93 ) mis on sellisena liidule siduv.

131. Nagu ÜRO peasekretäri asetäitja õigusküsimustes, õigusnõunik Hans Corell oma 29. jaanuari 2002. aasta kirjas ÜRO Julgeolekunõukogu presidendile märkis, „[on] [loodusvarade üle alalise ise otsustamise põhimõtte] ulatus ja täpsed õiguslikud tagajärjed endiselt vaieldavad“ ( 94 ).

132. Tema õiguslik arvamus annab tegelikult tunnistust nendest raskustest, sest ta kasutab erinevaid termineid, et iseloomustada, mida kujutab endast loodusvarade kasutamine mitteautonoomse territooriumi rahva hüvanguks. Ta räägib nimelt kasutamisest, mis ei toimu „[mitteautonoomse territooriumi] elanike vajadusi ja huve eirates, nii et elanikkond sellest kasu ei saa“ ( 95 ), või kasutamisest „[mitteautonoomsete territooriumide] rahva kasuks, nende nimel või nende esindajatega nõu pidades“ ( 96 ), ning järeldab, et kasutamine ei või toimuda „[mitteautonoomse territooriumi] rahva huve ja tahet eirates“ ( 97 ).

133. Seda arvestades ja terminoloogia varieeruvusele vaatamata on kindel, et loodusvarade kasutamine peab toimuma vähemasti mitteautonoomse territooriumi rahva hüvanguks, millest piisab selleks, et pidada seda loodusvarade üle alalise iseotsustamise põhimõtte kriteeriumi piisavalt selgeks ja täpseks.

134. Selle põhjal saab ka teha vaidlustatud aktide kohtulikku kontrolli. Tegelikult oli parlament 2013. aastal lõpuks sõlmitud protokolli vastuvõtmise algul blokeerinud, leides, et see ei näe ette piisavalt tagatisi selleks, et tagada, et Lääne-Sahara loodusvarade kalavarude kasutamine liidu laevade poolt toimub selle territooriumi rahva hüvanguks. Lisaks tunnistavad nõukogu ja komisjon, et Lääne-Sahara rahva hüvangu kriteerium on liidu ja Maroko Kuningriigi vahel selle territooriumi kohta sõlmitavate lepingute seaduslikkuse tingimus.

3) Okupeeritud territooriumi loodusvarade kasutamiseks rahvusvaheliste lepingute sõlmimisele kohaldatavad rahvusvahelise humanitaarõiguse normid

135. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, WSC, nagu ka maksu- ja tolliamet ning keskkonna-, toidu- ja maaeluminister on seisukohal, et Maroko Kuningriigi kohalolu Lääne-Saharas on okupatsioon ( 98 ).

136. Juhin siinkohal tähelepanu sellele, et küsimus, kas Maroko Kuningriik on või mitte Lääne-Saharat okupeeriv riik ja kas ta sõlmis kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli selles staatuses, on rahvusvahelise õiguse tõlgendamise küsimus, mille puhul ei ole sellele õigusele liidu õiguses tuginemise võimalikkuse tingimused kohaldatavad.

137. Sellegipoolest, kui Maroko Kuningriik on Lääne-Saharat okupeeriv riik (küsimus, mille juurde ma tulen hiljem tagasi ( 99 )), siis peab saama tugineda rahvusvahelise humanitaarõiguse normidele, mis on kodifitseeritud 18. oktoobri 1907. aasta Haagi konventsioonile maasõja seadustest ja tavadest (edaspidi „1907. aasta Haagi määrus“) lisatud määruses ja tsiviilisikute sõjaaegse kaitse 12. augusti 1949 Genfi konventsioonis (edaspidi „Genfi IV konventsioon“), mis käsitlevad okupeeritud territooriumile kohaldatavate rahvusvaheliste lepingute sõlmimist (1907. aasta Haagi määruse artikkel 43 ja Genfi IV konventsiooni artikli 64 teine lõik) ja selle territooriumi loodusvarade kasutamist (1907. aasta Haagi määruse artikkel 55).

138. Need õigusnormid vastavad seega rahvusvahelisele õigusele tuginemise võimalikkuse kriteeriumidele, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 96.

139. Esiteks on 1907. aasta Haagi määruse ja Genfi IV konventsiooni sätted rahvusvahelise tavaõiguse ( 100 ) vääramatud põhimõtted, millele saab tugineda erga omnes ja mis on sellisena liidule siduvad.

140. Teiseks on nende sisu piisavalt täpne ja tingimusteta, sest selles okupeerivatele riikidele pandud kohustused ei ole nende täitmisel või mõjude osas allutatud ühelegi edasisele aktile.

141. Kolmandaks ja viimaseks ei välista nende kui vääramatute normide laad ja ülesehitus vaidlustatud aktide ja eelkõige määruse nr 764/2006, otsuse 2013/785 ja määruse nr 1270/2013 kohtulikku kontrolli osas, milles nendega kiidetakse heaks ja rakendatakse liidu ja Maroko Kuningriigi vahel kokku lepitud Lääne-Sahara loodusvarade kasutamine. Liit on nimelt kohustatud nende õigusnormide rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda mitte tunnustama ning mitte osutama abi ega olema abiks selle rikkumisega tekitatud olukorra säilitamisele ( 101 ).

142. Olles kindlaks määranud rahvusvahelise õiguse normid, millele saab tugineda, analüüsin nüüd vaidlustatud aktide kooskõla nende normidega.

3. Määruse nr 764/2006, otsuse 2013/785 ja määruse nr 1270/2013 kehtivus ning kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kooskõla ELL artikli 3 lõikes 5 viidatud rahvusvahelise õiguse normidega, millele saab tugineda

a) Kas vaidlustatud aktid austavad Lääne-Sahara rahva õigust enesemääramisele ja täidavad kohustust mitte tunnustada selle õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele

143. Euroopa Kohus otsustas oma 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsuses nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), et liidu ja Maroko Kuningriigi vahel sõlmitud assotsiatsioonileping, mis on selle sõnastuse järgi kohaldatav „Maroko Kuningriigi territooriumile“, ei ole Lääne-Sahara territooriumile kohaldatav, sest niisugune kohaldamine oleks vastuolus selle territooriumi rahva õigusega enesemääramisele, nagu ka rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklitega 29 (lepingu territoriaalne kohaldamisala) ja 34 (rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõte, mille kohaselt leping ei tohi kolmandaid isikuid kahjustada ega neile kasu tuua ilma nende nõusolekuta) ( 102 ).

144. Nõukogu ja komisjoni sõnul tuleb käesolevat kohtuasja eristada asjast, milles tehti 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), kuna vastupidiselt assotsiatsioonilepingule on kalandusleping ja 2013. aasta protokoll Lääne-Saharale kohaldatavad. Nende arusaamise järgi sellest kohtuotsusest oli assotsiatsioonilepingu probleem see, et seda kohaldati Lääne-Saharale, kuigi see ei olnud õiguslikult sellele kohaldatav, kuna niisugune kohaldamine on vastuolus selle territooriumi rahva õigusega enesemääramisele, nagu ka rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklitega 29 (lepingu territoriaalne kohaldamisala) ja 34 (rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõte, mille kohaselt leping ei tohi kolmandaid isikuid kahjustada ega neile kasu tuua ilma nende nõusolekuta). Nende argumentide põhjal olekski nõukogu ja komisjoni mõeldav lahendus selleks, et viia assotsiatsioonilepingu Lääne-Saharale kohaldamine 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsusega nõukogu vs. Frente Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) kooskõlla, laiendada liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kirjavahetuse vormis kokkuleppe teel selle lepingu kohaldamisala nii, et see hõlmaks sõnaselgelt Lääne-Saharat.

145. Need argumendid mind ei veena. Kui Maroko Kuningriigiga sõlmitud niisuguse rahvusvahelise lepingu kohaldamine Lääne-Saharale, mille territoriaalne kohaldamisala seda territooriumi sõnaselgelt ei hõlma, oli vastuolus selle territooriumi rahva õigusega enesemääramisele, siis rahvusvaheline leping, mis – nagu kalandusleping ja 2013. aasta protokoll – on Lääne-Sahara territooriumile ja sellega külgnevatele vetele kohaldatav ( 103 ) ja lubab liidul kasutada ( 104 ) Lääne-Sahara kalavarusid, on seda veelgi enam.

146. See a fortiori argument on minu arvates piisav, et tuvastada Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse rikkumist. Ammendavuse huvides tahaksin lisada, et vaidlustatud aktid ei austa Lääne-Sahara rahva õigust enesemääramisele, kuna need ei vasta tema vabale majandusarengu püüdlusele ega tema rikkuste ja loodusvarade vabale käsutamisele, ( 105 ) ja et isegi kui need aktid ise ei riku õigust enesemääramisele, ei täida need igal juhul liidu kohustust Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda mitte tunnustada ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele ( 106 ).

1) Kas on tegu Lääne-Sahara rahva vaba tahtega püüelda vaidlustatud aktidega oma majandusarengu poole ning käsutada oma rikkusi ja loodusvarasid

147. Niisuguse tahte puudumist tõendavad minu arvates järgmised asjaolud ( 107 ), mille sisu väitis WSC eelotsusetaotluse esitanud kohtus ja mida viimane tuletas meelde ( 108 ).

148. ÜRO Peaassamblee võttis 20. detsembril 1966 vastu resolutsiooni 2229 (XXI) Ifni ja Hispaania Sahara küsimuses, milles ta „[k]innitas üle […] Hispaania Sahara rahva võõrandamatut õigust enesemääramisele“ ja kutsus Hispaania Kuningriiki tema haldusvõimu teostaja staatuses üles võtma esimesel võimalusel vastu „[ÜRO] egiidi all referendumi korraldamise kord selleks, et võimaldada selle territooriumi põliselanikel teostada vabalt oma õigust enesemääramisele“.

149. Hispaania Kuningriik teatas 20. augustil 1974 ÜRO-le, et ta pakub ennast korraldama ÜRO egiidi all referendumit Lääne-Saharas ( 109 ).

150. 1975. aasta mais võis vaatamata esinenud raskustele ÜRO visiidi missioon Lääne-Saharas „järeldada pärast territooriumil viibimist, et valdav osa Hispaania Sahara elanikest on ilmselgelt iseseisvuse poolt“ ( 110 ).

151. Rahvusvaheline Kohus avaldas 16. oktoobril 1975 ÜRO Peaassamblee taotluse alusel Lääne-Sahara dekoloniseerimise tööde raames nõuandva arvamuse, mille kohaselt oli ühelt poolt Lääne-Sahara Hispaania Kuningriigi poolt koloniseerimise ajal eikellegi maa (terra nullius) ja teiselt poolt, et isegi kui teatavad asjaolud näitavad, et Hispaania kolonisatsiooni ajal oli Maroko sultani ja teatavate Lääne-Sahara territooriumil elavate hõimude vahel õiguslikke lojaalsussidemeid, ei tõenda need ühegi territoriaalse suveräänsuse sideme olemasolu Lääne-Sahara territooriumi ja Maroko Kuningriigi vahel ( 111 ). Rahvusvaheline Kohus ei tuvastanud seega niisuguste õiguslike sidemete olemasolu, mis võiksid muuta ÜRO Peaassamblee resolutsiooni 1514 (XV) kohaldamist Lääne-Sahara dekoloniseerimise suhtes ja eelkõige enesemääramise põhimõtte kohaldamist tänu territooriumi elanike vabale ja ehtsale tahte avaldusele ( 112 ).

152. Ühes nimetatud nõuandva arvamuse avaldamise päeval peetud kõnes „oli Maroko kuningas seisukohal, et „kogu maailm on tunnustanud, et [Lääne-]Sahara on Maroko Kuningriigi valduses“ ja et tema „kohus on see territoorium rahumeelselt tagasi saada“, kutsudes üles korraldama selle toetuseks marssi, niinimetatud rohelist marssi ( 113 ), millel osales 350000 inimest.

153. Hispaania Kuningriik pöördus ÜRO Julgeolekunõukogu poole, kes palus ÜRO peasekretäril K. Waldheimil koostada aruande oma konsultatsioonide kohta asjaomaste pooltega, sealhulgas nimelt Maroko Kuningriigiga ( 114 ).

154. Viimase põhiseisukoht, mida on selles aruandes kirjeldatud, oli, et referendum ei ole vajalik, sest Rahvusvaheline Kohus on tunnustanud ajaloolisi lojaalsussidemeid Maroko sultani ja traditsiooniliselt Lääne-Sahara territooriumil elavate hõimude vahel ja et igal juhul „on territooriumi elanikud oma õigust enesemääramisele juba teostanud ja tunnistanud, et nad on territooriumi Marokole tagastamise poolt“, mille kõige uuem tõend on „truudusvanne, mille andis Sahara hõimude nimel Djemââ[ ( 115 )] esimees [Khatri Ould Said a Ould El Jomaini] Maroko kuningale“4. novembril 1975 Agadiri palees toimunud tseremoonial ( 116 ).

155. Pärast Hispaania Kuningriigi protestiavaldusi rohelise marsi vastu võttis ÜRO Julgeolekunõukogu 6. novembril 1975 vastu resolutsiooni 380 (1975) Lääne-Sahara kohta, milles ta „[a]valdab kahetsust väljakuulutatud marsi korraldamise pärast“ ja „[p]alub Maroko [Kuningriigil] kõik [sellel] marsil osalejad viivitamatult Lääne-Sahara territooriumilt välja viia“. Maroko Kuningriik täitis selle palve mõni päev hiljem.

156. Rohelise marsi vallandatud kriisi ajal pidasid Hispaania Kuningriik, Maroko Kuningriik ja Mauritaania Islamivabariik kolmepoolseid läbirääkimisi, mille tulemusel tehti 14. novembril 1975 Hispaania, Maroko ja Mauritaania põhimõtete avaldus Lääne-Sahara kohta ( 117 ) (edaspidi „Madridi kokkulepe“). Selle kokkuleppe kohaselt „Hispaania asutab viivitamatult [Lääne-Sahara] territooriumil ajutise administratsiooni, milles osalevad Maroko ja Mauritaania koostöös Djemââ’ga ja kellele kantakse üle vastutus ja volitused[, mis olid Hispaanial sellele territooriumile haldusvõimu teostaja staatuses]“, mida tehtigi.

157. Nimetatud kokkulepe nägi samuti ette, et „Hispaania kohalolu lõpeb lõplikult enne 28. veebruari 1976“ ja et „[a]ustatakse Sahara elanike arvamust, mida avaldatakse Djemââ vahendusel“.

158. Seejärel ilmnes, et nimetatud kokkuleppele oli lisatud terve hulk nende kolme riigi vahelisi lepinguid, mida nimetati formaalselt „kõnelusaktideks“, eesmärgiga lahendada teatavad küsimused Lääne-Sahara administratsiooni üleandmise majanduslikes aspektides, sealhulgas nimelt kalapüügiõigused selle territooriumiga külgnevates vetes ( 118 ). Nende lepingute olemasolu ja asjaolu, et need puudutasid kalapüüki, kinnitas Hispaania Kuningriigi välisminister Oreja Aguirre Hispaania Kuningriigi ja Maroko Kuningriigi 1977. aasta kalanduslepingu arutelu ajal parlamendis ( 119 ). Tema sõnul olid need „juhised [või] suunised“ ( 120 ).

159. Asjaolu, et on olemas leping püügiõiguste kohta Lääne-Saharaga külgnevates vetes ning et selle olemasolust ei olnud ÜRO peasekretärile teatatud, kinnitavad ka USA riigisekretäri diplomaatilise teabevahetuse kodeeritud sõnumid ( 121 ).

160. 28. novembril 1975 tegid El Guelta Zemmur’is (Lääne-Sahara) kogunenud 67 Djemââ liiget, nende hulgas asepresident, ühehäälse avalduse, et kuna Djemââ ei olnud demokraatlikult Lääne-Sahara rahva valitud, ei saa ta otsustada selle rahva enesemääramise üle. Nad otsustasid ühehäälselt Djemââ lõplikult laiali saata ( 122 ).

161. 10. detsembril 1975 pani ÜRO Peaassamblee Lääne-Sahara küsimuses hääletusele kaks resolutsiooni, mille sisu ei ole identne ( 123 ), sest ei jõutud konsensusele küsimuses, millised järeldused teha Madridi kokkuleppest. Seepärast ei ole resolutsioonis 3458 A (XXX) sellele kokkuleppele ühtegi viidet ja selles nimetatakse Hispaania Kuningriiki Lääne-Sahara „haldusvõimuks“ ( 124 ), samas kui resolutsioonis 3458 B (XXX) „võetakse“ seda lepingut „teadmiseks“ ( 125 ) ja ei ole nimetatud ühte haldusvõimu teostajat, vaid „14. novembri 1975. aasta Madridi kokkuleppe osalisi“ ( 126 ) ja „ajutist administratsiooni“ ( 127 ).

162. Tuleks siiski märkida, et Peaassamblee täiskogu 2435. istungjärgul osalenud 144 riigist 88 hääletasid resolutsiooni 3458 A (XXX) poolt, ükski ei hääletanud vastu, 41 jäid erapooletuks ja 15 ei hääletanud. Praegused liidu liikmesriigid hääletasid selle resolutsiooni poolt, v.a Portugali Vabariik ja Hispaania Kuningriik, kes jäid erapooletuks, nagu ka Malta Vabariik, kes ei hääletanud. Maroko Kuningriik ei hääletanud samuti.

163. Rohkem vaidlusi tekitanud resolutsiooni 3458 B (XXX) kiitsid heaks ainult 56 riiki, samas kui 42 riiki hääletasid vastu, 34 jäid erapooletuks ja 12 ei hääletanud. Ainult 11 praegust liidu liikmesriiki hääletasid selle resolutsiooni poolt ( 128 ), 10 hääletasid vastu ( 129 ), 6 jäid erapooletuks ( 130 ) ja üks ei hääletanud ( 131 ). Maroko Kuningriik hääletas poolt.

164. Vaatamata lahknevustele on mõlemas resolutsioonis „üle kinnitatud [Lääne-]Sahara rahva võõrandamatut õigust enesemääramisele“ ( 132 ) vastavalt ÜRO Peaassamblee resolutsioonile 1514 (XV) ja need on kokkulangevad asjaolus, et seda õigust tuleb teostada vabalt ( 133 ).

165. Lisaks näeb resolutsioon 3458 A (XXX) ette, et õigust enesemääramisele tuleb teostada „[ÜRO] järelevalve all“, ja „[p]alub peasekretäril Hispaania valitsuse kui haldusvõimu teostajaga konsulteerides […] vastu võtta enesemääramise akti järelevalveks vajalikud sätted“ ( 134 ).

166. Samas vaimus näeb resolutsioon 3458 B (XXX) ette Lääne-Sahara rahva õiguse enesemääramisele teostamise „[ÜRO] peasekretäri määratud [ÜRO] esindaja abiga korraldatud vaba konsulteerimise teel“ ( 135 ).

167. Alates 1975. aasta lõpust alustas Hispaania Kuningriik oma administratsiooni Lääne-Saharast välja viimist. Samal ajal, kui Hispaania väed lahkusid, tungisid Lääne-Sahara territooriumile Maroko ja Mauritaania relvajõud. Mõnes kohas toimus nende relvajõudude ja Rahvarinde saguia-el-hamra ja rio de oro vabastamiseks (Polisario Rinne) vahel relvastatud kokkupõrkeid ( 136 ).

168. Pressikonverentsil 1976. aasta veebruaris tegi Rootsi suursaadik ÜROs ja ÜRO peasekretäri erisaadik Lääne-Saharas Olof Rydbeck avalduse, et „selline sõjaline olukord [Lääne-Saharas] muudab tarviliku konsulteerimise Sahara elanikega väga raskeks või koguni võimatuks“ ( 137 ).

169. Hispaania Kuningriik teatas oma 25. veebruari 1976. aasta memorandumiga ÜRO peasekretärile, et ta on otsustanud oma kohalolu Lääne-Saharas lõplikult lõpetada järgmisel päeval (26. veebruaril 1976) ja et selleks päevaks oli kokku kutsutud Djemââ istungjärk, millel Hispaania valitsus ajutise administratsiooni liikmena teavitab seda organit sellest otsusest ( 138 ).

170. 26. veebruaril 1976 lõpetas Hispaania Kuningriik oma kohalolu Lääne-Sahara territooriumil lõplikult ja tunnistas ennast sel päeval ÜRO peasekretärile adresseeritud kirjas „vabanenuks igasugusest rahvusvahelisest vastutusest [Lääne-Sahara] haldamises, lõpetades osalemise seal asutatud ajutises valitsuses“ ( 139 ), ning kinnitas, et „Lääne-Sahara dekoloniseerimine viiakse lõpule, kui Sahara elanikud saavad oma seisukohad kehtivalt teatavaks teha“ ( 140 ).

171. Samal päeval kiitis Djemââ vaatamata selle 67 liikme otsustatud laialisaatmisele heaks „[Lääne-Sahara] taasintegreerumise Maroko ja Mauritaaniaga“ ja „väljendas nii Sahara elanike ja kõikide hõimude, kelle hulgast ta on moodustatud ja kelle ehtne ja legitiimne esindaja ta on, üksmeelset arvamust“ ( 141 ). Maroko Kuningriigi seisukohast on see otsus Madridi kokkuleppe sätte, mille järgi „austatakse Sahara elanike arvamust, mida väljendatakse Djemââ vahendusel“, konkreetne avaldus.

172. Mis puutub sellesse Djemââ koosolekusse, siis ei Hispaania Kuningriik ega ÜRO ei tunnustanud seda Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse teostamisena vastavalt ÜRO Peaassamblee resolutsioonidele 3458 A ja B (XXX) ( 142 ).

173. Vastavalt 25. veebruari 1975. aasta memorandumile, mille Hispaania Kuningriik adresseeris ÜRO peasekretärile, „see istungjärk ei [toimi] rahvaga konsulteerimisena, nagu on ette nähtud 14. novembri 1975. aasta Madridi kokkulepetes ja peaassamblee resolutsioonis 3458 B (XXX), kui just vajalikud tingimused ei ole täidetud, sealhulgas eelkõige vastavalt eespool nimetatud resolutsiooni lõikele 4 [peasekretäri] nimetatud [ÜRO] esindaja kohalviibimine“ ( 143 ).

174. ÜRO peasekretär tuletas oma vastuses Hispaania Kuningriigi 25. veebruari 1975. aasta memorandumile meelde resolutsiooni 3458 A (XXX) lõikeid 7 ja 8 ning resolutsiooni 3458 B (XXX) lõiget 4 ning järeldas järgmist: „Eespool nimetatud lõigete põhjal ilmneb, et Hispaania valitsus haldusvõimu teostaja staatuses ega ajutine administratsioon, mille liige on Hispaania [Kuningriik], ei ole võtnud vajalikke meetmeid selleks, et tagada Lääne-Sahara elanikele enesemääramise õiguse teostamine. Järelikult, isegi kui aeg oleks seda võimaldanud ja oleks antud vajalikud selgitused Djemââ koosoleku kohta, mille kohta teatasite mulle eile, et teie valitsus ei olnud sellest informeeritud, ei kujutaks minu nimetatud [ÜRO] esindaja kohalviibimine sellel koosolekul endast iseenesest eespool nimetatud peaassamblee resolutsioonide rakendamist“ ( 144 ).

175. Maroko Kuningriik sõlmis 14. aprillil 1976 Mauritaania Islamivabariigiga Lääne-Sahara territooriumi jagamise lepingu ( 145 ) ja annekteeris talle selle lepinguga määratud provintsid ametlikult ( 146 ).

176. Vahepeal oli selles piirkonnas puhkenud relvakonflikt Maroko Kuningriigi, Mauritaania Islamivabariigi ja Polisario rinde vahel.

177. 1979. aasta mais teatas Mauritaania Islamivabariik ÜRO peasekretärile, et ta on valmis rakendama ÜRO Peaassamblee resolutsioonide 3458 A (XXX) ja 3458 B (XXX) sätteid ja uurima viise ja vahendeid, kuidas saavutada Lääne-Sahara õiguse enesemääramisele teostamine ( 147 ). Sellegipoolest „[a]lates 1978. aasta juulist oli Maroko valitsus korduvalt teatanud, et ta ei loobu ühestki „oma tagasisaadud Sahara provintsist“ ja et ta ei nõustu [Polisario] rinde kontrolli all oleva miniriigi loomisega Lääne-Sahara Mauritaania sektoris“ ( 148 ).

178. 10. augustil 1979 sõlmis Mauritaania Islamivabariik Polisario rindega rahulepingu, mille alusel ta loobus igasugustest territoriaalsetest nõuetest Lääne-Saharale ( 149 ). Maroko Kuningriik võttis viivitamatult Mauritaania relvajõudude poolt vabastatud territooriumi oma kontrolli alla ( 150 ) ja annekteeris selle ( 151 ).

179. 21. novembril 1979 võttis ÜRO Peaassamblee vastu resolutsiooni 34/37 Lääne-Sahara küsimuses, milles ta „[k]innita[s] üle Lääne-Sahara rahva võõrandamatut õigust enesemääramisele ja sõltumatusele vastavalt [ÜRO] põhikirjale […] ja tema resolutsiooni 1514 (XV) eesmärkidele“, ta „[a]valda[s] sügavat kahetsust olukorra halvenemise pärast Lääne-Sahara jätkuva okupeerimise tõttu Maroko poolt“, „[n]õu[dis] tungivalt, et Maroko asuks samuti kaasa töötama rahuprotsessis ja lõpetaks Lääne-Sahara territooriumi okupeerimise“, ning „[s]oovita[s] selleks [Polisario rindel], Lääne-Sahara rahva esindajal täiel määral osaleda kõikides Lääne-Sahara küsimuse õiglase, kestva ja lõpliku poliitilise lahenduse püüdlustes kooskõlas [ÜRO] resolutsioonide ja deklaratsioonidega“ ( 152 ).

180. Relvakonflikt Maroko Kuningriigi ja Polisario rinde vahel kestis, kuni 30. augustil 1988 pooled nõustusid põhimõtteliselt nimelt ÜRO peasekretäri lahendusettepanekutega, mis nägid eelkõige ette relvarahu väljakuulutamise ja enesemääramise referendumi korraldamise ÜRO kontrolli all ( 153 ).

181. Sellest alates ei ole täheldatud mingit edasiminekut selles suunas, mis võimaldaks Lääne-Sahara rahval teostada oma õigust enesemääramisele. Nagu ÜRO peasekretär oma viimases aruandes Lääne-Sahara kohta märkis, „[t]ekitavad raskusi [lahenduse leidmisel] peamiselt lahknevused poolte seisukohtades ja selles, kuidas nad tõlgendavad konflikti ajalugu ja sellega seonduvaid dokumente. Maroko on seisukohal, et Lääne-Sahara on juba tema riigi territooriumi osa ja et läbirääkimisi võib pidada ainult tema ettepaneku üle autonoomse staatuse kohta Maroko suveräniteedi all, arvestades seejuures, et Alžeeria peab nendes läbirääkimistes osalema. Polisario rinne väidab, et kuna peaassamblee on määratlenud Lääne-Sahara mitteautonoomse territooriumina, on põliselanikel õigus otsustada oma tuleviku üle referendumil, kus võimalik valik on sõltumatus, et kõiki mis tahes osapoole ettepanekuid ja ideesid tuleb arutada ja et läbirääkimistes peavad osalema ainult Maroko ja tema ise“ ( 154 ).

182. Kõikidest nendest asjaoludest tuleneb, et selle asemel, et Lääne-Sahara rahvas saaks teostada oma õigust enesemääramisele Rahvusvahelise Kohtu antud juhiste järgi nõuandvas arvamuses Lääne-Sahara kohta ( 155 ), on Lääne-Sahara rahvas seni hulga meetmetega, mille tagajärjel Lääne-Sahara territoorium 1976. aastal jagati ning 1976. ja 1979. aastal annekteeriti, ilma jäetud võimalusest teostada seda õigust isegi ÜRO Peaassamblee resolutsioonides 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) ja 3458 A ja B (XXX) ette nähtud tingimustel. Asjaolu, et teatavad meetmed on omistatavad mitmele riigile, ei muuda kuidagi selle rahva enesemääramise õiguse rikkumist ega vähenda selle rikkumise raskusastet.

183. Lisaks, kuigi need resolutsioonid näevad ette, et õigus enesemääramisele eeldab vaba valikut kolme valikuvõimaluse vahel, ( 156 ) sealhulgas sõltumatuse ( 157 ), teise sõltumatu riigiga assotsieerumise ja sõltumatu riigiga integreerimise vahel, nagu ka referendumi korraldamise ( 158 ) (Djemââga konsulteerimise asemel), integreeris Maroko Kuningriik Lääne-Sahara oma territooriumisse jagamise ja annekteerimise teel, konsulteerimata Lääne-Sahara rahvaga ja ilma ÜRO järelevalveta.

184. Selliselt ei ole Maroko kuningale 4. novembril 1975 truudusvande andmine Djemââ presidendi poolt Sahara hõimude nimel ja Djemââ 26. veebruari 1976. aasta koosolek, mida ÜRO ja Hispaania Kuningriik Lääne-Sahara haldusvõimu teostajana ja selle territooriumi ajutise administratsiooni liikmena ei tunnustanud, Lääne-Sahara rahvaga konsulteerimine enesemääramise küsimuses, mis on nõutav ÜRO Peaassamblee resolutsioonidega 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) ja 3458 A ja B (XXX).

185. Eespool öeldust nähtub, et Lääne-Sahara integreeriti Maroko Kuningriiki, ilma et selle territooriumi rahvas oleks vabalt väljendanud oma tahet selles suhtes. Kuna Maroko Kuningriik on kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli sõlminud, võttes aluseks Lääne-Sahara ühepoolse integreerimise oma territooriumiga ja suveräniteedi kinnitamise selle territooriumi üle, on selge, et Lääne-Sahara rahvas ei ole vabalt käsutanud oma loodusvarasid, nagu nõuavad ICESCRi ja ICCPRi ühine artikkel 1, ÜRO Peaassamblee resolutsiooni 1514 (XV) lõige 2 ja Helsingi 1975. aasta lõppakti VII jagu.

186. Seetõttu ei austa vaidlustatud aktidega ette nähtud ja rakendatud Lääne-Saharaga külgnevate vete kalavarude kasutamine selle territooriumi rahva õigust enesemääramisele ( 159 ).

2) Kohustus mitte tunnustada Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele

187. Isegi kui Euroopa Kohus otsustaks, et vaidlustatud aktid iseenesest ei riku Lääne-Sahara rahva õigust enesemääramisele ja et selle õiguse rikkumine ei ole omistatav liidule, vaid ainult Maroko Kuningriigile, ei järgiks vaidlustatud aktid ikkagi liidu kohustust mitte tunnustada Lääne-Sahara rahva enesemääramise õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda ja mitte osutada abi ega olla abiks niisuguse olukorra säilitamisele ( 160 ).

188. Nagu kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli sõnastusest nähtub, hõlmavad need Lääne-Saharat ja sellega külgnevaid vesi nagu leping, mis oleks kohaldatav ainult territooriumile, mida rahvusvaheline üldsus tunnustab Maroko Kuningriigi suveräänse territooriumina.

189. Selles suhtes tuleks kõigepealt rõhutada, et – nagu alaline Rahvusvaheline Kohus on otsustanud – „õigus võtta lepinguga rahvusvahelisi kohustusi on just nimelt riigi suveräänsuse atribuut“ ( 161 ) territooriumi üle, mida on nende võetud kohustustega silmas peetud.

190. See kehtib ka mere kohta sõlmitud rahvusvaheliste lepingute suhtes. Rahvusvahelise Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „õigused merele tulenevad rannikuriigi suveräänsusest maismaale; see põhimõte on kokkuvõttes järgmine: „maa valitseb mere üle“ […]. Seega tuleb rannikuriigi õiguste meres kindlaksmääramiseks lähtepunktiks võtta maismaa territoriaalne olukord“ ( 162 ).

191. Samuti on Rahvusvaheline Kohus sedastanud, et „[o]n kindlalt välja kujunenud, et „[r]iigi õigus […] majandusvööndile põhineb põhimõttel, et maa valitseb mere üle tulenevalt rannikute või rannikufassaadide projekteerumisest“ […]. Nagu kohus seda on väljendanud […], „maa on selle võimu allikas, mida võib riik teostada maa laiendustel merele“ […]“ ( 163 ).

192. Seega kui maa valitseb mere üle, ei ole mingit kahtlust, et – nagu väidab Comader – Maroko Kuningriik sõlmis kalanduslepingu, pidades ennast Lääne-Sahara suveräänseks valitsejaks, kellel on selle territooriumiga külgnevates vetes õigused ja kohustused, mille annab rahvusvaheline õiguse rannikuriigile ( 164 ). Nagu nimelt kuningas Mohammed VI rohelise marsi 39. aastapäeva puhul kuulutas, „ma ütlen ei püüdele muuta selle regionaalkonflikti laadi nüüd dekoloniseerimise asjaks. Tegelikult ei ole Maroko oma Saharas olnud kunagi okupatsioonivõim, vaid haldusvõimu teostaja. Ta teostab pigem oma suveräänsest õigusest oma maale tulenevaid volitusi“ ( 165 ).

193. Seepärast tuleb kõrvale jätta nõukogu ja komisjoni argument, et kuna vaidlustatud aktid puudutavad „vesi, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla“, ei tunnustata nendega mingil viisil Maroko Kuningriigi pretensiooni suveräänsusele Lääne-Sahara territooriumi üle ja suveräänsust või jurisdiktsiooni, mida see riik väidetavalt teostab selle territooriumiga külgnevate vete suhtes.

194. Esiteks on Lääne-Saharale ja sellega külgnevatele vetele kohaldatava rahvusvahelise lepingu läbirääkimine ja sõlmimine Maroko Kuningriigiga iseenesest Lääne-Sahara 1976. ja 1979. aastal toimunud annekteerimise teel Maroko Kuningriigiga integreerimise de jure tunnustamine ( 166 ), mis eeldab tema suveräniteeti selle territooriumi, Lääne-Sahara sisevete ja territoriaalmere üle, nagu ka rahvusvahelise õigusega rannikuriigile antud suveräänsete õiguste ja jurisdiktsiooni territoriaalmerest kaugemal asuvatele merealadele tunnustamist.

195. Tuletan meelde, et Ida-Timori kohtuasjas, milles vastaspoolteks olid Portugali Vabariik (haldusvõimu teostajana, kelle oli Indoneesia Vabariik Ida-Timorist välja tõrjunud) ja Austraalia Commonwealth (kolmanda riigina, kes oli sõlminud Indoneesia Vabariigiga Ida-Timorile kohaldatava rahvusvahelise lepingu), oli Austraalia Commonwealth arvanud, et läbirääkimiste alustamine 1989. aasta lepingu sõlmimiseks Timor Gapi kohta „tähenda[s], et Austraalia tunnustab de jure Ida-Timori integreerimist Indoneesiasse“ ( 167 ).

196. Asjaolu, et territooriumile ja merealadele kohaldatav kalandusleping võib olla suveräänsuse tunnustamise tõend, näitab Lääne-Sahara ajalugu ise. Tuletan siinkohal meelde, et Maroko Kuningriik oli oma suveräniteedi Lääne-Sahara üle tõendiks esitanud rahvusvahelised lepingud, mille ta oli sõlminud mitme riigiga, sealhulgas nimelt Hispaania Kuningriigiga alates 1767. aastast sõlmitud kaubandus- ja kalanduslepingud ( 168 ).

197. Nagu Rahvusvaheline Kohus on otsustanud, on niisuguse territooriumi annekteerimine, mille rahval on õigus enesemääramisele, kui see rahvas ei ole seda õigust veel teostanud, nimetatud õiguse austamise kohustuse rikkumine ( 169 ). Järelikult rikub kolmas isik oma kohustust mitte tunnustada nimetatud õiguse rikkumisest tingitud õigusvastast olukorda, kui ta rahvusvahelise lepingu sõlmimisega tunnustab de jure niisuguse territooriumi annekteerimist.

198. Teiseks ei piisa sõnadest „veed, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla“ selleks, et välistada Maroko Kuningriigi suveräniteedi Lääne-Sahara üle de jure tunnustamine, seda kahel peamisel põhjusel.

199. Esimene on, et kalandusleping ja 2013. aasta protokoll ei ole kohaldatavad mitte ainult Lääne-Saharaga külgnevate vete, vaid ka selle territooriumi suhtes ( 170 ). Selles mõttes ei saa sõnade „veed, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla“ kasutamine välistada Maroko Kuningriigi suveräniteedi Lääne-Sahara territooriumi üle de jure tunnustamist ja seega selle territooriumi rahva enesemääramise õiguse rikkumist.

200. Teine põhjus puudutab kalanduslepingu ja 2013. aasta protokolli kohaldamist Lääne-Saharaga külgnevatele vetele. Vastupidiselt sellele, mida väidab komisjon, ei võimalda väljendus „Maroko jurisdiktsiooni alla kuuluvad veed“ ( 171 ), mis on üle võetud Hispaania Kuningriigi ja Maroko Kuningriigi vahel enne Hispaania Kuningriigi liiduga ühinemist sõlmitud kalanduslepingutest, identifitseerida Lääne-Saharaga külgnevaid vesi, tunnustamata suveräänseid õigusi ja jurisdiktsiooni, mida Maroko Kuningriik väidab, et ta teostab nendele vetele rannikuriigina ( 172 ). Samamoodi nagu põhimõte, et maa valitseb mere üle, eeldab suveräniteedi maa üle tunnustamine suveräänsete õiguste tunnustamist mere üle ja vastupidi.

201. Siinkohal tuleks rõhutada, et Hispaania Kuningriigi ja Maroko Kuningriigi kalanduslepingud sõlmiti enne Montego Bays 10. detsembril 1982 sõlmitud ÜRO mereõiguse konventsiooni ratifitseerimist ( 173 ) (edaspidi „mereõiguse konventsioon“) liidu ( 174 ), selle liikmesriikide ja Maroko Kuningriigi poolt, samas kui käesolevas kohtuasjas kõne all olev kalandusleping allkirjastati ja ratifitseeriti selle konventsiooni kehtivusajal, millest tulenevalt on see „osalisriikide jaoks ülimuslik 29. aprillil 1958. aastal Genfis vastuvõetud mereõiguse konventsioonide suhtes“ ( 175 ).

202. Genfis 29. aprillil 1958 sõlmitud konventsioonis avamere kalapüügi ja elusressursside kaitse kohta ja avamere konventsioonis ei olnud ette nähtud riikide õigust kehtestada majandusvööndit, kuid viimati nimetatud konventsiooni artiklis 2 oli sätestatud, et ükski riik ei või nõuda õigust oma suveräniteedile avamere üle ja et avamere vabadus tähendab kalapüügi vabadust. Lisaks on selle konventsiooni artikli 6 kohaselt avamerelaevad oma lipuriigi ainujurisdiktsiooni all.

203. Seda õiguslikku konteksti, milles oli sõnadel „Maroko jurisdiktsiooni alla kuuluvad veed“ („aguas bajo jurisdiccíon marroqui“) mõte, mitte ainult enam liidu ja Maroko Kuningriigi vahel ei eksisteeri, vaid see asendati mereõiguse konventsiooniga. Lauset „veed, mis kuuluvad Maroko Kuningriigi suveräänsete õiguste või jurisdikts