ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-335/05

Řízení Letového Provozu ČR, s. p.

versus

Bundesamt für Finanzen

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Köln)

„Kolmeteistkümnes käibemaksudirektiiv — Artikli 2 lõige 2 — GATS — Enamsoodustusrežiimi klausel — Ühenduse teisese õiguse tõlgendamine ühenduse poolt sõlmitud rahvusvaheliste lepingute alusel”

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 15. veebruaril 2007 I - 4309

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 7. juuni 2007 I - 4324

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Ühenduse territooriumil registreerimata maksukohustuslastele käibemaksu tagastamine

(Nõukogu direktiiv 86/560, artikli 2 lõige 2)

Kolmeteistkümnenda direktiivi 86/560 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühenduse territooriumil registreerimata maksukohustuslastele käibemaksu tagastamise kord artikli 2 lõiget 2, mille kohaselt liikmesriigid võivad käibemaksutagastused muuta sõltuvaks kolmandate riikide antavatest võrreldavatest soodustustest kumuleeruvate käibemaksude suhtes, tuleb tõlgendada nii, et väljend „kolmandad riigid” hõlmab kõiki kolmandaid riike ning see säte ei piira liikmesriikide pädevust ja vastutust oma kohustuste täitmisel, mis tulenevad sellistest rahvusvahelistest lepingutest nagu teenustekaubanduse üldleping.

Kolmeteistkümnenda direktiivi artikli 2 lõige 2 viitab nimelt selgesti nagu ka kõik teised selle direktiivi sätted kõikidele kolmandatele riikidele ilma eristamata.

Lisaks, kuna selle sättega on seoses kolmandate riikidega igale liikmesriigile jäetud vabadus valida, kas kohaldada vastastikkuse tingimust, võimaldab see liikmesriikidel, sedavõrd kui kolmandate riikidega sõlmitud kokkulepped kõnealust hindamisruumi piiravad, kohandada neile vastavalt oma õigusakte. Neil asjaoludel ei eelda kohustus tõlgendada ühenduse teisest õigust niivõrd, kui see on võimalik, kooskõlas ühenduse poolt sõlmitud rahvusvaheliste lepingutega seda, et kõnealuses sättes toodud väljendit „kolmandad riigid” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab vaid kolmandaid riike, kes ei või tugineda teenustekaubanduse üldlepingu artikli II lõikes 1 sätestatud enamsoodustusrežiimile.

(vt punktid 15, 18–21 ja resolutiivosa)
Määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikega 2 on vastuolus see, kui teises liikmesriigis töötava võõrtöötaja abikaasale, kes on töötu ja kes elab teises liikmesriigis, keeldutakse andmast lapsehooldustasu põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta, kuivõrd töötaja abikaasale sellise toetuse maksmine, millest saab kasu perekond tervikuna, sõltumata sellest, kumb vanematest seda taotleb, võib kergendada töötaja kohustust osaleda perekonna kulutuste katmisel ja on tema jaoks eespool nimetatud sätte tähenduses „sotsiaalne soodustus”.

Niisugune elukoha tingimus kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid või nende abikaasasid, kes elavad sagedamini mõnes teises liikmesriigis, kui selle riigi kodanikest töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini.

Perepoliitika eesmärkidest kantud siseriiklikus õiguses, kus antakse lapsehooldustasu isikutele, kellel on tekkinud asjaomase riigi ühiskonnaga tegelik side, ning mille kohaselt on ühiskonda lõimumise arvestatavaks teguriks ka asjaomase riigi tööturule märkimisväärse panuse andmine, ei saa keelduda kõnealuse lapsehooldustasu maksmisest abielupaarile, kes ei ela riigi territooriumil, kuid kelle puhul üks abikaasa töötab selles riigis täistööajaga.

(vt punktid 26, 30–33 ja 36–38, resolutiivosa punkt 2)
Kohtuasi C-430/05

Ntionik Anonymi Etaireia Emporias H/Y, Logismikou kai Parochis Ypiresion Michanografisis

ja

Ioannis Michail Pikoulas

versus

Epitropi Kefalaiagoras

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Symvoulio tis Epikrateias)

„Direktiiv 2001/34/EÜ — Artikkel 21 — Väärtpaberite ametlik noteerimine väärtpaberibörsil — Noteerimisprospekt — Ebatäpsete andmete avaldamine — Vastutavad isikud — Nõukogu liikmed”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 8. märtsil 2007 I - 5837

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 5. juuli 2007 I - 5848

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Äriühingud – Direktiiv 2001/34 – Väärtpaberite ametlik noteerimine väärtpaberibörsil

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/34, artikkel 21)

Direktiivi 2001/34 (mis käsitleb väärtpaberite ametlikku noteerimist väärtpaberibörsil ja nende väärtpaberite kohta avaldatavat teavet) artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui siseriiklik seadusandja kehtestab juhuks, kui väärtpaberite börsil ametlikuks noteerimiseks avaldatud prospektis sisalduv teave osutub ebatäpseks või eksitavaks, halduskaristusi mitte ainult nende isikute suhtes, keda on prospektis sõnaselgelt selle eest vastutavana nimetatud, vaid ka nende väärtpaberite emitendi suhtes, tegemata seejuures vahet selle emitendi nõukogu liikmetel ja sõltumata sellest, kas viimaseid on nimetatud prospektis vastutajatena määratletud.

Kuna direktiiv ei näe sõnaselgelt ette nende isikute suhtes kohaldatavate karistuste süsteemi, kes prospekti eest vastutavad, siis on liikmesriigid pädevad valima karistused, mida nad peavad asjakohasteks. Samas peavad nad oma pädevust teostama ühenduse õigust ja selle üldpõhimõtteid ning järelikult ka proportsionaalsuse põhimõtet järgides.

Tsiviil-, kriminaal- või halduskaristuste süsteem, mis on siseriiklikul tasandil eespool nimetatud isikute suhtes kehtestatud, ei ole vastuolus nimetatud direktiivi eesmärgiga, milleks on muu hulgas tagada adekvaatne teave investoritele, kui see süsteem on proportsionaalne rikkumise suhtes, mis seisneb nimetatud prospektis ebatäpse või eksitava teabe esitamises.

(vt punktid 50, 52, 53, 55 ja 56 ning resolutsioon)
—

nimetatud siseriiklikul pädeval asutusel tuleb hinnata, kas samasuse ja seotuse määr kõigi võrreldavate faktiliste asjaolude vahel on niisugune, et eespool nimetatud olulist kriteeriumi arvestades on võimalik tuvastada, et tegemist on „sama teoga” nimetatud artikli 54 tähenduses.
Kohtuasi C-321/05

Hans Markus Kofoed

versus

Skatteministeriet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Østre Landsret)

„Direktiiv 90/434/EMÜ — Äriühingute ühinemise, jaotumise, eraldumise ja osade või aktsiate asendamise puhul rakendatav ühine maksustamissüsteem — Siseriiklik otsus, mis näeb ette osade asendamise — Osade asendamine — Dividendi vahetu maksmine — Õiguste kuritarvitamine”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 8. veebruaril 2007 I - 5798

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 5. juuli 2007 I - 5818

Kohtuotsuse kokkuvõte

Direktiivi 90/434 eri liikmesriikide äriühingute ühinemise, jaotumise, eraldumise ja osade või aktsiate asendamise puhul rakendatava ühise maksustamissüsteemi kohta tuleb tõlgendada nii, et selles kehtestatud maksusüsteemi, mis hõlmab erinevaid maksusoodustusi, kohaldatakse vahet tegemata kõikidele ühinemise, jaotumise, eraldumise ja osade või aktsiate asendamise tehingutele, hoolimata nende põhjustest, mis võivad olla rahanduslikud, majanduslikud või puhtalt maksualased. Selles osas puudutab mõiste „rahaline juurdemakse selle direktiivi artikli 2 punkti d tähenduses”, mida saavad osanikud osade asendamise puhul omandavalt äriühingult, rahalisi makseid, mis on omandamise tehingu korral makstav tegelik tasu, nimelt selline tasu, mis on siduvalt kokku lepitud täiendusena omandava äriühingu kapitali jaotamisele ja seda sõltumatult tehingu aluseks olevatest võimalikest põhjustest. Järelikult ei saa „rahalise juurdemaksuna” nimetatud sätte mõttes käsitleda rahalist tasu, mida omandav äriühing jaotab omandatava äriühingu aktsionäridele tänu asjaolule, et omandamise tehinguga esineb teatud ajaline või muud tüüpi seos või võimalik pettusekavatsus. Vastupidi, igal üksikul juhul tuleb kontrollida, kas kõnealune tasu on olemuselt omandamise tehinguga siduv tasu. Järelikult ei pea omandavalt äriühingult omandatava äriühingu osanikele kohe pärast osade asendamist makstud dividendi, mis ei ole omandatava äriühingu poolt makstud tasu koostisosa, arvestama direktiivi artikli 2 punktis d ette nähtud „rahalise juurdemakse” arvutamisel. (vt punktid 27–31, 33, 48 ja resolutsioon)

Kõik liikmesriigi ametivõimud on siseriikliku õiguse kohaldamisel kohustatud seda tõlgendama, niivõrd kui see on võimalik, ühenduse direktiivide sõnastuse ja eesmärgi kontekstis direktiividega taotletava tulemuse saavutamiseks. Isegi kui vastab tõele, et see nõue ei jõua selleni, kus direktiiv ise ja sõltumatult siseriiklikest ülevõtmist reguleerivatest õigusnormidest paneb üksikisikutele kohustusi või teeb kindlaks või raskendab nende isikute kriminaalvastutust, kes tegutsevad neid sätteid rikkudes, võib liikmesriik põhimõtteliselt siseriikliku õiguse kooskõlalist tõlgendust kasutada üksikisikute vastu. (vt punkt 45)
Kohtuasi C-382/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Itaalia Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Teenuste riigihange — Direktiiv 92/50/EMÜ — Olmejäätmete töötlemise lepingud — Kvalifitseerimine — Riigihange — Teenuste kontsessioon — Avaldamismeetmed”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. juuli 2007 I - 6659

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Teenuste riigihankelepingute sõlmimise menetlus – Direktiiv 92/50 – Kohaldamisala

Liikmesriik on rikkunud direktiivi 92/50 (millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord ja mida on muudetud direktiiviga 2001/78) artiklitest 11, 15 ja 17 tulenevaid kohustusi sellega, et üks hankija algatas lepingute sõlmimise menetluse, et kasutada pärast jäätmete sorteerimist allesjäävaid liikmesriigi ühe maakonna omavalitsusüksuste olmejäätmeid, ja sõlmis nimetatud lepingud ilma nimetatud direktiivis ette nähtud menetlusi kohaldamata ja jättes eelkõige avaldamata asjakohase hanketeate Euroopa Ühenduste Teatajas.

See, et nimetatud lepingud näevad eelkõige ette, et hankija maksab ettevõtjale tasu, mille suuruse on omavalitsusüksus kindlaks määranud eurodes sellele ettevõtjale üleantud jäätmetonni kohta, ei kujuta endast tegelikult hüvitamise meetodit, mis seisneb selles, et teenuseosutajale antakse õigus realiseerida asjaomaseid teenuseid, ega viita sellele, et teenuseosutaja võtab enda kanda teenuse osutamisega seonduva riski. Kõnealuseid lepinguid peab seega käsitama direktiivi 92/50 kohaste riiklike teenuslepingutena, mitte selle kohaldamisalast välja jäävate teenuste kontsessioonidena, ja neid võib sõlmida ainult järgides nimetatud direktiivi sätteid.

(vt punktid 32, 34, 37, 45, 46 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-326/05 P

Industrias Químicas del Vallés SA

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Metalaksüüli direktiivi 91/414/EMÜ I lisasse kandmata jätmine — Kõnealust toimeainet sisaldavate taimekaitsevahendite lubade tühistamine — Tõendite moonutamine — Ilmne hindamisviga”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 30. novembril 2006 I - 6560

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 18. juuli 2007 I - 6584

Kohtuotsuse kokkuvõte

Vaidlustatud otsuses faktide tuvastamise ja neile hinnangu andmisega seonduvad etteheited on apellatsioonimenetluses vastuvõetavad, kui hageja väidab, et Esimese Astme Kohus on teinud järeldusi, mille sisulise ebaõigsuse põhjuseks on toimiku materjalid või kui kohus on talle esitatud tõendeid moonutanud. (vt punkt 57)

Tõendite moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata on selge, et olemasolevatele tõenditele Esimese Astme Kohtu poolt antud hinnang on ilmselgelt väär. Nii on see eeskätt juhul, kui järeldused, milleni Esimese Astme Kohus on mõningate dokumentide alusel jõudnud, ei ole nende dokumentide mõtte ja ulatusega kooskõlas, kui neid tervikuna lugeda. (vt punktid 60 ja 63)
Kohtuasi C-331/05 P

Internationaler Hilfsfonds eV

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

„Apellatsioonkaebus — Lepinguväline vastutus — Põhjuslik seos — Euroopa ombudsmani menetlusega seotud kulud”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 28. märtsil 2007 I - 5477

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 28. juuni 2007 I - 5505

Kohtuotsuse kokkuvõte

Lepinguväline vastutus – Tingimused

(EÜ artikli 288 teine lõik; Esimese Astme Kohtu kodukord, artikli 91 punkt b)

Asjaolu, et Euroopa ombudsmani läbiviidava menetlusega kaasnevad kulud ei ole Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 91 punkti b alusel hüvitatavad, ei oma põhimõtteliselt tähtsust seoses küsimusega, kas nende kulude eest võidakse välja mõista hüvitis EÜ artikli 288 teise lõigu alusel. Artikkel 91 kuulub kohaldamisele vaid nende kulude osas, mis tekkisid Esimese Astme Kohtu menetluses, mitte sellele eelnenud etapil. Õigus menetluskulude hüvitamisele ja õigus kahju hüvitamisele olenevad põhimõtteliselt erinevatest tingimustest ning need on teineteisest sõltumatud.

Nõutava põhjusliku seose küsimuses näevad nii Euroopa Kohtu kui ka Esimese Astme Kohtu kodukord ette, et poolte menetluskulud kuuluvad hüvitamisele vaid juhul, kui need olid menetluses vajalikud. Seevastu EÜ artikli 288 teise lõigu jaoks nõutav põhjuslik seos on olemas juhul, kui kahju tekkis otseselt kõnealuse õigusvastase toimingu tagajärjel.

Euroopa ombudsmani poole pöördumine on huvitatud isikute vaba valik. Seega ei saa kõnealust institutsiooni pidada vastutavaks kaebuse esitaja vaba valikuga kaasnenud kulude eest.

(vt punktid 22, 23 ja 27)
Kui ühenduse teisese õiguse normi võib tõlgendada mitut moodi, tuleb eelistada tõlgendust, mille kohaselt on õigusnorm EÜ asutamislepinguga kooskõlas, mitte seda tõlgendust, mille kohaselt oleks õigusnorm asutamislepinguga vastuolus. Liikmesriigid mitte ainult ei pea tõlgendama siseriiklikku õigust kooskõlas ühenduse õigusega, vaid nad peavad ka jälgima, et nad ei tugine teisese õiguse tõlgendusele, mis on vastuolus ühenduse õigusega kaitstavate põhiõigustega või muude ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.

Direktiivi 91/308 rahandussüsteemi rahapesu eesmärgil kasutamise vältimise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2001/97, artikli 6 lõikes 1 ettenähtud teabe edastamise ja rahapesu tõkestamise eest vastutavate asutustega koostöö tegemise kohustus, mida advokaadid peavad selle direktiivi artikli 2a punkti 5 alusel täitma, võttes seejuures arvesse sama direktiivi artikli 6 lõike 3 teist lõiku, ei riku õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, mis on tagatud EIÕK artikliga 6 ja EL artikli 6 lõikega 2.

Direktiivi 91/308 artikli 2a punktist 5 tuleneb, et teabe edastamise ja koostöö kohustus laieneb advokaatidele vaid siis, kui nad aitavad kliendil kavandada või sooritada põhiliselt finants- või kinnisvaratehinguid, mis on loetletud selle punkti alapunktis a, või kui nad tegutsevad mis tahes finants- või kinnisvaratehingus kliendi nimel ja arvel. Üldjuhul on need tehingud juba oma olemuselt sellised, et neil puudub seos kohtumenetlusega, mistõttu jäävad nad väljaspool õiglase kohtuliku arutamise õiguse kohaldamisala.

Lisaks on advokaat, kes on nõustanud mõnda direktiivi 91/308 artikli 2a punktis 5 loetletud tehingut, alates hetkest, kui tal palutakse klienti kaitsta või kohtus esindada või kui talt palutakse nõu kohtumenetluse algatamise või selle vältimise kohta, vabastatud direktiivi artikli 6 lõike 3 teise lõigu alusel selle artikli lõikes 1 sätestatud kohustustest, olenemata sellest, kas teavet saadi enne kohtumenetlust, selle käigus või pärast seda. See erand kaitseb kliendi õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.

Arvestades, et õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele tulenevad nõuded viitavad juba iseenesest seosele kohtumenetlusega ja arvestades asjaolu, et direktiivi 91/308 artikli 6 lõike 3 teine lõik vabastab advokaadid, kui nende tegevuses selline seos esineb, selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud teabe edastamise ja koostöö kohustusest, on need nõuded täidetud.

(vt punktid 33–35, 37 ja resolutiivosa)
EL lepingu VI jaotise alusel vastu võetud raamotsuse tõlgendamise kohta esitatud eelotsusetaotlust ei muuda vastuvõetamatuks üksnes see asjaolu, et eelotsustaotluses tuginetakse EÜ artiklile 234 ja EL artiklit 35 ei mainita. Seda järeldust rõhutab ka asjaolu, et Euroopa Liidu leping ei näe otseselt ega kaudselt ette, millises vormis peab liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse esitama.

EL artikli 46 punkti b alusel kohaldatakse EÜ artiklis 234 ette nähtud korda EL artiklile 35, arvestades selles sättes ette nähtud tingimusi. Sarnaselt EÜ artikliga 234 seab ka EL artikkel 35 Euroopa Kohtult eelotsuse taotlemise tingimuseks, et liikmesriigi kohus leiab, et kõnealune küsimus on vaja lahendada, selleks et ta saaks teha otsuse, nii et EL artikli 234 alusel esitatud eelotsuse küsimuste vastuvõetavust käsitlev Euroopa Kohtu praktika on põhimõtteliselt ülekantav EL artikli 35 alusel esitatud eelotsusetaotlustele.

Eelnevast järeldub, et eeldades liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimuste asjakohasust, võib neile vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud Euroopa Liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele kasuliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud. Kui need juhtumid välja arvata, on Euroopa Kohtu ülesanne teha eelotsuse küsimustes otsus EL artikli 35 lõikes 1 nimetatud õigusaktide tõlgendamise kohta.

(vt punktid 34, 39 ja 40)
Kohtuasi C-424/05 P

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Sonja Hosman-Chevalier

„Apellatsioonkaebus — Töötasu — Kodumaalt lahkumise toetus — Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud tingimus — Mõiste „teisele riigile tehtud töö””

Kohtujurist P. Mengozzi ettepanek, esitatud 15. märtsil 2007 I - 5029

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 21. juuni 2007 I - 5051

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ametnikud – Töötasu – Kodumaalt lahkumise toetus – Saamise tingimused

(Personalieeskirjad, VII lisa artikli 4 lõike 1 punkt a)

Mõiste „riik” personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses hõlmab kindlasti ka liikmesriigi alalist esindust Euroopa Liidu juures. Seega, niisuguse alalise esinduse töötajaid – sealhulgas tehniline ja halduspersonal – tuleb nimetatud esinduse struktuuridesse kuulumise tõttu käsitada sellisena, et nad on asjaomase liikmesriigi teenistuses ja järelikult „kodumaalt lahkumise” olukorras tulenevalt sellest sättest, olenemata isiku täpsetest ja spetsiifilistest kohustustest nimetatud organi teenistuses, kuna kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimuseks ei ole asjaomase isiku ja kõnealuse riigi vahel esinev otsene õiguslik seos. Niisugune tõlgendus on pealegi kooskõlas autonoomiaga, mis on liikmesriikidel oma alaliste esinduste sisemisel korraldamisel. Seega on iga liikmesriigi kohus valida organid, mis kuuluvad tema alalise esinduse hulka ning määratleda avalikud huvid, mida erinevad selle alalise esindusega kooseksisteerivad asutused peavad kaitsma suhetes ühenduse institutsioonidega.

(vt punktid 40, 41 ja 44–46)
Selles osas tuleb märkida, et nimimaht 0,071 liitrit, mis asetub direktiivi 75/106 III lisa punktis 4 asjaomaste toodete jaoks ette nähtud ühenduse nimimahtude hulgas 0,05 liitri ja 0,10 liitri vahele, erineb kahest eelmainitud nimimahust piisaval määral, et vältida mis tahes segiajamist asjaomase tarbija teadvuses.

Vastavalt direktiivi 75/106 põhjendusele 4 tuleb küll vältida tarbija eksitamise riski sama toote teistele mahtudele liiga lähedaste nimimahtudega, ent võttes aluseks keskmise tarbija, kes on tavapäraselt informeeritud, piisavalt tähelepanelik ja arukas, võib öelda, et see risk on välistatud.

Direktiivi 75/106 (teatud vedelike mahu järgi kinnispakkidesse villimist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) üldise ülesehitusega ja eesmärkidega ning kaupade vaba liikumise põhimõttega on vastuolus asjaomase direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti b teise lõigu viimasest lausest – koostoimes selle direktiivi sama artikli lõike 3 punktiga d – tulenev keeld turustada direktiivi III lisa punktis 4 loetletud tooteid sisaldavaid 0,071-liitrise nimimahuga kinnispakke teistes liikmesriikides peale Iirimaa ja Ühendkuningriigi.

Arvestades seda, et asjaomaste sätete kohaselt on kõnealuste kinnispakkide turustamine lubatud üksnes nimetatud kahes liikmesriigis, võib selline keeld olla takistuseks ühendusesisesele kauplemisele, kuna selle tõttu võib asjaomaste kinnispakkide tootmine ja turustamine muutuda teistes liikmesriikides asuvate tootjate jaoks keerukamaks ning koormavamaks, mis võib sundida neid selliste kinnispakkide tootmisest loobuma.

Kõnealune turustamiskeeld ei ole põhjendatud, sest see on ilmselgelt vastuolus ühega direktiivi 75/106 eesmärkidest, nimelt eesmärgiga kõrvaldada takistused sama direktiivi III lisas loetletud vedelikke sisaldavate kinnispakkide vaba liikumise teelt; samuti ei ole see põhjendatud seetõttu, et tarbija eksitamise risk on välistatud.

Põhjusel, et direktiivi 75/106 artikli 5 lõike 3 punktis d sätestatud võimalus turustada 0,071-liitrise nimimahuga kinnispakke üksnes Iirimaal ja Ühendkuningriigis on sätestatud püsivana, ei ole see kõnealuse sätte eesmärki arvestades õigustatud, sest see läheb kaugemale sellest, mis on vajalik saavutamaks mainitud eesmärki, mille kohaselt – vastavalt direktiivi 75/106 põhjendusele 6 – tuleb võimaldada liikmesriikidel kohaneda raskustega, mida tekitavad kiire muudatus siseriiklike õigusaktidega sätestatud koguse määratlemise vahendite osas, uute kontrollsüsteemide organiseerimisel ja ka uue mõõtesüsteemi kehtestamisel.

Direktiivi 75/106 artikli 5 lõike 3 punkti b teise lõigu viimane lause koostoimes sama artikli lõike 3 punktiga d on järelikult kehtetu osas, milles see välistab nimimahu 0,071 liitrit ühenduse ühtlustatud nimimahtude hulgast, mis on loetletud selle direktiivi III lisa punkti 4 I veerus.

(vt punktid 32, 33, 35–37, 39, resolutsiooni punkt 2)