ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keskkond – Rahvusvaheline kauplemine ohustatud looduslike looma‑ ja taimeliikidega – Määruse (EÜ) nr 338/97 lisasse B kantud loomaliigid – Euroopa Liitu sissetoomine – Impordiluba – Määruses nr 338/97 sätestatud loa andmise tingimuste täitmata jätmine – Loa kehtetus üksnes nende isendite osas, keda täitmata jätmine tegelikult puudutab – Loa kehtivus isendite osas, kes tingimustele vastavad – Üksnes nende isendite kinnipidamine ja vajadusel konfiskeerimine, keda kehtetuse alus tegelikult puudutab

(Nõukogu määrus nr 338/97, artikli 4 lõiked 2 ja 6, artikli 11 lõike 2 punktid a ja b ning lisa B)

Määruse nr 338/97 looduslike looma‑ ja taimeliikide kaitse kohta nendega kauplemise reguleerimise teel artikli 11 lõike 2 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et impordiluba, mis ei vasta nimetatud määruse tingimustele, tuleb lugeda kehtetuks vaid nende loomaliigi isendite osas, keda impordiloa kehtetuse alus tegelikult puudutab, ning seega on need isendid ainsad, kes tuleb selle liikmesriigi pädeva asutuse poolt, kus kõnealused isendid asuvad, kinni pidada ja vajaduse korral konfiskeerida.

Kuna nimetatud määruse kohaselt on määruse lisas B loetletud erinevate liikide isenditele lubatud välja anda üks impordiluba, siis niisugust luba ei anta liidus pärast kõigi asjaomase kaubasaadetise hulka kuuluvate isendite üldist hindamist, vaid pärast iga asjassepuutuva liigi olukorra individuaalset ja põhjalikku kontrollimist. Järelikult asjaolu, et impordiluba on kehtetu osas, milles see puudutab loomaliigi isendeid, kes kõnealuse määruse artikli 4 lõigetes 2 ja 6 sätestatud loa andmise tingimustele ei vasta, ei saa seada kahtluse alla loa kehtivust osas, milles see puudutab isendeid, kes nendele tingimustele tegelikult vastavad.

Määruse nr 338/97 artikli 11 lõike 2 punktide a ja b selline tõlgendus ei kahjusta selle määrusega taotletavate eesmärkide saavutamist, nimelt tagada nende looduslike looma‑ ja taimeliikide võimalikult täieulatuslik kaitse nendega kauplemise reguleerimise teel, järgides ohustatud looduslike looma‑ ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni eesmärke, põhimõtteid ja sätteid.

(vt punktid 25, 29, 31, 34, 35, 41 ja resolutsioon)
Seoses menetluste aegumistähtajaga, mis on sätestatud määruse nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artiklis 3, tuleb asuda seisukohale, et seda sätet peab tõlgendama nii, et seda kohaldatakse siseriiklike ametiasutuste poolt algatatud menetlustele liidult abi saanud isikute suhtes pärast seda, kui EAGGF‑i raames eksporditoetuste väljamaksmise eest vastutav siseriiklik asutus on tuvastanud eeskirjade eiramise.

Siinkohal on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõige 1 kohaldatav nii eeskirjade eiramisele, mille eest võidakse määrata halduskaristus selle määruse artikli 5 tähenduses, kui ka eeskirjade eiramisele, mille puhul võidakse võtta haldusmeetmeid määruse artikli 4 mõttes, st meetmeid, mille sisu on alusetult saadud soodustuse äravõtmine, kuid mida ei käsitleta siiski karistusena.

(vt punktid 41, 45 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kollektiivlepingus kokku lepitud töötingimused, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt kollektiivlepingu ülesütlemisest hoolimata kohaldatavad töösuhetele, millele kollektiivleping enne ülesütlemist otseselt laienes – seda seni, kuni töösuhete suhtes ei ole kehtima hakanud uut kollektiivlepingut või kuni puudutatud töötajatega ei ole sõlmitud uut individuaalset töölepingut –, on „kollektiivlepingus kokku lepitud töötingimused” selle sätte mõttes.

(vt punkt 31 ja resolutsioon)
Kõigile direktiivi 2004/22 (mõõtevahendite kohta) nõuetele vastav soojaveearvesti, mis on ühendatud andmete kaugedastuse (kaugmõõtmise) seadmega, kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse.

Kõiki siseriiklikke meetmeid valdkonnas, mis on ühenduse tasandil täielikult ühtlustatud, peab hindama ühtlustamismeetme, mitte esmase õiguse sätete alusel. Nii on see direktiivi 2004/22 puhul, mille eesmärgiks on selle põhjenduse 3 kohaselt kehtestada kõikides liikmesriikides samad toimimisnõuded, millele direktiivi artikliga 1 hõlmatud seadmed ja süsteemid peavad turule laskmisel ja/või kasutuselevõtul vastama.

Samas tuleb nimetatud direktiivi tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid ja tavad, mille kohaselt käsitatakse sellist soojaveearvestit mõõtesüsteemina, mistõttu ei või seda kasutada ette nähtud viisil enne, kui arvestit ja seda seadet, mis ühiselt moodustavad mõõtesüsteemi, on metroloogiliselt kontrollitud.

(vt punktid 34, 35, 39, 40, 56 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 3 punkti k tuleb tõlgendada nii, et selles sättes sisalduv mõiste „paroodia” on liidu õiguse autonoomne mõiste.

Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 3 punkti k tuleb tõlgendada nii, et paroodia põhitunnused on esiteks seostumine olemasoleva teosega, sisaldades samas märgatavaid erinevusi sellest teosest, ja teiseks nalja või pilke väljendamine. Selle sätte tähenduses mõiste „paroodia” suhtes ei kehti tingimused, mille kohaselt peaks paroodial olema omaenda algupärane laad peale selle, et see sisaldab märgatavaid erinevusi parodeeritavast originaalteosest, seda peaks olema võimalik mõistlikult omistada mõnele teisele isikule kui originaalteose autor, see peaks puudutama originaalteost ennast või sisaldama viidet parodeeritud teose allikale.

Samas peab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktis k paroodia jaoks ette nähtud erandi kohaldamine konkreetses olukorras tagama õige tasakaalu ühelt poolt direktiivi artiklites 2 ja 3 nimetatud isikute huvide ja õiguste ning teiselt poolt kaitstud teose kasutaja väljendusvabaduse vahel, mis tuleneb paroodia erandist artikli 5 lõike 3 punkti k tähenduses.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki asjaolusid arvesse võttes hinnata, kas eeldusel, et põhikohtuasjas käsitletav joonistus vastab paroodia põhitunnustele, tagab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktis k paroodia jaoks ette nähtud erandi kohaldamine õige tasakaalu.

(vt punktid 33–35 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 72/166 mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduva mõistega „sõiduki kasutamine” on hõlmatud sõiduki mis tahes kasutamine, mis vastab sõiduki tavapärasele otstarbele. Seega võib taluõues traktoriga manööverdamine eesmärgiga ajada küüni haagis, mida see traktor veab, selle mõiste alla kuuluda, mida aga eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)
Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud määrusega nr 861/2010, I lisas sisalduva kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 3822, mis puudutab diagnostilisi ja laboratoorseid reaktiive, tuleb tõlgendada nii, et sellesse ei kuulu sellised temperatuuri indikaatorid, mis nendes sisalduvate vedelike koguse muutusest tingitud värvimuutuse tõttu näitavad pöördumatult, et piirtemperatuur on saavutatud.

(vt punkt 33 ja resolutsioon)
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõikide põhikohtuasjale omaste asjaolude, nagu lepinguliste sätete, mis peegeldavad poolte vahel olemasolevate suhete majanduslikku ja kaubanduslikku tegelikkust, ja Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 eesmärgi analüüsimisel kontrollida, kas ja mil määral on kõnealuse komisjonitasu ette nägeva veolepingu põhieesmärk tõepoolest asjaomase kauba vedu.

Nimetatud konventsiooni artikli 4 lõike 4 viimane lause võimaldab samastada muud lepingud veolepingutega, kuna üks selle sätte eesmärke on laiendada lõike 4 teise lause kohaldamist nendele lepingutele, mille põhieesmärk, isegi kui neid liigitatakse siseriiklikus õiguses muudeks lepinguteks kui veolepingud, on kaubavedu. Selleks et sellist eesmärki kindlaks teha, tuleb vaadelda lepingulise suhte eesmärki ja seega selle lepingupoole, kes täidab lepingule iseloomuliku kohustuse, kõiki kohustusi.

19. juuni 1980. aasta Rooma konventsiooni lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta artikli 4 lõike 4 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et seda sätet kohaldatakse komisjonitasu ette nägevale veolepingule üksnes siis, kui selle lepingu põhieesmärk on kõige otsesemalt asjaomase kauba vedu, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

19. juuni 1980. aasta Rooma konventsiooni lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta artikli 4 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveolepingule kohaldatav õigus – kui see ei ole selle sätte teise lause kohaselt kindlaks määratud – tuleb määratleda vastavalt selle artikli lõikes 1 ette nähtud üldreeglile, st nimetatud lepingule kohaldatakse selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud.

Nii konventsiooni artikli 4 lõikega 4 kui ka selle sätte loogikaga oleks vastuolus see, kui nimetatud artikli lõikes 2 sätestatud eeldust kohaldataks mõnele lepingule, kui lõike 4 teises lauses sätestatud kriteeriumide kokkulangevuse puudumisel tuvastatakse, et selles lõikes nimetatud eeldust ei saa kohaldada.

Pealegi sobitub selline tõlgendus samuti määruses nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta ette nähtud kaubaveolepinguid käsitlevate kollisiooninormide sõnastusega, kuna selle määruse artikkel 5 välistab antud tüüpi lepingute puhul võimaluse, et selles sätestatud seotuse kriteeriumide kokkulangevuse puudumisel kohaldatakse selle riigi seadust, kus on vedaja elukoht ning see sätestab otsesõnu, et sellisel juhul kohaldatakse selle riigi seadust, kus asub poolte vahel kokku lepitud veose üleandmise koht.

(vt punktid 38, 39, 42 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 22 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et hagi alusel, millega nõutakse liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, algatatud menetlus ei ole menetlus, mille raames on vaidlustatud äriühingute organite otsuste kehtivus eelmainitud sätte tähenduses.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et ei see, kuidas määratakse kindlaks hagi tagamise abinõudes osutatud summad, mis on määratud lahendiga, mille tunnustamist ja täitmist taotletakse – juhul kui on võimalik jälgida põhjenduste jada, mille alusel kõnealused summad kindlaks määrati, ja isegi kui summa arvutamise viisi vaidlustamiseks oli võimalik kasutada ja kasutati õiguskaitsevahendeid – ega see, kui tuginetakse rasketele majanduslikele tagajärgedele, ei kujuta endast alust tuvastamaks selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, avaliku korra rikkumist, mis võimaldaks selles liikmesriigis keelduda teises liikmesriigis tehtud lahendi tunnustamisest ja täitmisest.

Põhjendamiskohustuse ulatus võib sõltuda asjaomase kohtuotsuse laadist ja seda tuleb analüüsida, lähtudes menetlusest tervikuna ja arvestades kõiki asjaolusid, võttes arvesse selle kohtuotsusega kaasnevaid menetluslikke tagatisi, kontrollimaks, kas need tagavad asjaomastele isikutele võimaluse mainitud kohtuotsust tõhusalt ja tegelikult vaidlustada.

Peale selle on mõiste „avalik kord” määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tähenduses seotud õiguslike huvide kaitsmisega õigusnormi rakendamisel ja mitte puhtalt majanduslike huvidega.

(vt punktid 52, 56, 59 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kinnisvaramaksust vabastamine võib olla selle sättega keelatud riigiabi, kui see puudutab riigile kuuluvat maatükki, mis on antud sellise ettevõtja kasutusse, kelle osalus on täielikult riigi omandis ja kes toodab sellel maatükil kaupa ja osutab sealt teenuseid, mis võivad olla liikmesriikidevahelise kaubanduse esemeks konkurentsile avatud turgudel.

Siseriiklik meede võib nimelt soodustada teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist võrreldes teistega, kui ettevõtjad on õiguskorra eesmärgi seisukohast sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras. Seega eeldab meetme valikuliseks liigitamine esiteks selle kindlakstegemist, missugune on asjaomases liikmesriigis üldkohaldatav või „tavapärane” maksustamiskord, ja selle eelnevat uurimist. Teiseks tuleb selle üldkohaldatava või „tavapärase” maksustamiskorra alusel hinnata ja tuvastada, et kõnealuse maksumeetmega antavat soodustust kohaldatakse valikuliselt, tõendades, et see meede on üldkohaldatava korra erand, kuna see eristab ettevõtjaid, kes liikmesriigi maksusüsteemi enda eesmärke arvestades on sarnases õiguslikus ja faktilises olukorras.

Mis puutub kinnisvaramaksu süsteemi, mis näeb ette „riigikaitse sihtotstarbega” riigi kinnisasjade maksuvabastuse ja mida võib kohaldada ettevõtja suhtes, kes tegeleb riikide tellimusel sõjalaevade ehitusega, samuti tootmise, remondi ja hooldusega tsiviilsektoris laevanduse ja energeetika valdkonnas, siis see ettevõtja on maaomandi või –kasutuse maksustamise eesmärgi seisukohalt sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras mitte üksnes nende ettevõtjatega, kes omavad või kasutavad maatükki osaliselt riigikaitsega hõlmatud eesmärkidel, vaid ka nendega, kelle omandis või kasutuses on ainult tsiviilotstarbelised maatükid. Seega viimasena nimetatud rühma ettevõtjatega võrreldes sai see ettevõtja tsiviilotstarbelise tegevuse osas maksueelise, mida ei saa nõuda teised sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras olevad ettevõtjad.

Riigiabi mõiste ei hõlma siiski riigi meetmeid, millega kehtestatakse ettevõtjate erinev kohtlemine, kui erinev kohtlemine tuleneb selle kohustuste süsteemi olemusest või ülesehitusest, millesse need meetmed kuuluvad, ja selle tõendamine on liikmesriigi ülesanne. Üldise maksusüsteemi kohaldamisest tehtav erand võib olla põhjendatud maksusüsteemi olemuse ja üldise ülesehitusega juhul, kui asjaomane liikmesriik tõendab, et meede tuleneb otseselt tema maksusüsteemi aluspõhimõtetest või suunistest. Sellega seoses tuleb teha vahet konkreetse maksusüsteemi enda ja tema väliste eesmärkide ning teiseks nende eesmärkide saavutamiseks vajalike maksusüsteemile omaste mehhanismide vahel.

Esmapilgul ei ilmne, et riigikaitse sihtotstarbega riigi kinnisasjade maksuvabastus oleks otseselt seotud kinnisvaramaksu süsteemi eesmärkidega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida, kas arvestades menetletava vaidluse kõiki olulisi asjaolusid, mida hinnatakse Euroopa Kohtu tõlgendustest lähtuvalt, tuleb selline maksuvabastus kvalifitseerida riigiabiks sama sätte tähenduses.

(vt punktid 34, 35, 40–44, 56 ja resolutsioon)
Liidu õigusega on vastuolus selline liidu õiguse vastaselt sissenõutud maksu tagastamise süsteem, mis võimaldab õigussubjektidel saada sellise maksu tagasi üksnes ulatuses, milles vastav summa on suurem hiljem kehtestatud maksu summast.

Selline süsteem tingib nimelt teisest liikmesriigist imporditud kasutatud sõiduki puhul selle, et liidu õiguse vastaselt sissenõutud maksu tagastamise kohustus on piiratud või suisa olematu; see aga tähendab, et maksu diskrimineeriv laad jääb püsima.

Lisaks sellele vabastab see süsteem siseriiklikud ametiasutused kohustusest võtta arvesse maksukohustuslasele maksu alusetu sissenõudmise ja selle tagastamise vahele jääva ajavahemiku eest maksmisele kuuluvat viivist.

Seega ei võimalda selline süsteem õigussubjektidel tegelikult teostada õigust alusetult sissenõutud maksu tagastamisele, mis neil liidu õiguse alusel on.

(vt punktid 33, 35–39 ja resolutsioon)
Määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, muudetud määrusega nr 592/2008) artikli 22 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sama artikli lõike 1 punkti c alapunkti i alusel nõutud loa andmisest ei saa keelduda, kui kõnealust haiglaravi ei ole võimalik kindlustatu elukohajärgses liikmesriigis õigeaegselt saada esmaste ravimite ja meditsiinivahendite puudumise tõttu. Seda võimatust tuleb hinnata lähtuvalt selle liikmesriigi kõigi raviasutuste tasemest, mis suudavad kõnealust ravi pakkuda, ja võttes arvesse seda aja kulgu, mille jooksul seda ravi on võimalik õigeaegselt saada.

(vt punkt 36 ja resolutsioon)
Mõistet „standardne paak” direktiivi 2003/96, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei välista kommertsmootorsõidukile püsivalt paigaldatud paaki, mis on ette nähtud vahetult sõiduki tankimiseks, kui selle paagi paigaldas muu isik kui tootja, juhul kui see paak võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.

Kohustus deklareerida paagis sisalduva kütuse kogust igakordsel liidu sisepiiri ületamisel ja vajadus taotleda seejärel – topeltmaksustamise vältimiseks – aktsiisi tagasi liikmesriigis, kus kütus osteti, takistab märkimisväärselt liikmesriikide vahelist maanteetransporti ja piirab seega kaubavahetust siseturul. Direktiivi 2003/96 artikli 24 eesmärk on niisiis see piirang kõrvaldada ja tagada vaba liikumine, kaitstes samas liikmesriikide õiguspäraseid huve maksustamisel. Nimetatud eesmärgi saavutamise tagamiseks ei ole oluline kindlaks teha, kas kütusepaagi paigaldas sõidukile püsivalt tootja või kolmas isik.

See täpsustus, mis tuleneb direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimese lõigu teisest lausest, mis käsitleb gaasipaake, väljendab seadusandja tahet defineerida mõistet „standardsed paagid” laialt, et gaasipaagiga sõidukite kasutajaid ei jäetaks õigustamatult välja selle direktiivi artiklis 24 ette nähtud maksuvabastusest.

(vt punktid 28, 29, 31, 35 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑489/13

Ronny Verest

ja

Gaby Gerards

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van beroep te Antwerpen)

„Eelotsusetaotlus — Tulumaks — Õigusnormid, mille eesmärk on topeltmaksustamise vältimine — Muus liikmesriigis kui elukohariik saadud kinnisvaratulu maksustamine — Progresseeruva määraga maksuvabastuse meetod elukohaliikmesriigis — Elukohaliikmesriigis ja teises liikmesriigis asuva kinnisvara erinev käsitamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (seitsmes koda), 11. september 2014

Kapitali vaba liikumine ja maksete vabadus – Piirangud – Maksuõigusnormid – Tulumaks – Muus liikmesriigis kui elukohariik saadud kinnisvaratulu maksustamine elukohaliikmesriigis progresseeruva määraga maksuvabastuse meetodi kohaselt – Meetod, mille tagajärjel võib maksumäär teises liikmesriigis asuva kinnisvara puhul osutuda kõrgemaks – Lubamatus – Liikmesriigi kohtu hinnang

(ELTL artikkel 63)

ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, mis näevad topeltmaksustamise vältimise lepingus sisalduva progresseeruva määra klausli kohaldamisel ette, et tulumaksumäära kindlakstegemiseks tehakse teises liikmesriigis asuvalt üürile andmata kinnisvaralt saadud tulu kindlaks „üüriväärtuse” alusel, samas kui esimeses liikmesriigis asuvalt üürile andmata kinnisvaralt saadud tulu tehakse kindlaks katastriüksuse tulu alusel, mille summa on vara üüriväärtusest väiksem. Sellised õigusnormid võivad nimelt progresseeruva määra klausli kohaldamisel tuua kaasa tulumaksumäära, mis on kõrgem ainuüksi sel põhjusel, et kinnisvaratulu kindlakstegemise meetodist tingituna hinnatakse teises liikmesriigis asuvalt üürile andmata kinnisvaralt saadud tulu suuremaks selliselt varalt saadud tulust, kui see asub esimeses liikmesriigis. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas siseriiklike õigusnormide toime on tõepoolest selline.

„Progresseeruva määraga” maksuvabastuse meetod võimaldab tagada, et maksumaksja tulu, mis on elukohaliikmesriigis maksust vabastatud, võib nimetatud riik astmelisuse nõude kohaldamiseks maksumaksja ülejäänud tulult võetava maksusumma arvutamisel sellegipoolest arvesse võtta. Sellise regulatsiooni eesmärk on vältida, et selle maksumaksja maksustatav tulu, kellele kuulub kinnisvara teises liikmesriigis, maksustatakse elukohariigis maksumääraga, mis on madalam määrast, mida kohaldatakse nende maksumaksjate tulule, kellele kuulub sarnane vara elukohaliikmesriigis. Sellest eesmärgist lähtuvalt on maksumaksjad, kes on omandanud kinnisasja elukohaliikmesriigis, sarnases olukorras maksumaksjatega, kes on omandanud kinnisasja mõnes muus liikmesriigis.

(vt punktid 17, 30–32, 34 ja resolutsioon)
Kui piisaks lihtsalt litsentsi- või kasutuslepingu sõlmimise pakkumusest, et välistada direktiivi 2001/29/EÜ artikli 5 lõike 3 punkti n kohaldamine, siis muudaks selline tõlgendus selle piirangu suures osas sisutühjaks või võtaks sellelt lausa kogu kasuliku mõju, kuna sellise tõlgendusega nõustumise korral kohaldataks seda piirangut ainult selliste üksikute teose suhtes – mida esineb on üha harvem –, millest veel turul elektroonilist versiooni ei pakuta.

Direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 3 punktis n kasutatud mõisteid „kauplemine ja litsentsimine” tuleb tõlgendada nii, et õiguste omaja ja selline nimetatud sättes viidatud asutus nagu avalik raamatukogu peavad olema sõlminud asjaomase teose suhtes litsentsi- või kasutuslepingu, milles on määratletud millistel tingimustel see asutus tohib teost kasutada.

Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 3 punkti n koosmõjus direktiivi artikli 5 lõike 2 punktiga c tuleb tõlgendada nii, et see ei keela liikmesriikidel anda nende sätetega hõlmatud avalikele raamatukogudele õigust nende kogudesse kuuluvaid teoseid digiteerida, kui see on vajalik nende asutuste ruumides teoste kättesaadavaks tegemiseks eriseadmete kaudu.

Nimelt võib õigus teoseid edastada muutuda suures osas sisutühjaks või kaotada isegi kogu oma kasuliku mõju, kui sellistel asutustel nagu avalikud raamatukogud ei ole aktsessoorset õigust asjaomaseid teoseid digiteerida.

Pealegi on see õigus antud asjaomastele asutustele direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga c konkreetsete reproduktsioonide tegemiseks.

See tingimus on põhimõtteliselt täidetud, kui kogusse kuuluvate teatud teoste digiteerimine on vajalik „üksikisikutele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks eriseadmete abil teostatavateks uuringuteks või eraviisiliseks uurimiseks”, nagu näeb ette direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punkt n.

Lisaks tuleb digiteerimise aktsessoorse õiguse ulatust täpsustada tõlgendades direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti c koosmõjus direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikega 5, mille kohaselt nimetatud piirangut kohaldatakse üksnes teatavatel erijuhtudel, mis ei ole vastuolus kaitstud teose või muu materjali tavapärase kasutamisega ega kahjusta põhjendamatult õiguse omaja õiguspäraseid huve; viimati nimetatud säte ei saa siiski laiendada selle direktiivi artikli 5 lõikes 2 ette nähtud erandite ja piirangute ulatust.

(vt punktid 43, 44, 46, 47, 49 ja resolutsiooni punkt 2)