ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuotsuse seadusjõu põhimõte on tähtis nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades. Selleks et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on nimelt oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud pärast olemasolevate edasikaebevõimaluste ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada. Sellest lähtuvalt ei kohusta liidu õigus liikmesriigi kohut jätma kohaldamata siseriiklikke menetlusnorme, mis omistavad kohtulahendile seadusjõu, ja seda isegi siis, kui see võimaldaks heastada liidu õigusega vastuolus oleva siseriikliku olukorra. Kui aga kohaldatavad siseriiklikud menetlusnormid võimaldavad liikmesriigi kohtul teatavatel tingimustel muuta oma lahendit, millel on kohtuotsuse seadusjõud, et viia olukord siseriikliku õigusega kooskõlla, tuleb võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetest lähtudes nende tingimuste täidetuse korral seda võimalust eelistada, et taastada olukorra kooskõla liidu õigusnormidega.

Liidu õigust ning eelkõige võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, et liikmesriigi kohtul ei ole võimalik teista tsiviilkohtumenetluses tehtud jõustunud kohtulahendit, kui ilmneb, et see lahend on vastuolus tõlgendusega, mille Euroopa Liidu Kohus on liidu õigusele andnud pärast lahendi jõustumist, samas kui selline võimalus on olemas liidu õigusega vastuolus olevate jõustunud kohtulahendite puhul, mis on tehtud haldusasjades.

Võrdväärsuse põhimõte nõuab siseriikliku õiguse rikkumisel ja liidu õiguse rikkumisel põhinevate sarnaste õiguskaitsevahendite võrdset käsitlemist, mitte eri liiki vaidluste nagu ühelt poolt tsiviilvaidluste ja teiselt poolt haldusvaidluste suhtes kohaldatavate siseriiklike menetlusnormide võrdväärsust. Liiati ei ole võrdväärsuse põhimõte asjakohane sellises olukorras, mis käsitleb kahte eri õiguskaitsevahendit, mis mõlemad tuginevad liidu õiguse rikkumisele.

Tõhususe põhimõtet tuleb analüüsida, võttes arvesse asjassepuutuvate sätete kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära liikmesriigi eri ametiasutustes. Seda silmas pidades tuleb vajaduse korral arvesse võtta asjassepuutuva siseriikliku õigussüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid nagu kaitseõiguse tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse nõuetekohane läbiviimine. Ent liidu õigus ei nõua, et kohus, kelle lahend on omandanud seadusjõu, peaks seda lahendit muutma, et võtta arvesse asjassepuutuvale õigusnormile Euroopa Kohtu poolt hiljem antud tõlgendust.

(vt punktid 34, 36–39, 41 ja resolutsioon)
ELTL artikliga 49 on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis võimaldab tulumaksugrupi maksustamise raames emaettevõtjal sellises residendist äriühingus osaluse omandamisel, millest saab maksugrupi liige, amortiseerida firmaväärtust osaluse omandamise kuludest kuni 50% ulatuses, aga mitteresidendist äriühingus osaluse omandamise puhul on see keelatud.

Nimelt kui liikmesriigi õigusnorm annab maksueelise residendist äriühingus osaluse omandanud emaettevõtjale ja kui samas olukorras ei anta samasugust maksueelist mitteresidendist äriühingus osaluse omandanud emaettevõtjale, kohtleb see õigusnorm maksustamisel erinevalt emaettevõtjaid ja nimelt selliste emaettevõtjate kahjuks, kes omandavad osaluse mitteresidendist äriühingus. Selline erinev kohtlemine võib takistada emaettevõtjal, kes omandab osaluse mitteresidendist äriühingus, ELTL artiklis 49 toodud asutamisvabaduse teostamist, kuna see võib kallutada teda mitte omandama või asutama tütarettevõtjaid teistes liikmesriikides. Selline erinev kohtlemine on lubatud vaid juhul, kui tegemist on olukordadega, mis ei ole objektiivselt sarnased või kui seda õigustab ülekaalukas üldine huvi.

Kuna liikmesriigi sellise õigusnormi alusel võib tulumaksugrupp koosneda nii residendist kui ka mitteresidendist äriühingutest, on sellise emaettevõtja olukord, mis soovib moodustada maksugrupi residendist tütarettevõtjaga, ja sellise residendist emaettevõtja olukord, mis soovib moodustada maksugrupi mitteresidendist tütarettevõtjaga, vaidlusaluse maksusüsteemi eesmärki arvestades objektiivselt sarnased, kuna mõlemad emaettevõtjad soovivad kasutada sellest süsteemist tulenevaid eeliseid. Samuti tuleb märkida sellest õigusnormist tulenevat erinevat kohtlemist õigustada võiva maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajaduse kohta, et kuna liikmesriigi õigusnormi alusel ei teki iseenesest otsest seost ühelt poolt firmaväärtuse amortiseerimise võimaluses seisneva maksueelise ja teiselt poolt residendist äriühingu osaluse võõrandamisel saadud tulu emaettevõtja tasandil maksustamise vahel, siis ei õigusta sellist erinevat kohtlemist asjaomase liikmesriigi maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadus.

(vt punktid 27–30, 33, 43, 50, 54 ja resolutsioon)
Direktiivi 2008/95 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõike 1 punktides b ja c ette nähtud absoluutsed keeldumispõhjused teenivad erinevat eesmärki kui selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis b sätestatud suhtelised keeldumispõhjused ning need on mõeldud eri huvide kaitseks.

Mis puutub direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti c, siis on selle sätte aluseks olev üldine huvi tagada, et kaubamärgi registreerimistaotlusega hõlmatud kaupade või teenuste üht või mitut omadust kirjeldavad tähised oleksid kõigi neid kaupu või teenuseid pakkuvate majandustegevuses osalejate poolt vabalt kasutatavad. Selle sätte aluseks olev üldine huvi langeb kokku kaubamärgi peamise ülesandega, milleks on tagada tarbijale või lõppkasutajale kaubamärgiga tähistatud kauba või teenuse päritolu, võimaldades neil võimaliku segiajamiseta eristada seda kaupa või teenust muu päritoluga kaubast või teenusest.

Seevastu direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti b eesmärk on kaitsta taotletava kaubamärgiga vastanduva varasema kaubamärgi omaniku isiklikke huve, ja sellega tagatakse seega segiajamise tõenäosuse esinemise korral kaubamärgi päritolu tähistamise funktsiooni täitmine.

(vt punktid 23–26)
1.

Kuna Belgia Kuningriik on hoidnud jõus sätted, mille kohaselt peetakse Belgia päritoluga väärtpaberistatud nõuetest saadud intresside korral neilt intressidelt kinni maks, kui võlakirju hoitakse või need on registreeritud Euroopa Liidu liikmesriigis (välja arvatud Belgia Kuningriik) või 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisest kolmandas riigis asuvas finantsasutuses, samas kui maksu ei peeta kinni intressidelt siis, kui väärtpabereid hoitakse või need on registreeritud Belgias asuvas finantsasutuses, siis on Belgia Kuningriik rikkunud ELTL artiklist 56 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 36 tulenevaid kohustusi.
ELTL artikli 63 lõikega 1 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et põhimõtteliselt võivad selle liikmesriigi teedel liigelda ainult mootorsõidukid, millel on selle liikmesriigi haldusorgani luba ja registreerimismärk, ning samas liikmesriigis alalist elukohta omav isik, kes soovib tugineda erandile nimetatud õigusnormist sel alusel, et ta kasutab mõnes muus liikmesriigis asuva vastutava kasutaja poolt tema kasutusse antud mootorsõidukit, peab politseikontrolli käigus suutma kohapeal tõendada, et ta vastab nimetatud liikmesriigi õigusnormides selle erandi kohaldamiseks ette nähtud tingimustele; vastasel juhul määratakse talle viivitamatult trahv, mille summa vastab registreerimiskohustuse täitmatajätmise korral kohaldatava trahvi summale ja millest vabastamise võimalust ei ole ette nähtud. See ei ole nii ainult juhul, kui teises liikmesriigis registreeritud sõiduk on mõeldud alaliselt kasutamiseks peamiselt asjassepuutuva liikmesriigi territooriumil või kui seda tegelikult niimoodi kasutatakse – neid asjaolusid peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Kuigi niisugused õigusnormid on sobivad maksupettuste vastu võitlemise eesmärkide saavutamiseks sõidukite registreerimismaksu ja mootorsõidukimaksu valdkondades, tuleb neid siiski lugeda selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale minevateks. Ei saa järeldada, et eesmärgi võidelda maksupettustega saab saavutada ainult juhul, kui registreerimiskohustusest erandi tegemise tingimustele vastamist kinnitavad dokumendid esitatakse liikluskontrolli hetkel, vastasel juhul aga määratakse rahatrahv, mille summa vastab niisuguse rahatrahvi summale, mis määratakse sõiduki registreerimiskohustuse täitmata jätmise eest, ja et selline eesmärk ei oleks enam saavutatav, kui need dokumendid esitataks lühikese aja jooksul pärast kontrolli.

Mis puudutab liikluskontrolli tõhususega seotud põhjendusi, siis niisugused õigusnormid, millega nähakse ette märkimisväärne trahvisumma, mille eesmärk on karistada registreerimiskohustuse rikkumist, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik eesmärgi saavutada tõhus liikluskontroll täitmiseks.

(vt punktid 30, 32–34, 37 ja resolutsioon)
Direktiivi 96/9 andmebaaside õiguskaitse kohta artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et geograafilised andmed, mille kolmas isik on topograafilisest kaardist eraldanud mõne teise kaardi koostamiseks ja turustamiseks, säilitavad pärast nende eraldamist piisava informatiivse väärtuse, et neid saaks pidada „andmebaasi”„iseseisvaks materjaliks” selle sätte tähenduses.

Direktiivi 96/9 artikli 1 lõike 2 tähenduses „andmebaasiks” kvalifitseerimine sõltub nimelt sellest, kas tegemist on „iseseisva materjali” koguga ehk üksteisest eraldatavate elementidega, ilma et nende informatiivne, kirjanduslik, kunstiline, muusikaline või muu väärtus väheneks. Andmekogu elemendi informatiivse sisu väärtust ei mõjuta selle kohtupraktika tähenduses see, kui nimetatud elemendil on pärast selle andmekogust eraldamist iseseisev informatsiooniline väärtus. Sellega seoses ei välista elemendi informatiivse väärtuse vähenemine andmekogust eraldamise tulemusena tingimata, et seda elementi saab lugeda „iseseisvaks materjaliks” direktiivi 96/9 artikli 1 lõike 2 tähenduses, kui sellele jääb alles iseseisev informatiivne väärtus. Andmekogust eraldatud elemendi iseseisva informatiivse väärtuse hindamisel ei tule lähtuda teabeväärtusest asjaomase kogu tüüpilise kasutaja jaoks, vaid iga eraldatud elemendist huvitatud kolmanda isiku jaoks.

Andmekogus sisalduvad andmed, mida kasutatakse majanduslikult autonoomselt, on seega andmebaasi „iseseisev materjal” direktiivi 96/9 artikli 1 lõike 2 tähenduses, kuna need annavad pärast kogust eraldamist andmeid kasutava ettevõtja klientidele asjakohast teavet.

(vt punktid 17, 22, 24, 27–29 ja resolutsioon)
Kuna määrusega nr 1896/2006 kehtestatud menetluse huvi on kohtumenetluse kiirust ja tõhusust kokku sobitada kaitseõiguste tagamisega, peab kostja siiski oma õigusi teostama talle antud tähtaja jooksul ja pärast seda saavad tal olla üksnes piiratud vahendid Euroopa maksekäsu täitmisele vastuvaidlemiseks. Mis puudutab Euroopa maksekäsu läbivaatamise võimalust, siis kui vastuväite esitamise tähtaeg on möödunud, saab läbivaatamine nähtuvalt juba määruse artikli 20 pealkirjast toimuda üksnes erandjuhtudel.

Kostja võimalus esitada vastuväide Euroopa maksekäsule, mis on välja antud määruse nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus, alusel (muudetud määrusega nr 936/2012), taotleb eesmärki kompenseerida asjaolu, et selle määrusega kehtestatud süsteem ei näe ette kostja osalemist Euroopa maksekäsumenetluses, sellega, et tal võimaldatakse võlanõudele pärast Euroopa maksekäsu väljaandmist vastu vaielda. Niisugust tegutsemise võimalust hõlbustab asjaolu, et määruse artikli 16 lõike 3 kohaselt ei ole kostja kohustatud vastuväidet põhjendama, vaid võib piirduda üksnes nõudele vastuvaidlemisega.

Määruse nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (muudetud määrusega nr 936/2012), artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kostja, kellele on Euroopa maksekäsk kooskõlas määrusega kätte toimetatud, võib taotleda maksekäsu läbivaatamist, väites, et päritoluriigi kohus on ennast ebaõigesti pädevaks tunnistanud väidetavate valeandmete põhjal, mis nõude esitaja on maksekäsu avalduses esitanud.

Nimelt esiteks peab kohus, kellele on määruse nr 1896/2006 alusel esitatud Euroopa maksekäsu avaldus, vaatama avalduse, sealhulgas kohtualluvuse küsimuse ja tõendite kirjelduse läbi avalduses esitatud teabe alusel, millest teavitatakse kostjat vastavalt määruse artikli 12 lõike 4 punktile a. Seega peab kostja juhul, kui ta soovib esitada väite päritoluriigi kohtu pädevuse puudumise kohta, tegutsema määruse nr 1896/2006 artiklis 16 ette nähtud vastuväite esitamise tähtaja jooksul. Sellest järeldub, et kui päritoluriigi kohus tunnistas ennast pädevaks maksekäsu avalduses esitatud andmete põhjal, ilma et ta oleks oma pädevust muul viisil kontrollinud, ei saa asuda seisukohale, et on ilmne, et kostja suhtes välja antud Euroopa maksekäsk anti määruses nr 1896/2006 sätestatud nõudeid silmas pidades välja valesti.

Teiseks, kui pärast seda, kui Euroopa maksekäsk on kostjale kätte toimetatud, esitab kostja läbivaatamistaotluse põhjendamiseks väite, et päritoluriigi kohtul puudub pädevus, väites, et lepingu pooled leppisid kokku kohtualluvuse määramises teatud liikmesriigi kohtutele, oli kostjal – kellele ei saanud olla kohtualluvuse kokkulepe teadmata – võimalik hinnata nõude esitaja poolt avalduses esitatud teabe väidetavat ebaõigsust, mis oli seotud päritoluriigi kohtu pädevusega. Tal oli seega võimalik see määruse artiklis 16 ette nähtud vastuväites esile tuua.

(vt punktid 37, 39, 43, 46, 47, 52 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑8/14

BBVA SA

versus

Pedro Peñalva López jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia no 4 de Martorell (Martorelli esimese astme kohus nr 4, Hispaania))

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 93/13/EMÜ — Hüpoteeklaenu leping — Ebaõiglased tingimused — Täitemenetlus — Vastuväide — Õigust lõpetavad tähtajad”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 29. oktoober 2015

Tarbijakaitse — Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes — Direktiiv 93/13 — Hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetlus, mis on pooleli kuupäeval, mil võetakse vastu siseriiklik üleminekusäte, mis näeb ette õigust lõpetava tähtaja sundtäitmise vaidlustamiseks — Tähtaeg, mis hakkab kulgema õigusakti avaldamisele järgnevast päevast — Vastuolu tõhususe põhimõttega

(Nõukogu direktiiv 93/13, artiklid 6 ja 7)

Direktiivi 93/13 (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik üleminekusäte, millega tarbijatele, kelle suhtes on algatatud enne selle seaduse jõustumist, millega see üleminekusäte kehtestatakse, hüpoteegiga tagatud nõuet puudutav täitemenetlus, mida ei ole seaduse jõustumise hetkel veel lõpetatud, nähakse sundtäitmise vaidlustamiseks lepingutingimuste väidetava ebaõigluse alusel ette ühekuuline õigust lõpetav tähtaeg, mis hakkab kulgema seaduse avaldamisele järgnevast päevast.

Ehkki sellist üleminekusätet ei saa tarbijale ette nähtud vaidlustamistähtaja kestuse põhjal käsitada tõhususe põhimõtet riivavana, ei taga asjaolu, et õigust lõpetav tähtaeg hakkab kulgema, ilma et asjaomaseid tarbijaid oleks isiklikult teavitatud võimalusest esitada enne selle seaduse jõustumist, millega üleminekusäte kehtestatakse, juba algatatud täitemenetluse raames vastuväide uuel alusel, kõnealuse tähtaja täiel määral kasutamist ja seega kõnealuse seadusmuudatusega antud uue õiguse tegelikku teostamist.

Seega on selline siseriiklik üleminekusäte vastuolus tõhususe põhimõttega.

(vt punktid 32, 39, 41, 42 ja resolutsioon)
ELTL artikkel 335 – kuigi oma sõnastuse kohaselt puudutab see vaid liikmesriike – väljendab üldist põhimõtet, mille kohaselt on liidul õigus- ja teovõime ning selle teostamisel esindab teda komisjon. Sellest tuleneb, et see säte annab komisjonile aluse esindada liitu Rahvusvahelises Mereõiguse Kohtus.

Nimetatud kohtule liidu nimel sellise kirjaliku seisukoha esitamisega, mille sisu ei olnud nõukogu heaks kiitnud, ei jätnud komisjon arvesse võtmata pädevust, mis nõukogul on ELTL artikli 218 lõike 9 ja ELL artikli 16 lõike 1 teise lause alusel. Mis puudutab nimelt esiteks ELTL artikli 218 lõiget 9, siis selles sõnastatud viide liidu nimel võetavatele seisukohtadele rahvusvahelises lepingus sätestatud „organis”, kellel tuleb vastu võtta õigusliku toimega akte, tähendab, et selle sätte kohaldamine puudutab liidu osalemisega seotud liidu nimel võetavaid seisukohti tema institutsioonide kaudu – või vajaduse korral tema solidaarselt liidu huvides tegutsevate liikmesriikide kaudu – niisuguste aktide vastuvõtmisel asjassepuutuvas rahvusvahelises organis. Kuid liidul paluti väljendada poolena oma seisukoht rahvusvahelise kohtu „ees”, mitte selle „sees”

Mis puudutab teiseks ELL artikli 16 lõike 1 teist lauset, siis kirjalik seisukoht, milles tehakse konkreetses kohtuasjas esitatud küsimustele vastamise ettepanekud, selgitades seda, kuidas liit näeb teatavate rahvusvahelise õiguse sätete ja liidu asjakohaste normide tõlgendamist ja kohaldamist kalapüügi valdkonnas, eesmärk ei ole poliitika kujundamine selles valdkonnas nimetatud sätte tähenduses, vaid esitada Rahvusvahelisele Mereõiguse Kohtule juriidiliste arvamuste kogum, et see kohus saaks anda vajaduse korral informeeritud nõuandva arvamuse talle esitatud küsimuste kohta. Kirjalikus seisukohas esitatud kaalutlused kõnealuse kohtu pädevuse kohta vastata nõuandva arvamuse taotlusele, ja esitatud küsimuste vastuvõetavuse kohta, on, nagu ka kõnealuses kohtuasjas esitatud kohtuasja sisu puudutavad seisukohad, kohtumenetluses osalemisele tüüpilised. Neil asjaoludel ei saa neid kaalutlusi pidada poliitika kujundamiseks ELL artikli 16 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 58, 59, 62, 63, 70–73)
ELTL artiklit 34 ja direktiivi 2007/46 (millega kehtestatakse raamistik mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks mõeldud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike kinnituse kohta) artikli 31 lõikeid 1 ja 12 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sõltub liikmesriigis maanteesõidukite uute varuosade (mis ei ole nimetatud selle direktiivi lisas XIII esitatud loetelus) turustamine selles liikmesriigis sertifitseerimis- või tüübikinnituse saamise menetluse kohaldamisest, tingimusel, et need õigusnormid näevad ette erandeid nendest menetlustest, millega tagatakse, et teistes liikmesriikides seaduslikult toodetud ja turustatud tooted on neist menetlustest vabastatud, või erandi puudumisel, et kõnealused osad võivad oluliselt ohustada sõiduki turvalisuse või keskkonnamõju seisukohalt oluliste süsteemide nõuetekohast toimimist ja et see tüübikinnitus- või sertifitseerimismenetlus on rangelt vajalik ja proportsionaalne liiklusohutuse ja keskkonnakaitse eesmärkidega. Nimelt kui varuosa või seade ei ole veel kantud direktiivi 2007/46 XIII lisas esitatud loetelusse ja seega komisjon ei ole veel sellekohast otsust teinud, liikmesriigid rakendada siseriiklikke sätteid, milles käsitletakse osasid või seadmeid, mis võivad oluliselt ohustada sõiduki turvalisuse või keskkonnamõju seisukohalt oluliste süsteemide nõuetekohast toimimist; siiski kaotavad sellised siseriiklikud sätted kehtivuse kohe, kui selline otsus on tehtud.

Tingimused tõendamaks, et sellised varuosad on juba tüübikinnituse või sertifitseerimise saanud või et tegu on originaalvaruosade või samaväärse kvaliteediga varuosadega, tuleb liidu õigusnormide puudumise korral määrata kindlaks liikmesriigi õigusnormidega, tingimusel, et võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega on arvestatud.

(vt punktid 36, 41–44, 46 ja resolutsioon)
Kuna vastavalt ELTL artiklile 267 võivad Euroopa Kohtusse pöörduda liikmesriigi kohtud, mitte põhikohtuasja pooled, on Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste määratlemine üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses ning pooled ei saa muuta nende küsimuste sisu. Lisaks oleks küsimuste sisu muutmiseks esitatud põhikohtuasja poolte taotluste arutamine vastuolus ELTL artikliga 267 Euroopa Kohtule antud ülesandega ning tema kohustusega anda liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimalus esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma seisukohad, arvestades asjaolu, et selle sätte kohaselt tuleb huvitatud pooltele teatada üksnes eelotsusetaotlustest.

Direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui universaalteenuse osutamise kohustuse netokulu sisaldab teenuseosutaja „mõistlikku kasumit“, mis seisneb omakapitali tasuvuse määras, mida vajab keskmine ettevõtja, kaaludes riski taset arvestades, kas pakkuda kogu ülesande andmise akti kehtivuse ajal üldist majandushuvi pakkuvat teenust või mitte. See sõltub asjaomasest sektorist, teenuse liigist ja hüvitismehhanismi iseloomust. Tasuvuse määr tuleks määratleda kui sisemine tasuvusmäär, mille ettevõtja saab investeeritud kapitalilt kogu ülesande andmise akti kehtivusajal. Selle määra kindlakstegemisel võib võrdlusaluseks võtta sarnased ettevõtjad.

Direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et neil on vahetu õigusmõju ning eraõiguslikud isikud võivad neile sätetele siseriiklikus kohtus otse tugineda, et vaidlustada siseriikliku reguleeriva asutuse otsus.

Nimelt näivad need sätted nende sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, sest nendes on selgelt ette nähtud, et universaalteenuse osutamise kohustuste võimalik rahastamine peab toimuma netokulude arvutamise põhjal, mida tuleb tõlgendada selliselt, et see hõlmab ka „mõistlikku kasumit“, mis vastab kapitali tasuvuse määrale, ja et see kohustus ei ole tingimuslik. Kuigi direktiiv 2002/22 jätab liikmesriikide reguleerivatele asutustele direktiivi nende sätete rakendamisel teatava kaalutlusruumi, ei muuda see asjaolu siiski nendest sätetest tuleneva kohustuse täpset ja tingimusteta olemust.

(vt punktid 52–54 ja resolutsiooni punkt 2)