ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-424/11

Wheels Common Investment Fund Trustees Ltd jt

versus

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Käibemaks — Direktiiv 77/388/EMÜ — Eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamise maksuvabastus — Ulatus — Tööandja pensioniskeemid”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 7. märts 2013

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused – Eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamine – Mõiste – Sellise investeerimisfondi haldamine, mis ühendab kogumiks tööandja pensioniskeemide vara – Väljaarvamine – Tingimused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 B osa punktid d alapunkt 6 ja direktiiv 2006/112, artikli 135 lõike 1 punkt g)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti d alapunkti 6 ja nõukogu direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi artikli 135 lõike 1 punkti g tuleb tõlgendada nii, et investeerimisfond, mis ühendab kogumiks tööandja pensioniskeemide vara, ei kuulu nende sätete mõttes mõiste „eriotstarbeline investeerimisfond” alla, mille haldamise võib – pidades silmas nende direktiivide eesmärke ja neutraalse maksustamise põhimõtet – käibemaksust vabastada, kui skeemiga liitunud isikud ei kanna nende fondide haldamisega seotud riske ja kui sissemaksed, mida tööandja pensioniskeemi teeb, kujutavad endast tema jaoks vahendit täitmaks seadusest tulenevaid kohustusi oma töötajate ees.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-424/11

Wheels Common Investment Fund Trustees Ltd jt

versus

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Käibemaks — Direktiiv 77/388/EMÜ — Eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamise maksuvabastus — Ulatus — Tööandja pensioniskeemid”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 7. märts 2013

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Maksuvabastused — Eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamine — Mõiste — Sellise investeerimisfondi haldamine, mis ühendab kogumiks tööandja pensioniskeemide vara — Väljaarvamine — Tingimused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 B osa punktid d alapunkt 6 ja direktiiv 2006/112, artikli 135 lõike 1 punkt g)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti d alapunkti 6 ja nõukogu direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi artikli 135 lõike 1 punkti g tuleb tõlgendada nii, et investeerimisfond, mis ühendab kogumiks tööandja pensioniskeemide vara, ei kuulu nende sätete mõttes mõiste „eriotstarbeline investeerimisfond” alla, mille haldamise võib – pidades silmas nende direktiivide eesmärke ja neutraalse maksustamise põhimõtet – käibemaksust vabastada, kui skeemiga liitunud isikud ei kanna nende fondide haldamisega seotud riske ja kui sissemaksed, mida tööandja pensioniskeemi teeb, kujutavad endast tema jaoks vahendit täitmaks seadusest tulenevaid kohustusi oma töötajate ees.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)
Määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioon, mida on muudetud määrusega nr 1386/2001) artiklit 46a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi niisuguste õigusnormide kohaldamine, mis sisaldavad tingimust, mille kohaselt vähendatakse selles liikmesriigis makstavat toitjakaotuspensioni teise liikmesriigi õigusnormide alusel makstava vanaduspensioni suurendamise tõttu, eelkõige tingimusel, et järgitakse artikli 46a lõike 3 punktis d sätestatud tingimusi.

Sellega seoses tuleb ELTL artiklit 45 tõlgendada nii, et ka sellega ei ole selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine vastuolus tingimusel, et nende kohaldamine ei too huvitatud isikule kaasa ebasoodsamat olukorda kui isikule, kelle olukorras puudub igasugune piiriülene element, ning juhul kui tuvastatakse selline ebasoodne olukord, siis tingimusel, et kõnealuseid siseriiklikke õigusnorme võib pidada objektiivsete kaalutlustega põhjendatuks ja siseriikliku õigusega taotletava õiguspärase eesmärgi suhtes proportsionaalseks, kusjuures selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punktid 34, 37, 47 ja resolutsioon)
—

vaatamata sellele, et need tellijad asuvad nimetatud maapealse leviga teleprogrammi levialas ja neil on õigus seda teleriga vastu võtta. Nimelt kasutatakse teoste kättesaadavaks tegemiseks maapealse leviga teleprogrammi Internetis taasedastamise teel spetsiifilist tehnilist lahendust, mis erineb algsel edastamisel kasutatust. Seega tuleb sellist kättesaadavaks tegemist käsitada „edastamisena” direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Sellist taasedastamist ei saa käsitada lihtsalt tehnilise vahendina, millega tagatakse originaaledastuse vastuvõtt levialas või parandatakse vastuvõttu. Järelikult peab selliseks taasedastamiseks olema taasedastatava teose autori luba, juhul kui teoseid edastatakse üldsusele. Mõiste „üldsus” direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses viitab määratlemata suurusega potentsiaalsele sihtgrupile ning eeldab peale selle ka küllaltki suurt arvu isikuid. Mis puutub täpsemalt viimati mainitud kriteeriumisse, siis tuleb arvestada teoste potentsiaalsele sihtgrupile kättesaadavaks tegemise kumulatiivse toimega. Sellistel asjaoludel ei oma tähtsust see, kas potentsiaalsel sihtgrupil on edastatavatele teostele juurdepääs üks-ühele-ühenduse abil. Nimelt ei takista selline tehniline lahendus suurt hulka isikuid omamast samal ajal juurdepääsu ühele ja samale teosele. Lisaks ei oma uue vaatajaskonna tingimus tähtsust, kui tegemist on maapealse leviga teleprogrammis sisalduvate teoste paralleelselt Internetis kättesaadavaks tegemisega. Nimelt peab mõlemal sellisel juhul olema edastamiseks asjaomase autori sellekohane eraldi luba, sest mõlemal juhul on teostamise tehnilised tingimused spetsiifilised, kasutatakse kaitstud teoste erinevat edastusmeetodit ja mõlemal juhul on edastamine suunatud teatavale üldsusele. Direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 sellist tõlgendust ei mõjuta asjaolu, et asjaomast taasedastamist rahastatakse reklaami arvelt ja et selle eesmärk on seega tulu saamine, ega asjaolu, et taasedastajaks on algse televisiooniteenuse osutajaga vahetult konkureeriv meediateenuse osutaja. Nimelt ei ole tulusus otsustava tähtsusega sellise taasedastamise direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses „edastamiseks” kvalifitseerimisel.
pärast seda, kui kindlustusettevõtjate üle järelevalvet teostav ametiasutus, kelle poole asjaomane kindlustusselts on pöördunud, on andnud loa olukorras, kus see ametiasutus tuvastab, et selle ettevõtja kindlustusmakse tariif, olenemata nimetatud kahte tüüpi näitajate alusel arvutatud muudatustest, põhjustab või võib põhjustada kahju. Selline kindlustusmaksemäärade tõstmise süsteem võib heidutada kindlustusseltse, kelle registrijärgne asukoht asub muus liikmesriigis kui see liikmesriik, kus selline süsteem on kehtestatud, viimati nimetatud riigis filiaali avamast või minemast sinna teenuste osutamise vabaduse alusel oma tooteid pakkuma.

Siiski võib selline süsteem olla lubatav, kui süsteemi eesmärk on tarbijakaitse, mis on ülekaalukas üldine huvi, ning eelkõige hoida ära, et kindlustatud isik peaks tasuma ülemäära ja ootamatult kõrgeid kindlustusmakseid. Lisaks näib selline süsteem olevat taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv. Lõpuks, võttes arvesse esiteks haiglaravikindlustuse tunnuseid, sest selle kindlustuse tariifid – kuigi seda kindlustust on võrdlemisi noortele kindlustatutele võimalik pakkuda madala maksete tariifiga – tõusevad kindlustatu vanuse kasvades ja suurenevad kulud, mis kindlustusandjal kindlustatust tulenevalt tekivad, ning kuna teiseks võimaldab kindlustusettevõtjate üle järelevalvet teostaval ametiasutusel kindlustusseltsi taotlusel otsustada anda viimasele loa võtta meetmeid nende tariifide tasakaalustamiseks, kui need tariifid võivad põhjustada kahju, siis ei lähe süsteem, tingimusel et ei esine ühtegi vähem piiravat meedet, mis võimaldaks samadel tingimustel saavutada eesmärgi kaitsta tarbijaid, kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 34, 37, 40–47, 49 ja resolutsioon)
Lahenduskäiguga, mida liidu seadusandja kasutas ja mis seisneb selles, et sätestatakse ammendav loetelu olukordadest, mil tagaseljaotsuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismäärust tuleb käsitada nii, et see ei riku kaitseõigusi, läheb vastuollu täitva õigusasutuse suhtes võimaluse säilitamine kohaldada asjaomase täitmise suhtes tingimust, et vastavat süüdimõistvat otsust võib asjaomase isiku kaitseõiguste tagamiseks teista.

Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida on muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 4a lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus kohaldab samas sättes täpsustatud juhtudel karistuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise suhtes tingimust, et tagaselja tehtud süüdimõistvat otsust peab saama vahistamismääruse teinud liikmesriigis teista.

Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida on muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 4a lõikega 1 ei ole rikutud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele ega kaitseõigusi, mis on tagatud vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 ja artikli 48 lõikega 2, ja see on seega kooskõlas neist artiklitest tulenevate nõuetega.

Kuigi süüdistatava õigus ilmuda isiklikult kohtulikule arutelule on õiguse õiglasele kohtulikule arutelule oluline osa, ei ole see õigus absoluutne. Süüdistatav võib sellest sõnaselgelt või vaikimisi vabatahtlikult loobuda tingimusel, et loobumine on üheselt kindlaks tehtud, loobumisega kaasnevad minimaalsed, selle tähtsusele vastavad tagatised ja et see ei ole vastuolus ühegi olulise avaliku huviga. Õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele rikkumist ei ole eelkõige tuvastatud ka siis, kui süüdistatav ei ilmunud küll kohtulikule arutelule isiklikult, kuid teda oli teavitatud kohtuliku arutelu ajast ja kohast või teda kaitses õigusnõustaja, keda ta oli selleks volitanud.

Lisaks tuleb märkida, et raamotsusega 2009/299 ellu viidud Euroopa vahistamismääruste – mis on tehtud pärast kohtulikku arutelu, millele asjaomane isik isiklikult ei ilmunud, tehtud otsuste täitmisele pööramiseks – täitmise tingimuste ühtlustamise eesmärk on vastavalt raamotsuse artiklile 1 edendada nende isikute menetlusõigusi, kelle suhtes on algatatud kriminaalmenetlus, ning samal ajal parandada liikmesriikidevahelist kohtuotsuste vastastikust tunnustamist.

(vt punktid 49, 51, 53, 54 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel topeltmaksustamise vähendamise meetodi raames – täieulatusliku maksukohustusega isikute puhul, kes saavad tulu välisriigis ja kellelt peab tulu päritoluriik kinni tulumaksule vastava maksu – arvatakse välisriigis tasutud maks selles liikmesriigis tasumisele kuuluvast tulumaksust maha, korrutades liikmesriigis maksustatavalt tulult, sealhulgas välisriigist saadud tulult tasumisele kuuluva maksusumma välistulu suhtega tulude kogusummasse, jättes viimase puhul arvesse võtmata erikulud ja erakorralised kulud kui igapäevaelu vajaduste ning isiklike ja perekondlike asjaoludega seotud kulud.

Nimelt esiteks, kuigi sellised õigusnormid võtavad küll maksumaksja kogutulult teoreetilise maksukohustuse arvestamisel arvesse mahaarvamisi, mis vastavad erikuludele ja erakorralistele kuludele kui igapäevaelu vajaduste ning isiklike ja perekondlike asjaoludega seotud kuludele, viivad need praktikas ikkagi tagajärjeni, et osa oma tulust välisriigist saavad residendist maksumaksjad saavad kasutada erikulude ja erakorraliste kuludega seonduvaid mahaarvamisi ainult oma asukohariigist teenitud tulude ulatuses. Osa eelviidatud mahaarvamistest ei võeta seega selle liikmesriigi poolt arvesse nende maksumaksjate tulumaksukohustuse arvestamisel. Sellest tuleneb, et liikmesriigi residendist maksumaksjad, kes saavad osa oma tulust välisriigist, on ebasoodsamas olukorras võrrelduna sama liikmesriigi residendist maksumaksjatega, kes saavad koduriigist kogu oma tulu ja kes saavad seega teha kõik mahaarvamised, mis seonduvad erikulude ja erakorraliste kuludega kui igapäevaelu vajaduste ning isiklike ja perekondlike asjaoludega seonduvate kuludega.

Teiseks, kuigi liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse kaitse puhul on tegemist üldisest huvist tuleneva ülekaaluka põhjusega, mis võib õigustada liidusisese liikumisvabaduse teostamise piirangut, ei saa seda põhjendust kasutada maksumaksja asukohariik selleks, et vältida oma kohustust tagada maksumaksja isiklike ja perekondlike asjaolude arvessevõtmine, välja arvatud siis, kui tulu päritoluriigid vabatahtlikult või välislepingute alusel ei anna neid mahaarvamisi. Need mahaarvamised tuleb põhimõtteliselt võtta täielikult arvesse asukohariigil. Sellest põhimõttest tuleneb, et need tuleb täiel määral arvata maha maksumaksja antud riigist saadud tulust.

(vt punktid 41, 42, 51, 53, 56, 60 ja 63)
Tõendamise üldreeglite kohaselt tuleb põhimõtteliselt töötajal, kes leiab, et teda on töötasuga seoses soo tõttu diskrimineeritud, tõendada siseriiklikus kohtus, et EÜ artikliga 141 ja direktiiviga 75/117 meeste ja naiste võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamisega seotud õigusaktide ühtlustamise kohta liikmesriikides keelatud ebavõrdse tasustamise eeldused on täidetud.

Järelikult tuleb sellel töötajal kõigi õiguspäraste vahendite abil tõendada, et ta saab väiksemat töötasu kui see, mida tema tööandja võrdlusisikutest kolleegidele maksab ja et tegelikult teeb ta viimastega sama või võrdväärset tööd, mistõttu on esmapilgul tegemist diskrimineerimisega, kuid mitte soo alusel.

Juhul kui töötaja esitab tõendid selle kohta, et kriteeriumid seoses naissoost töötaja ja meessoost töötaja töötasu erinevuse ning töö sarnasusega on antud asjas täidetud, on esmapilgul tegemist diskrimineerimisega. Seega tuleb tööandjal tõendada, et võrdse tasustamise põhimõtet ei ole rikutud, tõendades kõigi õiguspäraste vahendite abil eeskätt seda, et kahe asjaomase töötaja tegelik tegevus ei ole sarnane või et palgaerinevusi õigustavad objektiivsed tegurid, mis ei ole mingil viisil seotud soolise diskrimineerimisega.

Selles osas ei ole kutseõpe ainus tegur, mis võib õigustada sama tööd tegevate töötajate palgaerinevust. See on üks mitmest kriteeriumist, mis võimaldab kindlaks teha, kas töötajad teevad sama tööd või mitte.

(vt punktid 18–20 ja 29)
Liidu õiguse sätteid võib kohaldada töötamisele väljaspool liidu territooriumi, kui töösuhtel on selle territooriumiga piisavalt tihe seos. Nimetatud põhimõtet tuleb mõista nii, et see kehtib ka juhtudel, kus töösuhtel on piisavalt tihe seos liikmesriigi õigusega ja seeläbi ka liidu õiguse asjaomaste eeskirjadega.

Selline seos tuleneb asjaolust, et liidu kodaniku, kes elab ühes liikmesriigis, on tööle võtnud teises liikmesriigis asuv ettevõtja, kelle heaks ta töötab. Asjaolu, et ta tegutseb arenguabi andmise raames sihipäraselt üksnes kolmandas riigis, ei sea kahtluse alla eelmises punktis meenutatud liidu õigusega siduvaid tegureid.

(vt punktid 41–43)
Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise isikute vaba liikumist käsitleva lepingu artikli 1 punkti a ja selle lepingu I lisa artikli 9 lõiget 2, artikli 13 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selle liikmesriigi õigusnormid, kes keeldub nimetatud õigusnormidega ette nähtud splitting-meetodi kohaselt ühisest maksustamisest tuleneva soodustuse andmisest selle riigi kodanikest abikaasadele, kelle kogu tulu on samas riigis tulumaksuga maksustatav, üksnes põhjusel, et nende elukoht on Šveitsi Konföderatsioonis.

Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevatel piirialatöötajatel on vastuvõtvas riigis õigus samadele maksusoodustustele kui füüsilisest isikust ettevõtjatel, kes tegutsevad ja elavad selles riigis.

Samas, tulumaksu puhul on maksumaksja kogutulu ja isikliku ning perekondlike asjaolude arvestamisest tulenevat maksevõimelisust kõige lihtsam hinnata tema elukohariigis, kuhu põhiline osa tema tulust on tavaliselt koondunud ning sellest tulenevalt ei ole residentide ja mitteresidentide olukord üldjuhul võrreldav.

Olukord oleks erinev juhul, kui mitteresident ei saa oma koduriigist märkimisväärset sissetulekut ning ta saab suurema osa oma maksustatavast tulust tegevusest töökohariigis, mille tagajärg on see, et tema elukoha liikmesriigil ei ole võimalik tagada talle maksusoodustusi tema isiklikust või perekondlikust olukorrast lähtudes. Seega, kui mitteresidendist maksumaksja – kas palgatöötaja või ettevõtja – saab kogu või peaaegu kogu oma tulu riigist, kus ta tegeleb oma ametialase tegevusega, siis on ta tulumaksu puudutavas osas objektiivselt samas olukorras, kui selle liikmesriigi resident, kes tegeleb seal võrreldava tegevusega. Need kaks maksumaksjate kategooriat on eelkõige võrreldavas olukorras nende isiklike ja perekondlike asjaolude arvesse võtmise osas. Nimelt ei ole neid asjaolusid võimalik arvesse võtta piirialatöötajate elukohariigis, kui nad ei saa sealt tulu.

(vt punktid 43, 46, 47, 52 ja resolutsioon)
ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2 tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb selgelt märkida selle kohtuotsuse vaidlustatavad osad, mille tühistamist taotletakse, ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet põhjendavad. Kui apellant on tuginenud õigusnormi rikkumistele Üldkohtu poolt, tuues piisavalt täpselt esile vaidlustatud kohtuotsuse vaidlustatavad osad ja esitades põhjused, mille tõttu ta leiab, et need osad sisaldavad selliseid rikkumisi, on apellatsioonkaebus vastuvõetav.

Tegemist on ebapiisava põhjendamise ja seega oluliste vorminõuete rikkumisega, kui Üldkohtu otsus kinnitab, et konkurentsieeskirjade rikkumist tuvastava komisjoni otsusega määratud kogu trahvi tasumine ühe selle otsuse adressaadi poolt ei ole piisav, et tuua talle kaasa nõuet, mida teine adressaat saab täita kui trahvi solidaarvõlgnik, ja seda hoolimata asjaomase solidaarvõlgniku vastupidistele täpsetele argumentidele.

Samuti on tegemist põhjendamiskohustuse rikkumisega, kui Üldkohus jätab vastamata solidaarvõlgniku, kes on ühtlasi hageja, argumentide kesksele osale, jättes samas kontrollimata, kas võlausaldaja regressihagi esitamise õigus, selleks et nõuda tema poolt tasutud trahvisumma osa hüvitamist, oli aegunud või mitte, olgugi et solidaarvõlgniku poolt selle kohta esitatud argumendid olid piisavalt selged ja täpsed.

Kui hageja väidab, et kompromiss võimaldab maksejõuetul ettevõtjal oma võlg kõikide võlausaldajatega ümber kujundada ja niimoodi oma tegevust jätkata, ei saa Üldkohus piirduda sellele määravale argumendile vastamisel üksnes märkimisega, et solidaarvõlgnik ei ole esitanud mingeid selgitusi põhjuste kohta, miks ta peab võlausaldajat „varasemaks võlausaldajaks” või miks viimane ei olnud üritanud oma võlanõuet esitada.

(vt punktid 36, 37, 39, 41, 44 ja 45)
Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kava või projekt, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, avaldab asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju, kui see võib takistada asjaomase ala selliste olemuslike tunnuste püsivat säilimist, mis on seotud teatud esmatähtsa loodusliku elupaigatüübi esinemisega, mille kaitse eesmärk õigustas selle ala kandmist ühenduse tähtsusega alade loetellu direktiivi tähenduses. Sellist hinnangut andes tuleb kohaldada ettevaatuspõhimõtet.

Kavale või projektile võib täpsemalt anda loa eespool viidatud sätte tähenduses vaid tingimusel, et pädevad asutused on kindlaks teinud, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele püsivat negatiivset mõju. Nii on see juhul, kui teaduslikust seisukohast ei ole mingisugust põhjendatud kahtlust sellise mõju puudumise osas. Seevastu ei saa pädevad siseriiklikud asutused anda luba sekkumisele, mis võib tingida asjaomasel alal esineva esmatähtsa loodusliku elupaigatüübi kadumise või osalise ja pöördumatu hävitamise.

(vt punktid 39, 40, 43 ja 48 ning resolutsioon)
Kuigi määruse artikli 11 lõike 1 teise taande tähenduses „pensioniea” kindlaksmääramine kuulub – juhul kui seda ei ole liidu õigusega ühtlustatud – tõesti liikmesriikide pädevusse, ei saa need liikmesriigid selle määruse kohaldamisel siiski tugineda erinevale kohtlemisele, mille säilitamiseks pensioniea kindlaksmääramisel sotsiaalkindlustuse vallas annab neile loa direktiivi 79/7 artikli 7 lõige 1. Sellele harmoniseerimata mõistele viitamise tõttu ei saa öelda, et liidu seadusandja andis neile riikidele nimetatud määruse kohaldamisel pädevuse võtta meetmeid, mis rikuvad liidu õiguse üldpõhimõtteid ning põhiõigusi. Järelikult peavad liikmesriigid määruse nr 1257/1999 rakendamisel Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 51 lõikest 1 tulenevalt tagama selle harta artiklis 20, artikli 21 lõikes 1 ning artiklis 23 viidatud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte kaitse.

Ennetähtaegselt pensionile jäämise toetus, mis on kehtestatud määrusega nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta, on põllumajanduspoliitika vahend, mida rahastab EAGGF ning mis on mõeldud põllumajandusettevõtete elujõulisuse tagamiseks, mitte direktiiviga 79/7 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas hõlmatud sotsiaalkindlustushüvitis.

Liidu õiguse ning võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtetega on vastuolus see, kui vastavalt asjaomase liikmesriigi riikliku pensioniskeemi sätetele vanaduspensioni saamise õiguse tekkimiseks nõutava ea kohta määratakse „pensioniiga” määruse nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta artikli 11 lõike 1 teise taande tähenduses kindlaks erinevalt, lähtudes põllumajandustootja ennetähtaegselt pensionile jäämise toetuse taotleja soost ning naissoost taotlejate puhul olenevalt asjaomaste isikute poolt üleskasvatatud laste arvust.

Nimelt tuleb seoses mees- või naissoost isikutega tõdeda, et vanemad põllumajandustootjad on sarnases olukorras, kui võtta arvesse nimetatud määruse artikli 10 lõikes 1 ette nähtud ennetähtaegselt pensionile jäämise toetusega taotletud eesmärki, milleks on julgustada neid põllumajandustootjaid – sõltumata nende soost ja nende poolt üleskasvatatud laste arvust – lõplikult loobuma ennetähtaegselt oma põllumajandustegevusest, et paremini tagada põllumajandusettevõtete elujõulisus. Seega oleks liidu õiguse ning võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtetega vastuolus, et neid olukordi käsitletaks ilma objektiivse põhjenduseta erinevalt.

Mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisest tulenevaid tagajärgi sellises olukorras, siis seni, kuni võrdset kohtlemist tagavaid meetmeid ei ole kehtestatud, on võrdsuse põhimõtte järgimine tagatud üksnes sellega, et ebasoodsamas olukorras olevatele isikutele antakse samad eelised, mis on soodsamas olukorras olevatel isikutel.

(vt punktid 30, 31, 35 ja 36 ning resolutsioon)