ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Direktiivi 2009/72 artiklis 37 pealkirjaga „Reguleeriva asutuse kohustused ja volitused“ on sätestatud: „1. Reguleerivatel asutustel on järgmised kohustused: […] b) tagada põhi- ja jaotusvõrguettevõtjate ning vajadusel nii võrguomanike kui ka mis tahes elektriettevõtja vastavus käesolevas direktiivis ja muudes ühenduse asjakohastes õigusaktides, sealhulgas piiriüleseid küsimusi käsitlevates õigusaktides sätestatud kohustustele; […] h) jälgida võrgu turvalisust ja usaldusväärsust käsitlevate eeskirjade täitmist ja vaadata läbi nende varasem toimimine […]. […] m) jälgida aega, mis põhi- ja jaotusvõrguettevõtjatel kulub ühenduste rajamiseks ja parandustöödeks; n) aidata koos teiste asjaomaste asutustega tagada, et tarbijakaitsemeetmed, kaasa arvatud need, mis on sätestatud I lisas, oleksid tulemuslikud ja jõustatud. […] 4. Liikmesriigid tagavad, et reguleerivatele asutustele antakse volitused, mis võimaldavad neil lõigetes 1, 3 ja 6 osutatud ülesandeid tõhusalt ja kiiresti täita. Selleks peavad reguleerival asutusel olema vähemalt järgmised volitused: […] a) teha otsuseid, mis on elektriettevõtjatele siduvad; […] d) määrata tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi elektriettevõtjatele, kes ei täida käesolevast direktiivist ega reguleeriva asutuse või ameti asjakohasest õiguslikult siduvast otsustest tulenevaid kohustusi, või taotleda pädevalt kohtult selliste karistuste määramist. See hõlmab volitust määrata käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste mittetäitmise eest põhivõrguettevõtjale karistusi […] või taotleda selliste karistuste määramist; ning […] 11. Mis tahes isikul, kellel on põhi- või jaotusvõrguettevõtja suhtes kaebusi seoses käesolevast direktiivist kõnealusele võrguettevõtjale tulenevate kohustustega, on õigus esitada kaebus reguleerivale asutusele, kes tegutseb vaidlusi lahendava asutusena ja teeb otsuse kahe kuu jooksul alates kaebuse kättesaamisest. Seda tähtaega võib pikendada kahe kuu võrra, kui reguleeriv asutus nõuab täiendavat teavet. Seda pikendatud ajavahemikku võib pikendada kaebuse esitaja nõusolekul. Reguleeriva asutuse otsus on siduv, välja arvatud edasikaebamise tõttu tühistamise korral või kuni selleni. 12. Kõik mõjutatud isikud ja isikud, kellel on õigus esitada kaebusi käesoleva artikli alusel rakendatud meetoditega seotud otsuse kohta, või kui reguleerival asutusel on kohustus tutvustada soovitatavaid tariife või meetodeid, võivad kahe kuu või liikmesriikide sätestatud lühema aja jooksul alates otsuse või otsuseettepaneku avaldamisest esitada läbivaatamiseks kaebuse. Sellisel kaebusel ei ole tühistavat mõju. […] 17. Liikmesriigid tagavad sellised sobivad mehhanismid riigi tasandil, mille kohaselt reguleeriva asutuse otsusest mõjutatud osalisel on õigus otsus edasi kaevata asjaomastest osalistest ja mis tahes valitsusest sõltumatule isikule.“
59.

Viidatud sätte taustaks on asjaolu, et teatud tehingud, mis on küll majanduslikku laadi, on tihedalt seotud ametivõimuna tegutsemisega, ( 29 ) milleks on pädevad vaid avalik-õiguslikud organisatsioonid. Konkurentsi moonutamise võib sellisel juhul välistada.
32.

See eelis, mille Euroopa Kohus tuvastas seoses turuga, mis ei ole seotud üldhuviteenustega, tuleb kasuks ka üldist majandushuvi pakkuvate teenuste osutajatele. ELTL artikkel 14 ja ELTL artikli 106 lõige 2 teevad nimelt selgeks, et ka selles valdkonnas esineb konkurents ja see on põhimõtteliselt soovitud. Ühtlasi näitavad ka käesoleva juhtumi asjaolud, et see hinnang vastab asjaomase ringhäälinguturu olukorrale. Viasat konkureerib eraõigusliku ettevõtjana avalik-õigusliku TV 2-ga. Ettevõtjal, kelle ülesanne on teenuste osutamine, on seega konkurentsiseisund, mille muudab paremaks asjaolu, et tal on juba sel ajal, kui komisjon ei ole veel abi kohta otsust teinud, olemas rahalised vahendid programmide kavandamiseks. Televisiooni valdkonnas võivad sellised vahendid pakkuda huvi eelkõige edastamise ainuõiguste konkurentsis.
Kindlamääralise finantskorrektsiooni taseme kohta on suunistes ette nähtud, et vastavalt selles mainitud asjaoludele kohaldatakse korrektsiooni määras 2%, 3%, 5%, 7% või 10% ( 10 ). Lisaks nähtub suunistest, et erandjuhtudel võib kehtestada kõrgemaid korrektsioonimäärasid, kuni 100% ( 11 ). Selline kõrgem määr on ette nähtud rakendusmääruse nr 907/2014 artikli 12 lõike 7 punktis c osutatud juhtudel. Nii on seda sätet käsitlevas suuniste punktis 3.2.5 ette nähtud:

„„[K]ui liikmesriigis kohaldatav kontrollisüsteem ei toimi või selles on suuri puudusi ning on tõendeid ulatusliku eeskirjade eiramise ja hooletuse kohta eiramise ja pettuste vastu võitlemisel[ ( 12 )]“, [kohaldatakse] korrektsiooni ulatusega kuni 25% niivõrd, kuivõrd on mõistlik hinnata, et vabadus esitada karistamatult vastuvõetamatuid taotlusi tekitab EAGFile äärmiselt suuri kahjusid.

Kui see on põhjendatud, võib korrektsioonimäära kehtestada kõrgemal tasemel. Sellega on tegemist juhul, kui liikmesriigi esitatud teabe alusel on ohustatud elanikkond (väga) piiratud. Samuti võib kogu kulu liidu rahastamisest välja jätta, kui puudused on nii tõsised, et need kujutavad endast liidu eeskirjade täielikku rikkumist, mis võib muuta kõik maksed õigusvastasteks.“ [siin ja edaspidi on suuniseid osundatud mitteametlikus tõlkes]
49.

Teiseks, ehkki määruse nr 1049/2001 artikkel 4 on täpsem niisuguste erandite ajalise kohaldamise küsimuses, mis puudutavad „dokumente, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi“, on Euroopa Kohus siiski asunud seisukohale, et „lihtsalt võimalust keelata kõnealusele erandile tuginedes juurdepääs dokumentidele, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni [– täpsemalt Euroopa Parlamendi, nõukogu või komisjoni –] sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, ei mõjuta üldse asjaolu, et otsus on vastu võetud. Sellegipoolest ei tähenda see, et asjaomane institutsioon, andes hinnangut, millega tal tuleb kindlaks teha, kas mõne sellise dokumendi avalikustamine saab või ei saa oluliselt kahjustada tema otsustamisprotsessi, ei tohi arvestada asjaolu, et haldusmenetlus, mille käigus need dokumendid on vormistatud, on lõpetatud.“ ( 31 )
99.

Seda, kas asjaomane kriteerium on põhimõtteliselt kohaldatav, peab seevastu tõendama asjaomane liikmesriik. Kohaldamise tingimuseks on nimelt see, et asjaomane liikmesriik on üldse tegutsenud eraettevõtjana. Selle eeldamiseks puudub alus eelkõige juhul, kui asjaomane liikmesriik teostas kõnealuse meetme võtmise ajal avalikku võimu. Sedalaadi kahtluste korral nõuab Euroopa Kohus liikmesriigilt, et see tõendaks üheselt ja objektiivsete ning kontrollitavate asjaolude põhjal, et rakendatud meede pärineb temalt kui eraettevõtjalt. ( 46 )
108.

Selleks et tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud direktiivi 2003/96 artiklitest 4 ja 19 tulenevaid kohustusi, ei saa Euroopa Kohus siiski piirduda kinnitusega, et matemaatilises plaanis on mootorikütuse ostutoetuse mõju hinna selle osa vähendamine, mille moodustab aktsiis. Komisjoni tehtud järeldus, et see toetus vähendab lõpptarbija kulu mootorikütuse tankimisel, ei ole piisav selleks, et tõendada, et tegemist on tarbija maksukoormuse vähendamisega. See väide on samastatav oletusega, kui seda ei toeta täpsed ja põhjendatud tõendid.
17.

Bakati Plus vaidlustas teise astme haldusotsuse Szegedi Törvényszékis (Szegedi kohus, varem Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Szegedi haldus- ja töökohus), Ungari)), ( 6 ) kes esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] direktiivi 2006/112/EÜ […] artikliga 147 on kooskõlas liikmesriigi selline praktika, milles samastatakse mõiste „isiklik pagas“, mis on määratletud käibemaksust vabastatud välisreisijatele tehtavate kaubatarnete olulise osana, mõistega „isiklikud asjad“, mida on kasutatud New Yorgis 4. juunil 1954. aastal alla kirjutatud turismi tollisoodustuste konventsioonis ja selle lisaprotokollis, ning mõistega „pagas“, mis on määratletud komisjoni delegeeritud määruse (EL) 2015/2446, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 952/2013 seoses liidu tolliseadustiku teatavaid sätteid käsitlevate üksikasjalike eeskirjadega ( 7 ), artikli 1 punktis 5? 2. Kui vastus eelmisele eelotsuse küsimusele on eitav, siis kuidas tuleb määratleda käibemaksudirektiivi artikli 147 mõistet „isiklik pagas“, võttes arvesse, et nimetatud direktiivis ei ole seda määratletud? Kas ühenduse õigusnormidega on kooskõlas liikmesriigi praktika, mis seisneb selles, et liikmesriigi maksuasutused võtavad arvesse ainult „mõiste tavatähendust“? 3. Kas käibemaksudirektiivi artikleid 146 ja 147 tuleb tõlgendada nii, et kui maksukohustuslasel ei ole selle direktiivi artikli 147 tähenduses õigust välisreisijatele tehtud kaubatarnete maksuvabastusele, siis tuleb vajaduse korral kontrollida, kas on kohaldatav eksporditarnete maksuvabastus vastavalt sama direktiivi artiklile 146, isegi kui liidu tolliseadustikus ja delegeeritud õigusnormides sätestatud tolliformaalsused on tegemata jäetud? 4. Kui eelmisele eelotsuse küsimusele vastatakse, et juhul kui välisreisijatele ette nähtud maksuvabastus ei ole kohaldatav, võib tehingule kohaldada ekspordi käibemaksuvabastust, siis kas õigustehingut võib kvalifitseerida käibemaksuvabaks eksporditarneks vastupidi kliendi tellimuse esitamise ajal väljendatud kavatsusele? 5. Kui vastus kolmandale ja neljandale eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas käibemaksudirektiivi artiklitega 146 ja 147 ning liidu õiguse neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtetega on kooskõlas liikmesriigi praktika, mis seisneb selles, et maksuasutus ei tagasta välisreisijatele tehtud kaubatarnete pealt ebaõigesti deklareeritud ja tasutud maksu, kvalifitseerimata neid tehinguid eksporditarneteks ja tegemata vastavat korrigeerimist, vaatamata sellele, et on vaieldamatu, et kaubad viidi Ungarist välja reisipagasina niisugusel juhul nagu käesolevas kohtuasjas, kus arve väljastaja teadis kauba tarnimise ajal, et kaup osteti edasi müümiseks, kuid välismaine ostja soovib siiski kauba selle riigi territooriumilt välja viia välisreisijate korras, mistõttu arve väljastaja toimis pahauskselt, kui ta väljastas nimetatud korras selleks ette nähtud maksutagastustaotluse vormi ja tagastas välisreisijatele ette nähtud maksuvabastuse alusel arvestatud käibemaksu?“
77.

Artikli 4 punkti 7 alapunktis a on märgitud, et süütegu on „täielikult või osaliselt“ toime pandud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis. Seega on asjaolu, et süütegu on osaliselt toime pandud vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, piisav selleks, et see liikmesriik saaks viidatud õigusnormi alusel väljaandmisest keelduda.
110.

Eespool toodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Augstākā tiesa (Senāts) (Läti kõrgeim kohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/25 ülevõtmispakkumiste kohta artikli 5 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad kohustuslike pakkumiste miinimumhinnana üldjuhul ette nägema selle sätte esimese lõigu kohase hinna. See ei kehti sama sätte teises lõigus nimetatud juhtudel, mil kõrgeimat hinda, mida pakkuja on maksnud pakkumisele eelnenud ajavahemiku jooksul, mille täpse kestuse määrab kindlaks asjaomane liikmesriik, ei tule lugeda õiglaseks hinnaks, ja mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus. Järelikult ei ole direktiivi artikli 5 lõike 4 esimese lõiguga vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võtavad sellisel juhul aluseks hinna, mis erineb viidatud sättes nimetatud hinnast, kui ühest küljest asjaolud, mille esinemise korral lähtutakse sellest, et asjaomane hind on ebaõiglane, ja teisest küljest kriteeriumid, mille alusel määratakse kindlaks alternatiivne väärtus, on riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodite kohaselt piisavalt selged, täpsed ja ootuspärased. a) Pakkumise objektiks oleva äriühingu väärtpaberite „likviidsuse puudumist“ ei saa pidada selgeks, täpseks ja ootuspäraseks tingimuseks, et eeldada erakorraliste asjaolude esinemist, mis põhjendavad erandi tegemist direktiivi 2004/25 artikli 5 lõike 4 esimeses lõigus kehtestatud reeglist, kui seadusega ei ole selgesti määratletud, millised on kauplemismahud ja ‑sagedused, mille saavutamata jäämise korral loetakse väärtpaber mittelikviidseks. b) Direktiivi 2004/25 artikli 5 lõike 4 esimese lõigu kohasest hinnast erineva õiglase hinna seadusjärgse kindlaksmääramise kriteeriumina tuleb kõne alla mis tahes objektiivne kriteerium, mida kasutatakse finantsanalüüsil selleks, et määrata kindlaks ülevõetava pakkumise objektiks oleva äriühingu aktsia tegelik majanduslik väärtus. Liikmesriigi kohtu ülesanne on hinnata, kas riigisiseste õigusnormide kohaldamisel saadud hind kajastab seda väärtust. c) Hindamiskriteeriumi ei saa siiski pidada piisavalt selgeks, täpseks ja ootuspäraseks, kui selle kohaldamiseks tuleb asjaomast sätet teleoloogiliselt kitsendavalt tõlgendada või kui tulenevalt vastuolust liidu õigusega tuleb see säte kohaldamata jätta. 2. Direktiivi 2004/25 artikli 5 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte eesmärk on kaitsta pakkujat pakkumismenetluses selle eest, et ta peab kohustusliku pakkumise raames maksma õiglasest pakkumishinnast kõrgemat hinda. 3. Liidu õigusega on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mis toovad olukorras, kus selgelt on võimalik kindlaks teha rahaline kahju, mis isikul on vahetult tekkinud põhjusel, et asjaomane liikmesriik on selgelt rikkunud teda kaitsvat liidu õigusnormi, alates kahju teatud suurusest kaasa kahju hüvitamise nõude kindlamääralise vähendamise 50% võrra.
86.

Teiseks märkis Euroopa Kohus, et kõnealuste tehnoülevaatusteenuste ühtlustamismeetmed on vastu võetud ELTL sätete alusel, mis käsitlevad transporti. ( 35 ) Vastupidi komisjoni arvamusele käesolevas kohtuasjas leian, et see järeldus on väga oluline direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tõlgendamise juures. Kõnealune säte nimelt viitab sõnaselgelt ELTL jaotisele, mis käsitleb transporti (praegu ELTL VI jaotis). Selle põhjuseks on asjaolu, et ELTL artikli 58 lõike 1 kohaselt käsitletakse transporditeenuste osutamise vabadust ELTL transpordi jaotise sätetes. Niisiis ei saa direktiiv 2006/123 reguleerida teenuste osutamise vabadust selles valdkonnas. Kui liidu seadusandja võttis sõidukite tehnoülevaatust käsitlevad direktiivid vastu sätete alusel, mis kuuluvad ELTL VI jaotisse, hõlmas ta nimetatud teenused kaudselt transpordi valdkonda nii ELTL artikli 58 lõike 1 tähenduses kui ka direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses. Ühtlustamismeetmete õigusliku aluse valik on seega otsustav, et kõnealused teenused jääksid välja direktiivi 2006/123 kohaldamisalast. ( 36 )
46.

Lisan veel, et põhikohtuasjas on tegu pigem spetsiifilise juhtumiga ning näib, et liikmesriigi õiguses sätestatud viieaastane aegumistähtaeg prima facie siiski jätab konkurentsiametile võimaluse sekkuda ( 39 ). ELTL artikli 101 tõhusa rakendamisega ei saaks põhjendada rikkumise kestuse kunstlikku pikendamist – eelkõige kaugemale sellest, kuhu ulatus rikkumise toimepanijate tahe rikkumine toime panna – selleks et võimaldada selle rikkumise osas menetluse läbiviimist. See on seda olulisem, et rikkumise kestus on, nagu komisjon rõhutab, asjaoluks, mida võetakse arvesse trahvisumma määramisel ( 40 ).
67.

On tõsi, et vähemalt Saksamaa õiguse kohaselt – eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib – on omanikud seadusega kohustatud kandma oma osa kaebaja üldistest tasudest ja kuludest. ( 36 ) Siiski ei pea ma seda, et on olemas õiguslik kohustus muutuda eraldiseisva üksuse osaks (nagu kohtuasjas Apple and Pear Development Council) või õigupoolest kohustus maksta oma proportsionaalne osa selle üksuse üldkuludest (nagu oleks käesoleval juhul nõutav kohaldatavate Saksamaa õigusnormide kohaselt), määravaks küsimuses, kas esineb „kasu samamõõdulisus“. Kindlasti võib kontrolli puudumist ja kokkuleppe elementide puudumist pidada igas mõttes „viiteks“ selles suunas, et tehing ei ole „tegelikult makse teatava konkreetse tegevuse eest“, ( 37 ) kuid see ei iseloomusta asjaomase tegevuse ja tehtud makse vahelist seost.
121.

DT arvates tegi Üldkohus selle vea mitmes kohtuotsuse DT osas, kus see kohus leidis, et kaudsed tõendid, mis kinnitavad pelgalt otsustava mõju avaldamise võimalust, tõendavad sellise mõju tegelikku avaldamist: – punktis 233 seoses sellega, et on isikuid, kes on korraga nii tütarettevõtja kui ka emaettevõtja juhtorganites; – punktis 249 jj seoses sellega, et ST juhatuses on apellandi juhtivtöötajaid; – punktis 280 jj seoses sellega, et DT on andnud oma töötajaid teatud tööde tegemiseks ST käsutusse, ning – punktis 294 seoses sellega, et ST edastab aruandeid oma äristrateegia kohta.
82.

Käesolevas asjas käsitletava liikmesriigi meetme eesmärk on kaitsta meedia mitmekesisust, mis on harta artikli 11 lõikes 2 sõnaselgelt tunnustatud väärtus. EIÕK artikli 10 lõike 2 kohaldamist puudutavas Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktikas on aga märgitud, et „osalisriikide hindamisruumi ulatus selles valdkonnas on erinev sõltuvalt paljudest asjaoludest, mille hulgas on iseäranis suur tähtsus asjaomase „sõnumi“ või teabe liigil. Nimelt, kui [EIÕK] artikli 10 lõige 2 ei jäta mingit võimalust näiteks poliitilise sõnavabaduse piiramiseks, on osalisriikidel ulatuslik hindamisruum sõnavabaduse reguleerimisel ärivaldkonnas.“ ( 28 ) Euroopa Kohus on seda põhimõtet juba tunnustanud seoses põhiõiguste kohaldamisega liidu õiguses. ( 29 ) Lisaks märgib Euroopa Inimõiguste Kohus, et „kui taotletav eesmärk on „teiste isikute õiguste ja vabaduste kaitse“ ja need „õigused ja vabadused“ ise kuuluvad [EIÕK] või selle protokollidega tagatud õiguste ja vabaduste hulka, siis tuleb nõustuda, et nende kaitsmise vajaduse tulemusena võivad liikmesriigid piirata teisi õigusi või vabadusi, mis on samuti [EIÕKga] kaitstud. Eri poolte huvide, mis võivad olla üksteisega vastuolus, kaalukausile asetamine on sellisel juhul raske ning osalisriikidel peab selles osas olema ulatuslik hindamisruum.“ ( 30 )
82.

Kuigi see põhimõte, mis on kohtupraktikas välja töötatud seoses meetme nende eelduste määratlemisega, mis kahjustavad liikmesriikidevahelist kaubandust ja konkurentsi, ei vabasta komisjoni kindlasti nõudest tõendada, et eelise kriteerium on täidetud, ( 55 ) paneb see talle meetmete puhul, millest ei ole talle teatatud, kohustuse viia läbi selline analüüs kõigi riigiabi mõiste kriteeriumide kohta, mis ei soodusta seda liikmesriiki, kes meetmest ei teatanud. Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et teatamiskohustus on ELTLga riigiabi valdkonnas sisse viidud kontrollisüsteemi üks põhielement. ( 56 )
91.

Samas on selleks, et saavutada kooskõla raamotsuse 2008/675 artikli 3 lõikega 3, oluline, et liitkaristuse mõistmise menetlus ei muudaks varasemat süüdimõistvat kohtuotsust olematuks ning et säiliks selle terviklikkus. Karistuste liitmine ei tohi viia selleni, et liidetud karistustelt võetakse nende endi olemasolu, autonoomsus ja õiguslikud tagajärjed, vaid viia otsuseni, et need kuuluvad kõige rangema karistuse näol täitmisele samal ajal. Sellest järeldub, et kui absorbeeriv karistus langeb ära, peab olema võimalik pöörata absorbeeritav karistus täitmisele sellisena, nagu see on mõistetud.
93.

Teisalt aga tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ebaseadusliku algatuse vaikiv heakskiitmine, kui ettevõtja ei tagane avalikult selle algatuse sisust ega teata ametiasutustele sellest, toob kaasa rikkumise jätkamise julgustamise ja muudab raskeks selle avastamise. See kaasosalus kujutab endast passiivset osalemist rikkumises, mis toob kaasa ettevõtja vastutuse ühesainsas kokkuleppes osalemise eest. Lisaks ei kõrvalda asjaolu, et ettevõtja ei vii ellu konkurentsivastase eesmärgiga koosolekute tulemusi, tema vastutust kartellis osalemise eest, välja arvatud siis, kui ta avalikult taganes koosolekul kokku lepitust. ( 34 ) Selleks et hinnata, kas ettevõtja on tegelikult sellest taganenud, on määrav just see asjaolu, kuidas kartellikokkuleppe teised pooled asjaomase ettevõtja tahet mõistavad, et hinnata, kas viimati nimetatu soovis end õigusvastasest kokkuleppest taganeda. ( 35 )
37.

Sellisel juhul võib need õiguspärased eesmärgid saavutada vähem piiravate vahenditega, eelkõige nõudega kasutada algset kutsenimetust või akadeemilise kraadi tähist nii selles keeles ja kujul, milles ta algul välja anti, kui ka vastuvõtva liikmesriigi ametlikus keeles. ( 16 ) Selline tagatis on nüüd sõnaselgelt ette nähtud direktiivi 2005/36 artikli 4f lõikes 5. Artikli 4f lõige 5 lisab ka, et osalist juurdepääsu kasutavad kutsetöötajad juhivad teenuse saajate tähelepanu sõnaselgelt oma kutsetegevuse ulatusele. Lisaks sellele tuleb meelde tuletada, et osaline juurdepääs on võimalik anda vaid juhtumipõhiselt ja et liikmesriigid võivad direktiivi 2005/36 artikli 4f lõike 2 alusel osalisest juurdepääsust keelduda, kui see on põhjendatud ülekaaluka avaliku huviga, näiteks rahvatervis.
41.

Teiseks – nagu täpsustas ka Euroopa Kohus kohtuotsuses SAWP – tuleb enne küsimust, kas teenuste osutamine võib seisneda immateriaalse vara võõrandamises, hinnata, kas selline tehing on tehtud tasu eest. Käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c kohaselt peab nimelt teenus selleks, et see kuuluks selle direktiivi kohaldamisalasse, igal juhul olema osutatud tasu eest ( 16 ). Sellega seoses on Euroopa Kohus selgitanud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on teenus osutatud tasu eest käibemaksudirektiivi tähenduses vaid juhul, kui teenuse osutaja ja teenuse saaja vahel on õigussuhe, millega seotud toimingud on vastastikused, ja teenuse osutaja saadav vastutasu vastab majanduslikult väärtuselt teenuse saajale osutatavale teenusele. ( 17 ) Euroopa Kohus on leidnud, et nii on see üksnes juhul, kui osutatud teenuse ja selle eest makstava tasu vahel on otsene seos, kuna makstud summad kujutavad endast tegelikku tasu individualiseeritava teenuse eest, mida osutati sellise õigussuhte raames. ( 18 )
10.

Direktiivi artiklis 7 on sätestatud: „1. Kui kriminaalmenetluse raames isik vahistatakse ja peetakse kinni, tagab liikmesriik, et vahistatud isikule või tema kaitsjale tehakse kättesaadavaks konkreetse kohtuasjaga seotud dokumendid, mis on pädevate asutuste valduses ning mis on olulised vahistamise või kinnipidamise seaduslikkuse tõhusaks vaidlustamiseks siseriiklike õigusaktide alusel. 2. Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule või tema kaitsjale antakse juurdepääs vähemalt kõigile kahtlustatavat või süüdistatavat isikut toetavatele või tema vastu kogutud tõendusmaterjalidele, mis on pädevate asutuste valduses, et tagada õiglane menetlus ja ette valmistada kaitse. 3. Ilma et see piiraks lõike 1 kohaldamist, antakse võimalus lõikes 2 nimetatud materjalidega tutvumiseks aegsasti, et oleks võimalik tõhusalt kasutada kaitseõigust, ning hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule. Kui pädevad asutused saavad oma valdusse täiendavat tõendusmaterjali, antakse sellele juurdepääs aegsasti, et seda oleks võimalik arvesse võtta. 4. Erandina lõigetest 2 ja 3 võib tingimusel, et see ei piira õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, keelduda juurdepääsu võimaldamisest teatavatele materjalidele, kui see võib tõsiselt ohustada teise isiku elu või põhiõigusi või kui see on rangelt vajalik olulise avaliku huvi kaitsmiseks, näiteks juhul, kui materjalidega tutvumine ohustaks käimasolevat uurimist või kui see võib tõsiselt kahjustada kriminaalmenetluse asukohaliikmesriigi julgeolekut. Liikmesriik tagab, et otsuse mitte avaldada teatavaid materjale kooskõlas käesoleva lõikega teeb siseriikliku õiguse menetluste kohaselt õigusasutus või vähemalt on selline otsus võimalik kohtus läbi vaadata. 5. Käesolevas artiklis osutatud materjalidega tutvumine on tasuta.“
82.

Poste Italiane leiab, et kolmas küsimus ei ole vastuvõetav, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei selgita, kuidas on kohaldatavad õigusnormid ELTL artikliga 102 vastuolus. Lisaks sellele, et see küsimus on vastuvõetamatu, kinnitab see ekslikult, et Poste Italianel on ainu- või eriõigus ELTL artikli 106 lõike 1 tähenduses, ega sellest ei järeldada, kuidas võiks ta olla sunnitud oma turgu valitsevat seisundit kuritarvitama.