ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 462/16

7. oktoobril 2014 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Hispaania Kuningriik

(Kohtuasi C-461/14)

(2014/C 462/25)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: G. Wilms ja D. Loma-Osorio Lerena)

Kostja: Hispaania Kuningriik

Hageja nõuded

— tuvastada, et Hispaania Kuningriik on rikkunud direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (1) (muudetud direktiiviga 97/11/EÜ (2) ja direktiiviga 2003/35 (3)) artiklis 3 ning direktiivi 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (4) artikli 4 lõikes 4 ette nähtud kohustusi 29. juulini 2008, mil ala määratleti lindude erikaitsealana, ning direktiivi 92/43/EÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (5) artikli 6 lõiget 2 alates selle ala lindude erikaitsealana määratlemisest;

— mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Asja keskmes on Sevilla ja Almería vahelise uue kiirraudtee liini projekti lõigud „Marchena-Osuna I” „Marchena-Osuna II” ja „Variante de Osuna” ja see, et Hispaania ametiasutused võivad olla vääralt kohaldanud keskkonnamõju hindamise direktiivi, linnustiku kaitse direktiivi ja elupaikade direktiivi. Sellele järeldusele viib eeskätt ehitustööde võimalik mõju ja Andaluusiat läbiva raudtee hilisem toimimine seoses asjaoluga, et see läbib lindude erikaitseala Campiñas de Sevilla; neid asjaolusid ei ole komisjoni seisukohast nõuetekohaselt arvesse võetud.

(1) Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiiv 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta(EÜT L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248).

(2) Nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiv 97/11/EÜ, millega muudetakse direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eratööde keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 73, lk 5; ELT eriväljaanne 15/03, lk 151).

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiv 2003/35/EÜ, milles sätestatakse üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse ning muudetakse nõukogu direktiive 85/337/EMÜ ja 96/61/EÜ seoses üldsuse kaasamisega ning õiguskaitse kättesaadavusega (ELT L 153, lk 17; ELT eriväljaanne 15/07, lk 466).

(4) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiiv 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT L 20, lk 7).

(5) Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102).
2.

Kas ELTL artiklit 49 ja sellele järgnevaid artikleid ning ELTL artiklit 56 ja sellele järgnevaid artikleid, nagu neid on selgitatud Euroopa Liidu Kohtu eespool viidatud otsusega, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, et vajadust süsteem tegevuslubade kehtivuse lõpptähtaegade ühtlustamise teel ümber korraldada peetakse piisavaks põhjenduseks, miks hanketeates osutatud tegevuslubade kehtivusaeg on lühem võrreldes varem väljastatud tegevuslubade kehtivusajaga?
ET Euroopa Liidu Teataja C 462/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria) 29. septembril 2014 – Vorarlberger Gebietskrankenkasse, Alfred Knauer

(Kohtuasi C-453/14)

(2014/C 462/24)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitajad: Vorarlberger Gebietskrankenkasse, Alfred Knauer

Vastustaja: Landeshauptmann von Vorarlberg

Menetlusosaline: Rudolf Mathis

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (1) artiklit 5 tuleb ELTL artiklit 45 arvesse võttes tõlgendada nii, et vanaduspension, mida makstakse kutsealasest pensioniskeemist (mille on loonud ja mille toimimise tagab riik, mis peab asjakohasel viisil võimaldama harjumuspärase elustandardi säilimise, mis toimib lähtuvalt kapitalisatsioonipõhimõttest, on põhimõtteliselt kohustuslik, kuid võib ette näha ka seadusega kehtestatud minimaalsetest sissemaksetest suuremaid „enammakseid” ja vastavalt sellele suuremaid hüvitisi, ning mille tegevust korraldab tööandja asutatud või tema valitud kindlustusasutus, nagu käesoleval juhul Liechtensteini pensioniskeemi „teine sammas”), ja vanaduspension, mida makstakse riiklikust pensioniskeemist (mille on samuti loonud ja mille toimimise tagab riik, mis peab asjakohasel viisil võimaldama harjumuspärase elustandardi säilimise, kuid toimib jooksva rahastamise ja ümberjagamise põhimõtte alusel, on kohustuslik ning selle tegevust korraldavad seaduse alusel asutatud pensionikindlustusasutused, nagu käesoleval juhul Austria pensioniskeem), on samaväärsed eespool viidatud sätte tähenduses?

(1) ELT L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/005, lk 72.
(ii)

esineb õiguslik seos trahvide eest kaitse saamise peamise taotluse, mille ettevõtja esitas või kavatseb esitada komisjonile, ja selle ettevõtja poolt sama kartelli kohta ANC-le esitatud trahvide eest kaitse saamise lihtsustatud taotluse vahel, nii, et ANC – olenemata komisjoni teatise koostöö kohta konkurentsiasutuste võrgustikus punktis 38 sätestatust – on kohustatud võrgustiku 2006. aasta näidisprogrammi punkti 22 alusel (võrgustiku 2012. aasta näidisprogrammi numeratsiooni kohaselt nüüd punkt 24) ja selle kohta käiva selgitava märkuse 45 (võrgustiku 2012. aasta näidisprogrammi numeratsiooni kohaselt nüüd selgitava märkuse punkt 49) alusel: a) hindama trahvide eest kaitse saamise lihtsustatud taotlust peamise taotluse valguses ja seda, kas lihtsustatud taotlus kajastab õigesti peamise taotluse sisu; b) teise võimalusena – kui ta leiab, et ettevõtja esitatud lihtsustatud taotlusel on kitsam aineline sisu kui sama ettevõtja esitatud peamisel taotlusel, mille osas komisjon on andnud sellele ettevõtjale tingimusliku kaitse – võtma ühendust komisjoniga või selle ettevõtjaga, et teha kindlaks, kas pärast lihtsustatud taotluse esitamist on ta oma sisemise uurimise käigus tuvastanud konkreetseid ja täpseid näiteid käitumise kohta valdkonnas, mida väidetavalt katab trahvide eest kaitse saamise peamine taotlus, kuid mitte lihtsustatud taotlus;
ET Euroopa Liidu Teataja C 26/14

Éditions Odile Jacob SAS 14. novembril 2014 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 5. septembri 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-471/11: Odile Jacob versus komisjon

(Kohtuasi C-514/14 P)

(2015/C 026/19)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Éditions Odile Jacob SAS (esindajad: advokaadid J.-F. Bellis, O. Fréget ja L. Eskenazi)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Lagardère SCA, Wendel

Apellandi nõuded

— tunnistada käesolev apellatsioonikaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;

— tühistada Üldkohtu 5. septembri 2014. aasta otsus kohtuasjas T-471/11: Editions Odile Jacob SAS vs. Euroopa Komisjon ning lahendada selle esemeks olev vaidlus;

— rahuldada nõuded, mis apellant esitas esimeses astmes ja seega tühistada juhtumis COMP/M.2978 – Lagardère/Natexis/VUP 13. mail 2011 tehtud otsus nr SG-Greffe(2011) D/C(2011)3503, mis järgnes Üldkohtu 13. septembri 2010. aasta otsusele kohtuasjas T-452/04: Editions Odile Jacob vs. komisjon ja milles komisjon kiitis järjekordselt heaks Wendeli kui komisjoni 7. jaanuari 2004. aasta otsusega, milles anti luba koondumisele Lagardère/Natexis/VUP, kinnitatud kohustuste raames võõrandatud vara omandaja;

— mõista Euroopa Komisjonilt ja menetlusse astujatelt välja mõlema astme kohtukulud, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise ja parandusmenetluse kulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant kolm väidet.

Esiteks leiab apellant, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, jättes tuvastamata, et komisjon rikkus ELTL artiklit 266 ja põhiõiguste harta artiklit 47. Rikkumine, mis muutis õigusvastaseks esimese heakskiitva otsuse, muutis õigusvastaseks ka vaidlustatud otsuse, kuna viimasega ei parandatud tagajärgi, mis tulenesid sellest, et usaldusisikul puudus kogu tema missiooni kestel sõltumatus. Seetõttu rikkus komisjon apellandi arvates vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega õiglase kohtupidamise reegleid ja muutis oma aktide üle teostatava kohtuliku kontrolli tõhususe olematuks.

Teiseks on apellant seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi järeldades, et tingimuslik heakskiitev otsus võib olla õiguslik alus uuele heakskiitvale otsusele.

Lõpuks väidab apellant, et Üldkohus rikkus vara omandaja võõrandajast sõltumatuse hindamise õiguslikke kriteeriume, rikkus õigusnormi ning moonutas selle hindamisega seotud faktilisi asjaolusid.
2.

Kas Euroopa Komisjoni 5. septembri 2013. aasta otsus 2013/448/EL on ELL artiklis 5 sätestatud kauslikku mõju ja proportsionaalsust puudutavaid ühenduse põhimõtteid silmas pidades kehtetu, kuna see otsus rikkus põhjendamatult kaebuse esitanud äriühingute õiguspärast ootust, et neile jääb alles vara, mis seisneb neile esialgu eraldatud ning neile direktiivi alusel ette nähtud kvootide koguses, ja jättes nad niiviisi ilma eelnimetatud varast tulenevast majanduslikust kasust?
ET Euroopa Liidu Teataja C 26/21

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sección Tercera de la Audiencia Provincial de Castellón (Hispaania) 27. novembril 2014 – Juan Carlos Sánchez Morcillo ja María del Carmen Abril García versus Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A.

(Kohtuasi C-539/14)

(2015/C 026/25)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Audiencia Provincial de Castellón

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: Juan Carlos Sánchez Morcillo ja María del Carmen Abril García

Vastustaja: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A.

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 7 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (2) artikli 47, artikli 34 lõikega 3 ja artikliga 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu Hispaania tsiviilkohtumenetluse seaduse (ley de Enjuiciamiento Civil) artikli 695 lõige 4, mis reguleerib apellatsioonkaebuse esitamist lahendi peale, millega otsustatakse hüpoteegi või pandiga koormatud asjade täitemenetlusele esitatud vastuväite üle, ja mis võimaldab esitada apellatsioonkaebuse ainult kohtumääruse peale, millega määratakse menetluse lõpetamine, ebaõiglase tingimuse kohaldamata jätmine või mõne tingimuse ebaõiglusel põhineva vastuväite rahuldamata jätmine, mille vahetuks tagajärjeks on see, et müüjast või teenuse osutajast sissenõudjal on edasikaebamiseks tarbijast võlgnikust rohkem vahendeid?

(1) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).

(2) EÜT 2000, C 364, lk 1.
ET Euroopa Liidu Teataja C 26/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Oradea (Rumeenia) 4. novembril 2014 – SC Max Boegl România SRL jt versus RA Aeroportul Oradea jt

(Kohtuasi C-488/14)

(2015/C 026/12)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Oradea

Põhikohtuasja pooled

Kaebajad: SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA, Astaldi SpA, SC Construcții Napoca SA

Vastustajad: RA Aeroportul Oradea, SC Porr Construct SRL, Teerag-Asdag Aktiengesellschaft, SC Col-Air Trading SRL, AZVI SA, Trameco SA, Iamsat Muntenia SA

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ (1) riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta artikli 1 lõikeid 1, 2 ja 3 ning nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/13/EMÜ (2) veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate üksuste hankemenetlusi käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiviga 2007/66/EÜ (3), millega muudetakse nõukogu direktiive 89/665/EMÜ ja 92/13/EMÜ riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise korra tõhustamise osas) artikli 1 lõikeid 1, 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad hankija otsuste vaidlustamise võimaluse sõltuvusse kohustusest seada eelnevalt „hea tava kohaselt käitumise tagatis”, nagu on ette nähtud valitsuse erakorralises määruse nr 34/2006 artiklites 271a ja 271b?

(1) EÜT L 395, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246.

(2) EÜT L 076, lk 14; ELT eriväljaanne 06/01, lk 315.

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiv 2007/66/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 89/665/EMÜ ja 92/13/EMÜ riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise korra tõhustamise osas (ELT L 335, lk 31).
ET Euroopa Liidu Teataja C 26/19

Euroopa Komisjoni 21. novembril 2014 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 11. septembri 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-425/11: Kreeka versus komisjon

(Kohtuasi C-530/14 P)

(2015/C 026/23)

Kohtumenetluse keel: kreeka

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: A. Bouchagiar ja P.J. Loewenthal)

Teine menetlusosaline: Kreeka Vabariik

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (teine koda) 11. septembri 2014. aasta otsus kohtuasjas T-425/11: Kreeka versus komisjon (ECLI:EU:T:2014:768), mis tehti komisjonile teatavaks 12. septembril 2014;

— saata kohtuasi Üldkohtule uueks arutamiseks;

— otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse aluseks on ainult üks väide: Üldkohus tõlgendas ja kohaldas ebaõigesti ELTL artikli 107 lõiget 1, kui ta leidis, et vaidlustatud meede ei andnud avalik-õiguslikele kasiinodele eelist. Komisjoni ainus väide jaguneb kolmeks osaks.

Esiteks rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–58 ELTL artikli 107 lõiget 1, kui ta leidis, et avalik-õiguslikud kasiinod ei saanud eelist, makstes iga kliendi pääsme eest madalamat tasu vastavalt vaidlustatud meetmele, kuna makstud summad olid 80 % reguleeritud sissepääsuhinnast, mida olid kohustatud tasuma nii eraõiguslikud kui avalik-õiguslikud kasiinod.

Teiseks rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59–68 ELTL artikli 107 lõiget 1, kui ta leidis, et ei ole piisav, kui komisjon tunnistab vaidlustatud meetmega antud eelise de jure otseseks maksualaseks diskrimineerimiseks, vaid et komisjon oleks pidanud eelise olemasolu kindlakstegemisel tuginema vaidlustatud meetme mõju majanduslikule analüüsile.

Kolmandaks rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74–80 ELTL artikli 107 lõiget 1, kui ta leidis esiteks, et tasuta sissepääsu võimaldamine ei kinnita vaidlustatud meetmest tulenevat eelist, kuna kõnealune meede ei anna mingisugust eelist, ning teiseks, et selle argumendi arvessevõtmiseks oleks komisjon pidanud tõendama, et antud tasuta sissepääsude arv on sellist tava võimaldavates Kreeka õigusaktides sätestatud eesmärkidega võrreldes liiga suur, nii et see ei ole siseriiklikus õiguses kehtestatud nõuetega kooskõlas.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (1) artiklit 25 arvestades on lubatav, et hankija määrab hanke tehnilises kirjelduses kindlaks, et ettevõtja peab vähemalt 25 % hankelepinguga hõlmatud töödest tegema oma vahenditega?
1.

Kas maapealse raadiomobiilsideteenuse lõppseadmete osas on ühenduse õigusega (direktiiv 1999/5 (1), samuti direktiivid 2002/19 (2), 2002/20 (3), 2002/21 (4) ja 2002/22 (5)) kooskõlas järgmised siseriiklikud õigusnormid: — dekreetseaduse 4/2014, hiljem kinnitatud seadusena 50/2014, artikli 2 lõige 4; — seadusandliku dekreedi 259/2003 artikkel 160; — vabariigi presidendi dekreedile 641/1972 lisatud tariifistiku artikkel 21, mille koostoimes lõppseadmed võrdsustatakse raadiosaateseadmetega ja nähakse ette kasutaja kohustus saada üldluba ja vastav raadioluba, mis on tasu võtmise aluseks? Kas seega konkreetselt lõppseadmete kasutamise osas on ühenduse õigusega kooskõlas Itaalia riigi otsus näha ette kasutaja kohustus saada üldluba ja raadioluba, kui lõppseadmete turustamine, vaba liikumine ja kasutuselevõtt on juba ühenduse õigusallikatega täielikult reguleeritud (direktiiv 1999/5), ilma et oleks ette nähtud ühtki üldluba ja/või vastavat luba? Üldluba ja vastav luba on siseriiklike õigusaktidega ette nähtud vaatamata sellele, et: — üldluba on meede, mis ei mõjuta lõppseadmete kasutajat, vaid ainult elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumisega tegelevaid ettevõtjaid (loadirektiivi 2002/20 artiklid 1, 2 ja 3); — loatasu on ette nähtud individuaalsetelt kasutusõigustelt – raadiosageduste kasutamine ja numbrite kasutamine –, st olukordadeks, mis kindlasti ei ole seotud lõppseadmete kasutamisega; — ühenduse õigusega ei ole ette nähtud ühtki kohustust saada lõppseadmete jaoks üldluba või vastav luba; — direktiivi 1999/5 artiklis 8 on sätestatud, et liikmesriigid „ei keela, piira ega takista selliste seadmete turuleviimist ega kasutuselevõtmist oma territooriumil, mis kannavad VII lisas osutatud CE-märgist”; — raadiosaateseadmed ja maapealse raadiomobiilsideteenuse lõppseadmed on väga mitmesugused, erineva õigusliku regulatsiooniga ega ole ühte liiki.
ET Euroopa Liidu Teataja C 431/9

Basic AG Lebensmittelhandel 20. augustil 2014 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 26. juuni 2014. aasta otsuse peale kohtuasjas T-372/11: Basic AG Lebensmittelhandel versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-400/14 P)

(2014/C 431/15)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Basic AG Lebensmittelhandel (esindajad: Rechtsanwalt D. Altenburg, Rechtsanwalt T. Haug)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Repsol YPF, SA.

Apellandi nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuni 2014. aasta otsus kohtuasjas T-372/11 ja saata asi Üldkohtule uueks arutamiseks tagasi.

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant vaidlustab selle, kuidas Üldkohus tõlgendas mõistet „turustamisteenused”, mis õiguslikust küljest on teenuste sarnasuse hindamisel esmatähtis küsimus. Seetõttu väidab apellant, et Üldkohus on asunud väärale seisukohale, kuna tema hinnang asjaomaste kaubamärkide segiajamise tõenäosuse kohta põhineb ekslikul oletusel.

Apellant rõhutab, et Euroopa Kohtu peamine ülesanne on anda vastavate teenuste mõiste ja ulatuse ühtne tõlgendus (kohtuasi C-418/02: Praktiker, punkt 33; liidetud kohtuasjad C-414/99–C-416/99: Zino Davidoff ja Levi Strauss, punktid 42 ja 43) ja 19. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-307/10: IP-Translator, mille kohaselt „kaubad ja teenused peavad olema määratletavad objektiivsel viisil, et need saaksid täita päritolutähise ülesannet”, ning palub Euroopa Kohtul anda „piisavalt täpne ja selge „turustamisteenuste” määratlus.

Apellandi arvates on „turustamis”teenuste mõiste ulatus väga kitsas ja see hõlmab üksnes transpordi-, pakkimis- ja hoiustamistegevust, mitte aga hulgi- ja jaemüügiteenuseid. Apellant märgib ka, et Euroopa Kohus selgitas kohtuotsuses Praktiker, et „jaemüügi” (klass 35) eesmärk – erinevalt klassi 39 kuuluvatest teenustest – „seisneb eelkõige müügiks pakutava kaubavaliku väljavalimises ja erinevate teenuste pakkumises, mille eesmärk on suunata tarbijat tehingu sõlmimisele pigem kõnealuse jaemüüjaga kui konkurendiga”.

„Turustamise” üldisest klassifitseerimisest Nizza klassifikatsiooni klassi 39 ei saa apellandi arvates mööda vaadata, kuna Euroopa Kohus rõhutas kohtuotsuse Praktiker põhjendustes Nizza klassifikatsiooni klassi 35 kohta esitatud selgitavate märkuste arvesse võtmist (C-418/02, punkt 36).

Seetõttu tuleb Üldkohtu otsus tühistada ja saata see nimetatud kohtuastmele uueks arutamiseks tagasi.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (1) artiklit 28 selle esialgses redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et juurdepääs mittegeograafilistele numbritele tuleb tagada mitte üksnes teistest liikmesriikidest pärit lõppkasutajatele, vaid ka vastava avaliku telekommunikatsioonivõrgu operaatoriga samast liikmesriigist pärit lõppkasutajatele, mille tagajärjeks on see, et nimetatud kohustuse täitmise kontrollimisel kehtivad riikliku reguleeriva asutuse suhtes nõuded, mis tulenevad liidu õiguse tõhususe ja siseriikliku õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtetest?
2.

Kas võttes arvesse Euroopa Kohtu 10. oktoobri 2013. aasta otsust kohtuasjas C-336/12: Manova, millest nähtub, et „võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui hankija nõuab pärast hankemenetluses osalemise taotluste esitamise tähtaja möödumist mõnelt taotlejalt tema seisundit kirjeldavaid dokumente nagu hanketeates nõutud teavet taotleja avaldatud majandusaasta aruande kohta, mille puhul saab objektiivselt kontrollida, et need on varasemad kui taotluste esitamise tähtaeg, eeldusel et hankedokumendid ei näe dokumentide või andmete esitamise osas sõnaselgelt ette tingimust, et nende puudumise korral taotleja kõrvaldatakse hankemenetlusest”, tuleb direktiivi 2004/18/EÜ artiklit 51 tõlgendada nii, et dokumente on lubatud täiendada vaid siis, kui tegemist on dokumentidega, mille puhul saab objektiivselt kontrollida, et need olid olemas juba enne pakkumuste või hankemenetluses osalemise taotluste esitamise tähtaja lõppemist, või nii, et Euroopa Kohus on nimetanud vaid ühte mitmest võimalusest ja dokumente on lubatud täiendada ka teistel juhtudel, näiteks võib esitada dokumente, mida enne kõnealuse tähtaja lõppemist veel olemas ei olnud, kuid mis võivad hankemenetluses osalemise tingimustele vastavust objektiivselt kinnitada?