Arvestades, et Lääne‑Saharal on enesemääramisõigusest lähtuvalt territoorium, mis on eraldiseisev ja erinev mis tahes riigist, sealhulgas Maroko Kuningriigist, siis ei saa assotsiatsioonilepingut tõlgendada nii, et see on nimetatud territooriumi suhtes kohaldatav.

Enesemääramisõiguse ette nägev tavaõiguse põhimõte, mida on muu hulgas meelde tuletatud ÜRO põhikirja artiklis 1, on – nagu Rahvusvaheline Kohus Lääne‑Saharat käsitleva nõuandva arvamuse punktides 54–56 leidis – rahvusvahelise õiguse põhimõte, mis on kohaldatav kõigi mitteautonoomsete territooriumide suhtes ja kõigi rahvaste suhtes, kes ei ole veel iseseisvaks saanud. Lisaks on tegemist õigusega, millele saab tugineda erga omnes, ning ühega rahvusvahelise õiguse kesksetest põhimõtetest. Seega kuulub kõnealune põhimõte liidu ja Maroko Kuningriigi vahelistes suhetes kohaldatavate rahvusvahelise õiguse põhimõtete hulka, mida liidu kohus on kohustatud arvesse võtma.

Selleks, et Euroopa – Vahemere piirkonna lepingut (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) tõlgendades oleks võimalik teha õiged õiguslikud järeldused asjaolust, et puudub lepingusäte, mis välistaks Lääne‑Sahara assotsiatsioonilepingu territoriaalsest kohaldamisalast, on liidu kohus kohustatud järgima mitte üksnes 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikli 31 lõikes 1 sätestatud hea usu põhimõtet, vaid ka selle artikli lõike 3 punktis c sätestatut, mille kohaselt tuleb rahvusvahelist kokkulepet tõlgendada, arvestades mis tahes asjakohast rahvusvahelise õiguse sätet, mis on selle rahvusvahelise kokkuleppe osaliste vahelistes suhetes kohaldatav.

23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklis 29 kodifitseeritud tavaõiguse norm näeb ette, et kui lepingust või muul viisil ei ilmne muu kavatsus, on leping kohustuslik igale osalisriigile kogu „tema territooriumil“.

Sellest normist tuleneb seega, et üldreeglina on leping riigi suhtes siduv – arvestades mõistele „territoorium“ tavapäraselt omistatavat sisu kombineerituna sellele eelneva, omastavas käändes asesõnaga „tema“ – geograafilisel alal, millel kõnesolev riik teostab täieulatuslikult oma volitusi, mille olemasolu rahvusvaheline õigus suveräänsete üksuste puhul tunnustab, välja arvatud mis tahes muu territoorium, näiteks territoorium, mis võib olla selle riigi ainujurisdiktsiooni või rahvusvahelise ainuvastutuse all. Selle kohta tuleneb rahvusvahelisest praktikast, et kui rahvusvaheline leping on kohaldatav mitte üksnes ühe riigi territooriumil, vaid ka väljaspool seda territooriumi, on see lepingus sõnaselgelt ette nähtud, olgu siis tegemist territooriumiga, mis asub selle riigi „jurisdiktsiooni all“, nagu on sätestatud New Yorgis 10. detsembril 1984 vastu võetud piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise tõkestamise konventsiooni artikli 2 lõikes 1 või territooriumiga, mille välissuhete eest see riik vastutab, nagu on näiteks sätestatud Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 56 lõikes 1.

Mis puudutab seega Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) artikli 94 tõlgendamist – säte, mille kohaselt „see leping on kohaldatav „Maroko Kuningriigi territooriumil“, siis on Viini konventsiooni artiklis 29 kodifitseeritud tavaõiguse norm samuti a priori takistuseks sellele, et pidada Lääne‑Saharat assotsiatsioonilepingu territoriaalsesse kohaldamisalasse kuuluvaks.

(vt punktid 94–97)