ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Esimesena on väljakujunenud kohtupraktikas siiski tõdetud, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavate eelotsuse küsimuste puhul eeldatakse, et need on asjakohased (vt selle kohta 7. septembri 2022. aasta kohtuotsus Cilevičs jt, C‑391/20, EU:C:2022:638, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika). Teisena on Euroopa Kohus juba tuvastanud, et Belgia riigisisene õigus viitab lõplikult maksustatud tulu regulatsiooni osas direktiivile 90/435, ja on tunnistanud eelotsusetaotlused selle viite alusel vastuvõetavaks, otsustades, et kuna riigisiseses õiguses liidu õigusele tehtud viite ulatus on küsimus, mida reguleerib üksnes riigisisene õigus, siis on üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses hinnata liidu õigusele tehtud viite täpset ulatust, kuna Euroopa Kohtu pädevus on piiratud üksnes liidu õiguse sätete analüüsiga (vt selle kohta 18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Punch Graphix Prepress Belgium, C‑371/11, EU:C:2012:647, punktid 26 ja 27 ning seal viidatud kohtupraktika).
51

Teisena tuleb rõhutada, et kuigi – nagu märkisid Belgia valitsus ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades – kõigi määruse nr 910/2014 nõuete täitmist, mis on kohaldatavad kvalifitseeritud teenuseosutajatele, kvalifitseeritud e-allkirjale ja kvalifitseeritud sertifikaadile, on vastavushindamisasutus selle määruse artikli 3 punkti 18 tähenduses auditeerimismenetluses juba hinnanud ning sama määruse artiklis 17 nimetatud järelevalveasutus juba kontrollinud, on tõsi see, et kui riigisisese menetluse pool vaidleb vastu asjaolule, et e-allkiri on tõepoolest „kvalifitseeritud e-allkiri“ määruse nr 910/2014 artikli 3 punkti 12 tähenduses, peab liikmesriigi kohus kontrollima, kas kolm kõnealuses sättes kehtestatud tingimust on täidetud.
36

Lõpuks tuleb märkida, et seda tõlgendust kinnitab ka direktiivi 86/653 tekkelugu. Ettepanekust võtta vastu nõukogu direktiiv (füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate) kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1977, C 13, lk 2) nähtub, et Euroopa Komisjon tegi algul ettepaneku koondada sätted, millest pooled ei saa kõrvale kalduda, ühteainsasse artiklisse, nimelt ettepaneku artiklisse 35. Kuigi selle direktiivi artikli 7 lõikele 1 vastav säte kuulus asjaomasesse loendisse, võeti see hiljem loendist välja. Lisaks tuleb märkida, et kuigi liidu seadusandja loobus lõpuks ühtse loendi põhimõttest, kasutades üksikjuhtumite kaupa erandi tegemise keeldu, ei kasutanud liidu seadusandja seda lahendust direktiivi 86/653 artikli 7 lõike 1 punkti b puhul.
39

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määrust nr 3577/92 ja eelkõige selle artikli 1 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millega samastatakse mereveoteenused raudteeveoteenustega, kui sellise samastamise tagajärjel jääb asjaomane teenus välja nende riigihankealaste eeskirjade kohaldamisalast, mida sellele muidu kohaldataks.
35

Selline riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, järgib aga direktiiviga 93/13 tagatud tarbijakaitse eesmärki. Lisaks võib see vastavalt kõnealuse direktiivi artiklile 8 tagada tarbijatele kõrgema tõhusa kaitsetaseme, kui see, mis on direktiiviga kehtestatud, mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, pidades silmas ka asjaomast riigisisest kohtupraktikat.
41

Eespool esitatud põhjendustest tervikuna järeldub, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et lepingu ülesütlemise hüvitis, mille käsundiandja on põhiagendile maksnud allagendi hangitud kliendibaasi ulatuses, võib põhiagendi jaoks kujutada endast olulist kasu. Siiski ei saa lepingu ülesütlemise hüvitise maksmist allagendile pidada selle sätte tähenduses õiglaseks, kui allagent jätkab oma tegevust kaubandusagendina samade klientide ja toodete suhtes, ent põhikäsundiandjaga sõlmitud otsese suhte raames, asendades põhiagendi, kelle korraldusi ta varem täitis.
54

Ühelt poolt nähtub 27. septembri 1968. aasta konventsiooniga (mida on muudetud ja mis on seejärel üle võetud määrustega nr 44/2001 ja 1215/2012) kehtestatud süsteemi käsitlevast kohtupraktikast, et korrakohase õigusemõistmise kaalutlusel võimaldab vastuhagi esitamise võimalus pooltel lahendada ühes ja samas menetluses ning samas kohtus kõik ühise alusega vastastikused nõuded ning et sellise võimaluse eesmärk on eelkõige vältida ülemääraseid menetlusi ja menetluste paljusust, millega kaasneb vastuoluliste otsuste tegemise oht (vt selle kohta 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Nothartová, C‑306/17, EU:C:2018:360, punktid 21 ja 22 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Petronas Lubricants Italy, C‑1/17, EU:C:2018:478, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu nähtub määruse 2017/1001 põhjendusest 32, taotletakse selliste eesmärkide saavutamist selles määruses tervikuna ja eelkõige selle artiklites 124 ja 128 sätestatud korra abil.
47

Direktiivi 2004/48 artikli 3 lõikes 2 on otseselt sätestatud, et liikmesriikide poolt ette nähtud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Ehkki direktiivi 2004/48 põhjenduses 10 viidatakse selles kontekstis eesmärgile tagada siseturul intellektuaalomandi kõrge, võrdväärne ning „ühetaoline“ kaitsetase, kohaldatakse kõnealust direktiivi vastavalt selle artikli 2 lõikele 1 siiski nii, et see ei piira kaitsevahendite kohaldamist, mida kohaldatakse või võidakse kohaldada riigisisestes õigusaktides, tingimusel et need kaitsevahendid on õiguste omajate jaoks soodsamad. Sellega seoses nähtub direktiivi põhjendusest 7 ühemõtteliselt, et kasutatud mõiste „vahend“ on üldmõiste ja hõlmab kaitsevahendeid, mille abil on võimalik lõpetada intellektuaalomandi õiguste rikkumine (vt analoogia alusel 25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa, C‑367/15, EU:C:2017:36, punkt 22).
19

Neil asjaoludel otsustas Administratīvā rajona tiesa (rajooni halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas üksuseks määruse nr 651/2014 artikli 2 punkti 83 tähenduses võib lugeda (eraõiguslikku) organisatsiooni, millel on mitu põhitegevust, mille hulgas on uuringute teostamine, kuid mille tulu pärineb peamiselt tasuliste haridusteenuste osutamisest? 2. Kas on põhjendatud kohaldada majandustegevuse ja mittemajandusliku tegevuse rahastamise (tulud ja kulud) omavahelise osakaalu nõuet, et määrata kindlaks, kas üksus vastab määruse nr 651/2014 artikli 2 punktis 83 kehtestatud nõudele, et üksuse peamine eesmärk on sõltumatult teostada alusuuringuid, rakendusuuringuid või tootearendust ja laialdaselt levitada sellise tegevuse tulemusi, kasutades selleks õpetamist, avaldamist või teadmussiiret? Kui vastus on jaatav, siis mis on piisav vahekord majandustegevuse ja mittemajandusliku tegevuse rahastamise vahel, et määrata kindlaks üksuse tegevuse peamist eesmärki? 3. Kas vastavalt määruse nr 651/2014 artikli 2 punktile 83 on põhjendatud kohaldada nõuet, et kõnealune asutus investeerib põhitegevusest saadud tulu uuesti (reinvesteerib) põhitegevusse, ja kas on vajalik hinnata muid aspekte, et määrata nõuetekohaselt kindlaks projekti esitanud üksuse tegevuse peamine eesmärk? Kas see hinnang oleks erinev sõltuvalt saadud tulu kasutamisviisist (reinvesteerimine põhitegevusse või näiteks eraõigusliku asutaja korral dividendide maksmine aktsionäridele), ja seda isegi olukorras, kui suurem osa tulust saadi haridusteenuste tasudest? 4. Kas projekti esitanud üksuse liikmete õiguslik staatus on oluline, et hinnata, kas see üksus vastab määruse nr 651/2014 artikli 2 punkti 83 määratlusele, st kas tegu on äriühinguga, mis on asutatud äriühinguõiguse alusel, et viia läbi majandustegevust (tasuline tegevus) kasumi saamise eesmärgiga (äriseadustiku (Komerclikums) artikkel 1), või kas selle liikmed või aktsionärid on füüsilised või juriidilised isikud, kelle eesmärk on saada kasumit (sh osutades haridusteenust tasu eest), või see asutati mittetulunduslikul eesmärgil (näiteks ühendus või sihtasutus)? 5. Kas projekti esitanud üksuse tegevuse majandusliku laadi hindamiseks on oluline see, milline on riigisiseste ja liidu liikmesriikide kodanikest üliõpilaste osakaal võrreldes kolmandatest riikidest pärit üliõpilaste osakaaluga, ning asjaolu, et selle üksuse tegevuse peamine eesmärk on pakkuda üliõpilastele konkurentsivõimelist kõrgharidust ja kvalifikatsiooni rahvusvahelisel tööturul kooskõlas ajakohaste rahvusvaheliste nõuetega (kaebaja põhikirja punkt 5)?“
Maksuseadustiku § 162 „Maksustatava tulu hindamine“ sätestab:

„(1) Kui maksuhalduril ei ole võimalik maksustatavat tulu kindlaks teha või arvutada, tuleb tal see määrata hindamise teel. Hindamisel võtab ta arvesse kõiki tähtsust omavaid asjaolusid.

[…]

(3) Kui maksukohustuslane rikub § 90 lõikes 3 ette nähtud koostöökohustust, kuna ta ei esita raamatupidamisarvestust või kui esitatud arvestust ei saa suures osas kasutada või kui on tuvastatud, et maksukohustuslane ei ole § 90 lõike 3 kolmandas lauses nimetatud kandeid teinud viivitamata, kehtib ümberlükatav eeldus, et tema Saksamaal maksustatav tulu, mille suuruse väljaselgitamist peaks võimaldama § 90 lõikes 3 nimetatud raamatupidamisarvestus, on deklareeritust suurem. Kui maksuametil tuleb sellisel juhul tulu hinnata ja tulu saab eelkõige hinnavahemike alusel kindlaks määrata üksnes teatavates piirides, siis võib neid piire rakendada maksukohustuslasele kõige ebasoodsamalt. Kui vaatamata maksukohustuslase poolt kasutatava raamatupidamisarvestuse esitamisele on kaudseid tõendeid selle kohta, et reaalturuväärtuse põhimõtte järgimise korral oleks tema tulu suurem kui raamatupidamisarvestuse alusel deklareeritud tulu ja kui kahtlusi selle kohta ei saa ümber lükata, sest välisriigis asuv seotud isik ei täida § 90 lõikes 2 ette nähtud koostöökohustust või § 93 lõikes 1 sätestatud teavitamiskohustust, siis tuleb kohaldada analoogia alusel teist lauset.

(4) Kui maksukohustuslane ei esita § 90 lõikes 3 nimetatud raamatupidamisarvestust või kui esitatud arvestust ei ole võimalik kasutada, tuleb kehtestada lisamaks 5000 eurot. Lisamaksu summa on vähemalt 5% ja kõige rohkem 10% lõike 3 alusel tehtud paranduse kohaselt määratud täiendavast tulust, kui selle paranduse tulemusel ületab lisamaks 5000 eurot. Kui kasutatav raamatupidamisarvestus esitatakse hilinenult, on lisamaksu maksimaalne summa 1000000 eurot, kuid mitte vähem kui 100 eurot iga tähtaja ületanud päeva kohta. Kui maksuametile antakse lisamaksu summa osas kaalutlusõigus, tuleb lisaks selle lisamaksu eesmärgile, milleks on maksukohustuslane kohustus pidada ja esitada tähtaegselt § 90 lõikes 3 nimetatud raamatupidamisarvestus, arvesse võtta eelkõige maksukohustuslane saadud soodustusi ja hilinemise korral ka tähtaja ületamise kestust. Lisamaksu ei kehtestata, kui maksukohustuslane ei ole § 90 lõikes 3 sätestatud raamatupidamisarvestuse pidamise kohustuse rikkumises süüdi või kui süü ei ole suur. Seadusliku esindaja või töötaja süü on samaväärne äriühingu enda eksimusega. Üldreeglina määratakse lisamaks kindlaks pärast maksukontrolli lõppu.“
47

Nagu aga käesoleva kohtuotsuse punktist 42 ilmneb, on määruse nr 1698/2005 artikli 40 lõike 3 sõnastus üheselt mõistetav, kuna selles viidatakse selgelt ja täpselt lisakuludele ja saamata jäänud tulule, mida artiklis 40 sätestatud loomade heaolu toetus hõlmab. Seega tuleb tõdeda, et õiguskindluse põhimõttega ei ole vastuolus see, kui sellised liikmesriigi ametiasutused nagu põhikohtuasjas kõne all olevad Rumeenia ametiasutused võtavad kontrollikoja tuvastatud arvutusvigade tõttu, mis tõid kaasa lisakulude ja saamata jäänud tulu ülemäärase hüvitamise, vastu aktid, millega nähakse ette maaelu arengu programmi 2007–2013 alusel antava rahalise toetuse summa muutmine selle sätte alusel, vaatamata sellele, et komisjon ei ole veel võtnud vastu otsust nimetatud lisakulude ja saamata jäänud tulu summade liidu rahastamisest väljajätmise kohta, mis tulenevad toetuse arvutamisel tehtud veast.
54

Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et kohus, kellele on esitatud pädeva prokuröri ettepanek määrata füüsilisele isikule Zanni artikli 83a lõike 1 alusel rahaline karistus, peab vastavalt selle seaduse artikli 83d lõikele 5 analüüsima kohtuasja üksnes selles sättes nimetatud asjaolude alusel, milleks on õigusvastase hüve saamine asjaomase juriidilise isiku poolt, süüteo toimepanija ja juriidilise isiku vahelise seose olemasolu, süüteo ja saadud hüve vahelise seose olemasolu ning hüve laad ja väärtus, kui tegemist on varalise hüvega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et kõik need asjaolud põhinevad eeldusel, et süütegu on toime pandud, ning ta lisab, et kohtul, kellele on esitatud pädeva prokuröri ettepanek, ei ole lubatud selle eelduse põhjendatust vaidlustada, kuna küsimust, kas süütegu on toime pandud, saab käsitleda ainult füüsilise isiku suhtes alustatud kriminaalmenetluse raames.
13

CIR 92 artikli 184 ter lõike 2 teisest lõigust koostoimes selle artikli 190 teise lõiguga tuleneb siiski, et kui välismaine äriühing toob oma registrijärgse asukoha, peamise tegevuskoha või juhatuse või juhtimise asukoha üle Belgiasse, siis mis puudutab välismaiste tegevuskohtadega seotud vara või välismaal asuvat vara, mis kuulub sellele äriühingule, määratakse sellelt varalt hiljem saadav kapitalikasum ja kapitalikahjum kindlaks raamatupidamisliku väärtuse alusel, mis sellel on ületoomise ajal. Kajastatud, kuid realiseerimata kapitalikasum (edaspidi „realiseerimata kapitalikasum“) on maksust vabastatud tingimusel, et see on kajastatud eraldi passivakontol. Kuna allahindluste korrigeerimist, mida VP Capital kajastas raamatupidamises pärast tema registrijärgse asukoha Belgiasse ületoomist, ei kajastatud eraldi passivakontol, leidis Belgia maksuhaldur, et see on maksustatav.
52

Lõpuks tuleb selleks, et teha kindlaks, kas kava või projekti hindamine direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 3 esimese lause alusel on vajalik, ja kui see on nii, siis kas hindamisel tuleb võtta arvesse võimalikke varasemaid hindamisi, kui need on asjakohased ja kui neis sisalduvad tuvastused, hinnangud ja järeldused on samuti täielikud, täpsed ja lõplikud. Kuid selliste varasemate hindamiste arvesse võtmine võimaldab välistada tõenäolisuse või ohu, et asjaomane kava või projekt avaldab sellele alale olulist kahjulikku mõju, siiski vaid siis, kui teadus- ja keskkonnaandmed ei ole ühelt poolt hindamisest saadik muutunud ja kui teiselt poolt puuduvad muud kavad või projektid, mida tuleks arvesse võtta, kuid mida ei ole arvesse võetud, mida ei ole täies ulatuses arvesse võetud või mida ei ole nõuetekohaselt arvesse võetud (vt selle kohta 9. septembri 2020. aasta kohtuotsus Friends of the Irish Environment, C‑254/19, EU:C:2020:680, punktid 54–56 ning seal viidatud kohtupraktika).
39

Mõistet „ebaõiglane koorem“ ei ole universaalteenuse direktiivis määratletud. Nagu aga Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus 6. oktoobri 2010. aasta kohtuotsuses Base jt (C‑389/08, EU:C:2010:584, punkt 42) tõdeda, nähtub universaalteenuse direktiivi põhjendusest 21, et liidu seadusandja on soovinud siduda ettevõtjale universaalteenuse osutamisega kaasneda võivate netokulude katmise mehhanismid ebaõiglase koorma lasumisega sellel ettevõtjal. Leides, et universaalteenuse osutamise netokulu ei too kõigi ettevõtjate jaoks tingimata kaasa ülemäärast koormat, on liidu seadusandja selles kontekstis soovinud välistada võimaluse, et kogu universaalteenuse osutamisega kaasnev netokulu toob automaatselt kaasa õiguse hüvitisele. Euroopa Kohus järeldas sellest, et ebaõiglane koorem, mille olemasolu riigi reguleeriv asutus peab enne hüvitise määramist tuvastama, on koorem, mis asjaomase ettevõtja jaoks on tema koorma kandmise võimet arvestades ülemäärane, arvestades kõiki teda iseloomustavaid asjaolusid, nagu tema seadmete tase, majanduslik ja finantsolukord ning turuosa.
43

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELL artikli 4 lõiget 3 ja ELTL artiklit 101 koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid või praktika, mille kohaselt ettevõtjale ELTL artikli 101 rikkumise eest määratud trahvi arvutamisel on liikmesriigi konkurentsiasutus igal juhul kohustatud lähtuma selle ettevõtja kasumiaruandes kajastatud käibest, ilma et sel asutusel oleks võimalik analüüsida ettevõtja esitatud tõendeid, millega tahetakse näidata, et see käive ei väljenda ettevõtja tegelikku majanduslikku olukorda, ning seetõttu tuleb tal käibena aluseks võtta muu summa, mis seda olukorda näitab, tingimusel et need tõendid on täpsed ja dokumenteeritud.
10

Direktiivi artiklis 5 „Tõendite avaldamine“ on ette nähtud: „1. Liikmesriigid tagavad, et liidus toimuvas kahju hüvitamise hagiga seotud menetluses osaleva hageja taotlusel, kes on esitanud põhjendatud selgituse, mis sisaldab mõistlikult kättesaadavaid fakte ja piisavaid tõendeid, mis kinnitavad usutavalt tema kahju hüvitamise nõuet, on liikmesriikide kohtutel võimalik nõuda kostjalt või kolmandalt isikult tema käsutuses olevate asjakohaste tõendite avaldamist vastavalt käesolevas peatükis sätestatud tingimustele. Liikmesriigid tagavad, et nende kohtutel on võimalik nõuda kostja taotlusel asjakohaste tõendite avaldamist ka hagejalt või kolmandalt isikult. Käesolev lõige ei piira liikmesriikide kohtute õigusi ega kohustusi, mis tulenevad [nõukogu 28. mai 2001. aasta] määrusest (EÜ) nr 1206/2001 [liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 174, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 121)] tulenevaid õigusi ja kohustusi. 2. Liikmesriigid tagavad, et liikmesriikide kohtud saavad nõuda, et avaldataks üksikud tõendid või tõendite asjakohased kategooriad, mis on määratletud nii täpselt ja kitsalt, kui see on põhjendatud selgituses esitatud mõistlikult kättesaadavate faktide põhjal võimalik. 3. Liikmesriigid tagavad, et liikmesriikide kohtud nõuavad tõendite avaldamist üksnes proportsionaalsel määral. Selle hindamisel, kas teatava poole nõutav tõendite avaldamine on proportsionaalne, võtavad liikmesriikide kohtud arvesse kõikide asjaomaste poolte ja kolmandate isikute õigustatud huve. Nad võtavad eelkõige arvesse järgmist: a) millises ulatuses kinnitavad nõuet või vastuväidet kättesaadavad faktid ja tõendid, mis põhjendavad tõendite avaldamise taotlust; b) avaldamise ulatus ja kulu, eelkõige asjaomastele kolmandatele isikutele, sealhulgas sellise teabe mittespetsiifilise otsingu vältimine, mis tõenäoliselt ei ole menetluse poolte jaoks asjakohane; c) kas tõendid, mille avaldamist taotletakse, sisaldavad konfidentsiaalset teavet, eelkõige kolmandaid isikuid puudutavat konfidentsiaalset teavet, ja sellise konfidentsiaalse teabe kaitsmise kord. [...]“
35

Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et – korterelamu korteriomanikust füüsilist isikut, kes sõlmib halduriga korterelamu ühiskasutuses olevate ruumide haldamise ja korrashoiu lepingu, tuleb pidada „tarbijaks“ selle direktiivi tähenduses tingimusel, et ta ei kasuta korterit üksnes oma majandus- või kutsetegevusega seotud eesmärkidel. Asjaolu, et osa halduri osutatud teenustest selle lepingu alusel on tingitud vajadusest järgida riigisisestes õigusaktides ette nähtud konkreetseid ohutus- ja planeerimisnõudeid, ei jäta seda lepingut direktiivi kohaldamisalast välja; – juhul, kui korterelamu ühiskasutuses olevate ruumide haldamise ja korrashoiu leping on sõlmitud halduri ja korterelamu kaasomanike üldkoosoleku või korteriühistu vahel, võib korterelamu korteriomanikust füüsilist isikut pidada direktiivi 93/13 tähenduses „tarbijaks“ tingimusel, et teda saab pidada selle lepingu „pooleks“ ning ta ei kasuta korterit üksnes oma majandus- või kutsetegevusega seotud eesmärkidel.
81

Mis puudutab esimese küsimuse teist osa, millega soovitakse välja selgitada, kas hankija võib sellises hankemenetluses, nagu on selles küsimuses kõne all, tunnistada vastavaks direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktide kohaldamisalasse kuuluvate sõidukiosade pakkumuse, milles ei ole tõendatud, et need sõidukiosad on saanud tüübikinnituse, kui sellisele pakkumusele on lisatud pakkuja kinnitus, et need sõidukiosad on samaväärsed tüübikinnitusega originaalosadega, siis tuleb esile tuua, mida kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 59, et mõistetel „tüübikinnitus“ ja „samaväärsus“ on erinev tähendus.
4

Määruse 2017/1001, millega tunnistati kehtetuks ja asendati määrus nr 207/2009 alates 1. oktoobrist 2017, artikkel 9 „ELi kaubamärgiga antavad õigused“ on sõnastatud alljärgnevalt: „1. ELi kaubamärgi registreerimine annab kaubamärgiomanikule selle suhtes ainuõiguse. 2. Ilma et see piiraks kaubamärgiomanike õigusi, mis on omandatud enne ELi kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva või prioriteedikuupäeva, on sama ELi kaubamärgi omanikul õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast äritegevuse käigus ilma tema loata kaupade või teenustega seoses mis tahes tähist, kui: a) tähis on identne ELi kaubamärgiga ja seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud; b) tähis on identne või sarnane ELi kaubamärgiga ning seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed või sarnased selliste kaupade või teenustega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud, kui nende segiajamine üldsuse poolt on tõenäoline; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et tähist seostatakse kaubamärgiga; c) tähis on identne või sarnane ELi kaubamärgiga, sõltumata sellest, kas seda kasutatakse seoses kaupade või teenustega, mis on identsed, sarnased või ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille suhtes kõnealune ELi kaubamärk on registreeritud, juhul kui ELi kaubamärk on liidus üldtuntud ja juhul kui kõnealuse tähise põhjuseta kasutamine tähendaks ELi kaubamärgi eristusvõime või omandatud maine ebaausat ärakasutamist või kahjustamist. 3. Lõike 2 alusel võib eelkõige keelata järgmised toimingud: […] b) tähisega kaupade pakkumine, turulelaskmine või ladustamine nimetatud otstarbel või tähisega teenuste pakkumine või nendele osutamine; […]“