KOHTUJURISTI ETTEPANEK

F. G. JACOBS

esitatud 14. aprillil 2005( )

Kohtuasi C‑276/03 P

Scott SA

versus

komisjon





1. Käesolevas Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu otsuse( ) peale esitatud apellatsioonkaebuses on põhiline küsimus selles, mida kujutab endast aegumistähtaja kulgemise katkemine riigiabiga seotud menetluses vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 [nüüd EÜ artikkel 88] kohaldamiseks, artiklile 15.( )

2. Täpsemalt, kas kõnealuse tähtaja kulgemise võib katkestada komisjoni teabenõue riigi ametiasutustele, kes on andnud abi ettevõtjale, kui see ettevõtja ei ole teabenõudest teadlik?

3. Selle küsimuse taust on riigiabi, millest pole teatatud, saaja seisukohtade erinevus komisjoni sellist abi puudutava uurimise suhtes.

Asjakohased õigusnormid

4. EÜ artikliga 88 on ette nähtud, et komisjonile teatatakse kõikidest ettevõtjatele antava riigiabi meetmetest ning komisjon kontrollib neid meetmeid. Artikli 88 lõikes 2 on sätestatud, et pärast seda, kui asjassepuutuvatele isikutele on antud võimalus esitada oma märkused, võib komisjon sõltuvalt oma seisukohast nõuda, et liikmesriik peab säärase abi lõpetama või seda muutma.

5. Määrus nr 659/1999 võeti vastu selleks, et läbipaistvuse ja õiguskindluse suurendamiseks kodifitseerida komisjoni poolt EÜ artikli 88 kohaldamiseks välja töötatud ja kehtestatud järjepidev praktika.( ) See määrus jõustus 16. aprillil 1999.

6. Kõnealuse määruse artiklid 2−9 käsitlevad abist teatamise korda. Artikli 4 lõikes 4 on sätestatud, et kui komisjonil on pärast esialgset uurimist kahtlusi selle suhtes, kas abimeede sobib ühisturuga kokku, tuleb tal algatada ametlik uurimismenetlus. See menetlus, mida reguleerivad artiklid 6 ja 7, näeb liikmesriikidele ja teistele huvitatud pooltele ette kohustuse esitada oma märkusi. Artikli 7 lõikes 5 on sätestatud, et kui komisjon leiab, et abi ei sobi ühisturuga kokku, teeb ta „negatiivse otsuse”.

7. Artiklid 10−15 käsitlevad menetlust ebaseadusliku – see tähendab käesolevas kontekstis teatamata – abi suhtes. Artikli 10 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud, et kui komisjoni käsutuses on ükskõik millisest allikast saadud teave väidetava ebaseadusliku abi kohta, kontrollib ta seda teavet viivitamata. Vajaduse korral taotleb komisjon teavet kõnealuselt liikmesriigilt. Asjakohastel puhkudel algatatakse mainitud kontrollimise põhjal kooskõlas artikli 13 lõikega 1 ametlik uurimismenetlus, mida reguleerivad artiklid 6 ja 7.

8. Kui komisjon teeb nendel asjaoludel negatiivse otsuse, peab ta artikli 14 kohaselt nõudma, et liikmesriik saaks abisaajalt abi tagasi.

9. Artiklis 15 on sätestatud:

„1. Komisjonil on õigus abi tagasi nõuda[( )] kümne aasta jooksul.

2. Tähtaja kulg algab päevast, mil abisaajale antakse ebaseaduslikku abi kas individuaalse abina või abikava raames. Igasugune komisjonipoolne või komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolne ebaseadusliku abiga seotud tegevus katkestab nimetatud tähtaja kulgemise. Katkenud aegumistähtaja kulg algab iga kord uuesti. Tähtaja kulg peatub ajaks, mil komisjoni otsus on arutusel Euroopa Ühenduste Kohtus.

3. Abi, mille suhtes aegumistähtaeg on möödunud, loetakse olemasolevaks abiks.”

10. Artikliga 15 ette nähtud tähtaeg ei olnud varasema praktika osa, mis kodifitseeriti määrusse.( ) Sellepärast märgitakse preambulis:( ) „õiguskindluse tagamiseks on vaja ebaseadusliku abi suhtes kehtestada 10‑aastane aegumistähtaeg, pärast selle möödumist ei tohi tagastamist nõuda”.

Asjaolud ja menetluse taust

11. Scott SA (kuni 1987. aasta novembrini „Bouton Bouchard Scott SA”; edaspidi „Scott”) on paberist majapidamis- ja hügieenitooteid valmistav äriühing, mille asukoht on Prantsusmaal.

12. Orléans’i linn ja Loiret’ departemang müüsid 31. augustil 1987 sõlmitud lepinguga Scottile soodustingimustel 48‑hektarise maa-ala La Saussaye tööstuspiirkonnas (edaspidi „kõnealune abi”).

13. Pärast detsembris 1996 esitatud kaebust palus komisjon 17. jaanuari 1997. aasta kirjas Prantsuse ametivõimudelt lisateavet. Järgnes kirjavahetus.

14. Komisjon otsustas oma 20. mai 1998. aasta otsusega algatada EÜ artikli 88 lõikega 2 ette nähtud menetluse. Oma 10. juuli 1998. aasta kirjas teatas ta sellest otsusest Prantsuse ametivõimudele.

15. Teistele huvitatud pooltele teatati kõnealusest otsusest 30. septembril 1998, avaldades viimati mainitud kirja Euroopa Ühenduste Teatajas.( ) Samal päeval teavitasid Prantsuse ametivõimud Scotti ka telefoni teel.

16. Määrus nr 659/1999 jõustus 16. aprillil 1999.

17. Komisjon võttis 12. juulil 2000 vastu otsuse 2002/14/EÜ( ) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), millega tunnistati kõnealune abi ühisturuga kokkusobimatuks ja nõuti selle tagastamist.

18. Vaidlustatud otsuses( ) asus komisjon seisukohale, et mis tahes meetmete võtmine ebaseadusliku abi suhtes katkestab aegumistähtaja kulgemise vastavalt määruse nr 659/1999 artiklile 15. Kõnealune abi anti 31. augustil 1987. Komisjoni esimene meede oli 16. jaanuaril( ) 1997 esitatud ametlik teabenõue Prantsuse ametivõimudele. Sellepärast katkes 10‑aastane aegumistähtaeg enneaegselt.

19. Komisjon lükkas tagasi Scotti argumendi, et kõnealuse aegumistähtaja eesmärk on kaitsta abi saajat ning seetõttu katkeb see ainult siis, kui abi saajat on uurimisest teavitatud.

20. Peale selle asus komisjon oma otsuses seisukohale, et küsimus, kes aegumistähtajast lõpuks kasu saab, seisab eraldi sellest, kuidas kõnealust aegumistähtaega arvutatakse. Määruse nr 659/1999 artiklis 15 ei viidata kolmandatele isikutele, vaid selles piirdutakse komisjoni ja liikmesriigi vaheliste suhetega. Komisjon ei ole kohustatud andma teavet kolmandatele isikutele, kellel ei ole konkreetseid õigusi artikli 15 alusel. Menetlustes riigiabi suhtes on kolmandatel isikutel ainult protsessiõigused, mis tulenevad EÜ artikli 88 lõikest 2. Määruse nr 659/1999 artiklis 15 viidatakse abi saajale üksnes selleks, et määrata aegumistähtaja kulgemise alguskuupäev – „päev, mil abisaajale antakse ebaseaduslikku abi”.

21. Lisaks peab abi saaja kontrollima, kas antud abist teatati. Kui sellest ei teatatud ja kui seda heaks ei kiidetud, siis õiguskindlus puudub.

Vaidlustatud kohtuotsus

22. Scott esitas 30. novembril 2000 Esimese Astme Kohtule hagi, taotledes vaidlustatud otsuse tühistamist selles osas, milles nõuti kõnealuse abi tagastamist.

23. Muu hulgas väitis Scott, et komisjon on rikkunud määruse nr 659/1999 artiklit 15, leides, et kõnealuses artiklis käsitletava aegumistähtaja kulgemise katkestas 17. jaanuari 1997. aasta teabenõue, millest Scottile ei teatatud.

24. Komisjon kinnitas vaidlustatud otsuses rakendatud lähenemisviisi, kuid esitas ka alternatiivse väite, et aegumistähtaeg polnud kohaldatav, sest otsus algatada ametlik uurimine võeti vastu 20. mail 1998, enne määruse nr 659/1999 jõustumist.

25. Esimese Astme Kohus tegi 10. aprillil 2003 otsuse selles osas, mis puudutas määruse nr 659/1999 artikli 15 väidetavat rikkumist.

26. Punktides 51−54 uuris ta kõnealuse sätte kohaldatavust, märkides, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale kohaldatakse menetlusnorme üldjuhul kõikide nende jõustumise ajal pooleli olevate menetluste suhtes; et artikkel 15 ei sisalda üleminekusätteid seoses selle kohaldamisega ratione temporis; ning et vaidlustatud otsuses on selgelt näha, et komisjon luges määruse nr 659/1999 kohaldatavaks.

27. Punktides 56 ja 57 jõudis ta seisukohale, et ehkki kõnealune määrus ei olnud kohaldatav 31. augustil 1987, kui kõnealune abi anti, ning seega ei saanud artiklis 15 käsitletav aegumistähtaeg tol ajal hakata kulgema, tuleb seda kuupäeva siiski käsitleda kui tähtaja algust, kui artiklit 15 kohaldatakse 12. juulil 2000 olemas olnud asjaolude suhtes. Sel juhul tuleb ka kõnealuse perioodi sündmusi hinnata selle määruse põhjal.

28. Punktides 58−62 esitas Esimese Astme Kohus järgmise põhjenduskäigu:

„58. Mis puudutab hageja argumenti, et komisjoni poolt jaanuarist kuni augustini 1997 vastu võetud meetmete mõjul ei saanud aegumistähtaeg määruse nr 659/1999 artikli 15 kohaldamisel katkeda selle alusel, et hageja ei olnud tol ajal nendest meetmetest teadlik, soovib Esimese Astme Kohus märkida, et artikliga 15 seati sisse ühtne aegumistähtaeg seoses abi tagastamisega ning see tähtaeg kehtib ühtviisi nii asjaomase liikmesriigi kui ka kolmandate isikute suhtes.

59. Selles suhtes leiab EÜ artikliga 88 ette nähtud menetlus aset eelkõige komisjoni ja asjaomaste liikmesriikide vahel, samas kui asjaomastel isikutel, sealhulgas abi saajatel, on õigus teada saada hoiatustest ja saada võimalus oma argumentide esitamiseks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 323/82: Intermills v. komisjon, EKL 1984, lk 3809, punktid 16 ja 17). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutavad huvitatud pooled endast sisuliselt komisjoni “infoallikaid” EÜ artikli 88 lõike 2 alusel algatatud haldusmenetluses (Esimese Astme Kohtu 22. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑266/94: Skibsværftsforeningen jt v. komisjon, EKL 1996, lk II‑1399, punkt 256, ning 25. juuni 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑371/94 ja T‑394/94: British Airways jt ning British Midland Airways v. komisjon, EKL 1998, lk II‑2405, punkt 59). Komisjon ei ole kohustatud hoiatama võimalikke huvitatud isikuid, sealhulgas abi saajat, meetmete eest, mida komisjon võtab ebaseadusliku abi suhtes enne haldusmenetluse algatamist.

60. Siit järeldub, et pelgalt see, et hageja ei olnud teadlik komisjoni poolt Prantsuse ametivõimudele alates 17. jaanuarist 1997 esitatud teabenõuetest […], ei tähenda nagu puuduks neil teabenõuetel õiguslik mõju hageja suhtes. Sellest tulenevalt kujutab komisjoni poolt enne haldusmenetluse algatamist ja lisateabe nõudmist Prantsuse ametivõimudelt saadetud 17. jaanuari 1997. aasta kiri endast määruse nr 659/1999 artikli 15 kohaselt meedet, mis katkestas 10‑aastase aegumistähtaja kulgemise, isegi kui hageja ei olnud tol ajal sellisest kirjavahetusest teadlik.

61. Veel tuleks arvesse võtta, et komisjonile ei teatatud kõnealusest abist. Väljakujunenud kohtupraktika järgi, kui erandjuhud välja arvata, ei saa abi saajal olla õiguspärast ootust abi andmise nõuetekohasuse suhtes, kui abi ei ole antud vastavalt EÜ artiklile 88 (Euroopa Kohtu 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑5/89: komisjon v. Saksamaa, EKL 1990, lk I‑3437, punkt 14, ning 14. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑169/95: Hispaania v. komisjon, EKL 1997, lk I‑135, punkt 51). Hoolas ettevõtja peaks harilikult suutma tagada selle, et kõnealusest korrast on kinni peetud.

62. Lõpetuseks tuleks tähele panna, et enne 16. aprilli 1999 ei olnud ühenduse seadusandja määranud ühtegi aegumistähtaega seoses komisjoni meetmetega riigiabi suhtes, millest ei olnud teatatud. Siit järeldub, et enne mainitud kuupäeva ei saanud hagejal olla õiguspärast ootust ega õiguskindlust seoses 1987. aastal antud, teatamata jäetud abiga. Seega ei ole eespool punktides 50−57 esitatud tõlgendusel määruse nr 659/1999 artikli 15 kohta ega selle kohaldamisel komisjoni poolt 17. jaanuaril 1997 võetud meetme suhtes sellist toimet, mis jätaks hageja ilma õiguskindlusest või mis tahes õiguspärasest ootusest, mis võis tekkida kõnealuse abi andmisele järgnenud 10 aasta jooksul.”

29. Sellepärast jättis Esimese Astme Kohus hagi rahuldamata määruse nr 659/1999 artikli 15 rikkumisel põhinevas osas ning jätkas menetlust ülejäänud osas – see tähendab niivõrd, kui see oli seotud vaidlustatud otsuses käsitletud muu abiga ja muude väidetavate alustega selle tühistamiseks. Kõnealune menetlus peatati 6. veebruaril 2004 kuni kohtuotsuse tegemiseni käesoleva apellatsioonkaebuse alusel.

Apellatsioonkaebus

30. Oma apellatsioonkaebuses palub Scott, et Euroopa Kohus tühistaks vaidlustatud otsuse osas, milles nõutakse kõnealuse abi tagastamist ning mõistaks kohtukulud mõlemas astmes välja komisjonilt. Komisjon palub, et Euroopa Kohus jätaks apellatsioonkaebuse rahuldamata, ning märgib, et igal juhul on Esimese Astme Kohtus jätnud käsitlemata palju küsimusi.

31. Peaasjalikult seisneb erimeelsus selles, et Scotti väite kohaselt on aegumistähtaja eesmärk kaitsta abisaajate õiguslikku olukorda, samas kui komisjon väidab, et nii määruse nr 659/1999 tekstist kui ka kontekstist nähtub, et selles käsitletava menetluse eesmärk on reguleerida suhteid komisjoni ja liikmesriikide vahel, mitte kaitsta abisaajaid.

32. Täpsemalt esitab Scott – mööndes, et apellatsioonkaebus käsitleb ühtainust küsimust („kas aegumistähtaja kulgemise võib katkestada meede, isegi kui abisaaja ei ole sellest teadlik”) – rohkesti argumente, mis on rühmitatud kuude rühma. Need märkused võib lühidalt kokku võtta järgmiselt.

33. Esiteks väidab Scott, et Esimese Astme Kohus on kohaldanud määruse nr 659/1999 artikli 15 uusi sätteid ekslikult nii, nagu puuduks neid varasem haldusmenetluste läbiviimise alane kohtupraktika, ning eriti on Esimese Astme Kohus ekslikult puudutavad abisaajaid kui pelgalt „infoallikaid” ja eiranud seda, et artikli 15 konkreetne eesmärk oli sisse seada aegumistähtaeg, millega tagatakse abi saajale õiguskindlus.

34. Komisjon vastab, et selle väitega ei näidata täpselt ära ühtegi väidetavat õiguslikku eksimust. Igal juhul on Esimese Astme Kohus kõnealust määrust kui sellist õigesti tõlgendanud ning õigesti arvesse võtnud senist kohtupraktikat. Määruse nr 659/1999 artikkel 15 ega ükski muu selle määruse säte ega ka riigiabi käsitlevad nõuded üldiselt ei käsitle ettevõtjate suhtes sanktsioonide rakendamist ega ettevõtjate õiguste kaitset. Lisaks ei käsitletud vaidlustatud kohtuotsuses abi saajaid kui „pelgalt infoallikaid”, vaid rõhutati senist ja jätkuvalt asjakohast kohtupraktikat selle kohta, et abi saajatel on „sisuliselt” selline funktsioon.

35. Teiseks väidab Scott, et Esimese Astme Kohus asus ekslikult seisukohale, et kuivõrd komisjon ei ole kohustatud hoiatama abi saajat meetme eest, mida ta võtab abi suhtes enne artikli 88 lõikes 2 nimetatud selgituste küsimise teate avaldamist, võib selline meede, millest abi saaja teadlik ei ole, katkestada aegumistähtaja kulgemise abi saaja suhtes.

36. Komisjon väidab vastu, et Esimese Astme Kohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 esitatud järelduse, et abi saajale teadmata sündmus võiks katkestada aegumistähtaja kulgemise, mitte lihtsalt punkti 59 viimasest lausest, milles viidatakse, et komisjonil puudub kohustus hoiatada abi saajat seoses oma teabenõudega, vaid kõikidest vähemalt kogu kõnealuses punktis esitatud kaalutlustest riigiabi süsteemi kohta.

37. Kolmandaks on Scott arvamusel, et Esimese Astme Kohus eksis oma seisukohas, et artikliga 15 loodi üksainus aegumistähtaeg, mis kehtib samamoodi nii asjaomase liikmesriigi kui ka kolmandate isikute suhtes, või vähemalt seisukohas, et sellisest põhimõttest tulenevalt oli selles suhtes määrav liikmesriigi, mitte abisaaja teadmine.

38. Komisjon kinnitab, et on üksainus aegumistähtaeg, mis katkeb kõikide huvitatud poolte suhtes ühel ja samal ajal. Kõik komisjoni meetmed, millele on viidatud määruses nr 659/1999, on adresseeritud liikmesriikidele ning sel põhjusel katkestavad sellised meetmed aegumistähtaja kõikide puhul.

39. Neljandaks väidab Scott, et Esimese Astme Kohus pidas ekslikult asjakohaseks seda, et Scottil ei saanud olla õiguspärast ootust selle suhtes, et algselt oli abi andmine seaduslik; artikli 15 eesmärk on hoopis võimaldada õiguskindlust 10 aasta pärast juhtudel, mil abi on antud ebaseaduslikult.

40. Komisjon on arvamusel, et isegi kui viide õiguspärasele ootusele ei oleks asjakohane, ei oleks selle olemasolu vaidlustatava otsuse tühistamise põhjus. Igal juhul ei saa õiguskindlus tekkida enne, kui seda võimaldav õigusnorm on vastu võetud ja jõustatud.

41. Viiendaks kaebab Scott, et Esimese Astme Kohus jättis arvestamata tema argumendi artikli 15 sõnastuse kohta. Artikkel 15 viitab „komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolsele […] tegevusele” kui sündmusele, mis katkestab aegumistähtaja kulgemise. Seda viidet on võimalik mõista ainult siis, kui kõnealune tähtaeg ei katke komisjoni nõudmise enda tõttu.

42. Komisjon põhjendab seda viidet näiteks võimalusega, et üks komisjoni nõudmine võib viia liikmesriigi mitme meetme võtmiseni seoses eri üksikute abidega, mida antakse teatava perioodi jooksul ellu viidava abikava alusel.

43. Kuuendaks väidab Scott, et Esimese Astme Kohus on ekslikult pidanud asjakohaseks seda, et Scottil ei saanud olla õiguskindlust enne aegumist käsitleva õigusnormi kehtestamist 16. aprillil 1999; selline lähenemisviis ei ole kooskõlas kinnitusega, et määrust nr 659/1999 kohaldati asjaolude suhtes selliselt, nagu neid käsitleti vaidlustatud otsuses.

44. Komisjon märgib veel kord, et õiguskindlus ei saa tekkida enne, kui seda võimaldav õigusnorm on jõustunud.

Hinnang

Esialgsed märkused

45. Vaidlustatud otsuses tugines komisjon lähenemisviisile, et kohtuasja asjaolude suhtes tuleb kohaldada määruse nr 659/1999 artikliga 15 ette nähtud aegumistähtaega.

46. Ilmselgetel põhjustel ei ole Scott seda vaidlustanud. Esimese astme kohtumenetluses muutis komisjon mõneti oma seisukohta, kuid ei seadnud küsimärgi alla artikli 15 kohaldatavust olukorra suhtes, kus enne määruse jõustumist on abi andmisest möödas 10 aastat.

47. Siiski kaalus Esimese Astme Kohus seda küsimust, enne kui asus läbi vaatama aegumistähtaja kulgemise katkemisega seotud argumente. On selge, et kui aegumistähtaeg polnud kohaldatav, oleks asjakohatu kaaluda, kas selle kulgemine katkes või mitte. Esimese Astme Kohus otsustas, et aegumistähtaeg on kohaldatav, ning tegi seepeale järeldused, mis on vaidlustatud käesolevas apellatsioonkaebuses.

48. Võib küsida, kas see oli ka tegelikult õige lähenemisviis. Ehkki üldine tees, et menetlusnormid kohalduvad kõikide menetluste suhtes, mis on nende jõustumise ajal pooleli, on kahtlemata õige, esineb – nagu nähtub mitmest käesolevas kohtuasjas esitatud argumentatsioonist – tõsiseid kontseptuaalseid ja praktilisi raskusi aset leidnud sündmuste hindamisel selliste normide järgi, mida ei olnud nende sündmuste ajal olemaski – ja eriti on see nii siis, kui tekivad küsimused seoses õiguskindlusega, millel on keskne tähtsus vaidlusaluse aegumistähtaja suhtes.

49. Artikli 15 kohaldatavus kõnealuse kohtuasja asjaolude suhtes ei ole siiski käesoleva apellatsioonimenetluse ese. Sellepärast piirdun oma hinnangus vaidlustatud kohtuasja nende osadega, mis on vaidlustatud.

Apellatsioonimenetluse ese

50. Nagu mõlemad pooled tunnistavad, seisneb käesolev kohtuasi ühes küsimuses ning mitmesugused argumendid puudutavad selle küsimuse eri tahke. Apellatsioonimenetluse kontekstis on tõenäoliselt eelistatav sõnastada see küsimus pisut rangemalt, kui seda tegi Scott, seega:

„Kas Esimese Astme Kohtul oli õigus, kui ta järeldas, et aegumistähtaja kulgemise võib katkestada komisjoni poolt liikmesriigile esitatud teabenõue, mis puudutab kõnealust abi, isegi kui selle abi saaja ei olnud teabenõudest teadlik; ning kas selle järelduse aluseks olnud põhjenduskäik oli õige?”

51. Seda küsimust kaaludes jääb Scott eriarvamusele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58−62 esitatud paljude aspektide suhtes. Scotti argumendid on rühmitatud kuude rühma, milles ei järgita kõnealuste punktide järjestust, kuid mis sisaldavad arvukalt tekstisiseseid viiteid. Minu arvates on kõige lihtsam käsitleda neid samas järjekorras nagu vaidlustatud kohtuotsuses.

Üksainus aegumistähtaeg

52. Esimene küsimus, milles Scott jääb eriarvamusele, on punktis 58 sisalduv väide, et „artikliga 15 kehtestati ühtne aegumistähtaeg seoses abi tagastamisega ning see tähtaeg kehtib ühtviisi nii asjaomase liikmesriigi kui ka kolmandate isikute suhtes”.

53. Selleks et toetada oma vastuväidet, mille kohaselt „ühenduse õiguses tunnistatakse, et erinevate huvidega poolte suhtes võidakse kohaldada erinevaid aegumistähtaegu”, osutab Scott kohtujurist J. Gand’i ettepanekule kohtuasjas ACF Chemiefarma v. komisjon( ) näitamaks – seoses kohtujuristi ettepanekuga, et minevikus toimunud konkurentsieeskirjade rikkumise trahvide kehtestamiseks komisjonile antavate volituste suhtes peaks kehtima aegumistähtaeg, mis on tuletatud ühest liikmesriikide õigussüsteemides tunnustatud üldpõhimõttest –, et „aegumistähtaja kulgemine võib katkeda eri kuupäevadel, mil igale ettevõtjale anti uurimise käigus luba”.

54. Arvan siiski, et seda seisukohta ei saa käsitleda kui ühenduse õiguse usaldusväärset esitamist Scotti pakutavas tähenduses. Kritiseerimata kuidagi kohtujurist J. Gandi põhjenduskäiku, märgiksin, et igal juhul ei läinud Euroopa Kohus kõnealuses kohtuasjas kaasa tema ettepanekuga aegumistähtaja kohta, ning ta ise märkis, et tema seisukoht seoses eri aegumistähtaegadega eri ettevõtjatele tooks kaasa „kahetsusväärse” ja „kummalise” tagajärje, mille puhul ühe vaidlusaluse rikkumise suhtes trahvi kehtestamine oleks aegunud kolmest asjaomasest ettevõtjast kahe suhtes, kuid mitte kolmanda suhtes, ning järeldas: „Siiski, kuivõrd Euroopa Kohtul on täielik pädevus, on ta kahtlemata volitatud määrama iga ettevõtja suhtes trahvi vastavalt ettevõtja vastutusele, jättes arvestamata selle puhtjuhusliku anomaalia.” Tõepoolest ei omistanud kohtujurist sellele anomaaliale mingit tähendust, sest ta soovitas kõigi kolme ettevõtja puhul kindlasummalist trahvi vähendamist. Lõpuks tuleb meeles pidada, et ühelt poolt konkurentsieeskirjade rikkumise ja trahvide suhtes ning teiselt poolt riigiabi suhtes võivad kehtida erinevad kaalutlused.

55. Mis puudutab konkurentsieeskirjade rikkumist, siis aegumistähtaeg kehtestati tegelikult hiljem määrusega nr 2988/74 ( ) ning Scott tugineb muu hulgas kõnealuse määruse artiklitele 2 ja 3, milles on sätestatud:

„Artikkel 2

Menetluste aegumise katkemine

1. Komisjoni või komisjoni nõudel toimuv mõne liikmesriigi mis tahes tegevus, mille eesmärgiks on eeskirjade rikkumise esialgne uurimine või rikkumist käsitlevad menetlused, katkestavad menetluste aegumistähtaja kulgemise. Aegumistähtaja kulgemine katkeb kuupäevast, mil vähemalt ühele rikkumises osalenud ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele sellisest tegevusest teatatakse.

Aegumistähtaja kulgemise katkestavad eelkõige järgmised asjaolud:

a) komisjoni või liikmesriigi pädevate ametiasutuste poolt komisjoni taotlusel esitatud kirjalikud infonõuded või komisjoni otsus, milles nõutakse vajalikku infot;

b) komisjoni või mis tahes liikmesriigi pädeva ametiasutuse poolt komisjoni taotlusel ametnikele antud kirjalikud load uurimistegevuseks või uurimist nõudev komisjoni otsus;

c) menetluse alustamine komisjoni poolt;

d) komisjoni vastuväidetest teatamine.

2. Aegumistähtaja kulgemine katkeb kõikide eeskirjarikkumises osalenud ettevõtjate ja ettevõtjate ühenduste suhtes.

3. Katkenud aegumistähtaja kulgemine algab uuesti. Aegumistähtaeg möödub hiljemalt päeval, mil kahekordse aegumistähtajaga võrdne ajavahemik lõpeb, ilma et komisjon oleks määranud trahvi või sanktsiooni; kõnesolev tähtaeg pikeneb vastavalt artiklile 3 peatunud aegumistähtajaga võrdse ajavahemiku võrra.

Artikkel 3

Menetluste aegumise peatumine

Menetluste aegumistähtaja kulgemine peatub komisjoni otsuse Euroopa Ühenduste Kohtus läbivaatamise ajaks.”

56. Lähtudes artikli 2 lõike 1 teises lauses ja artikli 2 lõikes 2 sisalduvatest konkreetsetest viidetest ühekordsele aegumistähtajale, mille kulgemine katkeb ühtviisi kõikide asjaomaste ettevõtjate suhtes, väidab Scott vastu, et selliste viidete puudumine määruse nr 659/1999 artiklis 15, mis on muidu vägagi samalaadse sõnastusega, peab tähendama seda, et viimati mainitud sättes võivad katkestused kehtida eri isikute suhtes erinevalt.

57. Ma ei arva siiski, et Scott saaks nendest erinevatest sõnastustest tuletada selle järelduse, mida ta soovib. Kui aegumistähtaeg kehtestatakse õiguskindluse huvides – mida võiks vaadelda kui mitmeti objektiivset vastandit õiguspärase ootuse mõistele, mis on subjektiivsem –, peab alati kindlalt kehtima eeldus, et see tähtaeg toimib ühetaoliselt erga omnes. See, kui niisugust eeldust ühel juhul otseselt väljendatakse, ei saa muuta seda kehtetuks teistel juhtudel, mil see jääb kaudselt tuletatavaks. Lisaks, kui võrdlusest määrusega nr 2988/74 saaks korrektselt tuletada selliseid a contrario argumente, ei saaks määrusega nr 659/1999 ette nähtud aegumistähtaega vaidlusaluse abi suhtes üldse rakendada, sest viimati osutatud määrus ei sisalda selgesõnalist sätet, mis oleks võrreldav määruse nr 2988/74 artikliga 7, kus on märgitud: „Käesolevat määrust kohaldatakse ka enne selle jõustumist toimunud eeskirjarikkumiste suhtes.”

58. Menetlusloogikas on tõepoolest väga veenvaid põhjusi, mis välistavad võimaluse, et aegumistähtaeg katkeb küll liikmesriigi suhtes, kuid kulgeb täielikult edasi abi saaja suhtes. On absurdne kujutleda, et ühenduse õiguse kohaselt võiks komisjon sellisel juhul nõuda abi tagasinõudmist, liikmesriik aga ei saaks seda nõuet täita – ometi ei tundu sellisel eeldusel võimalik ükski teistsugune tulemus.

59. Sellepärast ei näe ma põhjust eemalduda artikli 15 sõnastusest, milles osutatakse eranditult „aegumistähtajale” ainsuses, ega sellele sõnastusele midagi lisada ega ka kõnealuse sätte eesmärgiks olnud õiguskindluse määra vähendada, mis aga tingimata juhtuks siis, kui see tähtaeg võiks lõppeda eri isikute jaoks eri aegadel. Scotti selleteemalistes argumentides, artikli 15 sõnastuses ega määruse nr 659/1999 eesmärkides ei ole midagi sellist, mis seaks kahtluse alla vaidlustatud kohtuasja punktis 58 tehtud järelduse, et kõikide asjaomaste isikute suhtes kehtib ühtviisi üks tähtaeg.

60. Scott väidab peaasjalikult – ja teeb seda sõltumata sellest, kas on olemas üksainus aegumistähtaeg või mitu eraldi aegumistähtaega –, et abi saaja suhtes – ning üheainsa aegumistähtaja korral ka liikmesriigi suhtes – ei saa aegumistähtaja kulgemist katkestada sündmus, millest ei ole abi saajale teatatud. Sellepärast jääb Scott eriarvamusele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59 ja 60 tehtud vastupidise järelduse suhtes, esitades selle kohta rea konkreetseid argumente.

Varasema kohtupraktika kohaldamine uute õigusnormide suhtes

61. Oma otsuse punktis 59 viitas Esimese Astme Kohus kohtupraktikale, mis pärineb varasemast kui 1999. aastast. Scott väidab, et määrusega nr 659/1999 loodud süsteem on mitmes suhtes – eriti aegumistähtaja kehtestamise poolest – uus ning seda ei tule tõlgendada varasemat praktikat käsitlevat kohtupraktikat arvesse võttes.

62. Selles suhtes viitab Scott minu ettepanekule kohtuasjas Austria v. komisjon( ) – tegu oli kohtuasjaga, milles vaidlusalune menetlus oli lõpetatud enne määruse nr 659/1999 jõustumist ja mis seega puudutas ainult varasemat õiguslikku olukorda –, kus ma märkisin, et kõnealune uus süsteem „tekitab mõneti uudse ja teistsuguse tasakaalu ühenduse, liikmesriikide ja teiste huvitatud poolte vahel”.

63. See on tõesti tõsi, ent järeldus, mille ma selle põhjal tegin, ei seisnenud mitte selles, et varasem kohtupraktika ei ole enam asjakohane, vaid selles, et kui määrusega nr 659/1999 kehtestati uus kord, ei saa sellele tugineda varasemate teguviiside selgitamiseks, ning oleks ohtlik käsitleda ühtegi selle üksikut sätet teistest eraldi ja väita, et nendega on kodifitseeritud varasem õiguslik olukord.

64. Tegelikult on selge, et määrusega nr 659/1999 ei rajatud täiesti uut riigiabi seire raamistikku, vaid suuremalt jaolt kodifitseeriti ja selgitati siduva õigusakti kujul varasema õiguslik raamistik. Sel määral on ilmne, et varasem kohtupraktika jääb asjakohaseks. Ka siis, kui varasemasse raamistikku lisatakse uuendusi, võib õigustatult viidata kõnealusele kohtupraktikale just sel põhjusel, et uuendusi tuleb tõlgendada kontekstis, millesse need on lisatud.

65. Kohtupraktika, millele Esimese Astme Kohus oma otsuse punktis 59 viitas, oli seotud EÜ artikli 88 lõike 2 tõlgendamisega. Kuigi asutamislepingu sätte kohaldamist käsitlevad hilisemad õigusaktid võivad teatavatel asjaoludel asendada või muuta asjakohatuks varasema kohtupraktika selle sätte suhtes, tuleb eeldada, et nii ei juhtu, välja arvatud juhul, kui seda on võimalik konkreetselt tõendada.

66. Minu arvates ei ole Scott tõendanud, et määrus nr 659/1999 on uuenduslik sel määral, et tõrjuda kõrvale kohtupraktika, millele viitas Esimese Astme Kohus, või Esimese Astme Kohtu poolt selle kohtupraktika põhjal tehtud järeldused. Järgmiseks käsitlen järgemööda Scotti vastuväiteid.

Abi saaja kaitsmine

67. Scotti keskne vastuväide seisneb selles, et määruse nr 659/1999 või vähemalt paljude selle sätete ja eriti artikliga 15 ette nähtud aegumistähtaja eesmärk on kaitsta abi saajat; see on oluline rõhuasetuse muudatus, mis eeldab tõlgendamiseks kasutatava lähenemisviisi muutmist.

68. Minu meelest ei leia see vastuväide määruse teksti lugemisel kinnitust. Tegelikult on silmatorkav, et tekstis käsitletakse täielikus kooskõlas Esimese Astme Kohtu poolt viidatud väljakujunenud kohtupraktikaga menetlust valdavalt kui komisjoni ja liikmesriikide vahelist asja.

69. Artikli 1 punktis h on „huvitatud pool” määratletud kui „mis tahes liikmesriik, isik, ettevõtja või ettevõtjate ühendus, kelle huve võib abi andmine mõjutada, eriti abi saaja, konkureerivad ettevõtjad ja ametiliidud”. Abi saaja on üks mitme huvitatud poole seast ja teda ei ole erikäsitluseks eraldi esile tõstetud.

70. Huvitatud poolte õigustele on viidatud preambuli põhjendustes 8, 9 ja 21, kuid ainult seoses ametliku menetluse käigus seisukohtade esitamisega ja seoses kõnealuses menetluses tehtud otsuste teatavaks tegemisega huvitatud pooltele (põhjenduses 21 on siiski konkreetselt märgitud: „järgides samal ajal põhimõtet, et riigiabiga seotud otsused on suunatud kõnealusele liikmesriigile”). Põhjenduses 14, mis käsitleb aegumistähtaega, viidatakse lihtsalt õiguskindlusele. Põhjenduses 16 on märgitud, et „on asjakohane määratleda kõik võimalused, mis kolmandal isikul on, kaitstes oma huve riigiabiga seotud menetlustes”, mis viitab sellele, et kehtestamistingimused sisaldavad ammendavat regulatsiooni nende asjaolude suhtes, mille puhul selliseid huve tuleb arvestada.( )

71. Nendes kehtestamistingimustes on huvitatud pooli mainitud esmakordselt artiklis 6 („Ametlik uurimismenetlus”) seoses nende õigusega esitada märkusi, kui ametlik menetlus on algatatud, ja taotleda, et nende andmeid asjaomasele liikmesriigile ei avaldataks – on selge, et see võimalus abi saajat ei puuduta.

72. Preambulis ega kehtestamistingimustes pole ühtegi viidet muude poolte kui asjaomase liikmesriigi olukorrale algetapil enne ametliku menetluse algatamist – ning käesolevas kohtuasjas on küsimus just selles etapis.

73. Muidu reguleerib huvitatud poolte õigusi ainult artikkel 20. Selles on sätestatud:

„1. Vastavalt artiklile 6 võib iga huvitatud pool esitada märkusi komisjoni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kohta. Igale huvitatud poolele, kes on selliseid märkusi esitanud, ja igale individuaalabi saajale saadetakse koopia otsusest, mis komisjon teeb vastavalt artiklile 7.

2. Iga huvitatud pool võib komisjonile teatada väidetavast ebaseaduslikust abist ja abi kuritarvitamisest. Kui komisjon leiab, et kasutada oleva teabe alusel ei ole seisukoha võtmine selles küsimuses piisavalt põhjendatud, teatab ta sellest huvitatud poolele. Kui komisjon teeb otsuse küsimuse kohta, millega esitatud teave on seotud, saadab ta otsuse koopia huvitatud poolele.

3. Kõik huvitatud pooled võivad taotluse korral saada koopia igast vastavalt artiklitele 4 ja 7, artikli 10 lõikele 3 ja artiklile 11 tehtud otsusest.”

74. Ma ei leia selles midagi, mis annaks tunnistust süstemaatilisest soovist kaitsta abisaajate huve. Ainuüksi asjaolu, et huvitatud poolte õigusi käsitletakse nii väikeses ulatuses kui ainult ühe artikli kontekstis, on märkimisväärne, kui kõrvutada see igal pool mujal kõnealuses määruses sisalduvate viidetega komisjoni ja liikmesriikide volitustele ja kohustustele ning nendevahelistele suhetele ja teabevahetusele. Lisaks nähtub sama seaduspärasus selgesti ka EÜ artikli 88 sõnastusest.

75. Muud kõnealuses määruses sisalduvad viited abi saajale on puhtalt faktilised ja nendes ei viidata tema õiguste kaitsele.

76. Eriti on see nii artiklis 15, kus abi saajale viidatakse ainult aegumistähtaja alguse määramiseks. Teisisõnu on selle sõnastus neutraalne, mida võibki eeldada sättest, mille eesmärk on tagada õiguskindlus kõigile.

77. Scott väidab siiski, et aegumistähtaja eesmärk peab olema abi saaja huvide kaitse, sest sisuliselt on see ainuke huvi, mida on vaja kaitsta 10 aasta möödudes abi andmisest, ja ainuke huvi, mille suhtes tähtaja möödumine tegelikult kasulik on. Pärast 10 aasta möödumist abi andmisest ei ole harilikult abi tagasinõudmine kahjulik liikmesriigile, kes selle andis, kuid on alati kahjulik abi saajale.

78. Olenemata sellest, et abi tagasisaamine isegi 10 aasta pärast võib olla vastuolus nende huvidega, mis on liikmesriigil – kes ei ole eeldanud millegi tagasinõudmist, kuid tõenäoliselt ei soovi näha ettevõtet, majandussektorit või geograafilist piirkonda, millele ta abi andis, ohustatud seisundis –, ja olenemata sellest, et konkurendi või muu huvitatud poole huvi abi tagasisaamise vastu võib olla sama suur kui abi saaja huvi seda abi mitte tagastada, põhineb see argument siiski ­– minu arvates valel – eeldusel, et aegumistähtaja eesmärk peab olema teatava poole huvide kaitsmine.

79. Vastupidi, nagu määrusest selgelt nähtub ning ka Scott ise mujal oma märkustes rõhutab, on eesmärk luua õiguskindlus. See eesmärk on erapooletu ja objektiivne, mitte erapoolik ega subjektiivne.

80. Kõnealuse ­– üheainsa – aegumistähtaja möödumine muudab õiguslikku olukorda mitte ainult abi saaja ja liikmesriigi jaoks, vaid ka komisjoni ja kõikide teiste „huvitatud poolte” hulka kuulujate jaoks, kes on laiahaardeliselt, kuid mitte ammendavalt määratletud määruse nr 659/1999 artikli 1 punktis h.( ) Mitte ainult asjaomane liikmesriik ja abi saaja, vaid ka komisjon, teised liikmesriigid, samas majandusharus tegutsevad konkurendid ning kohalikud või piirkondlikud ametivõimud, kes on saanud kasu või kahju kõnealuse abi andmisest, võivad olla kindlad, et sellest hetkest edaspidi tuleb kõnealust abi käsitleda kui olemasolevat abi.

81. Just selle taustal tuleks käsitleda Scotti argumenti, et enne kui katkestaval sündmusel saab olla mingit mõju, tuleb sellest abi saajale teatada.

82. Juba oma olemuselt avaldavad ajalised piirid ja tähtajad otseselt või kaudselt mõju mitme poole õiguslikule seisundile. Tähtaja kulgemist käivitavate või katkestavate sündmuste täpset aega ei pruugita tingimata automaatselt ja viivitamata neile kõikidele teatada. Seevastu on vajalik, et selline sündmus oleks hõlpsasti tuvastatav ja objektiivselt tõestatav.

83. Sellise sündmuse nagu komisjoni teabenõue liikmesriigile, mis võib küll esialgu olla teada ainult nendele kahele poolele, saab iga muu huvitatud pool tuvastada, tehes päringu sõltuvalt oma diskreetsushuvist kas komisjonile või liikmesriigile. Selle olemasolu saab tõendada ka objektiivselt, vähemalt sel juhul, kui see on esitatud kirjalikult. (Muidugi, kui seda ei ole võimalik objektiivselt tõestada, ei saa sellele üldse tugineda.)

84. On tõsi, et käesoleval juhul ei saanud üheltki poolelt eeldada, et ta oleks pidanud tegema asjakohasel ajal päringu aegumistähtaja võimaliku katkemise kohta, sest regulatsioon, millega aegumistähtaeg kehtestati ja katkestavad sündmused ette nähti, võeti vastu alles umbes kaks aastat pärast seda. Sellest hoolimata ei saa niisugune iseärasus, mis paratamatult tuleneb aegumistähtaja kohaldumisest sündmuste suhtes, mis leidsid aset enne selle jõustumist, mõjutada seda, kuidas kõnealust määrust tuleb tõlgendada.( )

„[...] või komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolne ebaseadusliku abiga seotud tegevus”

85. Scott esitas ka olulise argumendi, mis põhineb artikli 15 sõnastusel. Meenutagem, et kõnealuse artikli kohaselt katkestab aegumistähtaja kulgemise „[i]gasugune komisjonipoolne või komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolne ebaseadusliku abiga seotud tegevus”. Scott jõuab järeldusele, et kui aegumistähtaja katkestab liikmesriigi poolt komisjoni nõudmisel võetud meede, tuleb eeldada, et nõudmisest üksi selleks ei piisa.

86. Kõnesolev sõnastus annaks kindlasti kinnitust Scotti vastuväitele, kui leiduks ka teisi samasuunalisi viiteid – mida, nagu olen märkinud, minu meelest ei leidu. Ent isegi ilma selliste viideteta on kõnealuse sõnastuse arvessevõtmine Scotti poolt esile tõstetud põhjustel hämmeldust tekitav.

87. Üks seletus, ehkki mitte kõige rahuldavam, võiks olla see, et tegu on sõnastamisel tekkinud hooletusveaga. Komisjon märgib, et tema esialgses ettepanekus võtta vastu nõukogu määrus( ) ei sisaldunud ühtegi sätet aegumistähtaegade kohta ning artikli 15 lisas nõukogu. Samuti märgib komisjon, et määruse nr 659/1999 artikkel 15 on silmapaistvalt sarnane määruse nr 2988/74 artiklitega 2 ja 3.( ) Võib oletada, et kõnealune sõnastus on kopeeritud ühest määrusest teise, pööramata seejuures täielikku tähelepanu protseduurilistele erinevustele ettevõtjate suhtes kehtivate konkurentsieeskirjade ja riigiabi eeskirjade vahel. Konkurentsiasjades võib komisjon suhelda ettevõtjatega kas otse või liikmesriikide vahendusel, nii et vaidlusalune sõnastus näib olevat asjakohane; riigiabi puhul on komisjoni ainus suhtluspartner liikmesriik.

88. Siiski võib ära märkida ka muid seletusi, mis pakuvad kõnealusele fraasile mõningast ­– ehkki tõenäoliselt piiratud – asjakohasust.

89. Näiteks märgib komisjon, et ta võib esitada liikmesriigile teatavate ajavahemike järel üldise nõude peatada kava, mis hõlmab abi, mida võib olla antud riigi tasandist allpool oleval tasandil. Selline nõue katkestaks aegumistähtaja kulgemise varemalt antud abi suhtes, kuid mitte hiljem antava abi suhtes, enne kui kogu kava saaks tegelikult peatada. Viimati mainitu näol oleks tegu liikmesriigi poolt komisjoni nõudmisel võetava meetmega, mis kujutaks endast katkestavat sündmust.

90. Võib ka tekkida olukord, kus komisjon esitab oma nõudmise teatavas vormis – näiteks telefonikõnes –, mida ei ole võimalik tõendada nii piisavalt, et sellele saaks õiguslikult tugineda, kuid mida liikmesriik siiski täidab. Sel juhul katkestaks liikmesriigi tegevus aegumistähtaja.

91. Lõpuks võib meenutada, et artikli 15 kohaselt algab katkenud aegumistähtaja kulg iga kord uuesti. See viitab selgelt sellele, et aegumistähtaja kulgemine võib katkeda korduvalt, ning võimalus, et liikmesriik võib pärast algset katkestavat meedet võtta veel ühe või mitu katkestavat meedet, tundub selles kontekstis täiesti mõistlik.

92. Sellest tulenevalt ei ole ma seisukohal, et Scotti argument artikli 15 sõnastuse kohta saab ümber lükata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 tehtud järelduse, ehkki oleks olnud eelistatavam, kui kõnealusele argumendile oleks vastanud Esimese Astme Kohus, kes pidas seda argumenti piisavalt asjakohaseks, et sellest vaidlustatud otsuse punktis 42 kokkuvõte teha.

Abisaaja kui infoallikas ja komisjoni kohustus hoiatada abisaajat

93. Kahte viimast küsimust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59, milles Scott jääb eriarvamusele, võib käsitleda väga lühidalt.

94. Esimese Astme Kohus märkis, et huvitatud pooled kujutavad „endast sisuliselt “infoallikaid” […] haldusmenetluses”, ning et „[k]omisjon ei ole kohustatud hoiatama võimalikke huvitatud isikuid, sealhulgas abi saajat, meetmete eest, mida komisjon võtab ebaseadusliku abi suhtes enne haldusmenetluse algatamist.”

95. Scott ei ole nende väidete sisu vaidlustanud, kuid väidab, et need ei toeta punktis 60 tehtud järeldust, mille kohaselt see, et Scott ei olnud komisjoni teabenõuetest teadlik, ei muuda olematuks nende mõju Scotti suhtes.

96. Vaidlustatud kohtuotsuse asjakohaste punktide lugemisest on mulle selge, et punktis 60 esitatud järeldus tehti punktides 58−59 märgitud eelduste kui terviku põhjal. Kaks olulisemat nende eelduste seas on see, et on üksainus aegumistähtaeg, mis kehtib ühtviisi kõikide asjaomaste poolte suhtes, ning see, et uurimis- ja kontrollimenetlus viiakse läbi eelkõige komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel. Olen märkinud, miks minu meelest ei saa neid eeldusi kahtluse alla seada. Veel kaks väidet, mida Scott kritiseerib, ei ole küll ise piisavalt tugevad, et järeldust toetada, kuid on sellega täielikult kooskõlas ja kalduvad seda kinnitama.

Järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktide 58−60 kohta

97. Sellest tulenevalt jõuan seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58−60 sisalduv põhjenduskäik on korrektne ja piisav samavõrd korrektseks järelduseks, et määruse nr 659/1999 artiklis 15 nimetatud aegumistähtaja kulgemise saab katkestada komisjoni poolt asjaomasele liikmesriigile esitatud teabenõue ning et see katkestus kehtib õiguslikult kõikide poolte suhtes, isegi kui kõnealuse abi saaja ei ole sellest teabenõudest teadlik.

98. See on minu arvates piisav järeldamaks, et Esimese Astme Kohus ei pannud toime õigusnormide rikkumist ning apellatsioonkaebuse võib rahuldamata jätta. Sellest hoolimata on veel jäänud mõned käsitlemata argumendid seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 61 ja 62, mida võib käsitleda lühidalt.

Õiguspärane ootus

99. Punktis 61 märkis Esimese Astme Kohus, et kuivõrd vaidlusalusest abist ei teatatud, ei saanud Scottil olla õiguspärast ootust abi andmise nõuetekohasuse suhtes, ning et hoolikas ettevõtja peaks veenduma, et menetlust on nõuetekohaselt järgitud.

100. Scott väidab, et kui õiguspärase ootuse puudumine abi andmise nõuetekohasuse suhtes peaks välistama tuginemise aegumistähtajale, ei saaks sellele tähtajale praktiliselt kunagi tugineda, sest see kohaldub ex hypothesi üksnes teatamata abi korral, kui abisaajal ei saa olla õiguspärast ootust seaduslikkuse suhtes. Sellepärast eksis Esimese Astme Kohus, pidades sellise ootuse olemasolu või puudumist asjakohaseks artikli 15 kohaldamisel.

101. Nõustun suuresti Scottiga. Selles kontekstis, kus vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, millele Esimese Astme Kohus viitab, ei saa tekkida küsimust õiguspärase ootuse olemasolu suhtes, on viide õiguspärasele ootusele asjakohatu.

102. Nagu komisjon märgib, ei tähenda selle viite olemasolu siiski seda, et kohtuotsus tuleb tühistada, välja arvatud juhul, kui see on vajalik osa põhjenduskäigus, mille abil jõutakse õigusliku järelduseni ning, nagu olen eespool juba selgitanud, leian, et sellele järeldusele on punktis 60 jõutud sõltumatult ja piisavatel alustel.

103. Selles kontekstis on viide õiguspärasele ootusele, nagu Scott väidab, vaidlustatud kohtuotsuse seisukohast asjakohatu. Samamoodi on see asjakohatu apellatsioonkaebuse enda seisukohast.

104. Sellest hoolimata märgiksin, et meenutus selle kohta, et hoolikas ettevõtja peaks veenduma, et järgitud on nõuetekohast menetlust, ei ole siiski asjakohatu üldise märkusena artikli 15 kontekstis, eriti arvestades Scotti muret seoses sellega, et abi saaja oleks katkestavast sündmusest teadlik.

Õiguskindlus enne aegumistähtaja sisseseadmist

105. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 märkis Esimese Astme Kohus, et enne määruse nr 659/1999 jõustumist ei saanud Scottil olla õiguskindlust seoses 1987. aastal antud ja teatamata jäetud abi suhtes kehtiva aegumistähtajaga ning sellest tulenevalt ei saadud asjaolu, et komisjoni teabenõue katkestas kõnealuse tähtaja kulgemise, teda ka sellisest õiguskindlusest ilma jätta.

106. Scott leiab, et Esimese Astme Kohus pidas seda tegurit ekslikult asjakohaseks ning et see väide on vastuolus varasema järeldusega, et määrust tuleb kohaldada 12. juulil 2000 olemas olnud asjaolude suhtes ning aegumistähtaja alguseks loetakse 31. august 1987, mil vaidlustatud otsus vastu võeti.

107. Nõustun, et see punktis 62 sisalduv väide, niivõrd kui see puudutab õiguskindlust,( ) ei ole vajalik samm põhjenduskäigus, mille abil jõutakse punktis 60 esitatud järeldusele – nagu nähtub ka faktist, et see väide on tekstis pärast kõnealust järeldust. Siiski ei ole see asjakohatu üldise märkusena, sest kui aegumistähtaja kulgemise katkemine komisjoni teabenõude tõttu oleks rikkunud õiguskindlust, oleks vaja olnud teistsugust analüüsi.

108. Lisaks, selles osas, mis puudutab õiguskindlust, rõhutatakse kõnealuses väites minu arvates lihtsalt seda, et nendes ebatavalistes asjaoludes, millel käesolev kohtuasi põhineb, ei tekkinud õiguskindlus aegumistähtaja toimimise suhtes enne kui 16. aprillil 1999, mil jõustus määrus nr 659/1999. See on täiesti kooskõlas varasema järeldusega aegumistähtaja kohaldatavuse kohta. Kuivõrd Scottile teatati katkestavast meetmest enne õiguskindluse tekkimist, ei oleks see olemasolevatel asjaoludel tema argumenti toetanud, isegi kui Scottil oleks olnud õigus selles suhtes, et abisaaja peab olema teadlik. Lühidalt võib öelda, et 16. aprillil 1999 tekkinud õiguskindlus kätkes endas kindlust, et aegumistähtaja kulgemine katkes 17. jaanuaril 1997.

109. Sellest tulenevalt ei sisaldu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61 ja 62 ega Scotti märkustes nende punktide kohta midagi, mis võiks anda alust kõnealuse kohtuotsuse tühistamiseks.

Esimese Astme Kohtusse tagasisaatmine – kulud

110. Kui vaidlustatud kohtuotsus tühistatakse, võib Euroopa Kohus oma põhikirja artikli 61 kohaselt ise teha Esimese Astme Kohtusse esitatud hagi suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.

111. Käesolevas kohtuasjas ei olnud vaidlustatud kohtuotsus mõeldud lõplikuks lahendamiseks, vaid käsitles ainult ühte probleemi. Ülejäänud osas menetlust jätkati ning on praegu peatatud kuni käesoleva apellatsioonkaebuse lahendi selgumiseni. Arvestades seda lähenemisviisi ­– mis võib tunduda üllatav, sest kui Scotti apellatsioonkaebust ei rahuldata, näib sellega kaasnevat uus ja mõneti pikaldane lahendamata küsimuste läbivaatamine – ei saa Euroopa Kohus lõplikku otsust teha.

112. Kodukorra artikliga 122 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohus kohtukulude jaotuse. Artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Artikli 69 lõikega 5 on ette nähtud, et kui kohtukulude hüvitamise nõuet ei ole esitatud, kannavad pooled ise oma kohtukulud.

113. Käesolevas kohtuasjas olen seisukohal, et apellatsioonkaebus on põhjendamatu. Komisjon ei ole siiski nõudnud kulude hüvitamist, seega peavad pooled ise kandma oma kohtukulud.

Lõppmärkused – praktilised kaalutlused

114. Paljud käesoleva kohtuasja aspektid on üpris ebareaalset laadi, kui arvestada, et küsimus on selles, kas õiguskindluse seisukohast on oluline, et abisaaja oleks teadlik komisjoni võetud meetmest, mida loetakse aegumistähtaega katkestavaks, kui sellist tähtaega ei olnud kuni kõikide asjakohaste kuupäevade möödumiseni tegelikult õigusaktidega kehtestatudki.

115. Neil asjaoludel tundub olevat raske nõustuda, et mis tahes sündmus või sellest teadlik olemine saaks üldse kaasa tuua mistahes õiguskindlust enne 16. aprilli 1999, mil kõnealune aegumistähtaeg sisse seati.

116. Olen soovitanud( ) õige seisukohana seda, et kõnealust aegumistähtaega ei saa käesoleva kohtuasja asjaoludel üldse kohaldada; selle lähenemisviisi puhul oleks tulemus tegelikult olnud sama mis järeldusel, et Scott ei saanud tugineda aegumisele, sest aegumistähtaja kulgemine oli katkenud.

117. Nüüd, kui asjakohaste menetluseeskirjade olemasolu on teada, on selge, et komisjoni meetmest teadlik olemine on teatamata abi saajale praktikas olulise tähtsusega, isegi kui see pole õiguslikult asjakohane, nagu olen oma analüüsis näidanud.

118. Selles suhtes tundub mulle, et suuresti sõltumata määruses nr 659/1999 sätestatud normidest on komisjonil hea haldustava põhimõttest lähtuvalt kohustus teatada abi saajatele mis tahes meetmetest, mis võivad tõenäoliselt aegumistähtaja kulgemise katkestada, eriti kui see tähtaeg on lõpule jõudmas ning on olemas võimalus, et muidu ei saa abi saaja enne selle lõppu kõnealusest meetmest teada.

119. Teatamine võiks aset leida lihtsalt, Euroopa Liidu Teatajas avaldatava väga lühida teate kujul. Suulises menetluses esitas komisjoni esindaja mitu põhjust, miks tema meelest ei oleks selline teguviis nii praktiline, kui esmapilgul võiks tunduda. Ma ei ole kindel, et raskused on nii suured, nagu tema neid kirjeldas. Lühike teade Euroopa Liidu Teatajas võiks olla lihtne ja praktiline samm, millega hoida ära selliseid probleeme nagu need, millele Scott tähelepanu juhib.

Ettepanek

120. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades olen arvamusel, et Euroopa Kohus peaks käesoleva apellatsioonkaebuse rahuldamata jätma ning saatma kohtuasja tagasi Esimese Astme Kohtusse, et seal lahendada küsimused, mis on jäänud Esimese Astme Kohtu otsuses käsitlemata, ning pooled peaksid kumbki ise kandma oma apellatsioonimenetluse kulud.