KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 16. juunil 20051( )

Liidetud kohtuasjad C‑138/03, C‑324/03 et C‑431/03

Itaalia Vabariik

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Struktuurifondid – Kaasrahastamine – Määrus (EÜ) nr 1260/1999 ja määrus (EÜ) nr 1685/2000 – Abikavade raames liikmesriigi ametiasutuste poolt tehtud ettemaksete abikõlblikkuse tingimused – Rahakasutuse tõendamine üksikisikust abisaajate poolt – Tühistamishagiga vaidlustatavad toimingud – Menetluse algatamise huvi – Asja üle otsustamise vajaduse puudumine

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva menetluse esemeks on kolm Itaalia Vabariigi esitatud tühistamishagi Euroopa Ühenduste Komisjoni vastu struktuurifondide valdkonnas. Sisuliselt soovitakse hagidega saada selgitust küsimusele, millistel tingimustel võib liikmesriikide väljamakseid, mida need on EÜ artiklile 87 vastavate riigiabi eeskirjade raames teinud asjaomastele abisaajatele (nn üksikisikutest abisaajad), täiendada maksetega ühenduse struktuurifondidest.

2. Esimese Astme Kohtu menetluses on veel mõned Itaalia Vabariigi esitatud tühistamishagid, mis käsitlevad sama teemat.( ) Kuni Euroopa Kohtu otsuseni käesolevas vaidluses on Esimese Astme Kohus neist kolm menetlust peatanud.( )

II. Õiguslik raamistik

3. Käesoleva menetluse õigusliku raamistiku moodustavad nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta( ) (edaspidi „määrus nr 1260/1999 või alusmäärus”) ja komisjoni 28. juuli 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega( ) (edaspidi „määrus nr 1685/2000 või rakendusmäärus”).

A. Alusmäärus

4. Määruse nr 1260/1999 artikli 32, mille pealkiri on „Väljamaksed”, lõike 1 esimene ja kolmas lõik ning lõige 2 sätestavad:

„1. Komisjon teeb fondide toetuse makse kooskõlas vastavate eelarveliste kohustustega artikli 9 punktis o määratletud makseasutusele.

[...]

Väljamakse võib teha ettemakse, vahemakse või lõppmakse vormis. Vahemaksed ja lõppmaksed on seotud tegelikult tehtud kulutustega, mis peavad vastama lõplike abisaajate tehtud väljamaksetele, ning neid tõendatakse maksekviitungite või samaväärse juriidilise jõuga raamatupidamisdokumentidega.

[...]

2. Esimese kohustuse võtmisel teeb komisjon ettemakse makseasutusele. Ettemakse suurus on 7% fondi osalusest kõnealuses abis.

[...]”.

5. Sama määruse artikli 30 lõige 3 sätestab:

„3. Abikõlblike kulutuste suhtes kohaldatakse vastavaid siseriiklikke eeskirju, välja arvatud juhul, kui komisjon sätestab vajaduse korral ühised eeskirjad abikõlblike kulutuste kohta vastavalt artikli 53 punktis 2 nimetatud menetlusele.”

6. Sama määruse artikkel 9 määratleb järgmised mõisted:

„j) meede: prioriteedi mitmeaastase elluviimise vahend, mis võimaldab tegevusi rahastada. Kõik asutamislepingu artikli 87 kohased abikavad, liikmesriikide poolt määratud asutuste antav abi või seda liiki abikavarühmad või abirühmad või nende kombinatsioonid, millel on sama eesmärk ja mis määratletakse meetmena;

k) tegevus: mis tahes projekt või toiming, mille rakendajaks on lõplik abisaaja;

l) lõplikud abisaajad: tegevuste eest vastutavad asutused ja riigi- või eraettevõtted. Asutamislepingu artikli 87 kohaste abikavade või liikmesriikide poolt määratud asutuste antava abi puhul on lõplikeks abisaajateks abi andvad asutused;

[…]

o) makseasutus: riikliku, piirkondliku või kohaliku tasandi asutus(ed) või organ(id), mille liikmesriigid on määranud selleks, et koostada ja esitada väljamaksetaotlusi ja võtta komisjonilt vastu makseid. Liikmesriik peab üksikasjalikult määratlema enda ja makseasutuse suhte ning makseasutuse ja komisjoni suhte.”

7. Määruse nr 1260/1999 43. põhjendus sätestab:

„usaldusväärse finantsjuhtimise tagamiseks tuleb ette näha kulutuste nõuetekohane põhjendamine ja tõendamine […]”.

B. Rakendusmäärus

8. Määrus nr 1685/2000 põhineb määruse nr 1260/1999 artikli 30 lõikel 3. Määruse nr 1685/2000 viienda põhjenduse kohaselt peab komisjon „teatavate meetmete puhul [...] vajalikuks vastu võtta abikõlblikke kulutusi käsitlevad ühiseeskirjad, et tagada struktuurifondide ühtne ja õiglane rakendamine ühenduses”.

9. Kõnealused abikõlblikke kulutusi käsitlevad eeskirjad on esitatud määruse nr 1685/2000 lisas. „Eeskiri 1: tegelikult tehtud kulutused” (edaspidi „abikõlblikkuse eeskiri 1”) sätestas esimeses redaktsioonis järgmist:

„1. Lõplike abisaajate tehtavad maksed

1.1. Lõplike abisaajate tehtavad maksed määruse (EÜ) nr 1260/1999 (edaspidi „üldmäärus”) artikli 32 lõike 1 tähenduses tehakse sularahas, kui punktis 1.4 esitatud eranditest ei tulene teisiti.

1.2. Asutamislepingu artiklile 87 vastavate abikavade või liikmesriikide poolt määratud asutuste antava abi puhul tähendavad „lõplike abisaajate tehtavad maksed” abi andvate asutuste poolt üksikisikutest abisaajatele makstavat abi. Lõplike abisaajate tehtavaid abimakseid tuleb põhjendada, viidates abi andmise tingimustele ja eesmärkidele.

1.3. Juhtudel, mida ei ole nimetatud punktis 1.2, tähendavad „lõplike abisaajate tehtavad maksed” selliste üldmääruse artikli 18 lõike 3 punkti b kohaselt programmitäiendis määratletud asutuste ning avalik-õiguslike või eraõiguslike ettevõtete tehtavaid makseid, kes on teatava meetme eest otseselt vastutavad.

[…]

2. Kulutuste tõendamine

Üldjuhul tõendatakse lõplike abisaajate tehtavaid makseid maksekviitungitega. Kui see ei ole võimalik, tõendatakse makseid samaväärse tõendusjõuga raamatupidamis-dokumentidega. […]”.

10. Abikõlblikkuse eeskirja 1 punkt 2, mida on viimati tagasiulatuvalt alates 5. augustist 2000 muudetud komisjoni 10. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 448/2004 (edaspidi määrus nr 448/2004), sätestab järgmist:

„2. Kulutuste tõendamine

Üldjuhul tõendatakse lõplike abisaajate vahe- ja lõppmaksetena deklareeritavaid makseid maksekviitungitega. Kui see ei ole võimalik, tõendatakse makseid samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega. […]”( )

Määrusega nr 448/2004 käesolevas asjas tähtsust omavaid abikõlblikkuse eeskirjade sätteid oluliselt ei muudetud.( )

III. Asjaolud ja menetlus Euroopa Kohtus

A. Vaidluse taust

11. 7. septembril 2001 saatis komisjon liikmesriikidele, sealhulgas Itaalia Vabariigile( ), määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu kohta selgitava teatise (edaspidi „2001. aasta selgitav teatis”), milles ta andis selles kasutatavate mõistete „tegelikult tehtud kulutused” ja „lõplike abisaajate tehtavad maksed” omapoolse tõlgenduse.

12. 2001. aasta selgitava teatise sisu võib lühidalt kokku võtta, niivõrd kui see siin huvi pakub, sedastusega, et komisjoni talitused ei pea siseriiklike riigiabisätete alusel liikmesriigi abiandva asutuse võimalikke ettemakseid (ka „lõplik abisaaja”( )) abisaajale (ka „üksikisikust abisaaja”( )) põhimõtteliselt abikõlblikuks, see tähendab et struktuurifondide osalemine kõnealustes kulutustes on komisjoni talituste arvates välistatud. Ent selgitavas teatises tunnustatakse taoliste väljamaksete abikõlblikkust juhul, kui üksikisikust abisaaja tõendab ettemaksete kasutamist tegelikult tehtud kulutuste jaoks. Selleks tuleb esitada maksekviitungid või, kui see ei ole võimalik, samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumendid.

13. Hiljem pärast pikemaajalist põhjalikku kirjavahetust avaldas komisjon siiski valmidust sätestada edaspidi rakendusmääruse muudatustega kõnealuste väljamaksete abikõlblikkus, mis senini oli komisjoni arvates puudunud. Selleks esitas ta liikmesriikide esindajatele, sealhulgas piirkondade arengu ja ümberkorraldamise komitees( ), 2002. aasta lõpus ettepaneku( ), millega oleks tulnud muuta määruse nr 1685/2000 lisas sätestatud abikõlblikkuse eeskirju, muu hulgas eeskirja 1 punkte 1.2 ja 2. Ent ettepanek ei leidnud piirkondade arengu ja ümberkorraldamise komitee vajalikku poolehoidu, misjärel komisjon avalikustas nimetatud komitee 73. koosolekul 19. veebruaril 2003, et võtab oma muudatusettepaneku tagasi, astumata selles valdkonnas edasisi samme.

14. Komisjoni regionaalpoliitika volinik Barnier teavitas Itaalia majandus- ja rahandusministrit Tremonti’t sellest tulemusest 14. mai 2003. aasta kirjas nr 26777( ). Volinik lisas, et komisjon jääb oma varasema õigusliku seisukoha juurde, et vaidlusalused ettemaksed ei ole abikõlblikud. Võttes arvesse vahepeal tekkida võinud õiguspärast ootust, olevat komisjon aga otsustanud pidada abikõlblikuks kõiki neid ettemakseid, mis 19. veebruari 2003. aasta seisuga, see tähendab kuni nõupidamiste lõppemiseni piirkondade arengu ja ümberkorraldamise komitees, olid heaks kiidetud lõpliku otsusega või selleks kuupäevaks lõppenud pakkumismenetluses.

15. 29. juuli 2003. aasta kirjaga nr 26777 a parandati eelmises 14. mai 2003. aasta kirjas nr 26777 esinenud tõlkeviga. Kaks kirja erinevad teineteisest ühe osalause poolest, mis täpsustas 19. veebruari 2003. aastani tehtud ettemaksete abikõlblikkuse üksikasju: kui esimeses versioonis esinesid sõnad „procedura di gara conclusasi entro la stessa data”( ), on uus kiri sõnastatud „procedura di gara, laddove il relativo bando sia stato chiuso entro la stessa data”( ). Voliniku kaaskirjas rõhutatakse, et kõnealune uus kiri asendab varasemat kirja tagasiulatuvalt 14. maist 2003.( )

B. Kohtuasjad C‑324/03 ja C‑431/03

16. Itaalia Vabariik on vaidlustanud kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 kaks viimati nimetatud volinik Banier’i kirja.

17. Kohtuasjas C‑324/03 25. juulil 2003 saabunud hagiavalduses vaidlustab Itaalia Vabariik volinik Barnier’ kirja nr 26777( ) ja palub kohtul see tühistada niivõrd, kui selles keeldutakse tunnustamast pärast 19. veebruari 2003 riigiabi raames liikmesriikide tehtud ettemaksete abikõlblikkust.

18. 9. oktoobril 2003 saabunud hagiavalduses kohtuasjas C‑431/03 vaidlustab Itaalia Vabariik volinik Barnier’ kirja nr 26777 a( ) ja palub kohtul see tühistada osas, millega keeldutakse tunnustamast pärast 19. veebruari 2003 riigiabi raames liikmesriikide tehtud ettemaksete abikõlblikkust.

19. Mõlemas kohtuasjas palub Itaalia Vabariik samuti tühistada kõik nimetatud kirjade aluseks olevad või nendega seonduvad õigusaktid ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

20. Komisjon palub omakorda jätta mõlemas kohtuasjas hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning mõista kohtukulud välja hagejalt.

C. Kohtuasi C 138/03

21. Kui kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 vaidlustavad pooled liikmesriikide ettemaksete abikõlblikkuse, ilma et oleks viidatud konkreetsele maksetaotlusele, siis kohtuasi C‑138/03 põhineb Itaalia Vabariigi esitatud maksetaotlusel.

22. Nimelt esitasid Itaalia ametiasutused niinimetatud tegevusprogrammi „Ricerca Scientifica, Sviluppo Tecnologico, Alta Formazione”( ) raames majandus- ja rahandusministeeriumi 23. detsembri 2002. aasta kirjas nr 38413 komisjonile struktuurifondidest tehtava vahemakse taotluse. Sellega taotleti muu hulgas toetust siseriiklike abikavade raames tehtud Itaalia ametiasutuste väljamakseteks üksikisikust abisaajatele.

23. Komisjon teatas 20. jaanuaril 2003 Itaalia ametiasutustele kirjas nr 100629( ), et riigiabi raames tehtud ettemaksete abikõlblikkuse küsimus ei ole veel lõplikult lahendatud. Regionaalpoliitika peadirektoraat olevat sellegipoolest otsustanud, et maksetaotlustest arvatakse asjaomased summad maha. Seepärast paluti Itaalia ametiasutusi nimetada tehtud ettemaksete summa, ja lisati, et seniks peatatakse tema maksetaotluse käsitlemine.

24. Seejärel teatas komisjon 3. märtsi 2003. aasta kirjas nr 102627( ) Itaalia ametiasutustele, et Itaalia Vabariigi ettemakseid summas 3 163 570,18 eurot ei peeta abikõlblikuks, mistõttu see summa arvatakse maha taotletud summast.

25. Nimetatud kirjad nr 100629 ja 102627 on vaidlustatud 27. märtsil 2003. aastal saabunud Itaalia Vabariigi hagiavalduses kohtuasjas C‑138/03. Itaalia Vabariik palub Euroopa Kohtul tühistada nimetatud kaks kirja, samuti kõik nimetatud kirjade aluseks olevad või nendega seonduvad õigusaktid ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

26. Pärast nimetatud hagiavalduse esitamist teatas komisjon Itaalia ametiasutustele 23. mail 2003( ), et kõnealuseks ajaks on ta andnud korralduse maksta välja vaidlusalune summa, millega „tühistatakse” kirjades nr 100629 ja 102627 sisaldunud heakskiitmisest keeldumise otsus. Põhjendusena viitas komisjon vahepeal saadetud volinik Barnier’ 14. mai 2003. aasta kirjale nr 26777( ), mille järgi võib kuni 19. veebruarini 2003 tehtud ettemaksete puhul tugineda õiguspärasele ootusele.

27. Seejärel maksis komisjon 5. juunil 2003 tõepoolest tagantjärele välja 3 163 570,18 eurot.

28. Nimetatud asjaoludel taotleb komisjon kohtuasja C‑138/03 kustutamist Euroopa Kohtu registrist.

D. Menetlus Euroopa Kohtus

29. Euroopa Kohtu presidendi 26. jaanuari 2004. aasta määrusega on kohtuasjad C‑138/03, C‑324/03 ja C‑431/03 ühise suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides liidetud.

30. Ühine kohtuistung toimus 21. aprillil 2005. Sellel arutati pooltega ka küsimust, kas kohtuasjas C‑138/03 on vajadus asja üle otsustada (Euroopa Ühenduste Kohtu kodukorra artikkel 91 lõige 3 koostoimes artikli 92 lõikega 2).

IV. Hinnang

A. Kohtuasi C‑138/03

31. Kohtuasjas C‑138/03 „taotles” komisjon kohtuasja kustutamist Euroopa Kohtu registrist.

32. Kohtuasja kustutamist kui sellist ei saa taotleda. Sellesisuline Euroopa Kohtu presidendi määrus on vaid vaidlusaluses asjas kohtuvälise kokkuleppe sõlmimise (kodukorra artikkel 77) või hagist loobumise (kodukorra artikkel 78) menetlustehniline tagajärg.

33. Käesolevas asjas ei ole pooltelt laekunud avaldust kohtuvälise kokkuleppe sõlmimise kohta, samuti ei ole hagist loobutud. Pigem on Itaalia Vabariik jäänud oma hagiavalduse ja esitatud nõuete juurde. Seega pole kohtuasja registrist kustutamise tingimused täidetud.

34. Kui komisjoni „taotlust” tõlgendada selle mõttest ja eesmärgist lähtuvalt, võib seda mõista Euroopa Kohtule tehtud ettepanekuna tuvastada, et puudub vajadus asja üle otsustada kodukorra artikli 92 lõike 2 kohaselt. Nagu nähtub komisjoni kirjalikest ja suulistest argumentidest, on komisjon seisukohal, et hagieseon vahepeal ära langenud.

35. Tõepoolest teatas komisjon 23. mail 2003 Itaalia ametiasutustele, et on andnud korralduse vaidlusalune summa üle kanda ning et tema kirjades nr 100629 ja 102627 sisaldunud heakskiitmisest keeldumise otsused „tühistatakse”; seejärel kanti vaidlusalune summa üle tagantjärele. Seega on kõik tingimused täidetud selleks, et kodukorra artikli 92 lõike 2 kohaselt tuvastada asja üle otsustamise vajaduse puudumine.

36. Sellegipoolest rõhutab Itaalia Vabariik komisjoni vastusele esitatud repliigis, nagu ka kohtuistungil, vajadust saavutada igakülgne ja lõplik selgus tõstatatud õigusküsimustes, et takistada komisjoni edaspidi tegemast siinkohal vaidlustatud otsustega sarnaseid otsuseid, see tähendab otsuseid, millega ta keeldub liikmesriigi abikavade raames tehtavate väljamaksete puhul struktuurifondidest antavast kaasrahastamisest.( ) Itaalia Vabariik osutab jätkuvale õiguskindlusetusele taoliste väljamaksete abikõlblikkuse küsimuses.( )

37. Sisuliselt väidab Itaalia Vabariik, et tal on vaatamata tagantjärele tehtud maksele hagi suhtes endiselt põhjendatud huvi, eelkõige seetõttu, et esineb õigusrikkumise kordumise oht tulevikus sarnastel juhtudel esitatavate maksetaotluste korral.

38. Siinkohal tuleb kõigepealt sedastada, et Itaalia Vabariik ei esitanud oma argumente põhjendatud huvi säilimise küsimuses hilinemisega. Kodukorra artikli 42 lõikest 2 tuleneb, et uusi väiteid saab esitada ka menetluse käigus, kui need tuginevad õiguslikele või faktilistele asjaoludele, mis on ilmsiks tulnud menetluse käigus. Need tingimused on käesolevas asjas täidetud. Itaalia Vabariigi hagiavaldus saabus nimelt Euroopa Kohtusse juba 27. märtsil 2003. Alles pärast seda, 23. mail 2003 muutis komisjon kirjas nr 106837 oma seisukohta ning 5. juulil 2003 maksti lõpuks vaidlusalune summa tagantjärele. Seega muutusid asjaolud pärast hagiavalduse esitamist ning sellele sai Itaalia Vabariik reageerida alles oma repliigis.

39. Samas küsimuses on ühenduse kohtud mitmel korral leidnud, et sellise õigusakti tühistamiseks, mida formaalselt pole tühistatud, kuid mille esialgne ese on juba ära langenud, võib endiselt olla põhjendatud huvi. Nii võivad komisjoni keelustavate otsuste peale esitada tühistamishagi või selle juurde jääda ettevõtjate koondumise osalised ka siis, kui nad keelustava otsuse mõjul on juba teatatud koondumisest loobunud. Hageja põhjendatud huvi võib nimetatud ja sarnastel juhtudel tuleneda ühenduse institutsiooni (väidetavalt) õigusvastase käitumise kordumise ohust.( ) Peale selle võib tühistamishagi olla aluseks hilisemale kahju hüvitamise hagile.( ) Samuti rõhutatakse kohtupraktikas ühenduse institutsioonide käitumise kohtuliku kontrolli nõuet õigusriigi põhimõttel rajanevas ühenduses.( )

40. Ent käesoleval juhtumil on üks eripära: komisjon mitte ainult ei maksnud vaidlusalust summat tagantjärele ära, vaid veelgi enam: 23. mai 2003. aasta kirjas nr 106837 on ta kõnealused vaidlustatud otsused sõnaselgelt juba ise tühistanud. Seega ei eksisteerigi enam, erinevalt eespool koondumiste kontrolli valdkonnast toodud näidetest, siinkohal vaidlustatud õigusakte. Teisisõnu pole ühtegi õigusakti, mis võiks olla veel tühistamishagi esemeks.

41. Samuti on Itaalia Vabariik praeguseks saavutanud tühistamishagi eesmärgi, nimelt vaidlustatud õigusaktide tühistamise. Euroopa Kohus ei saa talle artikli 230 kohases menetluses pakkuda laiaulatuslikumat õiguskaitset. Eelkõige ei saa ta kõnealuses menetluses lahendada tõstatatud õigusküsimusi vaidlustatavast õigusaktist eraldiseisvana. See tähendaks nimelt õigusliku arvamuse andmist abstraktse õigusprobleemi kohta, mis ei ole EÜ asutamislepinguga, milles sisaldub hagiliikide lõplik loetelu, loodud õiguskaitsesüsteemis Euroopa Kohtu pädevuses. Alles siis, kui komisjon peaks edaspidi tegema uue otsuse, milles ta (osaliselt) keeldub rahuldamast Itaalia ametiasutuste maksetaotlust, võib Itaalia Vabariik nõuda tühistamishagi esitamisega selle aluseks olevate õigusküsimuste selgitamist.( )

42. Eelnevale tuginedes olen jõudnud järeldusele, et Itaalia Vabariigil puudub käesolevas asjas põhjendatud huvi tühistamishagi juurde jäämiseks. Kuna komisjon on vaidlustatud kirjad sõnaselgelt tühistanud, on kohtuasja C‑138/03ese ära langenud, see tähendab kohtu kodukorra artikli 92 lõike 2 järgi puudub vajadus asja üle otsustada.( )

B. Kohtuasjad C‑324/03 ja C‑431/03

1. Hagide vastuvõetavus

43. Kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 väidab komisjon mõlemal juhul, et hagi on vastuvõetamatu.

a) Kohtuasi C‑324/03

44. Kohtuasjas C‑324/03 leiab komisjon, et hagi aluseks olev volinik Barnier’ 14. mai 2003. aasta kiri nr 26777 ei saa kahel põhjusel olla vaidlustatav õigusakt: esiteks on tegemist pelgalt arvamusavaldusega, teiseks korratakse selles vaid 2001. aasta selgitava teatise sisu( ).

45. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi peab kõikide meetmete puhul, millel on kavandatavalt õiguslikud tagajärjed hagejale, olema võimalik esitada hagi nende tühistamiseks EÜ artikli 230 alusel.( ) Küsimuse jaoks, kas meede on vaidlustatav akt EÜ artikli 230 esimese lõigu tähenduses, on määrava tähtsusega meetme sisu, meetme vorm on tegelikult ebaoluline.( )

46. Sisust lähtuvalt saab volinik Barnier’ vaidlustatud kirjas eristada kahte osa: esimeses osas teatab komisjon, et jääb pärast seda, kui arutelud regioonide arendamise ja ümberkorraldamise komitees luhtusid, oma senise õigusliku seisukoha juurde, et riigiabi raames tehtavate liikmesriikide ametiasutuste ettemaksete puhul ei saa struktuurifondidest toetusi maksta. Teises osas viidatakse juba nimetatud erandkorrale, mille kohaselt peetakse enne 19. veebruari 2003 tehtud ettemakseid õiguspärase ootuse tõttu abikõlblikuks.

47. Itaalia Vabariigi hagi ei käsitle enne 19. veebruari 2003 tehtud väljamaksete eespool mainitud tunnustamist. Selles ei vaidlustata ka konkreetse kuupäeva valikut. Pigem on hagiavalduse sisu saavutada kõnealuse kirja tühistamine osas, millega keeldutakse tunnustamast liikmesriigi ametiasutuse tehtud ettemaksete abikõlblikkust tavajuhul, see tähendab olenemata kehtestatud tähtpäevast.( ) Kriitika osaliseks saab teisisõnu mitte äsja kehtestatud ja hagejale soodne erandkord, vaid korduvalt kinnitamist leidnud ja hagejale ebasoodne komisjoni üldine õiguslik seisukoht, mille kohaselt liikmesriikide ametiasutuste ettemaksed ei ole põhimõtteliselt, niisiis ka pärast 19. veebruari 2003, abikõlblikud. Tegelikult ei vaidlusta Itaalia Vabariik mitte volinik Barnier’ kirja teist, vaid esimest osa.

48. Sellise esemega hagi ei ole aga vastuvõetav, sest sellega ei vaidlustata õigusakti seaduslikkust EÜ artikli 230 esimese lõigu tähenduses.

49. Tegelikult kordab volinik Barnier’ vaidlustatud kirja esimene osa veel kord komisjoni ilmselt vaieldavat õiguslikku seisukohta kehtivate õigusnormide tõlgendamisel( ); nagu ka 2001. aasta selgitavas teatises on siin õigupoolest eelkõige tegemist määratlemata õigusmõistete „tegelikult tehtud kulutused” ja „lõplike abisaajate tehtavad maksed” tõlgendamisega. Nii kinnitatakse kõnealuses kirjas jälle, et komisjoni arvates ei kuulu abikavade raames tehtavad liikmesriigi ametiasutuste ettemaksed kaasrahastamisele struktuurifondidest, välja arvatud, kui on tõendatud nende kasutamine üksikisikust abisaaja tasandil.

50. Kehtivate õigusnormide tõlgendamist puudutava seisukoha puhul on tegemist pelgalt otsuse tunnustetaarvamusavaldusega.( ) See ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis riivaksid Itaalia Vabariigi huve, muutes tema õiguslikku seisundit, rääkimata sellest, et seda oleks taotletud. Kirja eesmärk ei ole võtta hagejalt tema seaduslikku õigust, näiteks õigust struktuurifondide toetusele, või ka ainult takistada selle teostamist lisatingimuste kehtestamisega.( ) Kiri põhineb pigem eeldusel, et sellist seaduslikku õigust ega nõuet ei ole kunagi olnud.

51. Ka 19. veebruari 2003 tähtpäevana kehtestamine ei tee mittesiduvast arvamusavaldusest siduvate õiguslike tagajärgedega otsust. Kahtlemata paraneb tähtpäeva kehtestamise tõttu hageja õiguslik seisund enne 19. veebruari 2003, sest selle suhtes kohaldatakse uut erandkorda( ). Käesolevas asjas tähtsust omaval ajal pärast 19. veebruari 2003 jääb hageja õiguslik seisund sellegipoolest samaks: sel ajal tehtud ettemakseid on komisjon ka varem pidanud põhimõtteliselt abikõlbmatuteks ja ta ei pea neid ka edaspidi abikõlblikeks. Selles osas ei muuda midagi ka praeguseks kehtestatud tähtpäev.

52. Vaidlusaluses kirjas teatab komisjon (juba mitmendat korda) vaid seda, kuidas ta kavatseb oma volitusi edaspidi kasutada( ), see tähendab millise otsuse ta kavatseb tulevikus teha talle esitatava maksetaotluse kohta. Alles siis, kui ta on oma kavatsuse konkreetses otsuses liikmesriigi maksetaotluse kohta ellu viinud, tekivad liikmesriigi jaoks siduvad õiguslikud tagajärjed.( )

53. Tõepoolest võib mõnikord taoline kavatsusest teatamine haldusorganit ka siduda ja panna aluse haldustava tekkele.( ) Ent ka haldustava saab kohtulikult kontrollida ainult siis, kui seda kohaldatakse konkreetses asjas; see ei saa olla abstraktse tühistamishagi ese, ilma et konkreetses asjas oleks tehtud otsust.( )

54. Isegi kui eeldada, et volinik Barnier’ kiri ei ole pelgalt komisjoni arvamusavaldus ja kavatsusest teatamine, vaid õiguslikult siduv otsus selle kohta, et pärast 19. veebruari 2003 tehtud ettemakseid edaspidi ei tunnustata, siis ei tähenda ka see tingimata veel seda, et kirja kõnealust osa saab vaidlustada. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole tühistamishagi otsuse peale, millega vaid kinnitatakse varasemat, tähtajaks vaidlustamata otsust, vastuvõetav.( ) Kui vaidlustatud õigusakt ei sisalda varasema otsusega võrreldes uusi elemente ja selle andmisele ei eelnenud otsuse adressaadi varasema olukorra uut kontrolli, tuleb lähtuda sellest, et tegemist on vaid varasema otsuse kinnitamisega.( )

55. Käesolev juhtum on just selline: vaidlusaluse kirja esimeses osas väljendatud komisjoni seisukoht, et liikmesriikide abikavade raames tehtavad ettemaksed ei ole põhimõtteliselt abikõlblikud, ei ole uus. Seda väljendati juba 2001. aasta selgitavas teatises, mis teiste hulgas saadeti ka hagejale( ) ning muuseas ka komisjoni 20. jaanuari 2003. aasta kirjas nr 100629( ). Kui kõnealusele seisukohale, vastupidi siinkohal pooldatud arusaamale, saaks omistada otsuse tunnuseid, siis tuleks järjekindluse mõttes vaidlustatavaks aktiks pidada juba 2001. aasta selgitavat teatist ning mitte alles käesolevas asjas vaidlustatud volinik Barnier’ kirja, mis seda seisukohta vaid kordab ja kinnitab.

56. Volinik Barnier’ kirja teine osa sisaldab tähtpäeva kehtestava erandkorra näol kahtlemata ühe uuenduse. Ent selle puhul on tegemist varasemaid juhtumeid käsitleva kitsa erandiga, see tähendab enne 19. veebruari 2003 tehtud liikmesriikide ettemakseid käsitleva erandiga. Selles ei sisaldu „uut elementi”, hindamaks pärast19. veebruari 2003 tehtud ettemaksete abikõlblikkust, mis on käesolevas asjas ainus vaidlusalune küsimus. Liikmesriikide õiguslik seisund seoses pärast seda tähtpäeva tehtud väljamaksetega seetõttu ei parane ega halvene – see jääb samaks.

57. Miski ei viita ka sellele, et enne vaidlusaluse kirja saatmist oleks komisjon õiguslikku olukorda veel kord hinnanud ja oma senise seisukoha üle vaadanud. Vastupidi, komisjon on pärast 2001. aasta selgitava teatise saatmist alati jäänud oma senise õigusliku seisukoha juurde, nimelt, et põhimõtteliselt ei ole abikavade raames tehtavad liikmesriikide ametiasutuste väljamaksed kehtiva õiguse järgi abikõlblikud. Komisjon oli vahepeal küll edutult üritanud tuleviku tarbeks muuta õiguslikku olukorda,( ) ent niivõrd kui asjast nähtub, ei seadnud ta sealjuures kunagi kahtluse alla oma arusaama valitseva õigusliku olukorra tõlgendamise küsimuses.

58. Ka ei viita volinik Barnier’ vaidlusalune kiri ise mitte kuidagi sellele, et komisjon oleks oma senise arusaama üleüldse kahtluse alla seadnud. Selle teine osa kehtestab vaid kitsalt piiritletud erandkorra vanade juhtumite jaoks, see tähendab kuni 19. veebruarini 2003 tehtud väljamaksete jaoks. Muus osas, nagu nähtub kirja esimesest osast, kinnitatakse veel kord sõnaselgelt komisjoni senist õiguslikku seisukohta.

59. Seega, isegi kui eeldada, et volinik Barnier’ kirja vaidlustatud esimene osa on erinevalt siinkohal esindatud seisukohast õiguslikult siduv, siis kinnitab kõnealune kiri vaid seda, mis nagunii juba tulenes 2001. aasta selgitavast teatisest. Seetõttu ei ole kõnealune kiri selles osas vaidlustatav.

60. Ka Itaalia Vabariigi viidatud kohtuotsused ei muuda midagi minu antud hinnangus.

61. Kohtuasjas Herpels tehtud otsus( ) sarnaneb mõneti küll käesoleva juhtumiga selles mõttes, et mõlemas võeti õigluse huvides vastu erandkord: kui kõnealuses asjas oli komisjon hagi esitanud ametnikule lisaks palgale maksnud hüvitist ad personam, siis käesolevas asjas kehtestas ta õiguspärase ootuse põhimõttele tuginedes struktuurifondidest toetuste maksmise erandkorra. Sellegipoolest on olulisemad kõnealuse kahe juhtumi vahelised erinevused: esiteks oli kohtuasjas Herpels Euroopa Kohtu sõnul tegemist asjaolude uuesti hindamisega, ning seda isegi mitmes etapis, mis kajastus mitmes järjestikuses hagejale saadetud erineva sisuga kirjas. Ent käesolevas asjas, nagu juba osutatud, ei viita miski sellele, et komisjon oleks kunagi põhimõtteliselt muutnud oma arvamust kehtiva õiguse tõlgendamise küsimuses. Tema seisukoht püsis muutumatuna pikemaajalises kirjavahetuses ning see sõnastati viimati veel kord käesolevas asjas vaidlustatud volinik Barnier’ kirjas. Teiseks asendas kohtuasjas Herpels uus, ad personam määratud hüvitis täielikult senise kodumaalt eemalviibimise toetuse, see tähendab et kodumaalt eemalviibimise toetuse kaotamine ja hüvitise määramine olid omavahel tihedalt seotud nagu sama medali kaks külge. Käesolevas asjas on asjaolud teistsugused: nagu mainitud, ei asenda vaidlusalune kiri komisjoni senist arusaama sugugi põhimõtteliselt uuega, vaid selles kehtestatakse kitsalt piiritletud erandkord vanade juhtumite jaoks; tuleviku osas jääb komisjon oma senise arusaama juurde, mille kohaselt ei ole ettemaksed põhimõtteliselt abikõlblikud.

62. Samamoodi ei toeta volinik Barnier’ kirja vaidlustatavust Itaalia Vabariigi viidatud neli otsust kohtuasjades Prantsusmaa v. komisjon( ). Jättes kõrvale asjaolu, et nimetatud kohtuotsustes räägitakse kahjuks läbisegi vastuvõetavuse ja põhjendatuse hindamisest, erinevad nende aluseks olevad põhikohtuasjad ka sisult üsna oluliselt käesolevast asjast. Kasutades kohtujurist G. Tesauro sõnu, käsitlesid kõnealused kohtuasjad õigusakte, „millest täiesti ühemõtteliselt ilmneb tahe siduda nende adressaate”( ), näiteks käitumisjuhised, mis sätestavad liikmesriikide ametiasutuste jaoks konkreetsed kohustused ja tähtajad. Seevastu põhines käesolevas kohtuasjas C‑324/03 vaidlustatud volinik Barnier’ kiri kohe äratuntaval komisjoni seisukohal, et vaidlusaluste maksete puhul polnud nõudeõigust struktuurifondidest saadavale toetusele nagunii kunagi tekkinud. Seega ei olnud selle kirja eesmärk, nagu juba nimetatud, kindlasti mitte sellise nõudeõiguse äravõtmine või lisatingimuste esitamisega selle teostamise takistamine; kiri ei muutnud mingilgi moel Itaalia Vabariigi õiguslikku seisundit.( )

63. Kokkuvõttes nõustun komisjoniga selles, et kohtuasjas C‑324/03 on hagi vastuvõetamatu.

b) Kohtuasi C‑431/03

64. Kohtuasjas C‑431/03 väidab komisjon, et hagi on teiste menetluses olevate kohtuasjade tõttu vastuvõetamatu, kuna Itaalia Vabariik on juba sama hagi eseme suhtes algatanud kohtuasja C‑324/03. Lisaks kordab komisjon juba kohtuasjas C‑324/03 esitatud hagi vastuvõetamatuse põhjuseid.

65. Nagu nähtub volinik Barnier’ kaaskirjast, oli 29. juuli 2003. aasta kirja nr 26777 a eesmärk pelgalt eelmises, 14. mai 2003. aasta kirjas nr 26777 esinenud tõlkevea parandamine.

66. Iseenesest ei välista selline kavatsus veel seda, et ka uue kirja puhul on tegemist vaidlustatava õigusaktiga, see tähendab otsuse tunnustega toiminguga, mis tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi. Nimelt on täiesti mõeldav, et tõlkevea parandamise kattevarjus antakse varasemale otsuse tunnustega aktile täiesti teistsugune sisu, kui esialgu teada antud. Sel juhul peab asjassepuutuval isikul olema võimalik kaitsta end otsuse uue sisu vastu. Seda enam on see nii, kui parandatud lõigu puhul on tegemist nagu käesolevas juhtumis kirja ühe olulisema kohaga, milles täpsustatakse enne 19. veebruari 2003 tehtud maksete jaoks kehtestatud uut erandkorda.

67. Tegelikult võib käesolevas juhtumis jääda lahtiseks, kas just nimelt kõnealuse lõigu sõnastuse parandamine on vaidlustatav või mitte. Sest nagu juba kohtuasja C‑324/03 puhul, ei ole ka see osa kirjast üldse kohtuasja C‑431/03 puhul Itaalia Vabariigi esitatud hagi esemeks. Sama sõnastusega hagiavalduste eesmärk ei ole mitte niivõrd vaidlustada uut erandkorda, mis on Itaalia Vabariigi jaoks niikuinii soodne, või sellekohaseid täpsustusi, kuivõrd komisjoni korduvalt kinnitatud ja Itaalia jaoks ebasoodsat üldist õiguslikku arusaama, et liikmesriikide ametiasutuste ettemaksed ei ole põhimõtteliselt abikõlblikud. Seega on kohtuasjas C‑431/03 esitatud hagi suunatud ainult kirja nr 26777 a selle osa vastu, mis langeb kokku algse kirja nr 26777 sõnastusega ja mida ei muudetud.

68. Seepärast kehtib eespool kohtuasja C‑324/03 kohta öeldu( ) analoogselt kohtuasjas C‑431/03: Itaalia Vabariigi hagi on juba seetõttu vastuvõetamatu, kuna selle esemeks ei ole siduvate õiguslike tagajärgedega otsus, vaid ainult komisjoni väljendatud arvamus või kavatsusest teatamine, mis ei ole EÜ artikli 230 esimese lõigu kohased vaidlustatavad aktid. Isegi kui oletada, et volinik Barnier’ kirjal oleksid siduvad õiguslikud tagajärjed, oleks tegemist lihtsalt 2001. aasta selgitavat teatist (veel kord) kinnitava dokumendiga, mis kui pelgalt varasema akti sisu kordav akt ei oleks omakorda vaidlustatav.

69. Peale selle oleks hagi vastuvõetamatu, nagu komisjon õigesti märgib, põhjusel, et samas asjas on juba hagi esitatud. Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et hilisem hagi on vastuvõetamatu, kui see puudutab samu pooli, samu fakti- ja õigusväiteid ning kui sellega taotletakse sama õigusakti tühistamist nagu juba menetlusse võetud varasema hagiga.( )

70. Sellega on tegemist käesolevas asjas: kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 esitatud Itaalia Vabariigi hagid puudutavad samu kohtumenetluse pooli, põhinevad samadel fakti- ja õigusväidetel (mis on sisuliselt isegi sama sõnastusega)( ) ja nendega taotletakse volinik Barnier’ kirja sama muutmata osa tühistamist. Kohtuasjas C‑324/03 esitatud hagi ese välistab hagi vastuvõetavuse kohtuasjas C‑431/03.

71. Eelnimetatud põhjustel nõustun komisjoniga selles, et ka kohtuasjas C‑431/03 esitatud hagi on vastuvõetamatu.

2. Hagide põhjendatus

72. Tegelikult väidetakse mõlemas kohtuasjas (C‑324/03 ja C‑431/03), et rikutud on määruse nr 1260/1999 artiklit 32 ja abikõlblikkuse eeskirja 1 punkte 1 ja 2.( ) Pooled vaidlevad selle üle, kas ja millistel tingimustel on liikmesriikide asutuste ettemaksed abikõlblikud ühenduse struktuurifondide seisukohast. Täpsemalt on küsimus selles, kas komisjon võib liikmesriikide taotletud vahe- ja lõppmaksed seada sõltuvusse liikmesriikide ettemaksete kasutamise tõendamisest. Itaalia Vabariik on seisukohal, et see rikub alusmääruse ja rakendusmääruse nimetatud sätteid.

73. Eespool tuvastatud mõlema hagi vastuvõetamatuse tõttu käsitlen kõnealust küsimust ainult teise võimalusena. Ütlen kohe, et komisjoni argumendid tunduvad veenvamad kui Itaalia Vabariigi omad.

74. Määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu sõnastus ei välista iseenesest küll seda, et lõplike abisaajate ettemaksed( ) üksikisikust abisaajatele ei võiks olla abikõlblikud. Nimetatud sätte teise lause kohaselt piisab nimelt sellest, et liikmesriigid teatavad toetuse saamiseks komisjonile kulutustest, kusjuures need kulutused peavad seonduma lõplike abisaajate tehtud väljamaksetega. Mõisted „väljamaksed” ja „kulutused” on vägagi laiad. Nii peab ühenduse seadusandja mõistet „väljamaksed” ülemmõisteks, mis muu hulgas hõlmab ka ettemakseid.( )

75. Nagu määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu teisest lausest samuti nähtub, on ainult liikmesriikide ametiasutuste tegelikult tehtud kulutused komisjoni vahe- või lõppmaksete seisukohast abikõlblikud ning ka seda ainult siis, kui kulutusi tõendavad maksekviitungid või samaväärsed raamatupidamisdokumendid. Abikõlblikkuse eeskirja 1 punkt 2 täpsustab nimetatud normi. See näeb reeglina ette maksekviitungite esitamise; kui see ei ole võimalik, tuleb esitada samaväärsed raamatupidamisdokumendid.

76. Kirjeldatud kord põhineb kulude hüvitamise põhimõttel.( ) Ühenduse struktuurifondidest tuleks põhimõtteliselt toetusi maksta vaid liikmesriikide asutuste nende kulutuste puhul, mille kasutamine on juba tõendatav. Sellest ainuüksi ei piisa, et liikmesriigi ametiasutus (lõplik abisaaja) on väljamakse teinud, samuti tuleb suuta ka tõendada, mis otstarbel antud abirahasid konkreetselt kasutati.

77. Kulude hüvitamise põhimõtte mõte ja eesmärk on viia miinimumini ühenduse eelarve finantsriskid. Tuleb takistada seda, et ühendus annab kõigepealt struktuurifondidest toetuse, seda hiljem, kui abirahasid ei kasutata eesmärgipäraselt, tagasi saamata või saades selle tagasi vaid raskustega. Sellist toimimisviisi nõuab ka usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõte (EÜ artikkel 274). Usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtte ja kulutuste tõendamise nõude (st ka nende kasutamise tõendamise) vaheline tihe seos tuleb eriti ilmsiks määruse nr 1260/1999 43. põhjenduses.

78. Loomulikult ei takista see liikmesriikide ametiasutusi omavahenditest tegemast üksikisikust abisaajatele ettemakseid, see tähendab väljamakseid, mille konkreetset kasutamist veel ei saa tõendada. Itaalia Vabariik on õigesti märkinud, et üksikisikust abisaajate ebapiisavad finantsvahendid muudavad taolised ettemaksed sageli vajalikuks, et tagada abiraha saavate projektide tõrgeteta käivitamine.( ) Ent sel juhul kannab ettemaksetena eraldatud abiraha võimaliku sihtotstarbevälise kasutamise ja tagasinõudmise riski ühenduse asemel liikmesriik. Nimelt saavad vaid liikmesriigid ettemakse tegemise ajal hinnata, kas üksikisikust abisaaja suudab tagada abiraha sihtotstarbelise kasutamise. Seepärast peaksid raha laekumata jäämise riski ja selle tagasinõudmise koormat kandma liikmesriikide ametiasutused, mitte ühendus. Samuti tuleb raha tagasinõudmisega koormata liikmesriike. Ühenduse struktuurifondidest saab määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu teise lause järgi toetusi maksta alles siis, kui on olemas maksekviitungid või samaväärsed raamatupidamisdokumendid, see tähendab kui liikmesriikide tehtud ettemakseid on kasutatud sihtotstarbeliselt, ja seda tõendavad kuludokumendid.

79. Seega kui liikmesriikidel on kaalutlusõigus teha üksikisikust abisaajatele suuremas ulatuses ettemakseid liikmesriigi vahenditest, siis ühendus ise kaldub struktuurifondide haldamisel kulude (tagantjärele) hüvitamise põhimõttest kõrvale vaid väga piiratud ulatuses. Nagu tuleneb määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõikest 2, võib komisjon struktuurifondide vahenditest teha liikmesriikidele ettemakseid ainult 7% ulatuses fondi osalusest kõnealuses abis. Ainult selle summa ulatuses võetakse ühenduse eelarves endale ka risk, et struktuurifondide vahendeid ei kasutata sihtotstarbeliselt, mistõttu neid tuleb vajadusel hiljem tagasi nõuda. Vaid kõnealuste ettemaksete jaoks lubab alusmäärus komisjonil anda vahendeid struktuurifondidest, saamata samal ajal vastu sihtotstarbelist kasutust tõendavaid dokumente. Kõigi muude väljamaksete puhul, siinkohal eelkõige huvipakkuva struktuurifondide toetuste vahe- ja lõppmaksete tegemise puhul, kehtib seevastu eranditult määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu teine lause ja seega kulude, mille sihtotstarbeline kasutus on tõendatud, hüvitamise põhimõte.

80. Kui lubada seda, et ühendus toetaks struktuurifondidest vahe- ja lõppmaksetena liikmesriikide ametiasutuste väljamakseid, mille kohta (veel) puuduvad sihtotstarbelist kasutust tõendavad dokumendid, tähendaks see seda, et eirataks määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 2 teist lauset ja selles sätestatud ühenduse riski piiramist 7%-ga fondi osalusest kõnealuses abis.

81. Argumendid, millega Itaalia Vabariik põhjendab seda, et liikmesriikide abikavade raames tehtavate lõplike abisaajate ettemaksete kaasrahastamise jaoks ei ole sihtotstarbelist kasutust tõendavad kuludokumendid vajalikud, ei ole minu jaoks veenvad.

82. Alusmäärusega eristatakse tõepoolest kaht asjas tähtsust omavat abirahade kasutamise võimalust: esiteks niinimetatud tegevused, mille rakendajaks on lõplikud abisaajad ise,( ) teiseks niinimetatud meetmed, mille hulka kuuluvad muu hulgas eelkõige abikavad( ).

83. Esmapilgul tundub, et mõlemal juhul esitatakse ka liikmesriikide ametiasutuste väljamaksete tõendamisele erinevad nõuded. Nii tuleb tegevuste puhul komisjonile tõendada neid väljamakseid, mida lõplikud abisaajad teevad ettevõtetele, kes on teatava meetme eest otseselt vastutavad (abikõlblikkuse eeskirja 1 punkt 1.3), liikmesriikide toetuskavade puhul aga lõplike abisaajate abimakseid üksikisikust abisaajatele (abikõlblikkuse eeskirja 1 punkt 1.2).

84. Lähemalt vaadates ilmneb siiski, et mõlema väljamakse liigi (nii tegevuste kui meetmete puhul tehtavad väljamaksed) puhul kehtib ühte moodi kulude hüvitamise põhimõte ja seega ka nõue esitada tehtud kulutuste sihtotstarvet tõendavad dokumendid. Nagu nimelt ilmneb abikõlblikkuse eeskirja 1 punktist 2, laieneb see säte tänu oma süstemaatilisele asendile mõlemale struktuurifondide toetuse liigile, see tähendab mõlemal juhul tuleb tavaliselt esitada maksekviitungid, kui see ei ole võimalik, siis samaväärne raamatupidamisdokument.( )

85. Liikmesriikide abikavade meetmetes üldjuhul ei kasutata maksekviitungeid ja samaväärseid raamatupidamisdokumente veel mitte lõplike abisaajate ja üksikisikust abisaajate vahelistes suhetes, vaid alles järgnevates suhetes üksikisikust abisaaja ja neljanda isiku vahel, kelle kaupade või teenuste soetamiseks üksikisikust abisaaja abiraha kulutab. Erinevalt Itaalia Vabariigi seisukohast nõuab aga just süsteemi mõte ja eesmärk seda, et tuginetaks üksikisikust abisaaja ja neljandate isikute vahelisi tehinguid tõendavatele dokumentidele. Abikõlblikkuse eeskirja 1 punkti 1.2 teise lause kohaselt tuleb nimelt tõendada lõpliku abisaaja tehtud abimakseid, lähtudes asjaomase abi tingimustest ja eesmärgist. Tõendamiseks ei piisa sellest, et väljamakse üksikisikust abisaajale on tehtud, vaid eelkõige on vaja tõendada ka abiraha konkreetset kasutamist. Nagu juba mainitud, on tõenditeks üldjuhul maksekviitungid ja teise võimalusena samaväärsed raamatupidamisdokumendid (abikõlblikkuse eeskirja 1 punkt 2).

86. Kohtuistungil märkis Itaalia Vabariik minu küsimuse peale veel, et üleüldiselt ei sea ta kahtluse alla riigi abikavade raames tehtud väljamaksete kasutamist tõendavate dokumentide esitamist. Pigem on tema jaoks küsimus ajahetkes, millal need sihtotstarbelist kasutust tõendavad dokumendid tuleb esitada.

87. Siinkohal tuleb meenutada, et kulude hüvitamise põhimõte peab ühenduse eelarve vabastama riskist toetada kulutusi, mille sihtotstarbelist kasutust ei ole veel tõendatud. Alles siis, kui on olemas liikmesriikide abikavade raames tehtud väljamaksete kasutamist tõendavad dokumendid, saavad liikmesriigid esitada taotlusi struktuurifondidest toetuste saamiseks, see tähendab komisjoni vahe- või lõppmakse taotlusi. Enne seda saavad liikmesriigid kasutada ainult seda raha – selle summa on 7% fondi osalusest kõnealuses abis – mille komisjon omalt poolt annab liikmesriikide käsutusse ettemaksena ja mida saab kasutada loomulikult ilma sihtotstarbelist kasutust tõendavaid dokumente esitamata (määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu esimene lause koostoimes sama artikli lõikega 2).

88. Tuginedes eelnevale, olen arvamusel, et komisjon toimib õiguspäraselt, seades abikavade raames tehtavad liikmesriikide ametiasutuste ettemaksed sõltuvusse sihtotstarbelist kasutamist tõendavate dokumentide esitamisest. Itaalia Vabariigi hagid on seega mitte ainult vastuvõetamatud, vaid ka põhjendamata.

V. Kulud

89. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuivõrd Itaalia Vabariik on kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 kohtuvaidluse kaotanud pool, tuleb kohtukulud mõista välja temalt, nagu komisjon on nõudnud.

90. Mis aga puudutab kohtuasja C‑138/03, mille üle puudub vajadus otsustada, siis jaotab Euroopa Kohus kodukorra artikli 69 lõike 6 kohaselt kohtukulud omal äranägemisel. Käesolevas asjas tuleks kohtukulud mõista välja komisjonilt, sest oma varasema käitumisega põhjustas ta Itaalia Vabariigi poolt hagi esitamise, ja tühistas mõlemad vaidlustatud otsused ja maksis vaidlusaluse rahasumma ära alles pärast hagi esitamist.

VI. Ettepanek

91. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku,

– et kohtuasjas C‑138/03 puudub vajadus asja üle otsustada ja mõista kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt;

– jätta hagid kohtuasjades C‑324/03 ja C‑431/03 vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.