ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Direktiivi artiklis 4 „Kaubamärgi registreerimisest keeldumise või selle tühiseks tunnistamise täiendavad põhjused, mis on seotud varasemate õigustega vastuollu sattumisega“ oli sätestatud: „1. Kaubamärki ei registreerita ja kui see on registreeritud, võib selle tühiseks tunnistada, kui: a) see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks kaubamärki taotletakse või mille jaoks see on registreeritud, on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks on kaitstud varasem kaubamärk; b) identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid varasema kaubamärgiga. 2. Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk“ järgmist: a) järgmised kaubamärgid, mille registreerimistaotluse kuupäev on varasem kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast, arvestades võimaluse korral nende kaubamärkidega seotud prioriteete: i) [ELi] kaubamärgid; ii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriikides või Belgia, Luksemburgi ja Madalmaade puhul Beneluxi intellektuaalomandibüroos; iii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste kokkulepete alusel; b) [ELi] kaubamärgid, millel on […] õigus vanemusnõudele […]; c) punktides a ja b osutatud kaubamärkide registreerimise taotlused, võttes arvesse nende registreerimist; […] 4. Iga liikmesriik võib sätestada, et kaubamärki ei registreerita või kui see on registreeritud, siis võib selle tühiseks tunnistada, kui ja kuivõrd: a) kaubamärk on identne või sarnane varasema siseriikliku kaubamärgiga lõike 2 tähenduses ja kui see selle registreerimise taotlus on esitatud või see on registreeritud kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, juhul kui varasem kaubamärk on omandanud asjaomases liikmesriigis maine ning hilisema kaubamärgi põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi eristatavust või mainet; b) õigused registreerimata kaubamärgile või muule kaubandustegevuses kasutatavale tähisele omandati enne hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva või hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse prioriteetsust käsitleva nõude esitamise kuupäeva ja kõnealune registreerimata kaubamärk või muu tähis annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine; c) kaubamärgi kasutamise võib keelata muu varasema õiguse tõttu kui lõikes 2 ja käesoleva lõike punktis b osutatud õigus, milleks on eelkõige: i) õigus nimele; ii) õigus isikuportreele; iii) autoriõigus; iv) tööstusomandiõigus; […]“.
66

Seega on õigustatud asuda seisukohale, et seda eesmärki arvestades on ülalpidamist saama õigustatud isiku harilik viibimiskoht koht, kus on faktiliselt tema elu harilik kese, võttes arvesse tema perekondlikku ja sotsiaalset keskkonda. See on nii seda enam, kui õigustatud isik on väike laps, kuna vastavalt põhiõiguste harta artikli 24 lõikele 2 tuleb võtta nõuetekohaselt arvesse lapse parimaid huve, mis nõuab eelkõige selle tagamist, nagu Poola valitsus sisuliselt rõhutas, et tal on piisavad vahendid seoses perekondliku ja sotsiaalse keskkonnaga, milles ta tegelikult elab.
70

Teiseks puudub vaidlus selles, et direktiivi 90/435 artikli 7 lõikes 2 ei ole kasutatud mõistet „dividendimaks“, samas kui selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 on märgitud, et käesolevas direktiivis kasutatud väljend „kinnipeetav maks“ ei hõlma ettevõtte tulumaksu avansilist makset või ettemaksu (précompte), mis on makstud tütarettevõtja liikmesriigile seoses kasumi jaotamisega tema emaettevõtjale. Ent põhikohtuasjas kõne all olev dividendimaks ei too kaasa maksustamist tütarettevõtja asukohajärgse liikmesriigi kasuks, vaid tegemist on emaettevõtja asukoha liikmesriigile tehtava maksega viimati nimetatud äriühingu poolt. Seega ei tulene direktiivi 90/435 artikli 7 sõnastusest, et põhikohtuasjas käsitletav dividendimaks ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse.
11

Direktiivi 2014/42 artikkel 8 „Kaitsemeetmed“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et kõigil isikutel, keda käesolevas direktiivis sätestatud meetmed mõjutavad, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, et nad saaksid oma õigusi kaitsta. 2. Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et arestimisotsus tehakse mõjutatud isikule teatavaks võimalikult kiiresti pärast selle täitmisele pööramist. Sellise teatavaks tegemise korral esitatakse vähemalt lühidalt asjaomase otsuse tegemise põhjus või põhjused. Pädev asutus võib arestimisotsuse mõjutatud isikule teatavaks tegemise edasi lükata, kui see on vajalik, et vältida kuriteo uurimise takistamist. 3. Arestimisotsus kehtib vaid niikaua, kui on vajalik selleks, et vara võimaliku hilisema konfiskeerimise eesmärgil säilitada. 4. Liikmesriik tagab isikule, kelle vara otsus mõjutab, reaalse võimaluse vaidlustada arestimisotsus kohtus vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud menetlusele. Selliste menetluste puhul võib ette näha, et kui algse arestimisotsuse tegi muu pädev asutus kui õigusasutus, esitatakse selline otsus enne kohtus vaidlustamist õigusasutusele kontrollimiseks või läbivaatamiseks. 5. Arestitud vara, mida hiljem ei konfiskeerita, tagastatakse viivitamata. Tingimused ja kord, mille alusel selline vara tagastatakse, kehtestatakse liikmesriigi õigusega. 6. Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et konfiskeerimisotsus oleks põhjendatud ning et selline otsus tehtaks mõjutatud isikule teatavaks. Liikmesriik tagab isikule, kes on konfiskeerimisotsuse adressaat, reaalse võimaluse otsus kohtus vaidlustada. […] 9. Kolmandal isikul on õigus taotleda omandiõiguse või muu vara suhtes esineva õiguse tunnustamist, sealhulgas artiklis 6 osutatud juhtudel. […]“.
60

Kõigest eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2008/104 artikli 5 lõike 1 esimest lõiku koostoimes direktiivi artikli 3 lõike 1 punktiga f tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on hüvitis, mida renditöötajad võivad kasutajaettevõtjaga töösuhte lõppemise korral nõuda kasutamata jäänud tasustatud põhipuhkuse päevade ja vastava puhkusetasu eest, väiksem kui hüvitis, mida need töötajad saaksid samas olukorras ja samadel alustel nõuda, kui see kasutajaettevõtja oleks need töötajad samale töökohale samaks ajavahemikuks otse tööle võtnud.
110

Selline eeldus on siiski ümberlükatav (vt selle kohta 8. mai 2013. aasta kohtuotsus Eni vs. komisjon, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punkt 47). Nimelt nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, ei põhine see eeldus tütarettevõtja kapitalis niisuguse osaluse omamisel, vaid sellega kaasneva kontrolli tasemel (27. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus The Goldman Sachs Group vs. komisjon, C‑595/18 P, EU:C:2021:73, punkt 35). Kuigi see, et äriühing esindab peaaegu kogu teise äriühingu kapitali, on väga tugev märk sellise kontrolli omamise kohta, ei võimalda see kindlalt välistada, et ühel või mitmel teisel isikul võib olla üksi või ühiselt otsustusõigus, eelkõige seetõttu, et aktsiakapitalis osaluse omamine on hääleõigustest lahutatav.
132

Ent ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult Üldkohus on pädev esiteks fakte tuvastama, välja arvatud juhul, kui tema tuvastatud sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest, ja teiseks neid fakte hindama. Seega, kui tõendid, mille alusel Üldkohus on need faktid tuvastanud, on kogutud õiguspäraselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskoormist ja tõendite kogumist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust. See hinnang ei ole seega õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks iseenesest kontrollida, välja arvatud juhul, kui fakte või tõendeid on moonutatud (2. juuni 2016. aasta kohtuotsus Photo USA Electronic Graphic vs. nõukogu, C‑31/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:390, punktid 50 ja 51 ning seal viidatud kohtupraktika).
55

Käibemaksudirektiivi artikli 201 sõnastusest, mille kohaselt impordil tasub käibemaksu „isik või tasuvad käibemaksu isikud, kelle impordi liikmesriik on määranud isikuteks, kes on kohustatud käibemaksu tasuma või keda ta sellisena tunnustab“, tuleneb, et see artikkel jätab liikmesriikidele kaalutlusõiguse määrata kindlaks isikud, kes on kohustatud maksu tasuma; mida kinnitab ka direktiivi põhjendus 43, kus on märgitud, et neil peaks olema täielik õigus määrata isik, kes on kohustatud impordil võetavat käibemaksu tasuma.
24

Selle tagasilükkamise põhjenduseks märkis Üldkohus, et ELTL artikli 270 ja personalieeskirjade artikli 91 alusel esitatud hagi on vastuvõetav üksnes juhul, kui see puudutab liidu ja personalieeskirjadega hõlmatud isiku vahelist vaidlust. Selleks et asuda seisukohale, et hageja on personalieeskirjadega hõlmatud isik, leidis Üldkohus, et ta ei saa olla hõlmatud mis tahes alusel, vaid alusel, mis kajastab asjakohast seost tema ja tema vaidlustatava akti vahel või kajastab sellist seost tema ja selle ametniku vahel, kelle huvide kahjustamine väidetavalt tekitas kahju ka isiklikult talle. Üldkohtu hinnangul on see nii aga ametniku vendade ja õdede puhul, kui neid on nimetatud personalieeskirjade artiklites 40, 42b ja 55a. Üldkohus rõhutab sellega seoses, et liidu seadusandja soovis personalieeskirjade konkreetsete sätetega ära mainida nende isikute lähedase suhte ametnikuga. Üldkohus täpsustas, et asjaolu, et surnud ametniku tapmise ajal ei olnud ei tema vend ega õde konkreetselt ühes või teises olukorras, mida reguleerivad personalieeskirjade artiklid 40, 42b ja 55a, ei mõjuta kuidagi seda, et personalieeskirjadega on tunnustatud vendade ja õdede vaheliste sidemete olemasolu. Vaidlusaluse kohtuotsuse punkti 54 kohaselt ei ole kõnealused personalieeskirjade sätted seega asjakohased mitte seetõttu, et need vastavad poolte konkreetsele olukorrale asjaolude asetleidmise ajal, vaid seetõttu, et need väljendavad ametnike ning nende vendade ja õdede vaheliste perekondlike sidemete tunnustamist personalieeskirjades. Üldkohtu sõnul kinnitab seda Euroopa Kohtu hinnang 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon (C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588) punktides 41 ja 42.
82

Järelikult tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 715/2007 artikli 5 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et katkestusseade, mis tagab selles määruses ette nähtud heitkoguste piirnormide järgimise üksnes teatud temperatuurivahemikus, ei või kuuluda selles sättes ette nähtud erandi alla sellise seadme kasutamise keelust ainuüksi seetõttu, et seadme eesmärk on kaitsta heitgaasi tagastusklappi, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et seade vastab kitsalt vajadusele vältida selle detaili toimimise häirete tõttu vahetuid riske mootorile kahju või õnnetusjuhtumi näol, mis on nii tõsised, et need tekitavad konkreetse ohu selle seadmega varustatud sõidukiga sõitmisel. Mingil juhul ei saa määruse nr 715/2007 artikli 5 lõike 2 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalasse kuuluda katkestusseade, mis peaks tavapärastel liiklustingimustel toimima suurema osa aasta vältel, et mootor oleks kaitstud kahju või õnnetusjuhtumi eest ja et sõiduki ohutu kasutamine oleks tagatud.
62

Järelikult ja võttes arvesse – nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50 –, et seda erandit tuleb tõlgendada kitsalt, võib selline katkestusseade, nagu on kõne all põhikohtuasjas, olla selle erandi alusel põhjendatud üksnes juhul, kui on tõendatud, et seade vastab kitsalt vajadusele vältida heitgaasi tagastussüsteemi mõne detaili toimimise häirete tõttu vahetuid riske mootorile kahju või õnnetusjuhtumi näol, mis on nii tõsised, et need tekitavad konkreetse ohu selle seadmega varustatud sõidukiga sõitmisel. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 126 rõhutas, kuulub selline kontrollimine põhikohtuasjas siiski faktiliste asjaolude hindamise alla, mis on üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
81

Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 715/2007 artikli 5 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et katkestusseade, mis muu hulgas tagab selles määruses ette nähtud heitkoguste piirnormide järgimise üksnes teatud temperatuurivahemikus, võib olla selle sätte alusel põhjendatud üksnes tingimusel, et on tõendatud, et seade vastab kitsalt vajadusele vältida heitgaasi tagastussüsteemi mõne detaili toimimise häirete tõttu vahetuid riske mootorile kahju või õnnetusjuhtumi näol, mis on nii tõsised, et need tekitavad konkreetse ohu selle seadmega varustatud sõidukiga sõitmisel. Mingil juhul ei saa määruse nr 715/2007 artikli 5 lõike 2 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalasse kuuluda katkestusseade, mis peaks tavapärastel liiklustingimustel toimima suurema osa aasta vältel, et mootor oleks kaitstud kahju või õnnetusjuhtumi eest ja et sõiduki ohutu kasutamine oleks tagatud.
92

Sellega seoses olgu esiteks märgitud, et Euroopa Kohtul on olnud võimalus täpsustada riigihangete kohta, mille suhtes direktiiv 2014/24 ei olnud veel kohaldatav, et on nõutav, et eraõiguslikud üksused, kellele on asjaomase liikmesriigi õigusnormide alusel antud ainuõigus sellistes hangetes osaleda, ei taotleks muid eesmärke kui need, mida on mainitud eelmises punktis, ega saaks oma teenuste osutamisest mingit, isegi mitte kaudset tulu, välja arvatud hüvitised teenuste osutamise muutuv‑, püsi‑ ja alaliste kulude eest, ega tooks oma liikmetele mingit tulu. Samuti ei saa nad oma liikmetele kasumit teenida. Lisaks ei saa nimetatud õigusnormide kohaldamisala laiendada sellisel määral, et see kataks nende üksuste või nende liikmete kuritarvitusi. Seega peavad need üksused kasutama töötajaid üksnes ulatuses, mis on vajalik nende korrapäraseks toimimiseks ja järgides nende suhtes kehtivates riigisisestes õigusnormides kehtestatud nõudeid, ja vabatahtlikele võib hüvitada üksnes osutatud tegevusel tegelikult tekkinud kulud, nende üksuste endi poolt varem kindlaks määratud piirides (vt analoogia alusel 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino jt, C‑113/13, EU:C:2014:2440, punktid 61 ja 62, ning 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus CASTA jt, C‑50/14, EU:C:2016:56, punktid 64 ja 65).
77

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud asjaoludest, et pooled leppisid kokku üldtingimustes, mis on lisatud lepingusse. Nende üldtingimuste punktis 20 on ette nähtud, et lepingupoolte vastutus on reguleeritud seaduste, eelkõige tsiviilseadustiku, äriseadustiku ja raudtee- ja mootorsõidukite tsiviilvastutuse seaduse ning rahvusvahelise õiguse sätetega. Neil asjaoludel on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas selline viide toob kaasa vähemalt ühe lepingupoole vastutuse laiendamise, ilma et see piiraks teise lepingupoole õigusi, mis tulenevad lisa E (CUI) sätetest.
56

Lisaks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kaitstud päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitse kava peamine eesmärk on tagada tarbijatele, et registreeritud nimetusega hõlmatud põllumajandustoodetel on tulenevalt sellest, et need on pärit konkreetsest geograafilisest piirkonnast, teatavad eritunnused, ning seega on tagatud, et neil toodetel on kvaliteet, mis tuleneb nende geograafilisest päritolust, eesmärgiga võimaldada neil põllumajandusettevõtetel, kes on teinud tegelikke pingutusi kvaliteedi parandamiseks, saada suuremat sissetulekut ning takistada kolmandatel isikutel nende toodete kvaliteedist tulenevast mainest kuritarvituslikult kasu saada (17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Syndicat interprofessionnel de défense du fromage Morbier, C‑490/19, EU:C:2020:1043, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, ning analoogia alusel 9. septembri 2021. aasta kohtuotsus Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne, C‑783/19, EU:C:2021:713, punkt 49).
118

Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi ka sellega, et kohaldas vaidlusalustele dokumentidele piiravat õiguslikku raamistikku, mille Euroopa Kohus on kindlaks määranud rasketel ja eriomastel asjaoludel kohtuasjades, mis päädisid 14. mai 2019. aasta kohtumäärusega Ungari vs. parlament (C‑650/18, ei avaldata, EU:C:2019:438) ja 31. jaanuari 2020. aasta kohtuotsusega Sloveenia vs. Horvaatia (C‑457/18, EU:C:2020:65). Ta leiab eelkõige, et kõik need dokumendid kuuluvad vaidlusaluse direktiivi ettevalmistavate materjalide hulka, mistõttu need kuuluvad 1. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Rootsi ja Turco vs. nõukogu (C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374) käsitlemist leidnud suurema läbipaistvuse põhimõtte kohaldamisalasse. Lisaks jättis Üldkohus vastamata argumentidele, mille kohaselt on liidu institutsioonid ise väga laialt kasutanud nõukogu õigustalituse arvamuse teatud lõike ettepanekus võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega muudetakse direktiivi 2009/73, mis käsitleb maagaasi siseturu ühiseeskirju.
16

Nimetatud kohus kinnitas, et B. suhtes kohaldatakse käibemaksuseaduse artikli 25 lõike 2 punkti 1, kuna see äriühing, kes maksukohustuslasena tegeleb kaupade ühendusesisese soetamisega ja kes märkis käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrina muu numbri kui see, mille väljastas liikmesriik, kelle territooriumil kaupu veeti, avas kaks kaupade soetamise kohta, millest üks on kaubaveo sihtliikmesriik ja teine on liikmesriik, kes andis käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri, mida kasutades soetaja need kaubad soetas (edaspidi „käibemaksukohustuslase registreerinud liikmesriik“). Kuna B. ei ole tõendanud, et asjaomaste kaupade soetamise maksustas ta ise veo sihtliikmesriigis, siis loetakse, et need kaubad soetati ühendusesiseselt Poolas, isegi kui on tuvastatud, et need kaubad B‑lt soetanud isikud on tõendanud, et kaubad soetati veo sihtliikmesriigis ja et käibemaks ei jäänud kogumata.
61

Lõpuks otsustas Euroopa Kohus sama kohtuotsuse punktides 41–45, et sellistel asjaoludel koheldakse niisugust isikut liikmesriigis, mille kodanik ta on, ebasoodsamalt kui siis, kui ta ei oleks kasutanud EL toimimise lepinguga antud liikumisvõimalusi. Riigisisesed õigusnormid, mis seavad teatud kodanikud ebasoodsamasse olukorda pelgalt asjaolu tõttu, et nad on kasutanud oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis, toovad liikumisvabaduse kasutamisel seetõttu kaasa ebavõrdse kohtlemise, mis on vastuolus liidu kodaniku staatuse aluseks olevate põhimõtetega. Euroopa Kohus järeldas sellest, et niisuguses olukorras on ühelt poolt see, et väljaspool pädeva liikmesriigi territooriumi täitunud lapsekasvatusperioodid tuleb selle liikmesriigi õigusaktide kohaselt arvesse võtmata jätta, vastuolus ELTL artikliga 21, ning teiselt poolt kohustab see liidu õigusnorm kõnealuse liikmesriigi vanaduspensioni määramiseks pädevat asutust võtma pensioni suuruse arvutamisel arvesse sel isikul teises liikmesriigis täitunud lapsekasvatusperioode.
66

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 79/7 artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid – mis ei võimalda sotsiaalkindlustusskeemis kindlustatud töötajatel saada kumulatiivselt kahte täieliku töövõimetuse hüvitist, kui need kuuluvad samasse sotsiaalkindlustusskeemi, kuid kumulatiivselt hüvitiste maksmine on lubatud siis, kui need hüvitised kuuluvad erinevatesse sotsiaalkindlustusskeemidesse –, kuna need normid seavad ebasoodsamasse olukorda konkreetselt naissoost töötajad võrreldes meessoost töötajatega – eelkõige selle poolest, et meessoost töötajate osakaal (kes on kindlaks määratud, võttes arvesse kõiki meesoost töötajaid, kelle suhtes kohaldatakse riigisiseseid õigusnorme), kellel on nende õigusnormide alusel võimalik hüvitisi saada kumulatiivselt, on palju suurem kui naissoost töötajate vastav osakaal –, ning et neid riigisiseseid õigusnorme ei põhjenda objektiivsed asjaolud, millel puudub igasugune seos soolise diskrimineerimisega.
55

Selles kontekstis tuleb märkida, et määruse nr 1215/2012 artikli 11 lõike 1 punkti b tõlgendamine nii, et selles on otseselt nimetatud – viitamata liikmesriikide riigisisestele eeskirjadele – kindlaks määratud kohus, nimelt kohus, kelle tööpiirkonnas asub hageja alaline elukoht, ei taga ainult selle, et ainsal pädeval kohtul on asjaomase vaidlusega eriti tihe seos, vaid ka selle, et hageja suudab selle kohtu hõlpsasti kindlaks teha ja see on kostjale mõistlikult ettenähtav.
184

Veel tuleb märkida, et on tõsi, nagu leiab komisjon, et Euroopa Kohus on korduvalt täpsustanud, et ei menetlus- ega materiaalõiguslikud tingimused, mis on riigisiseste õigusnormidega kindlaks määratud selle kahju hüvitamise valdkonnas, mille liikmesriik on põhjustanud liidu õiguse rikkumisega, ei saa eelkõige olla vähem soodsad kui tingimused, mis puudutavad sarnaseid nõudeid riigisisese õiguse puhul (vt selle kohta 19. novembri 1991. aasta kohtuotsus Francovich jt, C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 43; 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame, C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, punktid 98 ja 99 ning seal viidatud kohtupraktika, ja 17. aprilli 2007. aasta kohtuotsus AGM-COS.MET, C‑470/03, EU:C:2007:213, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika). Tõsi on ka see, et nagu ilmneb kõnealuse kohtupraktika sõnastusest, puudutab see täpsustus tingimusi, mis on sätestatud liikmesriikide õigusaktides kahju hüvitamise kohta, niipea kui õigus hüvitisele on liidu õiguse alusel tekkinud.
80

Mis puudutab esimesena direktiivi 2014/104 artikli 17 lõike 1 ajalist kohaldatavust käesoleval juhul, siis väärib meeldetuletamist, et selle sätte sõnastusest nähtub, et liikmesriigid tagavad, et ei kahju suuruse kindlakstegemiseks tõendamiskoormis ega nõutav tõendatuse tase ei muuda õiguse kahju hüvitamisele kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära keeruliseks. Liikmesriigid tagavad ka, et liikmesriikide kohtutel on riigisiseste menetluste kohaselt õigus hinnata konkurentsiõiguse normide rikkumisest tuleneva kahju suurust, kui on tuvastatud, et hageja on kandnud kahju, ent kahju suuruse täpne kindlakstegemine on kättesaadavate tõendite põhjal praktiliselt võimatu või ülemäära keeruline.
36

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 38 lõike 3 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et vastutav töötleja või volitatud töötleja võib oma töötajate hulka kuuluva andmekaitseametniku töölepingu üles öelda üksnes mõjuval põhjusel, isegi kui ülesütlemine ei ole seotud andmekaitseametniku ülesannete täitmisega, tingimusel et sellised õigusnormid ei kahjusta isikuandmete kaitse üldmääruse eesmärkide saavutamist.
107

Need meetmed on aga puudulikud, kuna need ei hõlma kaitsemeetmeid, mis on kehtestatud süstemaatiliselt vastavalt kõnealuse liigi ja metsise (Tetrao urogallus) kaitseks määratud igal kaheteistkümnel erikaitsealal esineva elupaigatüübi ökoloogilistele nõuetele. Nagu komisjon märgib, piirduvad need meetmed nimelt üksikjuhtumitega ja need kehtestati enamasti ainult eraõiguslike isikute või valitsusväliste organisatsioonide kaebuste alusel, mistõttu on need vaid osalised ja näitavad, et puudub struktuurne süsteem, mis tagaks metsise (Tetrao urogallus) kaitse, lõpetades selle elupaiga halvenemise.
9

Määruse nr 44/2001 II peatüki 7. jagu käsitleb kokkulepet kohtualluvuse kohta ja sisaldab muu hulgas määruse artiklit 23, mille lõikes 1 on sätestatud: „Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas: a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, kinnitatakse kirjalikult või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.“