KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 4. oktoobril 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑322/17

Eugen Bogatu

versus

Minister for Social Protection

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (kõrge kohus, Iirimaa))

Eelotsusetaotlus – Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Perehüvitised, mida taotleb ühe liikmesriigi kodanik, kes on töö kaotanud ja kelle pereliikmed elavad muus liikmesriigis kui töökoha liikmesriik – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikkel 68 – Prioriteetsuse määramise eeskirjad kattumise puhul – Mõiste „töötamine“

1. Eugen Bogatu on Rumeenia kodanik, kes elab Iirimaal alates 2003. aastast. Pärast seda, kui ta 2009. aasta veebruaris oma töö kaotas, sai ta teatud sotsiaalkindlustushüvitisi. Eelkõige sai ta 25. maist 2010 kuni 4. jaanuarini 2013 mitteosamakselist töötutoetust (jobseeker’s allowance). 2015. aasta jaanuaris keelduti talle selle töötutoetuse saamise perioodi eest maksmast perehüvitisi tema Rumeenias elavate laste eest, kuna Minister for Social Protection (sotsiaalkaitseminister, edaspidi „minister“) ei saanud järeldada, et E. Bogatu tegeleb töötamisega vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta ( 2 ) artiklile 67. Seejärel esitas E. Bogatu kaebuse High Courtile (kõrge kohus, Iirimaa), milles vaidles vastu mõiste „töötamine“ ulatuse sellisele tõlgendusele.

2. Kuid nagu näib ilmnevat kohtutoimikust, on E. Bogatu lastel õigus perehüvitistele ka Rumeenia õiguse alusel, seega on küsimus töötamise mõiste ulatuse kindlaksmääramise kohta vaja lahendada pigem prioriteetsuse eeskirjade kohaldamise seisukohast, kui esineb perehüvitiste kattumine, mis on ette nähtud määruse nr 883/2004 artiklis 68.

3. Kui ma just ei eksi, siis on see esimene kord, kui Euroopa Kohtul palutakse nimetatud sätet tõlgendada. Euroopa Kohtu antav vastus on oluline, kuna kõnealuste prioriteetsuse eeskirjade toimimist arvestades piiratakse selle tulemusel tingimata ühest küljest töökohariigi ja teisest küljest asjaomase isiku pereliikmete elukohajärgse riigi pädevuse ulatust prioriteetsuse alusel seoses perehüvitiste tasumisega.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Määrus nr 1408/71

4. Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud versioonis (edaspidi „määrus nr 1408/71“) ( 3 ) tunnistati kehtetuks 1. maist 2010.

5. Nimetatud määruse artiklis 1 „Mõisted“ sätestati järgmist: „a) töötaja […]: i) isik, kes on kohustuslikult või vabatahtlikult jätkuvalt kindlustatud ühe või mitme riski suhtes, mida hõlmavad töötajate sotsiaalkindlustusskeemide liigid […]“

6. Sama määruse artiklis 73 „Töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kelle pereliikmed elavad muus liikmesriigis kui pädev riik“ oli sätestatud: „Töötajal […], kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis […].“

7. Määruse nr 1408/71 artikli 76 „Prioriteetsusreeglid juhul, kui õigus saada perehüvitisi pädeva riigi õigusaktide alusel ja selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kus pereliikmed elavad, kattuvad“ lõikes 1 oli sätestatud: „Kui ühel ja samal ajavahemikul antakse perehüvitisi sama pereliikme eest ja töötamise või tegutsemise tõttu selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kelle territooriumil pereliikmed elavad, peatatakse õigus saada hüvitisi teise liikmesriigi õigusaktide alusel asjakohasel juhul artikli 73 või 74 alusel selle summa ulatuses, mida antakse esimese liikmesriigi õigusaktide alusel.“

2. Määrus nr 883/2004

8. Määruse nr 883/2004 artkklis 1 „Mõisted“ on sätestatud: „a) töötamine – tegevus või samaväärne olukord, mida sellena käsitletakse vastavalt selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusalastele õigusaktidele, kus selline tegevus või samaväärne olukord esineb; […]“

9. Selle määruse artikli 2 „Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“ lõikes 1 on sätestatud: „Käesolevat määrust kohaldatakse liikmesriigi kodanike, […] samuti nende pereliikmete […] suhtes.“

10. Sama määruse artiklis 11 „Üldeeskirjad“ on sätestatud: „1. Käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate isikute suhtes kohaldatakse üksnes ühe liikmesriigi õigusakte. Sellised õigusaktid määratakse kindlaks kooskõlas käesoleva jaotisega. 2. Käesoleva jaotise eesmärgil käsitletakse isikuid, kes saavad rahalisi hüvitisi seoses oma tööga […] tegutsemisega või selle tõttu, nimetatud tegevusega tegelejateks. […] 3. Arvestades artiklites 12–16 sätestatut: a) liikmesriigis töötava […] isiku suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte. […] e) iga muu isiku suhtes, kelle suhtes ei kehti punktid a–d, kohaldatakse elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, ilma et see piiraks teiste käesoleva määruse sätete kohaldamist, millega talle tagatakse hüvitised ühe või mitme muu liikmesriigi õigusaktide alusel.“

11. Nimetatud määruse artiklis 67 „Teises liikmesriigis elavad pereliikmed“ on sätestatud: „Isikul on õigus perehüvitistele kooskõlas pädeva liikmesriigi õigusaktidega, sealhulgas oma teises liikmesriigis elavate pereliikmete jaoks […]“

12. Selle artikli 68 „Prioriteetsuse määramise eeskirjad kattumise puhul“ lõikes 1 on sätestatud: „Kui samal perioodil ja samadele pereliikmetele antakse hüvitisi enam kui ühe liikmesriigi õigusaktide alusel, rakendatakse järgmisi prioriteetsuse eeskirju: a) kui hüvitisi maksavad mitu liikmesriiki erinevatel alustel, on prioriteetsusjärjekord järgmine: esmalt õigused, mis saadakse töötamise […] alusel, teiseks õigused, mis saadakse pensioni saamise alusel, ja lõpuks elukohast tulenevad õigused; b) kui hüvitisi maksavad mitu liikmesriiki samadel alustel, kehtestatakse prioriteetsusjärjekord järgmistele allkriteeriumitele viitamisega: […] iii) elamise alusel saadavate õiguste puhul: laste elukoht. […]“

II. Faktiline raamistik, põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

13. E. Bogatu on Rumeenia kodanik, kes elab 2003. aastast alates Iirimaal. Ta on kahe Rumeenias elava lapse isa.

14. E. Bogatu töötas Iirimaal 26. maist 2003 kuni 13. veebruarini 2009, kui ta töö kaotas. Sellest ajast saadik on ta saanud osamakselist töötuskindlustushüvitist (jobseeker’s benefit) 20. veebruarist 2009 kuni 24. märtsini 2010, seejärel mitteosamakselist töötutoetust (jobseeker’s allowance) 25. märtsist 2010 kuni 4. jaanuarini 2013, ja lõpuks haigushüvitist (illness benefit) alates 15. jaanuarist 2013 kuni 30. jaanuarini 2015.

15. 27. jaanuaril 2009 taotles ta perehüvitist. 12. jaanuari 2011. aasta kirjas teatas minister E. Bogatule, et ta oli otsustanud tema taotluse rahuldada, keeldudes samas perehüvitisi määramast ühe osa eest selles taotluses käsitletud perioodi kohta, nimelt alates 1. aprillist 2010 kuni 31. jaanuarini 2013 (edaspidi „asjakohane ajavahemik“). Samas andis minister talle teada, et viimati nimetatud ajavahemikku puudutava keelduva otsuse põhjus oli, et E. Bogatu ei täitnud ühtegi alternatiivsetest tingimustest, mis on vajalikud perehüvitise saamiseks Rumeenias elavate laste alusel, kuna esiteks ta ei töötanud enam Iirimaal ja teiseks ta ei saanud ministeeriumilt osamakselist hüvitist.

16. High Courtile (kõrge kohus, Iirimaa) esitatud kaebuses ei vaidle E. Bogatu vastu asjaoludele, millele minister oma otsuses tugines. Seevastu väidab ta, et ministri keeldumine talle perehüvitisi maksta asjakohase ajavahemiku eest tugineb liidu õiguse ekslikule tõlgendusele.

17. Ta märkis sellega seoses, et ajavahemik, millega seoses tema taotlus rahuldamata jäeti, kuulub 1. aprillist 2010 kuni 30. aprillini 2010 määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse ja alates 1. maist 2010 kuni 31. jaanuarini 2013 määruse nr 883/2004 kohaldamisalasse. Lisaks märgib E. Bogatu, et määruse nr 1408/71 artiklist 73 koostoimes sama määruse artikli 1 punkti a alapunktiga i nähtub, et igal isikul, kes on ühes liikmesriigis kindlustatud töötajate suhtes kehtivas sotsiaalkindlustusskeemis, on õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis. Võttes arvesse Euroopa Kohtu 7. juuni 2005. aasta otsust kohtuasjas Dodl ja Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364) ja 10. märtsi 2011. aasta otsust kohtuasjas Borger (C‑516/09, EU:C:2011:136), täpsustab ta samuti, et see õigus tuleneb pelgalt sellest, et asjaomane isik on kindlustatud, ning kehtib seega ka siis, kui see isik enam ei tööta hetkel, kui ta esitab perehüvitise taotluse, ja isegi siis, kui ta ei saa nimetatud hetkel oma kindlustuse alusel hüvitisi.

18. Kuna see on võrdväärne määruse nr 1408/71 artikliga 73, siis tuleb määruse nr 883/2004 artiklit 67 samal viisil tõlgendada.

19. Oma seisukoha kaitseks väidab minister, et määruse nr 883/2004 artikli 67 tõlgendamisel tuleb tingimata arvesse võtta sama määruse artikli 11 lõiget 2, millele ei ole määruses nr 1408/71 võrdväärset sätet.

20. Neil asjaoludel otsuses eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuseküsimused: „1. Kas määrus nr 883/2004, eelkõige selle artikkel 67 koostoimes artikli 11 lõikega 2 nõuab, et määruse artikli 1 punktis z määratletud „perehüvitiste“ saamise õiguse omandamiseks peab isik olema pädevas liikmesriigis töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja või teise võimalusena saama määruse artikli 11 lõikes 2 osutatud rahalisi hüvitisi? 2. Kas määruse nr 883/2004 artikli 11 lõikes 2 sisalduvat viidet „rahalistele hüvitistele“ tuleb tõlgendada nii, et sellega viidatakse ainult ajavahemikule, mil taotleja tegelikult saab rahalisi hüvitisi, või tähendab see mis tahes ajavahemikku, mille jooksul on taotleja kindlustatud tulevase rahalise hüvitise suhtes, olenemata sellest, kas seda hüvitist on perehüvitise taotlemise ajal taotletud?“

21. Nende küsimuste kohta esitasid kirjalikke märkusi E. Bogatu, minister, Ühendkuningriigi valitsus ja Euroopa Komisjon. Nende huvitatud poolte kohtukõned kuulati ära 6. juuni 2018. aasta kohtuistungil.

III. Õiguslik analüüs

A. Eelotsuse küsimuste analüüs

1. Sissejuhatavad märkused

22. Esmalt märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused ei puuduta seda, kuidas tõlgendada määruse nr 1408/71 asjasse puutuvaid sätteid, mida kohaldatakse perehüvitistele asjakohase ajavahemiku esimese kuu jooksul, st 1. aprillist kuni 30. aprillini 2010, ( 4 ) vaid seda, kuidas tõlgendada määruse nr 883/2004 asjasse puutuvaid sätteid, mida kohaldatakse 1. maist 2010 kuni 31. jaanuarini 2013.

23. Lisaks tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus piirdub sellega, kuidas tõlgendada määruse nr 883/2004 artiklit 67, mis tagab igale isikule õiguse saada perehüvitisi sellelt riigilt, kus ta on kindlustatud, nende pereliikmete eest, kes elavad teises liikmesriigis; koostoimes sama määruse artikli 11 lõikega 2, mis puudutab mõistet „töötamine“. Seda selgitab asjaolu, et põhikohtuasjas väitis E. Bogatu, et tal oli õigus saada perehüvitisi Iiri riigilt, kuna teda tuleb lugeda töötamisega tegelevaks isikuks.

24. Seevastu ilmneb siinse asja toimikust, et pereliikmetel, kelle alusel E. Bogatu perehüvitisi oli taotlenud, st tema kahel lapsel on samuti õigus saada neid hüvitisi Rumeenia õigusnormide alusel, kuna viimastes on sätestatud, et neid hüvitisi makstakse kõigile alla 18aastastele lastele, kes elavad Rumeenias seaduslikult, nagu näib olevat olukord siinses asjas.

25. Neil asjaoludel olen nõus ministri, Ühendkuningriigi valitsuse ja komisjoni märkustega, mille kohaselt tuleb laiendada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud tõlgenduse eset.

26. Täpsemalt, kuna siinses olukorras on samadel pereliikmetel põhimõtteliselt õigus saada kõnealuseid hüvitisi sama ajavahemiku eest enama kui ühe liikmesriigi õiguse alusel, siis leian, et Euroopa Kohus peab eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastust andes tingimata arvesse võtma määruse nr 883/2004 artiklit 68, ( 5 ) milles on sätestatud kriteeriumid selle kohta, milline liikmesriik on prioriteetsuse alusel pädev perehüvitisi maksma.

27. See säte näeb teatavasti ette prioriteetsuse määramise eeskirjad, kui kattuvad õigused saada perehüvitist mitmest liikmesriigist, ja nende eeskirjade kohaldamine tähendab analüüsi selle kohta, kas nende õiguste omanik võib neile tugineda erinevates liikmesriikides „samadel alustel“ (st „töötamine“, „pensioni saamine“ või „elukohast tulenev“) või „erinevatel alustel“. Vastus sellele küsimusele võimaldab tuvastada liikmesriigi, kes peab prioriteetselt tasuma kõnealusele isikule perehüvitisi.

28. Käesolevas kohtuasjas sõltub küsimus, kas neid hüvitisi peab E. Bogatule maksma Iirimaa või Rumeenia, järelikult selle kindlaksmääramisest, mis alusel see kaebaja võis taotleda Iiri riigilt peretoetusi, ja eelkõige määruse nr 883/2004 artikli 68 lõikes 1 esitatud mõiste „õigused, mis saadakse töötamise […] alusel“ ulatusest.

29. Neid kaalutlusi silmas pidades leian sarnaselt komisjoniga, et High Courti (kõrge kohus, Iirimaa) esitatud kahte küsimust tuleb mõista nii, et nendes palutakse tõlgendada mõistet „töötamise alusel“ määruse nr 883/2004 artiklis 68 kehtestatud prioriteetsuse määramise eeskirjade rakendamise raames.

30. Seetõttu tuleb need kaks küsimust ümber sõnastada. Oma küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 883/2004 artikli 68 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et isikul, kes pärast vastuvõtvas liikmesriigis töötamist saab sellest liikmesriigist üksnes mitteosamakselisi hüvitisi, olles jätkuvalt kindlustatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemis, on õigus peretoetustele selle staatuse alusel, et määrata kindlaks liikmesriik, kes prioriteetsuse alusel on pädev neid hüvitisi tasuma.

31. Kuna nagu ma märkisin eespool, on vastus sellele küsimusele sõltuv küsimusest, mis on määruse nr 883/2004 artiklis 68 kasutatud mõiste „töötamise alusel“ ulatus, siis kavatsen käesolevas ettepanekus tuvastada tõlgenduselemendid, millele selle mõiste õige tõlgendus peab tuginema.

32. Selle tarvis alustan sellest, et lükkan tagasi ministri, Ühendkuningriigi ja komisjoni argumendi, et kõnealust mõistet, nagu see on sätestatud määruse nr 883/2004 artiklis 68, tuleks tõlgendada sama määruse artikli 11 lõike 2 alusel (jaotis a). Seejärel kontrollin, kas seda mõistet tuleb seevastu tõlgendada kooskõlas liikmesriigi õigusnormidega, milles sätestatakse tingimused perehüvitiste õiguse tekkimiseks (jaotis b). Lõpuks, pärast seda, kui ma selgitan, miks E. Bogatu arendatud argumendiga, mille kohaselt võiks mõiste „töötaja“, mis tuleneb määrust nr 1408/71 puudutavast kohtupraktikast, üle võtta määruse nr 883/2004 kontekstis, ei saa nõustuda selle määruse artikliga 68 seoses, üritan pakkuda mõiste „töötamise alusel“ sellist tõlgendust, mis suudab tagada määruse nr 883/2004 artiklis 68 sätestatud prioriteetsuse määramise eeskirjade toimimise nii, nagu liidu seadusandja seda soovis (jaotis c).

2. Mõiste „õigused, mis saadakse töötamise alusel“ tõlgendamine

a) Määruse nr 883/2004 artikli 11 lõige 2

33. Nagu ma eelnevalt märkisin, väidavad kõik huvitatud isikud, välja arvatud põhikohtuasja kaebuse esitaja, et selle aluse kindlaksmääramine, mis annab E. Bogatule õiguse saada perehüvitisi Iirimaal, et kohaldada määruse nr 883/2004 artiklis 68 sätestatud prioriteetsuse eeskirju, tuleb teha üldiste normide alusel, mis reguleerivad kohaldatava õiguse kindlaksmääramist ja on esitatud sama määruse artiklis 11 ning eelkõige selle sätte lõikes 2.

34. Sellega seoses tuleb mainida, et määruse nr 883/2004 artikkel 11, mis on II jaotise „nurgakivi“, ( 6 ) võimaldab kindlaks määrata, millise riigi õigust kohaldatakse isikutele, kes kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse, eelkõige eristades töötavaid isikuid, ( 7 ) kelle suhtes kohaldatakse töökoha liikmesriigi õigusakte, ning mitteaktiivseid isikuid, kelle suhtes kohaldatakse elukohajärgse liikmesriigi õigusakte. ( 8 ) Selles kontekstis on nimetatud määruse artikli 11 lõikes 2 selgelt märgitud, et töötamist tuleb mõista laialt, kuna rahalise hüvitise saamine „seoses oma tööga […] või selle tõttu“ on samastatud kitsas tähenduses töötamisega.

35. Komisjon aga väitis oma kirjalikes märkustes, et määrusega nr 883/2004 loodud süsteemis tuleb artiklit 11 kohaldada iga kord, kui on vaja kindlaks määrata, kumba kahest konkureerivatest sotsiaalkindlustuse alasest õigusaktist kohaldatakse asjaomasele isikule, nii nagu see on määruse nr 883/2004 artikli 68 puhul. Teisisõnu on üksnes pärast artiklis 11 sätestatud põhimõtete kohaldamist võimalik kindlaks määrata määruse nr 883/2004 artiklit 68 silmas pidades, mis alusel on E. Bogatult õigus saada Iirimaal perehüvitisi.

36. Niisiis tuleks komisjoni sõnul esmalt kontrollida, kas asjakohast ajavahemikku silmas pidades võib E. Bogatut lugeda nimetatud artikli 11 tähenduses „töötavaks isikuks“, võttes eeskätt arvesse nimetatud artikli lõikes 2 sellele mõistele antud laiendust. Sellega seoses leiab komisjon sarnaselt ministri ja Ühendkuningriigiga, et kuna E. Bogatule asjakohasel ajavahemikul makstud hüvitis oli laadilt mitteosamakseline ning seda ei tehtud järelikult eelnevalt toimunud töötamisega „seoses […] või selle tõttu“, siis ei saanud E. Bogatut lugeda määruse nr 883/2004 artikli 11 tähenduses töötavaks isikuks. Kui aga seos, mis võimaldab E. Bogatul saada Iirimaal perehüvitisi, ei ole „töötavaks isikuks“ olemine, siis tuleneb komisjoni sõnul, et see seos saab olla üksnes elukoht.

37. See argument ei veena mind.

38. Arvan nimelt, et kõnealune argument tugineb määruse nr 883/2004 ülesehituse valele hindamisele. Sellega seoses tuleb esmalt täpsustada, et ma ei soovi kahtluse alla seada artikli 11 keskset rolli selles määruses, et määrata kindlaks kohaldatavaid õigusnorme. Siiski näib mulle sellest ülesehitusest nähtuvat, et nimetatud sätte kohaldamisala tuleb lugeda palju kitsamalt, kui komisjon kavatses. Nimelt näib, et määrusega eristatakse üldisi kollisiooninorme („Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“), mis on esitatud II jaotises, ja seost puudutavaid erinorme, mis on esitatud III jaotises („Erisätted eri kategooriate hüvitiste kohta“). ( 9 ) Leian, et see eristamine tähendab, et kui analüüsitavat situatsiooni reguleerib mõni seost puudutavatest erinormidest, siis ei kohaldata artiklit 11 ( 10 ) vastavalt põhimõttele „lex specialis derogat legi generali“. ( 11 )

39. Kuna aga E. Bogatu olukorda põhikohtuasjas reguleerivad ilmselgelt seost puudutavad erinormid, nimelt perehüvitisi käsitlevad sätted (määruse nr 883/2004 artiklid 67 ja 68), siis tuleb tõlgendada üksnes neid sätteid, et määrata kindlaks sellele olukorrale kohaldatavad õigusnormid.

40. Igal juhul on määruse nr 883/2004 artikli 11 lõikes 2, mida kõik huvitatud isikud peale E. Bogatu kasutavad, et tõlgendada väljendit „töötamise alusel“, täpsustatud, et selle sätte sisu tuleb kohaldada üksnes „[k]äesoleva jaotise eesmärgil“. Arvestades selle grammatilise elemendi selgust, näib mulle väljaspool kahtlust, et artikli 11 lõiget 2 ei saa kasutada, et tõlgendada selle määruse muudes jaotistes kui II jaotis esitatud sätteid. Seetõttu ei saa see reegel mingil juhul mõjutada määruse nr 883/2004 artikli 68 tõlgendamist, kuna viimati nimetatud asub selle määruse III jaotises. ( 12 )

41. Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades leian, et Euroopa Kohus peaks tehtavas kohtuotsuses lükkama tagasi argumendi, mille esitasid kõik huvitatud isikud peale E. Bogatu, et määruse nr 883/2004 artiklis 68 esinev mõistet „töötamise alusel“ tuleb mõista sama määruse artikli 11 ja eelkõige selle artikli lõike 2 alusel.

b) Liikmesriikide õigsnormid perehüvitiste õiguste kohta

42. Ehkki ükski huvitatud isikutest ei käsitlenud seda hüpoteesi, leian siiski, et selles etapis on kasulik kontrollida, kas mõiste „töötamise alusel“ ei tähenda pigem viidet liikmesriigi õigusnormidele, mis reguleerivad õigust saada perehüvitisi.

43. Selline tõlgendus võiks esmapilgul paista kooskõlas selle valdkonna liidu õigusnormide aluseks olevate põhimõtetega, millele tuginedes liidu eeskirjadega soovitakse kehtestada liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemide koordineerimissüsteem, ( 13 ) samas kui sotsiaalkindlustushüvitiste saamise õigust reguleerivad tingimused kuuluvad liikmesriikide pädevusse. ( 14 ) Nimelt võib väljendit „töötamise alusel“ mõista nii, et see jätab liikmesriikidele pädevuse määratleda seda „alust“, mille põhjal asjaomasel isikul on õigus saada perehüvitisi (töötamine, pension või elukoht), samas kui liidu õigus piirdub sellega, et määratletakse, milline on kohaldatav õigus juhul, kui nimetatud hüvitiste saamise õigused kattuvad, kasutades samas sättes kehtestatud kriteeriume.

44. Minu arvates räägivad siiski kaks kaalutlust sellise tõlgenduse vastu.

45. Esiteks ilmneb määruse nr 883/2004 artikli 68 lõike 1 sõnastuse lihtsast grammatilisest hinnangust, et selles sättes ei ole ühtegi otsest viidet liikmesriikide õigusnormidele.

46. Teiseks näib, et sellisel tõlgendusel on üsna problemaatilised tagajärjed nende kodanike kaitsele, kes kasutavad oma õigust liikumisvabadusele.

47. See ilmneb selgelt, kui arvestada nimetatud tõlgenduse kohaldamise tagajärge käesolevas asjas käsitlusel olevale olukorrale.

48. Selleks tuleb tingimata kontrollida, millisel alusel esiteks Iiri õigusnormides ja teiseks Rumeenia õigusnormides tekib E. Bogatul õigus saada lastega seotud perehüvitisi.

49. Nagu juba mainiti ja nagu nähtub kohtutoimikust, siis Rumeenia õigusnormid annavad selle õiguse kõigile alla 18aastastele lastele tingimusel, et nad elavad seaduslikult Rumeenias. Järelikult esimesena käsitletud liikmesriigi õigusnormid annavad selle õiguse elukoha alusel.

50. Mis puudutab Iirimaa õigusnorme, siis ilmneb 2005. aasta sotsiaalkaitse konsolideerimise seaduse (Social Welfare Consolidation Act of 2005) IV osa artikli 220 lõikest 3, et perehüvitiste õiguse saamiseks peab neid hüvitisi taotlenud isiku harilik viibimiskoht olema Iiri riigis taotluse esitamise hetkel. ( 15 ) Seetõttu on teisena käsitletud liikmesriigi õigusnormides selle õiguse tekkimise aluseks samuti elukoht.

51. Seetõttu kuulub käesoleva kohtuasja esemeks olev olukord määruse nr 883/2004 artikli 68 lõike 1 punkti b alla, kuna E. Bogatu lapsi puudutavaid perehüvitisi antakse Iirimaal ja Rumeenias samal alusel. Kohaldatavad õigusnormid on seega laste elukoha õigusnormid, kuna esimesena pädev liikmesriik perehüvitisi E. Bogatule maksma on Rumeenia.

52. Juhul kui Iirimaa õigusnormides sätestatud perehüvitiste summa ületab Rumeenia õigusnormidega tagatud summa, mis näib olevat tõenäoline, peaks Iirimaa määruse nr 883/2004 artikli 68 lõike 2 kohaselt põhimõtteliselt maksma erinevuse diferentseeritud lisahüvitise kujul. Kuna aga siinses asjas on tegu õigusega perehüvitistele, mis tugineb üksnes elukohal, siis ei ole Iiri riik isegi kohustatud nimetatud artikli 68 lõike 2 viimase lause kohaselt sellist lisahüvitist maksma. Järelikult saab E. Bogatu üksnes Rumeenia õigusnormides sätestatud perehüvitisi, mille summa on tõenäoliselt väiksem.

53. Võttes aga arvesse suurt hulka liikmesriikide õigusnorme, millega õigus perehüvitistele tekib elukoha alusel, ( 16 ) võib sama tulemus tekkida laias valikus olukordades.

54. See ei näi olevat kooskõlas määruse nr 883/2004 artikli 68 aluseks oleva loogikaga, nagu nähtub selle määruse ettevalmistavatest materjalidest.

55. Mulle ei jää märkamata, et määruse nr 1408/71 ülevaatamiseni viinud menetluses muutis nõukogu komisjoni poolt pakutud määruse nr 883/2004 artikli 68 sõnastust, mis võimaldas võõrtöölistel saada selliste õiguste kattuvuse kõigil juhtudel kõige kõrgemat summat, ( 17 ) asendades selle hetkel kehtiva redaktsiooniga ( 18 ). Siiski tuleb märkida, nagu mainis ka komisjon oma teatises nõukogu ühise seisukoha kohta, et nõukogu tehtud parandused ei saa muuta komisjoni ettepanekul kehtestatud põhimõtet, et saajale tuleb tagada kõige kõrgema hüvitise summa maksmine, ( 19 ) vaid need muudatused puudutavad üksnes seda, kuidas asjasse puutuvate liikmesriikide vahel on jagatud vastutus selle maksmise eest.

56. Neil asjaoludel tuleb minu arvates määruse nr 883/2004 artikli 68 lõike 2 viimast lauset tõlgenda kui erandit sellest põhimõttest, mis tähendab, et olukorrad, milles võõrtöötajale diferentseeritud lisahüvitist ei maksta, peavad olema kõrvalise tähtsusega. Nagu ma märkisin eelnevalt, siis kui väljendit „töötamise alusel“ peaks mõistma kui viidet liikmesriikide õigusnormidele, siis oleks artikli 68 lõike 2 viimase lause kohaldamise tingimused täidetud suures hulgas olukordades, nii et selle sättega hõlmatud olukorrad kaotaks oma kõrvalise laadi.

57. Sellega seoses tuleb muu hulgas rõhutada, ilma et see mõjutaks E. Bogatu olukorra hindamist, et sellise tõlgenduse korral kohaldataks seda sätet ka nende isikute olukordadele, kes töötavad vastuvõtvas liikmesriigis. Sellise tagajärjega ei saa nõustuda, nagu ma analüüsin ka süvendatult käesoleva ettepaneku jaotises c.

58. Eelnevad kaalutlused kinnitavad seda, mida ma juba märkisin, et artikli 68 lõikes 2 toodud väljendi „töötamise alusel“ sellise tõlgendusega, mis viitab perehüvitiste õigust reguleerivatele liikmesriigi õigusnormidele, ei saa nõustuda.

c) Pakutud tõlgendus

59. Võttes arvesse järeldusi jaotistes a ja b, pean vajalikuks pakkuda väljendi „töötamise alusel“ erineva tõlgenduse. Enne seda tuleb aga tagasi lükata E. Bogatu kirjalikes märkustes pakutud tees.

60. Nagu ma juba märkisin, siis väitis E. Bogatu erinevalt teistest huvitatud isikutest, et tema õigus perehüvitistele Iirimaal tuleb kindlaks määrata määrust nr 1408/71 puudutava kohtupraktika alusel, eelkõige selle määruse artiklit 73 tõlgendava kohtupraktika alusel, kuna selles tunnistatakse „töötaja“ õigust perehüvitistele nende pereliikmete alusel, kes elavad teise liikmesriigi territooriumil.

61. Sellega seoses märgib E. Bogatu, et Euroopa Kohus on sedastanud, et mõistet „töötaja“ tuleb mõista nii, et see hõlmab kõiki isikuid, kes kuuluvad määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse, mis on määratletud selle määruse artikli 1 punktis a, st isikud, kes on kindlustatud liikmesriigis kehtivas sotsiaalkindlustusskeemis, mis kehtib liikmesriigis, sõltumata töösuhte olemasolust.

62. Leides, et määruse nr 1408/71 kohaldamisala vastab määruse nr 883/2004 kohaldamisalale, järeldab E. Bogatu, et viimati nimetatud määruse artiklis 67 sätestatud perehüvitisi tuleb samuti pidada avatuks kõigile liikmesriigi kodanikele, kes on kindlustatud teises liikmesriigis kehtivas sotsiaalkindlustusskeemis, sealhulgas siis, kui nende töösuhe teises liikmesriigis on lõppenud.

63. Neil asjaoludel leiab E. Bogatu, et tal on õigus saada perehüvitisi selle ajavahemiku kohta, kuna ta oli asjakohasel ajavahemikul kaetud teatud hüvitiste osas, nagu haigushüvitis.

64. Sellega seoses märgin esmalt, et oma argumentides viitab E. Bogatu määruse nr 883/2004 artikli 67 tõlgendusele. Võttes aga arvesse siinses ettepanekus soovitatud eelotsuse küsimuste ümbersõnastamist, siis on ilmne, et E. Bogatu pakutud tõlgendust tuleb hinnata seoses määruse nr 883/2004 artikliga 68, mitte aga artikliga 67.

65. Selline hinnang tähendab minu arvates, et tuleb esmalt kontrollida, kas määrust nr 1408/71 puudutav kohtupraktika, millele on E. Bogatu kirjalikes märkustes rohkelt viidatud, võib säilitada oma asjakohasuse ka määruse nr 883/2004 kontekstis.

66. Selle tarbeks näib, et on vajalik esitada mõned esmased kaalutlused selle kohta, mis ulatusega on määruse nr 883/2004 vastuvõtmisega kaasnenud sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastuseeskirjade läbivaatamine.

67. Määruse nr 883/2004 põhjendusest 3 ilmneb, et selle määrusega soovitakse asendada määruses nr 1408/71 kehtestatud kooskõlastuseeskirjad, mis olid muutunud keerulisteks ja pikkadeks selliste korduvate muudatuste ja ajakohastamiste tõttu, mida oli läbi viidud, et võtta arvesse arenguid Euroopa Liidu tasandil ja muudatusi liikmesriikide õigusaktidesse, viies läbi nende lihtsustamise ( 20 ) ja moderniseerimise ( 21 ).

68. Selles raamistikus on eelkäijaga võrreldes kõige olulisem muudatus kahtlemata see, mis puudutas nende eeskirjade isikulist kohaldamisala.

69. Juhin tähelepanu, et määruse nr 1408/71 artiklis 2 („Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“) sätestati ühemõtteliselt, et seda määrust kohaldatakse töötajatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele. ( 22 ) Seda selgitab, nagu nähtub määruse põhjendusest 2, asjaolu, et isikute vaba liikumine puudutas tollel hetkel üksnes töötajaid seoses töötajate vaba liikumisega, ja füüsilisest isikust ettevõtjaid asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse raames. Vältimaks neil asjaoludel seda, et liikmesriikide õigusaktide vahelised erinevused töösuhte määratluses piiraksid selle isikulist kohaldamisala, otsustati määruses nr 1408/71 laiendada mõisteid „töötaja“ ja „füüsilisest isikust ettevõtja“ nii, et need hõlmaks kõiki isikuid, kes on kindlustatud mõne liikmesriigi töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusskeemi raames. ( 23 )

70. Määruses nr 883/2004 laiendati seda isikulist kohaldamisala, olles saanud tõuke liidu kodakondsuse kehtestamisega progressiivse kinnituse pälvinud õigusest liikumisvabadusele ja elukohavabadusele liidus. Täpsemalt viidi see muutus läbi mõistete „töötaja“ ja „füüsilisest isikust ettevõtja“ asendamisega nimetatud määruse artikli 2 lõikes 1 („Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“) mõistega „liikmesriigi kodanik“. See tähendab, et kooskõlastussüsteem, mis on läbi vaadatud määrusega nr 883/2004, hõlmab samuti isikuid, kes ei ole rangelt võttes osa „aktiivsest elanikkonnast“, sõltumata sellest, millise riski suhtes nad on kindlustatud. ( 24 )

71. Kuid ma leian, et kuna määrust nr 883/2004 kohaldatakse nüüdsest kõigile liikmesriigi kodanikele, ei ole mõiste „töötamine“ lai tõlgendus selle määruse raames enam põhjendatud, nii nagu see oli määruse nr 1408/71 raames mõiste „töötaja“ puhul.

72. Nimelt kasutatakse mõistet „töötamine“ koostoimes muude mõistetega uue määruse mitmes sättes, et eristada aktiivsete isikute suhtes kohaldatavat õiguslikku korda sellest, mida kohaldatakse mitteaktiivsete isikute olukorrale.

73. Kui mõistet „töötamise alusel“, mis on ette nähtud määruse nr 883/2004 artiklis 68, tõlgendataks samal viisil kui määruse nr 1408/71 raamistikus mõistet „töötaja“, see tähendab, et see nõuab üksnes, et asjaomane isik oleks kindlustatud mõne liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemis, mida kohaldatakse töötajatele, siis muudetaks olematuks eristamine aktiivsetele ja mitteaktiivsetele isikutele kohaldatava korra vahel, mis näib mulle olevat keskse tähendusega määruse nr 883/2004 artikli 68 kohaldamisel.

74. Eelneva alusel leian, et mõiste „töötamise alusel“ nõuetekohase tõlgenduse kujundamiseks on vajalik lähtuda erinevast lähenemisest, mis kinnitub määruse nr 883/2004 artiklis 68 kasutatud mõistetele.

75. Määramaks kindlaks, milline liikmesriik on prioriteetsena pädev tasuma asjaomasele isikule perehüvitisi, viidatakse määruse nr 883/2004 artiklis 68 kolmele mõistele, milleks on „töötamine“, „pension“ ja „elukoht“, mille kombineerimise tulemused on erinevad, sõltuvalt sellest, kas kõnealuseid perehüvitisi makstakse „erinevatel alustel“ või „samadel alustel“.

76. Eelkõige siis, kui perehüvitisi makstakse erinevate aluste põhjal, viiakse kõnealuses sättes läbi nende mõistete järjestamine prioriteetsuse alusel, seega on esimesel kohal töötamine, seejärel pension ja viimasel elukoht. Järelikult on prioriteetsuse alusel pädev perehüvitisi maksma töökoha liikmesriik, samas kui pensioni saamise liikmesriik on prioriteetsuse alusel pädev vaid siis, kui konkureeriv alus on elukoht.

77. Kuid ainus usutav põhjus kõnealune prioriteetsusjärjekord sätestada näib olevat see, et kuna töötamine viitab olulisemale panusele kõnealuse liikmesriigi majandusellu, siis tähendab nimetatud tegevus sellist seose astet kõnealuse riigiga, mis on suurem pensioni saamise või elukoha seosest, ning pensioni saamisest tulenev seose aste on suurem elukoha seosest.

78. Seda järeldust ei kõiguta asjaolu, et kui perehüvitiste saamise alus on sama, siis on määruse nr 883/2004 artikli 68 lõikes 1 sätestatud, et prioriteetselt on pädev laste elukoha järgne liikmesriik. Nimelt kui alused ja seega ka seose kriteeriumid ei erine, siis võib laste elukohta nõuetekohaselt pidada kõige suuremat seose astet näitavaks teguriks.

79. Kui soovida tagada määruse nr 883/2004 artiklis 68 sätestatud mõistete „töötamine“, „pension“ ja „elukoht“ hierarhia kasulikku mõju ning nende mõistetega täidetavate seose kriteeriumide ülesannet nimetatud artikli kontekstis, tuleb minu arvates viidata sõna „alusel“ tõlgendamiseks määruse nr 883/2004 artiklis 1 kehtestatud mõistetele. ( 25 )

80. Mis puudutab eelkõige töötamise mõistet, mis on High Courti (kõrge kohus, Iirimaa) küsimuse ese, nagu ma selle ümber sõnastasin, siis on see „tegevus või samaväärne olukord, mida sellena käsitletakse vastavalt selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusalastele õigusaktidele, kus selline tegevus või samaväärne olukord esineb“. ( 26 )

81. Sellest tuleneb, et sellise tegevuse harrastamine või samaväärse olukorra esinemine võimaldab töökoha liikmesriiki tuvastada kui riiki, kellel on prioriteetsuse alusel pädevus maksta perehüvitisi.

82. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas see seos on põhikohtuasjas olemas.

83. Täpsemalt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks määrama, kas kogu Iiri sotsiaalkindlustusalaste õigusnormide kohaldamise tarvis tuleb E. Bogatut lugeda isikuks, kes asjakohasel ajavahemikul tegeles töötamisega või oli samaväärses olukorras. Jaatava vastuse korral peab ta järeldama, et Iirimaa on prioriteetsuse alusel pädev tasuma põhikohtuasja kaebajale maksmisele tulevaid perehüvitisi, mis tähendab, et E. Bogatul on õigus saada asjakohasel ajavahemikul perehüvitisi, vastupidi sellele, mida väitis minister oma vastuses E. Bogatu taotlusele.

84. Selle hinnangu raames võib see, et E. Bogatu on asjakohasel ajavahemikul jätkuvalt kindlustatud Iirimaal, olla asjasse puutuv, tingimusel, et selle tagajärjel kvalifitseeritakse ta „töötamisega“ tegelevaks või samaväärses olukorras olevaks isikuks määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti a tähenduses.

IV. Ettepanek

85. Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata High Courti (kõrge kohus, Iirimaa) eelotsuse küsimustele, nagu ma need käesolevas ettepanekus ümber sõnastasin, järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29.aprilli 2004.aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artikli 68 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et isikul, kes pärast vastuvõtvas liikmesriigis töötamist saab sellest liikmesriigist üksnes mitteosamakselisi hüvitisi, olles jätkuvalt kindlustatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemis, on õigus peretoetustele selle staatuse alusel, et määrata kindlaks liikmesriik, kes prioriteetsuse alusel on pädev neid hüvitisi tasuma, tingimusel, et tema olukord kuulub mõiste „töötamine“ või „samaväärne olukord“ alla, nagu see on määratletud määruse nr 883/2004 artikli 1 punktis a. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda olukorda kontrollima.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljanne 05/05, lk 72.

( 3 ) EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3.

( 4 ) Tuletan meelde, et määrus nr 883/2004 jõustus 1. mail 2010.

( 5 ) Mainin sellega seoses, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib Euroopa Kohus talle ELTL artikli 267 alusel esitatud küsimuste hindamisel võtta arvesse neid õigusnorme, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus ei olnud viidanud, kui see on vajalik tarvikliku vastuse andmiseks. Vt selle kohta 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 6 ) Määrust nr 1408/71, mille ülesehitus on identne määrusega nr 883/2004, puudutavas kohtupraktikas on Euroopa Kohus korduvalt selgitanud, et määruse nr 1408/71 II jaotis moodustab tervikliku ja ühtse kollisiooninormide süsteemi, mille eesmärk on mitte üksnes vältida eri riikide õigusaktide üheaegset kohaldatavust ja sellest tekkida võivaid raskusi, vaid ka takistada seda, et nimetatud määruse kohaldamisalasse kuuluvatel isikutel puuduks sotsiaalkindlustusalane kaitse, kuna puuduvad talle kohaldatavad õigusnormid. Vt eelkõige 12. juuni 1986. aasta kohtuotsus Ten Holder (302/84, EU:C:1986:242, punkt 21), 11. juuni 1998. aasta kohtuotsus Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, punkt 28) ja 13. septembri 2017. aasta kohtuotsus X (C‑570/15, EU:C:2017:674, punkt 14).

( 7 ) Artikli 11 lõike 3 punkt a.

( 8 ) Artikli 11 lõike 3 punkt e.

( 9 ) Vt selle kohta määruse nr 883/2004 põhjendus 17 („on asjakohane kindlaks määrata, et üldjuhul kuuluvad kohaldamisele selle liikmesriigi õigusaktid, kus asjaomane isik töötab või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseb“) ja põhjendus 18 („sellest üldreeglist on vaja teha erand, kui konkreetne olukord õigustab kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel teistsuguste kriteeriumide kasutamist“).

( 10 ) Seevastu näib mulle, et artiklit 11 kohaldatakse eelkõige vanadushüvitistele. Nimelt kuna neid hüvitisi reguleerivatest sätetest, st määruse nr 883/2004 artiklitest 50–60 ei nähtu ühtegi seosekriteeriumi, mis teeks erandi üldistest kollisiooninormidest, siis tuleb kasutada artiklit 11, et määrata kindlaks, millise riigi õigusnorme kõnealusele olukorrale kohaldada.

( 11 ) Selle kohta vt eelkõige kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas van Delft jt (C‑345/09, EU:C:2010:438, punkt 45). Kohtujuristi sõnul nähtub see määruse nr 1408/71 II ja III jaotise eristamine selgelt 27. mai 1982. aasta kohtuotsusest Aubin (227/81, EU:C:1982:209, punkt 11) ja 11. novembri 2004. aasta kohtuotsusest Adanez-Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705).

( 12 ) Nimetatud järeldust ei suuda kahtluse alla seada ministri argument, et asjaolu, et määruse nr 883/2004 artikli 11 lõiget 2 kasutatakse sama määruse artiklis 68 esitatud väljendi „töötamise alusel“ tõlgendamiseks, kinnitab sellele väljendile antud tõlgendus sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni 12. juuni 2009. aasta otsuses nr F1 (ELT 2010, C 106, lk 11). Nimelt piisab märkimisest, et kohtuotsuses van der Vecht (19/67, EU:C:1967:49, lk 457) on Euroopa Kohus juba järeldanud, et määruse tekst „ei kahjusta pädevate kohtute pädevust tõlgendada määruse sätete kehtivust ja sisu, mille suhtes [selle komisjoni] otsustel on üksnes nõuandev väärtus“ (kohtujuristi kursiiv). Sellest tuleneb, et kõnealune otsus ei ole kohustuslik ega ole järelikult Euroopa Kohtule siduv.

( 13 ) Vt 1. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Tolley (C‑430/15, EU:C:2017:74, punkt 57).

( 14 ) Vt 3. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Tomaszewska (C‑440/09, EU:C:2011:114, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 15 ) Lisaks nõutakse Iirimaa õigusnormides, et laps, kelle alusel hüvitist taotletakse, peab olema noorem kui 16aastane, viibima harilikult riigi territooriumil (sotsiaalkaitse seaduse artikli 219 lõike 1 punkt c) ja elama tavaliselt koos isikuga, kes perehüvitisi taotles (selle seaduse artikli 220 lõige 1). Siiski meenutas ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et neid tingimusi ei saa kohaldada, kuna nad on vastuolus määruse nr 883/2004 artikliga 67.

( 16 ) Vt selle kohta komisjoni koostatud kokkuvõte liikmesriigi õigusnormidest perehüvitiste valdkonnas, kättesaadav aadressil: https://europa.eu/youreurope/citizens/family/children/benefits/index_fr.htm.

( 17 ) Vt nõukogu määruse (EÜ) ettepaneku sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, mille komisjon esitas nõukogule 21. detsembril 1998, KOM(1998) 779 (lõplik), artikkel 53, milles on märgitud: „[k]ui perehüvitisi […] peab sama perioodi ja sama pereliikme kohta maksma mitu liikmesriiki nende õigusnormide või käesoleva määruse kohaselt, siis määrab selle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusnormides on sätestatud kõige kõrgem hüvitise summa, kogu selle summa“. On huvitav märkida, et see kriteerium jäeti alles prioriteetsuse määramise eeskirjade lõplikus versioonis, kuid üksnes lisakriteeriumina, juhul kui kõik õigused kõnealustele perehüvitistele on tekkinud töötamise alusel. Vt määruse nr 883/2004 artikli 68 lõike 1 punkti b alapunkt i.

( 18 ) Vt 26. juuni 2004. aasta ühisseisukoht (EÜ) nr 18/2004, mille nõukogu andis Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklis 251 esitatud menetluse kohaselt eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2004, C 79, lk 15).

( 19 ) Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 251 lõike 2 teisele lõigule seoses nõukogu antud ühisseisukohaga eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, KOM(2004) 44 (lõplik), lk 11.

( 20 ) Vt selle kohta nõukogu määruse (EÜ) ettepaneku sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, mille komisjon esitas nõukogule 21. detsembril 1998, KOM(1998) 779 (lõplik), lk 2, see osa, milles täpsustatakse, et „[…] kooskõlastuseeskirjade, nagu need olid kehtestatud määruses nr 1408/71, läbivaatamise keskne idee oli soov muuta õigusnormid lihtsamaks ja hallatavamaks – rangelt võttes ei olnud tegu süsteemi reformiga, mis pealegi töötas suhteliselt hästi juba enam kui 25 aastat. Eesmärk oli pigem lihtsustamine“.

( 21 ) Vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. nõukogu (C‑656/11, EU:C:2014:97, punktid 61–66).

( 22 ) Ammendavuse huvides märgin, et kooskõlas määruse nr 1408/71 artikliga 2 kohaldatakse seda määrust ka „õpilaste suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud või mõne liikmesriigi territooriumil elavad kodakondsuseta isikud või pagulased, samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes“.

( 23 ) Vt määruse nr 1408/71 põhjendus 3.

( 24 ) Selle tarvis kasutatakse määruses nr 883/2004 paralleelselt EÜ artiklile 42 (nüüd ELTL artikkel 48) veel teist õiguslikku alust, nimelt EÜ artiklit 308 (nüüd ELTL artikkel 352). Vt määruse nr 883/2004 põhjendus 2.

( 25 ) Mis puudutab pensioni ja elukoha mõisteid, mis ei ole käesoleva hinnangu esemeks, siis esimene „hõlmab lisaks pensionitele ühekordseid hüvitisi, millega neid võidakse asendada, ja sissemaksete tagasimaksete vormis makseid ning III jaotise sätete alusel ümberhindamise alusel suurendamisi või täiendavaid toetusi“ (artikli 1 punkt w), teine mõiste on aga „koht, kus isik tavaliselt elab“ (artikli 1 punkt j).

( 26 ) Määruse nr 883/2004 artikli 1 punkt a.