ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kui tööandja teatab avalikult, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on see töölevõtmisel otsene diskrimineerimine direktiivi 2000/43, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust, artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kuna sellesisulised avaldused võivad mõningate kandidaatide töökohale kandideerimist tõsiselt pärssida ja takistada seega nende pääsemist tööturule. Niisuguse otsese diskrimineerimise esinemiseks ei ole vaja, et oleks tuvastatud kaebuse esitaja, kes väidab, et teda on sel viisil diskrimineeritud.

Avaldused, milles tööandja teatab tema poolt rakendatava töölevõtmise protsessi kohta, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on piisavad selleks, et eeldada direktiivi 2000/43, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust, artikli 8 lõike 1 tähenduses otseselt diskrimineeriva töölevõtmise poliitika olemasolu. Seega peab asjaomane tööandja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud. Ta võib selleks tõendada, et ettevõtte tegelik töölevõtmise praktika nendele avaldustele ei vasta.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas asjaomasele tööandjale süükspandud asjaolud on tuvastatud, ning hindama, kas tõendid, mis asjaomane tööandja on esitanud oma väidete kinnituseks selle kohta, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud, on piisavad.

(vt punkt 34, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-173/07

Emirates Airlines — Direktion für Deutschland

versus

Diether Schenkel

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Frankfurt am Main)

„Õhutransport — Määrus (EÜ) nr 261/2004 — Reisijatele kahju hüvitamine lennu tühistamise korral — Kohaldamisala — Artikli 3 lõike 1 punkt a — Mõiste „lend””

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 6. märtsil 2008 I - 5239

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 10. juuli 2008 I - 5252

Kohtuotsuse kokkuvõte

Transport – Õhutransport – Määrus nr 261/2004 – Ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta – Kohaldamisala

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 261/2004, artikli 3 lõike 1 punkt a)

Määruses nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta, sisalduvat mõistet „lend” tuleb tõlgendada nii, et sisuliselt koosneb see ühest õhuveotoimingust, olles niiviisi selle veoliigi „üksuseks”, mida teostab lennuettevõtja, kes määrab oma marsruudi. Sellest tulenevalt ei saa edasi-tagasi reisi pidada üheks ja samaks lennuks. Kõnealuse määruse artikli 3 lõike 1 punkti a — mis sätestab, et määrus on kohaldatav reisijate suhtes, kes lendavad välja asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva liikmesriigi territooriumi lennujaamast — tuleb järelikult tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav edasi-tagasi reisile, mille puhul reisijad, kes alguses lendasid välja asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva liikmesriigi territooriumi lennujaamast, saabuvad sellesse lennujaama tagasi kolmanda riigi lennujaamast väljunud lennuga. Selle sätte tõlgendamist ei mõjuta asjaolu, et väljalend ja tagasilend broneeriti ühel ajal.

(vt punktid 40, 47, 53 ja resolutsioon)
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et üksusel on pädevus anda oma kooskõlastus taotlustele, mis esitatakse riiklikule ametivõimule võistluste korraldamise loa saamiseks, kuna eristada tuleb selle üksuse osalemist nende ametivõimude otsuste tegemise protsessis ning selle üksuse majandustegevust, nagu võistluste korraldamine ja nende kasutamine ärilisel eesmärgil. Ka asjaolu, et tema eesmärk ei ole tulu saamine, ei ole selle järeldusega vastuolus, kuna tema kaupade ja teenuste pakkumine konkureerib selliste teiste ettevõtjate pakkumisega. Mittetulundusühingud, kes pakuvad teataval turul kaupu või teenuseid, võivad ka üksteisega konkureerida. Selliste ühingute edu või majanduslik toimetulek sõltub pikaajalises plaanis nende võimest tagada asjaomasel turul nende pakutavate teenuste kasutamine teiste pakkujate teenuste asemel.

Juriidilist isikut, kelle tegevus seisneb spordivõistluste korraldamises ning nendega seoses selliste sponsor-, reklaami- ja kindlustuslepingute sõlmimises, mille eesmärk on võistluste kasutamine ärilisel eesmärgil, kujutades endast selle üksuse jaoks sissetulekuallikat, võib käsitleda ettevõtjana ühenduse konkurentsiõiguse tähenduses. Asjaolu, et majandustegevus on seotud spordiga, ei takista asutamislepingu sätete kohaldamist, sealhulgas ka nende sätete kohaldamist, mis reguleerivad konkurentsiõigust.

EÜ artiklitega 82 ja 86 on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis annab juriidilisele isikule, kes korraldab spordivõistlusi ja sõlmib seoses nendega sponsor-, reklaami- ja kindlustuslepinguid, pädevuse anda kooskõlastus selliste võistluste korraldamise loa taotlustele, ilma et see pädevus oleks kuidagi piiratud, sellega kaasneksid mingid kohustused või oleks kehtestatud järelevalve selle teostamise üle.

Moonutamata konkurentsi, nii nagu see on ette nähtud asutamislepingus, saab tagada vaid juhul, kui on kindlustatud erinevate ettevõtjate vahelised võrdsed võimalused. Kui juriidilisele isikule, kes ise korraldab spordivõistlusi ja kasutab neid ärilisel eesmärgil, usaldatakse ülesanne anda pädevale haldusasutusele kooskõlastus selliste võistluste korraldamise loa taotluste kohta, tähendab see faktiliselt seda, et talle antakse pädevus määrata isikud, kellel on lubatud niisuguseid võistlusi korraldada, ja kehtestada võistluste korraldamise tingimused, ning et sellele üksusele antakse ilmne eelis konkurentide ees. Niisugune õigus võib seda omavat ettevõtjat ajendada takistama teiste ettevõtjate tulekut asjaomasele turule või moonutama konkurentsi seeläbi, et ta soosib enda korraldatud võistlusi või võistlusi, mille korraldamisel ta osaleb.

(vt punktid 51–53 ja resolutsioon)
—

kui ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
1.

Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul vastu õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
—

kas on ette nähtud menetlus, mille raames on huvitatud isikutel võimalik taotleda imetajate liikide kandmist sellesse loetellu, kas menetlusest saab lihtsalt osa võtta, kas seda on võimalik läbi viia mõistliku aja jooksul ning kas juhul, kui menetlus lõpeb keelduva otsusega – mida peab põhjendama –, on seda võimalik kohtus vaidlustada;
Kohtuasi C-312/07

JVC France SAS

versus

Administration des douanes – Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud tribunal d’instance du XIe arrondissement de Paris)

„Ühine tollitariifistik — Tariifne klassifitseerimine — Kombineeritud nomenklatuur — Salvestavad videokaamerad — Selgitavad märkused — Õiguslik staatus”

Euroopa Kohtu otsus (seitsmes koda), 5. juuni 2008 I - 4167

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kui eelotsusetaotluse esitanud kohtule on saadetud tolliseadustiku artikli 239 lõike 1 alusel tollimaksude vähendamise taotlus ning ta peab sellega seoses uurima asjaolusid, mis võivad kujutada endast eriolukorda, mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul importijat ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses, on määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas sisalduva kombineeritud nomenklatuuri selgitavate märkuste õigusliku staatuse küsimus asjakohane. Sellest järeldub, et eelotsuse küsimus, mis puudutab kombineeritud nomenklatuuri selgitavate märkuste muudatuste õiguslikke tagajärgi, on vastuvõetav. (vt punktid 28 ja 32)

Salvestava videokaamera saab klassifitseerida määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas sisalduva kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 85254099 ainult siis, kui muust allikast kui integreeritud kaamerast või mikrofonist tuleva pildi või heli salvestamise funktsioon („DV-in” funktsioon) on tollivormistuse ajal aktiivne või siis, kui pärast tollivormistust saab selle funktsiooni aktiveerida eriteadmisteta kasutaja seadme lihtsa manipulatsiooni teel videokaamera riistvara muutmata, isegi kui tootja ei ole seda omadust esile toonud. Hilisema aktiveerimise korral peab videokaamera pärast aktiveerimist esiteks funktsioneerima analoogselt sellise videokaameraga, mille „DV-in” funktsioon on tollivormistuse ajal aktiivne ja teiseks peab see videokaamera funktsioneerima autonoomselt. Neile tingimustele vastavust peab saama kontrollida tollivormistuse ajal. Siseriiklik kohus peab andma hinnangu sellele, kas need tingimused on täidetud. Kui tingimused ei ole täidetud, tuleb selline videokaamera klassifitseerida kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 85254091. (vt punktid 25–27, resolutiivosa punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõike 4 teine lõik kujutab endast normi, mille kohaldamine nõuab liikmesriigilt käibemaksu nõuandekomiteega eelnevat konsulteerimist ja selliste siseriiklike õigusnormide vastuvõtmist, mis lubavad riigi territooriumil asuvaid isikuid, eelkõige äriühinguid, kes on õiguslikult iseseisvad ja on majanduslike ning organisatsiooniliste sidemete kaudu seotud, edaspidi mitte käsitleda erinevate käibemaksukohustuslastena, vaid ühe maksukohustuslasena, kellele antakse individuaalne registrinumber ja kes seetõttu ainsana on õigustatud deklaratsioone esitama. Juhul kui ei toimu käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimist, kujutavad siseriiklikud õigusnormid, mis vastavad neile kriteeriumidele, endast õigusnorme, mille vastuvõtmisel on rikutud kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teises lõigus sätestatud menetlusnormi.

(vt punkt 23, resolutiivosa punkt 1)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (muudetud määrusega nr 2388/2000) sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et sellised sandaalid nagu need, mida käsitletakse põhikohtuasjas ja mille välistald on kummist ning mille pealisosa koosneb kahest nahast osast, mis on talla külge liimitud ja omavahel ühendatud takjaribaga varustatud nahast kinnitusrihmadega, kusjuures nahk moodustab ligikaudu 71 protsenti pealsete välispinnast, ja naha all olevast tekstiilist, mis on kohati näha, kuuluvad:

— kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 6404, kui nende sandaalide pealisosa tekstiil toimib nahatükkide eemaldamise korral pealsetena, see tähendab toetab jalga piisavalt selleks, et selle sandaali kasutaja saaks kõndida;

— kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 6403, kui nende sandaalide pealisosa tekstiil nahatükkide eemaldamise korral ei toimi pealsetena, see tähendab ei toeta jalga piisavalt selleks, et kasutaja saaks kõndida.

Selles osas vajalike järelduste tegemine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punktid 43, 48 ja resolutiivosa punkt 1)
Kõnesoleva hüvitise eesmärgiks on tagada töötule või igasuguse sissetulekuta invaliidsuspensioni taotlejale, juhul kui asjaolud lubavad eeldada pensioni määramist, rahalised vahendid, mis võimaldavad tal katta oma vajadused kuni tema taotluse lõpliku lahendamiseni, seega ajavahemikul, mil valitseb ebakindlus selles suhtes, kas taotleja suudab taasalustada töötamist. Sarnaselt kõigi töötushüvitistega on selle hüvitise – mida samuti annavad töötuse valdkonnas pädevad asutused – peamine eesmärk asendada töötuse tõttu kaotatud palka, et toetada töötu isiku toimetulekut. Hüvitise arvutamise aluse kohta tuleb märkida, et selle suurus määratakse kindlaks samamoodi nagu töötushüvitise puhul. Hüvitise andmise tingimuste kohta tuleb märkida, et lisaks sellele, et hüvitise suhtes kohaldatavad sätted on ette nähtud töötuskindlustust käsitleva regulatsiooniga ning seda annavad töötuse valdkonnas pädevad asutused, peab invaliidsuspensioni taotleja vastama töötushüvitise saamise õiguse eelduseks olevatele tingimustele, mis puudutavad kindlustusstaaži ning nõuet, et ajavahemik, mille jooksul on õigus hüvitist saada, ei oleks veel möödunud. Niisiis hoolimata selle hüvitise seosest invaliidsuspensioni taotlusega on selline hüvitis otseselt seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis g ette nähtud töötuse riskiga.

EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab sellise hüvitise suhtes nagu ettemakse, mida makstakse töötutele, kes on taotlenud kindlustushüvitist kohustusliku pensioni- või õnnetusjuhtumikindlustuse skeemi alusel seoses osalise või täieliku töövõimetusega, ja mida tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes, tingimuse, et õigustatud isikute elukoht peab olema selle riigi territooriumil, ilma et liikmesriik esitaks mingeid asjaolusid, mis võimaldaks niisugust tingimust pidada objektiivselt õigustatuks ja proportsionaalseks.

Siseriiklik õigusnorm, mis ei ole objektiivselt õigustatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini. Nii on see elukohatingimuse puhul, millest on seatud sõltuvusse kõnesoleva hüvitise andmine ja mida on oma riigi töötajatel lihtsam täita kui teiste liikmesriikide töötajatel, kuna need on peamiselt viimati nimetatud töötajad, kes töötuse või invaliidsuse korral lahkuvad riigist, kus nad töötasid, et pöörduda tagasi oma kodakondsusjärgsesse riiki.

(vt punktid 54, 55, 64, resolutsiooni punkt 2)
Siseriiklikke sätteid, mis määravad kindlaks nõuded, millele haiglavälised apteegid peavad haiglate ravimitega varustamiseks vastama ning mis ei puuduta ravimite omadusi, vaid üksnes tingimusi, mille kohaselt neid on lubatud müüa, tuleb pidada müügitingimusi reguleerivateks säteteks. Ka siis kui neid sätteid kohaldatakse eristusteta kõigi selle liikmesriigi territooriumil tegutsevate ettevõtjate suhtes, mis need sätted kehtestas, muudavad need selle liikmesriigi haiglate ravimitega varustamise muus kui kõnealuses liikmesriigis asuvate apteekide jaoks keerulisemaks ja kulukamaks kui see on nimetatud liikmesriigis asuvate apteekide jaoks osas, milles need sätted näevad ette rea kumulatiivseid kriteeriume, mis nõuavad de facto ravimeid tarniva apteegi ja saajaks oleva haigla teatavat geograafilist lähedust. Järelikult võivad vaidlusalused sätted takistada ühendusesisest kaubandust ja kujutavad endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet, mis on keelatud EÜ artikliga 28.

Kaupade vaba liikumise taolist asutamislepinguga tagatud põhivabadust piiravad õigusnormid võivad olla õigustatud rahvatervise kaitse huvides, kui need on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Ühest küljest on nende normide abil võimalik saavutada kõnealuse liikmesriigi haiglate kindla ja kvaliteetse varustamise tagamise ning järelikult ka rahvatervise kaitse eesmärk. Teisest küljest näevad need sätted haiglavälisele varustussüsteemile tegelikkuses ette haiglasisese süsteemi suhtes kehtivatega analoogsed nõuded. Niivõrd, kuivõrd muu haigla apteegiga või haiglavälise apteegiga sõlmitavale ravimitega varustamise lepingule kohaldatakse kõnealuseid sätteid, kus on sätestatud analoogsed tingimused nendega, mis kuuluvad kohaldamisele haiglasisese varustamissüsteemi puhul – nimelt on nõutav proviisor, kes on ühelt poolt vastutav ravimitega varustamise eest ja teiselt poolt pakub kohapeal haiglale igakülgset ja operatiivset tuge –, tagavad kõnesolevad sätted asjaomase liikmesriigi haiglate ravimitega varustamise süsteemi kõigi osiste vahelise vastavuse ja sobivuse, kindlustades nii süsteemi ühtsuse ja tasakaalu. Seega on kõnealused sätted vajalikud tervise kaitse kõrget taset taotleva eesmärgi saavutamiseks ega näi minevat kaugemale, kui selle saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 30, 31, 33–35, 44, 48, 49, 55–57)
Kohtuasi C-274/07

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Leedu Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2002/22/EÜ — Universaalteenus ning kasutajate õigused elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul — Artikli 26 lõige 3 — Euroopa ühtne hädaabinumber — Teabe avaldamine helistaja asukoha kohta”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 11. september 2008 I - 7119

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, artikli 26 lõige 3)

Tulenevalt direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul, artikli 26 lõikest 3 tagavad liikmesriigid, et üldkasutatavate telefonivõrkude operaatorid avaldavad teabe helistaja asukoha kohta hädaolukordadega tegelevale asutusele kõigi Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnede puhul, kui see on tehniliselt teostatav.

Nimetatud sätte eesmärk on suurendada hädaabinumbri 112 kasutajate kaitset ja julgeolekut ning aidata hädaabiteenistustel täita oma tööülesandeid.

Nii nimetatud sätte sõnastusest kui ka eesmärgist tuleneb, et liikmesriikidele pannakse tehnilise teostatavuse korral kohustus saavutada tulemus, mis ei piirdu asjakohase õigusliku raamistiku rakendamisega, vaid eeldab, et teave kõigi numbrile 112 helistanute asukoha kohta oleks hädaabiteenistustele tegelikult edastatud.

Vajalike seadmete soetamata- või kohandamatajätmist ei saa käsitleda tehnilise teostamatusena artikli 26 lõike 3 tähenduses.

Mis puudutab meetodit, mida tuleks kasutada numbrile 112 helistaja asukoha teabe edastamiseks, siis nimetatud artikli 26 lõige 3 ei sisalda selles osas mingit märget ja jätab sellest tulenevalt liikmesriikidele valiku, millisel viisil nad sooviksid selle teabe edastamist konkreetsemalt tagada.

(vt punktid 38–40, 46 ja 47)
Kuigi sarnaselt direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 4 lõikega 2 annab selle direktiivi sama säte, mida on muudetud direktiiviga 97/11, liikmesriikidele hindamisruumi selleks, et teha kindlaks, kas direktiivi II lisas loetletud kategooriatesse kuuluva projekti puhul tuleb keskkonnamõju hinnata, on see hindamisruum piiratud kõnealuse direktiivi artikli 2 lõikes 1 sätestatud kohustusega hinnata selliste projektide mõju, mis võivad keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada. Oma hindamisruumi kasutamisel peavad liikmesriigid arvesse võtma kõiki neid kriteeriume, selleks et teha kindlaks, kas projektid võivad keskkonda mõjutada.

Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, muudetud direktiiviga 97/11, tuleb tõlgendada nii, et see näeb ette linnatänavate renoveerimise ja parendamise projektide keskkonnamõju hindamise juhul, kui tegemist on direktiivi I lisa punkti 7 alapunktis b või c nimetatud projektidega või direktiivi II lisa punkti 10 alapunktis e või punkti 13 esimeses taandes nimetatud projektidega, mis võivad oma laadi, mahu või asukoha tõttu või ka seotuse tõttu teiste projektidega keskkonda oluliselt mõjutada.

Kuna direktiivi 85/337 ja muudetud direktiivi kohaldamisala on väga ulatuslik, oleks muudetud direktiivi eesmärgiga järelikult vastuolus see, kui linnatänavat puudutav mis tahes projekt jäetaks direktiivi kohaldamisalast välja üksnes põhjusel, et direktiiv ei nimeta I ja II lisas loetletud projektide hulgas sõnaselgelt seda liiki teed. Kõnealustes lisades sisalduvad mõisted on pealegi ühenduse õiguse mõisted, mida tuleb tõlgendada autonoomselt, ning ei ole välistatud, et lisades nimetatud teede liigid võivad asuda nii asulas kui ka väljaspool seda.

Lisaks ei tähenda asjaolu, et kõnealuse muudetud direktiivi I lisa punkti 7 alapunktid b ja c käsitlevad projekte, mis puudutavad nimetatud liiki teede „ehitamist”, seda, et olemasoleva tee renoveerimist ja parendamist puudutavad projektid jäävad muudetud direktiivi kohaldamisalast välja. Projekti, mis puudutab tee renoveerimist, mis on oma ulatuse ja tunnuste poolest võrdväärne ehitamisega, võib käsitleda ehitamist puudutava projektina kõnealuse lisa tähenduses.

Lõpuks ei tohi kõnealuse muudetud direktiivi eesmärgist mööda hiilida projekti osadeks jaotamise teel ja mitme projekti kumulatiivse mõjuga arvestamata jätmine ei tohi praktikas viia selleni, et nende kõigi puhul puudub hindamiskohustus, samal ajal kui tervikuna võivad need projektid keskkonda oluliselt mõjutada sama direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 28, 29, 36, 44, 46 ja resolutsioon)
1.

Kuna Slovaki Vabariik ei ole taganud, et üldkasutatavate telefonivõrkude operaatorid avaldavad teabe helistaja asukoha kohta hädaolukordadega tegelevale asutusele kõigi Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnede puhul, kui see on tehniliselt teostatav, siis on Slovaki Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikli 26 lõikest 3.
Esiteks kuulub kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu direktiivi 97/33 artikli 12 lõike 7 kohaldamisalasse ja sellele tuleb seega kohaldada samu kehtestamise tingimusi kui ranges mõttes vastastikuse sidumise tasule, st et järgida tuleb hindade kulupõhisuse põhimõtet. See põhimõte, mis tuleneb direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 2, kohustab lisatasu kehtestama lähtuvalt tegelikest kuludest. Seega ei võimalda direktiivi 97/33 artikli 12 lõige 7 riigi reguleerival asutusel lubada kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, mille summat ei kehtestata kulude põhjal, kuigi see on oma laadilt sama kui vastastikuse sidumise tasu ja seda kogutakse täiendavalt sellele lisatasule.

Direktiivi 90/388, muudetud direktiiviga 96/19, artiklil 4c ja direktiivi 97/33, vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrgu pakkumise põhimõtete kohaldamise teel, muudetud direktiiviga 98/61, artikli 12 lõikel 7 on vahetu õigusmõju ning eraõiguslikud isikud võivad neile sätetele siseriiklikus kohtus tugineda, et vaidlustada riigi reguleeriva asutuse otsus. See on nii vaidlustes, mille on algatanud eraõiguslikud isikud liikmesriigi vastu, kes tegutseb riigi reguleeriva asutuse kaudu ja kes on ainsana pädev kehtestama vastastikuse sidumise tasu ning lisaks makstavat kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu. Nimetatud õigust ei mõjuta asjaolu, et turgu valitsevas seisundis abonentvõrgu operaatorile, kes on kolmas isik vaidluses, mille poolteks on ühelt poolt üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu operaatorid ja teiselt poolt reguleeriv asutus, võib tekkida negatiivne tagajärg seetõttu, et see operaator sai kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu ja et selle lisatasu kaotamise korral peaks ta omaenda abonentide tariife tõstma.

(vt punktid 37 ja 38, resolutsiooni punkt 2)