Liidetud kohtuasjad C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja

C-213/02 P

Dansk Rørindustri jt

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Kaugküttetorud (eelisoleeritud torud) – EÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) – Kartellikokkulepe – Boikott – Trahvid – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Tagasiulatuva jõu lubamatus – Õiguspärane ootus – Õiguspärasus – Koostööteatis – Põhjendamiskohustus

Kohtujurist A. Tizzano ettepanek, esitatud 8. juulil 2004

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 28. juuni 2005

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Menetlus – Menetlustoimingud – Tunnistajate ärakuulamine – Esimese Astme Kohtu kaalutlusõigus – Ühenduse õiguse üldpõhimõtte, mille kohaselt igaühel on õigus õiglasele kohtupidamisele, mõju

(Esimese Astme Kohtu kodukord, artikli 68 lõige 1)

2. Menetlus – Hagiavaldus – Vorminõuded – Ülevaade fakti- ja õigusväidetest – Hagiavalduses esitamata õigusväited – Viide lisas esinevatele asjaoludele – Vastuvõetamatus

(Esimese Astme Kohtu kodukord, artikli 44 lõike 1 punkt c)

3. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Ettevõtja – Mõiste

(EÜ asutamisleping, artiklid 85 ja 86 (nüüd EÜ artiklid 81 ja 82))

4. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Ettevõtja poolt toime pandud rikkumine – Teisele ettevõtjale süüks arvamine, arvestades neid ühendavaid majanduslikke ja juriidilisi seoseid – Tingimused – Ühtse kapitalikontrolli ebapiisavus

(EÜ asutamisleping, artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1))

5. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ettevõtja osalemine konkurentsivastases algatuses – Ettevõtja vastutuse tekkimiseks piisab algatuse vaikivast heakskiitmisest, kui ta ei avalda, et ta ei loe ennast selle tegevusega seotuks, ega teata sellest pädevatele ametiasutustele

(EÜ asutamisleping, artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1))

6. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ asutamisleping, artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1))

7. Apellatsioonkaebus – Väited – Esmakordselt apellatsioonkaebuse raames esitatud väide – Vastuvõetamatus

(Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 51)

8. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Rikkumised – Trahvid – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvide üldise taseme tõstmine – Lubatavus – Tingimused

(EÜ asutamisleping, artikli 85 lõige 1 ja artikkel 86 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1 ja artikkel 82); nõukogu määrus nr 17)

9. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Õiguspärase ootuse kaitse – Piirid – Karistamine konkurentsieeskirjade rikkumise eest – Trahvisummade kindlaksmääramine – Trahvide arvutamise meetod – Institutsioonide kaalutlusõigus – Koostööteatise mõju puudumine

(Komisjoni teatis 96/C 207/04)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumiste raskus – Kergendavad asjaolud – Komisjoni kohustus järgida oma varasemat otsuste tegemise praktikat – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

11. Ühenduse õigus – Õiguse üldpõhimõtted – Karistusõiguslike sätete tagasiulatuva jõu puudumine – Kohaldamisala – Konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvid – Hõlmamine – Võimalik rikkumine, kuna suuniseid trahvide arvutamise meetodi kohta kohaldati enne nende suuniste vastuvõtmist toimunud rikkumisele – Suunistega tehtud muudatuste ootuspärane laad – Rikkumise puudumine

(Euroopa inimõiguste konventsioon, artikkel 7; nõukogu määrus nr 17, artikkel 15; komisjoni teatis 98/C 9/03)

12. Institutsioonide aktid – Suunised konkurentsieeskirjade rikkumise korral määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta – Üldakt – Tagajärjed

(Komisjoni teatis 98/C 9/03)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Asjaomase ettevõtja kogukäive – Rikkumise esemeks olevatelt kaupadelt saadud käive – Kummagi käibe arvessevõtmine – Piirid

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

14. Apellatsioonkaebus – Euroopa Kohtu pädevus – Ettevõtjatele määratud trahvisummadele antud Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlustamine õigluse kaalutlustel – Välistamine – Kontroll, mis piirdub sellega, kas Esimese Astme Kohus võttis arvesse rikkumise raskuse hindamise olulisi tegureid ja kõiki määratud trahvi vastu esitatud argumente

(EÜ asutamisleping, artikkel 85 (nüüd EÜ artikkel 81); Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 51; nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

15. Konkurents – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Arvutamise meetod, mis võtab arvesse erinevaid paindlikke elemente, pöörates vähem tähelepanu eelnevalt määravaks olnud ettevõtja käibele – Kooskõla määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

16. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Ülempiir – Arvutamine – Trahvi lõppsumma ja trahvi vahepealse summa eristamine – Tagajärjed

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

17. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Asjaomase ettevõtja rahaline olukord – Arvessevõtmine – Kohustus – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

18. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Trahvisumma vähendamine vastutasuna süüdistatud ettevõtja koostöö eest – Tingimused – Komisjoni kaalutlusõigus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teatis 96/C 207/04, peatüki D punktid 1 ja 2)

19. Konkurents – Haldusmenetlus – Kaitseõiguse järgimine – Vastuväiteteatis – Vajalik sisu – Andmed kavandatava trahvi arvutamise kriteeriumide kohta – Enneaegsed andmed – Trahvisummade taseme poliitika võimalikust muutumisest teatamise kohustuse puudumine

(Nõukogu määrus nr 17)

20. Apellatsioonkaebus – Väited – Põhjendamise ebapiisavus – Euroopa Kohtu pädevus – Esimese Astme Kohtu poolt arvesse võetud asjaolude arvestamine – Hõlmamine

(EÜ asutamisleping, artikkel 190 (nüüd EÜ artikkel 253))

21. Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Otsused – Puuduliku põhjendamise parandamine kohtumenetluse käigus – Lubamatus

(EÜ asutamisleping, artikkel 190 (nüüd EÜ artikkel 253))

1. Esimese Astme Kohus peab hindama hagiavalduses tunnistaja ärakuulamiseks esitatud taotluse asjakohasust seoses kohtuvaidluse eseme ja vajadusega nimetatud tunnistajad ära kuulata ka siis, kui see taotlus näitab täpselt, milliste asjaoludega seoses ja millistel põhjustel on vaja see tunnistaja ära kuulata.

Esimese Astme Kohtu kaalutlusõigust selles osas ei saa vaidlustada viitega ühenduse õiguse üldpõhimõttele, mis tuleneb Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõikest 1, mille kohaselt on igal isikul õigus õiglasele kohtupidamisele, ja täpsemalt selle artikli lõike 3 punktist d tulenevale põhimõttele, mille kohaselt on igal kuriteos süüdistataval õigus saavutada omapoolsete tunnistajate kohalekutsumine ja nende küsitlemine süüdistuse tunnistajatega võrdsetel tingimustel, st põhimõttele, mis on üks osa õigusest õiglasele kohtupidamisele.

Viimase sättega ei anta süüdistatavale absoluutset õigust saavutada tunnistajate ilmumine kohtu ette ja põhimõtteliselt peab siseriiklik kohus otsustama, kas tunnistaja kohtusse kutsumine on vajalik või asjakohane.

Viidatud artikli 6 lõike 3 järgi ei ole kõigi tunnistajate kohtusse kutsumine seega kohustuslik, pigem nähakse selle sättega ette täielikku menetluslikku võrdsust, mis tagab, et vaidlusalune menetlus tervikuna on andnud süüdistatavale asjakohase ja piisava võimaluse lükata ümber temal lasuvad kahtlused.

(vt punktid 68–71)

2. Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c tuleneb, et hagiavalduse enda tekstist peavad kasvõi ülevaatlikult ilmnema selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud ja et seega ei piisa, kui hagiavalduses viidatakse neile asjaoludele, mis sisalduvad hagiavalduse lisas.

Esimese Astme Kohtu ülesanne ei ole lisasid uurida ja nendest kindlaks teha need väited, mida võib lugeda hagi aluseks olevateks, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne.

(vt punktid 94, 97 ja 100)

3. Konkurentsiõiguse valdkonnas hõlmab ettevõtja mõiste mistahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Ettevõtja mõiste ei nõua, et asjaomane majandusüksus oleks õigussubjekt.

(vt punktid 112 ja 113)

4. Ettevõtja konkurentsivastast käitumist võib teisele ettevõtjale süüks arvata, kui esimene ettevõtja ei otsustanud oma käitumise üle turul iseseisvalt, vaid kohaldas sisuliselt selle teise ettevõtja juhiseid, arvestades eelkõige neid ühendavaid majanduslikke ja juriidilisi seoseid.

Sellega seoses ei piisa nende kahe äriühingu üheks majandusüksuseks olemise tuvastamiseks, mille tagajärjel ühenduse konkurentsiõiguse alusel nendest ühe tegevust võib teisele süüks arvata ja ühelt võib sisse nõuda teisele määratud trahvi, ainuüksi asjaolust, et nende kahe äriühingu aktsia- või osakapital kuulub samale isikule või isegi samale perekonnale.

(vt punktid 117 ja 118)

5. Ettevõtja kartellis osalemise tõendamiseks piisab sellest, kui komisjon tõendab, et ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti, neile oluliselt vastu vaidlemata. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil koosolekutel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil koosolekutel teises tähenduses kui konkurendid.

Sellega seoses toob ebaseadusliku algatuse vaikiv heakskiitmine, kui ettevõtja ei avalda, et ta ei loe ennast selle algatuse sisuga seotuks, kaasa rikkumise jätkamise julgustamise ja muudab raskeks selle avastamise. See kaasosalus kujutab endast passiivset osalemist rikkumises, mis toob kaasa ettevõtja vastutuse ühesainsas kokkuleppes osalemise eest.

Asjaolu, et ettevõtja ei vii ellu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute tulemusi, ei kõrvalda tema vastutust, mis tuleneb kartellis osalemisest, välja arvatud siis, kui ta avaldas, et ei loe end selle sisuga seotuks.

(vt punktid 142–144)

6. Asutamislepingu artikli 85 lõike 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) kohaldamiseks piisab, kui kokkuleppe eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi, sõltumata selle konkreetsest mõjust. Kui kokkulepped tulenevad konkureerivate ettevõtjate koosolekutest, on seega seda sätet rikutud, kui neil koosolekutel on selline eesmärk ja seal soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada. Sellises olukorras on teatud ettevõtja vastutus rikkumise eest kindlaks määratud, kui ta osales neil koosolekutel nende eesmärki teades, isegi kui ta hiljem ei viinud ellu üht või teist neil koosolekutel kokku lepitud meedet.

Asjaolu, et kartellis osalesid turgu valitsevat seisundit omavad või eriti võimsad ettevõtjad, kes võisid ilmselgelt nõrgemate ettevõtjate suhtes võtta survemeetmeid, kui viimased oleksid avalikult teatanud, et ei loe end seotuks nende konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute sisuga, ettevõtja koosolekutel osalemise regulaarsus ning kokkulepitud meetmete elluviimise ulatus omavad tähendust mitte tema vastutuse olemasolu, vaid selle ulatuse kindlaksmääramisel ja seega karistuse taseme määramisel.

(vt punktid 145 ja 150)

7. Kui ühel poolel lubataks esitada Euroopa Kohtus esimest korda väidet, mida ta Esimese Astme Kohtus ei esitanud, tähendaks see, et ta saab pöörduda Euroopa Kohtu poole, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus, laiema vaidlusega kui see, mida lahendas Esimese Astme Kohus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus Esimese Astme Kohtus arutatud väidetele antud hinnangu kontrollimisega.

(vt punkt 165)

8. Asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 17 märgitud piirides, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks; vastupidi, ühenduse konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

EÜ asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 ja artiklis 86 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1 ja artikkel 82) komisjonile pandud järelevalveülesanne hõlmab nii kohustust uurida üksikuid rikkumisi ja nende eest karistada kui ka kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks ning juhendada selles suunas ka ettevõtjate käitumist.

(vt punktid 169, 170 ja 227)

9. Ettevõtjatel ei saa olla õiguspärast ootust, et säiliks mingi olukord, mida komisjon võib oma kaalutlusõiguse raames muuta. Seda põhimõtet kohaldatakse selgelt konkurentsipoliitikas, mida iseloomustab komisjoni suur kaalutlusõigus eelkõige trahvisummade kindlaksmääramise osas.

Trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel ei saa seega tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide määrasid. Sellest tuleneb, et õiguspärane ootus ei saa ka tugineda trahvide arvutamise meetodile.

Lisaks piirdub õiguspärane ootus, mille ettevõtjad koostööteatisest võivad tuletada, vaid kinnitusega, et nad võivad saada teatava protsendi ulatuses väiksema trahvi, ent ei ulatu trahvisummade arvutamise meetodi ega ammugi kindla trahvimäära määramiseni, mida saaks välja arvutada hetkel, kui ettevõtja otsustab teoks teha kavatsuse komisjoniga koostööd teha.

(vt punktid 171–173, 187, 188 ja 228)

10. Ainuüksi asjaolu, et konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratava trahvi summa kindlaksmääramisel on komisjon oma varasemas otsuste tegemise praktikas teatava käitumise korral võimaldanud teatavat trahvi vähendamist, ei tähenda veel, et tal on kohustus proportsionaalselt sama palju trahvi vähendada sarnase käitumise hindamisel hilisema haldusmenetluse käigus.

(vt punkt 192)

11. Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 7 põhiõigusena kinnitatud karistusseaduste tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte kujutab ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mida tuleb konkurentsinormide rikkumise eest trahvide määramisel järgida ja mis nõuab, et kohaldatud karistused ei või olla raskemad teo toimepanemise ajal ettenähtutest.

„Õigus” artikli 7 lõike 1 tähenduses vastab teistes viidatud konventsiooni sätetes kasutatud mõistele „seadus” ja hõlmab nii seadusandjalt kui kohtuvõimult pärinevat õigust. Kuigi seda sätet, mis kinnistab kuritegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte (nullum crimen, nulla poena sine lege), ei saa tõlgenda nii, et see keelustab kriminaalvastutuse sätete järkjärgulise täpsustamise, võib sellega vastavalt kohtupraktikale olla vastuolus rikkumist ette näinud normi uue tõlgenduse tagasiulatuv kohaldamine. Sellise juhtumiga on tegu siis, kui kohtuliku tõlgenduse tulemus ei ole mõistlikult ootuspärane rikkumise toimepanemise hetkel, pidades silmas eelkõige sellel ajal kohtupraktikas levinud asjaomase sätte tõlgendust.

Selle uusi kohtupraktika arenguid puudutava kohtupraktika eeskujul võib karistuspoliitika – käesolevas asjas komisjoni üldine konkurentsipoliitika trahvide alal – tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte seisukohast mõju omada, eriti kui seda kasutatakse selliste käitumisreeglite vastuvõtmiseks nagu komisjoni vastu võetud suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta. Arvestades eelkõige nende õiguslikke tagajärgi ja nende üldist ulatust, kuuluvad need käitumisreeglid põhimõtteliselt „õiguse” alla viidatud konventsiooni artikli 7 lõike 1 tähenduses.

Tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte järgimise kontrollimiseks tuleb kindlaks teha, kas asjaomane muudatus oli mõistlikult ootuspärane sellel ajal, kui kõnealused rikkumised toime pandi. Sellega seoses sõltub ootuspärasuse mõiste ulatus suurel määral asjaomase teksti sisust, hõlmatavast ainevaldkonnast ning normi adressaatide arvust ja nende isikutest. Seaduse ootuspärasuse põhimõttega ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peab pöörduma õigusnõuandja poole, et konkreetsetel asjaoludel piisava mõistlikkusega hinnata kindla teo tagajärgi. See on nii eelkõige kutseala esindajatega, kes on harjunud oma kutsetegevuses suuremat hoolsust üles näitama. Neilt võib ka oodata suuremat hoolt sellise tegevusega kaasnevate riskide hindamisel.

Arvestades, et ühenduse konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset määruses nr 17 märgitud piirides vastavalt selle poliitika vajadustele, ja et seega võib ta igal hetkel otsustada tõsta trahvisummasid, võrreldes minevikus kohaldatud trahvisummadega, ja seda mitte üksnes tõstes trahvisummade taset üksikutes otsustes trahve määrates, vaid tõstes trahvisummasid ka arutatavale asjale selliseid üldise ulatusega käitumisreegleid kohaldades nagu suunised, siis järeldub, et need suunised ja eelkõige seal sisalduv uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et sellel on määratud trahvidele raskendav mõju, olid sellistele ettevõtjatele mõistlikult ootuspärased asjaomaste rikkumiste toimepanemise hetkel enne suuniste vastuvõtmist.

(vt punktid 202, 216–219, 222–224, 227–231)

12. Võttes vastu käitumisreegleid, mille eesmärk on väliste tagajärgede tekitamine, nagu on ettevõtjaid silmas pidavate suuniste puhul, ja nende avaldamisel teada andes, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele kohaldada, piirab asjaomane institutsioon oma kaalutlusõigust ja ei saa neist normidest kõrvale kalduda, ilma et teda olenevalt olukorrast karistataks selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Seega ei saa välistada, et teatavatel tingimustel ja nende sisust olenevalt võivad sellised üldise ulatusega käitumisreeglid omada õiguslikke tagajärgi.

Sellega seoses, kuigi komisjoni vastu võetud suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta ei ole ettevõtjale trahvi määrava otsuse õiguslikuks aluseks, sest see otsus võetakse vastu määruse nr 17 artikli 3 ja artikli 15 lõike 2 alusel, määravad nad siiski üldiselt ja abstraktselt metodoloogia, mille komisjon endale kohustuseks võttis selle otsusega määratud trahvi summade määramiseks, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindlust.

(vt punktid 210–213)

13. Rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehiolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu.

Rikkumiste raskusastme hindamise asjaoludena võetakse arvesse iga ettevõtja käitumist, iga ettevõtja rolli kooskõlastatud tegevuse kehtestamisel, tegevusest saada võidavat kasumit, nende ettevõtjate suurust ja asjaomaste kaupade väärtust ning ohtu, mida seda tüüpi rikkumised ühenduse eesmärkidele kujutavad.

Esiteks tuleneb sellest, et trahvisumma kindlaksmääramisel on mõistlik arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet, mis on üks, olgugi ligikaudne ja ebatäiuslik näitaja ettevõtja suurusest ja majanduslikust võimsusest, kui ka käibe seda osa, mis tuleneb rikkumise esemeks olnud kaupade müügist ja võib seega näidata selle rikkumise ulatust. Teiseks järeldub sellest, et kummalegi käibe liigile ei maksa omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes oleks ebaproportsionaalne, ja seega ei saa sobiva trahvi kindlaksmääramine toimuda üksnes kogukäibel põhineva arvutuse alusel. Sellise olukorraga on tegemist eriti siis, kui asjaomased kaubad moodustavad vaid väikese osa sellest käibest.

(vt punktid 241–243, 257, 292 ja 312)

14. Apellatsioonkaebuse raames kontrollib Euroopa Kohus ühelt poolt seda, kas Esimese Astme Kohus võttis juriidiliselt korrektselt arvesse kõiki olulisi asjaolusid, et hinnata asutamislepingu artiklit 85 (nüüd EÜ artikkel 81) ja määruse nr 17 artiklit 15 arvestades mingi konkreetse käitumise raskusastet, ja teiselt poolt seda, kas Esimese Astme Kohus vastas õiguslikult piisavalt kõigile hageja esitatud argumentidele, millega taotleti trahvi tühistamist või vähendamist.

Seevastu ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse raames õigusküsimusi käsitledes asendada Esimese Astme Kohtu hinnangut õigluse kaalutlustel oma hinnanguga, kui Esimese Astme Kohus andis hinnangu oma täieliku pädevuse raames, otsustades ettevõtjatele ühenduse õiguse rikkumise eest määratud trahvide summa üle.

(vt punktid 244, 245 ja 303)

15. Kuna komisjon teatas suunistes, millist meetodit ta kavatseb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaselt määratavate trahvide arvutamiseks kasutada, jäi see institutsioon viimati nimetud sättega kehtestatud õiguslikku raamistikku ega ületanud seadusandja poolt talle antud kaalutlusõiguse piire.

Kuigi see meetod erineb komisjoni varasemast otsuste tegemise praktikast, milles suurem tähtsus omistati karistatavate ettevõtjate käibele, ei ole see sugugi vastuolus selle artikli sätetega – nii nagu neid on kohtupraktikas tõlgendatud –, mis ei kehtesta sugugi kohustust arvutada trahvid lähtuvalt asjaomaste ettevõtjate käibel põhinevatest summadest. Vastupidi, nähes ette suure hulga asjaolude arvessevõtmise rikkumise raskusastme hindamisel, sh eelkõige rikkumisega saadud tulu või vajadus tagada trahvide ennetavat mõju, välistamata samas kordagi käibe arvessevõtmist, ja tuues seega sisse paindlikke elemente, võimaldab see komisjonil oma kaalutlusõigust kasutada täiesti kooskõlas kõigi nende sätetega.

(vt punktid 252, 254, 258, 260–261 ja 267)

16. Määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 sätestatud trahvi ülempiiri tuleb mõista nii, et lõpuks ettevõtjale määratud trahvi summa ei või seda piiri ületada. Selle sättega ei keelata komisjonil oma arvutuste tarvis viidata vahesummale, mis seda piiri ületab. Sellega ei ole vastuolus ka see, kui vahepealsed rikkumise raskusastet ja kestust arvessevõtvad arvutustehted tehakse seda piiri ületava summaga. Isegi kui arvutuste lõpuks selgub, et lõplikku trahvisummat tuleb vähendada seda piiri ületava summa võrra, siis asjaolu, et teatud tegurid nagu rikkumise raskusaste ja kestus tegelikult määratud trahvisummas ei kajastu, on lihtsalt selle ülempiiri lõppsummale kohaldamise tagajärg.

Selle ülempiiri eesmärk on vältida seda, et määrataks selliseid trahve, mille osas võib arvata, et ettevõtjad ei suuda neid tasuda, kui silmas pidada nende ettevõtjate suurust, mis on – olgugi et ligikaudselt ja mittetäielikult – määratud kogukäibe põhjal. Tegu on seega piiriga, mida ühetaoliselt kohaldatakse kõigile ettevõtjatele ja mis on väljendatud sõltuvalt iga ettevõtja suurusest, eesmärgiga vältida ülemäära suuri ja ebaproportsionaalseid trahve. Sellel ülempiiril on seega eripärane ja iseseisev eesmärk, võrreldes rikkumise raskusastme ja kestuse kriteeriumide eesmärgiga. Selle ainus võimalik tagajärg on see, et nende kriteeriumide põhjal arvutatud trahvisummat vähendatakse kuni lubatud ülempiirini. Ülempiiri kohaldamine tähendab, et asjaomane ettevõtja ei maksa trahvi, mida nende kriteeriumide põhjal tuleks maksta.

(vt punktid 277–283 ja 323)

17. Komisjonil ei ole kohustust trahvisumma kindlaksmääramise käigus arvestada ettevõtja halba rahalist olukorda, kuna sellise kohustuse tunnustamine viiks turutingimustele halvemini kohandunud ettevõtjatele õigustamatu konkurentsieelise andmiseni.

(vt punkt 327)

18. Komisjonil on õigus hinnata, et ettevõtja esitatud informatsioon, mis võis põhimõtteliselt kuuluda koostööteatise peatüki D punkti 2 alusel trahvi vähendamist võimaldavate olukordade alla, ei pea tingimata kaasa tooma seda, et komisjon vähendaks selle teatise alusel selle ettevõtja trahvisummat.

Lisaks sellele saab koostööteatise alusel trahvisumma vähendamine olla õigustatud üksnes siis, kui esitatud informatsioon ja asjaomase ettevõtja käitumine üldisemalt annavad tunnistust temapoolsest tõelisest koostööst. Koostööteatise tekstis ja eelkõige sissejuhatuses ning peatüki D punktis 1 esinevast koostöö mõistest endast ilmneb, et üksnes siis, kui asjaomase ettevõtja käitumine tõendab sellist koostöötahet, võidakse selle koostööteatise alusel trahvisummat vähendada.

Seetõttu ei saa puudulikku ja osaliselt ebatäpset informatsiooni esitanud ettevõtja sellisele käitumisele toetuda.

(vt punktid 393–397)

19. Komisjon täidab oma kohustust järgida ettevõtjate õigust olla ära kuulatud niipea, kui komisjon märgib vastuväiteteatises otseselt, et ta kavatseb uurida, kas asjaomastele ettevõtjatele võib trahve määrata, ja mainib peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis võivad trahvi kaasa tuua, näiteks väidetava rikkumise raskusaste ja kestus ning asjaolu, et rikkumine pandi toime „tahtlikult või hooletusest”. Nii käitudes annab komisjon neile ettevõtjatele piisavalt teavet enda kaitsmiseks mitte üksnes rikkumise tuvastamise, vaid ka neile trahvi määramise asjaolu vastu.

Siiski oleks kavandatavate trahvide taseme kohta andmete edastamine siis, kui ettevõtjatele ei ole antud võimalust esitada oma märkusi nende vastu esitatud väidetele, komisjoni otsuse sobimatu ennetamine.

Ühtlasi ei olnud komisjonil kohustust näidata vastuväiteteatises võimalust, et ta trahvisummade taset puudutav poliitika võib ühel päeval muutuda, võimalust, mis sõltub konkurentsipoliitika üldistest kaalutlustest ega oma otsest seost käesolevate juhtumite konkreetsete asjaoludega.

(vt punktid 428, 434 ja 435)

20. Küsimus põhjendamiskohustuse ulatusest on üks õigusküsimustest, mis on apellatsiooniastmes Euroopa Kohtu kontrollile allutatud, kuna selles raamistikus toimuv Euroopa Kohtu kontroll otsuse seaduslikkuse üle peab tingimata arvesse võtma asjaolud, millele Esimese Astme Kohus tugines, et järeldada, kas põhjendused on piisavad või ebapiisavad.

(vt punkt 453)

21. Üksikotsuse põhjendamise kohustuse eesmärk on võimaldada Euroopa Kohtul teostada kontrolli otsuse seaduslikkuse üle ja anda huvitatud isikule küllaldast teavet selle kohta, kas otsus on piisavalt põhjendatud või on selles tegu veaga, mille alusel otsuse kehtivust vaidlustada.

Põhjendus tuleb põhimõtteliselt edastada huvitatud isikule samal ajal tema suhtes tehtud otsusega. Põhjenduse puudumist ei saa parandada sellega, kui huvitatud isik saab põhjendustest teada Euroopa Kohtu menetluse käigus.

(vt punktid 462 ja 63)

EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)

28. juuni 2005( )

Sisukord

I – Õiguslik raamistik

Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon

Määrus nr 17

Suunised

Koostööteatis

II – Vaidluse aluseks olevad asjaolud

III – Hagid Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsused

IV – Apellatsioonkaebuste esitajate nõuded

V – Väited vaidlustatud kohtuotsuste tühistamiseks

VI – Apellatsioonkaebused

A – Menetlust puudutavad väited

1. Väide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 68 lõike 1 rikkumist, kuna see kohus jättis rahuldamata Henss/Isoplus kontserni taotluse uurimistoimingute raames ära kuulata teatavad tunnistajad

2. ABB väide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõike 2 rikkumist, kuna see kohus jättis läbi vaatamata repliigile lisatud õigusliku arvamuse

B – Põhiküsimusega seonduvad väited, mis puudutavad rikkumise süüksarvamist

1. Väide, mis puudutab asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumist, kuna teatavad ettevõtjad loeti Henss/Isoplus kontserni liikmeks ja rikkumine arvati süüks sellele kontsernile kui „ettevõtjale” selle sätte tähenduses

2., Väited, mis puudutavad asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumist, kuna Henss/Isoplus kontsernile ja Bruggile arvati süüks konkurentsinormide rikkumine osalemise tõttu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekul

C – Põhiküsimusega seonduvad väited, mis puudutavad trahvisummade kindlaksmääramist

1. Väited, mis puudutavad õiguspärase ootuse kaitse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtete rikkumist, kuna suuniseid kohaldati käesolevas asjas käsitletud rikkumistele

a) Väited, mis puudutavad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist

b) Väited, mis puudutavad tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist

2. Väited, mis puudutavad suunistes sisalduva või vaidlusaluses otsuses kohaldatud trahvisummade arvutamise meetodi seaduslikkust

a) Väited, mis puudutavad määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 rikkumist, kuna vaidlusaluses otsuses kasutati trahvisummade määramisel suunistes sätestatud meetodit

b) Väited, mis puudutavad proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtete rikkumist, kuna vaidlusaluses otsuses kasutati trahvisummade määramisel suunistes sätestatud meetodit

c) Henss/Isoplus kontserni väited, mis puudutavad kaitseõiguse rikkumist raskendavate asjaolude hindamisel

d) LR A/S väide, mis puudutab kergendavate asjaolude arvestamata jätmist

e) Henss/Isoplus kontserni ja LR A/S väited, mis puudutavad haldusmenetluse käigus toimunud nende koostöö arvestamata jätmist või ebapiisavat arvestamist

D – Väited, mis puudutavad õigust olla ära kuulatud ja põhjendamiskohustust

1. Väited, mis puudutavad õigust olla ära kuulatud

2. Väited, mis puudutavad põhjendamiskohustuse rikkumist trahvi arvutamisel

VII – Kohtukulud

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Kaugküttetorud (eelisoleeritud torud) – EÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) – Kartellikokkulepe – Boikott – Trahvid – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Tagasiulatuva jõu lubamatus – Õiguspärane ootus – Õiguspärasus – Koostööteatis – Põhjendamiskohustus

Liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C‑213/02 P,

mille esemeks on EÜ kohtu põhikirja artikli 49 alusel esitatud apellatsioonkaebused, mis esitati esimeses kohtuasjas 17. mail 2002, teises kohtuasjas 29. mail 2002, neljas järgmises kohtuasjas 3. juunil 2002 ja viimases kohtuasjas 5. juunil 2002,

Dansk Rørindustri A/S, asukoht Fredericia (Taani), esindajad: advokat K. Dyekjær-Hansen ja advokat K. Høegh, (C-189/02 P),

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, asukoht Rosenheim (Saksamaa),

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, asukoht Hohenberg (Austria),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, asukoht Sondershausen (Saksamaa),

esindaja: Rechtsanwalt P. Krömer, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C‑202/02 P),

KE KELIT Kunststoffwerk GmbH, asukoht Linz (Austria), esindaja: Rechtsanwalt W. Löbl, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C‑205/02 P),

LR af 1998 A/S, varem Løgstør Rør A/S, asukoht Løgstør (Taani), esindajad: advokat D. Waelbroeck ja advokat H. Peytz (C-206/02 P),

Brugg Rohrsysteme GmbH, asukoht Wunstorf (Saksamaa), esindajad: Rechtsanwalt T. Jestaedt, Rechtsanwalt H.-C. Salger ja Rechtsanwalt M. Sura, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C-207/02 P),

LR af 1998 (Deutschland) GmbH, varem Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, asukoht Fulda (Saksamaa), esindaja: Rechtsanwalt H.-J. Hellmann, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C‑208/02 P),

ABB Asea Brown Boveri Ltd, asukoht Zürich (Šveits), esindajad: Rechtsanwalt A. Weitbrecht, Rechtsanwalt J. Ruiz Calzado ja Rechtsanwalt M. Bay, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C-213/02 P),

hagejad,

teised menetlusosalised:

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: W. Mölls, P. Oliver ja H. Støvlbæk, keda abistasid Rechtsanwalt A. Böhlke (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P ja C‑208/02 P) ja R. Thompson, QC, (C-206/02 P ja C-213/02 P), kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja Esimese Astme Kohtus,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

esindaja: Rechtsanwalt P. Krömer, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis (C-202/02 P),

hagejad Esimese Astme Kohtus,

EUROOPA KOHUS (suurkoda),

koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed P. Jann, C. W. A. Timmermans (ettekandja) ja R. Silva de Lapuerta ning kohtunikud C. Gulmann, R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr ja J. N. Cunha Rodrigues,

kohtujurist: A. Tizzano,

kohtusekretär: kohtusekretäri asetäitja H. von Holstein ja vanemametnik M.‑F. Contet,

arvestades kirjalikus menetluses ja 16. märtsi 2004. aasta kohtuistungil esitatut,

olles 8. juuli 2004. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,

on teinud järgmise

otsuse

1 Käesolevad apellatsioonkaebused esitasid ettevõtjad Dansk Rørindustri A/S (edaspidi „Dansk Rørindustri”) (C-189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH ja Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (edaspidi koos „Henss/Isoplus kontsern”) (C‑202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (edaspidi „KE KELIT”) (C‑205/02 P), LR af 1998 A/S, varem Løgstør Rør A/S, (edaspidi „LR A/S”) (C‑206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (edaspidi „Brugg”) (C-207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH, varem Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, (edaspidi „LR GmbH”) (C-208/02 P) ja ABB Asea Brown Boveri Ltd (edaspidi „ABB”) (C‑213/02 P).

2 Oma apellatsioonkaebustega taotlesid need ettevõtjad, et tühistataks Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsused, mis neid puudutavad, st vastavalt otsused kohtuasjades T-21/99: Dansk Rørindustri v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1681), T-9/99: HFB jt v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1487), T­17/99: KE KELIT v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1647), T-23/99: LR AF 1998 v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1705), T-15/99: Brugg Rohrsysteme v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1613), T-16/99: Lögstör Rör v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1633) ja T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri v. komisjon (EKL 2002, lk II‑1881) (edaspidi viide ühele neist kohtuotsustest näiteks „vaidlustatud kohtuotsus Dansk Rørindustri v. komisjon” ja viide kõigile kohtuotsustele koos „vaidlustatud kohtuotsused”).

3 Vaidlustatud kohtuotsustega vähendas Esimese Astme Kohus eelkõige trahvi, mille komisjon määras ABB-le 21. oktoobri 1998. aasta otsusega 1999/60/EÜ, mis puudutas EÜ artikli 85 kohaldamismenetlust (IV/35.691/E-4 – eelisoleeritud torud) (EÜT 1999, L 24, lk 1; edaspidi „vaidlusalune otsus”), ja jättis selle otsuse peale esitatud tühistamishagi põhilises osas rahuldamata.

I – Õiguslik raamistik

Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon

4 Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 7, pealkirjaga „Karistamine seaduse alusel”, lõikes 1 on sätestatud:

„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”

Määrus nr 17

5 Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite 85 ja 86 rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204, ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artiklis 15 on sätestatud:

„1. Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 100-5 000 arvestusühikut, kui need tahtlikult või hooletusest:

[…]

b) annavad ebaõiget informatsiooni vastuses nõudele, mis on esitatud vastavalt artikli 11 lõigetele 3 või 5 või artiklile 12, või ei esita informatsiooni tähtaja jooksul, mis on määratud artikli 11 lõike 5 alusel tehtud otsuses;

[…]

2. Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1 000-1 000 000 arvestusühikut või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10 % iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad EMÜ asutamislepingu artikli 85 lõiget 1 või artiklit 86 ;[…]

[…]

Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.”

Suunised

6 Komisjoni teatise „Suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta”, avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas 14. jaanuaril 1998 (EÜT C 9, lk 3; edaspidi „suunised”), preambulis on sätestatud:

„[…] [S]uunistes kirjeldatud põhimõtted peaksid tagama komisjoni otsuste läbipaistvuse ja erapooletuse nii ettevõtjate kui ka Euroopa Ühenduste Kohtu silmis, samas säilitades kaalutlusõiguse, mis asjakohaste õigusaktide alusel on komisjonile antud trahvide määramiseks 10% piires kogukäibest. Seda kaalutlusõigust tuleb siiski kasutada ühtse ja mittediskrimineeriva poliitika kohaselt, mis on kooskõlas konkurentsieeskirjade rikkumise eest karistamise eesmärkidega.

Trahvisumma kindlaksmääramise uus meetod põhineb järgmistel eeskirjadel, kusjuures lähtutakse põhisummast, mida suurendatakse raskendavate või vähendatakse kergendavate asjaolude arvessevõtmiseks.”

Koostööteatis

7 Komisjon määratles trahvide määramatajätmist või vähendamist kartellide puhul käsitlevas teatises, mis avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas 18. juulil 1996 (EÜT C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”) [siin ja edaspidi on koostööteatist tsiteeritud mitteametlikus tõlkes] ja mille eelnõu oli Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatud 19. detsembril 1995 (EÜT C 341, lk 13; edaspidi „koostööteatise eelnõu”), millistel tingimustel võib komisjoni poolt kartelli suhtes läbiviidava uurimise käigus temaga koostööd tegevaid ettevõtjaid neil muidu tasumisele tulevast trahvist vabastada või selle summat vähendada vastavalt selle teatise peatüki A punktile 3.

8 Koostööteatise peatüki A punktis 5 on sätestatud:

„Ettevõtja koostöö komisjoniga on vaid üks asjaolu, mida komisjon trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtab. […]”

9 Sama teatise menetlust puudutava peatüki E punktis 3 on sätestatud:

„[…] Komisjon on teadlik asjaolust, et käesolev teatis loob õiguspärase ootuse, millele ettevõtjad hakkavad tuginema, kui nad soovivad komisjoni kartellist teavitada”.

II – Vaidluse aluseks olevad asjaolud

10 Esimese Astme Kohtusse esitatud hagiavalduste aluseks olevad asjaolud, nagu neid vaidlustatud kohtuotsustes esitati, võib käesoleva kohtuotsuse tarvis kokku võtta järgmiselt.

11 Hagejad on kaugküttesektoris tegutsevad ettevõtjad. Nad toodavad ja turustavad eelisoleeritud torusid selle sektori tarvis.

12 Pärast Rootsi ettevõtja Powerpipe AB (edaspidi „Powerpipe”) kaebust 18. jaanuaril 1995 teostasid komisjon ja asjaomaste liikmesriikide konkurentsiametite esindajad 28. juunil 1995 määruse nr 17 artikli 14 alusel uurimised kümnes kaugküttesektoris tegutsevas ettevõtjas või ühenduses, sh hagejates ja teatavates hagejatele kuuluvates ettevõtetes.

13 Komisjon taotles määruse nr 17 artikli 11 alusel enamikult vaidlusaluste asjaoludega seotud ettevõtjatelt informatsiooni.

14 Komisjon saatis hagejatele ja teistele puudutatud ettevõtjatele 20. märtsil 1997 vastuväiteteatise kooskõlas komisjoni 25. juuli 1963. aasta määruse nr 99/63/EMÜ nõukogu määruse nr 17 artikli 19 lõigetes 1 ja 2 ettenähtud ärakuulamiste kohta (EÜT 1963, 127, lk 2268) artikli 2 lõikega 1.

15 Asjaomaste ettevõtjate ärakuulamine toimus 24.–25. novembril 1997.

16 Komisjon võttis 21. oktoobril 1998 vastu vaidlusaluse otsuse, milles tuvastas erinevate ettevõtjate ja eelkõige mõningate hagejate osalemise mitmetes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes EÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) tähenduses (edaspidi „kartell”).

17 Selle otsuse kohaselt sõlmiti 1990. aasta lõpus nelja Taani kaugküttetorude tootja vahel kokkulepe üldise koostöö põhimõtte kohta nende siseriiklikul turul. See kokkulepe viis kokku ABB Taani tütarettevõtja ABB IC Møller A/S, Dansk Rørindustri (tuntud ka nime Starpipe all), LR A/S ja Tarco Energi A/S (edaspidi „Tarco” ja neli äriühingut koos „Taani tootjad”).

18 Üks esimesi meetmeid oli kooskõlastada hinnatõus nii Taani turul kui ka eksporditurgudel. Taani turu jagamiseks kehtestas asjaomaste ettevõtjate müügijuhtidest koosnev kontaktgrupp kvoodid ning seejärel kohaldas ja kontrollis neid.

19 Selle sama otsuse sõnul asusid kaks Saksa tootjat Henss/Isoplus kontsern ja Pan-Isovit GmbH (hilisem Lögstör Rör (Deutschland) GmbH ja veelgi hilisem LR GmbH) alates 1991. aasta sügisest Taani tootjate regulaarsetest koosolekutest osa võtma. Nende koosolekute raames toimusid läbirääkimised Saksamaa turu jagamisest. Need läbirääkimised lõppesid 1993. aasta augustis kokkulepetega, milles kinnitati iga osaleva ettevõtja müügikvoodid.

20 Vaidlustatud otsuse kohaselt sõlmiti 1994. aastal kõigi nende tootjate vahel kokkulepe, milles kehtestati kvoodid tervele Euroopa turule. Sellel ühenduse mõõtmetega kartellil oli kaks taset. Kartellis osalevate ettevõtjate direktoritest ja peadirektoritest koosnev juhtide klubi jagas kvoodid ettevõtjate vahel nii tervel turul kui ka üksikutel siseriiklikel turgudel, eelkõige Taani, Saksamaa, Itaalia, Madalmaade, Austria, Soome ja Rootsi turul. Osadel siseriiklikel turgudel loodi kontaktgrupp, kuhu kuulusid kohalikud müügijuhid, kelle ülesandeks oli hallata kokkuleppeid projekte jagades ja pakkumismenetlustes pakkumiste tegemist kooskõlastades.

21 Saksamaa turu osas mainitakse vaidlusaluses otsuses, et kuue peamise Euroopa tootja ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus kontserni, LR A/S, LR GmbH ja Tarco ning Bruggi 18. augusti 1994. aasta koosoleku järel korraldati Saksamaa kontaktgrupi esimene koosolek 7. oktoobril 1994. Selle grupi koosolekud jätkusid pikalt ka pärast komisjoni uurimist 1995. aasta juuni lõpus, kuigi neid korraldati sellest hetkest alates väljaspool Euroopa Liitu Zürichis (Šveits). Zürichis jätkusid koosolekud kuni 25. märtsini 1996 ehk paar päeva pärast seda, kui mõned nendest ettevõtjatest olid komisjoni saadetud informatsiooninõuded kätte saanud.

22 Vaidlustatud otsus märgib kartelli ühe osana ära eelkõige kooskõlastatud meetmete vastuvõtmise ja rakendamise, mille eesmärk oli kõrvaldada ainus suurem kartellis mitteosalev ettevõtja Powerpipe. Komisjon selgitab, et mõned kartellis osalejad olid värvanud selle ettevõtja „võtmetöötajaid” ja olid Powerpipe’ile mõista andnud, et ta peaks Saksamaa turult lahkuma.

23 Kui Powerpipe’iga oli 1995. aasta märtsis sõlmitud leping suure Saksa projekti teostamiseks, korraldati Düsseldorfis (Saksamaa) koosolek, millel osalesid seitse 18. augustil 1994 kokku saanud ettevõtjat. Sellel koosolekul otsustati kehtestada kollektiivne boikott Powerpipe’i klientidele ja tarnijatele. Hiljem viidi see boikott ellu.

24 Vaidlusaluses otsuses tõi komisjon välja põhjused, miks nii Taani tootjate 1990. aasta lõpul sõlmitud otsest turgude jagamise kokkulepet kui ka alates 1991. aasta oktoobrist sõlmitud kokkuleppeid võib tervikuna lugeda asutamislepingu artikli 85 lõike 1 alusel keelatud kokkuleppeks.

25 Lisaks rõhutab komisjon, et Taani kartell ja ühenduse mõõtmetega kartell kujutasid üksnes sama Taanis asutatud kartelli, millel oli aga algusest peale pikaajalisem eesmärk laiendada osalejate kontrolli tervele ühisturule. Komisjoni sõnul on tootjatevahelisel jätkuval kokkuleppel arvestatav mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele.

26 Vaidlustatud kohtuotsustes märkis Esimese Astme Kohus, et vaidlust ei ole selles, et vaidlusaluses otsuses arvutati trahvisumma suunistes toodud meetodi alusel, nagu tuleneb eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse LR AF 1998 v. komisjon punktidest 222 ja 275.

27 Muu hulgas ei ole vaidlust ka selles, et vaidlusaluses otsuses puudub igasugune viide suunistele, et ettevõtjaid ei teavitatud haldusmenetluse käigus, et neile kohaldatakse suunistes sätestatud meetodit, ja et puudus viide suunistele vastuväiteteatises ja neile ei viidatud ka ettevõtjate ärakuulamiste käigus.

28 Tuleb samuti märkida, et komisjon vähendas koostööteatise alusel kõigi vaidlusalusest otsusest puudutatud ettevõtjate, v.a Henss/Isoplus kontserni trahvi. See protsendi näol tehtud vähendus põhimõtteliselt tasumisele kuuluvast trahvisummast anti vastutasuks nende koostöö eest haldusmenetluse käigus. Koostöö seisnes selles, et nad loobusid rikkumiste olulisi osasid vaidlustamast või aitasid erineval määral kaasa rikkumiste tõendite tuvastamisele.

29 Vaidlusaluses otsuses on järgmised sätted:

„Artikkel 1

ABB […], Brugg […], Dansk Rørindustri […], Henss/Isoplus kontsern, [KE KELIT], Oy KWH Tech AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di rivestimento Srl ja Tarco […] rikkusid asutamislepingu artikli 85 lõiget 1, osaledes põhjendavas osas märgitud viisil ja ulatuses mitmes kokkuleppes ja kooskõlastatud tegevuses, mis said alguse 1990. aasta novembris või detsembris nelja Taani ettevõtja vahel ja mida laiendati hiljem teistele siseriiklikele turgudele, millega liitusid Pan-Isovit ja Henss/Isoplus ja mis viis 1994. aasta lõpus tervet ühisturgu hõlmava kartelli tekkeni.

Rikkumise kestus oli järgmine:

– ABB, Dansk Rør[industri], Løgstør, Pan-Isovit […]: umbes 1990. aasta novembrist-detsembrist alates kuni vähemalt 1996. aasta märtsi või aprillini,

– Henss/Isoplus [kontsern]: umbes 1991. aasta oktoobrist kuni sama kuupäevani,

– Brugg: umbes 1994. aasta augustist kuni sama kuupäevani,

– [KE KELIT]: umbes 1995. aasta jaanuarist kuni sama kuupäevani,

[…]

Kartelli peamisteks joonteks olid:

– tootjate vahel erinevate siseriiklike turgude ja hiljem terve Euroopa turu jagamine kvootide süsteemi alusel,

– siseriiklike turgude määramine teatavatele tootjatele ja teiste tootjate turult lahkumise korraldamine,

– toote- ja iga projekti hinna kindlaksmääramine,

– projektide andmine selleks kindlaksmääratud tootjatele ja pakkumismenetluste manipuleerimine, eesmärgiga tagada, et asjaomased lepingud sõlmitaks nende tootjatega,

– kaitsmaks kartelli ainsa sinna mittekuuluva olulise ettevõtja Powerpipe […] konkurentsi eest, kooskõlastatud meetmete vastuvõtmine ja rakendamine, mille eesmärk oli tema kaubandustegevuse piiramine, tema äriasjade hea kulgemise takistamine või lihtsalt ja ainult tema kõrvaldamine turult.

[…]

Artikkel 3

Artiklis 1 nimetatud ettevõtjatele määratakse tolles artiklis sedastatud rikkumise tõttu järgmised trahvid:

a) ABB-le […] 70 000 000 eküüd trahvi;

b) Brugg’ile […] 925 000 eküüd trahvi;

c) Dansk Rørindustrile […] 1 475 000 eküüd trahvi;

d) Henss/Isoplus kontsernile 4 950 000 eküüd trahvi,

mille maksmise eest vastutavad solidaarselt järgmised ettevõtjad:

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (varem Dipl.‑Kfm Walter Henss GmbH Rosenheim),

– Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH – stille Gesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH, Hohenberg;

e) [KE KELIT-ile] 360 000 eküüd trahvi;

[…]

g) Løgstør Rør A/S-ile 8 900 000 eküüd trahvi;

h) Pan-Isovit GmbH-le 1 500 000 eküüd trahvi;

[…]”

III – Hagid Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsused

30 Kümnest vaidlusaluse otsusega karistatud ettevõtjast kaheksa esitasid Esimese Astme Kohtu kantseleisse hagiavaldused, milles taotlesid vaidlustatud otsuse täielikku või osalist tühistamist ja teise võimalusena neile määratud trahvi tühistamist või selle summa vähendamist; seitse nendest ettevõtjatest esitasid käesoleva apellatsioonkaebuse.

31 Vaidlustatud kohtuotsuses Dansk Rørindustri v. komisjon otsustas Esimese Astme Kohus:

– tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 1 osas, milles väideti, et Dansk Rørindustri osales süüks pandud rikkumises ajavahemikus 1994. aasta aprillist augustini;

– jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;

– mõista kohtukulud ja 90% komisjoni kohtukuludest välja Dansk Rørindustrilt.

− jätta 10% komisjoni kohtukuludest tema enda kanda.

32 Vaidlustatud kohtuotsuses HFB jt v. komisjon otsustas Esimese Astme Kohus:

– tühistada vaidlusaluse otsuse artikli 3 punkt d ja artikli 5 punkt d, mis puudutas HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG ja HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschafti;

– jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;

– mõista selle kontserni kohtukulud, sh ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seonduvad kohtukulud, ja 80% komisjoni kohtukuludest, sh ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seonduvad kulud, välja selle kontserni moodustanud äriühingutelt;

− mõista 20% kohtukuludest, sh ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seonduvad kulud, välja komisjonilt.

33 Vaidlustatud kohtuotsustes KE KELIT v. komisjon, LR AF 1998 v. komisjon, Brugg Rohrsysteme v. komisjon ja Lögstör Rör v. komisjon otsustas Esimese Astme Kohus:

– jätta hagid rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja vastavatelt hagejatelt.

34 Vaidlustatud kohtuotsuses ABB Asea Brown Boveri v. komisjon otsustas Esimese Astme Kohus:

– vähendada vaidlusaluse otsuse artiklis 3 ABB-le määratud trahvi 65 miljoni euroni;

– jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;

– jätta hageja enda ja 90% komisjoni kohtukuludest hageja kanda;

− mõista 10% kohtukuludest välja komisjonilt.

IV – Apellatsioonkaebuste esitajate nõuded

35 Dansk Rørindustri palub Euroopa Kohtul:

– vähendada vaidlusaluse otsusega talle määratud trahvi summat;

– teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus Dansk Rørindustri v. komisjon ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse, et viimane teeks uue otsuse trahvisumma kohta;

– mõista kohtukulud, mida hageja kandis nii Esimese Astme Kohtus kui ka Euroopa Kohtus, välja komisjonilt.

36 Henss/Isoplus kontsern palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus HFB jt v. komisjon, välja arvatud resolutiivosa esimene punkt, ja vaidlusalune otsus;

– teise võimalusena tühistada see vaidlustatud kohtuotsus, välja arvatud resolutiivosa esimene punkt, ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse, et viimane viiks menetluse lõpule ja teeks uue kohtuotsuse;

– kolmanda võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutiivosa teine punkt ja vähendada vaidlusaluse otsusega selle grupi äriühingutele määratud trahvi summat;

– mõista kohtukulud, mida need äriühingud kandsid nii Esimese Astme Kohtus kui ka Euroopa Kohtus, välja komisjonilt.

37 KE KELIT palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus KE KELIT v. komisjon;

– teise võimalusena tühistada see kohtuotsus ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse uueks läbivaatamiseks;

– kolmanda võimalusena vähendada vaidlusaluse otsusega talle määratud trahvi summat;

– igal juhul mõista kohtukulud, mida hageja kandis nii Esimese Astme Kohtus kui ka Euroopa Kohtus, välja komisjonilt.

38 LR A/S palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus LR AF 1998 v. komisjon;

– tühistada vaidlusalune otsus, millega talle määrati trahv, või vähemalt vähendada arvestatavalt selle trahvi summat või teise võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse;

– tunnistada suunised EÜ asutamislepingu artikli 184 (nüüd EÜ artikkel 241) alusel ebaseaduslikeks;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

39 Brugg palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus Brugg Rohrsysteme v. komisjon ja vaidlusaluse otsuse artiklid 1 ja 3;

– teise võimalusena vähendada vaidlustatud otsusega talle määratud trahvi summat;

– igal juhul mõista kohtukulud, mida hageja kandis nii Esimese Astme Kohtus kui ka Euroopa Kohtus, välja komisjonilt.

40 LR GmbH palub Euroopa Kohtul:

– Tühistada vaidlustatud kohtuotsus Lögstör Rör v. komisjon ja teha asjas järgmine lõplik kohtuotsus: tühistada vaidlusalune otsus seda hagejat puudutavas osas või teise võimalusena vähendada trahvisummat ja mõista kohtukulud välja komisjonilt;

– teise võimalusena tühistada see kohtuotsus ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse otsuse tegemiseks.

41 ABB palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri v. komisjon resolutiivosa punktid 2 ja 3;

– tühistada vaidlusaluse otsuse artikkel 3 osas, mis teda puudutab;

– vähendada veelgi vaidlustatud otsusega talle määratud trahvi summat;

– teise võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse otsuse tegemiseks vastavalt Euroopa Kohtu otsusele;

– mõista terve menetluse kohtukulud, sh ABB kulud seoses apellatsioonkaebuse esitamisega, välja komisjonilt.

42 Komisjon palub Euroopa Kohtul kõigis käesolevates asjades:

– jätta vaidlustatud kohtuotsused muutmata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

V – Väited vaidlustatud kohtuotsuste tühistamiseks

43 Dansk Rørindustri esitab kolm tühistamisväidet:

– rikuti määrust nr 17 ja proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, kuna Esimese Astme Kohus ei lugenud ebaseaduslikuks asjaolu, et sellele hagejale määratud trahvi summa ei ole proportsionaalne toime pandud rikkumisega;

– rikuti määrust nr 17 ja õiguspärase ootuse kaitse ning tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtteid, kuna Esimese Astme Kohus ei lugenud ebaseaduslikuks asjaolu, et sellele hagejale määratud trahvi summa määrati kindlaks suuniste põhimõtete alusel, kuigi need on arvestatavalt erinevad süüks arvatud tegude toimumise, vastuväiteteatise esitamise ja ärakuulamise ajal kehtinutest;

– rikuti kaitseõigust, kuna Esimese Astme Kohus ei lugenud ebaseaduslikuks asjaolu, et haldusmenetluse käigus ei olnud Dansk Rørindustril võimalust avaldada oma seisukohta muudatuste kohta, mille suunised tõid kaasa praktikasse, mida komisjon rakendab konkurentsinormide rikkumise korral trahvisumma määramisel.

44 Henss/Isoplus kontsern esitab seitse tühistamisväidet, millest mõned on mitmeosalised:

– suunised on õigusvastased, kuna:

– komisjonil puudus pädevus;

– rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet;

– rikuti kaitseõigust;

– rikuti tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet;

– rikuti õigust olla ära kuulatud, kuna trahvisummade määramisel kohaldati suuniseid;

– trahvisummade määramise käigus rikuti määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2, kuna :

– puudutatud ettevõtjate suhtes ei kohaldatud koostööteatist;

– raskendavate asjaolude hindamisel rikuti põhiõiguseks peetavat kaitseõigust;

– rikuti asutamislepingu artikli 85 lõiget 1 seoses järeldustega, mis tehti asjaomaste ettevõtjate osalemisest ühel konkurentsivastase eesmärgiga koosolekul;

– rikuti asutamislepingu artikli 85 lõiget 1, kuna asjaomased ettevõtjad loeti Henss/Isoplus kontserni kuuluvateks ja rikkumine arvati süüks sellele kontsernile kui „ettevõtjale”;

– rikuti menetlusnorme, kuna Esimese Astme Kohus keeldus rahuldamast hageja taotlust määrata uurimistoimingute raames tunnistajate ülekuulamine;

– rikuti menetlusnorme, kuna vaidlustatud kohtuotsuse ja toimiku vahel esineb vastuolusid.

45 KE KELIT esitab viis tühistamisväidet:

– rikuti võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid, kuna trahv määrati kindlaks suuniste alusel;

– rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet seoses rikkumise kestusega;

– rikuti tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet;

– rikuti kaitseõigust;

– rikuti põhjendamiskohustust.

46 LR A/S esitab neli tühistamisväidet:

– rikuti proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid ning määrust nr 17, kuna trahv on ülemäära suur ja diskrimineeriv, ja teise võimalusena: suunised on ebaseaduslikud;

– rikuti õiguspärase ootuse kaitse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtteid ning EÜ asutamislepingu artiklit 190 (nüüd EÜ artikkel 253), kuna komisjon eemaldus ebaõigelt oma varasemast praktikast koostöö valdkonnas ja kohaldas suuniseid ja rangemaid koostöönorme tagasiulatuvalt, ja igal juhul kuna sellisel tagasiulatuval kohaldamisel puudus põhjendus;

– sellele hagejale kohaldatavaid kergendavaid asjaolusid võeti ebapiisavalt arvesse;

– selle hageja koostööd arvestati ebapiisavalt.

47 Brugg esitab viis tühistamisväidet:

– rikuti tagasiulatuva jõu puudumise, õiguspärase ootuse kaitse ja hea halduse põhimõtteid, kuna trahvisumma määramisel kohaldati suuniseid;

– rikuti õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna trahvi arvutamise meetodit muudeti pärast seda, kui see hageja oli koostööd teinud;

– rikuti kaitseõigust, kuna suuniseid kohaldati ilma, et seda hagejat oleks ära kuulatud;

– rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna Bruggi trahvi määramise aluseks võetud põhisummat ei vähendatud;

– asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamisel esinesid vead seoses selle hageja osavõtuga Powerpipe’i boikoteerimisest.

48 LR GmbH esitab neli tühistamisväidet:

– rikuti tagasiulatuva jõu puudumise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid, kuna suuniseid kohaldati tagasiulatuvalt;

– rikuti määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja haldustegevuse seaduslikkuse põhimõtet, kuna komisjon oma kaalutlusõiguse kasutamisel ei pidanud kinni selles sättes kaalutlusõigusele seatud piiridest ning, kohaldades seda sätet käesolevas asjas, kasutas kaalutlusõigust ekslikult, kuna ta rikkus proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid LR GmbH kahjuks;

– rikuti asutamislepingu artiklis 190 sätestatud põhjendamiskohustust, kuna vaidlusaluses otsuses ei põhjendatud suuniste tagasiulatuvat kohaldamist;

– rikuti kaitseõigust, kuna komisjon ei järginud selle hageja õigust olla ära kuulatud seoses suuniste tagasiulatuva kohaldamisega.

49 ABB esitab kolm tühistamisväidet:

– rikuti Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõiget 2, kuna see kohus otsustas repliigile lisatud õigusliku arvamuse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta;

– rikuti õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet eelkõige koostööteatise osas, kuna see hageja võis tugineda komisjoni väljakujunenud praktikale trahvisumma arvutamisel, nii et komisjon ei oleks tohtinud omavoliliselt sellest praktikast loobuda;

– rikuti määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2, kuna Esimese Astme Kohus kiitis heaks komisjoni järelduse ABB rikkumise raskusest, võtmata arvesse selle ettevõtja käivet asjaomasel turul.

VI – Apellatsioonkaebused

50 Olles nii pooled kui kohtujuristi asjade seotuse küsimuses ära kuulanud, tuleb käesolevad kohtuasjad kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artikliga 43 kohtuotsuse huvides liita.

A – Menetlust puudutavad väited

51 Kõigepealt tuleb käsitleda Henss/Isoplus kontserni ja ABB esitatud väiteid, mis puudutavad teatavaid Esimese Astme Kohtu kodukorra rikkumisi.

1. Väide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 68 lõike 1 rikkumist, kuna see kohus jättis rahuldamata Henss/Isoplus kontserni taotluse uurimistoimingute raames ära kuulata teatavad tunnistajad

52 Kuuenda väitega heidab Henss/Isoplus kontsern Esimese Astme Kohtule ette seda, et too jättis vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktides 36–38 rahuldamata tema taotluse määrata kooskõlas Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 68 lõikega 1 Boysen’i, B. Hansen’i, N. Hansen’i, Hybschmann’i, Jespersen’i ja Volandt’i tunnistajatena ärakuulamist. Neis punktides on Henss/Isoplus kontserni sõnul toime pandud menetlusnormide rikkumine.

53 Vastupidi selle vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 märgitule oli nende kuue isiku ärakuulamise taotluses märgitud asjaolud, mille kohta tunnistajad tuli ära kuulata. Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduse punktis 72 oli see hageja märkinud, et taotlus tehti selleks, et tõendada, et gruppi kuuluvad ettevõtjad ei olnud kartellis osalenud enne 1994. aasta oktoobrit.

54 See väide tuleb tagasi lükata.

55 Sama vaidlustatud kohtuotsuse punktist 34 tuleneb, et Esimese Astme Kohus võttis teatavaks, et seda ärakuulamist taotleti „tõendamaks, et hagejad või Henss/Isoplus kontsern ei osalenud enne 1994. aasta oktoobrit ebaseaduslikus tegevuses või muus sarnases käitumises […] asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tähenduses”.

56 Esimese Astme Kohus meenutas selle kohtuotsuse punktis 36, et vastavalt tema kodukorra artikli 68 lõike 1 viimasele lõigule näidatakse poole taotluses tunnistaja ärakuulamiseks täpselt, milliste asjaoludega seoses ja millistel põhjustel on vaja tunnistaja ära kuulata.

57 Selle kohtuotsuse järgmises punktis märkis Esimese Astme Kohus, et eelkõige hagiavalduse punktides 20, 40, 50, 66–71, 94, 96, 125 ja 142 märgiti ära mõned isikud, kes võiksid menetluses tunnistajatena osaleda seoses igas neist punktidest kirjeldatud asjaoludega, ent nendes punktides puudusid nende kuue isiku nimed, kelle tunnistusi otseselt Esimese Astme Kohtus taotleti. Kohus järeldas, et seetõttu ei olnud Henss/Isoplus kontsern nende kuue isiku osas mingilgi moel selgitanud, milliste asjaoludega seoses tunnistajate ärakuulamine määrata.

58 Esimese Astme Kohus järeldas sama kohtuotsuse punktis 38, ilma et oleks vaja uurida nende mainitud kuue tunnistaja ärakuulamise asjakohasust, et taotlust tunnistaja ärakuulamiseks ei saa rahuldada.

59 Tuleb sedastada, et Esimese Astme Kohus oli ühest küljest silmitsi suure hulga täpsete faktidega, mille jaoks Henss/Isoplus kontsern oli oma hagiavalduses tõendeid pakkunud hulga isikute võimaliku ärakuulamise näol, ja teisest küljest ametliku taotlusega kuue teise isiku tunnistajana ärakuulamiseks Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 68 lõike 1 alusel, mis sisaldus samuti hagiavalduses, et tõendada üldisemalt, et selles grupis osalevad ettevõtjad ei olnud kartellis enne 1994. aasta oktoobrit osalenud, samas aga ei viidanud hageja hagiavalduses sellegipoolest täpsetele asjaoludele, millega seoses sellist tõendit sooviti esitada.

60 Kuna mahukas hagiavalduses puudus selles küsimuses ilmne selgus, leidis Esimese Astme Kohus õigustatult, et nende kuue isiku tunnistajatena ärakuulamise taotluses ei näidatud täpselt, milliste asjaoludega seoses on vaja need isikud tunnistajatena ära kuulata.

61 Henss/Isoplus kontsern märgib samuti, et nendele kuuele isikule lisaks ka teiste isikute ärakuulamist ei tuleks mõista kui lihtsalt tõendeid, vaid kui taotlust tunnistajate ärakuulamiseks Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 68 lõike 1 tähenduses.

62 Selle väitega heidab Henss/Isoplus kontsern Esimese Astme Kohtule ette, et ta moonutas selles punktis tema hagi ulatust.

63 See väide ei ole põhjendatud.

64 Hagiavaldusest ja eelkõige selle punktist 145, millele nimetatud hageja otseselt viitab, ilmneb, et hageja eristas ka ise tõendeid Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 tähenduses ja ametlikku taotlust uurimistoiminguks, mis seisneb kuue isiku tunnistajana ärakuulamises sama kodukorra artikli 68 lõike 1 tähenduses. Seega ei ole tõendatud selles punktis hagi ulatuse moonutamine.

65 Teise võimalusena väidab Henss/Isoplus kontsern, et isegi kui tema taotlus asjaomaste isikute tunnistajatena ärakuulamiseks ei oleks olnud esitatud kooskõlas viidatud artikli 68 lõikega 1, oleks Esimese Astme Kohus sellegipoolest pidanud omal algatusel selle ärakuulamise määrama.

66 Hageja sõnul tuleb konkurentsiõiguses määratud trahvid lugeda „kriminaalsüüdistuseks” EIÕK artikli 6 tähenduses ja seega on Esimese Astme Kohtul igal juhul kohustus kooskõlas selle sätte lõikega 3 ja ühenduse õiguse üldpõhimõttega õigusest õiglasele kohtupidamisele kutsuda ja ära kuulata tunnistajad hageja kasuks, kellele hageja nimelt on viidanud.

67 Sellega seoses tuleb meenutada, et vaid Esimese Astme Kohus saab otsustada, kas on vaja täiendada tema poolt lahendamisele tulevates asjades talle juba teada olevaid andmeid (vt eelkõige 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑57/00 P ja C 61/00 P: Freistaat Sachsen jt v. komisjon, EKL 2003, lk I‑9975, punkt 47, ja 7. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑136/02 P: Mag Instrument v. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I‑9165, punkt 76).

68 Lisaks, nagu Euroopa Kohus leidis ühes konkurentsiõigust puudutavas kohtuasjas, peab Esimese Astme Kohus hindama tunnistaja ärakuulamiseks hagiavalduses esitatud taotluse asjakohasust seoses kohtuvaidluse eseme ja vajadusega nimetatud tunnistajad ära kuulata ka siis, kui see taotlus näitab täpselt, milliste asjaoludega seoses ja millistel põhjustel on vaja see tunnistaja ära kuulata (17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe v. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 70).

69 Esimese Astme Kohtu kaalutlusõigust selles osas ei saa vaidlustada – nii nagu seda teeb Henss/Isoplus kontsern – viitega ühenduse õiguse üldpõhimõttele, mis tuleneb EIÕK artikli 6 lõikest 1, mille kohaselt on igal isikul õigus õiglasele kohtupidamisele, ja täpsemalt selle artikli lõike 3 punktist d tulenevale põhimõttele, mille kohaselt on igal kuriteos süüdistataval õigus saavutada omapoolsete tunnistajate kohalekutsumine ja nende küsitlemine süüdistuse tunnistajatega võrdsetel tingimustel, st põhimõttele, mis on üks osa õigusest õiglasele kohtupidamisele.

70 Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et viimase sättega ei anta süüdistatavale absoluutset õigust saavutada tunnistajate ilmumine kohtu ette ja põhimõtteliselt peab siseriiklik kohus otsustama, kas tunnistaja kohtusse kutsumine on vajalik või asjakohane (vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu 27. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas Pisano v. Itaalia, kogumikus Recueil des arrêts et décisions veel avaldamata, § 21; 2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas S.N. v. Rootsi, Recueil des arrêts et décisions, 2002-V, § 43, ja 18. mai 2004. aasta otsus kohtuasjas Destrehem v. Prantsusmaa, kogumikus Recueil des arrêts et décisions veel avaldamata, § 39).

71 Selle kohtupraktika kohaselt ei ole EIÕK artikli 6 lõike 3 järgi kõigi tunnistajate kohtusse kutsumine kohustuslik, pigem nähakse selle sättega ette täielikku menetluslikku võrdsust, mis tagab, et vaidlusalune menetlus tervikuna on andnud süüdistatavale asjakohase ja piisava võimaluse ümber lükata temal lasuvad kahtlused (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Pisano v. Itaalia, § 21).

72 Nagu tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktist 21, ei ole käesolevas asjas vaidlust selles, et Esimese Astme Kohus palus menetlust korraldava meetme raames Henss/Isoplus kontsernil vastata kirjalikele küsimustele ja esitada teatud dokumente ja et pooled ei vaielnud sellele vastu. Seega ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita seda, et ta rikkus oma kohustust uurida asjaolusid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe v. komisjon, punkt 76).

73 Tuleb sedastada, et selle vaidlustatud kohtuotsuse punktides 137‑181 uuris Esimese Astme Kohus suurt hulka toimikusse esitatud dokumente, et sellest järeldada, et komisjon võis õigustatult väita, et Henss/Isoplus kontsern osales kartellis 1991. aasta oktoobrist kuni 1994. aasta oktoobrini.

74 Sellest tuleneb, et nimetatud hagejal oli piisavalt võimalusi vaielda vastu sellele, et grupi liikmeks olevad ettevõtjad ei osalenud kartellis enne 1994. aasta oktoobrit.

75 Seega vastupidi sama hageja väitele ei olnud Esimese Astme Kohtul kohustust omal algatusel määrata asjaomaste hageja kasuks esinevate tunnistajate ärakuulamist.

76 Arvestades kõike eelnevat, tuleb käsitletud väide tagasi lükata.

2. ABB väide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõike 2 rikkumist, kuna see kohus jättis läbi vaatamata repliigile lisatud õigusliku arvamuse

77 ABB väidab oma esimese väitega, et Esimese Astme Kohus on rikkunud oma kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõiget 2, kuna see kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri v. komisjon punktides 112‑114, et hageja repliigile lisatud professor J. Schwarze õiguslikku arvamust (edaspidi „õiguslik arvamus”) ei saa ei tervikuna ega osaliselt arvesse võtta.

78 Selle väite esimeses osas heidab ABB Esimese Astme Kohtule ette, et ta tegi õigusliku vea, leides nimetatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõikele 2 ei saa lubada õigusliku arvamuse esitamist, kuna selles sisalduvad teatavad üldpõhimõtted, mis toetavad Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduses tõstatamata väiteid.

79 Kuna nimetatud kohtuotsuse punktid 115–136 käsitlevad üksnes õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, tugines Esimese Astme Kohus sellega seoses eeldusele, et mainitud väide puudutab üksnes seda põhimõtet, nii et kõik teised haldusõiguse põhimõtted, mida õiguslikus arvamuses käsitletakse, kujutavad endast uusi väiteid ja on seega vastuvõetamatud Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 tähenduses.

80 Selle hageja väitel analüüsitakse õiguslikus arvamuses teistele haldusõiguse põhimõtetele viidates üksnes selliseid argumente, milles selgitatakse õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte täpset õiguslikku baasi ja eelkõige selle ulatust. Nende argumentidega soovitakse sisuliselt näidata, et komisjoni kaalutlusõigus trahvisumma määramisel oli käesolevate juhtumite asjaoludel piiratud.

81 ABB väidab, et väide puudutas üksnes argumente selle väite toetuseks, mida Esimese Astme Kohtusse esitatud hagiavalduses juba mainiti, mitte aga uut väidet.

82 Sellega seoses tuleb sedastada, et selles 101 punkti pikkuses õiguslikus arvamuses analüüsitakse nimelt kuut ühenduse õiguse põhimõtet, s.o õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, halduse enesepiiramise põhimõtet (self-binding), estoppel’ i põhimõtet, õiglase halduse põhimõtet, oma enese tegude vastu käitumise (venire contra factum proprium) põhimõtet ja õigust õiglasele kohtumenetlusele, st kaitseõiguse kaitsele.

83 Õigusliku arvamuse punktist 19 ilmneb, et neid põhimõtteid uuritakse eesmärgiga teha kindlaks, kas ühenduse õiguses esineb norme, mis piiravad komisjoni kaalutlusõigust konkurentsiõiguse valdkonnas trahve määrata ja millega oleks vastuolus olukord, kus see institutsioon muudab oma väljakujunenud praktikat trahvisumma kindlaksmääramiseks ja rakendab uut praktikat sellises olukorras, nagu käesolevas asjas käsitlusel.

84 Sama õigusliku arvamuse punktis 43 on märgitud, et igaüks nendest põhimõtetest võib erinevatest aspektidest ja võimaluse korral erinevas ulatuses piirata komisjoni kaalutlusõigust.

85 Õigusliku arvamuse punktides s44–96 analüüsitakse igaühte nendest põhimõtetest ja kohaldatakse käesolevale asjale.

86 Sama arvamuse punktides 97–101 tehakse järeldus, et käesolevas asjas oli komisjoni kaalutlusõigus piiratud nii, et ta ei saanud kõrvale kalduda oma varasemast praktikast.

87 Arvamuse punktis 98 märgitakse, et need põhimõtted on sarnased, kuna nad on kõik kitsendava olemusega.

88 Õigusliku arvamuse ülesehitusest ja sisust tuleneb, et kuigi arvamuses esitatud haldusõiguse põhimõtete ja hagiavalduses esitatud väidete vahel esineb teatavaid kattumisi, ei ole selle arvamuse eesmärk ilmselgelt piiratud õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega seotud väidet selgitavate või laiendavate argumentide esitamisega, nagu ABB väidab, vaid seisneb hulga iseseisvate põhimõtete analüüsimises, millega soovitakse näidata, et käesolevas asjas ei saanud komisjon kõrvale kalduda oma varasemast trahvisummade määramise praktikast. Sellega seoses tuleb sedastada, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõte on vaid üks kuuest põhimõttest, mida sellel eesmärgil välja tuuakse.

89 Seega, nagu väitis komisjon, tuleneb õigusliku arvamuse sõnastusest, et sellega esitatakse esimest korda teatavaid Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduses tõstatamata põhimõtteid.

90 Eelnevat silmas pidades tuleb ABB esitatud esimese väite esimene osa tagasi lükata.

91 Sama hageja väidab oma esimese väite teises osas, et Esimese Astme Kohus on õigusnormi rikkunud, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri v. komisjon punktis 113 sedastas, et õiguslikku arvamust ei saa ei tervikuna ega osaliselt arvesse võtta, kuna Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c kohaselt tuleb hagiavalduses ära märkida hagi ese ja ülevaade väidetest.

92 Selle hageja sõnul ei leidnud Esimese Astme Kohus hagiavalduses ega repliigis ühtegi viga, mis võiks õigustada selle sätte kohaldamist. Seetõttu eksis Esimese Astme Kohus, kui ta leidis, et ABB soovis ebapiisavat väidet parandada üldise viitega õiguslikule arvamusele. Samuti ei võimalda ükski asjaolu sellele Esimese Astme Kohtu kodukorra sättele analoogia alusel viidata, nagu see kohus oli teinud vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis.

93 Sellega seoses tuleb taastada Esimese Astme Kohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri v. komisjon punktis 113.

94 Esimese Astme Kohus meenutas, et tema kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c tuleneb, et hagiavalduse enda tekstist peavad kasvõi ülevaatlikult ilmnema selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud ja et seega ei piisa, kui hagiavalduses viidatakse neile asjaoludele, mis sisalduvad hagiavalduse lisas.

95 Esimese Astme Kohus viitas nimelt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale, mis puudutab komisjoni kohustust märkida kõigis EÜ artikli 226 alusel esitatud hagiavaldustes täpsed väited, mille kohta Euroopa Kohtult otsust palutakse, ning vähemalt ülevaatlikult nende väidete aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud.

96 Sellega seoses tuleneb sellest kohtupraktikast, et nimetatud kohustus ei ole täidetud, kui komisjoni väited esinevad hagiavalduses üksnes viitena põhjendustele, mis sisalduvad märgukirjas ja põhjendatud arvamuses või hagiavalduse õigusliku raamistiku osas (vt selle kohta 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑52/90: komisjon v. Taani, EKL 1992, lk I‑2187, punktid 17 ja 18; 23. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑375/95: komisjon v. Kreeka, EKL 1997, lk I–5981, punkt 35, ja 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑202/99: komisjon v. Itaalia, EKL 2001, lk I–9319, punktid 20 ja 21).

97 Esimese Astme Kohus meenutas samuti, et tema ülesanne ei ole lisasid uurida ja nendest kindlaks teha need väited, mida võib lugeda hagi aluseks olevateks, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne.

98 Neid asjaolusid arvestades järeldas Esimese Astme Kohus, et kindlasti ei ole tema ülesanne – arvestades, et õigusliku arvamuse ühte osa ei saa arvesse võtta – sellest õiguslikust arvamusest üles otsida ja kindlaks teha lõigud, mida võiks arvesse võtta kui ABB menetlusdokumente teatud kindlates punktides tugevdavaid ja täiendavaid lisasid.

99 Eelnevaid põhjendusi silmas pidades tuleb seda järeldust mõista nii, et lisade puhtalt tõenduslik ja abistav ülesanne tähendab seda, et kui õiguslik arvamus sisaldab lisaks uutele ja seetõttu vastuvõetamatutele väidetele ka selliseid õiguslikke asjaolusid, millele tuginevad teatavad hagiavalduses esitatud väited, peavad need asjaolud esinema repliigi enda tekstis, millele õiguslik arvamus on lisatud, või peavad vähemalt olema selles repliigis piisavalt identifitseeritud.

100 Neid kriteeriume silmas pidades ja leides, et käesolevas asjas ei ole need täidetud, ei ole Esimese Astme Kohus toime pannud õiguslikku viga.

101 Esimese Astme Kohus ei ole selles osas ka moonutanud repliigi ulatust. Tuleb sedastada, et selle repliigi punkt 31 viitab üksnes üldiselt õiguslikule arvamusele. ABB viidatud asjaolu, et sama repliigi teisteski punktides tehakse joonealustes märkustes viiteid õigusliku arvamuse teatavatele lõikudele, ei sea kahtluse alla Esimese Astme Kohtu järeldust selles küsimuses.

102 Neis tingimustes tuleb käsitletud väide tagasi lükata.

B – Põhiküsimusega seonduvad väited, mis puudutavad rikkumise süüksarvamist

103 Teiseks tuleb uurida Henss/Isoplus kontserni ja Bruggi poolt põhiküsimuse kohta esitatud väiteid, millega need hagejad vaidlevad vastu neid puudutavatele vaidlustatud kohtuotsuste mõnedele punktidele, kus neile arvatakse süüks rikkumine, milles nad vaidlusaluses otsuses süüdi loeti ja mida Esimese Astme Kohus kinnitas.

1. Väide, mis puudutab asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumist, kuna teatavad ettevõtjad loeti Henss/Isoplus kontserni liikmeks ja rikkumine arvati süüks sellele kontsernile kui „ettevõtjale” selle sätte tähenduses

104 Oma viiendas väites heidab Henss/Isoplus kontsern Esimese Astme Kohtule ette, et see kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktides 54–68, et komisjon on vaidlusaluses otsuses õigustatult arvesse võtnud teatud ettevõtjaid selle grupi osana ja arvanud rikkumise süüks sellele grupile.

105 Nimetatud hageja väidab esiteks, et selle vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 on Esimese Astme Kohus õigusnormi rikkunud, kui ta lükkas tagasi hageja argumendi, mille kohaselt asutamislepingu konkurentsisätete tähenduses peab ettevõtjal kindlasti olema õigusvõime.

106 Sellega ei ole tegu aga ei Henss/Isoplus kontserni puhul, juhul kui see kujutaks endast majandusüksust, ega ka W. Henssi puhul, kellel sama vaidlustatud kohtuotsuse sõnul on kontroll kontserni kuuluvate erinevate ettevõtjate üle.

107 Henss/Isoplus kontsern väidab, et tema väide võib tugineda Euroopa majanduspiirkonna lepingu (EÜT 1994, L 1, lk 3) 22. protokolli artiklile 1, millest tuleneb tema sõnul see, et „ettevõtja” mõiste asutamislepingu konkurentsialaste sätete tähenduses tähistab mis tahes isikut (saksakeelses versioonis Rechtssubjekt), kelle tegevus on kaubanduslikku või majanduslikku laadi.

108 Seda on kinnitanud ka Euroopa Kohtu praktika ESTÜ lepingu konkurentsialaste sätete kohta (13. juuli 1962. aasta otsused liidetud kohtuasjades 17/61 ja 20/61: Klöckner-Werke ja Hoesch v. Ülemamet, EKL 1962, lk 617, ja kohtuasjas 19/61: Mannesmann v. Ülemamet, EKL 1962, lk 675).

109 Teistes, eelkõige Esimese Astme Kohtu poolt selle kohtuotsuse punktis 66 viidatud kohtuotsustes ei ole Euroopa Kohus veel lõplikult lahendanud põhimõttelist küsimust, kas ettevõtja määratlemine konkurentsiõiguse tähenduses eeldab igal juhul, et asjaomase üksus on õigussubjekt (14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: ICI v. komisjon, EKL 1972, lk 619; 21. veebruari 1973. aasta otsus kohtuasjas 6/72: Europemballage ja Continental Can v. komisjon, EKL 1973, lk 215; 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, ja 23. aprilli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑41/90: Höfner ja Elser, EKL 1991, lk I–1979).

110 Hageja väidab, et isegi kui õigussubjektiks oleva ettevõtja poolt toime pandud rikkumist võib valdusühingust emaettevõtjale süüks arvata, kui emaettevõtja seda kontrollib ja tegu on seega sama majandusüksusega (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused ICI v. komisjon ning Europemballage ja Continental Can v. komisjon), eeldaks selline süüksarvamine siiski valdusühingu õigussubjektsust.

111 Füüsilist isikut nagu W. Henss käesolevas asjas ei saa ainuüksi osanikuks või aktsionäriks olemise tõttu kvalifitseerida „ettevõtjaks” asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tähenduses. Seetõttu ei ole ka viidatud kohtupraktika käesolevas asjas asjakohane.

112 Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab konkurentsiõiguse valdkonnas ettevõtja mõiste mistahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt eelkõige 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I–1577, punkt 46, ja osundatud kohtupraktika).

113 Sellest kohtupraktikast ilmneb selgelt, et ettevõtja mõiste asutamislepingu konkurentsiõiguse sätete tähenduses ei nõua, et asjaomane majandusüksus oleks õigussubjekt. Erinevalt Henss/Isoplus kontserni väidetest ei ole tegu tõlgendusega, mis piirduks vaid Euroopa Kohtu otsuste aluseks olevate asjaoludega, nagu eespool viidatud kohtuotsus Hydroterm või kohtuotsus Höfner ja Elser, vaid üldise tõlgendusega.

114 Euroopa majanduspiirkonna lepingu 22. protokolli artikli 1 saksakeelsest versioonist lähtuv argument ja eelkõige sealne mõiste „õigussubjekt” (Rechtssubjekt) ei sea seda tõlgendust kahtluse alla.

115 Mõiste „õigussubjekt” ei välista tingimata füüsilisi isikuid. Igal juhul puudub see mõiste kõigis teistes keeleversioonides, mis räägivad vaid „üksusest”.

116 Henss/Isoplus kontsern väidab seejärel, et omavahel nii kapitali mõttes kui ka ühinguõiguse vaatepunktist mitteseotud ettevõtjad, kes seetõttu ei sõltu kontrollivast ettevõtjast, ei saa moodustada gruppi ainuüksi seetõttu, et võimalikud seosed eksisteerivad füüsiliste isikute vahel, kes ei ole ettevõtjad.

117 Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib ettevõtja konkurentsivastast käitumist teisele ettevõtjale süüks arvata, kui esimene ettevõtja ei otsustanud oma käitumise üle turul iseseisvalt, vaid kohaldas sisuliselt selle teise ettevõtja juhiseid, arvestades eelkõige neid ühendavaid majanduslikke ja juriidilisi seoseid (vt eelkõige 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C–294/98 P: Metsä-Serla jt v. komisjon, EKL 2000, lk I–10065, punkt 27).

118 On tõsi, et nende kahe äriühingu üheks majandusüksuseks olemise tuvastamiseks, mille tagajärjel ühenduse konkurentsiõiguse alusel nendest ühe tegevust võib teisele süüks arvata ja ühelt võib sisse nõuda teisele määratud trahvi, ei piisa ainuüksi asjaolust, et nende kahe äriühingu aktsia- või osakapital kuulub samale isikule või isegi samale perekonnale (vt 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑196/99 P: Aristrain v. komisjon, EKL 2003, lk I–11005, punkt 99).

119 Siiski ei tuletanud Esimese Astme Kohus käesolevas asjas Henss/Isoplus kontserni majandusüksuseks olemist ainuüksi asjaolust, et asjaomaste ettevõtjate kapitali kontrollis üks isik, st W. Henss.

120 Vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktidest 56–64 tuleneb, et Esimese Astme Kohus järeldas sellise majandusüksuse olemasolu terve kogumi asjaolude põhjal, mis tõendasid W. Henssi kontrolli asjaomaste äriühingute üle, sh tema või ta abikaasa omandis on otseselt või kaudselt nende äriühingute terve või peaaegu terve aktsiakapital, W. Henss töötab nende äriühingute juhtorganites juhtivatel ametikohtadel ning ta esindas käesoleva kohtuotsuse punktis 20 kirjeldatud direktorite klubi koosolekutel neid erinevaid äriühinguid ja viimastele määrati kartellis vaid üks kvoot.

121 Henss/Isoplus kontsern väidab lõpuks teise võimalusena, et komisjoni poolt ühte gruppi pandud ettevõtjad ei kuulu samasse majandusüksusesse, kuna nad olid endiselt iseseisvad ning nad ei sõltunud välistest juhistest. Selle argumendiga väidab see hageja, et asjaomased ettevõtjad ei olnud mingilgi moel W. Henssi kontrolli all.

122 Sellega seoses tuleb märkida, et Esimese Astme Kohtu kaalutlused, nagu vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktides 56–64, mille eesmärk on tõendada majandusüksuse olemasolu, tuginevad real faktilistel järeldustel, mida ei saa apellatsiooniastmes käsitleda, välja arvatud Esimese Astme Kohtule esitatud asjaomaste faktide või tõendite moonutamise korral või kui selle kohtu järelduste sisuline ebatäpsus ilmneb toimikusse esitatud dokumentidest (vt selle kohta eelkõige eespoolt viidatud kohtuotsused Metsä-Serla jt v. komisjon, punkt 37, ja Mag Instrument v. Siseturu Ühtlustamise Amet, punktid 39 ja 76).

123 Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 57, siis erinevalt sellest, mida väidab Henss/Isoplus kontsern, ei leidnud Esimese Astme Kohus, et võrdlusperioodil, st komisjoni poolt väidetud rikkumise jooksul 1991. aasta oktoobrist kuni 1996. aasta märtsi-aprillini oli W. Henss mitte üksnes Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH direktor, vaid ka selle aktsionär. Selles küsimuses ei ole mingit vastuolu toimikuga, nii et selle hageja poolt tema seitsmenda väite osaks olev väide menetlusnormide rikkumisest tuleb tagasi lükata.

124 Sama vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 ei leidnud Esimese Astme Kohus, vastupidi selle hageja poolt väidetule, et võrdlusperioodi jooksul oli W. Henss olnud volinike vahendusel enamuse Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH osade omanik, ent ei tegutsenud kunagi direktorina.

125 Seega tuleb sedastada, et nimelt selle kohtuotsuse punkte 57 ja 58 puudutav kriitika ei tõenda, et Esimese Astme Kohus oleks mingilgi moel asjaomaseid fakte või tõendeid moonutanud või et Esimese Astme Kohtu järeldustes oleksid sisulised ebatäpsused, mis ilmneksid toimikusse esitatud dokumentidest.

126 Henss/Isoplus kontsern väidab Isoplus Fernwärmetechnik GmbH osas, et W. Henss ja abielupaar Papsdorf ei olnud kunagi direktorid ja et võrdlusperioodil oli üks kolmandik selle ettevõtja osadest Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH omanduses tema enda nimel, üks kolmandik abielupaar Papsdorfi omanduses viimati nimetatud äriühingu vahendusel ja üks kolmandik teiste füüsiliste isikute omanduses samuti viimati nimetatud äriühingu vahendusel.

127 Kuna need asjaolud kattuvad Esimese Astme Kohtu poolt sama otsuse punktis 59 väidetuga, ei ole ka selles küsimuses tõendatud asjaomaste faktide või tõendite moonutamine. Toimikus leiduvatest dokumentidest ei ilmne Esimese Astme Kohtu järeldustes ühtegi sisulist ebatäpsust.

128 Henss/Isoplus kontsern lisab, et nendest asjaoludest ilmneb, et äriühing Isoplus Fernwärmetechnik GmbH ei olnud W. Henssi ega abielupaar Papsdorfi mõju all.

129 See väide ei ole vastuvõetav, kuna see puudutab küsimust, kas tingimused majandusüksuse olemasoluks olid käesolevas asjas tõepoolest täidetud. Kuna selline uurimine tugineb aga faktide hindamisele, ei saa seda apellatsiooniastmes teostada (vt eespool viidatud kohtuotsus Metsä-Serla jt v. komisjon, punkt 30).

130 Neis tingimustes ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta pärast üldist ja põhimõtteliselt iseseisvat faktide hindamist leidis, et seetõttu tuleb erinevaid Henss/Isoplus kontserni liikmeks olevaid ettevõtjaid lugeda üheks majandusüksuseks.

131 Seetõttu tuleb see väide tagasi lükata.

2., Väited, mis puudutavad asutamislepingu artikli 85 lõike 1 rikkumist, kuna Henss/Isoplus kontsernile ja Bruggile arvati süüks konkurentsinormide rikkumine osalemise tõttu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekul

132 Henss/Isoplus kontsern ja Brugg väidavad vastavalt oma neljanda ja viienda väitega vastavalt, et Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse HFB jt v. komisjon punktides 223–227 ja vaidlustatud kohtuotsuse Brugg Rohrsysteme v. komisjon punktides 52–66, et komisjon oli vaidlusaluses otsuses neile õigustatult süüks arvanud rikkumise või osa sellest nende osalemise tõttu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekutel.

133 Henss/Isoplus kontsern vaidlustab eelkõige seda, et W. Henssi osalemine konkurentsivastase eesmärgiga koosolekutel enne 1994. aasta oktoobrit õigustas järeldust, et seda gruppi peeti ajavahemikus 1991. aasta oktoobrist 1994. aasta oktoobrini toimunud koosolekute tagajärjel loodud kartellis osalejaks.

134 Brugg väidab, et Esimese Astme Kohus oli tema osalemisest 24. märtsi 1995. aasta koosolekul, mille käigus kutsuti üles Powerpipe’i boikoteerima, ekslikult järeldanud, et ta ka tegelikult selles boikotis osales.

135 Henss/Isoplus kontsern tugineb analoogilisele kohtupraktikale, mille kohaselt võib komisjon keelduda võimaldamast juurdepääsu teatavatele dokumentidele, kuna turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja võib võtta komisjoni uurimises koostööd teinud ettevõtja suhtes survemeetmeid (6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑310/93 P: BPB Industries ja British Gypsum v. komisjon, EKL 1995, lk I‑865, punktid 26 ja 27, ja 1. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑65/89: BPB Industries ja British Gypsum v. komisjon, EKL 1993, lk II–389, punkt 33).

136 Henss/Isoplus kontserni sõnul tuleneb sellest, et kuigi majanduslikult nõrgad ettevõtjad ei avalda, et nad ei loe end sellistel ilmselgelt konkurentsivastase eesmärgiga koosolekutel arutatuga seotuks, kuhu neid kutsusid turgu valitsevat seisundit omavad ja nendest majanduslikult tugevamad ettevõtjad, tuleb need nõrgemad ettevõtjad vabastada vastutusest osalemise eest ebaseaduslikus kartellis, kui nad nende koosolekute tulemusi ellu ei vii.

137 Sama hageja väitel ei avaldanud Henss/Isoplus kontsern käesolevas asjas, et ta ei ole end nendel koosolekutel arutatuga seotuks, kuna kartellis osalesid eelkõige turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja ABB ja Henss/Isoplus kontsernist tunduvalt võimsam ettevõtja LR A/S.

138 Samas ei viinud Henss/Isoplus kontsern nende koosolekute tulemusi ellu, mida näitas ka pidev hindade langus eelisoleeritud torude turul ajavahemikus 1991. aasta oktoobrist kuni 1994. aasta oktoobrini.

139 Brugg väidab, et asjaomaste toodete lihtsa edasimüüjana ei saanud ta boikotti ellu viia.

140 Esimese Astme Kohus oli Bruggi väitel vaidlustatud kohtuotsuse Brugg Rohrsysteme v. komisjon punktis 62 ekslikult märkinud, et kuivõrd Powerpipe oli Bruggi otsene konkurent Saksa turul, oli Bruggil huvi kartelli teiste liikmete poolt Powerpipe’i vastu algatatud mis tahes boikotimeetme suhtes.

141 Esimese Astme Kohus on õigustatult need väited tagasi lükanud.

142 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piisab ettevõtja kartellis osalemise tõendamiseks sellest, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti, neile oluliselt vastu vaidlemata. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil koosolekutel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil koosolekutel teises tähenduses kui konkurendid (vt eelkõige 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt v. komisjon, EKL 2004, lk I–123, punkt 81 ja osundatud kohtupraktika)

143 Sellega seoses toob ebaseadusliku algatuse vaikiv heakskiitmine, kui ettevõtja ei avalda, et ta ei loe ennast selle algatuse sisuga seotuks, kaasa rikkumise jätkamise julgustamise ja muudab raskeks selle avastamise. See kaasosalus kujutab endast passiivset osalemist rikkumises, mis toob kaasa ettevõtja vastutuse ühesainsas kokkuleppes osalemise eest (vt eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt v. komisjon, punkt 84).

144 Asjaolu, et ettevõtja ei vii ellu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute tulemusi, ei kõrvalda tema vastutust, mis tuleneb kartellis osalemisest, välja arvatud siis, kui ta avaldas, et ei loe end selle sisuga seotuks (vt eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt v. komisjon, punkt 85, ja osundatud kohtupraktika).

145 Asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamiseks piisab, kui kokkuleppe eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi, sõltumata selle konkreetsest mõjust. Kui kokkulepped tulenevad konkureerivate ettevõtjate koosolekutest, on seega seda sätet rikutud, kui neil koosolekutel on selline eesmärk ja seal soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada. Sellises olukorras on teatud ettevõtja vastutus rikkumise eest kindlaks määratud, kui ta osales neil koosolekutel nende eesmärki teades, isegi kui ta hiljem ei viinud ellu üht või teist neil koosolekutel kokku lepitud meedet. Ettevõtja koosolekutel osalemise regulaarsus ning kokkulepitud meetmete elluviimise ulatus omavad tähendust mitte tema vastutuse olemasolu, vaid selle ulatuse kindlaksmääramisel ja seega karistuse taseme määramisel (vt 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt v. komisjon, EKL 2002, lk I–8375, punktid 508–510).

146 Sellest tuleneb, et Bruggi poolt välja toodud asjaolu, et ta ei viinud ellu ega isegi saanud ellu viia 24. märtsi 1995. aasta koosolekul kokku lepitud boikotimeedet, ei kõrvalda tema vastutust, mis tuleneb selles meetmes osalemisest, välja arvatud olukorras, kui ta oleks avaldanud, et ta ei loe end selle meetmega seotuks; viimast pole see hageja aga väitnud.

147 On tõsi, et vastavalt Bruggi väitele ja vastupidiselt Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse Brugg Rohrsysteme v. komisjon punktis 62 väidetule ei oma sellega seoses mingit tähtsust asjaolu, et see hageja oli huvitatud kõigist boikotimeetmetest, mida teised kartellis osalevad ettevõtjad võtsid mõne tema otsese konkurendi suhtes (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt v. komisjon, punkt 335).

148 Ent tegu on siiski väitega selle kohtuotsuse ülemäärase põhjenduse vastu, mis ei saa kaasa tuua selle kohtuotsuse tühistamist ja on seega kasutu (vt eelkõige 7. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑184/01 P: Hirschfeldt v. AEE, EKL 2002, lk I–10173, punkt 48, ja osundatud kohtupraktika).

149 Bruggi asjas tuleneb vaidlusalusest otsusest, et vastupidi selle hageja väidetele ei lugenud komisjon tema osalemist Powerpipe’i boikotis raskendavaks asjaoluks, kuna ainus tema suhtes raskendav asjaolu puudutab rikkumise jätkamist pärast uurimisi.

150 Arvestades käesoleva kohtuasja punktides 142–145 viidatud kohtupraktikat, ei oma nende nõrgemate ettevõtjate konkurentsivastases meetmes osalemisest tuleneva vastutuse olemasolu osas tähendust ka Henss/Isoplus kontserni poolt mainitud asjaolu, et kartellis osalesid turgu valitsevat seisundit omavad või eriti võimsad ettevõtjad, kes võisid ilmselgelt nõrgemate ettevõtjate suhtes võtta survemeetmeid, kui viimased oleksid avaldanud, et ei loe end seotuks nende konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute sisuga, samas võib see aga olukorrast olenevalt tähendust omada karistuse suuruse kindlaksmääramisel.

151 Komisjon märkis väga asjakohaselt, et vastupidine väide ei oleks vastuvõetav, kuna sellest tuleneks asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamistingimuste erinevus olenevalt ettevõtjate suurusest selliselt, et eelistataks nõrgemaid ettevõtjaid.

152 Eelnevat silmas pidades tuleb käsitletud väited tagasi lükata.

C – Põhiküsimusega seonduvad väited, mis puudutavad trahvisummade kindlaksmääramist

153 Kõik hagejad vaidlevad vaidlustatud kohtuotsustele vastu neile määratud trahvisumma arvutamise osas.

154 Kõigepealt käsitletakse väiteid, mis viitavad teatavate põhimõtete rikkumisele suuniste kohaldamise tõttu käesolevas asjas käsitlusel olnud rikkumistele, ja seejärel käsitletakse väiteid, mis puudutavad suunistes sisalduva ja vaidlusaluses otsuses kohaldatud trahvisummade arvutamise meetodi seaduslikkust.

1. Väited, mis puudutavad õiguspärase ootuse kaitse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtete rikkumist, kuna suuniseid kohaldati käesolevas asjas käsitletud rikkumistele

155 Enamus hagejatest heidavad Esimese Astme Kohtule ette, et ta leidis, et käesolevale asjale vaidlusaluses otsuses suuniseid kohaldades ei rikkunud komisjon õiguspärase ootuse kaitse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtteid.

a) Väited, mis puudutavad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist

156 Dansk Rørindustri (teine väide), KE KELIT (esimene väide), LR A/S (teine väide), Brugg (esimene ja teine väide), LR GmbH (esimese väite teine osa) ja ABB (teine väide) väidavad oma vastavates väidetes sisuliselt, et nad võisid õiguspärase ootusega tugineda komisjoni varasemale otsuste tegemise praktikale trahvisummade määramise valdkonnas, nagu see oli kasutusel rikkumiste toimepanemise hetkel.

157 See ühtne ja pikaajaline praktika seisnes trahvisummade arvutamises geograafiliselt asjakohasel turul asjaomase toote võõrandamisel tekkinud käibe põhjal (edaspidi „asjaomane käive”) ning summa ei võinud mingil juhul ületada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 märgitud maksimaalset trahvisummat, st 10% ettevõtja kõiki tooteid hõlmavast kogukäibest (edaspidi „kogukäive”).

158 Hagejate sõnul ei ületanud selle praktika kohaselt trahvi maksimaalne summa 10% asjaomasest käibest.

159 Hagejate väitel ei saa komisjon kohaldada nende suhtes suuniste trahvisumma arvutusmeetodit, rikkumata nende õiguspärast ootust, et varasemat praktikat järgitakse, kuna need suunised võeti vastu nii pärast rikkumisi kui ka pärast ärakuulamisi, mis oli viimane etapp haldusmenetlusest komisjonis, ja kuna tegu on täiesti uue meetodiga.

160 Selle meetodi uudsus seisnes eelkõige asjaolus, et arvutamise aluseks võeti teatavad eelnevalt kindlaksmääratud põhisummad, mis väljendasid rikkumise raskust ega omanud mingit seost asjaomase käibega, kusjuures seda põhisummat võis hiljem suurendada või vähendada rikkumise kestusest ja võimalikest raskendavatest või kergendavatest asjaoludest lähtuvalt ja viimases staadiumis võis seda vähendada ka võimaliku koostöö tõttu komisjoniga haldusmenetluse käigus.

161 Samad hagejad selgitavad, et komisjon ei saanud varasemast otsuste tegemise praktikast meelevaldselt loobuda või vähemalt oleks pidanud neid piisavalt vara sellest muudatusest teavitama või uue meetodi kohaldamist konkreetselt põhjendama.

162 Nad väidavad samuti, et nende õiguspärane ootus, et komisjon oma varasemat otsuste tegemise praktikat trahvisummade arvutamise valdkonnas järgib, oli sedavõrd õigustatum, et nende otsus komisjoniga koostööd teha tugines tingimata sellele praktikale ja eelkõige eelisele, mida nad selle praktika alusel võinuks saada.

163 Hagejate väitel ulatus koostööteatisele tuginev õiguspärane ootus sama teatise sõnastuse kohaselt viisile, kuidas arvutatakse trahvisumma, mis oli arvutamise aluseks ning millele seejärel kohaldati koostöö põhjal vähendamisprotsenti.

164 Dansk Rørindustri ja KE KELIT-i väited, mis viitavad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele, tuleb vastuvõetamatutena tagasi lükata.

165 Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tähendaks see, kui ühel poolel lubataks esitada Euroopa Kohtus esimest korda väidet, mida ta Esimese Astme Kohtus ei esitanud, et ta saab pöörduda Euroopa Kohtu poole, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus, laiema vaidlusega kui see, mida lahendas Esimese Astme Kohus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus Esimese Astme Kohtus arutatud väidetele antud hinnangu kontrollimisega (vt eelkõige 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑458/98 P: Industrie des poudres sphériques v. nõukogu, EKL 2000, lk I–8147, punkt 74).

166 Tuleb sedastada, et Dansk Rørindustri ja KE KELIT ei esitanud Esimese Astme Kohtus väidet, milles oleks viidatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele suuniste kohaldamise tõttu.

167 Seetõttu on nende hagejate puhul siin tegu uute ja seega apellatsiooniastmes vastuvõetamatute väidetega.

168 Põhiküsimuses heidavad LR A/S, Brugg, LR GmbH ja ABB Esimese Astme Kohtule ette, et ta rikkus vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse LR AF 1998 v. komisjon punktides 241–248, vaidlustatud kohtuotsuse Brugg Rohrsysteme v. komisjon punktides 137–144, vaidlustatud kohtuotsuse Lögstör Rör v. komisjon punktides 248–257 ja vaidlustatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri v. komisjon punktides 122–136 õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kui ta lükkas tagasi selle põhimõtte alusel hagejate poolt Esimese Astme Kohtule esitatud väited.

169 Sellega seoses tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus meenutas õigesti, et asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 17 märgitud piirides, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks, vaid vastupidi – ühenduse konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele (7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjas 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt v. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 109, ja eelpool viidatud kohtuotsus Aristrain v. komisjon, punkt 81).

170 EÜ asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 ja artiklis 86 (nüüd EÜ artikkel 82) komisjonile pandud järelevalveülesanne hõlmab nii kohustust uurida üksikuid rikkumisi ja nende eest karistada kui ka kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks ning juhendada selles suunas ka ettevõtjate käitumist (vt eespool viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt v. komisjon, punkt 105).

171 Esimese Astme Kohus on asjakohaselt märkinud, et ettevõtjatel ei saa olla õiguspärast ootust, et säiliks mingi olukord, mida komisjon võib oma kaalutlusõiguse raames muuta (14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑350/88: Delacre jt v. komisjon, EKL 1990, lk I-395, punkt 33, ja osundatud kohtupraktika).

172 Seda põhimõtet kohaldatakse selgelt konkurentsipoliitikas, mida iseloomustab komisjoni suur kaalutlusõigus eelkõige trahvisummade kindlaksmääramise osas.

173 Esimese Astme Kohus on samuti õigusega märkinud, et trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel ei saa tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide määrasid, nii et käesolevas asjas ei saanud hagejatel olla õiguspärast ootust, et trahvid oleksid samal tasemel nagu komisjoni 13. juuli 1994. aasta otsuses 94/601/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetluses (IV/C/33.833 – Carton) (EÜT L 243, lk 1). Nagu komisjon on märkinud, tuleneb sellest, et õiguspärane ootus ei saa ka tugineda trahvide arvutamise meetodile.

174 Mitu hagejat väidavad, et sellele kohtupraktikale räägib vastu 12. novembri 1987. .aasta otsus kohtuasjas 344/85: Ferriere San Carlo v. komisjon (EKL 1987, lk 4435, punktid 12 ja 13). Selles kohtuots