ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määruse (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 7 lõiget 1, artikli 10 lõiget 1 ja artiklit 121 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „otsetoetuste tase vanades liikmesriikides” tähendab, et see tase võrdus 2012. aastal 90%‑ga kõigi otsetoetuste tasemest, ja mõistet „otsetoetuste tase uutes liikmesriikides” tuleb käsitada selliselt, et see tase võrdus 2012. aastal 30. aprilli 2004. aasta koosseisuga Euroopa Ühenduse liikmesriikide vastava tasemega. Viide otsetoetuste tasemele vanades liikmesriikides, mis sisaldub määruse nr 73/2009 artiklites 10 ja 121, võeti liidu õigusesse akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta, et korraldada otsetoetuste järk‑järguline sisseseadmine uutes liikmesriikides. Ent arvestades seda, et seos kahe liikmesriikide rühma otsetoetuste vastavate tasemete vahel tuleneb viidatud ühinemisaktist ja seega esmase õiguse sätetest, siis tuleb seda määruse nr 73/2009 tõlgendamisel eeldada, kuna see peegeldab nimetatud ühinemisakti II lisa sätteid.

Neil asjaoludel ei saa olla edukas argumentatsioon, mille eesmärk on vaidlustada määruse nr 73/2009 artikli 10 tähenduses võrdväärsus ühelt poolt vanades liikmesriikides ja teiselt poolt uutes liikmesriikides kohaldatavate otsetoetuste tasemete vahel põhjendusel, et 5000 eurost väiksemate otsetoetuste ümbersuunamise kohaldamatuse tagajärjel oli välja makstud otsetoetuste summa 2012. aastal vanades liikmesriikides 10‑protsendilisele ümbersuunamisele vaatamata tegelikult suurem kui 90% kõigist otsetoetustest, mis oli uutes liikmesriikides formaalselt saavutatud tase. Nimelt tuleb määruse nr 73/2009 artikli 7 lõikes 1 ette nähtud üldist 10‑protsendilist ümbersuunamist – arvestades, et enne ümbersuunamist oli kohaldatav otsetoetuste tase 100%, sõltumata eri liikmesriikides tegelikult välja makstud summadest – lugeda selle määruse artikli 10 lõike 1 tähenduses vähenduseks, millega tuleb arvestada kohaldatavate otsetoetuste tasemete võrdväärsuse tuvastamisel. Seevastu tõstataks nende arvutuste nominaaltulemustega arvestamine lisaks küsimusele, kui palju põllumajandustootjaid saavad vähem kui 5000 eurot vastavalt vanades liikmesriikides ja uutes liikmesriikides, üles ka küsimuse vastavalt hektari kohta makstava toetuse summade märkimisväärsest erinevusest, muutes nii võimatuks nendes kahes liikmesriikide grupis makstavate toetuste taseme absoluutse võrdlemise. Kohaldatavate otsetoetuste taseme abstraktse kriteeriumi valimine võimaldab selliseid kaalutlusi vältida.

(vt punktid 53 ja 59–63 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 94/62 artikli 7 lõike 1 teine lõik sätestab, et tagastamise ja/või kogumise süsteeme ning korduv- ja taaskasutamise süsteeme, kaasa arvatud süsteemidele juurdepääsu üksikasjalikku korda ja kehtestatud makse, tuleb kohaldada mittediskrimineerivatel tingimustel ka imporditud toodete suhtes ning need peavad olema kavandatud nii, et „vastavalt aluslepingule“ vältida kaubandustõkkeid või konkurentsi moonutamist. Järelikult ei viida selle artikliga läbi täielikku ühtlustamist, vaid viidatakse hoopis aluslepingu asjakohastele sätetele.

Direktiivi 94/62 artikli 1 lõike 1 kohaselt on direktiivi eesmärk pakendite ja pakendijäätmete käitlemist käsitlevate siseriiklike meetmete ühtlustamine, et ühelt poolt vältida või vähendada pakendite ja pakendijäätmete mõju keskkonnale kõikides liikmesriikides ja kolmandates riikides ning tagada keskkonnakaitse kõrge tase, ning teiselt poolt tagada siseturu toimimine ja vältida kaubandustõkkeid ning konkurentsi moonutamist ja piiranguid liidus.

Liidu tasandil täielikult ühtlustatud valdkonnas vastu võetud siseriikliku meetme hindamisel tuleb lähtuda ühtlustamismeetme sätetest, mitte esmase õiguse sätetest. Selleks, et teha kindlaks, kas direktiiviga toimunud ühtlustamine on täielik, tuleb Euroopa Kohtul võtta nende sätete tõlgendamisel arvesse mitte üksnes nende sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa need sätted on.

Rahaline kohustus on ELTL artikli 110 tähenduses riigimaks siis, kui see on osa siseriiklikust üldisest maksusüsteemist, mida süstemaatiliselt kohaldatakse teatavatele tootekategooriatele objektiivsete kriteeriumide alusel ning sõltumata toodete päritolust või sihtkohast.

Mis puutub õigusnormidesse, millega on kehtestatud joogipakendimaks kuni 51 eurosenti ühe liitri pakendatud toote eest, kuid vabastatud pakendimaksust joogipakendid, mis on hõlmatud toimiva tagastusskeemiga, siis esiteks on joogipakendimaks rahaline kohustus, mis on osa siseriiklikust üldisest maksusüsteemist, mida süstemaatiliselt kohaldatakse teatavale tootekategooriale, s.o joogipakendile. Seoses sellega on juba otsustatud, et kõrvaldamiseks määratud jäätmeid tuleb pidada ELTL artikli 110 tähenduses tooteks. Järelikult tuleb joogipakendimaksu pidada kehtestatuks toodetele selle sätte tähenduses.

Teiseks kohaldatakse seda maksu joogipakenditele objektiivsete kriteeriumide alusel ning sõltumata nende päritolust või sihtkohast. Nimelt kehtib see maks nii kodumaistele kui ka imporditud joogipakenditele, kui need on hõlmatud toimiva tagastusskeemiga.

Järelikult on joogipakendimaks ELTL artikli 110 tähenduses riigimaks, mida tuleb hinnata ELTL artikli 110, mitte ELTL artikli 34 alusel.

(vt punktid 51–55)
Teiseks võivad töötajaid, kellel on piiratud ajaks või teatud töö tegemise ajaks sõlmitud lepingud ja kelle lepingud lõpevad tavapäraselt tähtaja saabumise või töö valmimise tõttu, saada samasuguse kaitse nagu tähtajatu töölepingu alusel töötavad töötajad, juhul kui nad on analoogses olukorras, st töösuhe lõpetatakse enne lepingus kindlaksmääratud tähtaja saabumist või enne selle töö lõppu, mille tegemiseks nad tööle võeti.

Direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a tuleb tõlgendada nii, et töötajaid, kellel on piiratud ajaks või teatud töö tegemise ajaks sõlmitud lepingud, tuleb käsitada asjaomases ettevõttes „tavaliselt” töötavate töötajatena selle sätte tähenduses.

„Kollektiivse koondamise” esinemise tuvastamiseks direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a tähenduses, mis annab aluse nimetatud direktiivi kohaldamiseks, tuleb selle sätte teises lõigus sisalduvat tingimust, et „koondamisi on vähemalt viis”, tõlgendada nii, et sellega ei peeta silmas koondamiste hulka arvatavaid töölepingu lõpetamisi, vaid ainult koondamisi selle kitsas tähenduses.

Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et juhul kui tööandja teeb põhjustel, mis ei ole seotud asjaomase töötaja isikuga, ühepoolselt ja töötaja kahjuks olulise muudatuse tema töölepingu olulistesse osadesse, siis kuulub see kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punktis a määratletud mõiste „koondamine” alla.

Ühelt poolt, võttes arvesse direktiivi 98/59 eesmärki, mis selle põhjenduse 2 kohaselt seisneb eelkõige töötajate kaitse suurendamises kollektiivsete koondamiste korral, ei või selle direktiivi kohaldamisala kindlaks määravaid mõisteid, sealhulgas direktiivi artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punktis a toodud mõistet „koondamine” tõlgendada kitsendavalt.

Teiselt poolt, ühtlustades kollektiivse koondamise puhul kohalduvaid norme, on liidu seadusandja pidanud silmas töötajate õiguste võrreldava kaitse pakkumist erinevates liikmesriikides ning nendest kaitsenormidest tulenevate liidu ettevõtjate kohustuste lähendamist.

Direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punktis a sisalduv mõiste „koondamine” otseselt seotud kaitse ja õigustega, mis töötajatel selle direktiivi alusel on. Järelikult mõjutab see mõiste otseselt kõnealuse kaitsega kaasnevaid kohustusi. Mis tahes siseriiklik säte või selle mõiste tõlgendus, mille tagajärjel ei loetaks töölepingu lõpetamist sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, „koondamiseks” direktiivi 98/59 tähenduses, muudaks seetõttu nimetatud direktiivi kohaldamisala ja jätaks selle ilma kogu selle kasulikust mõjust.

(vt punktid 51, 53–55 ja resolutsiooni punkt 3)
Määruse (EÜ) nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta, mida on muudetud määrusega (EÜ) nr 669/2008, artikli 17 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse IV lisas nimetatud jäätmesaadetise toimetamist transiidiriiki teatises märgitust ja pädeva asutuse nõusolekuga hõlmatust erineva piiripunkti kaudu tuleb lugeda oluliseks muudatuseks nõusoleku saanud saadetise üksikasjades ja/või tingimustes, mistõttu jäätmesaadetis on sellest muudatusest pädeva asutuse teavitamata jätmise tagajärjel ebaseaduslik, sest on määruse artikli 2 punkti 35 alapunkti d mõttes sooritatud viisil, mis ei ole teates nimetatud. Vastupidine tõlgendus kõrvaldaks määrusega nr 1013/2006 kehtestatud menetluste ja kontrollikorra kogu kasuliku toime.

Määruse nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta, mida on muudetud määrusega (EÜ) nr 669/2008, artikli 50 lõiget 1, mille kohaselt peavad liikmesriigi kehtestatud karistused selle määruse sätete rikkumise eest olema proportsionaalsed, tuleb tõlgendada nii, et trahvi määramist karistusena selliste jäätmete, nagu on nimetatud selle määruse IV lisas, saadetise toimetamise eest transiidiriiki teatises märgitust ja pädeva asutuse nõusolekuga hõlmatust erineva piiripunkti kaudu, juhul kui trahvisumma suurus on sama kui trahvi puhul, mida kohaldatakse nõusoleku saamise ja kirjaliku etteteatamise kohustuse rikkumise korral, saab lugeda proportsionaalseks üksnes siis, kui rikkumise asjaolud võimaldavad tuvastada, et rikkumised on raskuselt võrdväärsed.

Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus on see, kes peab konkreetsel juhul proportsionaalsuse põhimõtet kohaldama ja kontrollima, kas siseriiklikud meetmed on kooskõlas liidu õigusega, siis on selle kohtu ülesanne kõiki tema menetletava asja faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ning ennekõike ohtu, mida see rikkumine võib põhjustada keskkonna ja inimeste tervise kaitsele, arvestades kontrollida, kas karistuse määr ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik eesmärkide – tagada keskkonna ja inimeste tervise kaitse kõrge tase – saavutamiseks.

(vt punktid 54, 57 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑325/14

SBS Belgium NV

versus

Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (SABAM)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van beroep te Brussel)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 2001/29/EÜ — Artikli 3 lõige 1 — Üldsusele edastamine — Mõisted „edastamine” ja „üldsus” — Teleprogrammide levitamine — „Otseedastuse” kasutamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 19. novembri 2015. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine — Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused — Direktiiv 2001/29 — Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine infoühiskonnas — Üldsusele edastamine — Mõiste — Ringhäälingu kaudu teoste edastamine teenusepakkujatele, kes seejärel edastavad teoseid iseseisva tasulise teenuse raames oma abonentidele — Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/29, artikli 3 lõige 1)

Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ringhäälinguorganisatsioon ei tegele üldsusele edastamisega selle sätte tähenduses, kui ta edastab programme sisaldavad signaalid vaid signaali edasimüüjatele selliselt, et need signaalid ei ole edastamise ajal või selle tõttu üldsusele kättesaadavad, ja kui edasimüüjad edastavad seejärel need signaalid oma abonentidele selleks, et viimased saaksid neid programme vaadata, välja arvatud juhul, kui kõnealuste edasimüüjate osalemine kujutab endast vaid tehnilist lahendust, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Mõistes üldsusele edastamine direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes on ühendatud kaks kumulatiivset elementi, nimelt teose edastamise toiming ja teose edastamine üldsusele. Üldsusele edastamisega seoses viitab mõiste üldsus määratlemata suurusega potentsiaalsetele televaatajatele ning eeldab peale selle ka küllaltki suurt arvu isikuid. Olukorras, kus asjaomane ringhäälinguorganisatsioon edastab programme sisaldavad signaalid igale konkreetsele edasimüüjale eraldi, ilma et potentsiaalsed televaatajad pääseksid neile ligi, ei edasta nimetatud ringhäälinguorganisatsioon teoseid mitte viidatud artikli 3 lõike 1 mõttes, vaid igale konkreetsele teenusepakkujale eraldi.

Eelnevat arvestades ei saa kohe välistada, et teatud juhtudel saab edasimüüjate abonente käsitada üldsusena, kellele ringhäälinguorganisatsioon algse ülekande edastab. Nii on see juhul, kui edasimüüjate abonendid saavad teleprogramme vaadata alles pärast edasimüüjate vahendajana sekkumist ja kui teenusepakkuja poolt teose edastamine ringhäälingu kaudu kujutab endast iseseisvat teenust, mida osutatakse tulu saamise eesmärgil, st abonenttasu eest, mida isikud maksavad teenusepakkujale juurdepääsu eest edastusele ning seeläbi juurdepääsu eest teostele. Teenusepakkuja edastatud ülekanne neil tingimustel ei kujuta niisiis vaid tehnilist lahendust, millega tagada või parandada originaalsaadete vastuvõttu selle levipiirkonnas.

(vt punktid 15, 21–23, 25, 29–31 ja 34 ning resolutsioon)
ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ainuüksi asjaolu, et äriruumide rendileping, mis puudutab kaubanduskeskuses asuva suure pinna rentimist, sisaldab tingimust, mis annab rentnikule õiguse olla vastu sellele, et rendileandja rendib selles kaubanduskeskuses äriruume muudele rentnikele, ei tähenda, et selle lepingu eesmärk on viidatud sätte tähenduses konkurentsi piirata.

Liidu konkurentsiõiguses saab kokkuleppeks, mille tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, pidada selliseid äriruumide rendilepinguid, mis puudutavad kaubanduskeskuses asuva suure pinna rentimist ja sisaldavad tingimust, mis annab rentnikule õiguse olla vastu sellele, et rendileandja rendib selles kaubanduskeskuses äriruume muudele rentnikele, ning mille majandusliku ja õigusliku konteksti ning asjaomase turu eripärade põhjaliku analüüsi tulemusel selgub, et need aitavad märkimisväärselt kaasa võimalikule turu eraldamisele. See, kui oluline on iga lepingu panus turu eraldamisse, sõltub eelkõige lepingupoolte seisundist turul ja lepingu kestusest.

(vt punkt 31 ja resolutsiooni punkt 2)
Kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab, et liikmesriigi kohus teeks kõik, mis on tema pädevuses, arvestades siseriiklikku õigust tervikuna ning kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada liidu õiguse täieulatuslik rakendamine ja saavutada selle eesmärgiga kooskõlas olev tulemus.

Kui siseriiklik kohus tuvastab, et avaliku sektori asutuse ja ettevõtja vahel on sõlmitud lepingud, mis sisaldab riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses, mida anti ELTL artikli 108 lõike 3 kolmandat lauset rikkudes, kuid ta leiab, et ei saa täita oma kohustust teha sellest rikkumisest kõik järeldused, kuna seadusjõustunud kohtuotsusega on kinnitatud, et need lepingud on kehtivad, kuid samas ei ole uuritud, kas võis olla tegemist riigiabiga, siis peab see kohus kaaluma võimalust kohaldada ajutisi meetmeid, näiteks peatada vaidlusaluste lepingute täitmine kuni ajani, mil komisjon teeb menetluse lõpetamise otsuse, mis peaks sellel kohtul võimaldama järgida ELTL artikli 108 lõike 3 kolmandas lõigus ette nähtud kohustusi, ilma et ta teeks nende lepingute kehtivuse osas otsuse.

Lisaks on kohtuotsusel on materiaalne seadusjõud vaid osas, milles on lahendatud hagi või vastuhagiga esitatud nõue. Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas selline siseriiklikus õiguses sõnaselgelt nimetatud piirang ei võimalda tõlgendada seda sätet nii, et juhul, kui viidatakse ELTL artikli 108 lõike 3 kolmanda lause rikkumisele, laieneb kohtuotsuse seadusjõud vaid nendele nõuetele, mille osas kohus on otsuse teinud, ega piira seega võimalust, et kohus võtab mõne hilisema vaidluse lahendamisel seisukoha nendes õigusküsimustes, mida selle jõustunud kohtuotsusega ei lahendatud. Vaidlusaluste lepingute täitmise peatamine või siseriikliku õiguse tõlgendamine nii, et see aitab kaasa liidu õiguse rakendamisele, ei sea kahtluse alla jõustunud kohtuotsuse seadusjõudu.

(vt punktid 27 ja 34–37)
Direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta, muudetud direktiiviga 2007/66, artikli 1 lõiked 1 ja 3 panevad liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed tagamaks, et liidu õigusega vastuolus olevad hankijate otsused saaks läbi vaadata tõhusalt ja võimalikult kiiresti, ning kindlustama, et õiguskaitsevahendid oleksid tagatud mis tahes isikutele, kellel on või on olnud huvi konkreetse lepingu vastu või kes on väidetava rikkumise tõttu kahju kannatanud või võivad kahju kannatada.

Liikmesriigid peavad seose sellega kehtestama riigihangetega seotud kahju hüvitamise nõudeid reguleerivad menetlusnormid. Need menetlusnormid ei tohi siiski olla ebasoodsamad, kui liikmesriigi õigusest tulenevate õiguste kaitseks ette nähtud samalaadsete õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte).

(vt punktid 28 ja 37)
Direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et ametikoht Cour de cassation’i juures referendina ei kujuta endast „reguleeritud kutseala” selle direktiivi tähenduses.

Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt on nimelt mõistega „reguleeritud kutseala” hõlmatud kutsetegevus või ‑tegevuste hulk, millel tegutsema hakkamist või tegutsemist või tegutsemise üht moodustest reguleerivad spetsiaalse kutsekvalifikatsiooni omamist kas otseselt või kaudselt käsitlevad õigus‑ või haldusnormid.

Direktiivi artikli 3 lõike 1 punktidest b, c ja e tuleneb, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis a sisalduv mõiste „eriomane kutsekvalifikatsioon” ei viita igale üldist laadi kvalifikatsioonile, mida tõendab dokument, vaid dokumendiga tõendatud kvalifikatsioonile, mis on konkreetselt loodud kvalifikatsiooni omavate isikute ettevalmistamiseks, et töötada kindlal kutsealal.

Kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide eesmärk, mida nõutakse selleks, et töötada Cour de cassation’i juures referendina, ei ole aga see, et valmistada seda kvalifikatsiooni omavaid isikuid ette sellele ametikohale, vaid need võimaldavad asuda tööle paljudel õigusalastel ametikohtadel.

Seega need kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid ei anna „eriomast kutsekvalifikatsiooni” direktiivi 2005/36 artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, mis on Cour de cassation’i juures referendina tegevuse alustamise või jätkamise tingimus.

Järelikult ei ole see ametikoht „reguleeritud kutseala” direktiivi 2005/36 tähenduses.

(vt punktid 37–40, 42, 45 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2006/123 teenuste kohta siseturul artikli 2 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohtu kontroll ei näita teisiti, ei kujuta selline tegevus, nagu on põhikohtuasjas vaidluse all oleva tegevusloa taotluse ese ja mis seisneb reisijatele tasu eest paadisõidu pakkumises, mille käigus neile korraldatakse ürituste raames linnaekskursioon veeteid mööda, endast „transpordi valdkonna teenust” nimetatud sätte tähenduses, mis on viidatud direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.

Selleks et mõista direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punktis d ette nähtud erandi ulatust, tuleb mõistet „transpordi valdkonna teenused” tõlgendada mitte ainult lähtuvalt selle sätte sõnastusest, vaid ka arvestades selle eesmärki ja ülesehitust kõnealuse direktiiviga loodud süsteemi taustal.

Mis puudutab mainitud artikli 2 lõike 2 punkti d sõnastust, siis tuleb märkida, et liidu seadusandja poolt direktiivis 2006/123 kasutatav mõiste „transpordi valdkonna teenused” vastab teenustele, mida reguleeritakse EL toimimise lepingu kolmanda osa VI jaotises, kuhu kuuluvad aluslepingu artiklid 90–100 ja mis käsitleb ühist transpordipoliitikat, ning mis on vastavalt ELTL artikli 58 lõikele 1 teenuste osutamise vabadust käsitlevate aluslepingu sätete kohaldamisalast välja arvatud. Kuigi nimetatud VI jaotise sätted ei sisalda mõiste „transport” määratlust, tuleneb ELTL artikli 100 lõikest 1, et see mõiste hõlmab „siseveetransporti”. Nõnda on liidu seadusandja ELTL artikli 100 lõike 2 alusel vastu võtnud mitmeid ühiseeskirju mereveoteenuse kohta. Mis puudutab direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d eesmärki ja ülesehitust, siis tuleb tõdeda, et selle direktiivi reguleerimisalast on välja jäetud transporditeenused, sealhulgas linnatransport. Sellest väljajätmisest ei tulene siiski, et mis tahes teenused, mis hõlmavad veeteid pidi sõitmist, tuleb automaatselt liigitada „transpordiks” või „linnatranspordiks” selle direktiivi tähenduses.

Kuigi esmapilgul näib, et põhikohtuasjas vaidluse all oleva teenuse puhul on tegemist „siseveetranspordiga” ELTL artikli 100 lõike 1 tähenduses, on selle eesmärk pigem pakkuda selle teenuse kasutajatele meelelahutusteenust piduliku sündmuse raames kui transporti Amsterdami linna ühest punktist teise. Kõnealune teenus ei ole hõlmatud ühegi ühise erieeskirjaga, mis liidu seadusandja on ELTL artikli 100 lõike 2 alusel vastu võtnud. Sellest tuleneb, et niisuguse tegevuse peamine eesmärk ei näi olevat transporditeenuse osutamine direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses, ja kuna teised viidatud artikli 2 lõikes 2 mainitud erandid ei ole kohaldatavad, siis kuulub see tegevus kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse.

(vt punktid 46–50, 56–59 ja resolutsiooni punkt 1)
2.

Kui punktis 1 tuvastatud rikkumist ei ole käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevaks lõpetatud, on Kreeka Vabariik kohustatud tasuma Euroopa Komisjoni kontole „Euroopa Liidu omavahendid” karistusmakse 3640000 eurot iga poolaasta eest, millega viivitatakse kohtuotsuse komisjon vs. Kreeka Vabariik (C‑440/06, EU:C:2007:642) täitmiseks vajalike meetmete võtmisega, ja seda alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevast kuni kohtuotsuse komisjon vs. Kreeka Vabariik (C‑440/06, EU:C:2007:642) täieliku täitmiseni; selle karistusmakse reaalselt makstav summa arvutatakse välja iga 6‑kuuse perioodi lõpus, vähendades iga perioodi eest makstavat kogusummat niimitu protsenti, kui palju moodustab kõnealuse perioodi lõpuks linnastute, mille asulareovee kogumise ja puhastamise süsteem on kohtuotsusega komisjon vs. Kreeka Vabariik (C‑440/06, EU:C:2007:642) vastavusse viidud, inimekvivalent nende linnastute inimekvivalendist, millel niisugust süsteemi käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval veel ei ole.