Kohtuasi C-201/05

The Test Claimants in the CFC and Dividend Group Litigation

versus

Commissioners of Inland Revenue

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

„Kodukorra artikli 104 lõike 3 esimene lõik — Asutamisvabadus — Kapitali vaba liikumine — Otsene maksustamine — Ettevõtte tulumaks — Mitteresidendist äriühingu poolt residendist äriühingule makstud dividendid — Välismaise kontrollitava äriühingu suhtes kehtiv kord — Kolmanda riigiga seotud olukord — Maksuhalduri vastu esitatud hagide liigitamine — Liikmesriigi vastutus ühenduse õiguse rikkumise eest”

Euroopa Kohtu määrus (neljas koda), 23. aprill 2008 I - 2882

Kohtumääruse kokkuvõte

EÜ artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on ettevõtte tulumaksust vabastatud dividendid, mida residendist äriühing saab teiselt residendist äriühingult, samas kui ettevõtte tulumaksu tuleb maksta dividendidelt, mida residendist äriühing saab mitteresidendist äriühingult, milles residendist äriühingule kuulub osalus, mis võimaldab tal kindlalt mõjutada äriühingu otsuseid ja otsustada äriühingu tegevuse üle, võimaldades maksu ümberarvutust seoses maksuga, mille dividende väljamaksev äriühing on liikmesriigis, milles ta on resident, reaalselt maksnud, ja arvestades, et maksumäär, mida kohaldatakse välismaalt saadud dividendidele, ei tohi olla kõrgem maksumäärast, mida kohaldatakse samast liikmesriigist saadud dividendidele, ning et maksu ümberarvutust on võimalik teha vähemalt summas, mis võrdub dividende väljamaksnud liikmesriigis makstud summaga, kuid ei ületa sealjuures maksusummat, mis tuleb tasuda dividende saava äriühingu liikmesriigis. (vt punkt 43, resolutiivosa punkt 1)

EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on ettevõtte tulumaksust vabastatud dividendid, mida residendist äriühing saab teiselt residendist äriühingult, samas kui ettevõtte tulumaksu tuleb maksta dividendidelt, mida residendist äriühing saab mitteresidendist äriühingult, milles residendist äriühingule kuulub vähemalt 10% hääleõigustest, võimaldades maksu ümberarvutust seoses maksuga, mille dividende väljamaksev äriühing on liikmesriigis, milles ta on resident, reaalselt maksnud, ja arvestades, et maksumäär, mida kohaldatakse välismaalt saadud dividendidele, ei tohi olla kõrgem maksumäärast, mida kohaldatakse samast liikmesriigist saadud dividendidele, ning et maksu ümberarvutust on võimalik teha vähemalt summas, mis võrdub dividende väljamaksnud liikmesriigis makstud summaga, kuid ei ületa sealjuures maksusummat, mis tuleb tasuda dividende saava äriühingu liikmesriigis. (vt punkt 43, resolutiivosa punkt 1)

EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on ettevõtte tulumaksust vabastatud dividendid, mida residendist äriühing saab teiselt residendist äriühingult, samas kui ettevõtte tulumaksu tuleb maksta dividendidelt, mida residendist äriühing saab mitteresidendist äriühingult, milles talle kuulub vähem kui 10% hääleõigustest, võimaldamata maksu ümberarvutust seoses maksuga, mille on reaalselt maksnud dividende väljamaksev äriühing liikmesriigis, kus ta on resident. Ainuüksi asjaolu, et sellise osaluse suhtes on liikmesriigi ülesanne määratleda, kas ja mil määral tuleb vältida jaotatava kasumi järjestikulist maksustamist, ei tähenda ju veel seda, et liikmesriik võib kohaldada süsteemi, milles välismaalt saadud dividende ja samast liikmesriigist saadud dividende koheldakse ebavõrdselt. Olenemata asjaolust, et liikmesriik võib igal juhul kehtestada jaotatava kasumi järjestikulise maksustamise vältimiseks või vähendamiseks erinevaid süsteeme, ei saa võimalikud raskused teises liikmesriigis reaalselt makstud maksusumma kindlakstegemisel õigustada sellist piirangut kapitali vabale liikumisele, nagu see tuleneb kõnealustest õigusnormidest. (vt punktid 41 ja 43, resolutiivosa punkt 1)

EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on ettevõtte tulumaksust vabastatud teatavad dividendid, mille residendist kindlustusselts on saanud residendist äriühingult, kuid ei anta maksuvabastust samasuguste dividendide puhul, mis on saadud mitteresidendist äriühingult, kui see toob kaasa ebasoodsama kohtlemise viimati nimetatud dividendide puhul. Olenemata asjaolust, et igal juhul võib liikmesriik jaotatud kasumi järjestikulise maksustamise vältimiseks või vähendamiseks kehtestada erinevaid süsteeme, ei saa võimalikud raskused teises liikmesriigis reaalselt makstud maksusumma kindlakstegemisel õigustada sellist piirangut kapitali vabale liikumisele, nagu see tuleneb kõnealustest õigusnormidest. Sellist piirangut ei saa õigustada ka vajadusega tagada riikliku maksusüsteemi ühtsus. Kui asjassepuutuvad maksuõigusnormid põhinevad otsesel seosel maksusoodustuse ja soodustust tasakaalustava konkreetse maksu vahel, nähes ette maksu ümberarvutuse dividendide osas, mis on saadud mitteresidendist äriühingult, milles residendist emaettevõtjale kuulub vähemalt 10% hääleõigustest, siis peab sellise otsese seose nõudest tulenema see, et sama maksusoodustus antakse ka äriühingule, kes saab dividende mitteresidendist äriühingult, milles residendist emaettevõtjale kuulub vähem kui 10% hääleõigustest, kuna viimane on samuti kohustatud liikmesriigis, kus ta on resident, jaotatud kasumilt ettevõtte tulumaksu maksma. (vt punktid 63, 67–69, resolutiivosa punkt 2)

EÜ artikleid 43 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, et liikmesriigis asutatud residendist äriühingu maksustatava summa sisse arvatakse välismaise kontrollitava äriühingu poolt mõnes teises liikmesriigis saadud kasum juhul, kui see kasum on seal maksustatud madalama maksumääraga kui esimesena nimetatud riigis, välja arvatud juhul, kui see puudutab üksnes puhtalt fiktiivseid skeeme, mille eesmärk on hoiduda kõrvale riigis tavapäraselt tasumisele kuuluva maksu maksmisest. Järelikult ei tule sellist maksusätet kohaldada juhul, kui objektiivsete ja kolmandate isikute poolt kontrollitavate asjaolude alusel ilmneb, et vaatamata maksustamisega seonduvate põhjenduste olemasolule omab välismaine kontrollitav äriühing asukohajärgses liikmesriigis tegelikku asukohta ja arendab seal reaalset majandustegevust. EÜ artikleid 43 ja 48 tuleb siiski tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi maksuõigusnormid, mis kehtestavad teatavad nõuded juhuks, kui residendist äriühing taotleb vabastust maksust, mille kontrollitav äriühing on oma kasumilt juba maksnud riigis, kus ta on resident, kui nende nõuete eesmärk on kontrollida, kas välismaine kontrollitav äriühing omab tegelikku asukohta ja kas tema majandustegevus on reaalne, ilma et see tooks kaasa ülemääraseid halduskohustusi. (vt punkt 86, resolutiivosa punkt 3)

EÜ artikleid 56–58 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis annavad ettevõtte tulumaksu soodustuse teatud dividendide osas, mille residendist äriühing on saanud residendist äriühingult, kuid ei anna sellist soodustust dividendide puhul, mis on saadud kolmandates riikides asutatud äriühingutelt, nimelt kui soodustuse andmine sõltub tingimuste täitmisest, mida liikmesriigi pädevad ametiasutused saavad kontrollida vaid teabe saamisel kolmandalt riigilt, kus on asutatud dividende jaotav äriühing. Kui liikmesriigi õiguse kohaselt sõltub maksusoodustuse saamine teatud tingimuste täitmisest, mida saab aga kontrollida vaid teabe saamisel kolmanda riigi pädevatelt ametiasutustelt, võib liikmesriik üldjuhul õiguspäraselt keelduda maksusoodustuse andmisest, kui — eriti siis, kui kolmandal riigil ei ole lepingulist kohustust asjakohast teavet edastada, — osutub võimatuks kolmandalt riigilt seda teavet saada. (vt punktid 95 ja 97, resolutiivosa punkt 4)

Ühenduse vastavate õigusnormide puudumisel tuleb iga liikmesriigi sisemises õiguskorras kindlaks määrata pädevad kohtud ja hagide kohtuliku menetlemise kord, tagades õigussubjektidele ühenduse õigusega antud õiguste kaitse, sealhulgas kahjustatud isikute poolt siseriiklikule kohtule esitatavate hagide liigitamise. Liikmesriigid peavad ka tagama, et õigussubjektidel oleks reaalselt kasutatav õiguskaitsevahend, mis võimaldab neil tagasi nõuda alusetult sissenõutud maksu ja summad, mis on asjassepuutuvale liikmesriigile makstud või tema poolt kinni peetud otseses seoses nimetatud maksuga. Mis puutub liikmesriigi poolt ühenduse õiguse rikkumisega isikule tekitatud muudesse kahjudesse, siis on liikmesriik kohustatud nimetatud kahju eraõiguslikele isikutele hüvitama Euroopa Kohtu praktikas näidatud tingimustel, nimelt peab rikutud õigusnorm andma isikutele õigusi, rikkumine peab olema piisavalt selge ja liikmesriigile pandud kohustuse rikkumise ja kahjustatud isikute kantud kahju vahel peab olema otsene põhjuslik seos, ilma et see välistaks liikmesriigi vastutust liikmesriigi õiguse alusel vähem piiravatel tingimustel. Arvestades küll õigust kahju hüvitamisele, mis nende kohtupraktikas näidatud tingimuste täitmisel tekib otseselt ühenduse õigusest, on liikmesriik kohustatud heastama tekitatud kahju tagajärjed siseriikliku õiguse vastutust käsitlevate sätete alusel, tagades, et siseriiklikes õigusaktides sätestatud kahju hüvitamise tingimused ei ole vähem soodsad kui need, mis puudutavad samalaadseid siseriiklikke nõudeid, ega ole korraldatud nii, et hüvitise saamine muutuks praktikas võimatuks või ülemäära raskeks. Kui ilmneb, et liikmesriigi õigusnormid kujutavad endast asutamisvabaduse piirangut, mis on EÜ artikliga 43 keelatud, või kapitali vaba liikumise piirangut, mis on EÜ artikliga 56 keelatud, siis saab siseriiklik kohus hüvitamisele kuuluva kahju kindlaksmääramisel kontrollida, kas kahjustatud isik on tõendanud, et ta on ilmutanud hoolt, mida saab mõistlikult oodata, et kahju ära hoida või selle ulatust piirata, ning eriti seda, kas ta kasutas õigel ajal kõiki õiguskaitsevahendeid, mis olid tema käsutuses. Vaba liikumist puudutavate sätete kohaldamine muutub igal juhul võimatuks või ülemäära raskeks, kui tagastamis- või hüvitamisnõuded, mille aluseks on nimetatud sätete rikkumine, tuleb jätta rahuldamata või neid tuleb vähendada üksnes sel põhjusel, et asjaomased äriühingud ei olnud taotlenud maksuhaldurilt sellise maksusüsteemi rakendamist, millele neil antud juhul siseriikliku õiguse järgi koostoimes topeltmaksustamise vältimise lepingu vastavate sätetega õigust ei olnud. (vt punktid 118, 126, 129, 131, resolutiivosa punkt 5)