KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 5. detsembril 2006 ( 1 )

Kohtuasi C-288/05

Kriminaalmenetlus

Jürgen Kretzingeri süüdistuses

„Schengeni lepingu rakendamise konventsioon — Artikkel 54 — Ne bis in idem põhimõte — Mõiste „sama tegu” — Sigarettide salakaubavedu — Import mitmesse osalisriiki — Vastutusele võtmine erinevates osalisriikides — Mõiste „kriminaalkaristuste täideviimine” — Karistusest tingimisi vabastamine — Lühiajaliste eelvangistuse aegade arvestamine — Euroopa vahistamismäärus”

1. Selles eelotsusetaotluses soovib Bundesgerichtshofi viies kriminaalkolleegium teada, kuidas tuleb mõista 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni ( 2 ) (edaspidi „Schengeni lepingu rakenduskonventsioon”) artikli 54 mõisteid „sama tegu” ja kriminaalkaristuse „täideviimine”. Siseriiklik kohus soovib samuti teada, kas karistuse täideviimise definitsiooni mõjutab 13. juuni 2002. aasta nõukogu raamotsuse Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ( 3 ) (edaspidi „raamotsus”) ülevõtmine siseriiklikusse õigusesse.

Asjassepuutuvad õigusnormid

Schengeni lepingu rakenduskonventsioon

2. Vastavalt Schengeni acquis’ Euroopa Liitu integreerimise protokolli ( 4 ) (edaspidi „protokoll”) artiklile 1 on kolmteist Euroopa Liidu liikmesriiki, sh Itaalia ja Saksamaa volitatud omavahel sisse seadma tihedama koostöö Schengeni acquis’ kehtivusalas.

3. Protokolli lisa kohaselt on Schengeni acquis’ osaks Schengenis 14. juunil 1985 Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi poolt allkirjastatud leping ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta ( 5 ) (edaspidi „Schengeni leping”) ning eelkõige Schengeni lepingu rakenduskonventsioon.

4. Protokolli kohaselt kohaldatakse alates Amsterdami lepingu jõustumise kuupäevast ehk 1. maist 1999 Schengeni acquis’d protokolli artiklis 1 nimetatud kolmeteistkümne liikmesriigi suhtes. ( 6 )

5. Artiklid 54–58 moodustavad Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni III jaotise pealkirjaga „Politsei ja julgeolek” 3. peatüki (pealkirjaga „Ne bis in idem põhimõtte rakendamine”).

6. Artiklis 54 on sätestatud: „Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et isik on pärast kohtuotsust karistuse ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata”.

7. Artikkel 55 annab konventsiooniosalisele õiguse „konventsiooni ratifitseerides, vastu võttes või heaks kiites deklareerida, et artikkel 54 ei seo teda” kui teod, mille suhtes välismaine kohtuotsus on tehtud, pandi toime täielikult või osaliselt tema oma territooriumil, kui nad kujutavad endast selle konventsiooniosalise riikliku julgeoleku või muude samavõrd oluliste huvide vastast kuritegu ja/või nad panid toime selle konventsiooniosalise ametnikud oma ametikohustusi rikkudes.

8. Artikkel 56 sätestab, et „kui mõni konventsiooniosaline on algatanud uue kohtuasja isiku suhtes, kelle üle teine konventsiooniosaline on juba lõpliku kohtuotsuse langetanud, tuleb viimase territooriumil sama teo eest juba kantud mis tahes vabadusekaotuse ajavahemik määratavast karistusest maha arvata. Siseriiklike õigusaktidega lubatud piires võetakse peale vabadusekaotuse arvesse ka muid karistusi”.

Raamotsus

9. Raamotsus võeti vastu EL lepingu VI jaotise „Sätted politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades”, täpsemalt selle artikli 31 punktide a ja b ning artikli 34 lõike 2 punkti b alusel.

10. Põhjenduse 6 kohaselt on see „esimene kindel meede kriminaalõiguse valdkonnas, millega kohaldatakse vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mida [1999. aasta Tampere] Euroopa Ülemkogu nimetas õigusalase koostöö nurgakiviks”.

11. Raamotsuse põhieesmärgid on kahesugused: esiteks kaotada liikmesriikidevaheline formaalne väljaandmismenetlus nende isikute suhtes, kes hoiavad pärast lõplikku süüdimõistmist kõrvale karistuse kandmise eest, ning teiseks kiirendada väljaandmismenetlust nende isikute suhtes, keda kahtlustatakse süüteo toimepanemises. Liikmesriikidevaheline kehtiv väljaandmissüsteem tuleks kriminaalkaristuste täitmise ja süüdistuste esitamise huvides asendada uue, lihtsustatud ja kiirema süsteemiga eelnimetatud isikute üleandmiseks õiguskaitseorganitelt õiguskaitseorganitele. ( 7 )

12. Põhjenduse 10 kohaselt põhineb „Euroopa vahistamismääruse toimimine […] suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel”.

13. Artikli 1 lõige 1 määratleb Euroopa vahistamismääruse kui liikmesriigi (edaspidi „vahistamismääruse teinud liikmesriik”) väljaantud kohtuotsuse, et teine liikmesriik (edaspidi „vahistamismäärust täitev liikmesriik”) võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks. Artikli 1 lõike 2 kohaselt täidavad liikmesriigid mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt raamotsuse sätetele.

14. Artikli 2 lõige 1 määratleb Euroopa vahistamismääruse ulatuse järgmiselt: „Euroopa vahistamismääruse võib teha tegude eest, mida vahistamismääruse teinud liikmesriigis karistatakse vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetmega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt 12 kuud, või kui karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme kohta on otsus tehtud, peab see olema vähemalt nelja kuu pikkune”.

15. Artikli 2 lõige 2 sisaldab rikkumiste nimekirja, mille puhul toimub Euroopa vahistamismääruse alusel üleandmine, juhul kui need on vahistamismääruse teinud liikmesriigis karistatavad vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetmega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt kolm aastat. Artikli 2 lõige 4 sätestab, et „muude süütegude puhul, mida ei ole nimetatud lõikes 2, võib üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et teod, mille suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus, on vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusaktide alusel süüteod selle koosseisu tunnustest või kirjeldusviisist olenemata”.

16. Artikkel 3 sätestab alused, mille korral kohustub vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus keelduma Euroopa vahistamismääruse täitmisest, sealhulgas juhtudel, kui ta „teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus ning kui sellega on määratud karistus, on see karistus kantud või on see sel ajal kandmisel või ei saa seda enam karistuse määranud liikmesriigi õiguse alusel täita”. ( 8 )

17. Artikkel 4 sätestab alused, mille puhul võib vahistamismäärust täitev õigusasutus keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest. Täitmisest keeldumine on muu hulgas lubatud järgmistel juhtumitel: — kui isik, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust, on võetud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis vastutusele sama teo eest, millel Euroopa vahistamismäärus põhineb (artikli 4 lõige 2); — kui vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutused on otsustanud Euroopa vahistamismääruse aluseks oleva süüteo eest vastutusele mitte võtta või menetlus lõpetada või kui tagaotsitava suhtes on liikmesriigis seoses samade tegudega langetatud lõplik kohtuotsus, mis ei võimalda menetlust jätkata (artikli 4 lõige 3); — kui vahistamismäärust täitev õigusasutus teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest kolmandas riigis tehtud lõplik kohtuotsus ning kui sellega on määratud karistus, on see kantud või täitmisel või ei saa seda enam karistuse määranud riigi õiguse alusel täita (artikli 4 lõige 5).

18. Artikkel 5 reguleerib tagatisi, mida määrust andev liikmesriik peab teatud juhtudel andma. Artikli 5 lõige 1 sätestab: „kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks, mis on määratud tagaseljaotsusega ja asjaomasele isikule ei ole teatatud isiklikult ega teda muul viisil teavitatud, millal ja kus toimub istung, mille tulemusel tehti tagaseljaotsus, võib üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et vahistamismääruse teinud õigusasutus annab piisava tagatise, et isikul, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust, on võimalus esitada taotlus asja uueks läbivaatamiseks vahistamismääruse teinud liikmesriigis ning olla otsuse tegemise juures”.

19. Artikkel 34 kohustab liikmesriike võtma raamotsuse sätete järgimiseks vajalikud meetmed 31. detsembriks 2003.

20. Komisjon leidis oma märkustes, et kuigi Itaalia oli raamotsuse siseriiklikusse õigusesse korrektselt üle võtnud, tühistas Bundesversfassungsgericht (Saksamaa konstitutsioonikohus) 18. juuli 2005. aasta otsusega raamotsuse üle võtnud Saksa seaduse. 20. juulil 2006, pisut pärast käesolevas asjas toimunud kohtuistungit, võttis Bundestag vastu uue raamotsust üle võtva seaduse. See jõustus 2. augustil 2006. ( 9 )

Siseriiklik menetlus ja eelotsuse küsimused

21. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses on J. Kretzinger’i kassatsioonkaebus tema süüdimõistmise peale Landgericht Augsburg’is. See kohus kirjeldab põhikohtuasja asjaolusid järgmiselt.

22. J. Kretzinger vedas kahel korral – mais 1999 ja aprillis 2000 – kolmandate isikute poolt salakaubana Kreekasse toimetatud sigarette veoautoga Itaalia ja Saksamaa kaudu Ühendkuningriiki. Sigaretid peideti koormate sisse. Sigarette ei deklareeritud üheski tollis.

23. Esimene laadung koosnes 34500 plokist salakaubana veetavatest sigarettidest, mille Guardia di Finanza ametnikud arestisid Itaalias 3. mail 1999. J. Kretzingeri hoiti lühikest aega vahi all ja/või eelvangistuses. 22. veebruari 2001. aasta otsusega tunnistas Corte d’appello di Venezia prokuröri poolt esimese astme õigeksmõistva otsuse peale esitatud apellatsioonkaebust lahendades J. Kretzingeri tagaseljaotsusega süüdi 6900 kg välismaiste tubakatoodete salakaubana importimises Itaaliasse, nende valdamises ning kaasnevate tollimaksude maksmata jätmises. Kohus mõistis talle „ühe aasta ja kaheksa kuu pikkuse vangistuse […] mõlema teo eest, mille osas ta kohtu alla oli antud”. Selgub, et karistus jäeti tingimisi täitmisele pööramata. Itaalia õiguse kohaselt on see kohtuotsus lõplik.

24. Teine laadung koosnes 14927 plokist salakaubana veetavatest sigarettidest. Itaalia Guardia di Finanza pidas J. Kretzingeri kinni 12. aprillil 2000. Taas hoiti teda lühikest aega vahi all ja/või eelvangistuses. Samasid Itaalia õiguse sätteid kohaldades mõistis Tribunale di Ancona oma 25. jaanuari 2001. aasta tagaseljaotsusega kahe aasta pikkuse vangistuse (karistus kuulus ärakandmisele). Ka see otsus on Itaalia õiguse kohaselt lõplik.

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et hoolimata mitmest katsest nende kohtuotsuste osas selgust saada ei ole ta siiski suutnud kindlaks teha, millist tollimaksu need täpsemalt puudutasid, ega isegi seda, kas vähemalt ühes neist kahest otsusest mõisteti isik süüdi tollieeskirjade rikkumises või mõisteti selle eest karistus.

26. Algselt salakaubana Kreekasse imporditud kaupade osas menetles Landgericht Augsburg J. Kretzingeri süüdistust tollieeskirjade rikkumises (süütegu Saksa maksuseadustiku § 374 järgi) ja tunnistas ta süüdi. Landgericht Augsburg mõistis talle esimese veo eest ühe aasta ja kümnekuulise ning teise veo eest üheaastase vangistuse.

27. Landgericht Augsburg oli teadlik Itaalias tehtud otsustest, kuid märkis, et J. Kretzingerile Itaalias mõistetud karistusi ei olnud täitmisele pööratud. Ta leidis, et kuigi nii Itaalia süüdimõistvate otsuste kui tema enda otsuste faktiliseks aluseks olid samad sigaretiveod, ei olnud Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 54 kohaldatav.

28. Itaalia ametiasutused ei ole raamotsuse alusel astunud mingeid samme, et süüdimõistvaid otsuseid Itaalias täitmisele pöörata.

29. J. Kretzinger pöördus õigusküsimuses Bundesgerichtshofi kriminaalkolleegiumisse (eelotsusetaotluse esitanud kohus). Nimetatud kohtul tekkis kahtlusi Landgericht Augsburgi põhjenduste kooskõla osas ELi õigusega.

30. Eelkõige peab ta küsitavaks Landgericht Augsburgi järeldust, mille kohaselt ei anna Itaalias J. Kretzingeri süüdi tunnistavad otsused alust Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 54 sisalduva ne bis in idem põhimõtte kohaldamiseks ega takista seega edasist kriminaalmenetlust Saksamaal. Ta soovib teada, kas üheainsa Kreekast Põhja-Euroopasse toimunud reisi tagajärjel „saab salakaubavedajat karistada eraldi kriminaalmenetlustes igas läbitud liikmesriigis iga piiriületusega toime pandud tollisüüteo eest, nii et ta peab kandma kõiki neid karistusi üksteise järel, või takistab ühes liikmesriigis tehtud otsus, mis puudutab (vaid) üht selle salakaubaveoteekonna osa, edasisi süüdimõistmisi mujal Euroopas”.

31. Seega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul vastata järgmistele küsimustele: „1. Kas tegemist on „sama teo” eest vastutusele võtmisega Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, kui isik on välismaiste tubakatoodete salakaubana Itaaliasse toomise, nende Itaalias valdamise ning tubakatoodete importimisel tollimaksu maksmata jätmise eest Itaalia kohtus süüdi tunnistatud ning kui ta tunnistatakse seejärel Saksamaa kohtus süüdi – seoses kõnealuse kauba varasema oma valdusesse võtmisega Kreekas – kolmandate isikute poolt eelnevalt sooritatud impordist tulenevatest (vormiliselt Kreeka) imporditollimaksudest kõrvalehoidmise eest, kui isikul oli algusest peale kavatsus vedada kaup pärast selle oma valdusesse võtmist Kreekas läbi Itaalia Ühendkuningriiki? 2. Kas Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses on karistus „ära kantud” või karistust „kantakse”, a) kui isikule mõisteti vangistus, mille kandmisest ta kohtuotsuse teinud riigi õiguse kohaselt tingimisi vabastati? b) kui isik võeti lühikeseks ajaks vahi alla ja/või eelvangistusse ning kohtuotsuse teinud riigi õiguse kohaselt arvestatakse see vabaduse piiramise aeg hiljem täitmisele pööratava vangistuse hulka? 3. Kas karistuse täideviimise mõistet Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses mõjutab see, a) et (esimese) kohtuotsuse teinud riigil on nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1) siseriiklikku õigusse ülevõtmise tulemusena õigus siseriiklike õigusnormide kohaselt jõustunud kohtuotsust igal ajal täitmisele pöörata; b) et kohtuotsuse teinud riigi õigusabitaotlust süüdimõistetud isiku väljaandmiseks või otsuse täitmisele pööramiseks taotluse saanud riigis ei saa automaatselt rahuldada seetõttu, et tehti tagaseljaotsus?”

32. Kirjalikke märkusi esitasid Austria, Tšehhi Vabariigi, Saksamaa, Poola, Hispaania ja Rootsi valitsused ning komisjon. J. Kretzingerile määrati esindaja alles pärast kirjaliku menetluse tähtaja möödumist. Sel põhjusel esitati J. Kretzingeri põhiseisukohad 4. juuli 2006. aasta kohtuistungil, kus suulisi märkusi esitasid ka Saksamaa, Madalmaad, Hispaania ja komisjon.

33. Kirjalikud märkused esitati enne, kui tehti otsus kohtuasjas Van Esbroeck. ( 10 ) Kohtuistung aga toimus pärast selles asjas otsuse kuulutamist.

Hinnang

Esimene küsimus

34. Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, mida tähendab „sama teo” mõiste Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses ja eelkõige, kas salakaubavedu veoautoga Kreekast Itaalia ja Saksamaa kaudu Ühendkuningriiki võib pidada selle sätte mõttes üheks ja samaks teoks, kuivõrd kohtualune tahtis algusest peale vedada kaupa Kreekast Ühendkuningriiki.

35. Ma leian, et esimeses küsimuses tõstatatud teemad on praeguseks lahendatud kohtuotsusega Van Esbroeck, mida kinnitab ka hilisem kohtupraktika. ( 11 )

36. Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Van Esbroeck, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 kohaldamiseks on „ainus oluline kriteerium […] tegude sisulise samasuse kindlaks tegemi[ne], mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud asjaolude kogumi esinemisena”. ( 12 ) Teod kujutavad endast „sama tegu” kui nad „sisuliselt moodustavad ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud tegude kogumi.” ( 13 ) Euroopa Kohus ei asunud seisukohale, et määratlemaks tegusid „sama teona” Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses oleks vajalik kaitstud õigusliku huvi samasus või tegude identne õiguslik kvalifikatsioon. ( 14 ) Siseriiklik kohus peab asjaoludest tulenevalt määratlema, „kas kõnealused teod sisuliselt moodustavad ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud tegude kogumi”. ( 15 )

37. Kohtuotsusest Van Esbroeck tuleneb, et siseriiklik kohus peab määratlema, kas J. Kretzingerile Saksamaal esitatud süüdistus sigarettide salakaubaveos Kreekasse ja Itaalias esitatud süüdistus sama kauba salakaubaveos Itaaliasse seonduvad tegudega, mis on ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud.

38. Selles osas peaks siseriiklik kohus silmas pidama, et kohtuotsuses Van Esbroeck leidis Euroopa Kohus, et sündmuste jada, mis kujutab endast omavahel seotud ekspordi- ja imporditehinguid, „võib põhimõtteliselt kujutada tegude kogumit, mis oma laadilt on lahutamatult seotud”. ( 16 ) Nagu kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomer selles asjas õigesti rõhutas „on irooniline rääkida impordist ja ekspordist territooriumil, kus kehtib õiguskord, mille eesmärk on sisuliselt just piiride kaotamine nii isikutele kui ka kaupadele.” ( 17 )

39. Analoogia korras võivad samad põhjendused kehtida ka käesolevas asjas. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et J. Kretzinger soovis transportida kõnealust salakaupa maad mööda selle ühendusse sisenemise kohast (Kreeka) lõppsihtkohta (Ühendkuningriik) üheainsa teekonnana. See tähendas tingimata EL sisepiiride järjestikust ületamist. Need piiriületused on ühe tegevustejada erinevad etapid ja neid ei saa kunstlikult lahutada. Põhimõtteliselt võib neid pidada ajaliselt, ruumiliselt ja (tulenevalt teekonna lõppsihist ja nende aluseks olnud ühtsest eesmärgist) esemeliselt seotuks. Sigarettide salakaubavedu Kreekasse (Saksamaa süüdistus) ja samade sigarettide salakaubavedu Itaaliasse, kui veoauto ületas Itaalia piiri oma teel lõppsihtkohta Ühendkuningriigis (Itaalia süüdistus), tuginevad seega „samale teole” Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses.

40. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele järgmiselt: „Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 fraas „sama tegu” viitab faktiliste asjaolude samasusele, mida tuleb mõista asjaolude kogumina, mis on ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud. Selle, kas põhikohtuasja faktilised asjaolud on sel moel seotud, peab kindlaks tegema pädev siseriiklik kohus. Kui aga kohtualune tahtis algusest peale vedada salakaupa selle ühendusse sisenemise kohast lõppsihtkohta ühtse teekonnana, võib iga järgnevat sisepiiri ületamist selle teekonna käigus pidada põhimõtteliselt tegudeks, mis on selle eesmärgi nimel lahutamatult seotud.”

Teine küsimus

41. Teine küsimus koosneb kahest osast.

2(a) Esimene osa

42. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas siseriikliku õiguse alusel mõistetud vangistust, millest on tingimisi vabastatud, saab pidada karistuseks, mis on „ära kantud” või „kandmisel” Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes. Järgnevalt viitan ma neile kahele nõudele kui „täidetuse tingimusele”.

43. Ma nõustun kõigi märkusi esitanud osapooltega, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud ne bis in idem põhimõtte mõttes tuleb vangistust, millest on tingimisi vabastatud, pidada karistuseks, mis on „ära kantud” või „kandmisel”.

44. Juba põgus võrdleva õiguse uurimus näitab, et kuigi detailsed nõuded erinevad liikmesriigiti, tunnustavad nad kõik kontseptsiooni, mille kohaselt võib süüdi tunnistatud kohtualusele mõistetud vangistuse karistuse rangust vähendades teatud tingimustel jätta täitmisele pööramata. See tugineb arusaamale, mille kohaselt ei ole võrdlemisi lühikeste vangistuste korral, mida mõistetakse õigusrikkujatele, kes tõenäoliselt ei pane enam toime uusi kuritegusid, ühiskonna ega samavõrd ka asjassepuutuva isiku huvides tema asetamine vanglaelu negatiivsesse mõjualasse. Õigusrikkuja taasintegreerimise ühiskonda kindlustab paremini karistusest tingimisi vabastamine, mis on seotud teatud tingimuste täitmisega katseaja jooksul.

45. Karistusest tingimisi vabastamise tingimused on liikmesriikide õigussüsteemides erinevad, kuid neis võib leida üldisi sisulisi sarnasusi. Nad seonduvad õigusrikkumise raskuse (ja seega kohaldatava karistuse) ning õigusrikkuja isikliku olukorraga. Viimase hindamisel on otsust langetaval kohtunikul tavaliselt mõningane otsustusruum.

46. Vangistusest tingimisi vabastamine seatakse alati sõltuvusse sellest, kas õigusrikkuja täidab katseaja jooksul pädeva kohtu määratud nõudeid. Need nõuded erinevad liikmesriigiti ja sõltuvad ka konkreetse juhtumi asjaoludest. Pädevad ametiasutused jälgivad, kas õigusrikkuja täidab neid nõudeid ja pädeval kohtul on nende rikkumise korral õigus karistus täitmisele pöörata. Täitmisele pööramine on tavaliselt valikuline, kuid võib mõnikord olla ka kohustuslik. Üldiselt tingib karistuse täitmisele pööramise süüdi tunnistamine mõnes muus kuriteos.

47. Kui karistus pööratakse täitmisele, tuleb ära kanda kogu algselt mõistetud vangistus.

48. Kui aga õigusrikkuja täidab katseajale esitatud nõudeid, siis sõltuvalt liikmesriigist peetakse teda oma karistuse ära kandnuks või leitakse, justkui ei oleks kuritegu ega süüdi tunnistamist kunagi olnudki.

49. Sisuliselt hõlmab vangistusest tingimisi vabastamine karistust, mis täidetakse. Isiku üle, kes on vangistusest tingimisi vabastatud, on peetud kohut, ta on süüdi tunnistatud ja talle on mõistetud karistus. Katseajal, mil see isik peab järgima teatud kohustuslikke nõudeid, on tema tavaline tegevusvabadus ajutiselt piiratud. Ta teab ka seda, et kui ta katseaja nõudeid rikub, satub ta tõenäoliselt vanglasse karistust kandma. Seega ripub ta pea kohal justkui Damoklese mõõk.

50. Seega on selge, et karistus, millest on tingimisi vabastatud, tõepoolest „karistab” õigusrikkujat, kuigi vähemal määral kui otsene vangistus. Seega peaks seda selle kehtivuse ajal pidama Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes karistuseks, mis on „ära kantud” või „kandmisel”.

51. Ma leian ka, et siseriiklikus kontekstis peetakse isikut, kes on karistusest tingimisi vabastatud, üldiselt ne bis in idem põhimõtte kaitsealas olevaks. Ta on juba ühel korral vastutusele võetud ega peaks samade asjaolude suhtes kandma teistkordse süüdistuse riski. ( 18 ) Ma ei näe põhjust, miks peaks Schengeni lepingu kontekstis jõudma teistsuguse järelduseni.

52. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teise eelotsuse küsimuse esimesele osale järgmiselt: „Vangistus, mis on jäetud tingimisi täitmisele pööramata tingimusel, et kindla ajavahemiku jooksul täidab õigusrikkuja teatud nõudeid, mis on kehtestatud vastavalt otsuse teinud riigi õigusele, on Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes karistus, mis on ära kantud või kandmisel, ja juhul kui teised selles normis kehtestatud tingimused on täidetud, annab aluse selles artiklis sätestatud ne bis in idem põhimõtte kohaldamiseks.”

2(b) Teine osa

53. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud täidetuse tingimus on täidetud, kui isik võeti lühikeseks ajaks vahi alla ja/või eelvangistusse ning kohtuotsuse teinud riigi õiguse kohaselt arvestatakse see vabaduse piiramise aeg hiljem täitmisele pööratava vangistuse hulka? Mugavuse huvides viitan ma sellele kontseptsioonile kui „arvesse võtmise põhimõttele”.

54. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimuse selgelt piiranud juhtudega, kui kohtueelne kinnipidamine kestab lühikest aega. Eelotsusetaotlusest aga ei selgu, kas J. Kretzingeri lühikesed kinnipidamise perioodid Itaalias ( 19 ) olid seotud küsitlemiseks vahi alla võtmisega ilma kohtuniku sekkumiseta või jäeti ta pädeva kohtuniku otsusega eelvangistusse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib mõlemat kinnipidamise viisi. Sel põhjusel ning lähtudes ka kirjalikest märkustest uurin ma esmalt eelvangistust üldiselt, sõltumata selle kestusest, ja teiseks vahi all pidamise aega.

– Eelvangistus

55. On kasulik alustada kahe sissejuhatava tähelepanekuga.

56. Esiteks, eelvangistus on demokraatlikes ühiskondades kriminaalõiguse ja -poliitika tundlik valdkond, kuivõrd see kaitseb avalikku huvi isikuvabaduse arvelt. Üldreeglina ei või isikutelt võtta nende isikuvabadust, välja arvatud juhul, kui nad on kriminaalkuriteos pädeva kohtu poolt seadusega kehtestatud menetlust järgides süüdi tunnistatud. ( 20 ) Just sel põhjusel allub eelvangistus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonist (edaspidi „EIÕK”) tulenevatele rangetele menetluslikele ja sisulistele nõuetele. ( 21 ) Isikutel, keda on peetud eelvangistuses, kuid kes on hilisemalt süüdistust esitamata vabastatud või on nende üle kohut peetud ja nad õigeks mõistetud, on teatud tingimustel õigus kompensatsioonile. ( 22 )

57. Teiseks ei ole ega saa eelvangistuse eesmärk olla isiku karistamine kriminaalkuriteos, milles teda ei ole veel süüdi tunnistatud. Nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on välja toonud, on kohtueelse vangistuse eesmärgiks vähendada riski, et süüdistatav ei ilmu kohtuistungile või takistab vabaduse korral õigusemõistmist, paneb toime uusi kuritegusid või rikub avalikku korda. ( 23 ) Seega, nagu viitavad Saksamaa, Hispaania ja Austria, eelneb eelvangistus mistahes otsusele kriminaalmenetluses.

58. Esitatud küsimuse osas nõustun ma märkusi esitanud osapooltega (mõistagi välja arvatud J. Kretzingeriga), et eelvangistuses oldud aega ei saa automaatselt pidada karistuse (osaliseks või täielikuks) kandmiseks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes.

59. Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 54 kuulub kohaldamisele üksnes juhul, kui „on langetatud kohtuotsus”. Eelvangistus leiab aset kohtuprotsessi ajal. Seega toimub see juba määratluse kohaselt enne, kui on „langetatud kohtuotsus” vastavalt kohaldatavatele normidele. Grammatiliselt tõlgendades ei saa Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 54 seega sellistele perioodide suhtes kohaldamisele kuuluda, isegi kui neid saab siseriikliku õiguse kohaselt hilisema vangistuse osas arvesse võtta.

60. Lisaks erinevad eelvangistuse eesmärgid oluliselt sellest, mida ühiskond soovib saavutada karistust täide viies. ( 24 )

61. Seega ei nõustu ma argumendiga, mille järgi on isik, kes on olnud eelvangistuses (eriti kui kinnipidamine oli lühiajaline), tingimata täitnud täidetuse tingimuse Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes.

62. Samas võib esineda olukordi, kus eelvangistusel on selline mõju, nagu ka J. Kretzinger, Austria, Madalmaad ja komisjon on välja toonud. Kui eelvangistuses viibinud isik tunnistatakse süüdi ja ta vabastatakse tingimisi vangistusest, on tehtud lõplik kohtuotsus ja – selles osas – on täidetud Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 rakendamise esimene tingimus. Sel juhul on oluline, kas eelvangistuses viibitud aega, mida siseriikliku õiguse kohaselt tuleb vangistuse täitmisel arvestada, saab pidada Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimuse täitmiseks.

63. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb eristada kahte stsenaariumi.

64. Esimesel juhul on eelvangistuses oldud aeg kohtuotsusega mõistetud lõpliku vangistusega vähemalt võrdne. Niipalju, kui ma olen uurinud, sisaldavad kõigi liikmesriikide kriminaalõigussüsteemid vangistuse täitmisele pööramisel arvesse võtmise põhimõtte ( 25 ) mingit versiooni. Nagu J. Kretzingeri esindaja ja Hispaania õigesti välja toovad, on see põhimõte kriminaalõiguse üldisema põhimõtte, proportsionaalsuse (ja ma lisaksin ka õigluse) põhimõtte väljendus: karistus peab olema rikkumise suhtes proportsionaalne. Seega tuleb siseriikliku õiguse kohaselt kohtueelne vabaduse piiramine arvata maha lõpliku kohtuotsusega mõistetud vangistusest. Kui esimene ajavahemik on oma kestuselt teisega vähemalt võrdne, peetakse vangistus eelvangistuses oldud ajaga kantuks. Muul juhul peaks rikkuja kandma karmimat karistust kui on selle kuriteo puhul ühiskonna arvates kohane.

65. Sama järeldus kehtib ka Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 suhtes. Tegelikult on selline järeldus vältimatu, kui mõelda, et arvesse võtmise põhimõte tuleneb kriminaalõiguse õigluse nõuete ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisest ja selliselt on sel ELi õiguse üldpõhimõtte staatus. ( 26 ) Sellest tuleneb, et isegi kui siseriiklikus õiguses ei eksisteeriks arvesse võtmise põhimõtet ( 27 ), kohustaks ELi õigus liikmesriike pidama Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimust täidetuks, kui süüdi tunnistatud isikut on peetud mõnes liikmesriigis eelvangistuses sama pikalt või pikemalt, kui talle teises liikmesriigis sama teo eest mõistetud vangistus. Seega välistab Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 54 mis tahes edasise kriminaalmenetluse sama isiku suhtes samade faktiliste asjaolude alusel.

66. Teise stsenaariumi järgi on eelvangistuses viibitud aeg lühem kui lõplik vanglakaristus. Sel juhul tuleb eristada kahte olukorda.

67. Esimesel juhul hakkab isik kandma oma vangistuse kandmata osa (s.o mõistetud vangistuse ja eelvangistuses viibitud aja vahet). ( 28 ) On selge, et kuivõrd karistus on sel juhul „kandmisel”, on Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni täidetuse tingimus täidetud. Eeldades, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 muud tingimused on täidetud, peavad teised liikmesriigid hoiduma selle isiku teistkordsest süüdimõistmisest samade faktiliste asjaolude pinnalt.

68. Teisel juhul on isik olnud eelvangistuses, kuid viibib vanglakaristuse mõistmise ajal vabaduses. Ei saa öelda, et karistus oleks kantud (kuivõrd osa karistusest tuleb veel kanda), samuti ei ole see kandmisel (kuivõrd isik ei ole vanglas). Seega ei ole täidetuse tingimus täidetud. Sel juhul ei saa isik olukorras, kus tema suhtes alustatakse samade tegude osas edasist kriminaalmenetlust teises liikmesriigis, tugineda Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklile 54.

69. Viimasel juhul saaks isik ühenduse õigusest lähtudes tugineda arvesse võtmise põhimõttele, selleks et esimeses liikmesriigis eelvangistuses oldud aeg arvestataks maha teises liikmesriigis mõistetud vangistusest.

70. Nagu ma juba ülal viitasin, leian ma, et arvesse võtmise põhimõte on ELi õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb kriminaalõiguse proportsionaalsuse ja õigluse põhimõtetest, ja on erinev ne bis in idem põhimõttest, kuigi seondub sellega. Selliselt saab isik sellele otse tugineda.

71. Isegi kui Euroopa Kohus lükkaks selle lähenemise tagasi, kohustaks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 56 ( 29 ) sellegipoolest (nagu ka komisjon ja Rootsi on välja toonud) liikmesriiki mistahes täide viidava vangistuse osas võtma arvesse aega, mil isik oli teises liikmesriigis kinni peetud.

72. Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 56 üldine sõnastus viitab sellele, et see kuulub kohaldamisele juhul, kui sama isiku suhtes alustatakse mistahes põhjusel kriminaalmenetlust ühes liikmesriigis hoolimata asjaolust, et tema üle on sama teo suhtes tehtud kohtuotsus teises liikmesriigis. ( 30 ) See võib juhtuda juhul, kui kohaldatav on Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 55 eranditest või kui on tehtud lõplik kohtuotsus, kuid Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimus ei ole täidetud. Muudel juhtudel kohaldatakse Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud ne bis in idem põhimõtet.

– Vahi all viibitud aeg

73. Enamikus liikmesriikides on politseil lubatud kahtlustatavat lühikest aega kinni pidada, et teda küsitleda või viia läbi esialgseid uurimistoiminguid. Üldiselt on selle perioodi maksimaalne pikkus vahemikus 48–72 tundi, mille jooksul tuleb kahtlusalune tuua pädeva kohtuniku ette, kes otsustab, kas anda luba edasiseks vahi all pidamiseks, pidada isikut eelvangistuses või lasta ta vabadusse, esitades talle süüdistuse või mitte. ( 31 ) Nagu eelvangistus (ja samadel, isikuvabaduse ülimuslikkuse, demokraatia põhiväärtuste ja õigusriigi põhimõtte austamise põhjustel), allub ka vahi all pidamine EIÕK artikli 5 lõike 1 punktis c ja lõikes 3 sätestatud rangetele tingimustele, nõnda nagu neid on tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus. ( 32 )

74. Ma ei näe ühtegi mõistlikku põhjust, miks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimuse osas tuleks vahi all viibitud aega kohelda eelvangistuses viibitud ajast erinevalt. ( 33 ) Sama põhjendus on kohaldatav mutatis mutandis.

75. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teise eelotsuse küsimuse teisele osale järgmiselt: „Isiku vahi all või eelvangistuses viibimise aega ühes liikmesriigis ei saa pidada karistuseks, mis on kantud või kandmisel Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, välja arvatud juhul, kui eelvangistuses oldud aeg on vähemalt võrdne vahi all viibimise/eelvangistusega seotud lõpliku kohtuotsusega mõistetud vangistusega.”

Kolmas küsimus

76. Kolmandas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas raamotsus mõjutab Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud „täidetuse tingimuse” tõlgendamist. Kolmas küsimus koosneb samuti kahest osast.

77. Nagu ma viitasin ( 34 ), tühistas Bundesverfassungsgericht raamotsust üle võtva Saksa seaduse 18. juulil 2005. aastal, vaid päev enne käesoleva eelotsusetaotluse esitamist Euroopa Kohtule. Raamotsus ei ole Saksamaal praegu rakendatav. Uus raamotsust üle võttev seadus võeti aga vastu 20. juulil 2006 ja jõustus 2. augustil 2006, pärast seda kui oli toimunud kohtuistung käesolevas asjas.

78. Nagu Tšehhi Vabariik on välja toonud, ei ole selge, miks on vastus kolmanda küsimuse teisele osale – mis puudutab tagaseljaotsuste mõju ja täpsemalt raamotsuse artikli 5 lõike 1 mõju Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklile 54 – siseriiklikus kohtus toimuvas menetluses lahendi tegemisel oluline. Itaalia ametiasutused ei ole andnud Euroopa vahistamismäärust. Samuti ei selgu eelotsusetaotlusest, et nad plaaniksid seda teha.

79. Sellest lähtudes on kolmas eelotsuse küsimus väidetavalt üksnes hüpoteetiline ja seega kohtupraktikast tulenevalt vastuvõetamatu. ( 35 )

80. Ometi on kättesaadava info pinnalt võimalik, et need küsimused, mis selgelt tõstatavad ELi õiguse tõlgendamise küsimuse, on põhikohtuasja lahendamise seisukohalt olulised. Selle hinnangu saab anda vaid eelotsusetaotluse esitanud kohus. Seega on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud tegema otsuse. ( 36 )

81. Mis puudutab küsimuse teist osa, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses, et välisriigi kohtus tehtud tagaseljaotsuste staatus on Saksamaal vaieldav. Seega näib, et vastus sellele küsimusele võiks eelotsusetaotlust esitanud kohut tõepoolest aidata otsustada, kuidas kohelda selliseid kohtuotsuseid Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 kontekstis, raamotsuse artikli 5 lõikest 1 sõltumata.

82. Seega pakun ma välja vastused kolmanda küsimuse mõlemale osale.

83. Ma tean, et kolmas küsimus puudutab olukorda, milles on antud Euroopa vahistamismäärus „vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks” määruses nimetatud isiku suhtes. Mu analüüs piirdub selliste olukordadega.

3(a) Esimene osa

84. Esimeses osas küsitakse sisuliselt, kas Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust mõjutab asjaolu, et siseriiklikku õigusesse üle võetud raamotsuse kohaselt võib määruse teinud liikmesriik (antud juhul Itaalia), milles tehti lõplik kohtuotsus, nõuda isiku vahistamist ja väljaandmist määrust täitvast liikmesriigist (antud juhul Saksamaalt), et seda kohtuotsust mis tahes ajal täide viia.

85. Ma ei näe, mil viisil mõjutab raamotsus Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimuse tõlgendamist.

86. Raamotsuse artikkel 1 sätestab, et vahistamismääruse andmise eesmärk on, et teine liikmesriik võtaks tagaotsitava vahi alla ja annaks ta üle „kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise või vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks”.

87. Raamotsuse artikli 3 lõige 2 nimetab sõnaselgelt Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustusliku alusena juhtumit, „kui vahistamismäärust täitev õigusasutus teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus ning kui sellega on määratud karistus, on see karistus kantud või on see sel ajal kandmisel või ei saa seda enam karistuse määranud liikmesriigi õiguse alusel täita”.

88. Nendest sätetest tuleneb loogiliselt, et kui Euroopa vahistamismäärus vangistuse täitmiseks on väljastatud pärast kohtumenetlust ja süüditunnistamist, ei ole Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimus juba määratlusest tulenevalt täidetud. On selge, et Euroopa vahistamismäärus vangistuse täideviimiseks antakse välja just seetõttu, et kõnealust karistust ei ole kantud või see ei ole kandmisel. Seega ei saa Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklit 54 kohaldada. Sellest tuleneb vaieldamatult, et selles olukorras ei takista ne bis in idem põhimõte liikmesriigil alustamast kriminaalmenetlust sama teo suhtes, isegi kui kõnealuse isiku üle on sama teo eest teises liikmesriigis kohut peetud ja ta süüdi tunnistatud.

89. Seega tuleneb raamotsusest selgelt, et Euroopa vahistamismääruse andmine või veel vähem selle andmise võimalus tulevikus ei avalda ne bis in idem põhimõttele mingit mõju. Artikli 3 lõige 2 näitab vastupidi, et ne bis in idem põhimõte määrab selle, kas raamotsuse alusel antud Euroopa vahistamismäärust saab või ei saa täita.

90. Seda järeldust toetab Austria viidatud asjaolu, et Schengeni lepingu ( 37 ) osalised ei ühti nendega, kellele saab kohaldada raamotsust. Kui Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 ne bis in idem põhimõtte rakendamine sõltuks raamotsuse sätetest, oleks tulemuseks õiguslik ebakindlus.

91. Seega soovitan ma Euroopa Kohtul vastata kolmanda küsimuse esimesele osale järgmiselt: „Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et liikmesriik, milles on siseriikliku õiguse kohaselt isiku suhtes tehtud lõplik ja siduv kohtuotsus, võib igal hetkel teha Euroopa vahistamismääruse selle isiku üle andmiseks, et seda karistust täita vastavalt nõukogu raamotsusele Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta.”

3(b) Teine osa

92. Kolmanda küsimuse teise osaga soovitakse sisuliselt teada, kas Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust mõjutab asjaolu, et kohtuotsus, mis on Euroopa vahistamismääruse esemeks, langetati tagaselja.

93. Eelotsusetaotluse esitanud kohus analüüsib seda küsimust viidates raamotsuse artikli 5 lõikele 1. Ta leiab, et selles sättes ette nähtud asjaoludel heidaks võimalus nõuda asja uut läbivaatamist üleandmise eeltingimusena kahtlust sellele, kas Itaalia süüditunnistavaid kohtuotsuseid saab korrektselt nimetada „lõplikeks” kohtuotsusteks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes (eeldades, et mõistet „lõplik” ei defineerita üksnes siseriiklikule õigusele viidates). Ta juhib tähelepanu võimalusele, et teod, mis puudutavad mitut liikmesriiki ja mis on ühtlasi suunatud ühenduse finantshuvide vastu, võivad jääda karistuseta. See juhtuks olukorras, kus ühe liikmesriigi tagaseljaotsus takistaks süüdistuse esitamist teises liikmesriigis, kuid tagaseljaotsust ei viidaks kunagi täide ja selle teinud liikmesriik ei püüaks seda täitmisele pöörata. ( 38 )

94. Kõnealuse küsimuse sõnastus keskendub mõjule, mida ühes liikmesriigis tehtud tagaseljaotsus võib avaldada Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimuse tõlgendamisele. Nagu aga mitmed märkusi esitanud osapooled on õigesti märkinud, näib eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse sisu pigem olevat see, kas tagaseljaotsuseid peaks pidama Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses „lõplikeks” kohtuotsusteks.

95. Raamotsuse artikli 5 lõige 1 käsitleb otseselt tagaseljaotsuste mõju Euroopa vahistamismäärusele. Artikli 5 lõige 1 sätestab, et kui asjaomasele isikule „ei ole teatatud isiklikult ega teda muul viisil teavitatud, millal ja kus toimub istung, mille tulemusel tehti tagaseljaotsus”, võib vahistamismäärust täitev liikmesriik üleandmise suhtes kohaldada tingimust, et „vahistamismääruse teinud õigusasutus annab piisava tagatise, et isikul, kelle suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust, on võimalus esitada taotlus asja uueks läbivaatamiseks vahistamismääruse teinud liikmesriigis ning olla otsuse tegemise juures”.

96. See säte peegeldab Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktikast tulenevaid nõudeid Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 osas (õigus õiglasele kohtulikule arutamisele). Lähtudes kohtupraktikast (ja erinevalt Poola seisukohtadest) ei ole tagaseljaotsused iseenesest konventsiooni artikliga 6 kokkusobimatud. Need tuleb aga langetada kooskõlas EIÕK-st tulenevate rangete menetluslike ja sisuliste nõuetega, et vältida õigusemõistmisest keeldumist. Sisuliselt on tagaseljaotsused EIÕK kohaselt lubatud vaid juhul, kui on selgelt tehtud kindlaks, et isik on loobunud oma õigusest kohtuistungil osaleda või viibib tahtlikult väljaspool jurisdiktsiooni. ( 39 )

97. Kui võtta kolmanda küsimuse teist osa sõna-sõnalt, peaks üksühene vastus olema (nagu Hispaania õigesti märgib), et asjaolu, et lõplikud kohtuotsused on tehtud tagaselja, ei ole Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimuse seisukohalt asjakohane. Euroopa vahistamismääruse tegemine tagaseljaotsuse täitmiseks tähendab juba määratluse kohaselt, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 täidetuse tingimus ei ole rahuldatud. See, kas tingimus on täitmata seetõttu, et isik mõisteti süüdi tagaselja (nii, et karistuse täitmisele pööramine oli ebatõenäoline) või seetõttu, et isik lahkus riigist pärast kohtuotsust, ei mõjuta kuidagi fakti, et kohtuotsust ei ole täidetud. Selle otsese järeldusena ei saa ka asjaolu, et raamotsuse artikli 5 lõige 1 võib mõjutada selle määruse täitmist, avaldada mõju Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 õigele tõlgendamisele. ( 40 )

98. Nagu ma olen viidanud, tõusetub esitatud küsimuse taustal küsimus, kas raamotsuse artikli 5 valguses saab tagaseljaotsust pidada „lõplikuks” kohtuotsuseks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes. Osaliselt vastab sellele küsimusele kohtuotsus asjas Gözütok ja Brügge. ( 41 ) Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et otsuseid, mis siseriikliku õiguse kohaselt takistavad selgelt edasist menetlust või lõpetavad kriminaalmenetluse lõplikult, tuleb Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses pidada „lõplikeks” kohtuotsusteks.

99. Nii nagu selgelt viitab Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Gözütok ja Brügge ning ka Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 sõnastus, tuleb kohtuotsuse teinud liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras määratleda, kas ja mis tingimustel takistab kohtuotsus, sealhulgas tagaseljaotsus, edasist kriminaalmenetlust sama teo suhtes siseriiklikus õiguses ja on lõplik. See järeldus on kooskõlas muude rahvusvaheliste instrumentidega, eriti EIÕK 7. lisaprotokolli artikliga 4, mis reguleerib ne bis in idem põhimõtte kohaldamist siseriiklikul tasandil. Kõik need instrumendid jätavad siseriikliku õiguse määratleda, mis on lõplik kohtuotsus, mis lõpetab kriminaalmenetluse. ( 42 )

100. Hinnates ühes liikmesriigis tagaselja süüdi tunnistatud isiku nõuet, mis tugineb Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklile 54, on kõik teised liikmesriigid seega seotud asjaoluga, kas otsuse teinud liikmesriik käsitleb tagaseljaotsust „lõpliku” kohtuotsusena. Kui see on nii ja on täidetud ka Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 muud tingimused, annab see otsus aluse ne bis in idem põhimõtte rakendamiseks riigiüleses Schengeni kontekstis, kooskõlas vastastikuse usalduse põhimõttega, millel Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 54 põhineb. ( 43 )

101. See järeldus allub ühele olulisele reservatsioonile. Tagaseljaotsus peab olema tehtud kooskõlas EIÕK artiklis 6 kehtestatud nõuetega. ELi õiguse üldpõhimõtete ja EL lepingu artikli 6 lõigete 1 ja 2 alusel on need nõuded kohaldatavad ka ELi kontekstis. EIÕK nõuetega vastuolus tehtud tagaseljaotsus rikuks ipso facto fundamentaalseid inimõigusi sisaldavaid ELi õiguse üldpõhimõtteid ja seda isegi juhul, kui siseriiklik õigus peaks seda kehtivaks ja lõplikuks. Selle tulemusena ei saaks seda pidada „lõplikuks” kohtuotsuseks Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses.

102. Just seetõttu kordab raamotsuse artikli 5 lõike 1 sõnastus Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas EIÕK artikli 6 osas välja toodud tingimusi, määratlemaks tagaseljaotsuse kehtivust.

103. Seega soovitan ma Euroopa Kohtul vastata kolmanda küsimuse teisele osale järgmiselt: „Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et raamotsuse artikli 5 lõike 1 kohaselt ei ole vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutused kohustatud automaatselt täitma Euroopa vahistamismäärust, mis tehti tagaseljaotsusega mõistetud karistuse täitmisele pööramiseks. Kui aga otsuse teinud liikmesriigi õigussüsteemi kohaselt takistab tagaseljaotsus edasist kriminaalmenetlust, on tegemist lõpliku kohtuotsusega Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, eeldusel et see kohtumenetlus toimus kooskõlas EL artikli 6 nõuete ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis sisalduvate põhivabadusi tagavate ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.”

Ettepanek

104. Eelnevast tulenevalt teen ma ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele järgmiselt. 1) „Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 fraas „sama tegu” viitab faktiliste asjaolude samasusele, mida tuleb mõista asjaolude kogumina, mis on ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud. Selle, kas põhikohtuasja faktilised asjaolud on sel moel seotud, peab kindlaks tegema siseriiklik kohus. Kui aga kohtualune tahtis algusest peale vedada salakaupa selle ühendusse sisenemise kohast lõppsihtkohta ühtse teekonnana, võib iga järgnevat sisepiiri ületamist selle teekonna käigus pidada põhimõtteliselt tegudeks, mis on selle eesmärgi nimel lahutamatult seotud. 2(a) Vangistus, mis on jäetud tingimisi täitmisele pööramata tingimusel, et kindla ajavahemiku jooksul täidab õigusrikkuja teatud nõudeid, mis on kehtestatud vastavalt otsuse teinud riigi õigusele, on Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes karistus, mis on ära kantud või kandmisel, ja juhul kui teised selles normis kehtestatud tingimused on täidetud, annab aluse selles artiklis sätestatud ne bis in idem põhimõtte kohaldamiseks 2(b) Isiku vahi all või eelvangistuses viibimise aega ühes liikmesriigis ei saa pidada karistuseks, mis on kantud või kandmisel Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, välja arvatud juhul, kui eelvangistuses oldud aeg on vähemalt võrdne vahi all viibimise/eelvangistusega seotud lõpliku kohtuotsusega mõistetud vangistusega. 3(a) Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et liikmesriik, milles on siseriikliku õiguse kohaselt isiku suhtes tehtud lõplik ja siduv kohtuotsus, võib igal hetkel teha Euroopa vahistamismääruse selle isiku üle andmiseks, et seda karistust täita vastavalt nõukogu raamotsusele Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta. 3(b) Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 mõiste „täideviimine” tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et raamotsuse artikli 5 lõike 1 kohaselt ei ole määrust täitva liikmesriigi õigusasutused kohustatud automaatselt täitma Euroopa vahistamismäärust, mis tehti tagaseljaotsusega mõistetud karistuse täitmisele pööramiseks. Kui aga otsuse teinud liikmesriigi õigussüsteemi kohaselt takistab tagaseljaotsus edasist kriminaalmenetlust, on tegemist lõpliku kohtuotsusega Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 54 tähenduses, eeldusel et see kohtumenetlus toimus kooskõlas EL artikli 6 nõuete ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis sisalduvate põhivabadusi tagavate ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.”

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9.

( 3 ) EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.

( 4 ) See lisati Amsterdami lepinguga Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule.

( 5 ) EÜT 2000, L 239, lk 13; ELT eriväljaanne 19/02, lk 3.

( 6 ) Artikli 2 lõike 1 alapunkt 1.

( 7 ) Põhjendus 5.

( 8 ) Artikli 3 lõige 2.

( 9 ) Bundesgesetzblatt 2006, I, nr 6 25.7.2006.

( 10 ) Euroopa Kohus tegi otsuse kohtuasjas C-436/04: Van Esbroeck (EKL 2006, lk I-2333)9. märtsil 2006. Kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomer esitas oma ettepaneku 20. oktoobril 2005.

( 11 ) Vt 28. septembri 2006. aasta otsust kohtuasjas C-150/05: Van Straaten (EKL 2006, lk I-9327) ja 28. septembri 2006. aasta otsust kohtuasjas C-467/04: Gasparini jt (EKL 2006, lk I-9199).

( 12 ) Punkt 36.

( 13 ) Punkt 37.

( 14 ) 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Esbroeck, punktid 31, 32 ja 35. Konkurentsiõiguse valdkonnas toimunud üheaegsete ühenduse ja siseriiklike sanktsioonide korral on Euroopa Kohus täiendavalt nõudnud, et põhimõtte ne bis in idem kohaldamiseks peab ühenduse ja siseriikliku õigusega kaitstud õiguslik huvi olema samane. Eespool 10. joonealuses märkuses viidatud kohtuasja Gasparini jt ettepaneku punktides 155-158 välja toodud põhjustel leian ma, et kohtupraktika kahe standardi selge vastuolu on võimalik lahendada.

( 15 ) Punkt 38.

( 16 ) Punkt 37.

( 17 ) Tema ettepaneku punkt 52, viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.

( 18 ) Vt kahekordse vastutusele võtmise keelu ja ne bis in idem põhimõtte seoste kohta minu ettepanekut eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Gasparini jt, punktid 72–77.

( 19 ) Eelotsusetaotluses viidatakse, et J. Kretzinger oli seoses esimese süüdistusega ühe päeva vahi all. Teise süüdistuse kohta Anconas ei ole selles osas infot esitatud.

( 20 ) Vt EIÕK artikli 5 lõike 1 punkt c ja lõige 3.

( 21 ) EIÕK artikli 5 lõike 1 punkti c ja lõike 3 kohta on olemas mahukas kohtupraktika. Vt eelkõige 31. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas Ječius vs. Leedu, hagiavaldus nr 34578/97, Recueil des arrêts et décisions 2000-IX.

( 22 ) Näiteks Prantsusmaal on nõnda.

( 23 ) Vt nt 24. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas Smirnova vs. Venemaa, hagiavaldused nr 46133/99 ja 48183/99, Recueil des arrêts et décisions 2003-IX, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 24 ) Vt eespool punkt 57.

( 25 ) Prantsuse kriminaalõiguses kannab see põhimõte nime principe d'imputation ja Saksa kriminaalõiguses Anrechnungsprinzip. Vt ka Lordide koja otsust kohtuasjas Regina vs. Governor of Her Majesty’s Prison Brockhill, Ex parte Evans, 27 juuli 2000, kus Lord Hope of Craighead viitas „laiaulatuslikule põhimõttele […] et eelvangistuses viibitud aega, mis on seotud kuriteoga, mille eest rikkujat karistatakse, tuleb pärast süüdi tunnistamist vangistuses viibimise aja arvutamisel arvesse võtta”. Sellele põhimõttele viidatakse ka raamotsuse artikli 26 lõikes 1 (mis moodustab osa peatükist 3 peakirjaga „Üleandmise mõju”), mille kohaselt „Vahistamismääruse teinud liikmesriik arvab määratud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme tulemusel vahistamismääruse teinud liikmesriigis kantava karistuse kogupikkusest maha vahi all pidamise kogu kestuse, mis tulenes Euroopa vahistamismääruse täitmisest.” Mõnedes liikmesriikides, näiteks Saksamaal ja Ühendkuningriigi osades, võimaldavad karistuse mõistmise reeglid pädeval kohtunikul keelduda selle põhimõtte rakendamisest põhjustel, mis seonduvad kohtualuse käitumisega eelvangistuse ajal. Iga kõrvalekalle peab aga olema nõuetekohaselt põhjendatud.

( 26 ) Vt minu täna esitatud ettepaneku punktides 53–64 sisalduvat analüüsi kohtuasjas C-367/05: Kraaijenbrink.

( 27 ) Selline võimalus on puhtteoreetiline. Nagu ma olen ülal selgitanud, tunnustavad kõik siseriiklikud kriminaalõigused eelvangistuse arvesse võtmise põhimõtet.

( 28 ) Või lõpetab (vangla)karistusest tingimisi vabastamisega seotud katseaja, nagu ülal kirjeldatud.

( 29 ) Ma leian, et Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikkel 56 vaid toob välja arvesse võtmise üldpõhimõtte (mis rakendub mis tahes varasema karistuse korral, mis on mõistetud sama teo eest, olenemata karistuse iseloomust) ja üksnes ulatuses, mis puudutab vabadusekaotuslikke karistusi. Asjaolu, et artiklid 54 ja 56 paiknevad mõlemad Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni III jaotise 3 peatükis pealkirjaga „Ne bis in idem põhimõtte rakendamine”, ei muuda asjaolu, et nad on ELi õiguse kaks iseseisvat põhimõtet. Arvesse võtmise põhimõtet käsitlen ma 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuasja Kraaijenbrink ettepaneku punktides 53–64 ja viitan sellele analüüsile.

( 30 ) 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Kraaijenbrink seisis Madalmaade valitsus otsustavalt vastu komisjoni poolt selle kohta kohtuistungil esitatud seisukohtadele. Vt minu ettepaneku punkt 54 selles kohtuasjas.

( 31 ) Terrorismis kahtlustatavate vahi all pidamise korraldus võib olla vähem liberaalne.

( 32 ) Suunaandev on 29. novembri 1988. aasta otsus kohtuasjas Brogan jt vs. Ühendkuningriik, seeria A, nr 145-B.

( 33 ) Vastab tõele, et mõnede liikmesriikide õigussüsteemid ei võimalda mõningaid vahi all viibitud perioode (tavaliselt ei ületa need 24 tundi) kohtuotsusega mõistetud lõplikust vangistusest maha arvata. See on väheoluline erand.

( 34 ) Eespool punkt 20.

( 35 ) Vt nt eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Straaten, punkt 34.

( 36 ) Samas, punkt 33.

( 37 ) Kui raamotsus on kohaldatav kõigile ELi liikmesriikidele, on Schengeni lepingu rakenduskonventsioon kohaldatav vaid neis liikmesriikides, kes on täielikult üle võtnud Schengeni acquis’ ning Norras ja Islandis kui Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni osalistes, ja Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artiklite 54 kuni 58 osas ka Ühendkuningriigis ja Iirimaal. Vt eespool 11. joonealuses märkuses viidatud Gasparini jt kohtuasja ettepaneku punkt 75.

( 38 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates Itaalias mõistetud karistuste osas just nõnda toimuski.

( 39 ) Euroopa Inimõiguste Kohus tegi hiljuti tagaseljaotsustele kohaldatavatest põhimõtetest kokkuvõtte 1. märtsil 2006 kohtuasjas Sejdovic vs. Itaalia, [suurkoda], hagiavaldus nr. 56581/00, punkt 81 jj, Recueil des arrêts et décisions 2006.

( 40 ) Vt eespool punktides 85–90 toodud kolmanda küsimuse esimese osa analüüsi, mis on samavõrd kohaldatav ka siin.

( 41 ) 11. veebruari 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-187/01 ja C-385/01: Gözütok ja Brügge (EKL 2003, lk I-1345).

( 42 ) Vt ka 1966. a Kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikli 14 lõiget 7, mis sätestab, et „kedagi ei tohi teist korda kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles teda vastavalt iga riigi seadusele ja kriminaalprotsessiõigusele kord juba lõplikult süüdi või õigeks mõisteti.”

( 43 ) Vt eespool 41. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Gözütok ja Brügge.