ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51

Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel olevad, mis põhimõtteliselt seavad teises liikmesriigis õppimiseks õppetoetuse andmisele ainutingimuse, et õppetoetuse taotleja alaline elukoht nende õigusnormide tähenduses oleks riigi territooriumil, ja mis juhul, kui toetuse taotleja on riigi kodanik, kelle alaline elukoht ei ole riigi territooriumil, näeb ette, et välismaal õppimiseks makstakse õppetoetust ainult toetuse taotleja alalise elukoha riigis või selle naaberriigis õppimise korral ning üksnes siis, kui see on eriasjaoludel õigustatud.
46

Viimati nimetatud direktiivi põhjendusest 82, eelkõige selle versioonidest saksa (Abgesehen von den Praktiken, die unter die vorliegende Richtlinie fallen), inglise (Apart from the practices that are covered by this Directive), prantsuse (Outre les pratiques couvertes par la présente directive), itaalia (In aggiunta alle pratiche oggetto della presente direttiva) ja rumeenia (Pe lângă practicile aflate sub incidența prezentei directive) keeles, tuleneb, et direktiiviga 2010/13 on hõlmatud teistsugused tavad kui need, mida käsitletakse direktiivis 2005/29. Niisugune tõlgendus oleks ühtlasi vastuolus direktiivi 89/552 artikliga 3f, mida on muudetud direktiiviga 2007/65.
50

Seega tuleb siseriiklikul kohtul selle hindamisel, kas siseriiklik õigusakt, mida ta kavatseb kohaldada poolte poolt lepingule kohaldatava õigusena sõnaselgelt valitud õigusakti asemel, on „imperatiivne säte”, võtma arvesse mitte üksnes selle õigusakti konkreetset sõnastust, vaid ka selle üldist ülesehitust ja kõiki asjaolusid, millest lähtudes kõnealune õigusakt vastu võeti, et tal oleks nendest teguritest lähtudes võimalik järeldada, et see õigusakt on imperatiivne, niivõrd kui ilmneb, et siseriiklik seadusandja võttis selle vastu eesmärgiga kaitsta huvi, mida asjaomane liikmesriik peab oluliseks. Nagu rõhutab ka komisjon, võib sellise olukorraga olla tegemist siis, kui kohtu asukohariigis pakub direktiivi ülevõtmine nii, et selle kohaldamisala laiendatakse või selles lubatud kaalutlusruumi lubatakse kasutada laiemalt, kaubandusagentidele suuremat kaitset, tulenevalt erilisest huvist, mis liikmesriigil selle kategooria kodanikega seoses on.
21

Nimetatud kohus viitab mitmele Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeim halduskohus) otsusele selles valdkonnas. Consiglio di Stato on esiteks otsustanud, et kõnealust keeldu ei kohaldata RTI-sse kuuluvatele ettevõtjatele, kui viimati nimetatu on samuti taotleja või pakkuja. See otsus põhineb kolmandate üksuste võimalustele kasutamise ratio legis’el, milleks on soodustada võimalikult suure hulga ettevõtjate hankes osalemist. Teiseks on Consiglio di Stato otsustanud, et pakkuja ei saa asjaomases hankes nõutud klassi saavutamiseks kumuleerida oma SOA tunnistust ja kolmanda ettevõtte tunnistust. See otsus põhineb riigihankeid käsitleva liidu määruse eesmärgil, mille kohaselt aitab võimalikult suur konkurentsile avatus saavutada ka hankelepingute kõige kindlama ja tõhusama täitmise.
89

H. Schaible väidab, et veise- ja seakasvatajatele ei ole kehtestatud iga looma elektroonilise identifitseerimise kohustust vaatamata sellele, et need loomad võivad episootilistesse haigustesse nakatuda samamoodi nagu lambad ja kitsed. Ta leiab, et põllumajandusettevõtte identifitseerimise süsteem võimaldab sigadel episootilisi haigusi tõhusalt tõrjuda. H. Schaible väidab, et veiste individuaalse elektroonilise identifitseerimise süsteemi ei ole kavandatud ja et 30. augusti 2011. aasta ettepanekust võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1760/2000 veiste elektroonilise identifitseerimise osas ja jäetakse välja loomaliha vabatahtlikku märgistamist käsitlevad sätted (KOM(2011) 525 (lõplik)), tuleneb, et komisjon pani ette säilitada veiste elektroonilise identifitseerimise vabatahtlikkus eeskätt nende probleemide tõttu, mis on tekkinud seoses lammaste ja kitsede kohutusliku individuaalse identifitseerimisega. Ta leiab, et liidu poliitika selles valdkonnas ei ole järjekindel ning liidu tasandil eksperimenteeritakse tehnoloogiaga, mida ei olda valmis rakendama sektoris, kus põllumajandusettevõtjate mõju on väike.
30

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 33–38, siis asjaolu, et selline nagu põhikohtuasja ettevõtja, kes on asutatud liikmesriigis, mis asub teise liikmesriigi piiri läheduses mõlemale poole ulatuvas linnastus, ning asjaolu, et ta kasutab teise liikmesriigi telefoninumbrit, mille ta annab selles liikmesriigis alaliselt elavate võimalike klientide kasutusse selleks, et nad ei peaks tasuma rahvusvaheliste kõnede eest, võib olla samuti tõend selle kohta, et tema tegevus on „suunatud” sellesse teise liikmesriiki.
40

Lisaks nähtub direktiivist 2003/87, et käitajatel on neli kuud, et nad saaksid tagastada eelnenud aastale vastavaid kvoote, mis jätab neile mõistliku aja, et täita oma tagastamise kohustus. Direktiivi ülejäänud ettevalmistavatest töödest nähtub, et nõukogu pikendas ettevõtjatele esialgu ettenähtud tähtaega, kuna komisjoni ettepanekus oli tähtajana mainitud 31. märtsi. Teiseks on 30. aprilli kuupäev hilisem kui tähtaeg, mil liikmesriigid on kohustatud käitajatele eraldama osa asjaomase aasta kvoote, milleks on määratud 28. veebruar, kusjuures olgu meenutatud, et ajavahemikus 2005–2008 eraldati need 95% ulatuses tasuta. Viimaseks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 22 ja 27, siis arvestades kvootide täpse arvestamise loogikat liidu tasandil, mis on direktiiviga 2003/87 kehtestatud süsteemi hea toimimise tingimus, ei näi 40-eurone trahv 30. aprilliks tagastamata jäetud süsinikdioksiidi ekvivalenttonni kohta (väärtus, mis on kaks korda kõrgem tollasest selle tonni hinnangulisest hinnast saastelubade tulevasel turul) tekitavat ebasoodsaid tingimusi, mis on ebaproportsionaalsed eelistega, mis sellel teisest küljest on selleks, et liit Kyoto protokolli kohustustusi täidaks.
16

Omavalitsusühendused väitsid, et võrdsuse põhimõtte kohaldamine ei välista seda, et sellise kokkuleppe, nagu käsitletakse põhikohtuajas, saab sõlmida ilma eelnevalt hankemenetlust korraldamata, kui mõni ametiasutus algatab selle sõlmimise konkreetsetel põhjustel, mis ei pea tingimata olema seotud üldise huviga, kuid on tegelikult faktiliselt õiged ja õiguslikult vastuvõetavad ning vastavad mõistele „objektiivsed asjaolud” Euroopa Kohtu praktika tähenduses. Käsitletaval juhul on see nii, silmas pidades esiteks Telenetile 1996. aasta üleandmisakti alusel kuuluvaid eelis‑ ja ostueesõigusi, mida tuleb käsitleda viisil, et need kujutavad endast ainuõigust, mis muudab avatud konkurentsi võimatuks, ja teiseks tuleb silmas pidada kohtuvaidlust omavalitsusühenduste ja Teleneti vahel nimetatud üleandmisakti ulatuse üle, võttes arvesse menetluste võimalikku pikkust ja raskeid sanktsioone, mida omavalitsusühenduste suhtes võidakse kohaldada juhul, kui lõpliku kohtuotsusega tuvastatakse, et nad on seda ühinemisakti rikkunud.
29

Isegi kui eeldada, et niisugune ühtne tehing nagu see, millega abielupaar Maletic broneeris pakettreisi lastminute.com veebisaidil ja tasus selle eest, võib jaguneda kaheks eraldiseisvaks lepinguliseks suhteks, millest üks on veebipõhise reisibürooga lastminute.com ja teine reisikorraldaja TUI‑ga, ei saa viimast lepingulist suhet klassifitseerida „puhtalt siseriiklikuks”, kuna see on lahutamatult seotud esimese lepingulise suhtega, sest see sõlmiti teises liikmesriigis asuva nimetatud reisibüroo vahendusel.
41

Seoses Rumeenia valitsuse väitega, et selline regulatsioon, nagu on arutusel põhikohtuasjas, heidutab rikkumisi toime panemast, tuleb märkida, et iga liikmesriik on pädev võtma kõik meetmed seadusandluse ja halduse tasandil, et tagada käibemaksu kogumine täies ulatuses ja võidelda maksupettuste vastu, ning ta on kohustatud neid meetmeid võtma (vt selle kohta 26. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑617/10: Åkerberg Fransson, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
63

Vastamaks sellele küsimusele, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on jaotanud mitmeks alaküsimuseks, tuleb märkida, et see käsitleb olukorda – nagu põhikohtuasjades kõne all olev olukord –, kus taotleja ei ole tõendanud, et talle on juba osaks saanud tagakiusamine või tagakiusamise otsene ähvardus tulenevalt sellest, et ta kuulub konkreetsesse sotsiaalsesse gruppi, mille liikmetel on ühine seksuaalne sättumus.
28

Olgu meenutatud, et Euroopa Kohus on korduvalt tunnistanud ennast pädevaks lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on küll väljaspool liidu õiguse kohaldamisala, kuid kus liidu õigusnormid on siseriikliku õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et siseriiklik õigus on viidanud nende sisule (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Leur-Bloem, punktid 26 ja 27). Samuti on Euroopa Kohus otsustanud, et juhul, kui siseriiklik õigusakt järgib puhtalt siseriiklike olukordade reguleerimisel lahendusi, mis on kooskõlas liidu õiguses sätestatuga, selleks, et vältida eelkõige oma kodanike diskrimineerimist või võimalikke konkurentsimoonutusi, on lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus Euroopa Liidu huvides liidu õigusest üle võetud sätete ja mõistete ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, millistel asjaoludel neid kohaldatakse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Modehuis A. Zwijnenburg, punkt 33).
19

Selles osas tuleb täpsustada, et DAS‑i sõnul direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punktis a olevas väljendis „kui […] on […] vaja advokaadi […] abi” kasutatud passiivne vorm, mis esineb ka selle sätte saksa, prantsuse ja hollandikeelses versioonis, näitab, et selle sättega ei määrata kindlaks, kas menetluse käigus ettevõttevälise õigusnõustaja poole pöördumise vajaduse peab otsustama kindlustuse andja või kindlustatud isik. Siit järeldub, et DAS võib vabalt selle küsimuse lahendada oma kindlustuslepingutes, kuna nimetatud sätte puhul võib mõista, et see näeb ette, et „kui [kindlustuse andja otsustab, et on] vaja advokaadi […] abi, võib kindlustatud isik sellise advokaadi […] vabalt valida”.
1.

Lepinguga, millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel ning millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ ja ühenduse liikmesriigid, ja mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse poolt nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ, asutatud assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et kui vastuvõtva liikmesriigi meetme eesmärk on määratleda Türgi kodanike seaduslikult riigis viibimise tingimused, võttes vastu nende kodanike sellesse riiki sisenemise, seal viibimise ja vastavalt asjaoludele ka seal töötamise materiaalõiguslikud tingimused ja/või menetlusnormid või muutes neid tingimusi, ja kui need tingimused kujutavad endast Türgi kodanike liikumisvabaduse uut piirangut selles artiklis sätestatud „standstill” tingimuse tähenduses, ei võimalda selle tingimuse kohaldamist välistada pelk asjaolu, et selle meetme eesmärk on ära hoida ebaseaduslikult riiki sisenemist ja seal ebaseaduslikult viibimist enne elamisloa taotluse esitamist.
16

Charleroi kaubanduskohus ei ole kindel selles, millist väärtust omistada viimaste kogutud tõenditele, võttes arvesse, et need võidi saada isikuandmete töötlemisel üksikisikute kaitseks kehtestatud nõudeid rikkudes ja seega vastuolus 1992. aasta seadusega. See kohus märgib, et IPI sõnul muudab selle seaduse – mis nõuab, et andmesubjekti teavitatakse ette detektiivide tehtavast uurimistoimingust või, juhul kui teave saadaks kolmandalt isikult, alates teabe registreerimisest – kohaldamine detektiivide tegevuse võimatuks. See kohus soovib teada, kas juhul, kui eradetektiividele seda teavitamiskohustust, mis kuulub kohaldamisele muudele kutsealadele või avaliku huvi organitele, ei laiendataks, kujutaks see endast 1992. aasta seaduse artikli 3 lõigete 3–7 alusel ebavõrdset kohtlemist, mis on põhiseadusega vastuolus. Seetõttu otsustas ta need küsimused esitada Cour constitutionnelle’ile.
57

Eelnevaga arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 85/337 artikli 10a punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik kohtupraktika, mille kohaselt ei ole tegu õiguse kahjustamisega nimetatud artikli tähenduses juhul, kui on tuvastatud, et kohtuasja asjaoludega arvestades on võimalik, et vaidlustatud otsus ei oleks olnud teistsugune, kui ei oleks toimunud menetlusnormide rikkumist, millele kaebaja tugineb. See kehtib aga üksnes tingimusel, et kohus või organ, kellele kaebus on esitatud, ei aseta kaebaja õlule vastavat tõendamiskoormist, vaid teeb oma otsuse vastavalt olukorrale kas ehitustööde juhataja või pädevate ametiasutuse esitatud tõendite alusel ning üldisemalt kohtule või organile esitatud toimiku materjalidest lähtuvalt, võttes eeskätt arvesse õigusnormide rikkumise raskust, millele tuginetakse ning kontrollides seejuures eeskätt seda, kas rikkumisest tulenevalt jäi asjaomane elanikkond ilma mõnest menetlustagatisest, mis kehtestati vastavalt direktiivi 85/337 eesmärkidele selleks, et võimaldada talle juurdepääs teabele ning anda õigus osaleda otsustamisprotsessis.
18

Neil asjaoludel otsustas Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liikmesriigi kohus võib sellise siseriikliku õigusnormi alusel, mis puhtalt siseriikliku olukorra puhul viitab Euroopa õigusele, tõlgendada ja kohaldada liidu õiguse norme ja põhimõtteid teisiti, kui neid on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas, kaldudes sellest kõrvale või kohaldades neid vääralt? 2. Kas Euroopa Liidu õigusega on kooskõlas see, et lähtudes [seaduse nr 241/1990] artiklist 3 ja [Sitsiilia maakonna seaduse nr 10] artiklist 3 koostoimes [seaduse nr 241/1990] artikliga 1, mis kohustab Itaalia ametiasutusi kohaldama Euroopa Liidu õiguskorra põhimõtteid kooskõlas ELTL artikli 296 teises lõigus ja [harta] artikli 41 lõike 2 punktis c ametiasutuste meetmetele ette nähtud põhjendamiskohustusega, tõlgendatakse ja kohaldatakse eespool viidatud liikmesriigi õigusnorme nii, et ühetaoliselt kohaldatavad meetmed, st need, mis on lahutamatult seotud subjektiivsete õigustega, kuid on siiski kehtestatud ilma kaalutlusõiguseta, võivad pensioniasjades olla põhjendamiskohustusest vabastatud, ning kas sellega rikutakse haldusmeetmete vastuvõtmise olulist menetlusnormi? 3. Kas [seaduse nr 241/1990] artikli 21 octies lõike 2 esimene lõik nii, nagu seda tõlgendab halduskohtupraktika seoses sama [seaduse nr 241/1990] ja [Sitsiilia maakonna seaduse nr 10/1991] artiklites 3 sätestatud haldusakti põhjendamiskohustusega ning kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 296 teises lõigus ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis c ametiasutuste meetmetele ette nähtud põhjendamiskohustusega, on kooskõlas [seaduse nr 241/1990] artikliga 1, kus on sätestatud ametiasutuste kohustus kohaldada Euroopa Liidu õiguse põhimõtteid, ning kas sellest tulenevalt on kooskõlas ja lubatav ka tõlgendada ja kohaldada seda sätet nii, et ametiasutus võib haldusmeetme põhjendusi kohtumenetluse ajal täiendada?”
57

Kuid sellises olukorras tuleb tõdeda, et põhikohtuasjas käsitletud siseriiklikud õigusnormid mõjutavad liidu õiguses sätestatud tagatist, et mootorsõidukite kasutamisest tulenev tsiviilvastutus, mis on kindlaks määratud kohaldatava siseriikliku õiguse alusel, oleks kaetud kindlustusega, mis on vastavuses esimese, teise ja kolmanda direktiiviga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marques Almeida, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
21

Nejvyšší správní soud märgib, et kui sellist õigust ei oleks maksukohustuslasele ette nähtud, tooks see kaasa tema menetlusõiguste vähenemise võrreldes nende õigustega, mis talle on tagatud Tšehhi õigusnormidega siseriiklikus maksumenetluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma kahele otsusele vastavalt 30. jaanuarist 2008 ja 26. märtsist 2009. Neist esimeses otsustas kohus, et tunnistaja ärakuulamise osas on „[maksukohustuslase] tegeliku osalemisvõimaluse tagamine [sellisel] ärakuulamisel üks tõendite õiguspärasuse hindamise põhilisi kriteeriume ning sellest kõrvalehoidmist tuleb rangelt vältida”. Teisel juhul, seoses maksumenetlusega Tšehhi Vabariigis, mis hõlmab direktiivi 77/799 alusel abi taotlemist teiselt liikmesriigilt ja tunnistaja ärakuulamist selles liikmesriigis, leidis nimetatud kohus, et vaid siis, kui taotluse saanud liikmesriik on vastavalt oma siseriiklikele õigusnormidele keeldunud lubamast Tšehhi maksukohustuslasel ärakuulamisel osaleda, on Tšehhi maksuhalduril õigus kasutada tõendina tunnistaja ütlustest saadud teavet, mis on saadud taotluse saanud riigi õigusnormide kohaselt .
56

Seoses põhikohtuasjas kõne all olevate kaitsemeetmetega on selge, et need meetmed, mille tagajärg on see, et krediidiasutus kaotab õiguse vabalt käsutada osa oma varast seni, kuni tehakse sisuline otsus kohtuasjas, mille üks tema võlausaldajatest on tema vastu algatanud, kujutavad endast konkreetseid täitemeetmeid. Sellest tuleneb, et sellised kaitsemeetmed ei kuulu direktiivi 2001/24 artikli 32 kohaldamisalasse, vaid neid reguleerib Islandi õigus kui lex concursus.
17

Seaduse nr 168/1999 sõiduki kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohta (edaspidi „Tšehhi kohustusliku kindlustuse seadus”) §-s 6 on sätestatud: „1. Vastutuskindlustus kehtib igaühe suhtes, kes on vastutav kindlustuslepingusse märgitud sõidukiga põhjustatud liikluskahju eest. 2. Kui käesolevas seaduses ei ole sätestatud teisiti, on kindlustatul õigus sellele, et kindlustusandja hüvitab tema eest kannatanule tsiviilseadustikus ette nähtud ulatuses ja summas: a) tervisekahjustused või surma tõttu tekkinud kahju; b) asja kahjustamisest, hävimisest või selle kaotusest ning sellest ilmajäämisest põhjustatud kahju, kui füüsiline isik on kaotanud selle valduse; c) saamata jäänud tulu; d) punktides a–c nimetatud kahju hüvitamise nõuete esitamiseks kasutatud õigusabi tegelikud kulud; punktides b ja c nimetatud kahju puhul siiski vaid juhul, kui artikli 9 lõikes 3 ette nähtud tähtaeg on juba möödunud või kui kindlustusandja on ebaseaduslikult keeldunud kindlustushüvitist maksmast või on seda ebaseaduslikult vähendanud, tingimusel, et kannatanu on oma nõuded esitanud ja tõendanud ning et juhtum, millest see kahju tulenes ja mille eest kindlustatu vastutab, toimus vastutuskindlustuse kehtivuse ajal, välja arvatud siis, kui kindlustus oli peatatud.”
22

Euroopa Kohus on just neid kaalutlusi silmas pidades leidnud, et käibemaksu enammakse tagastamise kord ei või piirata neutraalse maksustamise põhimõtet ega panna maksukohustuslasele tervenisti või osaliselt selle maksu tasumise koormust, mis tähendab eelkõige seda, et tagasimakse tuleb sooritada mõistliku aja jooksul (eespool viidatud kohtuotsus Enel Maritsa Iztok 3, punkt 33).
26

Neil põhjustel otsustas Riigikohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] direktiivi 2004/18 […] artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab [hankijal] pidada pakkujatega läbirääkimisi selliste [pakkumuste] üle, mis ei vasta hanke tehnilises kirjelduses sätestatud kohustuslikele nõuetele? 2. Kui vastus [esimesele küsimusele] on jaatav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab [hankijal] läbirääkimiste käigus pärast [pakkumuste] avamist muuta tehnilise kirjelduse kohustuslikke nõudeid tingimusel, et ei muutu hankelepingu ese ja tagatakse kõikide pakkujate võrdne kohtlemine? 3. Kui vastus [teisele küsimusele] on jaatav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega oleks vastuolus regulatsioon, mis välistab tehnilise kirjelduse kohustuslike nõuete muutmise läbirääkimiste käigus pärast [pakkumuste] avamist? 4. Kui vastus [esimesele küsimusele] on jaatav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et see keelab [hankijal] tunnistada parimaks sellise [pakkumuse], mis läbirääkimiste lõpuks ei ole tehnilise kirjelduse kohustuslike nõuetega kooskõlas?”
19

Neil tingimustel otsustas Krajský soud v Praze menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kuidas tuleb käsitada mõistet „pensioniõiguste kogumaksumus” [personalieeskirjade] VIII lisa artikli 11 lõikes 2? Kas see mõiste hõlmab nii kindlustusmatemaatilise väärtusena kui ka kindlasummalise tagasiostmisväärtusena vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artikli 11 lõikele 2 (enne määruse nr 723/2004 jõustumist kehtinud redaktsioonis) kindlaksmääratud pensioniõiguste suurust või tuleb seda pidada kattuvaks vaid ühega nendest mõistetest, ning vastasel juhul – kuidas see neist erineb? 2. Kas personalieeskirjade VIII lisa artikli 11 lõikega 2 koostoimes [ELL] artikli 4 lõikega 3 on vastuolus, kui kohaldatakse pensioniõiguste arvutusmeetodit, mis on sätestatud pensionikindlustuse seaduse nr 155/1995 § 105a lõikes 1 ja valitsuse määruses nr 587/2006 […]? Kas selles kontekstis omab tähtsust, et konkreetsel juhtumil on kõnealuse arvutusmeetodi tagajärg see, et liidu pensioniskeemi ülekandmiseks pakutavate pensioniõiguste suuruseks määratakse vähem kui pool ametniku poolt siseriiklikku pensioniskeemi tehtud sissemaksete summast? 3. Kas Euroopa Kohtu [16. detsembri 2004. aasta] otsust kohtuasjas C-293/03: My [(EKL 2004, lk I-12013)] tuleb tõlgendada nii, et liidu pensioniskeemi ülekantavate pensioniõiguste väärtuse arvutamiseks kindlustusperioodil põhineva kindlustusmatemaatilise meetodi abil peab isikustatud baasosa hulka arvama ka pensioniõiguste ülekandmise taotluse esitamise kuupäevale eelnenud perioodi, mil liidu ametnik on juba teinud sissemakseid liidu pensioniskeemi?”
17

Üldkohus lükkas hagiavalduses hageja esitatud kolm tühistamisväidet põhjendamatuse tõttu tagasi. Mis puudutab konkreetselt kolmanda väite esimest osa, mille kohaselt on rikutud EÜ artiklit 81, kuna komisjon omistas vääralt hageja tegevuse emaettevõtjale, st Groupe Gascognele, siis meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 kõigepealt Euroopa Kohtu praktikat, millest nähtub, et juhul kui emaettevõtja osalus liidu konkurentsieeskirjade rikkumise toime pannud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis on 100%, esineb lihtne eeldus, et kõnealune emaettevõtja avaldab tegelikult oma tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju. Seejärel tõdes Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 88, et vaidlust ei ole selles, et „Groupe Gascognele kuulu[s] 100% osalus hageja kapitalis ning komisjon võis eeldada, et emaettevõtja avaldas tütarettevõtjale otsustavat mõju”. Üldkohus lisas, et komisjon täpsustas veel, et „Groupe Gascogne sai iga kuu hagejalt teavet, et viimane oli funktsionaalselt integreeritud kontserni harusse „Painduvad pakendid” ja et kontserni juhid kuulusid „Beiratisse”, mis on hageja järelevalve ja juhtorgan”. Pärast seda, kui ta oli sama kohtuotsuse punktis 89 ära toonud nende asjaolude ümberlükkamiseks hageja esitatud argumendid, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, et „[t]uleb siiski tõdeda, et need tegurid ei saa ümber lükata eeldust, et Groupe Gascogne avaldas hagejale otsustavat mõju”.