ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Montréalis 28. mail 1999 sõlmitud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni artikli 22 lõiget 2 koostoimes selle konventsiooni artikli 3 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et õigus hüvitisele ja pagasi kaotsimineku eest vedajal lasuva vastutuse piirmäär on kohaldatavad ka reisija suhtes, kes nõuab seda hüvitist sellise pagasi kaotsimineku eest, mis on registreeritud teise reisija nimel, kui kaotsiläinud pagas sisaldas tõepoolest esimese reisija asju.

Järelikult mitte ainult reisijale, kes oli oma pagasi eraldi registreerinud, vaid ka reisijale, kelle asjad olid samale lennule läinud teise reisija registreeritud pagasis, on Montréali konventsiooniga antud eraldi õigus saada tema asjade kaotsimineku korral hüvitist vastavalt selle konventsiooni artikli 17 lõike 2 esimeses lauses kehtestatud korrale ja selle artikli 22 lõikes 2 kehtestatud piirides.

Artikli 22 lõikes 2 ette nähtud hüvitise saamiseks on asjassepuutuvad reisijad siiski kohustatud siseriikliku kohtu kontrolli all õiguslikult piisavalt tõendama oma kaotsiläinud pagasi sisu ning seda, et teise reisija nimel registreeritud pagas sisaldas tõepoolest samale lennule läinud teise reisija asju. Sellega seoses võib siseriiklik kohus arvesse võtta asjaolu, et need reisijad on sama perekonna liikmed, et nad ostsid oma piletid koos või et nad registreerisid end samal ajal.

(vt punktid 27, 35, 36 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-139/11

Joan Cuadrench Moré

versus

Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Provincial de Barcelona)

„Õhutransport — Reisijatele antav hüvitis ja abi — Lennureisist mahajätmine, lendude tühistamine või pikaajaline hilinemine — Hagi esitamise tähtaeg”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 22. november 2012

Transport — Õhutransport — Määrus nr 261/2004 — Ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta — Nende lendude reisijate õigus hüvitisele — Hagi esitamise tähtaeg — Hagi aegumist reguleeriva siseriikliku õiguse kohaldamine

(Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus nr 261/2004, artiklid 5 ja 7; nõukogu määrus nr 2027/97; Montréali 1999. aasta konventsioon, artikkel 35)

Määrust nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta, tuleb tõlgendada nii, et tähtaeg, mille jooksul võib esitada hagi selle määruse artiklites 5 ja 7 ette nähtud hüvitise nõudes, määratakse kindlaks vastavalt igas liikmesriigis kehtivatele hagi aegumise normidele.

Nimelt, kuna see määrus ei sisalda ühtegi seda küsimust reguleerivat sätet ja kuna puuduvad vastavad liidu õigusnormid, peab iga liikmesriigi õiguskorras olema isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks ette nähtud kohtusse pöördumise kord, mis järgib võrdvääruse ja tõhususe põhimõtet.

Seda järeldust ei saa kahtluse alla seada asjaoluga, et Varssavis 12. oktoobril 1929 alla kirjutatud rahvusvaheliste õhuvedude reeglite ühtlustamise konventsiooni artiklis 29 ja Montréalis 28. mail 1999 sõlmitud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni artiklis 35 on ette nähtud kaheaastane tähtaeg nende konventsioonidega tunnustatud õigustega seotud vastutuse tuvastamise hagi esitamiseks. Määruse nr 261/2004 artiklites 5 ja 7 ette nähtud hüvitamismeede jääb nimelt väljapoole nende konventsioonide kohaldamisala. Seetõttu ei saa nendes kehtestatud aegumistähtaega pidada kohaldatavaks hagide suhtes, mis on esitatud eelkõige kõnealuse määruse artiklite 5 ja 7 alusel.

Pealegi oli määruse nr 2027/97 lennuettevõtja vastutuse kohta reisijate ja nende pagasi õhuveol eesmärk üksnes asendada Varssavi konventsioonis sisalduvad sätted liikmesriikide vahelist õhuvedu puudutavas osas teatavate lennuõnnetusse sattunud reisijatele suuremat kaitset pakkuvate sätetega, välistamata samas ülejäänud sätete kohaldamist, mille hulka kuuluvad ka selle konventsiooni artiklis 29 ette nähtud vastutuse tuvastamise hagi esitamise kord. Seevastu määruses nr 261/2004 on kehtestatud sellise kahju ühetaolise ja kohese hüvitamise kord, milleks on lendude hilinemisest ja tühistamisest tulenevad ebamugavused, ning see kord eelneb oma olemuselt Montréali konventsiooniga reguleeritavale korrale ja on seega kõnealusest konventsioonist tulenevast korrast sõltumatu.

(vt punktid 24–29, 32, 33 ja resolutsioon)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri (muudetud vastavalt määrusega nr 1214/2007, määrusega nr 1031/2008 ja komisjoni määrusega nr 948/2009) tuleb tõlgendada nii, et seadmetel peab selleks, et need saaks klassifitseerida alamrubriiki 8528 71 13 olema nii televisioonisignaalide vastuvõtmise funktsioon kui ka ja modem Interneti-ühenduseks. Neist funktsioonidest ühe puudumise korral tuleb need seadmed klassifitseerida alamrubriiki 8528 71 19.

Lisaks on kauba alamrubriiki 8528 71 13 klassifitseerimise kontekstis „modem Interneti-ühenduseks” selline seade, mis loob ise, ilma ühegi muu seadmeta, Interneti-ühenduse ja tagab interaktiivse infovahetuse.

Nimelt võib toote kasutuseesmärk olla objektiivne klassifitseerimiskriteerium, juhul kui see tuleneb nimetatud toote olemusest, mida omakorda saab hinnata selle toote objektiivsete tunnuste ning omaduste alusel.

Kuna 7. mai 2008. aasta selgitavad märkused alamrubriigi 8528 71 13 kohta välistavad tehnilistel kaalutlustel mõiste „modem” alt samasuguse funktsiooniga seadmed, kuigi klassifitseerimisel omab tähtsust üksnes Interneti-ühenduse võimaldamine, siis piiravad need selgitavad märkused nimetatud mõiste ulatust. Seega on kõnealused selgitavad märkused selles osas kombineeritud nomenklatuuriga vastuolus ja tuleb tähelepanuta jätta.

(vt punktid 30, 43, 45, 48 ja 59 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Direktiivi 79/7 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi regulatsioon, mis nõuab osalise tööajaga töötajatelt, kellest enamik on naised, täistööajaga töötajatega võrreldes proportsionaalselt pikemat sissemakseperioodi selleks, et saada sissemaksetel põhinevat vanaduspensioni, mille summat on vastavalt nende tööajale proportsionaalselt vähendatud.

Niisugune regulatsioon seab osalise tööajaga töötajad, kes on osalise tööajaga töötanud pika aja jooksul ja kellest enamik on statistikaandmete põhjal naised, ebasoodsasse olukorda, sest vanaduspensioni saamiseks vajaliku sissemakseperioodi arvutamise meetodiga välistab see regulatsioon praktikas nende töötajate puhul igasuguse võimaluse vanaduspensioni saada.

Seda regulatsiooni ei saa õigustada sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu tagamise vajadusega, kui asjassepuutuvad osalise tööajaga töötajad on tasunud sissemakseid pensionisüsteemi rahastamiseks ja kui juhul, kui nad pensioni saavad, vähendatakse selle summat proportsionaalselt töötatud ajaga ja tasutud sissemaksetega.

(vt punktid 30–34, 38 ja resolutsioon)
Direktiivi 93/42 (meditsiiniseadmete kohta) artikli 1 lõike 2 punkti a kolmandat taanet tuleb tõlgendada nii, et mõiste „meditsiiniseade” hõlmab seadme, mille selle tootja on loonud kasutamiseks inimese füsioloogilise protsessi uuringuks, üksnes siis, kui sellel on meditsiiniline otstarve.

Et direktiiv 93/42 peab ühitama meditsiiniseadmete vaba liikumise ja patsientide tervisekaitse, võib direktiiviga 93/42 piirata meditsiiniseadmete liikumisvabadust – nende suhtes sertifitseerimis- ja CE märgistuskohustuse ette nähes – üksnes siis, kui selline piirang on vajalik rahvatervise kaitseks. Sellest järeldub, et olukorras, kus tootja ei ole toodet loonud meditsiiniliseks otstarbeks, ei saa nõuda selle sertifitseerimist meditsiiniseadmena ka siis, kui seda kasutatakse meditsiinilises kontekstis.

(vt punktid 17, 28–30, 33 ja resolutsioon)
Selles osas tuleb sedastada, et Schienen Control Kommission (Austria raudteekontrolli komisjon) on kohus ELTL artikli 267 tähenduses.

Selleks, et hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organi puhul on tegemist kohtuga ELTL artikli 267 tähenduses – see küsimus kuulub üksnes liidu õiguse valdkonda – arvestab Euroopa Kohus järgmisi asjaolusid nende kogumis: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine selle organi poolt ning tema sõltumatus.

Määruse nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta artikli 8 lõiget 2 koostoimes II lisa II osa sätetega tuleb tõlgendada nii, et teave olulisemate ühendusreiside kohta peab lisaks avaldatud väljumisaegadele hõlmama ka teavet nende ühendusreiside hilinemiste või tühistamise kohta, ükskõik milline raudtee ettevõtja neid ühendusreise tagab.

Määruse nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta artikli 8 lõiget 2 koostoimes II lisa II osa sätetega, ning direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (muudetud direktiiviga 2004/49) artiklit 5 koostoimes II lisa sätetega tuleb tõlgendada nii, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja peab diskrimineerimata edastama raudtee ettevõtjatele teiste raudtee ettevõtjate rongide reaalaja-andmeid, kui need rongid teevad olulisemaid ühendusreise määruse nr 1371/2007 II lisa II osa tähenduses.

Nimelt on see teave vajalik iga raudtee ettevõtjate jaoks, et tal oleks võimalik täita määrusest nr 1371/2007 tulenevaid kohustusi.

Lisaks tuleb märkida, et ausa konkurentsi tagamiseks raudtee reisijateveo turul ja selleks, et mitte minna vastuollu ühelt poolt raudteesektori ulatuslikuma integratsiooni eesmärgiga – vastavalt direktiivi 2001/14 põhjendusele 1 – ja teiselt poolt kohustusega reisijaid teavitada, tuleb tagada, et kõik raudtee ettevõtjad oleksid suutelised pakkuma reisijatele võrreldava kvaliteediga teenust, sõltumata nende hallatava võrgu suurusest.

(vt punktid 46, 47, 50 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artiklis 296 nõutud põhjendusest peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema õigusakti autoriks oleva institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikul oleks võimalik mõista, miks meetme võtmine oli õigustatud, ja et pädeval kohtul oleks võimalik teostada kontrolli. Eelkõige on õigusi kahjustav akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust.

Võttes arvesse asjaolu, et asjassepuutuval isikul puudub õigus olla ära kuulatud enne selliste esialgsete rahaliste vahendite külmutamise meetmete võtmist, on põhjendamiskohustuse täitmine seda olulisem, sest see on ainus tagatis, mis võimaldab asjassepuutuval isikul – vähemalt pärast selle meetme võtmist – kasutada tõhusalt tema käsutuses olevat kaebeõigust nimetatud otsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks.

Juhul kui huvitatud isiku nimi kanti nende isikute hulka, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, millega külmutatakse rahalised vahendid, seetõttu, et ta väidetavalt vastutas ajalehe juhtiva toimetajana avalikkust vihkamisele ja vägivallale õhutava tegevuse eest ning valeinformatsiooni levitamise kampaaniate eest, on põhjendamiskohustus täidetud, kui akti autor märgib rahaliste vahendite külmutamise otsuse põhjendustes teabe, mille põhjal on võimalik aru saada, kust ta võttis spetsiifilise ja konkreetse põhjuse, mis viis huvitatud isiku suhtes piiravate meetmete võtmiseni. See on nii, kui akt näitab ära spetsiifilised ja konkreetsed asjaolud, mis hõlmavad tööalaselt täidetud kohustusi, kirjastuskontserni, ajalehte ja teatud tüüpi toiminguid ning ajalehekampaaniaid. Huvitatud isikul on selle teabe alusel võimalik akti põhjendatus vaidlustada. Sellest teabest lähtuvalt saab ta vajaduse korral vaidlustada aktis mainitud asjaolude tõelevastavuse, samuti kõik faktid või osa neist faktidest või nende kvalifitseerimise.

(vt punktid 50, 51, 53, 54, 56, 57 ja 59)
ELTL artikleid 49 ja 63 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt kohaldatakse sellest liikmesriigist saadud dividendidele maksust vabastamise meetodit ja välisriigist saadud dividendidele mahaarvamise meetodit, kui on tuvastatud esiteks, et maksu ümberarvutus, mida võimaldatakse dividende saavale äriühingule mahaarvamise meetodi raames, on võrdne maksusummaga, mida tasuti tegelikult kasumilt, millest neid dividende jaotati, ja teiseks, et selles liikmesriigis on äriühingute kasumi tegelik maksumäär üldjuhul väiksem kehtestatud nominaalsest maksumäärast.

Nimelt on samast liikmesriigist saadud dividendide väljamaksmisel need dividendid aktsionäri jaoks ettevõtte tulumaksust vabastatud, olenemata dividende välja maksnud äriühingu tasutud maksust, st ka siis, kui viimane ei ole mahaarvamiste tõttu, millele tal on õigus, kohustatud maksu maksma või kui ta maksab ettevõtte tulumaksu, mis on madalam üldiselt kohaldatava maksumäära alusel makstavast summast. Kuid mahaarvamise meetodi kohaldamine välismaalt saadud dividendidele viib dividende saava residendist äriühingu täiendava maksukoormuse tekkimiseni, kui dividende jaotava äriühingu kasumile kohaldatud tegelik maksumäär on väiksem nominaalsest maksumäärast, mida kohaldati dividende saava residendist äriühingu kasumile. Erinevalt maksuvabastuse meetodist ei võimalda seega mahaarvamise meetod aktsionärist äriühingule edasi kanda maksusoodustust, mida antakse varasemas etapis ettevõtte tulumaksu osas dividende jaotavale äriühingule. Järelikult samaväärsus – mille puhul võetakse arvesse kasumile kohaldatavat tegelikku maksumäära selle päritolu liikmesriigis – residendist äriühingu jaotatud dividendide maksuvabastuse ja mitteresidendist äriühingu jaotatud dividendidele mahaarvamise meetodi kohaldamise vahel kaob siis, kui dividende jaotava residendist äriühingu kasumit maksustatakse tema asukoha liikmesriigis tegeliku maksumääraga, mis on väiksem seal kohaldatavast nominaalsest maksumäärast.

Sellised õigusnormid ei ole põhjendatud vajadusega tagada siseriikliku maksuõiguse ühtsus. Nimelt kui mahaarvamise meetodi kohaldamine välismaalt saadud dividendidele ja maksuvabastuse meetodi kohaldamine samast liikmesriigist saadud dividendidele võib olla õigustatud, et vältida jaotatud kasumi majanduslikku topeltmaksustamist, ei ole asjassepuutuva maksusüsteemi ühtsuse säilitamiseks siiski vajalik, et arvesse võetaks esiteks jaotatud kasumile kohaldatud tegelikku maksumäära, et arvutada välja maksusoodustus mahaarvamise meetodi kohaldamise raames, ja teiseks ainult nominaalset maksumäära, mida kohaldati jaotatud kasumile maksuvabastuse meetodi raames. Jaotatud kasumi majandusliku topeltmaksustamise vältimiseks ja maksusüsteemi seesmise ühtsuse tagamiseks – kahjustades samas vähem asutamisvabadust ja kapitali vaba liikumist – sobivad niisugused välisriigist saadud dividendidele kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid, milles võetakse muu hulgas ka mahaarvamise meetodi raames arvesse nominaalset maksumäära, mida kohaldati kasumile, millest jaotati dividende.

(vt punktid 46–48, 60–62, 65 ja resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 artikli 13 A osa lõike 1 punktiga g, tõlgendatuna neutraalse maksustamise põhimõtte kohaselt, on vastuolus see, et äriettevõtjate poolt osutatud ambulatoorsete hooldusteenuste käibemaksust vabastamisele kehtib selline tingimus, mille kohaselt peab hoolekandeteenuste kulud eelneval kalendriaastal olema vähemalt 2/3 juhtudest täielikult või suures osas hüvitanud seaduse alusel loodud sotsiaalkindlustus- või sotsiaalabiasutus, kui see tingimus ei taga võrdset kohtlemist muude kui avalik-õiguslike organisatsioonide heategevana tunnustamisel selle sätte tähenduses.

Liikmesriigi kohtul tuleb kõigist tema menetluses oleva vaidluse konkreetsetest asjaoludest lähtudes võtta arvesse kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 2 punktis b sätestatud nõudeid. Niisiis, sõltumata sellest, kuidas tõlgendada kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti g raames väljendit „otseselt seotud”, kehtestab kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 2 punkti b esimene taane igal juhul maksuvabastusele tingimuse, et teenuste osutamine või kauba tarnimine peab olema maksust vabastatavate tehingute jaoks tingimata vajalik.

Lisaks ei anta kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 2 punkti b teise taande kohaselt teenuste osutamisel või kauba tarnimisel sama artikli lõike 1 punktis g ette nähtud maksuvabastust, kui teenuste osutamise või kaubatarnete põhieesmärk on teenida organisatsioonile lisatulu tehingute kaudu, mis otseselt konkureerivad käibemaksuga maksustatavate äriühingute tehingutega.

(vt punktid 60–63 ja resolutsioon)
Kuivõrd direktiivi 2004/48 intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 2 lõike 1 ja artikli 3 lõike 2 sätted, kui neid tõlgendada koostoimes Pariisi tööstusomandi kaitse konventsiooni artikli 2 lõike 1 ning intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu (mis on toodud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu 1 C lisas ja heaks kiidetud otsusega 94/800, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus) artikli 41 lõigetega 1 ja 2, ei ole kasuliku mudeli õiguskaitse tühistamise menetlusele kohaldatavad, siis ei saa neid sätteid käsitada nii, et nendega on vastuolus see, kui sellises kohtumenetluses ei ole kohus seotud poolte nõuete ja taotlustega ning ta võib omal algatusel määrata tema hinnangul vajalike tõendite esitamise, tühistamistaotluse kohta tehtud haldusotsuse ega selles tuvastatud faktiliste asjaoludega ja ei saa kohus uuesti kontrollida tõendeid, mis on esitatud koos varasema tühistamistaotlusega.

Eelnimetatud sätetega ei reguleerita kõiki intellektuaalomandi õigustega seotud aspekte, vaid üksnes neid, mis on lahutamatult seotud esiteks nende õiguste jõustamisega ja teiseks nende õiguste rikkumisega, nähes intellektuaalomandi õiguste rikkumiste ennetamiseks, tõkestamiseks või heastamiseks ette kohustuse omada tõhusaid õiguskaitsevahendeid. Sellest tuleneb, et nimetatud sätted piirduvad nende erinevate õiguste jõustamise tagamisega, mis on intellektuaalomandi õigused omandanud isikutel, st selliste õiguste omajatel, ning neid sätteid ei saa tõlgendada nii, et nendega soovitakse reguleerida selliste isikute käsutuses olevaid erinevaid meetmeid ja menetlusi, kes vaidlustavad teiste isikute omandatud intellektuaalomandi õigusi, olemata ise nende õiguste omajad.

Kasuliku mudeli õiguskaitse tühistamise menetlust saab aga kasutada just selline isik, kes – olemata teatava intellektuaalomandi õiguse omaja – vaidlustab kasulikust mudelist tulenevate õiguste omajale antud kaitse. Nii ei ole asjaomase menetluse eesmärk tagada intellektuaalomandi õiguse omajate kaitse asjaomaste sätete tähenduses.

(vt punktid 75, 77–79, 82 ja resolutsioon)
Euroopa Kohus võib omal algatusel kontrollida, kas ELTL artiklis 258 sätestatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamise tingimused on täidetud.

Nagu selles osas tuleneb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c, tuleb hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest, ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus toetub, peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus otsustab ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata.

Kui liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses esitatud hagiavalduses puudub viide ühele olulisele tegurile, milleks on käesolevas asjas see ajavahemik, mil Portugali Vabariik komisjoni väidete kohaselt liidu õigust rikkus, ei vasta hagiavalduse sisu ühtsuse, selguse ja täpsuse nõuetele. Sellisel juhul ei tohi komisjon piirduda vaid väitega, et tegemist on praeguse rikkumisega ja et Euroopa Kohtu otsus peab käsitlema üksnes olevikku, mitte minevikku, ilma seejuures täpsustamata, millist perioodi ta silmas peab.

(vt punktid 42–44, 46 ja 47)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti b tuleb tõlgendada nii, et kinnisvara üürile- ja rendileandmise mõiste hõlmab sellise paatelamu üürileandmist koos selle juurde kuuluva ala ja paadisillaga, mis on kinnitatud kaldanõlvale ja jõepõhja kinnitustega, mida ei ole lihtne lahti võtta, asub jõeveel piiritletud ja identifitseeritavas kohas ja mida üürilepingu sätete kohaselt kasutatakse püsivalt ainult restoran-diskoteegi pidamiseks selles kohas. See üürileandmine on üks sooritus, mis on maksust vabastatud, ilma et oleks vaja eristada paatelamu ja paadisilla üürileandmist.

(vt punkt 29 ja resolutsiooni punkt 1)
Sellist vastastikust usaldust kahjustataks, kui ühe liikmesriigi kohus võiks keelduda sellise otsuse tunnustamisest, millega teise liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus. Kui nõustuda, et ühe liikmesriigi kohus võib keelduda sellise otsuse tunnustamisest, siis oleks see määrusega nr 44/2001 kehtestatud korraga vastuolus, kuna niisugune keeldumine võiks kahjustada selliste normide tõhusat toimimist, mis on liikmesriikide kohtute pädevuse jaotuse kohta selle määruse II peatükis sätestatud.

Mõiste „otsus” sellise tõlgendamise kasuks, mida tuleb teha autonoomselt, räägivad esiteks määruse nr 44/2001 eesmärgid, mis on välja toodud selle põhjendustes 2 ja 6 ning milleks vastavalt on kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise vorminõuete lihtsustamine ning nende otsuste vaba liikumine, ning teiseks liikmesriikide kohtute vastastikuse usalduse põhimõte, mis põhjenduste 16 ja 17 kohaselt on määrusega nr 44/2001 kehtestatud korra aluseks.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab samuti otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus, sõltumata sellise otsuse liigitamisest teise liikmesriigi õiguses.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et kohtu jaoks – kellelt taotletakse sellise otsuse tunnustamist, millega teise liikmesriigi kohus on kohtualluvuse kokkuleppe alusel tunnistanud oma pädevuse puudumist – on siduv selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldus, mis sisaldub sellise lõpliku otsuse põhjendustes, millega hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks.

Kui nõustuda sellega, et otsuse tunnustamise taotluse saanud liikmesriigi kohus võib käsitada tühisena kohtualluvuse kokkulepet, mille kehtivust otsuse teinud liikmesriigi kohus on tunnustanud, oleks see otseselt vastuolus kohtuotsuse sisulise kontrolli keelu põhimõttega, mis on ette nähtud määruse nr 44/2001 artiklis 36, eelkõige juhul, kui viimati nimetatud kohus võiks otsustada, et selle kohtualluvuse kokkuleppe puudumisel oleks ta pädev. Viimati nimetatud juhul seaks otsuse tunnustamise taotluse saanud liimesriigi selline järeldus kahtluse all mitte ainult otsuse teinud liikmesriigi kohtu vahejärelduse kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse kohta, vaid ka otsuse teinud liikmesriigi kohtu otsuse, et tal puudub pädevus kui selline.

Lisaks, otsuse seadusjõu mõiste liidu õiguses, mis on asjakohane selleks, et teha kindlaks, millist mõju selline otsus avaldab, ei puuduta mitte ainult asjaomase kohtuotsuse resolutsiooni, vaid see õigusjõud laieneb ka selle põhjendustele, mis on resolutsiooni toetamiseks vajalikud ja viimasest seetõttu lahutamatud.

(vt punktid 38, 40, 43 ja resolutsiooni punkt 2)