ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mis puudutab komisjoni vastu suunatud hagi, millega palutakse tühistada Innovatsiooni ja Võrkude Rakendusameti (INEA) poolt hagejale saadetud e‑kirjas väidetavalt sisaldunud otsust lükata tagasi tema projekt Euroopa ühendamise rahastust finantsabi saamiseks, siis Üldkohus rikub õigusnormi, kui ta tunnistab hagi vastuvõetamatuks ja jätab rahuldamata hageja taotluse lugeda tema hagi esitatuks komisjoni otsuse peale, millega kinnitatakse liidu finantsabi saavate projektide nimekiri.

Kuna hageja ei olnud hagi esitamise kuupäeval teadlik komisjoni otsuse olemasolust, millest hagejat hea halduse üldpõhimõtte vastaselt ei teavitatud, ei olnud hagejal võimalik hagis osutada sellele otsusele kui otsusele, millega komisjon lükkas tema projekti tagasi, ja hageja sai õigustatult arvata, et INEA e‑kiri oli teade, millega teda teavitati tema projekti tagasilükkamisest komisjoni poolt. Sellest järeldub, et Üldkohus oleks pidanud käesoleva asja asjaolusid arvestades ja hageja õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele tagamiseks tunnistama, et hagi ese oli nõue tühistada mitte INEA e‑kiri, millele hageja oli Üldkohtule esitatud hagis ekslikult viidanud, vaid komisjoni otsus. See on seda enam nii seetõttu, et hagi oli sõnaselgelt esitatud komisjoni vastu, ja seetõttu, et ainult komisjonil on pädevus võtta vastu tagasilükkav otsus Euroopa ühendamise rahastust makstava toetuse saamiseks kõlblike projektide väljavalimise menetluses.

(vt punktid 68 ja 70–73)
Eelotsuse küsimuse analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 10 ja ELTL artikli 13 seisukohast mõjutada nõukogu 24. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1099/2009 loomade kaitse kohta surmamisel artikli 4 lõike 4 kehtivust koostoimes määruse artikli 2 punktiga k.

Selles kontekstis tuleb tõdeda, et nähes ette kohustuse viia riituslik tapmine läbi määruse nr 853/2004 nõuetele vastavas tegevusloaga tapamajas, on määruse nr 1099/2009 artikli 4 lõike 4 eesmärk koostoimes artikli 2 punktiga k üksnes tehnilisest aspektist korraldada ja reguleerida vabadust tegeleda eelneva uimastuseta tapmisega usulistel põhjustel. Niisugune tehniline reguleerimine aga iseenesest ei piira praktiseerivate moslemite õigust usuvabadusele. Nimelt, esiteks tuleb märkida, et määruse nr 1099/2009 artikli 4 lõike 4 kohaselt koostoimes määruse artikli 2 punktiga k kehtib riitusliku tapmise suhtes nõue järgida samu tehnilisi tingimusi nagu need, mis üldjuhul kehtivad mis tahes loomade tapmise suhtes liidu piires, sõltumata kasutatud meetodist. Teiseks tuleb täpsustada, et niisuguseid tehnilisi tingimusi ette nähes sobitas liidu seadusandja usuriitustega ettekirjutatud eriliste tapmisviiside järgimise kokku nende põhieeskirjade järgimisega, mis on määrustega nr 1099/2009 ja nr 853/2004 kehtestatud loomade heaolu kaitseks nende surmamisel ja kõikide loomset päritolu liha tarbijate tervise kaitseks.

(vt punktid 58–60, 62, 84 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑163/16

Christian Louboutin

ja

Christian Louboutin SAS

versus

Van Haren Schoenen BV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Den Haag)

Eelotsusetaotlus – Kaubamärgid – Kaubamärgi registreerimisest keeldumise või selle kehtetuks tunnistamise absoluutsed põhjused – Tähis, mis koosneb ainult kauba kujust – Mõiste „kuju“ – Värvus – Paiknemine kauba teataval osal – Direktiiv 2008/95/EÜ – Artikkel 2 – Artikli 3 lõike 1 punkti e alapunkt iii

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 12. juuni 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Kaubamärgid – Direktiiv 2008/95 – Suhteline keeldumispõhjus – Tähis, mis koosneb ainult kujust, mis annab kaubale märkimisväärse väärtuse – Kaubamärk, mis koosneb kõrge kontsaga kinga tallal kasutatud värvusest

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/95, artikli 3 lõike 1 punkti e alapunkt ii)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõike 1 punkti e alapunkti iii tuleb tõlgendada nii, et tähis, mille moodustab kõrge kontsaga kinga tallal kasutatud värvus nagu see, millega on tegemist põhikohtuasjas, ei koosne üksnes „kujust“ selle sätte tähenduses.

Nagu Euroopa Komisjon on rõhutanud, tuleb mõistet „kuju“ seoses kaubamärgiõigusega tavaliselt mõista kui joonte või kontuuride kogumit, mis piiritlevad asjaomast kaupa ruumis.

Direktiivist 2008/95, Euroopa Kohtu praktikast ega selle sõna tavapärasest tähendusest ei nähtu, et värvus kui selline võib ruumiliselt piiritlematult olla kuju. Siiski tekib küsimus, kas asjaolu, et teatavat kindlaksmääratud värvust kasutatakse paigutatuna asjaomase kauba konkreetsesse kohta, tähendab, et asjaomane tähis koosneb direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti e alapunkti iii tähenduses kujust.

Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi värvuse piiritlemisel ruumis on kauba või selle osa kujul teatav roll, ei ole siiski alust leida, et tähis koosneb asjaomasest kujust, kui kaubamärgi registreerimise eesmärk ei ole kaitsta seda, vaid teatava värvuse kasutamist paigutatuna asjaomase kauba konkreetsesse kohta.

Igal juhul ei saa tähist, millega on tegemist põhikohtuasjas, käsitada nii, et see koosneb „ainult“ kujust, kui ‐ nagu käesolevas asjas ‐ selle tähise peamine ese on rahvusvaheliselt tunnustatud värvimääratluskoodi abil kindlaks määratud konkreetne värvus.

(vt punktid 21–24, 26 ja 27 ning resolutsioon)
Nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/363/EMÜ, mis käsitleb arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist, muudetud nõukogu 26. jaanuari 1982. aasta direktiiviga 82/76/EMÜ, artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et iga täis- või osalise ajaga eriarsti koolituse eest, mis on alanud 1982. aasta jooksul ja kestab kuni 1990. aastani, tuleb maksta asjakohast tasu nimetatud lisa tähenduses, tingimusel et see koolitus puudutab meditsiinivaldkonda, mis on ühine kõikidele liikmesriikidele või kahele või enamale liikmesriigile ja mida on nimetatud nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/362/EMÜ, mis käsitleb meditsiinialaste diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja sisaldab asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse kasutamise hõlbustamiseks võetavaid meetmeid, artiklites 5 või 7.

Direktiiviga 82/76 muudetud direktiivi 75/363 artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohustus näha ette selle lisa tähenduses asjakohane tasustamine iga täis- või osalise ajaga eriarsti koolituse eest, mis on alanud 1982. aasta jooksul ja kestab kuni 1990. aastani, ei sõltu direktiivi 82/76 ülevõtmise meetmete võtmisest selle liikmesriigi poolt. Liikmesriigi kohus on kohustatud nii enne kui ka pärast direktiivi kehtestatud siseriiklikke õigusnorme kohaldades neid tõlgendama, pidades nii palju kui võimalik silmas direktiivi sõnastust ja eesmärki.

Juhul kui direktiivi 82/76 üle võtvate siseriiklike meetmete puudumise tõttu ei saa selles direktiivis sätestatud tulemust tõlgendamise teel saavutada, võttes arvesse kogu siseriiklikku õigust ja kohaldades seal tunnustatud tõlgendamismeetodeid, on asjaomane liikmesriik liidu õigusest tulenevalt kohustatud hüvitama kahju, mille ta on tekitanud üksikisikutele nimetatud direktiivi üle võtmata jätmisega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas on täidetud kõik Euroopa Kohtu praktikas kehtestatud tingimused, et tekiks liikmesriigi vastutus liidu õiguse alusel.

Selles osas võimaldaks direktiivi 82/76 rakendusmeetmete tagasiulatuv ja täielik kohaldamine heastada selle direktiivi hilise ülevõtmise kahjulikud tagajärjed, tingimusel et see direktiiv on nõuetekohaselt üle võetud. Sellegipoolest on liikmesriigi kohtu ülesanne teha kindlaks, et huvitatud isikutele tekitatud kahju hüvitis on asjakohane. Direktiivi 82/76 rakendusmeetmete tagasiulatuv, korrapärane ja täielik kohaldamine on selleks piisav, välja arvatud juhul, kui huvitatud isikud tõendavad täiendava kahju esinemist, mida nad kandsid seetõttu, et nad ei saanud soovitud ajal selle direktiiviga tagatud rahalisi eeliseid, ning ka see tuleb hüvitada (vt selle kohta 25. veebruari 1999. aasta kohtuotsus, Carbonari jt, C‑131/97, EU:C:1999:98, punkt 53, ja 3. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus, Gozza jt, C‑371/97, EU:C:2000:526, punkt 39).

(vt punktid 50 ja 51 ning resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikleid 63–65 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis seavad kasumist mahaarvamise suhtes, kui see on saadud osaluselt kapitaliühingus, mille juhtkond ja asukoht on kolmandas riigis, rangemad tingimused kui need, mille alusel tehakse mahaarvamisi kasumist, mis on saadud osaluselt riigisisese õiguse alusel asutatud kapitaliühingus, mille suhtes ei kohaldata maksuvabastust.

Euroopa Kohtu praktikast tuleneb esiteks, et piiriülese ja riigisisese olukorra sarnasust tuleb hinnata asjaomaste riigisiseste õigusnormide eesmärgi ning nende reguleerimiseseme ja sisu alusel (2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

Teiseks, et hinnata, kas neist õigusnormidest tulenev erinev kohtlemine kajastab objektiivselt erinevaid olukordi erinevalt, tuleb arvesse võtta ainult vaidlusaluste õigusnormidega kehtestatud asjakohaseid eristuskriteeriume (10. mai 2012. aasta kohtuotsus Santander Asset Management SGIIC jt, C‑338/11–C‑347/11, EU:C:2012:286, punkt 28, ning 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, punkt 49).

Ent liikmesriigi selliste õigusnormide seisukohalt nagu põhikohtuasjas, mis topeltmaksustamise vältimise eesmärgil lubavad ettevõtlusmaksuga maksustatavast summast maha arvata dividendid, mis on saadud osaluselt ühes või mitmes kapitaliühingus, on äriühing, kes saab dividende, mida maksavad residendist äriühingud, sarnases olukorras äriühinguga, kes saab tulu osaluselt mitteresidendist äriühingutes (vt analoogia alusel 12. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punkt 62, ning 10. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, C‑436/08 ja C‑437/08, EU:C:2011:61, punkt 113).

Selles kontekstis tuleb osutada, et selleks, et liikmesriigi õigusnorme saaks pidada pettuste või kuritarvituste vältimiseks kehtestatuks, peab nende konkreetne eesmärk olema takistada tegevust, millega luuakse puhtalt fiktiivseid skeeme, millel puudub majanduslik sisu, kuid mille eesmärk on saada alusetult maksusoodustus (5. juuli 2012. aasta kohtuotsus SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, punkt 40, ning 7. septembri 2017. aasta kohtuotsus Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).

Nii ei saa üldise pettuste või kuritarvituste eeldusega põhjendada meedet, mis piirab aluslepinguga tagatud põhivabaduse teostamist, ja ainuüksi asjaolu, et dividende jaotav äriühing asub kolmandas riigis, ei saa samuti anda alust üldisele eeldusele, et tegemist on maksupettusega (vt selle kohta 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus A, C‑48/11, EU:C:2012:485, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 88, 89, 92, 95, 96, 100 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑554/16

EP Agrarhandel GmbH

versus

Bundesminister für Land-, Forst-, Umwelt und Wasserwirtschaft

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Ühine põllumajanduspoliitika – Määrus (EÜ) nr 73/2009 – Toetuskavad põllumajandustootjatele – Ammlehmatoetus – Artikli 117 teine lõik – Andmete edastamine – Otsus 2001/672/EÜ, muudetud otsusega 2010/300/EL – Suveperioodil veiste viimine mägikarjamaale – Artikli 2 lõige 4 – Karjamaale viimisest teatamise tähtaeg – Väljaarvutamine – Hilinenud teatamine – Toetuskõlblikkus – Tingimus – Saatmise tähtaja arvessevõtmine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 7. juuni 2018. aasta otsus

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem – Veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteem ning veiseliha ja veiselihatoodete märgistamine – Suveperioodil mägipiirkondades karjatatavate veiste liikumine – Asjaomaste veiste loetelu koostamise kohustus – Riigi pädevale asutusele teatamise tähtaeg – Riigisisesed õigusnormid, mis nõuavad alates teatise saamisest pädeva riigiasutuse tegutsemist ettenähtud tähtaja jooksul – Lubamatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1760/2000; komisjoni otsus 2001/672, muudetud otsusega 2010/300, artikli 2 lõige 4)

Komisjoni 20. augusti 2001. aasta otsuse 2001/672/EÜ, millega kehtestatakse erieeskirjad, mida kohaldatakse suveperioodil mägipiirkondades karjatatavate veiste liikumise suhtes, muudetud komisjoni 25. mai 2010. aasta otsusega 2010/300/EL, artikli 2 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt suveperioodil veiste karjamaale viimisest teatamise tähtajast kinnipidamise hindamisel on määrava tähtsusega selle teatise saabumise kuupäev.

Seega ei ole ei määruse nr 1760/2000 ja otsuse 2001/672 konteksti ega eesmärgiga vastuolus see, kui põhikohtuasjas käsitletavat tähtaega mõistetakse kui saatmise tähtaega, mis teatavatel juhtudel toob kaasa selle, et edastatavad andmed saabuvad asjaomase liikmesriigi pädevasse asutusse alles paar päeva pärast kindlaksmääratud tähtaega.

(vt punktid 45, 46 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ, artikli 54 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kogu teave järelevalve all oleva ettevõtja kohta, mille ta on saatnud pädevale asutusele, ning kõik järelevalvetoimikus sisalduvad järelevalveasutuse avaldused, sealhulgas kirjavahetus muude ametiasutustega, ei ole tingimusteta konfidentsiaalne teave, mida selles sättes ette nähtud ametisaladuse hoidmise kohustus seetõttu hõlmaks. See määratlus hõlmab liikmesriikide poolt direktiivis sätestatud ülesannete täitmiseks määratud asutuste valduses olevat teavet, mis esiteks ei ole avalik ja mille avalikustamine võib teiseks kahjustada informatsiooni esitanud füüsilise või juriidilise isiku või kolmanda isiku huve või investeerimisühingute tegevuse kontrollisüsteemi nõuetekohast toimimist, mille liidu seadusandja direktiivi 2004/39 vastuvõtmisega kehtestas.

Oluline on veel rõhutada, et direktiivi 2004/39 artikliga 54 on kehtestatud pädevate asutuste valduses oleva konfidentsiaalse teabe avalikustamise keelu üldpõhimõte ja ammendav loetelu erijuhtudest, mil see üldine keeld erandina teabe edastamist või kasutamist ei takista (vt selle kohta 12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Altmann jt, C‑140/13, EU:C:2014:2362, punktid 34 ja 35). Nimetatud artikli eesmärk ei ole seega anda üldsusele õigust tutvuda pädevate asutuste valduses oleva teabega või reguleerida üksikasjalikult selle õiguse kasutamist, mis on olenevalt olukorrast tunnustatud liikmesriigi õiguses. Lõpetuseks on oluline rõhutada, et kui direktiivi 2004/39 artikli 54 lõike 1 ainus eesmärk on kohustada pädevaid asutusi üldjuhul keelduma selle sätte tähenduses konfidentsiaalse teabe avalikustamisest, võivad liikmesriigid vabalt otsustada laiendada kaitset avalikustamise vastu pädevate asutuste järelevalvetoimiku sisule tervikuna või lubada vastupidi tutvuda pädevate asutuste valduses oleva teabega, mis ei ole selle sätte tähenduses konfidentsiaalne teave.

(vt punktid 38, 39, 44 ja 46 ning resolutsiooni punkt 1)
Seetõttu tuleb tühistada Üldkohtu kohtuotsus, milles tuvastati, et liidu amet on ilmselgelt rikkunud oma hoolsuskohustust, kui ta uuris eelkõige pakkuja kõrvaldamise tõttu hankemenetlusest vastavalt määruse nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artikli 93 lõike 1 punktile e ja määruse nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artiklitele 133a ja 134b, ehkki hageja oli loobunud oma sellekohastest argumentidest Üldkohtus toimunud kohtuistungil. Selles olukorras ei olnud Üldkohtul enam pädevust võtta seisukohta määruse nr 1605/2002 artiklite 93 ja 94 võimaliku rikkumise kohta.

Liidu kohtutes toimuvat menetlust reguleerivatest eeskirjadest, eelkõige Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõikest 1 tuleneb, et põhimõtteliselt määravad kindlaks ja piiritlevad vaidluse pooled, ning liidu kohus ei saa teha otsust ultra petita.

Ehkki määruse nr 1605/2002 mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artiklite 93 ja 94 sätetel, mis puudutavad pakkujate kõrvaldamist hankemenetluselt, on tõesti teatud tähtsus liidu hankemenetlust puudutava õiguse järgimisel, ei vasta nende rikkumine siiski tingimustele, et lugeda neid oluliste menetlusnormide rikkumiseks. Seetõttu ei ole nende artiklite rikkumist käsitlev väide avalikul huvil põhinev väide, mida liidu kohus peab omal algatusel hindama.

Sellega seoses peab hankija poolt esitatud apellatsioonkaebuses liidu kohtu tehtud esimese astme kohtuotsuse peale see hankija selgitama ja tõendama, et pakkumuse tagasilükkamise otsus ei oleks olnud edutu pakkuja suhtes soodsam, kui ei oleks esinenud neid vigu.

Mis puudutab kohustust põhjendada hankemenetluse raames tehtud otsust lükata pakkujate pakkumused tagasi, siis ei nõuta põhimõtteliselt, et tagasi lükatud pakkumuse hinnangus sisalduvale igale negatiivsele või positiivsele kommentaarile omistataks kindel kaal. Sellegipoolest, kui hanget puudutavad dokumendid sisaldavad arvulist osakaalu, mis on seotud kriteeriumide ja alakriteeriumidega, siis nõuab läbipaistvuse põhimõte, et neile kriteeriumidele ja alakriteeriumidele antaks arvuline hinnang.

Siiski on olukord erinev, kui esiteks oli hindamiskomisjon kohaldanud valemit või andnud punktide murdosasid alakriteeriumi või alapunkti kohta ja kui hindamisprotokollis olid spetsiifilised negatiivsed hinnangud selle kohta, mille alusel punkte konkreetselt vähendati, ja kui teiseks ei teavitanud hankija sellest, mitu punkti said – ja kuidas need punktid alakriteeriumide vahel jagunesid – vastavalt edutud ja edukad pakkujad. Nimelt ei täida hankija pakkumustele antud hinnangu tulemuse põhjendamise kohustust tervikuna, kui edututel pakkujatel ei ole võimalik mõista iga selle alakriteeriumi osakaalu hindamisel, st punktide koguarvu kindlaksmääramisel, ega teha kindlaks korrelatsiooni konkreetsete negatiivsete kommentaaride ja punktide koguarvu mõjutanud punktide vähendamiste vahel.

(vt punktid 63 ja 65–67)
Olukorras, kus liidu kodanik on kasutanud oma liikumisvabadust, liikudes liikmesriiki, mille kodanik ta ei ole, ja reaalselt elades seal kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tingimustega, ning on alustanud või tugevdanud sel ajal perekonnaelu samast soost kolmanda riigi kodanikuga, kellega ta on ennast sidunud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult sõlmitud abielu teel, tuleb ELTL artikli 21 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui selle liikmesriigi pädevad asutused, mille kodakondsus on liidu kodanikul, keelduvad andmast selle liikmesriigi territooriumil elamise õigust nimetatud kolmanda riigi kodanikule, põhjendusel et kõnealuse liikmesriigi õiguses ei ole ette nähtud abielu samasooliste isikute vahel.

(vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-590/16

Euroopa Komisjon

versus

Kreeka Vabariik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 2008/118/EÜ – Artikkel 7 – Aktsiisi üldine kord – Naftasaaduste tankimine, mida ei maksustata aktsiisiga – Kreeka ja kolmandate riikide piiril asuvad tanklad – Aktsiisi sissenõutavus – Aktsiisikauba „tarbimisse lubamise“ mõiste – „Aktsiisi peatamise korra alt väljumise“ mõiste

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 8. veebruari 2018. aasta otsus

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Aktsiisimaks – Direktiiv 2008/118 – Aktsiisi sissenõutavus – Aeg ja koht – Naftasaaduste tankimine – Liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad müüa maksuvabalt naftasaadusi selle liikmesriigi ja kolmandate riikide piiril asuvates tanklates – Lubamatus – Kohustuste rikkumine

(Nõukogu direktiiv 2008/118, artikli 7 lõige 1)

Direktiivi 2008/118, mis käsitleb aktsiisi üldist korda, artikli 7 lõikest 1 tulenevaid kohustusi on rikkunud liikmesriik, mis võtab vastu ja jätab kehtima õigusnormid, mis lubavad müüa maksuvabalt naftasaadusi tanklates piiripunktides, mis asuvad kolmandate riikidega piirnevatel aladel.

Selliste naftasaaduste puhul on nimelt tegemist aktsiisikaubaga. Sellise aktsiisikauba väljumisega aktsiisi peatamise korra alt sõidukite tankimise hetkel Kreeka Vabariigis kaasneb selle tarbimisse lubamine. Järelikult muutub aktsiis vastavalt artikli 7 lõikele 1 sissenõutavaks sellel konkreetsel hetkel ning Kreeka õigusnormid, mis lubavad selle kauba tarnimist aktsiisivabalt, on selle sättega vastuolus.

Seda järeldust ei muuda ka aktsiisikaubale pärast aktsiisi peatamise korra alt väljumist eksporditolliprotseduuri kohaldamine. Esiteks, kui sõidukite kütusepaakide täitmine tuleb kvalifitseerida „väljumiseks“ ja järelikult „tarbimisse lubamiseks“ direktiivi 2008/118 artikli 7 tähenduses, ei mõjuta aktsiisi sissenõutavust mingil moel asjaolu, et see kütus suunati hiljem või lausa samal ajal eksporditolliprotseduurile. Teiseks ei vasta vaidlusaluste naftasaaduste müüki puudutavad liikmesriigi õigusnormid direktiivi 2008/118 nõuetele, mis lubavad kas vabastada aktsiisikauba müügi aktsiisiga maksustamisest või eksportida neid kaupu aktsiisi peatamise korra all.

(vt punktid 46, 47, 49, 51, 58 ja resolutsioon)
–

kui hankijal on tõendeid, mis seavad kahtluse alla teatavate pakkujate esitatud pakkumuste autonoomsuse ja sõltumatuse, peab ta vajaduse korral nendelt pakkujatelt täiendavat teavet nõudes kontrollima, kas nende pakkumused on tegelikult autonoomsed ja sõltumatud. Kui selgub, et need pakkumused ei ole autonoomsed ega sõltumatud, on direktiivi 2004/18 artikliga 2 vastuolus hankelepingu sõlmimine niisuguse pakkumuse esitanud pakkujatega.