ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokolli (nr 36), mis käsitleb üleminekusätteid, artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et enne Lissaboni lepingu jõustumist EL lepingu alusel nõuetekohaselt vastu võetud õigusakti säte, mis kehtestab selle õigusakti rakendusmeetmete vastuvõtmise korra, säilitab oma õigusliku toime, kuni seda ei ole kehtetuks tunnistatud, tühiseks tunnistatud või muudetud, ja võimaldab vastavalt selles sättes kindlaks määratud menetlusele rakendusmeetmeid vastu võtta. Sellest järeldub, et Lissaboni lepingu jõustumine kui selline ei välista niisuguste endise kolmanda samba aktide nagu otsused vastuvõtmist menetluses, mis määratletud otsuse 2008/615 piiriülese koostöö tõhustamise kohta, eelkõige seoses terrorismi- ja piiriülese kuritegevuse vastase võitlusega artiklis 25. Seega ei saa nõustuda argumendiga, et niisugused aktid peavad tingimata põhinema ELTL artikli 82 lõike 1 punktil d ja artikli 87 lõike 2 punktil a.

Sätestades nõude, mille kohaselt peab liidu tasandil otsuse 2008/615 piiriülese koostöö tõhustamise kohta, eelkõige seoses terrorismi- ja piiriülese kuritegevuse vastase võitlusega rakendamiseks vajalikud meetmed vastu võtma nõukogu otsustades ühehäälselt, sellal kui EL artikli 34 lõike 2 punkt c nägi ette, et sellised meetmed peab nõukogu võtma vastu kvalifitseeritud häälteenamusega, kehtestab selle otsuse artikli 25 lõige 2 ebaseaduslikult nende meetmete vastuvõtmise korra, mis on rangem kui aluslepingutes selleks ette nähtud menetlus.

Kuna liidu institutsioonide tahte formuleerumist puudutavad normid kehtestatakse aluslepingutega, mitte liikmesriikide või institutsioonide endi poolt, siis saavad üksnes aluslepingud anda erijuhtudel institutsioonile pädevuse muuta nendes ette nähtud otsustamismenetlust. Kui tunnustada institutsiooni võimalust kehtestada õigusakte või rakendusmeetmeid vastu võtta võimaldavaid tuletatud õiguslikke aluseid – kas akti vastuvõtmisel kohaldatava menetluse rangemaks muutmise või lihtsustamise suunas –, tähendaks see talle suurema seadusandliku pädevuse andmist kui see, mis on aluslepingutega ette nähtud. EL artikli 34 lõike 2 punktist c ilmneb, et nõukogu võib liikmesriigi või komisjoni algatusel võtta ühehäälselt vastu õigustloovaid akte, mis on kooskõlas EL lepingu VI jaotise eesmärkidega – välja arvatud siiski EL artikli 34 lõike 2 punktides a ja b viidatud valdkondade eesmärgid – ning häälteenamusega, võtab ta vastu meetmed nende aktide rakendamiseks liidu tasandil. Otsuse 2008/615 artikli 25 lõiget 2 tuleb aga tõlgendada nii, et selles sätestatakse, et nõukogu otsustab ühehäälselt selle otsuse rakendusmeetmete vastuvõtmise.

(vt punktid 47, 49, 69 ja 72)
Direktiivi 2011/64 tubakatoodetele kohaldatava aktsiisi struktuuri ja määrade kohta artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on jaemüüjatel keelatud tubakatooteid müüa madalama ühikuhinnaga kui hind, mille tootja või importija on näidanud toodetele kinnitatud maksumärgil, tingimusel et tootja või importija on selle hinna vabalt määranud.

Direktiivi 2011/64 artikli 15 lõike 1 esimese lõigu eesmärk on nimelt tagada, et tubakatoodete aktsiisi reguleerivate sätete kohaldamine ei kahjustaks konkurentsiga seotud nõudeid, mis nähtuvalt direktiivi põhjendusest 10 eeldavad, et tootjad või importijad peavad saama kõikide tubakatoodete liikide hinna vabalt kujundada. Samuti, kui siseriiklike õigusnormide eesmärk ei ole reguleerida tootja või importija poolt maksumärgil näidatud hinna kehtestamist ja kui need ei puuduta ka mõnel muul viisil aktsiisi kohaldamist tubakatoodetele, ei puuduta need direktiivi 2011/64 artikli 15 lõikes 1 nimetatud olukorda. Järelikult ei ole need õigusnormid direktiivi sättega vastuolus.

(vt punktid 26, 28, 29, 31 ja resolutsiooni punkt 1)
Komisjoni ja Euroopa Keskpanga osalemine vastavalt Euroopa stabiilsusmehhanismi asutamislepingu artikli 13 lõikele 3 menetluses, mille lõpus kirjutatakse liikmesriigiga alla vastastikuse mõistmise memorandum, ei võimalda seda memorandumit käsitada nende aktina. Nimelt ei tulene selle asutamislepinguga komisjonile ja Euroopa Keskpangale pandud ülesannetest – olgugi et need on tähtsad – iseenesest mingit otsustusõigust. Lisaks on nende kahe institutsiooni tegevus selle asutamislepingu raames siduv üksnes Euroopa stabiilsusmehhanismile.

See et liidu ühel või mitmel institutsioonil võib Euroopa stabiilsusmehhanismi õigusraamistikus olla mingisugune roll, ei muuda Euroopa stabiilsusmehhanismi aktide olemust – st et need aktid on antud väljaspool liidu õiguskorda. Ent kuigi see seisukoht võib mõjutada ELTL artikli 263 alusel esitatava tühistamishagi vastuvõetavuse tingimusi, ei ole see seisukoht siiski ELTL artikli 268 ja artikli 340 teise ja kolmanda lõigu alusel esitatava kahju hüvitamise hagi puhul takistuseks sellele, et komisjonile ja Euroopa Keskpangale heidetakse ette õigusvastast tegevust, mis võib olla seotud Euroopa stabiilsusmehhanismi nimel vastastikuse mõistmise memorandumi allakirjutamisega.

Euroopa stabiilsusmehhanismi asutamislepinguga komisjonile antud ülesanded, nagu need on ette nähtud selle asutamislepingu artikli 13 lõigetes 3 ja 4, panevad talle kohustuse kontrollida, et selle mehhanismi sõlmitud vastastikuse mõistmise memorandumid oleksid kooskõlas liidu õigusega. Seega on sel institutsioonil aluslepingute täitmise järelevalvaja roll ka selle asutamislepingu raames, nagu tuleneb ELL artikli 17 lõikest 1, mistõttu ei peaks ta vastastikuse mõistmise memorandumit alla kirjutama, kui ta kahtleb selle vastavuses liidu õigusega.

(vt punktid 54, 55, 58 ja 59)
Sõltumata nende laadist või vormist võib tühistamishagi esitada liidu institutsioonide kõikide aktide peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve kahjustaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus olukorras.

See ei ole nii eurorühma 25. märtsi 2013. aasta avalduse puhul, mis käsitles konkreetselt Küprose Vabariigi pangandussektori restruktureerimist. Nimelt vastavalt Euroopa stabiilsusmehhanismi („ESM“) asutamislepingu artikli 13 lõikele 3 volitas ESMi juhatajate nõukogu komisjoni ja Euroopa Keskpanka pidama liikmesriigi ametiasutusega läbirääkimisi makromajandusliku kohandamisprogrammi väljatöötamiseks, mis tuli täpsemalt ette näha vastastikuse mõistmise memorandumis. Komisjoni ja Euroopa Keskpanga roll, nagu see on määratletud eurorühma protokolli nr 14 artiklis 1, ei saa olla ulatuslikum rollist, mis on nendel institutsioonidel ESMi asutamislepingu kohaselt. Ent kuigi ESMi asutamisleping paneb komisjonile ja Euroopa Keskpangale teatud ülesanded, mis on seotud selle lepingu eesmärkide saavutamisega, siis esiteks ei tulene ESMi asutamislepinguga komisjonile ja EKP-le pandud ülesannetest mingit iseseisvat otsustusõigust ja teiseks on nende kahe institutsiooni tegevus selle asutamislepingu raames siduv üksnes ESMile.

Lisaks asjaolu, et komisjon ja Euroopa Keskpank osalevad eurorühma koosolekutel, ei muuda eurorühma avalduste laadi ja see ei saa viia järelduseni, et vaidlusalune avaldus on nende kahe liidu institutsiooni otsustusõiguse väljendus. Eurorühma nimetatud avalduse ühestki osast ei saa ka välja lugeda komisjoni ja Keskpanga otsust kehtestada liikmesriigile õiguslik kohustus rakendada avalduses ette nähtud meetmeid. Selle puhtalt informatiivse avalduse eesmärk oli teavitada avalikkust eurorühma ja asjassepuutuva liikmesriigi ametiasutuste vahel poliitilises plaanis saavutatud kokkuleppe olemasolust ning see väljendas nende ühist tahet jätkata läbirääkimisi vastavalt selle avalduse tingimustele.

(vt punktid 51–53, 57–59)
Kuna komisjoni 2011. aasta otsuse peale, millega vähendati ühtekuuluvusfondi abi, esitatud tühistamishagi asjas alustati finantskorrektsiooni menetlust määruse nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta, jõustumisest hilisemal kuupäeval ning poolte ärakuulamine toimus koguni ligi kolm ja pool aastat pärast nimetatud määruse artikli 100 kehtima hakkamist, siis ei rikkunud Üldkohus määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõiget 5 kohaldades liidu õigust.

Nimetatud määruse artiklist 108 tuleneb, et määruse artikkel 100, mis paneb komisjonile kohustuse võtta finantskorrektsiooni otsus vastu kuue kuu jooksul alates ärakuulamisest, on kohaldatav alates 1. jaanuarist 2007, sealhulgas enne seda kuupäeva heakskiidetud kavade suhtes, mis on veel käimas.

Nimetatud määruse artikli 108 teise lõigu sõnastus ei anna alust selle sätte mõttes ega kohaldamisalas kahelda. Nii on selle artikli sätted selle artikli esimese lause kohaselt kohaldatavad alates 1. augustist 2006 ainult 2007.–2013. aasta kavade suhtes. Samas näeb selle artikli teine lause ilma ühegi täpsustuseta ette, et määruse teisi sätteid kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2007 ning järelikult üldiselt.

Määruse nr 1083/2006 artikli 108 teise lõigu teise lause tähenduses teiste sätete hulgas on aga ka selle määruse artikkel 100, mis muutus seega kohaldatavaks alates 1. jaanuarist 2007.

Artikli 100 „Menetluskord“ selline kohaldamine on põhjendatud seda enam, et see on kooskõlas põhimõttega, mille kohaselt on menetlusnormid viivitamatult kohaldatavad.

Määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 eesmärk on kehtestada üleminekukord struktuurifondidele, mis on heaks kiidetud kuni 31. detsembrini 2006 kehtinud liidu õigusnormide alusel, kuid mis kestavad pärast seda kuupäeva ning mille lõpetamine toimub hiljem.

Sellises olukorras hõlmab üleminekukord asjassepuutuvaid materiaalõigusnorme, nagu tuleneb ka mõistete „kaasrahastamine“ ja „projekt“ kasutamisest artikli 105 ning samuti selle artikli lõigete 2 ja 3 sisust, mitte aga menetlusnorme, mille suhtes kehtib eespool meenutatud põhimõte.

Järelikult ei kohaldata määruse nr 1083/2006 artiklit 105 menetlustähtaegade suhtes, mida komisjon peab järgima, kui ta võtab selle määruse alusel vastu finantskorrektsiooni otsuse.

(vt punktid 89–96, 98)
Lisaks, kuna nii selle määruse artikli 4 lõige 7 kui ka direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta, mida on muudetud määrusega nr 1336/2013, artikkel 25 sisaldavad sätteid allhanke kohta, tuleb jõuda seisukohale, et esimene säte on erinorm teises sättes ette nähtud normide suhtes ning prevaleerib lex specialis’ena nende normide üle.

Määruse nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel, artikli 4 lõiget 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui hankija määrab, et teenusepakkuja, kellele tehakse ülesandeks avaliku reisijateveoteenuse haldamine ja osutamine bussiga, peab teenust 70% ulatuses ise osutama.

Liidu seadusandja on seoses avaliku reisijateveoteenuse haldamise ja osutamise allhankega, mida reguleeritakse kõnealuses määruses, andnud pädevatele asutustele laia kaalutlusõiguse. Kuna hankijal on juhul, kui kõnealune leping sõlmitakse kooskõlas määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõikega 7, õigus keelata edukal pakkujal kasutada avalike reisijateveoteenuste bussiga osutamisel allhanget, siis hõlmab nimetatud kaalutlusõigus võimalust keelata allhange vaid lepingu ühe osa suhtes. Lisaks, kui allhange on lubatav avaliku reisijateveoteenuse haldamisel ja osutamisel bussiga, ei ole määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 7 teise lause kohaselt asjaomase lepingu puhul võimalik kasutada täielikku allhanget, sest nimetatud sättes on ette nähtud, et selle teenuse pakkuja on kohustatud osutama olulise osa teenusest ise. Nimelt vaid juhul, kui avaliku teenindamise leping hõlmab korraga nii avalike reisijateveoteenuste projekteerimist, rajamist kui ka osutamist, on määruse artikli 4 lõike 7 kolmanda lause alusel lubatud nende teenuste osutamine tervikuna allhanke korras.

(vt punktid 51–53 ja 57 ning resolutsiooni punkt 2)
Määrus nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta põhineb pehmendatud universaalsuse mudelil, mille kohaselt on ühelt poolt põhimaksejõuetusmenetlusele ja selle mõjule kohaldatav seadus selle liikmesriigi seadus, kelle territooriumil nimetatud menetlus on algatatud, samas kui teiselt poolt näeb nimetatud määrus selle normi suhtes ette mitu erandit. Määruse artikli 5 lõikes 1 on sätestatud üks selline erand. Nimetatud säte võimaldab – erandina menetluse algatamise liikmesriigi õigusest lähtumise normist – kohaldada võlgnikule kuuluvat vara koormavale võlausaldaja või kolmanda isiku asjaõigusele selle liikmesriigi õigust, kelle territooriumil kõnealune vara asub.

Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et asjaõigus nimetatud artikli tähenduses on siseriikliku õigusnormi alusel antud tagatis, mille alusel on kinnisvaramaksu võlgniku kinnisasi koormatud seadusest tuleneva avalik-õigusliku kinnisvaramaksuga ning omanik peab maksunõuet kinnitava otsuse alusel alluma sundtäitmisele kinnisasja arvel.

Kuigi määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõiked 2 ja 3 ei määratle mõistet asjaõigus, on asjaõigusena määratletud õiguste teatava loetelu abil selles määruses siiski täpsustatud, milline ulatus ja seega millised piirid on nimetatud sättega antud kaitsel privileegidele, tagatistele või muudele õigustele, mis on liikmesriikide riigisisese õigusega ette nähtud maksejõuetu võlgniku võlausaldajatele. Kõnealune õigus vastab määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 2 loetletud kriteeriumidele, et määruse artiklis 5 ette nähtud kohaldamisala piirang ei kaotaks oma kasulikku mõju asjaõigustele, kuna esiteks on tegemist maksustatud kinnisasja otseselt ja vahetult koormava koormatisega ja teiseks peab kinnisasja omanik alluma sundtäitmisele asjaomase vara arvelt. Peale selle on maksuhalduril kinnisasja koormatise alusel maksejõuetusmenetluse kestel eelisvõlausaldaja staatus.

Peale selle ei võimalda määruse nr 1346/2000 sätete sõnastus ja taotletavad eesmärgid tõlgendada määruse artiklit 5 niimoodi, et see ei hõlma väljaspool äritehingute raamistikku antud asjaõigusi.

Määruse nr 1346/2000 artikli 5 selline tõlgendus, mille kohaselt selles ette nähtud erand hõlmab üksnes äri- või laenulepingute raames loodud asjaõigusi, tähendaks nende asjaõiguste omanike ebasoodsamat kohtlemist, mis on antud muude kui äriliste tehingute raames.

(vt punktid 21, 23, 26, 30, 32 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑290/15

Patrice D’Oultremont jt

versus

Région wallonne

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Belgia Conseil d’État)

„Eelotsusetaotlus — Teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine — Direktiiv 2001/42/EÜ — Artikli 2 punkt a ja artikli 3 lõike 2 punkt a — Mõiste „kavad ja programmid“ — Regulatiivse otsusega kehtestatud tuulegeneraatorite paigaldamise tingimused — Sätted, mis käsitlevad eeskätt ohutus-, kontrolli-, taastamis- ja garantiimeetmeid ning piirkondade kasutust silmas pidades määratletud helitugevuse määrasid”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 27. oktoobri 2016. aasta otsus

Keskkond – Teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 2001/42 – Kava ja programm – Mõiste – Regulatiivse otsusega kehtestatud tuulegeneraatorite paigaldamise tingimused – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/42, artikli 2 punkt a ja artikli 3 lõike 2 punkt a)

Direktiivi 2001/42 teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selline regulatiivne otsus, mis sisaldab erinevaid sätteid tuulegeneraatorite paigaldamise kohta, mida tuleb järgida halduslubade andmisel selliste käitiste rajamiseks ja käitamiseks, on hõlmatud mõistega „kavad ja programmid“ selle direktiivi tähenduses.

Nendes õigusnormides sätestatud kriteeriumide hindamisel selleks, et selgitada välja, kas otsus võib olla selle mõistega hõlmatud, tuleb arvesse võtta eeskätt selle direktiivi eesmärki, mis on tagada, et hinnatakse tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga otsuste keskkonnamõju.

Lisaks on vaja takistada direktiivist 2001/42 tulenevatest kohustustest kõrvale hoidmise võimalike strateegiate kasutamist, mis võivad väljenduda meetmete osadeks jagamises, vähendades nii direktiivi kasulikku mõju. Selle eesmärgiga arvestades hõlmab mõiste „kavad ja programmid“ mis tahes akti, mis asjaomase sektori suhtes kohaldatavaid eeskirju ja kontrollimenetlusi määratledes kehtestab tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga projektile või projektidele loa andmise ja selle või nende teostamise kriteeriumide ja tingimuste arvestatava suurusega kogumi.

Sellega seoses on tehnilised normid, käitamistingimused, õnnetuste ja tulekahju ärahoidmine, helitugevuse määrad, taastamine ning tuulegeneraatorite garanteerimine piisavalt olulised ja ulatuslikud selleks, et määratleda asjaomase sektori suhtes kohaldatavad tingimused ning nende abil tehtud eeskätt keskkonnakaitse alased valikud määratlevad tingimused, mis kehtivad tulevase nõusoleku saamiseks tuuleparkide rajamise ja käitamise konkreetsetele projektidele.

(vt punktid 47–50 ja 54 ning resolutsioon)
Direktiivis 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (muudetud määrusega nr 1251/2011) määratletud piirmäärast madalama maksumusega ehitustööde riigihankemenetlust käsitlev eelotsusetaotlus tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, kuna liikmesriigi kohus ei ole esitanud mingit andmeid, mis annaksid Euroopa Kohtul teavet kindla piiriülese huvi olemasolu kohta. Selles osas tuleb märkida, et kindla piiriülese huvi olemasolu ei saa järeldada hüpoteetiliselt teatud asjaolude põhjal, mis abstraktselt käsitledes võivad anda alust nii arvata, vaid see peab tegelikult ilmnema asjaomase hanke konkreetsetest asjaoludest. Täpsemalt olgu märgitud, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa piirduda Euroopa Kohtule selliste asjaolude esitamisega, mis ei võimalda välistada kindla piiriülese huvi olemasolu, vaid peab hoopis esitama selle olemasolu tõendavad andmed.

(vt punktid 22, 23 ja 27 ning resolutsioon)
Direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv), mida on muudetud direktiiviga 2009/140, artikli 4 lõike 1 esimese lõigu esimest ja kolmandat lauset ning teist lõiku tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kellele on esitatud kaebus riigi reguleeriva asutuse otsuse peale, peab saama selle otsuse tühistada tagasiulatuvalt, kui ta otsustab, et see on vajalik selle kaebuse esitanud ettevõtja õiguste tõhusaks kaitsmiseks.

Nimelt väljendab raamdirektiivi artikli 4 lõige 1, mis näeb ette kohustuse tagada toimiva õiguskaitsemehhanismi olemasolu, isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mis on tagatud harta artiklis 47. Raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 teine lõik ei takista ega piira siseriikliku kohtu võimalust tühistada riigi reguleeriva asutuse otsus tagasiulatuvalt. Nimelt nähtub sellest sättest üksnes, et riigi reguleeriva asutuse otsuse peale esitatud kaebusel puudub peatav toime, kui vastavalt siseriiklikele õigusnormidele ei kohaldata ajutisi meetmeid. Niisiis kehtib riigi reguleeriva asutuse otsus üldjuhul kogu menetluse aja, mis aga ei välista võimalust, et selle menetluse lõppedes tühistatakse kõnealune otsus tagasiulatuvalt, kui siseriikliku kohtu arvates tuleb nii toimida kaebuse esitanud ettevõtja õiguste tõhusaks kaitsmiseks.

Lisaks sellele ei ole siseriikliku kohtu võimalus tühistada riigi reguleeriva asutuse otsus tagasiulatuvalt vastuolus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega. Raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 teise lõigu sõnastuse põhjal on selge, et selle sätte alusel kehtib riigi reguleeriva asutuse otsus, mis on edasi kaevatud, üksnes kaebuse lahendamiseni. Seega ei saa sellistel tingimustel tekkida ettevõtjatel, kes on pooled sellises kaebemenetluses, nagu on selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud, õiguspärast ootust, et riigi reguleeriva asutuse asjaomase otsuse tühistamise korral ei ole sellel tühistamisel mõju ex tunc.

(vt punktid 24–28, 30 ja 31 ning resolutsioon)
Võrdväärsuse põhimõttele tuginemine on asjakohatu eelotsusetaotluse raames, milles käsitletakse küsimust, kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik menetlusnorm, mis näeb täiendava kaitse seisundi saamise taotluse esitamiseks ette viieteistkümne tööpäeva pikkuse aegumistähtaja alates kuupäevast, mil pädev asutus teatab varjupaigataotlejale, kelle taotlus on rahuldamata jäetud, võimalusest esitada täiendava kaitse taotlus.

Võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik menetlusnorm, mis näeb täiendava kaitse seisundi saamise taotluse esitamiseks ette viieteistkümne tööpäeva pikkuse aegumistähtaja alates kuupäevast, mil pädev asutus teatab varjupaigataotlejale, kelle taotlus on rahuldamata jäetud, võimalusest esitada täiendava kaitse taotlus.

Nimelt peab võrdväärsuse põhimõtet kohaldades see siseriiklik menetlusnorm võimaldama täiendavat kaitset taotleva isiku tegeliku juurdepääsu direktiiviga 2004/83 (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta) talle antud õigustele. Täiendava kaitse taotluse läbivaatamise menetlus on eriliselt tähtis, kuna see võimaldab rahvusvahelise kaitse taotlejale selle kaitse andmise kaudu tagada tema kõige põhilisemate õiguste säilimise.

Seda konteksti arvestades ja võttes arvesse raskusi, mis neil taotlejatel võivad olla tekkinud muu hulgas inimlikult ja materiaalselt raske olukorra tõttu, milles need taotlejad võivad olla, on niisugune aegumistähtaeg märkimisväärselt lühike ega taga tegelikkuses kõigile nendele taotlejatele reaalset võimalust esitada täiendava kaitse saamise taotlus ning saada vajaduse korral sellest kaitsest tulenev seisund. Seetõttu ei saa seda tähtaega pidada mõistlikult põhjendatuks vajadusega tagada selle seisundi saamise taotluse läbivaatamise menetluse korrakohane kulgemine.

Seega võib asjassepuutuv siseriiklik menetlusnorm seada ohtu täiendavat kaitset taotleva isiku tegeliku juurdepääsu direktiiviga 2004/83 talle antud õigustele.

(vt punktid 39, 45, 46, 48, 49 ja resolutsioon)
Direktiivi 98/79 meditsiiniliste in vitro diagnostikavahendite kohta artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei panda paralleelimportijale, kes impordib veresuhkru mõõtmiseks mõeldud enesetestimisvahendeid, millel on CE‑märgis ja mille puhul on teavitatud asutus viinud läbi vastavushindamise, kohustust viia läbi uus hindamine, et kinnitada selle vahendi märgistuse ja kasutusjuhendi vastavust, kuna need on tõlgitud importiva liikmesriigi riigikeelde.

Kuigi liikmesriigid peavad enesetestimisvahendi puhul nõudma seadme ohutuks ja õigeks kasutamiseks vajaliku info tõlkimist nende riigikeeltesse, ei või nad minna nii kaugele, et kehtestavad sellise CE‑märgist kandva ja teavitatud asutuse vastavushindamise läbinud vahendi importijale kohustuse esitada see vahend teavitatud asutusele, et ta hindaks kõnealusest tõlkimiskohustusest põhjustatud muudatuste vastavust.

(vt punktid 41, 52 ja resolutsioon)