ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 168 ja artikli 173 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et esiteks, isegi kui selliste vallasasjade liisingutehingutega, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas, seotud üldkulud ei kajastu mitte asja valduse üleandmisel kliendi poolt tasumisele kuuluvas summas ehk tehingu maksustatavas osas, vaid tehingu „finantseerimise“ osa kohaselt tasumisele kuuluva intressi summas ehk tehingu maksuvabas osas, tuleb neid üldkulusid käibemaksuga maksustamise eesmärgil sellest hoolimata pidada müügihinna moodustavaks komponendiks, ja et teiseks ei või liikmesriigid kohaldada jaotamismeetodit, mis ei võta arvesse kõnealuse asja algset väärtust selle tarnimisel, kui see meetod ei taga täpsemat jaotamist kui see, mis tuleneb käibel põhineva jaotusmeetodi kohaldamisest.

Iga liikmesriik, kes otsustab lubada maksukohustuslasel käibemaks maha arvata kõikide kaupade ja teenuste või neist osa kasutamise alusel või kohustada teda seda tegema, peab seega tagama, et mahaarvamisõiguse arvutamise meetod võimaldab teha võimalikult täpselt kindlaks selle käibemaksu osa, mis on seotud tehingutega, mis annavad mahaarvamisõiguse. Nimelt nõuab neutraalse maksustamise põhimõte, mis on ühise käibemaksusüsteemi lahutamatu osa, et mahaarvatava osa arvutamise meetod peegeldaks objektiivselt seda osa segakasutuses kaupade ja teenuste ostmisel tehtud tegelikest kulutustest, mida saab seostada tehingutega, mis annavad mahaarvamisõiguse (vt selle kohta 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Banco Mais, C‑183/13, EU:C:2014:2056, punktid 30 ja 31).

Selle kohta on Euroopa Kohus siiski täpsustanud, et valitud meetod ei pea tingimata olema võimalikult täpne, vaid et – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 51 – see peab võimaldama tagada käibel põhineva jaotuspõhimõtte kasutamisest saadud tulemusest täpsema tulemuse (vt selle kohta 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Wolfgang und Dr Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, punkt 33). Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, punkt 33).

Täpsemalt, võttes arvesse mahaarvamisõiguse põhimõttelist tähtsust, millele on tähelepanu juhitud käesoleva kohtuotsuse punktis 39, siis juhul, kui mahaarvatava osa arvutusmeetod ei arvesta üldkulude ühe osa tegelikku ja märkimisväärset kasutamist mahaarvamisõiguse andvates tehingutes, ei peegelda selline arvutusmeetod objektiivselt seda osa segakasutuses kaupade ja teenuste ostmisel tehtud tegelikest kulutustest, mida saab nende tehingutega seostada. Järelikult ei taga selline arvutusmeetod täpsemat jaotamist kui see, mis tuleneb käibel põhineva jaotusmeetodi kohaldamisest.

(vt punktid 52, 53, 57 ja 59 ning resolutsioon)
Pürotehniliste toodete vaba liikumise põhimõtet, nagu on muu hulgas sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta direktiivi 2007/23/EÜ pürotehniliste toodete turule laskmise kohta artikli 6 lõikes 2, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis keelavad tarbijatel omandada või kasutada ning müüa tarbijatele ilutulestikutooteid, mille pürotehniliste ainete sisaldus on üle 1 kg, juhul kui need õigusnormid on avaliku korra ja julgeoleku tagamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on põhihuvide kaitsmiseks vajalik – asjaolu, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 88, on pürotehnilised tooted oma olemuselt ohtlikud, mis võivad eelkõige toodete puhul, mis sisaldavad üle 1 kg pürotehnilisi aineid, kujutada endast ohtu isikute turvalisusele. Ta märkis samuti õigesti, et need tooted võivad oma olemuselt ja olenevalt asjaoludest, mil neid kasutatakse, häirida avalikku korda. Seega nõue, et üle 1 kg pürotehnilisi aineid sisaldavate pürotehniliste toodete müümiseks eraõiguslikele isikule peab sellel isikul olema luba, võib ära hoida rünnakud avaliku korra ja julgeoleku vastu, kuna asjaomased riigisisesed õigusnormid võimaldavad kontrollida ning vajaduse korral piirata pürotehniliste ainete kogust, mis on isiku käsutuses. Seetõttu näib, et asjaomased riigisisesed õigusnormid on avaliku korra ja julgeoleku kaitsmiseks sobivad.

Pealegi, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 97 märkis, ei näi vähem piiravad meetmed – näiteks teatavat kogust pürotehnilisi aineid sisaldavate toodete ostujärgne registreerimine – olevat Belgia valitsuse viidatud põhihuvide kaitsmiseks sama tõhusad. Niisugune nõue võimaldab küll teha kindlaks pürotehniliste ainete koguse, mille tarbija omandas, kuid sellega ei saa mõjutada ostetavat kogust ega seega võidelda tõhusalt asjasse puutuvate põhihuvide rikkumiste vastu. Järelikult ei tundu, et asjaomased riigisisesed õigusnormid läheksid kaugemale sellest, mis on avaliku korra ja julgeoleku kaitsmiseks vajalik.

(vt punktid 59, 60, 64 ja 65 ning resolutsiooni punkt 1)
Mis tahes kahju, mille hüvitamist ELTL artikli 340 teise lõigu alusel liidu lepinguvälise vastutuse menetluses taotletakse, peab olema tegelik ja kindel, mida peab tõendama vastava nõude esitanud isik. Viimati nimetatu peab esitama veenvad tõendid nii väidetava kahju olemasolu kui ka ulatuse kohta.

Seoses väidetava varalise kahjuga, mis seisneb kohtukuludes ja advokaaditasudes, mis maksti kaebemenetluses, mis algatati liikmesriigi ametiasutuse otsuse peale keelata meditsiiniseadme turuleviimine, kuna komisjon ei võtnud seisukohta direktiivi 93/42 meditsiiniseadmete kohta artikli 8 lõike 2 alusel, olgu märgitud, et kuigi vastab tõele, et kahju ulatuse kindlaksmääramisel võib esineda teatud erisusi, mis on eeskätt seotud asjaoluga, et kaebemenetlus ei olnud veel hagiavalduse esitamise kuupäeval lõppenud, ei saa see võtta apellandilt igasugust tõendamiskohustust väidetava kahju osas. Nimelt lasub tal seda laadi varalise kahju puhul kohustus esitada tõendid nii selle kahju esinemise kui ka andmete kohta, millele tugineb kahjule antud hinnang, sest seda ei saa anda lihtsalt õiglusest lähtudes. Niisiis ei piisa sellest, et apellant viitab üksnes neile kohtukuludele ja advokaaditasudele, mis kanti kaebemenetluses, ilma et nende ulatus oleks kuidagi kindlaks tehtud arvutuste või hinnangute teel.

(vt punktid 147 ja 151–153)
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, koostoimes võrdväärsuse põhimõttega, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused riigisisesed normid, nagu põhikohtuasjas kõne all olevad, mis ei luba tarbijakaitseühendusel üht tarbijat puudutavas maksekäsu kiirmenetluses tarbija huvides menetlusse astuda ja esitada maksekäsule vastulauset, kui tarbija ise ei ole maksekäsku vaidlustanud, juhul kui nendes riigisisestes normides on kehtestatud tarbijakaitseühenduste menetlusse astumisele liidu õigusel rajanevates vaidlustes ebasoodsamad tingimused kui üksnes riigisisesel õigusel rajanevates vaidlustes niisuguse ühenduse suhtes kehtivad menetlusse astumise tingimused; viimast tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Direktiivi 93/13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, mis – nähes tarbija suhtes maksekäsu tegemise staadiumis ette müüja või teenuse osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduvate tingimuste ebaõigluse kontrolli – ühelt poolt annavad kohtuametnikule, kes ei ole kohtunik, pädevuse teha maksekäsk, ja teiselt poolt näevad ette, et tähtaeg, mille jooksul vastulause esitada tuleb, on piiratud viieteistkümne päevaga ning et vastulause peab olema sisuliselt põhistatud; vastuolu esineb juhul, kui niisugune omal algatusel kontroll ei ole ette nähtud maksekäsu täitmise staadiumis, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Asjaolu, et riigisiseste õigusnormidega antakse maksekäsu tegemise pädevus ametnikule, kes ei ole kohtunik, ei kahjusta direktiivi 93/13 soovitud toime säilitamist, kui kohtulik kontroll ebaõiglaste tingimuste puudumise üle lepingus on ette nähtud kas maksekäsu täitmise staadiumis või vastulause esitamise korral.

Nagu sai aga märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 46, tagab see, et niisugune kontroll on võimalik ainult vastulause staadiumis, direktiivi 93/13 soovitud toime vaid siis, kui tarbijaid ei heidutata niisugust vastulauset esitamast.

Põhikohtuasjas on riigisisestes õigusnormides nähtud ette ainult 15-päevane tähtaeg, mille jooksul tarbija võib esitada maksekäsule vastulause; samuti on neis normides nõutud, et vastulause oleks sisuliselt põhistatud.

Seega esineb selliste õigusnormide puhul arvestatav risk, et asjasse puutuv tarbija ei esita vastulauset, mis on nõutud selleks, et kõnealuse lepingus sisalduvate tingimuste omal algatusel kontrolli teostaks kohtunik.

(vt punktid 50–54 ja resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 1 lõiget 3 koostoimes nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta artikli 2 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 2003/88 kohaldamisalasse ei kuulu hooldusvanema tegevus, mis avalik-õigusliku asutusega sõlmitud lepingu kohaselt seisneb selles, et hooldusvanem võtab lapse oma koju ja osaks enda perest ning hoolitseb pidevalt lapse harmoonilise arengu ja kasvatamise eest.

Oma perekondliku olukorra tõttu eriti haavatavate laste püsiv ja pikaajaline lõimimine hooldusvanema koju ja perekonda on sobiv meede, et tagada lapse parimad huvid, nagu neid on tunnustatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 24.

Neil asjaoludel läheks see, kui hooldusvanematele tuleks regulaarselt võimaldada lahusolemist nende hoole alla antud lapsest pärast teatud arvu töötunde või sellistel ajavahemikel nagu iganädalased puhkepäevad või põhipuhkus, mida üldiselt peetakse parimaks ajaks pereelu arendamiseks, otsesesse vastuollu Rumeenia ametiasutuste taotletud eesmärgiga: lõimida hooldusvanema hoole alla antud laps püsivalt ja pikaajaliselt hooldusvanema koju ja perekonda.

Hooldusvanemate iganädalase tööaja piiramine direktiivi 2003/88 artikli 6 kohaselt ja tööandja kohustamine võimaldama direktiivi artiklite 5 ja 7 kohaselt hooldusvanematele iganädalasi puhkepäevi ja põhipuhkust, mille jooksul nad oleksid vabastatud oma tegevusest ja nende hoole alla antud lapse eest hoolitsemisest, ei oleks järelikult ühitatav selle tegevuse eripäraga, mis eeldab, et hooldusvanem võtab tema hoole alla antud lapse püsivalt ja pikaajaliselt oma koju ja perekonda.

Veel on vaja lisada, et harta artikli 31 lõikega 2 igale töötajale tagatud õigust igapäevastele ja -nädalastele puhkeaegadele ja tasustatud põhipuhkusele võib piirata üksnes juhul, kui järgitakse harta artikli 52 lõikes 1 ette nähtud rangeid tingimusi ja eelkõige asjaomase õiguse põhiolemust (vt selle kohta 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Bauer ja Willmeroth, C-569/16 ja C-570/16, EU:C:2018:871, punkt 59, ning 6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C-684/16, EU:C:2018:874, punkt 54).

Selline hooldusvanemate õiguse igapäevastele ja -nädalastele puhkeaegadele ja tasustatud põhipuhkusele piiramine seadusega järgib nimetatud õiguse põhiolemust. Lisaks on see vajalik, et saavutada liidu tunnustatud üldise huvi eesmärk kaitsta lapse huve, mida on tunnustatud harta artiklis 24, nii nagu see eesmärk on sõnastatud Rumeenia õigusnormides, ning millele vastab hooldusvanema kohustus tagada tema hoole alla antud lapse püsiv lõimimine oma koju ja perekonda ning lapse harmooniline areng ja tema hooldamine.

(vt punktid 71, 72, 74, 83, 86, 88 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-59/17

Château du Grand Bois SCI

versus

Etablissement national des produits de l’agriculture ja de la mer (FranceAgriMer)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Põllumajandus – Veiniturg – Määrus (EÜ) nr 555/2008 – Viinamarjaistanduste ümberkorraldamise ja muutmise toetus – Etteteatamata kohapealne kontroll – Kontrolli teostavate ametiisikute volitused – Ametiisikute võimalus siseneda põllumajandusettevõtte maa-alale, saamata selleks ettevõtja nõusolekut

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Ümberkorraldus- ja muutmistoetused veinisektoris – Veinisektori kontrollimine – Etteteatamata kohapealne kontroll – Kontrolli teostavate ametiisikute volitused – Õigus siseneda põllumajandusettevõtte maa-alale, saamata selleks ettevõtja nõusolekut – Puudumine

(Komisjoni määrus nr 555/2008, põhjendused 72 ja 73; artiklid 76, 78, 81 ja artikli 83 punkt a)

Komisjoni 27. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 555/2008, milles sätestatakse veinituru ühist korraldust käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 479/2008 üksikasjalikud rakenduseeskirjad veinisektoris seoses toetusprogrammide, kolmandate riikidega kauplemise, tootmisvõimsuse ja kontrollidega, artikleid 76, 78 ja 81 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba kohapealset kontrolli teostavatel ametiisikutel siseneda põllumajandusettevõtte maa-alale, olemata saanud selleks ettevõtja nõusolekut.

Selles osas nähtub põhjendustest 72 ja 73, et liikmesriigid peavad tagama veinisektori kontrollimise eest vastutavate asutuste töö tõhususe, võttes vajalikud meetmed, et tagada pädevate asutuste töötajatele piisavad uurimisvolitused liidu veinisektori eeskirjade järgimise tagamiseks. Ühtlasi on kohtujurist oma ettepaneku punktis 43 esile toonud, et määruse artikli 83, mis käsitleb kontrolli teostavate ametiisikute volitusi, punktis a on täpsustatud, et iga liikmesriik peab tagama, et sellised ametiisikud pääsevad viinamarjaistandustesse ja muudesse kohtadesse ning seadmete juurde, kuhu neil on vaja pääseda oma ülesannete täitmiseks, nõudmata siiski, et see võiks toimuda ilma ettevõtja nõusolekuta.

Sellest järeldub, et määrus nr 555/2008 jätab liikmesriikide ülesandeks reguleerida oma riigisisese õigusega kontrolli teostavatele ametiisikutele antavaid volitusi ja suurt osa teostatava kontrolli läbiviimise üksikasju, kaasa arvatud need, mis puudutavad pääsu kontrollitavatesse kohtadesse.

Seega tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 555/2008 sätetega ei ole antud luba siseneda ettevõtja maa-alale ilma tema nõusolekuta.

(vt punktid 25–27 ja 33 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑249/17

Ryanair Ltd

versus

The Revenue Commissioners

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa))

Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Mõiste „maksukohustuslane“ – Valdusettevõtja – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kulud nõustamisteenustele, mida kasutati seoses osaluse omandamisega teises äriühingus – Omandava ettevõtja kavatsus osutada ülevõetavale äriühingule juhtimisteenuseid – Selliste teenuste osutamise puudumine – Õigus maha arvata käibemaks, mis on arvestatud kasutatud teenustelt

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 17. oktoobri 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksukohustuslane – Majandustegevus – Mõiste – Ettevalmistav majandustegevus – Äriühingu kavatsus omandada kogu osalus teises äriühingus, et teostada majandustegevust – Hõlmamine – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Kulud nõustamisteenustele, mida kasutati seoses osaluse omandamisega – Mahaarvamisõigus – Kavandatud majandustegevuse ellu viimata jäämine – Mõju puudumine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artiklid 4 ja 17)

Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikleid 4 ja 17 tuleb tõlgendada nii, et need annavad sellisele äriühingule nagu põhikohtuasjas, mis kavatseb omandada kogu osaluse teises äriühingus, et teostada majandustegevust, mis seisneb viimasele käibemaksuga maksustatavate juhtimisteenuste osutamises, õiguse arvata sisendkäibemaksuna maha ülevõtupakkumise raames kasutatud nõustamisteenustele tehtud kuludelt tasutud käibemaksu täies ulatuses ka siis, kui seda majandustegevust lõpuks ellu ei viidud, kui need kulud on tekkinud ainult seoses kavandatava majandustegevusega.

(vt punkt 32 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑471/17

Kreyenhop & Kluge GmbH & Co. KG

versus

Hauptzollamt Hannover

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

Eelotsusetaotlus – Tolliliit ja ühine tollitariifistik – Tariifi- ja statistikanomenklatuur – Kaupade klassifitseerimine – Frititud kiirnuudlid – Alamrubriik 19023010

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 6. septembri 2018. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Frititud kiirnuudlid – Klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 19023010 – Kriteeriumid – Mõiste „kuivatatud“ pastatooted

(Nõukogu määrus nr 2658/87, muudetud määrusega nr 927/2012, I lisa)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas asuva kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 19023010 komisjoni 9. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärusest (EL) nr 927/2012 tulenevas versioonis tuleb tõlgendada nii, et selle alamrubriiki 19023010 kuuluvad sellised kiirnuudliroad nagu põhikohtuasjas, mis koosnevad peamiselt eelnevalt kuumtöödeldud ja frititud nuudliplokist.

Sellega seoses tuleb märkida, et mõistet „kuivatatud“, mida on kasutatud KNi alamrubriigis 19023010, ei ole defineeritud. Mõiste „kuivatatud“, nagu seda on kasutatud KNi alamrubriigis 19023010, on mineviku kesksõna tegusõnast „kuivatama“, mis tähendab eelkõige „kuivaks muutma“ või „kuivaks saama“. Võttes seega arvesse, et pastatoodete valmistamine hõlmab igal juhul kõigepealt vedeliku kasutamist, siis pastatooteid, millest nende valmistamise lõpuks on niiskus kuivaks muutmise eesmärgil ekstraheeritud, saab üldreeglina käsitada kuivatatud pastatoodetena. Samas ei ole selles osas määrav protseduur, kuidas kuivaks muutmiseni jõutakse. Kuna tootmisprotsessi lõpus pakendatakse nuudlid kuivana, siis tuleb neid seetõttu käsitada „kuivatatud“ pastatoodetena KNi alamrubriigi 19023010 tähenduses.

(vt punktid 38, 40–42, 47 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑528/17

Milan Božičevič Ježovnik

versus

Republika Slovenija

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vrhovno sodišče)

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 143 lõike 1 punkt d – Impordi käibemaksuvabastus – Import, millele järgneb ühendusesisene tarne – Maksupettuse oht – Importiva ja tarniva maksukohustuslase heausksus – Hindamine – Importiva ja tarniva maksukohustuslase hoolsuskohustus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 25. oktoobri 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused – Impordi maksuvabastus – Import, millele järgneb ühendusesisene tarne – Pädevate ametiasutuste eelkontroll – Maksuvabastuse luba, mis on antud pärast eelkontrolli teostamist, tuginedes importiva ja tarniva maksukohustuslase esitatud tõenditele – Hilisem kontroll, milles tuvastatakse, et maksuvabastuse sisulised tingimused ei ole täidetud – Maksukohustuslase kohustus tasuda maksu tagantjärele – Puudumine – Tingimus – Maksukohustuslase heausksus ja hoolsuskohustuse järgimine – Liikmesriigi kohtu poolt teostatav kontroll

(Nõukogu direktiiv 2006/112, muudetud direktiiviga 2009/69, artikli 143 lõike 1 punkt d)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, mida on muudetud nõukogu 25. juuni 2009. aasta direktiiviga 2009/69/EÜ, artikli 143 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus importiv ja tarniv maksukohustuslane on saanud impordi käibemaksuvabastuse loa alusel, mille pädev tolliasutus talle pärast eelkontrolli teostamist andis, tuginedes maksukohustuslase esitatud tõenditele, ei ole ta kohustatud tagantjärele käibemaksu tasuma, kui hilisema kontrolli käigus ilmneb, et maksuvabastuse sisulised tingimused ei olnud täidetud, välja arvatud juhul, kui objektiivsete tõendite alusel on tuvastatud, et kõnealune maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et põhikohtuasjas käsitletavatele imporditehingutele järgnenud tarned on seotud soetaja poolt toime pandud pettusega, ja et ta ei võtnud kõiki tema võimuses olnud mõistlikke meetmeid selle pettuse vältimiseks; see on asjaolu, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 49 ja resolutsioon)
Sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuulub niisugune hagi nagu actio pauliana, millega lepingust tuleneva nõudeõiguse omaja palub tunnistada tema suhtes kehtetuks tema õigusi väidetavalt kahjustava toimingu, millega tema võlgnik võõrandas kinnisasja kolmandale isikule, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 7 punkti 1 alapunktis a ette nähtud rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirja kohaldamisalasse.

Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et valikulise kohtualluvuse eeskirja kohaldamine eeldab, et olemas on õiguslik kohustus, mille isik on endale vabatahtlikult teise isiku ees võtnud ja millel põhineb hageja nõue (vt selle kohta 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, punkt 51; 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, punkt 33, ning 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus ERGO Insurance ja Gjensidige Baltic, C‑359/14 ja C‑475/14, EU:C:2016:40, punkt 44).

Actio pauliana alus on võlausaldaja isiklik nõudeõigus oma võlgniku vastu ja selle eesmärk on kaitsta pandiõigust, mis võlausaldajal võib olla võlgniku vara suhtes (10. jaanuari 1990. aasta kohtuotsus Reichert ja Kockler, C‑115/88, EU:C:1990:3, punkt 12, ning 26. märtsi 1992. aasta kohtuotsus Reichert ja Kockler, C‑261/90, EU:C:1992:149, punkt 17). Kõnealune hagi kaitseb seega võlausaldaja huve eelkõige eesmärgiga pöörata võlgniku kohustused hiljem täitmisele (26. märtsi 1992. aasta kohtuotsus Reichert ja Kockler, C‑261/90, EU:C:1992:149, punkt 28).

Kõnealuse hagiga soovib võlausaldaja nimelt selle tuvastamist, et võlgniku poolt kolmandale isikule vara võõrandamisega kahjustati võlausaldaja huve, mis tulenevad siduvast lepingust ja vastavad tema võlgniku vabatahtlikult võetud kohustustele. Hagi alus on peamiselt asjaolu, et võlgnik ei täitnud võlausaldaja ees võetud kohustusi.

Seega tuleb kostja alalisel elukohal põhinevale kohtualluvusele lisada määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunktis a lubatud kohtualluvus, kuivõrd see – arvestades võlausaldaja ja võlgniku vaheliste suhete lepingulist laadi – vastab nii õiguskindluse kui ka ettenähtavuse ja nõuetekohase õigusemõistmise nõuetele.

(vt punktid 39–41, 43, 44 ja 49 ning resolutsioon)