KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 31. oktoobril 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑715/17

Euroopa Komisjon

versus

Poola Vabariik

Kohtuasi C‑718/17

Euroopa Komisjon

versus

Ungari

Kohtuasi C‑719/17

Euroopa Komisjon

versus

Tšehhi Vabariik

Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine – Otsused (EL) 2015/1523 ja (EL) 2015/1601 – Ajutised meetmed rahvusvahelise kaitse valdkonnas Kreeka Vabariigi ja Itaalia Vabariigi toetamiseks – Hädaolukord, mida iseloomustab kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevool teatavate liikmesriikide territooriumile – Selliste kodanike ümberpaigutamine teiste liikmesriikide territooriumile – Ümberpaigutamismenetlus – Liikmesriikide kohustus korrapäraselt ja vähemalt iga kolme kuu tagant teatada, kui mitu taotlejat on võimalik kiiresti nende territooriumile ümber paigutada – Sellest tulenevad kohustused tegelikult ümber paigutada – ELTL artikkel 72 ja sisejulgeolek

1. Tavaoludes reguleerib Euroopa Liidus rahvusvahelist kaitset taotlevate isikute jaotamist liikmesriikide vahel määrus nr 604/2013 (edaspidi „Dublini III määrus“) ( 2 ). Pikaleveninud Süüria konflikti tõttu aga suurenes seda kaitset taotlevate isikute koguarv järsult. ( 3 ) Peamiseks marsruudiks, mille kaudu seesugused isikud (jt pagulaseks soovijad) liidu territooriumile sisenevad, oli ja ka on ohtlik reis üle Vahemere. ( 4 ) See liikumisteekond avaldab ränka survet kahele liidu liikmesriigile: Itaaliale ja Kreekale (edaspidi „eesliiniliikmesriigid“), kellel on mõlemal pikk Vahemere rannajoon, mida on praktikas võimatu valvata. Tavaoludes oleksid need liikmesriigid Dublini III määruse artikli 13 kohaselt ( 5 ) vastutavad nende territooriumi kaudu Euroopa Liitu sisenenud isikute esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest ( 6 ). Mõlemale põhjustas ülekoormust juba võimalike taotlejate arv. ( 7 )

2. Nõukogu võttis vastavalt 14. ja 22. septembril 2015 vastu kaks otsust, millega kehtestati ajutised meetmed eesliiniliikmesriikide toetamiseks: nõukogu otsus (EL) 2015/1523 ( 8 ) ja nõukogu otsus (EL) 2015/1601 ( 9 ). Mõlema otsuse õiguslik alus oli ELTL artikli 78 lõige 3. Nende kahe otsusega seati sisse üksikasjalik kord vastavalt 40000 ja 120000 rahvusvahelise kaitse taotleja ümberpaigutamiseks. Edaspidi viitan nendele kahele otsusele koos kui „ümberpaigutamisotsustele“ ja kummalegi eraldi vaid vajaduse korral.

3. Otsuse 2015/1601 õiguspärasus vaidlustati, kuid edutult. ( 10 )

4. Nüüd on komisjon esitanud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagid kolme liikmesriigi – Poola (kohtuasi C‑715/17), Ungari (kohtuasi C‑718/17) ja Tšehhi Vabariigi (kohtuasi C‑719/17) – vastu. Edaspidi viitan vajaduse korral nendele kolmele liikmesriigile koos kui „kolmele kostjast liikmesriigile“.

5. Nendes paralleelsetes kohtumenetlustes väidab komisjon, et kolm kostjast liikmesriiki on jätnud täitmata kas nii otsuse 2015/1523 kui ka otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2 („teavitamisnõue“), nimelt Poola ja Tšehhi, või ainult otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2, nimelt Ungari, ning oma sellest tulenevad kohustused, mis on ette nähtud vastavate otsuste artikli 5 lõigetes 4–11, jättes seega andmata Itaaliale ja Kreekale abi, mis pidanuks seisnema rahvusvahelise kaitse taotlejate ümberpaigutamises oma vastavatele territooriumidele, et seal edaspidi üksikud taotlused sisuliselt läbi vaadata. ( 11 )

6. Poola, Ungari ja Tšehhi on seisukohal, et hagid ei ole vastuvõetavad. Teise võimalusena väidavad nad, et nad võivad nende otsuste (mille õiguspärasust nad praegu ei vaidlusta) kohaldamata jätmise põhjenduseks tugineda ELTL artiklile 72, sest ELTL kolmanda osa V jaotise alusel (mis sisaldab ka ümberpaigutamisotsuste õiguslikku alust, ELTL artiklit 78) võetavad liidu meetmed „ei mõjuta liikmesriikide nende kohustuste täitmist, mis on seotud avaliku korra säilitamise ja sisejulgeoleku kaitsmisega“.

7. Need kolm kohtuasja liideti ja mina esitan nendes liidetud kohtuasjades ettepaneku, mis käsitleb kõiki kolme rikkumismenetlust.

Õiguslik kontekst

8. Ümberpaigutamisotsuseid ei saa käsitleda eraldiseisvalt. Nende taustaks on (väga keerukas) kohustuste kogum ja sellest tulenenud rahvusvahelise õiguse ja liidu õiguse kokkulepped ning Euroopa Kohtu hoolikalt kaalutletud ja üksikasjalik kohtuotsus Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu. Püüan kirjeldada seda tausta nii kokkuvõtlikult kui võimalik.

Inimõiguste ülddeklaratsioon

9. Inimõiguste ülddeklaratsiooni ( 12 ) artikli 14 lõikes 1 on üldsõnaliselt sätestatud, et „[i]gaühel on tagakiusamise korral õigus taotleda ja kasutada varjupaika teistes riikides“. Artikli 14 lõikes 2 aga on ette nähtud, et „[s]eda õigust ei ole mittepoliitilisest kuriteost või teost, mis on vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtetega, tuleneva süüdistuse puhul“ ( 13 ).

Genfi konventsioon

10. Pagulasseisundi konventsiooni ( 14 ) artikli 1 A‑jaotise lõike 2 esimeses osas on sätestatud, et „pagulasena“ käsitatakse isikut, kes „põhjendatult kartes tagakiusamist rassi, usu, rahvuse, sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste pärast viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ega suuda või kartuse tõttu ei taha saada sellelt riigilt kaitset“. Teises osas on täpsustatud, et kodakondsuseta isikute puhul tähendab see „riik“ elukohariiki.

11. Artikli 1 F‑jaotises aga on sätestatud, et Genfi konventsiooni „ei kohaldata isikule, kelle osas on kaalukaid põhjusi arvata, et a) ta on pannud toime rahvusvahelistes õigusaktides määratletud rahuvastase kuriteo, sõjakuriteo või inimsusevastase kuriteo; b) ta on enne varjupaigamaale pagulasena sisselaskmist pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo; või c) ta on süüdi ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevate tegude toimepanemises“.

Euroopa Liidu leping

12. ELL artikli 4 lõikes 2 on sätestatud: „Liit austab liikmesriikide võrdsust aluslepingute ees ning nende rahvuslikku identiteeti, mis on omane nende poliitilistele ja põhiseaduslikele põhistruktuuridele, sealhulgas piirkondlikule ja kohalikule omavalitsusele. Liit austab riigi põhifunktsioone, sealhulgas riigi territoriaalse terviklikkuse tagamist, avaliku korra säilitamist ja riigi julgeoleku kaitsmist. Eelkõige riigi julgeolek jääb iga liikmesriigi ainuvastutusse.“

Euroopa Liidu toimimise leping

13. ELTL artikkel 72 on osa ELTL V jaotise („Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala“) 1. peatükist („Üldsätted“). Selles artiklis on lühidalt sätestatud: „Käesolev jaotis ei mõjuta liikmesriikide nende kohustuste täitmist, mis on seotud avaliku korra säilitamise ja sisejulgeoleku kaitsmisega“.

14. Sama jaotise 2. peatüki („Piirikontrolli-, varjupaiga- ja sisserändepoliitika“) osaks oleva ELTL artikli 78 lõige 1 kohustab liitu „arenda[ma] välja varjupaiga, täiendava kaitse ja ajutise kaitsega seotud ühise poliitika, mille eesmärk on tagada sobiv seisund kõikidele rahvusvahelist kaitset vajavatele kolmandate riikide kodanikele ning tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimine. Nimetatud poliitika peab vastama [Genfi konventsioonile] ning teistele asjakohastele lepingutele“. ELTL artikli 78 lõige 2 annab õigusliku aluse Euroopa ühise varjupaigasüsteemi (edaspidi „varjupaigasüsteem“) rajamiseks võetavatele meetmetele. ( 15 )

15. ELTL artikli 78 lõikes 3 on ette nähtud: „Kui ühes või mitmes liikmesriigis tekib kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevoolu tõttu hädaolukord, võib nõukogu võtta komisjoni ettepaneku põhjal vastu ajutisi meetmeid asjaomase liikmesriigi või asjaomaste liikmesriikide toetamiseks. Nõukogu teeb otsuse pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga.“

16. ELTL artiklis 80 on sätestatud: „Käesolevas peatükis sätestatud liidu poliitika kavandamisel ja elluviimisel juhindutakse solidaarsuse ning vastutuse, sealhulgas finantskoormuse liikmesriikide vahelise õiglase jagamise põhimõtetest. Käesoleva peatüki põhjal vastu võetud liidu õigusaktides sisalduvad vajaduse korral asjakohased meetmed nimetatud põhimõtete rakendamiseks.“

Põhiõiguste harta

17. Euroopa Liidu põhiõiguste harta ( 16 ) artiklis 18 on ette nähtud, et „[v]arjupaigaõigus tagatakse [Genfi konventsiooni] sätete ning [ELL] ja [ELTL] kohaselt“.

Asjakohased varjupaigaõigustiku osad

18. Arvukate liidu teisese õiguse aktidega on kehtestatud varjupaigasüsteem ja nähtud ette ühetaolised menetlus- ja materiaalõigusnormid, mida liikmesriikidel tuleb kohaldada rahvusvahelise kaitse taotlusi menetledes ja lahendades.

Kvalifitseerumisdirektiiv

19. Direktiiv 2011/95 (edaspidi „kvalifitseerumisdirektiiv“) ( 17 ) sisaldab ühetaolisi nõudeid, mida tuleb kohaldada selle tuvastamisel, kas kolmandate riikide kodanikud või kodakondsuseta isikud kvalifitseeruvad pagulasseisundi või täiendava kaitse saamiseks. Samuti sisaldab see direktiiv sätteid, mis reguleerivad sellise seisundi välistamist ning võimaldavad liikmesriigil teatavatel asjaoludel selle seisundi tühistada või lõpetada või selle uuendamisest keelduda.

20. Artikli 2 punktis a on määratletud „rahvusvaheline kaitse“ kui „punktides e ja g määratletud pagulasseisund ja täiendava kaitse seisund“; artikli 2 punktis d on mõiste „pagulane“ määratletud vastavalt Genfi konventsiooni artikli 1 A‑jaotise lõike 2 esimesele lõigule; artikli 2 punktis e on selgitatud, et „pagulasseisund“ on „kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku tunnustamine pagulasena liikmesriigi poolt“; ning artikli 2 punktis f on määratletud „täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastav isik“.

21. Artikli 2 punktides h ja i on määratletud vastavalt „rahvusvahelise kaitse taotlus“ kui „kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus […], mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena“, ning „taotleja“ kui „kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille kohta ei ole lõplikku otsust veel tehtud“.

22. Järgmiseks käsitleb kvalifitseerumisdirektiiv järgemööda rahvusvahelise kaitse taotluste hindamist (II peatükk, artiklid 4–8) ja pagulaseks kvalifitseerumist (III peatükk, artiklid 9–12). Artiklis 12 „Välistavad asjaolud“ on üksikasjalikult loetletud kohustuslikud põhjused, mille esinemise korral on välistatud kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku kvalifitseerumine pagulasseisundi saamiseks. Käesolevas kohtuasjas on asjakohane tähele panna sõnastust artikli 12 lõikes 2, kus on loetletud põhjused, mis laias laastus vastavad Genfi konventsiooni artikli 1 F‑jaotises ettenähtutele. ( 18 )

23. IV peatükk „Pagulasseisund“ sisaldab mahukat artiklit 14, kus on loetletud asjaolud, mille korral võib juba antud pagulasseisundi siiski lõpetada või uuendamata jätta. Nende hulgas on see, et oleks tulnud välistada isiku tunnustamine pagulasena vastavalt artiklile 12 (artikli 14 lõike 3 punkt a); et pagulasseisundi andmisel oli määrav varasem väärteabe esitamine (artikli 14 lõike 3 punkt b); et on mõistlik põhjus käsitada asjaomast isikut „ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule“ (artikli 14 lõike 4 punkt a), ja et „olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab [isik] endast ohtu kõnealuse liikmesriigi ühiskonnale“ (artikli 14 lõike 4 punkt b). ( 19 )

24. V peatükis „Kvalifitseerumine täiendavale kaitsele“ sisaldab artikkel 17 niisuguseid sätteid, mis sarnanevad laias laastus pagulasseisundit käsitleva artikli 12 omadega, seoses kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku välistamisega täiendava kaitse saamisest. Kohustuslike välistamise põhjustena on lisaks sama direktiivi artiklis 12, mis kajastab Genfi konventsiooni artikli 1 F‑jaotist, ettenähtutele loetletud olukord, kus „[taotleja] ohustab oma asukohaliikmesriigi ühiskonda või julgeolekut“ (artikli 17 lõike 1 punkt d). Artikli 17 lõige 2 laiendab kohustusliku välistamissätte kohaldamisala „isikute[le], kes õhutavad [artikli 17 lõikes 1] nimetatud kuritegusid või tegusid või osalevad nendes“. Peale selle annab artikli 17 lõige 3 liikmesriikidele võimaluse välistada kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku vastavuse täiendava kaitse saamise kriteeriumidele, „kui ta on enne asjaomasesse liikmesriiki vastuvõtmist pannud toime ühe või mitu [artikli 17] lõikega 1 hõlmamata kuritegu, mille eest asjaomases liikmesriigis on karistuseks vabadusekaotus, ja kui ta lahkus oma päritoluriigist üksnes selleks, et vältida karistusi kõnealuste kuritegude eest“.

25. VI peatükis „Täiendava kaitse seisund“ sisaldab artikkel 19 sätet, mis on sarnane pagulasseisundit käsitleva artikliga 14, sest selles on loetletud asjaolud, mille puhul võib juba antud täiendava kaitse siiski lõpetada või uuendamata jätta. Seda on lubatud teha muu hulgas juhul, kui oleks võinud välistada asjaomase isiku vastavuse ( 20 ) täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavalt artikli 17 lõikele 3 (artikli 19 lõige 2) või kui oleks tulnud välistada või välistatakse tema vastavus täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavalt artikli 17 lõikele 1 või 2 (artikli 19 lõike 3 punkt a) või kui täiendava kaitse seisundi andmisel oli määrav väärteabe esitamine (artikli 19 lõike 3 punkt b).

26. Lõpuks käsitleb artikkel 21 VII peatükis „Rahvusvahelise kaitse sisu“ kaitset tagasi- ja väljasaatmise eest. Kuigi see artikkel kohustab liikmesriike „austa[ma] tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet kooskõlas oma rahvusvaheliste kohustustega“ (artikli 21 lõige 1), on artikli 21 lõikes 2 sõnaselgelt sätestatud, et „[k]ui [artikli 21] lõikes 1 nimetatud rahvusvahelised kohustused seda ei keela, võivad liikmesriigid pagulase tagasi või välja saata, olenemata sellest, kas teda on ametlikult pagulasena tunnustatud või mitte, kui a) on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule või b) olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab ta endast ohtu kõnealuse liikmesriigi ühiskonnale“.

Menetlusdirektiiv

27. Direktiiviga 2013/32 (edaspidi „menetlusdirektiiv“) ( 21 ) on ette nähtud ühetaolised nõuded rahvusvahelise kaitse seisundi taotluste menetlemise suhtes. Selle direktiivi põhjenduses 51 on sõnaselgelt märgitud: „Kooskõlas [ELTL] artikliga 72 ei mõjuta käesolev direktiiv nende kohustuste täitmist, mis on liikmesriikidel avaliku korra säilitamiseks ja sisejulgeoleku tagamiseks“.

28. Mõiste „taotleja“ määratlus selle direktiivi artikli 2 punktis c vastab kvalifitseerumisdirektiivi artikli 2 punktis i toodud määratlusele.

29. Kuna ümberpaigutamisotsuste kohaselt ümber paigutada tulnud arvukate taotlejate hulgas oli saatjata alaealisi, tuleks mainida ka menetlusdirektiivi artikli 25 lõike 6 punkti a alapunkti iii ja punkti b alapunkti iii, mis võimaldavad liikmesriikidel teha erandeid üldjuhul kohaldatavatest menetlusnormidest, kui asjaomast saatjata alaealist „võib mõjuvatel põhjustel pidada ohuks liikmesriigi julgeolekule või avalikule korrale või [ta] on vastavalt siseriiklikule õigusele riiklikku julgeolekut või avalikku korda puudutavatel mõjuvatel põhjustel välja saadetud“. ( 22 )

30. Üldisemalt lubab menetlusdirektiivi artikkel 31 „Taotluste läbivaatamise menetlus“ sõnaselgelt liikmesriigil kiirendada taotluste läbivaatamise menetlust ja/või viia see menetlus läbi piiril või transiiditsoonis muu hulgas juhul, kui „mõjuvatel põhjustel on alust arvata, et taotleja ohustab liikmesriigi riiklikku julgeolekut või avalikku korda või taotleja on vastavalt siseriiklikule õigusele välja saadetud riiklikku julgeolekut või avalikku korda käsitlevatel mõjuvatel põhjustel“ (artikli 31 lõike 8 punkt j). ( 23 )

Vastuvõtudirektiiv

31. Direktiiv 2013/33 (edaspidi „vastuvõtudirektiiv“) ( 24 ) täiendab menetlusdirektiivi, sisaldades üksikasjalikku korda rahvusvahelise kaitse taotlejate kohtlemiseks („vastuvõtuks“) sel ajal, kui nende taotlusi menetletakse. Mõiste „taotleja“ määratlus selle direktiivi artikli 2 punktis b vastab kvalifitseerumisdirektiivi artikli 2 punktis i toodud määratlusele.

32. II peatükis „Üldsätted vastuvõtutingimuste kohta“ on artikli 7 lõikes 1 ette nähtud põhimõte, et taotlejad võivad vabalt liikuda vastuvõtva liikmesriigi territooriumil või selle liikmesriigi poolt neile määratud alal. Erandina sellest põhimõttest lubab artikli 7 lõige 2 liikmesriikidel siiski sõnaselgelt „avalike huvide või avaliku korraga seotud põhjustel või vajaduse korral määrata rahvusvahelise kaitse taotluse kiire menetlemise ja tõhusa järelevalve tagamiseks kindlaks taotleja elukoha“.

33. Artikkel 8 reguleerib taotlejate kinnipidamist. Artikli 8 lõikes 2 on sätestatud: „Liikmesriigid võivad vajaduse korral ja igat juhtumit eraldi hinnates pidada taotlejat kinni, kui muid leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada“. Ammendavas loetelus lubatavate kinnipidamise aluste kohta on artikli 8 lõike 3 punktis e ette nähtud järgmine alus: „siis, kui seda nõuab riikliku julgeoleku või avaliku korra kaitsmine“.

Tagasisaatmisdirektiiv

34. Lõpuks on juhuks, kui taotleja, keda ei ole rahvusvahelise kaitse alla võetud, jääb ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile, direktiivis 2008/115 (edaspidi „tagasisaatmisdirektiiv“) ( 25 ) sätestatud ühetaolised nõuded nende isikute väljasaatmiseks ja repatrieerimiseks.

35. Artiklis 1 on selgitatud, et selles direktiivis „sätestatakse ühised nõuded ja kord, mida tuleb kohaldada liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, kooskõlas [liidu] õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvatele põhiõigustega ja rahvusvahelise õigusega, kaasa arvatud pagulaste kaitse ja inimõigustega seotud kohustustega“.

36. Artiklis 2 on sätestatud, et seda direktiivi kohaldatakse – teatavate eranditega ( 26 ) – liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.

37. Artikli 6 lõike 1 kohustab liikmesriike tegema tagasisaatmisotsuse ( 27 ) iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult. Kui kolmanda riigi kodanik peab viivitamata riigist lahkuma avaliku korra või riikliku julgeoleku huvides, võidakse niisugune otsus teha isegi juhul, kui sellel isikul on muus liikmesriigis väljastatud kehtiv elamisluba või muu riigis viibimise õigust andev luba (artikli 6 lõige 2). Harilikult antakse vabatahtlikuks lahkumiseks aega 7–30 päeva (artikli 7 lõige 1), kuid „[l]iikmesriigid võivad jätta vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata või määrata alla seitsmepäevase tähtaja, kui esineb põgenemise oht […] või kui asjaomane isik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule“ (artikli 7 lõige 4). Viimase võimalusena võib isiku riigist väljasaatmiseks kasutada sunnimeetmeid (artikli 8 lõige 4).

38. Artikkel 11 käsitleb riigist väljasaatmisega kaasneva sisenemiskeelu kehtestamist. Selline keeld on kohustuslik, kui tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud (artikli 11 lõike 1 punkt a). Sisenemiskeelu kestus „määratakse igal üksikjuhul kindlaks pärast kõigi oluliste asjaolude hoolikat kaalumist ning see ei ületa põhimõtteliselt viit aastat. Sisenemiskeelu kestus võib siiski ületada viit aastat, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik kujutab endast tõsist ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule“ (artikli 11 lõige 2). Konkreetsetes olukordades, kus selline sunni rakendamine on proportsionaalne ja nõuetekohaselt põhjendatud, võivad liikmesriigid kolmanda riigi kodanikku riigist väljasaatmise eesmärgil kinni pidada (vt üksikasjalikud sätted artiklis 15).

Ümberpaigutamisotsused

39. Enne ümberpaigutamisotsuste vastuvõtmist võttis Euroopa Liit meetmeid üleilmseks rändekriisiks tunnistatud olukorra lahendamise eesmärgil. Pärast komisjoni 8. juuni 2015. aasta soovitust ( 28 ) leppisid 27 liikmesriiki (Ungari nende seas ei olnud) koos Islandi, Liechtensteini, Norra ja Šveitsiga (edaspidi „Dublini riigid“) 20. juulil 2015 kokku, et nad asustavad mitmepoolsete ja riiklike kavade kaudu ümber 22504 väljastpoolt Euroopa Liitu sisserännanud isikut, kes selgelt vajasid rahvusvahelist kaitset ( 29 ). Ümberasustamise kohad jaotati liikmesriikide ja Dublini riikide vahel vastavalt kohustustele, mis olid ette nähtud 20. juuli 2015. aasta resolutsiooni lisas. ( 30 )

40. Vastavalt 14. ja 22. septembril 2015 võttis nõukogu vastu otsused 2015/1523 ja 2015/1601, lähtudes ELTL artikli 78 lõikest 3 kui õiguslikust alusest ajutiste meetmete võtmiseks eesliiniliikmesriikide ees seisva hädaolukorra lahendamiseks. Mõlemad otsused võeti vastu komisjoni ettepaneku alusel ja pärast Euroopa Parlamendiga konsulteerimist. Otsus 2015/1523 võeti vastu ühehäälselt, ( 31 ) otsus 2015/1601 aga kvalifitseeritud häälteenamusega ( 32 ). Nende kahe ümberpaigutamisotsuse sõnastus ei ole kõikides aspektides ühesugune. Otsuse 2015/1523 kohaselt tuli Itaaliast ja Kreekast ümber paigutada 40000 rahvusvahelise kaitse taotlejat vastavalt liikmesriikide kokkuleppele, millele oli jõutud 20. juuli 2015. aasta resolutsiooni kaudu. Otsuse 2015/1601 kohaselt tuli Itaaliast ja Kreekast ümber paigutada 120000 rahvusvahelise kaitse taotlejat. Selle otsuse lisades oli ette nähtud konkreetne igasse liikmesriiki ümber paigutatavate isikute arv.

41. Komisjon võttis 15. detsembril 2015 vastu soovituse, mis käsitleb vabatahtlikku humanitaarsetel põhjustel vastuvõtmise kava Türgiga ja milles tehti ettepanek, et osalevad riigid võtaksid vastu Süüria konflikti tõttu lahkuma sunnitud isikuid, kes vajavad rahvusvahelist kaitset ja kelle Türgi ametivõimud on registreerinud enne 29. novembrit 2015. See kava oli mõeldud Euroopa Liidu ja Türgi 29. novembri 2015. aasta ühises tegevuskavas sätestatud vastastikuste kohustuste kõrvalmeetmeks. ( 33 )

Otsus 2015/1523

42. Otsuse 2015/1523 põhjendustes märgiti: ( 34 ) „(1) [ELTL] artikli 78 lõikes 3 on sätestatud, et kui ühes või mitmes liikmesriigis tekib kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevoolu tõttu hädaolukord, võib nõukogu võtta komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga vastu ajutisi meetmeid asjaomase liikmesriigi või asjaomaste liikmesriikide toetamiseks. (2) Vastavalt [ELTL] artiklile 80 tuleks liidu piirikontrolli, varjupaiga ja sisserände valdkonna poliitika kavandamisel ja elluviimisel juhinduda solidaarsuse põhimõttest ja sellest, et vastutus jagatakse liikmesriikide vahel õiglaselt ning selles valdkonnas vastu võetud liidu õigusaktid peavad sisaldama asjakohaseid meetmeid nende põhimõtete rakendamiseks. (3) Hiljutine kriisiolukord Vahemere piirkonnas sundis liidu institutsioone viivitamatult tunnistama erakorraliste rändevoogude olemasolu selles piirkonnas ning kutsuma üles võtma konkreetseid solidaarsusmeetmeid kõige suurema surve all olevate liikmesriikide toetuseks. Komisjon esitas 20. aprillil 2015 välis‑ ja siseministrite ühisnõupidamisel kümnepunktilise plaani, mis sisaldab viivitamatuid meetmeid, mida tuleb võtta vastuseks praegusele kriisile, sealhulgas kohustust kaaluda hädaolukorras ümberpaigutamise mehhanismi loomise võimalusi. (4) Euroopa Ülemkogu otsustas oma 23. aprilli 2015. aasta kohtumisel muu hulgas tugevdada sisemist solidaarsust ja vastutust ning eelkõige võttis endale kohustuse suurendada erakorralist abi kõige suurema surve all olevatele liikmesriikidele, kaaluda võimalusi korraldada liikmesriikide vahel vabatahtlikkuse alusel erakorraline ümberpaigutamine ja saata kõige suurema surve all olevatesse liikmesriikidesse Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti (EASO) meeskonnad ühiselt rahvusvahelise kaitse taotlusi menetlema, sealhulgas registreerima ja sõrmejälgi võtma. (5) Euroopa Parlament kordas oma 28. aprilli 2015. aasta resolutsioonis, et liidu reaktsioon hiljuti Vahemerel aset leidnud tragöödiatele peab põhinema solidaarsusel ja vastutuse õiglasel jagamisel ning et liit peab suurendama oma jõupingutusi, et toetada selles valdkonnas liikmesriike, kes võtavad absoluut- või suhtarvudes vastu kõige rohkem pagulasi ja rahvusvahelise kaitse taotlejaid. […] (9) Liikmesriikidest, kus esineb eriti suur surve, arvestades ka hiljutisi traagilisi sündmusi Vahemerel, on eelkõige Itaaliale ja Kreekale osaks langenud nende territooriumile saabuv enneolematu sisserändajate voog, mille hulgas on ka rahvusvahelise kaitse taotlejaid, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset; see põhjustab tugevat survet nende rände- ja varjupaigasüsteemidele. (10) Euroopa Liidu liikmesriikide välispiiril tehtava operatiivkoostöö juhtimise Euroopa agentuuri (Frontex) andmete kohaselt leidsid ebaseaduslikud piiriületused liitu 2014. aastal aset peamiselt Vahemere kesk- ja idaosa marsruutide kaudu. 2014. aastal saabus ainuüksi Itaaliasse ebaseaduslikult üle 170000 rändaja, mis on 2013. aastaga võrreldes 277% enam. Ka Kreekasse saabuvate ebaseaduslike sisserändajate hulk on pidevalt kasvanud – riiki on neid jõudnud rohkem kui 50000, mis tähendab 2013. aastaga võrreldes 153% kasvu. Koguarvud suurenesid veelgi 2015. aasta jooksul. 2015. aasta esimese kuue kuu jooksul suurenes Itaalia puhul ebaseaduslike piiriületuste arv eelmise aasta sama perioodiga võrreldes 5%. Kreekas suurenes ebaseaduslike piiriületuste arv järsult samal ajavahemikul, kasvades kuuekordselt 2014. aasta esimese kuue kuu jooksul (enam kui 76000 isikut ajavahemikul jaanuarist juunini 2015. aastal võrreldes 11336 isikuga ajavahemikul jaanuarist juunini 2014. aastal). Oluline osa neis kahes piirkonnas tuvastatud ebaseaduslikest rändajatest olid need, kelle kodakondsuse puhul on Eurostati andmetel taotluste rahuldamise määr liidu tasemel kõrge. […] (13) Itaalia ja Kreeka vahetus naabruses jätkuva ebastabiilsuse ja konfliktide tõttu on väga tõenäoline, et tugev surve nende rände- ja varjupaigasüsteemidele jätkub ja kasvab veelgi ja et suur osa sisserändajaid võib vajada rahvusvahelist kaitset. See näitab tungivat vajadust näidata Itaalia ja Kreeka suhtes üles solidaarsust ja täiendada senini nende toetuseks võetud meetmeid varjupaiga ja rände valdkonnas võetavate ajutiste meetmetega. […] (16) Kui mõni muu liikmesriik satub samasugusesse hädaolukorda, mille on põhjustanud kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevool, võib nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga võtta vastu ajutisi meetmeid asjaomase liikmesriigi toetuseks, tuginedes [ELTL] artikli 78 lõikele 3. Selliste meetmete hulka võib asjakohasel juhul kuuluda kõnealuse liikmesriigi käesolevast otsusest tulenevate kohustuste täitmise peatamine. (17) Vastavalt [ELTL] artikli 78 lõikele 3 peaksid Itaalia ja Kreeka toetuseks kavandatavad meetmed olema ajutist laadi. 24 kuud on piisav tagamaks, et käesolevas otsuses sätestatud meetmetel oleks reaalne mõju Itaalia ja Kreeka toetamisel suurte rändevoogudega toimetulekuks nende territooriumil. (18) Käesolevas otsuses sätestatud meetmed Itaaliast ja Kreekast isikute ümberpaigutamise kohta kujutavad endast ajutist erandit [Dublini III määruse] artikli 13 lõikes 1 kehtestatud reeglist, mille kohaselt oleksid Itaalia ja Kreeka olnud vastutavad rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest nimetatud määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt, samuti ajutist erandit menetluse etappidest, sealhulgas tähtaegadest, mis on sätestatud nimetatud määruse artiklites 21, 22 ja 29. [Dublini III määruse] muid sätteid, sealhulgas komisjoni määruses (EÜ) nr 1560/2003 ( 35 ) ja komisjoni rakendusmääruses (EL) nr 118/2014 ( 36 ) sisalduvaid rakenduseeskirju kohaldatakse jätkuvalt, sealhulgas neis sisalduvaid eeskirju, mis käsitlevad üleandvate liikmesriikide kohustust kanda kulud, mis on vajalikud taotleja üleandmiseks ümberpaigutamise sihtliikmesriiki, ning liikmesriikidevahelise üleandmisega seotud koostööd, samuti teabe edastamist elektroonilise sidevõrgu „DubliNet“ kaudu. Käesolev otsus hõlmab ka erandit seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 516/2014 ( 37 ) artikli 7 lõikes 2 osutatud rahvusvahelise kaitse taotleja nõusolekuga. (19) Ümberpaigutamismeetmed ei vabasta liikmesriike [Dublini III määruse] täielikust kohaldamisest, sealhulgas perekonna taasühinemist ja saatjata alaealiste erikaitset ning humanitaarsetel põhjustel kaalutlusõigust käsitlevate sätete kohaldamisest. […] (21) Ajutised meetmed on ette nähtud selleks, et kergendada Itaalia ja Kreeka eriti suurt varjupaigataotluste koormat, eelkõige paigutades ümber suure hulga taotlejaid, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset ja kes saabuvad Itaalia või Kreeka territooriumile pärast kuupäeva, mil käesolev otsus muutub kohaldatavaks. Lähtudes 2014. aastal ebaseaduslikult Itaalia või Kreeka territooriumile sisenenud kolmandate riikide kodanike üldarvust ja ilmselgelt rahvusvahelist kaitset vajavate isikute arvust, tuleks Itaaliast ja Kreekast ümber paigutada kokku 40000 taotlejat, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset. See arv vastab ligikaudu 40%‑le kolmandate riikide nende kodanike koguarvust, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset ja kes 2014. aastal sisenesid ebaseaduslikult Itaaliasse või Kreekasse. Seega kujutab käesoleva otsusega kavandatav ümberpaigutamismeede endast koormuse õiglast jagamist ühelt poolt Itaalia ja Kreeka ning teiselt poolt teiste liikmesriikide vahel. Tuginedes samadele kättesaadavatele üldnäitajatele 2014. aasta ja 2015. aasta esimese nelja kuu kohta Itaalia ja Kreeka võrdluses, tuleks 60% neist taotlejatest paigutada ümber Itaaliast ja 40% Kreekast. […] (24) Selleks et rakendada solidaarsuse ja vastutuse õiglase jagamise põhimõtteid ning võttes arvesse, et käesolev otsus kujutab endast poliitika edasiarendamist selles valdkonnas, on asjakohane tagada, et liikmesriigid, kes käesoleva otsuse alusel paigutavad Itaaliast või Kreekast ümber taotlejaid, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset, saaksid iga ümberpaigutatud isiku eest ühekordse makse, mis on sama suur kui määruse (EL) nr 516/2014 artikliga 18 ette nähtud ühekordne makse, s.o 6000 eurot ja mida rakendatakse sama korra kohaselt. See hõlmab piiratud ja ajutist erandit määruse (EL) nr 516/2014 artiklist 18, sest ühekordne makse tuleks välja maksta mitte rahvusvahelise kaitse saajate, vaid ümberpaigutatud taotlejate eest. Selline ühekordse makse kohaldamise ajutine laiendamine näib tõepoolest olevat käesoleva otsusega kehtestatud eriolukorrale reageerimise kava lahutamatu osa. (25) On vaja tagada, et kehtestatakse kiire ümberpaigutamismenetlus ning et ajutiste meetmete rakendamisega kaasneks tihe halduskoostöö liikmesriikide vahel ja EASO operatiivtugi. (26) Kogu ümberpaigutamismenetluse vältel tuleks võtta arvesse riiklikku julgeolekut ja avalikku korda, kuni taotleja üleviimine on teoks saanud. Järgides täielikult taotleja põhiõigusi, sealhulgas asjakohaseid andmekaitse-eeskirju, peaksid liikmesriigid teavitama teisi liikmesriike taotlejatest, kelle puhul on põhjendatult alust arvata, et ta kujutab ohtu riigi julgeolekule või avalikule korrale. […] (32) Tuleks võtta meetmeid, et vältida ümberpaigutatud isikute teisest rännet ümberpaigutamise sihtliikmesriigist teistesse liikmesriikidesse, mis võiks takistada käesoleva otsuse tõhusat kohaldamist. Eelkõige tuleks taotlejaid teavitada liikmesriikide piires ebaseadusliku edasiliikumise tagajärgedest ja asjaolust, et kui ümberpaigutamise sihtliikmesriik annab neile rahvusvahelise kaitse, on neil rahvusvahelise kaitsega kaasnevad õigused olemas põhimõtteliselt ainult selles liikmesriigis. […] (41) Pidades silmas olukorra pakilisust, peaks käesolev otsus jõustuma järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.“

43. Artiklis 1 sätestati, et otsusega 2015/1523 „kehtestatakse rahvusvahelise kaitse valdkonnas ajutised meetmed Itaalia ja Kreeka toetuseks, et aidata neil paremini toime tulla hädaolukorraga, mille on põhjustanud kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevool nendesse liikmesriikidesse“.

44. Artiklis 2 määratleti järgmised mõisted: „a) „rahvusvahelise kaitse taotlus“ – [kvalifitseerumisdirektiivi] artikli 2 punktis h määratletud rahvusvahelise kaitse taotlus; b) „taotleja“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille suhtes ei ole lõplikku otsust veel tehtud; c) „rahvusvaheline kaitse“ – [kvalifitseerumisdirektiivi] artikli 2 punktides e ja g määratletud pagulasseisund ja täiendava kaitse seisund; d) „pereliikmed“ – [Dublini III määruse] artikli 2 punktis g määratletud pereliikmed; e) „ümberpaigutamine“ – taotleja üleviimine selle liikmesriigi territooriumilt, mis [Dublini III määruse] III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt on vastutav tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, ümberpaigutamise sihtliikmesriigi territooriumile; f) „ümberpaigutamise sihtliikmesriik“ – liikmesriik, kes muutub [Dublini III määruse] alusel vastutavaks rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest pärast taotleja ümberpaigutamist selle liikmesriigi territooriumile.“

45. Artikli 3 lõike 1 kohaselt paigutati otsuse 2015/1523 kohaselt ümber üksnes taotleja, kes oli esitanud oma rahvusvahelise kaitse taotluse Itaalias või Kreekas ja kelle puhul need riigid oleksid muidu olnud vastutavad liikmesriigid vastavalt Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumidele, mille järgi määratakse kindlaks vastutav liikmesriik.

46. Artiklis 4 sätestati: „Lähtuvalt nõukogus kokku tulnud liikmesriikide valitsuste esindajate 20. juuli 2015. aasta resolutsiooniga liikmesriikide vahel saavutatud kokkuleppest paigutada Itaaliast ja Kreekast ümber 40000 selgelt rahvusvahelist kaitset vajavat inimest, a) paigutatakse Itaaliast teiste liikmesriikide territooriumile ümber 24000 taotlejat; b) paigutatakse Kreekast teiste liikmesriikide territooriumile ümber 16000 taotlejat.“

47. Ümberpaigutamismenetlus nähti ette artiklis 5. See säte oli koostatud väga sarnaselt otsuse 2015/1601 artikli 5 sõnastusega, mida osundan täies mahus allpool. Seepärast ei hakka ma selle sõnastust siin topelt esitama.

48. Artiklis 10 sätestati: „Ümberpaigutamise sihtliikmesriik saab iga käesoleva otsuse kohaselt ümber paigutatud isiku eest ühekordselt 6000 eurot. Seda rahalist toetust rakendatakse määruse (EL) nr 516/2014 artiklis 18 sätestatud korras“.

49. Artikli 12 kohaselt pidi komisjon liikmesriikide ja asjaomaste asutuste esitatud teabe alusel iga kuue kuu järel andma nõukogule aru otsuse 2015/1523 rakendamise kohta. Samuti pidi komisjon Itaalialt ja Kreekalt saadud teabe alusel andma nõukogule iga kuue kuu järel aru ka artiklis 8 osutatud tegevuskavade kohta. ( 38 )

50. Artiklis 13 nähti ette, et otsus 2015/1523 jõustub 15. septembril 2015 ja seda kohaldatakse kuni 17. septembrini 2017.

Otsus 2015/1601

51. Otsuse 2015/1601 põhjendustes märgiti lisaks järgmist: ( 39 ) „(11) 20. juulil 2015 võtsid nõukogus kokku tulnud liikmesriikide valitsuste esindajad iga liikmesriigi eriomast olukorda arvestades ühehäälselt vastu resolutsiooni, mille kohaselt tuleks paigutada Itaaliast ja Kreekast ümber 40000 selgelt rahvusvahelist kaitset vajavat inimest. Kahe aasta jooksul paigutatakse Itaaliast ümber 24000 inimest ja Kreekast 16000 inimest. Nõukogu võttis 14. septembril 2015 vastu otsuse (EL) 2015/1523, millega kehtestati ilmselgelt rahvusvahelist kaitset vajavate isikute Itaaliast ja Kreekast teistesse liikmesriikidesse ümberpaigutamise ajutine ja erakorraline mehhanism. (12) Viimastel kuudel on rändesurve lõunapoolsetel välistel maa- ja merepiiridel taas järsult suurenenud ning rändevoog on jätkuvalt nihkunud Vahemere piirkonna keskosast idaossa ja Lääne-Balkani marsruudi suunas, mille põhjuseks on Kreekasse ja Kreekast saabuvate rändajate suurenev arv. Võttes arvesse praegust olukorda, peaks olema õigustatud võtta täiendavaid ajutisi meetmeid, et kergendada varjupaigataotlejate tekitatud survet Itaaliale ja Kreekale. […] (18) […] otsuses (EL) 2015/1523 pannakse Itaaliale ja Kreekale kohustus esitada struktuurseid lahendusi, et lahendada probleemid, mis seonduvad erakordse survega nende varjupaiga- ja rändesüsteemidele, kehtestades kriisiolukorrale reageerimiseks tugeva ja strateegilise raamistiku ja intensiivistades käimasolevat reformiprotsessi nendes valdkondades. Tegevuskavasid, mida Itaalia ja Kreeka on selleks esitanud, tuleks käesoleva otsuse arvesse võtmiseks ajakohastada. […] (20) Alates 26. septembrist 2016 tuleks Itaaliast ja Kreekast teistesse liikmesriikidesse ümber paigutada 54000 taotlejat. Nõukogu ja komisjon peaksid jälgima pidevalt olukorda seoses kolmandate riikide kodanike massilise sissevooluga liikmesriikidesse. Komisjon peaks asjakohasel juhul esitama ettepanekuid käesoleva otsuse muutmiseks, et võtta arvesse olukorra muutumist kohapeal ja selle mõju ümberpaigutamise mehhanismile, samuti muutuvat survet liikmesriikidele, eelkõige kõige suurema surve all olevatele liikmesriikidele. Seda tehes tuleks võtta arvesse tõenäoliselt abisaavate liikmesriikide arvamust. […] (26) Ajutised meetmed on ette nähtud selleks, et kergendada Itaalia ja Kreeka eriti suurt varjupaigataotluste koormat, eelkõige paigutades ümber suure hulga taotlejaid, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset ja kes saabuvad Itaalia ja Kreeka territooriumile pärast kuupäeva, mil käesolev otsus muutub kohaldatavaks. Lähtudes 2015. aastal ebaseaduslikult Itaalia ja Kreeka territooriumile sisenenud kolmandate riikide kodanike üldarvust ja ilmselgelt rahvusvahelist kaitset vajavate isikute arvust, tuleks Itaaliast ja Kreekast ümber paigutada kokku 120000 taotlejat, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset. See arv vastab ligikaudu 43%‑le nende kolmandate riikide kodanike koguarvust, kes ilmselgelt vajavad rahvusvahelist kaitset ja kes 2015. aasta juulis ja augustis sisenesid ebaseaduslikult Itaaliasse ja Kreekasse. Käesoleva otsusega ette nähtud ümberpaigutamismeede kujutab endast õiglast koormuse jagamist ühelt poolt Itaalia ja Kreeka ning teiselt poolt muude liikmesriikide vahel, tuginedes 2015. aasta kättesaadavatele üldnäitajatele ebaseaduslike piiriületuste kohta. Neid näitajaid arvesse võttes tuleks 13% neist taotlejatest paigutada ümber Itaaliast, 42% Kreekast ning 45% tuleks ümber paigutada vastavalt käesolevas otsuses sätestatule. […] (44) Kuna liikmesriigid ei suuda käesoleva otsuse eesmärke piisavalt saavutada, küll aga saab neid meetmete ulatuse ja toime tõttu paremini saavutatavad liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid kooskõlas [ELL] artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev otsus nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale. […] (50) Pidades silmas olukorra pakilisust, peaks käesolev otsus jõustuma järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.“ ( 40 )

52. Artikli 1 lõige 1 oli sõnastuselt identne otsuse 2015/1523 artikli 1 ainsa lausega (ajutiste meetmete kehtestamine). Artikli 1 lõige 2 kohustas komisjoni jälgima pidevalt olukorda seoses kolmandate riikide kodanike massilise sissevooluga liikmesriikidesse ja esitama ettepanekuid selle otsuse muutmiseks, et võtta arvesse olukorra muutumist kohapeal ja selle mõju ümberpaigutamise mehhanismile. ( 41 )

53. Mõistete määratlused artiklis 2 vastasid määratlustele otsuse 2015/1523 artiklis 2. Ma ei hakka neid siin kordama.

54. Samuti oli artikkel 3 („Kohaldamisala“) sõnastatud otsuse 2015/1523 artikli 3 sarnaselt.

55. Artikli 4 pealkiri oli „120000 taotleja ümberpaigutamine liikmesriikidesse“. Selles oli sätestatud: „1. 120000 taotlejat paigutatakse teistesse liikmesriikidesse ümber järgmiselt: a) Itaaliast paigutatakse teiste liikmesriikide territooriumile ümber 15600 taotlejat vastavalt I lisas esitatud tabelile; b) Kreekast paigutatakse teiste liikmesriikide territooriumile ümber 50400 taotlejat vastavalt II lisas esitatud tabelile; c) 54000 taotlejat paigutatakse teiste liikmesriikide territooriumile ümber proportsionaalselt I ja II lisas sätestatud arvudega, kas kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2 või käesoleva otsuse muutmise teel, nagu on osutatud artikli 1 lõikes 2 ja käesoleva artikli lõikes 3. 2. Alates 26. septembrist 2016 paigutatakse lõike 1 punktis c osutatud 54000 taotlejat Itaaliast ja Kreekast, proportsioonis lõike 1 punktidest a ja b tulenevaga, ümber teiste liikmesriikide territooriumile proportsionaalselt I ja II lisas sätestatud arvudega. Komisjon esitab nõukogule ettepaneku igale liikmesriigile vastavalt määratud arvude kohta. 3. Kui komisjon leiab hiljemalt 26. septembrist 2016, et ümberpaigutamise mehhanismi kohandamine on põhjendatud olukorra muutumisega kohapeal või et liikmesriik on sattunud hädaolukorda, mille on põhjustanud kolmandate riikide kodanike ootamatu sissevool rändevoogude kiire muutuse tõttu, ning võttes arvesse tõenäoliselt abisaavate liikmesriikide arvamust, võib ta esitada nõukogule ettepanekud, nagu on osutatud artikli 1 lõikes 2. 3a. Mis puudutab lõike 1 punktis c osutatud taotlejate ümberpaigutamist, siis võivad liikmesriigid otsustada täita oma kohustusi Türgi territooriumil viibivate Süüria kodanike lubamise kaudu oma territooriumile selgelt rahvusvahelist kaitset vajavate isikute seadusliku riiki lubamise riikliku või mitmepoolse kava alusel, välja arvatud nõukogus 20. juulil 2015 kokku tulnud liikmesriikide valitsuste esindajate järeldustes käsitletud ümberasustamiskava alusel. Isikute arv, kelle liikmesriik selliselt oma territooriumile vastu võtab, toob kaasa asjaomase liikmesriigi kohustuste vastava vähendamise. Artiklit 10 kohaldatakse mutatis mutandis selliselt, et iga seaduslik oma territooriumile lubamine toob kaasa ümberpaigutamiskohustuse vähendamise. Liikmesriigid, kes otsustavad käesolevas lõikes sätestatud võimalust kasutada, esitavad komisjonile iga kuu aruande selle kohta, mitu inimest nad on käesolevat lõiget kohaldades oma territooriumile lubanud, ning märgivad ära, millise kava alusel ja millises õiguslikus vormis territooriumile lubamine toimus.“ ( 42 )

56. I lisas loetleti Itaaliast ümber paigutatavate rahvusvahelise kaitse taotlejate jaotumine liikmesriigiti. II lisas loetleti Kreekast ümber paigutatavate taotlejate jaotumine liikmesriigiti.

57. Artiklis 5 sätestati: „1. Käesoleva otsuse rakendamiseks vajaliku halduskoostöö eesmärgil määrab iga liikmesriik riikliku kontaktpunkti, mille aadressi ta edastab teistele liikmesriikidele ja EASO‑le. Liikmesriigid võtavad EASOga ja muude asjaomaste asutustega kooskõlastatult kõik asjakohased meetmed, et seada sisse otsene koostöö ja teabevahetus pädevate ametiasutuste vahel, sealhulgas seoses lõikes 7 osutatud alusega. 2. Liikmesriigid avaldavad korrapäraselt ja vähemalt iga kolme kuu tagant nende taotlejate arvu, keda saab kiiresti nende territooriumile ümber paigutada, ja mis tahes muu asjakohase teabe. 3. Nimetatud teabele tuginedes teevad Itaalia ja Kreeka EASO ning asjakohasel juhul lõikes 8 osutatud liikmesriikide kontaktametnike abiga kindlaks üksiktaotlejad, keda saaks ümber paigutada teistesse liikmesriikidesse, ning esitavad võimalikult kiiresti kogu asjakohase teabe nende liikmesriikide kontaktpunktidele. Seejuures peetakse esmatähtsaks haavatavaid taotlejaid direktiivi 2013/33/EL artiklite 21 ja 22 tähenduses. 4. Pärast ümberpaigutamise sihtliikmesriigilt heakskiidu saamist teevad Itaalia ja Kreeka niipea kui võimalik otsuse paigutada iga kindlaks tehtud taotleja ümber konkreetsesse sihtliikmesriiki, tehes seda EASOga konsulteerides, ja teatavad sellest taotlejale vastavalt artikli 6 lõikele 4. Ümberpaigutamise sihtliikmesriik võib otsustada mitte heaks kiita taotleja ümberpaigutamist üksnes juhul, kui selleks on käesoleva artikli lõike 7 kohaselt piisavalt alust. 5. Taotlejaid, kellelt tuleb määruse (EL) nr 603/2013 ( 43 ) artiklis 9 sätestatud kohustuste kohaselt võtta sõrmejäljed, võib esitada ümberpaigutamiseks ainult juhul, kui neilt on võetud sõrmejäljed ja need on nimetatud määruse kohaselt edastatud Eurodaci kesksüsteemi. 6. Taotleja üleviimine ümberpaigutamise sihtliikmesriigi territooriumile toimub võimalikult kiiresti pärast käesoleva otsuse artikli 6 lõikes 4 osutatud ümberpaigutamisotsuse asjaomasele isikule teatavaks tegemise kuupäeva. Itaalia ja Kreeka edastavad ümberpaigutamise sihtliikmesriigile üleandmise kuupäeva ja kellaaja, samuti kogu muu asjakohase teabe. 7. Liikmesriikidel on õigus keelduda taotleja ümberpaigutamisest üksnes juhul, kui on piisavalt alust arvata, et ta kujutab endast ohtu nende julgeolekule või avalikule korrale või kui on olemas mõjuvad põhjused direktiivi 2011/95/EL artiklites 12 ja 17 sätestatud välistavate asjaolude kohaldamiseks. 8. Kõikide käesolevas artiklis kirjeldatud ümberpaigutamismenetluse aspektide rakendamiseks võivad liikmesriigid otsustada pärast kogu asjakohase teabe vahetamist saata Itaaliasse ja Kreekasse kontaktametnikud. 9. Liidu acquis’ga kooskõlas täidavad liikmesriigid täiel määral oma kohustusi. Seepärast tagavad Itaalia ja Kreeka ümberpaigutamismenetluse jaoks isikute tuvastamise, registreerimise ja sõrmejälgede võtmise. Protsessi tõhususe ja juhitavuse tagamiseks korraldatakse nõuetekohaselt vastuvõturajatised ja ‑meetmed, nii et inimesi saaks kooskõlas liidu õigusega ajutiselt majutada, kuni tehakse kiiresti otsus nende olukorra kohta. Ümberpaigutamismenetlusest hoiduvaid taotlejaid ei paigutata ümber. ( 44 ) 10. Käesolevas artiklis sätestatud ümberpaigutamismenetlus viiakse läbi nii kiiresti kui võimalik ja hiljemalt kahe kuu jooksul pärast seda, kui ümberpaigutamise sihtliikmesriik on avaldanud lõikes 2 osutatud teabe, välja arvatud juhul, kui lõikes 4 osutatud ümberpaigutamise sihtliikmesriik annab heakskiidu vähem kui kaks nädalat enne kõnealuse kahe kuu möödumist. Sellisel juhul võidakse ümberpaigutamismenetluse lõpuleviimise tähtaega pikendada maksimaalselt kahe nädala võrra. Lisaks võib kõnealust tähtaega pikendada asjakohasel juhul veel nelja nädala võrra, kui Itaalia ja Kreeka toovad põhjenduseks objektiivsed praktilised takistused, mis ei võimalda üleviimist. Kui ümberpaigutamismenetlust ei ole selle tähtaja jooksul lõpule viidud, välja arvatud juhul, kui Itaalia ja Kreeka lepivad ümberpaigutamise sihtliikmesriigiga kokku kõnealuse tähtaja pikendamises, vastutavad Itaalia ja Kreeka endiselt rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest kooskõlas [Dublini III määrusega]. 11. Pärast taotleja ümberpaigutamist võtab ümberpaigutamise sihtliikmesriik taotlejalt sõrmejäljed ja edastab need Eurodaci kesksüsteemi kooskõlas [Eurodaci määruse] artikliga 9 ning ajakohastab andmekogumeid kooskõlas nimetatud määruse artikliga 10 ja, kui see on asjakohane, artikliga 18.“

58. Artikli 10 kohaselt sai ümberpaigutamise sihtliikmesriik iga ümberpaigutatud isiku eest ühekordselt 6000 eurot, Itaalia või Kreeka (vastavalt olukorrale) aga ühekordselt vähemalt 500 eurot.

59. Artikli 12 kohaselt pidi komisjon andma liikmesriikide esitatud teabe alusel iga kuue kuu järel nõukogule aru otsuse 2015/1601 rakendamise kohta.

60. Artikli 13 kohaselt jõustus otsus 2015/1601 25. septembril 2015 ja oli kohaldatav 26. septembrini 2017.

61. Sestpeale on komisjon esitanud ümberpaigutamisotsuste artiklite 12 ning komisjoni 4. märtsi 2016. aasta teatise („Tegevuskava „Tagasi Schengeni juurde““, COM(2016) 120 final) punkti 6 kohaselt 15 aruannet ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta. ( 45 )

Kohtuotsus Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu

62. Slovakkia ja Ungari esitasid vastavalt 2. ja 3. detsembril 2015 hagid nõukogu vastu, paludes otsuse 2015/1601 tühistada. ( 46 ) Slovakkia tugines hagiavalduses kuuele väitele, Ungari aga esitas kümme väidet.

63. Euroopa Kohus vaatas need väited läbi, rühmitades need temaatiliselt. Kõigepealt hindas ta väidet, et ELTL artikli 78 lõige 3 ei anna otsusele 2015/1601 nõuetekohast õiguslikku alust. See hinnang jagunes järgmisteks osadeks: 1) selle otsuse seadusandlik olemus; 2) kas see otsus on ajutine ja kas selle kohaldamise aeg on ülemäära pikk; ning 3) kas see otsus vastab ELTL artikli 78 lõike 3 kohaldamise tingimustele.

64. Järgmiseks kaalus Euroopa Kohus otsuse 2015/1601 vastuvõtmise menetluse õiguspärasust. Seda tehes analüüsis ta, 1) kas seadusandja on rikkunud ELTL artiklit 68; 2) kas on rikutud olulisi menetlusnorme, näiteks kas on täidetud kohustus konsulteerida parlamendiga; 3) kas nõukogul on vastavalt ELTL artikli 293 lõikele 1 lubatud teha otsus mitte ühehäälselt; 4) kas ei ole austatud liikmesriikide parlamentide õigust esitada arvamus; ja 5) kas nõukogu järgis otsust 2015/1601 vastu võttes liidu õigusnorme, mis käsitlevad keelte kasutamist.

65. Viimane rühm väiteid, mille Euroopa Kohus läbi vaatas, puudutas Slovakkia ja Ungari sisu puudutavaid väiteid. Need olid järgmised: 1) väidetavalt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet; 2) väidetavalt ei ole arvesse võetud selle otsuse tagajärgi Ungaris; ja 3) väidetavalt on rikutud õiguskindluse põhimõtet ja Genfi konventsiooni.

66. Hoolikalt koostatud ja mahukas ettepanekus, mis koosneb 344 punktist, soovitas minu lugupeetud kolleeg ja sõber kohtujurist Bot, kes kahjuks hiljuti meie hulgast lahkus, Euroopa Kohtul need hagid rahuldamata jätta. ( 47 )

67. Suurkoda lükkas 6. septembril 2017 sama hoolikalt koostatud ja mahukas kohtuotsuses, mis koosneb 347 punktist, kõik eespool nimetatud väited tagasi ja jättis hagid rahuldamata.

68. Kõigis kolmes käesolevas rikkumismenetluses algas kohtueelne menetlus suvel 2017, s.o enne, kui tehti otsus kohtuasjas Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu. ( 48 ) Hagiavaldused aga esitati vastavalt 21. detsembril 2017 (kohtuasjas komisjon vs. Poola) ja 22. detsembril 2017 (kohtuasjades komisjon vs. Ungari ja komisjon vs. Tšehhi Vabariik) – seega pärast seda, kui Euroopa Kohus oli otsuse 2015/1601 õiguspäraseks tunnistanud. Sel ajal, kui algas kirjalik menetlus Euroopa Kohtus, oli selle otsuse õiguspärasus seega väljaspool vaidlust.

69. Niisiis võib sisulise küsimuse käesolevas kolmes rikkumismenetluses ümber sõnastada järgmiselt: kas kolmel kostjast liikmesriigil on – arvestades, et otsus 2015/1601 on õiguspärane ja on seega alati olnud siduv kõikidele liikmesriikidele, kellele see otsus on adresseeritud – võimalik esitada õiguslikke argumente, mis nad ümberpaigutamisotsustest tulenevatest kohustustest vabastaksid? ( 49 )

Faktilised asjaolud

70. Poola lubas komisjonile 16. detsembril 2015, et ta nõustub ümber paigutama 100 taotlejat (65 Kreekast ja 35 Itaaliast). Selle alusel määrasid Kreeka ja Itaalia kindlaks vastavalt 73 ja 36 taotlejat Poolasse ümberpaigutamiseks. Komisjon aga märgib (ilma et Poola talle vastu vaidleks), et ühtegi nendest taotlejatest ei ole Poolasse ümber paigutatud ja et Poola ei ole andnud komisjonile rohkem lubadusi taotlejate ümberpaigutamise osas.

71. Komisjon märgib (ilma et Ungari oleks talle vastu vaielnud), et Ungari ei ole andnud komisjonile lubadusi taotlejate ümberpaigutamise osas ümberpaigutamisotsuste alusel.

72. Tšehhi Vabariik võttis 8. juulil 2015 – s.o enne JSK nõukogu 20. juuli 2015. aasta kohtumise järeldusi ( 50 ) – vastu otsuse nr 556, mis käsitleb ümberpaigutamist Kreekast ja Itaaliast. ( 51 ) Tšehhi Vabariik lubas 5. veebruaril 2016 komisjonile, et ta nõustub paigutama otsuse 2015/1523 alusel ümber 30 taotlejat. Ta täiendas seda lubadust 13. mail 2016 avaldusega, et ta nõustub veel 20 taotleja ümberpaigutamisega otsuse 2015/1601 alusel. Sellest lähtudes määrasid Kreeka ja Itaalia kindlaks vastavalt 30 ja 10 taotlejat ümberpaigutamiseks Tšehhi Vabariiki. Komisjon märgib (jällegi, ilma et asjaomane liikmesriik oleks sellele vastu vaielnud), et selliselt ümberpaigutamiseks määratud taotlejatest nõustus Tšehhi Vabariik vastu võtma 15 taotlejat Kreekast, kellest 12 tegelikult ümber paigutati, ega võtnud vastu ega paigutanud ümber ühtegi taotlejat Itaaliast.

73. Komisjon kutsus 10. veebruaril 2016 ühteaegu nii Poolale, Ungarile kui ka Tšehhile saadetud kirjades nimetatud kolme liikmesriiki alustama migrantide ümberpaigutamist nii kiiresti kui võimalik ja tagama, et ümberpaigutamise protsess viiakse ellu kiiresti.

74. Komisjon andis 4. märtsil 2016 (ümberpaigutamisotsuste artikli 12 alusel) välja teatise „Tegevuskava „Tagasi Schengeni juurde“ ( 52 ). Järgnenud sündmuste käiku selgitavad allpool esitatud avaldused komisjoni eri aruannetes ümberpaigutamise ja ‑asustamise kohta koos avaldustega, mida sisaldab liikmesriikidega peetud kirjavahetus.

75. 16. märtsi 2016. aasta esimeses aruandes ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta märkis komisjon, et „seni on Itaaliast ja Kreekast ümber paigutatud ainult 937 inimest“ ning et „[m]õlema kava ebapiisava rakendamise põhjuseid on palju, sealhulgas liikmesriikides puuduv poliitiline tahe täita täielikult ja õigeaegselt oma õiguslikku kohustust ümberpaigutamise valdkonnas“. ( 53 )

76. 15. juuni 2016. aasta neljandas ümberpaigutamise ja ümberasustamise aruandes märkis komisjon, et „[v]iis liikmesriiki (Austria, Horvaatia, Ungari, Poola ja Slovakkia) ei ole ümber paigutanud ühtki kandidaati, seitse liikmesriiki (Belgia, Bulgaaria, Tšehhi, Saksamaa, Leedu, Rumeenia ja Hispaania) on ümber paigutanud ainult 1% oma lubadusest“ ( 54 ).

77. Ühteaegu nii Poolale kui ka Tšehhile 5. augustil 2016 saadetud kirjades palus komisjon nendel liikmesriikidel „täita [nende poolt ümberpaigutamisotsuste alusel antud] lubadused ja kiiresti adekvaatselt reageerida, tegeledes aktiivsemalt ja regulaarsemalt migrantide ümberpaigutamisega nii Itaaliast kui ka Kreekast“ [mitteametlik tõlge]. Samuti meenutas komisjon Ungarile tema kohustusi 5. augusti 2016. aasta kirjas, mille sõnastus oli samalaadne.

78. Sel ajal kui Malta oli nõukogu eesistujariik (jaanuarist juunini 2017), kirjutasid Malta siseminister ja komisjon 28. veebruaril 2017 kõikide teiste liikmesriikide siseministritele ühise kirja. ( 55 ) Selles kirjas märgiti: „Eeskätt nõuame tungivalt, et need liikmesriigid, kes ei ole seni ümberpaigutatuid vastu võtnud või ei ole neid vastu võtnud proportsionaalselt neile määratuga, oma jõupingutusi suurendaksid, samal ajal õhutades neid liikmesriike, kes oma kohustusi täidavad, oma jõupingutusi jätkama“ [mitteametlik tõlge].

79. Tšehhi Vabariik vastas 1. märtsil 2017 komisjonile, et ta peab oma algset ümberpaigutamisettepanekut piisavaks. Tšehhi Vabariik võttis 5. juunil 2017 vastu otsuse nr 439, mis käsitles „julgeolekuolukorra olulist halvenemist Euroopa Liidus ning häireid ümberpaigutamissüsteemi toimimises“, millega ta peatas oma varasema otsuse nr 556 (mis käsitles migrantide ümberpaigutamist Kreekast ja Itaaliast otsuse 2015/1523 alusel) täitmise. Otsusega nr 439 peatati lisaks migrantide ümberpaigutamine otsuse 2015/1601 alusel ning anti siseministrile korraldus peatada tegevus nendes valdkondades. Otsuses nr 439 põhjendati võetavaid meetmeid „häiretega [ümberpaigutamise] süsteemi toimimises“.

80. 2. märtsi 2017. aasta kümnendas aruandes ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta märkis komisjon, et „Ungari, Austria ja Poola keelduvad endiselt ümberpaigutamiskavas osalemast. Tšehhi Vabariik ei ole alates 2016. aasta maist lubadusi esitanud ega ole kedagi ümber paigutanud 2016. aasta augustist saadik“ ( 56 ).

81. 6. septembri 2017. aasta viieteistkümnendas aruandes ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta märkis komisjon, et „Ungari ja Poola [on] ainsad liikmesriigid, kes ei ole ümber paigutanud mitte ühtegi inimest. Poola ei ole alates 16. detsembrist 2015 esitanud ka ühtegi vastuvõtulubadust. Tšehhi Vabariik ei ole samuti alates 2016. aasta maist lubadusi esitanud ega ole kedagi ümber paigutanud alates 2016. aasta augustist. Need riigid peaksid kohe alustama lubaduste esitamist ja ümberpaigutamist“ ( 57 ).

Menetlus Euroopa Kohtus

82. Vastavalt ELTL artiklis 258 sätestatud korrale saatis komisjon kõigile kolmele kostjast liikmesriigile ametlikud kirjad. ( 58 ) Nende vastuseid arvesse võttes väljastas ta kõigile kolmele 26. juulil 2017 põhjendatud arvamused, määrates tähtpäevaks, mil nimetatud liikmesriigid peavad neid põhjendatud arvamusi järgima, 23. augusti 2017. Liikmesriigid seda ei teinud.

83. Komisjon tuletas 19. septembri 2017. aasta kirjades Poolale, Ungarile ja Tšehhi Vabariigile meelde, et „Euroopa Liidu Kohus on hiljuti kinnitanud ümberpaigutamismeetmete õiguspärasust“ kohtuotsuses Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu. Komisjon kutsus kolme kostjast liikmesriiki „kiiresti astuma samme, mida on vaja, et aidata kaasa ülejäänud kvalifitseeruvate taotlejate õigeaegseks ümberpaigutamiseks, alustades sellest, et nad nimetavad isikud, kelle [nad] kavatsevad [oma] territooriumile ümber paigutada“ [mitteametlik tõlge].

84. Ükski kolmest kostjast liikmesriigist komisjonile ei vastanud.

85. Seepeale esitas komisjon käesolevad hagid 21. detsembril 2017 (kohtuasjas C‑715/17: komisjon vs. Poola) ja 22. detsembril 2017 (kohtuasjades C‑718/17: komisjon vs. Ungari ja C‑719/17: komisjon vs. Tšehhi Vabariik).

86. Kohtuasjas C‑715/17: komisjon vs. Poola palub komisjon tuvastada, et Poola on jätnud täitmata ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigetest 2 tulenevad kohustused avaldada korrapäraselt ja vähemalt iga kolme kuu tagant nende taotlejate arvu, keda saab oma territooriumile ümber paigutada, ja mis tahes muu asjakohase teabe ning seetõttu on ta samuti rikkunud nende kahe otsuse artiklite 5 lõigetest 4–11 tulenevaid kohustusi.

87. Kohtuasjas C‑718/17: komisjon vs. Ungari palub komisjon tuvastada, et Ungari on jätnud täitmata otsuse 2015/1601 artikli 5 lõikest 2 tulenevad kohustused ja on seetõttu rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad sama otsuse artikli 5 lõigetest 4–11.

88. Kohtuasjas C‑719/17: komisjon vs. Tšehhi Vabariik palub komisjon tuvastada sedasama, mida kohtuasjas C‑715/17: komisjon vs. Poola.

89. Kõigis kolmes kohtuasjas on läbi viidud täielik kirjalik menetlus.

90. Ühine kohtuistung peeti 15. mail 2019. Kohtuistungil olid esindatud ja esitasid oma suulised seisukohad Poola, Ungari ja Tšehhi Vabariik ning komisjon.

Vastuvõetavus

91. Kolm kostjast liikmesriiki väidavad, et nende vastu esitatud liikmesriigi kohustuste hagid ei ole vastuvõetavad. Sisuliselt on nad esitanud nelja liiki argumente: 1) nendel menetlustel puudub mõte, nende menetluste algatamise vastu puudub põhjendatud huvi ning rikutud on hea õigusemõistmise põhimõtet; 2) rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet; 3) rikutud on kaitseõigusi, kuna neile ei antud kohtueelse menetluse kestel piisavalt aega vastamiseks ja komisjoni etteheited ei ole esitatud piisava täpsusega; ning 4) (kohtuasjas C‑719/17: komisjon vs. Tšehhi Vabariik) komisjoni hagis ei ole nõuded (petitum) esitatud piisava täpsusega.

92. Seepärast käsitlen neid nelja liiki argumente, et hinnata, kas komisjoni hagid nendes rikkumismenetlustes on vastuvõetavad.

Mõtte puudumine, menetluse algatamise suhtes põhjendatud huvi puudumine ja hea õigusemõistmise põhimõtte rikkumine

93. Kolm kostjast liikmesriiki väidavad, et hagid, mille komisjon nende vastu esitas, on mõtte puudumise tõttu vastuvõetamatud, sest otsuste 2015/1523 ja 2015/1601 artikli 5 lõigetega 2 ja 4–11 pandud kohustused aegusid lõplikult vastavalt 17. ja 26. septembril 2016.

94. Poola märgib (kohtuasjas C‑715/17), et väidetav rikkumine kummagi ümberpaigutamisotsuse suhtes lakkas olemast vastavalt 18. ja 27. septembril 2017. Tunnistades, et ELTL artiklil 258 põhineva hagi kontekstis tuleb kohustuste rikkumise esinemist hinnates lähtuda liidu õigusnormidest, mis kehtivad selle tähtaja lõpus, mille komisjon määras asjaomasele liikmesriigile põhjendatud arvamuse järgimiseks ( 59 ) (käesoleval juhul 23. august 2017), on Poola seisukohal, et sellise kohtuasja mõte peab olema rikkumise lõpetamine. Poola väidab, et kuna ümberpaigutamisotsused on aegunud ja asjaomased liikmesriigid ei saa nende täitmata jätmist enam heastada, puudub käesoleval hagil mõte. Samuti väidab Poola, et kuna väidetavat rikkumist ei ole võimalik heastada, saab Euroopa Kohtu otsus olla vaid tuvastav.

95. Ungari ja Tšehhi Vabariik kasutasid oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil samalaadset lähenemisviisi.

96. Ungari sõnul (kohtuasjas C‑718/17) on rikkumismenetluse sel viisil kasutamine sobimatu, kuritarvituslik ja vastuolus hea õigusemõistmise põhimõttega, sest see võib viia põhimõttelise tuvastamiseni, millel ei ole mingit tegelikku õiguslikku tagajärge. Tšehhi Vabariik lisab (kohtuasjas C‑719/17), et rikkumismenetluse mõte ei ole viia läbi „akadeemiline arutelu“ küsimuses, kas liikmesriik on minevikus liidu õigust rikkunud või mitte.

97. Samamoodi väidavad kolm kostjast liikmesriiki, et komisjon ei ole tõendanud piisavat põhjendatud huvi nende menetluste algatamise vastu ja et tema hagidel on pelgalt poliitiline eesmärk, nimelt „häbimärgistada“ liikmesriike, kes vaidlesid avalikult vastu ümberpaigutamisotsustega kehtestatud ümberpaigutamismehhanismile. ( 60 ) Nad väidavad, et seda tehes on komisjon eiranud ELTL artikli 258 mõtet.

98. Ma ei ole nende seisukohtadega nõus.

99. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt põhineb ELTL artiklis 258 ette nähtud menetlus liidu õigusest tulenevate liikmesriigi kohustuste täitmatajätmise objektiivsel tuvastamisel. ( 61 )

100. Kohtuotsused, mida Euroopa Kohus selle sätte alusel teeb, on sisuliselt tuvastavad. ( 62 ) Euroopa Kohtu menetluse kui sellise mõte ei ole sellisena ise kõrvaldada väidetavat rikkumist. Euroopa Kohus pelgalt tuvastab, et liikmesriik on jätnud oma kohustused täitmata, või jätab hagi rahuldamata. Kui rikkumine on tuvastatud, ei tee Euroopa Kohus asjaomasele liikmesriigile ettekirjutust. ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevalt on selle liikmesriigi enda kohustus vastavalt olukorrale võtta asjakohased meetmed liidu õiguse järgimiseks.

101. Samuti on kohtupraktikas välja kujunenud, et liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist tuleb hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis valitsenud olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei või seetõttu arvesse võtta hiljem toimunud muutusi. ( 63 ) Seega võib komisjon anda Euroopa Kohtusse hagi isegi juhul, kui väidetav kohustuste rikkumine on tegelikult lakanud. ( 64 )

102. Kohtupraktika, millele Poola oma kirjalikes seisukohtades tugineb, ei ole asjakohane. Kohtuasi C‑365/97: komisjon vs. Itaalia ( 65 ) puudutas olukorda, kus kohaldatavaid liidu õigusnorme oli kohtueelse menetluse ajal muudetud. Käesoleval juhul jäid ümberpaigutamisotsused kuni põhjendatud arvamuses näidatud tähtaja lõpuni samaks. See, et need otsused hiljem aegusid, ei muuda fakti, et kolm kostjast liikmesriiki (nagu nad ka ise tunnistavad) neis otsustes sätestatud nõudeid ei täitnud. Kohtuasjas C‑177/03: komisjon vs. Prantsusmaa ( 66 ) oli põhjendatud arvamuses seatud tähtaja lõpu ja rikkumishagi esitamise vahelisel ajal muudetud vaidlusalust liikmesriigi õigusakti, mistõttu kohtuotsus oleks võinud osutuda „kasutuks“. Euroopa Kohus asus seisukohale, et sellises olukorras võiks olla soovitatav, et komisjon esitaks mitte hagi, vaid „uue põhjendatud arvamuse, milles ta täpsustataks neid etteheiteid, mida ta muutunud olukorras soovib jätkuvalt esitada“ ( 67 ). Endastmõistetavalt ei ole see kohtulahend kohaldatav asjaoludele käesolevas kohtuasjas.

103. Kuna ei ole vastu vaieldud sellele, et põhjendatud arvamuses seatud tähtaja lõppedes (23. augustil 2017) esines ümberpaigutamisotsuste rikkumine, on komisjonil õigus esitada hagi nendest otsusest tulenenud kohustuste rikkumise suhtes ja paluda Euroopa Kohtul tuvastada, et see rikkumine esines. Kuna ümberpaigutamisotsused on nüüdseks aegunud, ei ole kostjast liikmesriikidel vaja võtta konkreetseid meetmeid liidu õigusnormide täitmiseks. See ei tähenda, et menetlusel puudub mõte.

104. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei pea komisjon tõendama menetluse algatamise vastu põhjendatud huvi olemasolu ega viitama põhjendustele, miks ta liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitab. ( 68 ) Tõepoolest on Euroopa Kohus varem märkinud, et minevikus toime pandud rikkumise korral peab ta analüüsima, „kas komisjonil on jätkuvalt piisav põhjendatud huvi“ kohtumenetluse algatamise taotlemiseks. ( 69 ) Käesolevas asjas – nagu komisjon on õigustatult toonitanud – tekib komisjoni ja kolme kostjast liikmesriigi vahelisest vaidlusest põhjapanevaid küsimusi, muu hulgas küsimus, kas liikmesriigid võivad tugineda ELTL artiklile 72, vabanemaks neid muidu siduvatest kohustustest, mis tulenevad liidu teisesest õigusest.

105. Laiemalt tekib käesolevates menetlustes õigustatud ja olulisi küsimusi, mis puudutavad õigusriigi põhimõtte järgimist, solidaarsuse põhimõtet, ühist varjupaigapoliitikat ja komisjoni funktsiooni aluslepingute täitmise järelevalvajana. Olenemata sellest, kas rikkumine minevikus toime pandi või mitte, jäävad kõik need küsimused oluliseks. Tegu ei ole sugugi – nagu Tšehhi Vabariik on püüdnud väita – „akadeemilise“ aruteluga. Kahjuks võib ka tulevikus tekkida massimigratsiooniga toimetulekul samalaadseid probleeme nagu need, mille tõttu ümberpaigutamisotsused vastu võeti. Minu arvates on komisjoni huvi rikkumiste tuvastamise ja liikmesriikide kohustuste selgitamise vastu seega väljaspool vaidlust. ( 70 )

106. Sellepärast olen seisukohal, et komisjoni hagidel käesolevates asjades ei puudu mõte. Komisjonil on piisav põhjendatud huvi menetluse algatamise taotlemise vastu ja tema lähenemisviisi ei saa pidada hea õigusemõistmise põhimõtte vastaseks.

Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine

107. Ungari väidab (kohtuasjas C‑718/17), et paludes algatada rikkumismenetluse vaid kolme kostjast liikmesriigi vastu, olgugi et suur enamik liikmesriike ei täitnud ümberpaigutamisotsustes ette nähtud kohustusi täielikult, on komisjon rikkunud ELL artikli 4 lõikes 2 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet ja kuritarvitanud ELTL artiklist 258 tulenevat kaalutlusõigust.

108. Eeskätt väidab Ungari, et komisjon on meelevaldselt ja diskrimineerivalt välja valinud rühma liikmesriike, kelle suhtes taotleda rikkumismenetluse algatamist. Kui komisjoni lähenemisviis olnuks objektiivne, oleks ta palunud algatada niisugused menetlused kõikide liikmesriikide vastu, kes ümberpaigutamisotsustest tulenenud kohustusi täielikult ei täitnud, sest kõik need liikmesriigid olid sarnastes olukordades. Seda argumenti esitades läheneb Ungari küsimusele seega kui valikule kahe võimaluse vahel. Kaaluda tuleks kuuluvust vaid kahte rühma: riigid, kes on oma kohustused täielikult täitnud, ja riigid, kes ei ole oma kohustusi täitnud, olenemata sellest, kui oluline või väheoluline see täitmata jätmine on. ( 71 ) Võttes sihtmärkideks Poola, Ungari ja Tšehhi, püüab komisjon teha neist liikmesriikidest (osundan) „patuoinaid“, kelle kaela ajada ümberpaigutamisotsustega sisse seatud ümberpaigutamissüsteemi „fiasko“.

109. Poola asub (kohtuasjas C‑715/17) nendes küsimustes samalaadsele seisukohale nagu Ungari.

110. Ma ei ole selle põhjenduskäiguga nõus.

111. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjonil ELTL artikli 258 alusel rikkumismenetluste osas avar kaalutlusruum: „komisjoni pädevuses on hinnata liikmesriigi suhtes menetluse algatamise otstarbekust, teha kindlaks rikutud õigusnormid ja valida hetk, mil alustada tema suhtes rikkumismenetlust, ning kaalutlused, mille alusel see valik kujuneb, ei saa hagi vastuvõetavust mõjutada“ ( 72 ).

112. Seega ei ole asjaolu, et mõne liikmesriigi vastu ei ole esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, teise liikmesriigi vastu esitatud hagi vastuvõetavuse hindamisel asjasse puutuv. ( 73 )

113. Samuti on Euroopa Kohus selgelt märkinud, et „liikmesriik ei saa põhjendada [ELTList] tulenevate kohustuste täitmata jätmist sellega, et ka teised liikmesriigid ei täida oma kohustusi“. Liidu õiguse rakendamine liikmesriikide poolt ei tohi liidu õiguskorras oleneda vastastikkuse tingimusest. ELTL artiklites 258 ja 259 on juhuks, kui liikmesriigid rikuvad ELTList tulenevaid kohustusi, ette nähtud sobivad õiguskaitsevahendid. ( 74 )

114. Nii Ungari kui ka Poola on märkinud, et neid argumente esitades ei püüa nad tugineda sellele, et teised liikmesriigid ei järgi liidu õigusest tulenevaid kohustusi, põhjendamaks samade kohustuste rikkumist nende endi poolt. Mind need paljasõnalised avaldused sugugi ei veena. Mõlema liikmesriigi kirjalikest seisukohtadest nähtub, et nad just nimelt püüavad tugineda üleüldistele puudustele ümberpaigutamissüsteemi kohaldamises eesmärgiga seada vaidluse alla nii nende vastu esitatud hagide vastuvõetavus kui ka põhjendada enda keeldumist ümberpaigutamisotsuste täitmisest. Sellised üleüldised puudused, kui need tõendamist leiavad, mõjutavad nende sõnul (ex hypothesi) kõikide liikmesriikide võimalusi ümberpaigutamisotsuseid järgida. Samuti tuginevad nii Ungari kui ka Poola (oma diskrimineerimist käsitleva argumendi kaudu) sellele, et paljud teisedki liikmesriigid ei ole nendest otsustest tulenevaid kohustusi täielikult täitnud.

115. Kas komisjon on kuritarvitanud oma kaalutlusõigust enda pädevuse teostamisel? Täpsemalt väljendudes: kas saab mõistlikult öelda, et kolm kostjast liikmesriiki olid niisugustes olukordades, mis sarnanesid teiste liikmesriikide omadega, ja et komisjon ilmselgelt kuritarvitas oma kaalutlusõigust, koheldes seega põhjendamatult ebasoodsamalt kolme asjaomast liikmesriiki?

116. Minu arvates on vastus sellele küsimusele eitav.

117. Nagu komisjon oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades märkis, olid kolm kostjast liikmesriiki ainsad, kes ei andnud kordagi ametlikku ümberpaigutamislubadust (Ungari) või ei olnud andnud ühtegi ümberpaigutamislubadust vähemalt ühe aasta jooksul (Poola ja Tšehhi Vabariik) vastavalt ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigetele 2, olgugi et komisjon oli seda korduvalt nõudnud. Kaheteistkümnes ja kolmeteistkümnes aruanne ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta tõendavad neid faktilisi asjaolusid küllaldaselt.

118. Järelikult saab kolme kostjast liikmesriigi olukorda kohustuste rikkumise raskuse ja kestuse poolest eristada teiste liikmesriikide olukorrast, kes on vähemalt andnud lubadused paigutada ümber teataval arvul rahvusvahelise kaitse taotlejaid, isegi kui neid lubadusi ei ole (kahetsusväärselt) tegeliku ümberpaigutamise näol praktikas süstemaatiliselt täidetud. ( 75 )

119. Seepärast olen seisukohal, et komisjon ei ole ületanud talle ELTL artikliga 258 antud kaalutlusõiguse piire sellega, et ta esitas Poola, Ungari ja Tšehhi Vabariigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise hagid ega esitanud seesuguseid hagisid ka teiste liikmesriikide vastu, kes ei olnud ümberpaigutamisotsustega ette nähtud kohustusi täielikult täitnud.

120. Lõpuks mainin siinkohal Ungari kirjalikes seisukohtades esitatud lisaargumenti. Nimetatud liikmesriik seab küsimärgi alla, kas on üldse võimalik nõuda otsusest 2015/1601 tulenevate kohustuste täitmist, kui ei ole täielikult täidetud otsusega 2015/1523 seatud kohustusi. Ungari esitatuna näib see argument mulle selgelt asjakohatu. Ungari jaoks oli tagajärgi vaid otsusel 2015/1601 ning tema vastu algatatud rikkumismenetlus puudutab talle üksnes sellest otsusest tulenenud kohustuste täitmata jätmist.

121. Seepärast järeldan, et võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisel põhinevad argumendid vastuvõetavuse kohta tuleb tagasi lükata.

Kaitseõiguste rikkumine

122. Ungari väidab (kohtuasjas C‑718/17), et komisjon rikkus kohtueelses menetluses tema kaitseõigusi, 1) andes talle ainult 4 nädalat aega nii ametlikule kirjale kui ka põhjendatud arvamusele vastamiseks, ja 2) selgelt jättes väidetava rikkumise määratlemata, kuna komisjon ei selgitanud piisavalt seost otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2 väidetava rikkumise ja sama otsuse artikli 5 lõigete 4–11 väidetava rikkumise vahel.

Komisjoni kohtueelsetele kirjadele vastamise tähtajad

123. Ungari tunnistab, et rikkumismenetluste kontekstis on komisjonil kahtlemata avar kaalutlusruum eri menetlustoimingute suhtes tähtaegade seadmisel. Ta on siiski seisukohal, et komisjon on käesoleval juhul oma kaalutlusõigust kuritarvitanud. Ungari väitel kehtestas komisjon „äärmiselt lühikesed“ tähtajad keset suve, võtmata arvesse seda, et Ungari ees seisis samal ajal veel teisi rikkumismenetlusi. Ungari väidab, et sellise teguviisi eesmärk oli muuta tal kaitseõiguste kasutamine võimatuks.

124. Samuti väidab Ungari, et komisjon ei saanud tugineda kiireloomulisele olukorrale, mille ta oli ise tekitanud sellega, et ei võtnud meetmeid varem, ning et komisjon lühendas tähtaegu vaid eesmärgiga tagada, et rikkumismenetlused, mida komisjon kindlalt soovis enne aasta lõppu Euroopa Kohtu ette tuua, oleksid vastuvõetavad. ( 76 )

125. Lõpuks väidab Ungari, et lühikesi tähtaegu ei saa põhjendada sellega, et ta oli väidetavast rikkumisest täiesti teadlik.

126. Olen nõus komisjoniga selles, et lühikeste tähtaegade seadmisega kohtueelses menetluses ei ole Ungari kaitseõigusi rikutud.

127. Euroopa Kohus on selgitanud, et ELTL artikli 258 kohasel kohtueelsel menetlusel on topelteesmärk. Selle eesmärk on anda asjaomasele liikmesriigile võimalus esiteks täita talle liidu õigusest tulenevad kohustused ja teiseks kaitsta end tõhusalt komisjoni esitatud väidete vastu. ( 77 ) Kohtueelse menetluse nõuetekohane läbiviimine on oluline tagatis, mida ELTLiga nõutakse mitte üksnes asjaomase liikmesriigi õiguste kaitseks, vaid ka tagamaks, et võimaliku kohtuvaidluse ese oleks selgelt määratletud. ( 78 ) Seega on kohtueelse menetluse (ametlik kiri, millele järgneb põhjendatud arvamus) eesmärk piiritleda vaidluse ese ja võimaldada liikmesriigil ette valmistada oma kaitseargumendid ning samuti (mis oluline) täita oma kohustused enne menetluse algatamist Euroopa Kohtus.

128. Sellepärast peab komisjon andma liikmesriikidele mõistliku aja ametlikele kirjadele vastamiseks ja põhjendatud arvamuste järgimiseks või vajaduse korral kaitse ettevalmistamiseks. Määratud tähtaja mõistlikkust hinnates tuleb arvesse võtta juhtumi kõiki asjaolusid. Nii võivad väga lühikesed tähtajad olla põhjendatud spetsiifilistes olukordades eelkõige juhul, kui kohustuste rikkumine on vaja kiiresti kõrvaldada või kui asjaomasele liikmesriigile oli komisjoni seisukoht täielikult teada ammu enne menetluse algatamist. ( 79 )

129. Osutan samuti, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on komisjoni pädevuses „valida hetk, mil alustada [liikmesriigi vastu] rikkumismenetlust, ning kaalutlused, mille alusel see valik kujuneb, ei saa hagi vastuvõetavust mõjutada“ ( 80 ).

130. Mis puudutab kiireloomulisust, siis ümberpaigutamisotsused tehti vastuseks iseäranis kriitilisele ja tungivale olukorrale, mis seisnes massimigratsioonis ja millega põhjendati nendes otsustes ette nähtud ajutiste meetmete võtmist.

131. Komisjon on selgitanud, et ta kasutas koostööl põhinevat lähenemisviisi, mille eesmärk on ajendada liikmesriike rakendama ümberpaigutamisotsustes ette nähtud meetmeid vabatahtlikult. Samuti soovis komisjon arvesse võtta seda, kui palju aega on igal liikmesriigil vaja, et valmistuda ümberpaigutamise protsessiks, millega kaasnesid – nagu ta on õigesti märkinud – keerukad haldustoimingud, mis eeldasid tihedat koostööd liikmesriikide vahel.

132. Komisjoni aruanded ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta juhtisid korrapäraste ajavahemike järel liikmesriikide tähelepanu nende kohustustele.

133. Nii on loogiline, et just seetõttu, et komisjon otsustas ajendada liikmesriike ümberpaigutamisotsuseid vabatahtlikult järgima, ei alustanud ta rikkumismenetlusi varem, ümberpaigutamisotsuste rakendamiseks ette nähtud 24kuuse tähtaja kestel. Mais 2017 oli rikkumismenetluste alustamise kaalumisest tõesti saanud kiireloomuline küsimus. See ei olnud tingitud komisjonist, vaid sellest, et kolm kostjast liikmesriiki olid järjepidevalt keeldunud oma kohustusi täitmast. Seetõttu ei saa komisjoni süüdistada „tuginemises kiireloomulisele olukorrale, mille ta oli ise tekitanud“ sellega, et ei algatanud kohtueelset menetlust varem. Sel põhjusel ei ole Ungari viide kohtuasjale 293/85: komisjon vs. Belgia ( 81 ) asjakohane.

134. Meenutan samuti, et kohtuasjas C‑20/09: komisjon vs. Portugal märkis Euroopa Kohus, et komisjoni ülesanne on omal algatusel üldistes huvides tagada, et liikmesriigid kohaldavad liidu õigust, ning lasta tuvastada liidu õigusest tulenevate kohustuste võimalikud rikkumised nende lõpetamise eesmärgil. ( 82 ) Järelikult toimis komisjon õiguspäraselt, kui ta tagas – käesoleval juhul sobivate (lühikeste) tähtaegade seadmisega kohtueelses menetluses –, et asjaomased kolm kostjast liikmesriiki võetakse Euroopa Kohtus vastutusele nende teadliku valiku eest jätta ümberpaigutamisotsused rakendamata. ( 83 )

135. Komisjoni seatud lühikesed tähtajad on põhjendatud ka seetõttu, et asjaomased kolm kostjast liikmesriiki olid komisjoni seisukohtadest täiesti teadlikud tublisti enne rikkumismenetluse ametlikku algust. ( 84 ) Komisjon oli kutsunud Ungarit otsusest 2015/1601 tulenevaid kohustusi täitma mitmes eraldi kirjas ja oma igakuistes aruannetes, enne kui ta saatis ametliku kirja. Kaheteistkümnendas (16. mail 2017 välja antud) aruandes ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta tehti kõikidele liikmesriikidele täiesti selgeks, et komisjon kavatseb algatada järjepideva täitmata jätmise korral rikkumismenetlused. ( 85 )

136. Lõpuks näib mulle, et argument, mille kohaselt tuleb arvesse võtta seda, et kohtueelne menetlus peeti suvisel ajal, mil Ungari kaitses enda õigusi ka teistes rikkumismenetlustes, ei ole põhjendatud. Liikmesriik peab olema korraldanud oma halduse nii, et ta saaks kohtueelsetes menetlustes oma õigusi kaitsta mis tahes ajal, kui seda peaks vaja olema. Seda enam on see nii käesoleval juhul, kus komisjoni kavatsus algatada rikkumismenetlus oli juba nädalaid teada.

137. Järeldan, et tähtajad, mis komisjon käesolevate rikkumismenetluste kohtueelses staadiumis seadis, ei olnud ülemäära lühikesed ega takistanud Ungari kaitseõiguste kasutamist.

Väidetava rikkumise määratlemine

138. Ungari on seisukohal, et komisjon ei määratlenud väidetavat rikkumist õigel ajal ega ole eeskätt selgitanud, miks ta väidab, et peale otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2 rikkumise on rikutud ka selle otsuse artikli 5 lõikeid 4–11.

139. Konkreetselt väidab Ungari selle kohta, et tal ei olnud võimalik mõista otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2 (lubadused ümberpaigutatavate taotlejate arvu kohta) täitmata jätmise seost sama artikli 5 lõigete 4–11 (sellele järgnev tegelik ümberpaigutamine) täitmata jätmisega. Ungari on seisukohal, et komisjon ei selgitanud oma põhjendatud arvamuses üksikasjalikult, kuidas need kaks on omavahel seotud, ning jättis seetõttu Ungarile süüks pandava rikkumise selgelt määratlemata. Väidetavalt süvendas selguse puudust see, et Ungarile saadetud põhjendatud arvamus sisaldas ekslikke viiteid otsusele 2015/1523, mida Ungari peab asjasse puutumatuks. (Eeldatavasti juhtus see põhjusel, et ühteaegu koostati Poola ja Tšehhi Vabariigiga seotud põhjendatud arvamusi ning nendele kahele liikmesriigile heideti ette nii otsuse 2015/1523 kui ka otsuse 2015/1601 rikkumist.)

140. Panen tähele, et Ungarile adresseeritud ametliku kirja, nagu ka põhjendatud arvamuse lõpuosas oli viidatud nii otsuse 2015/1601 artikli 5 lõigetele 4–11 kui ka artikli 5 lõikele 2. Endastmõistetavat korrates märgin, et ümberpaigutamisotsuste eesmärk oli võimaldada Itaalia ja Kreeka territooriumile saabuvate taotlejate tegelikku ümberpaigutamist. Kindlasti oli kohustuslik anda lubadus võtta vastu määratud arvul taotlejaid, kuid see oli kõigest esimene samm ümberpaigutamise protsessis; sellest üksi ei piisanud. See ilmneb väga selgelt ka reast aruannetest ümberpaigutamise ja ümberasustamise kohta. Nii pidanuks argument, et otsuse 2015/1601 artikli 5 lõike 2 rikkumine tähendas de facto ka sama otsuse artikli 5 lõigete 4–11 rikkumist, olema igale heas usus lugejale endastmõistetav. ( 86 )

141. Kolm kostjast liikmesriiki väitsid sõnaselgelt – eeskätt kohtuistungil –, et nad on „mässajate“ staatuses, kes soovisid astuda ja seista vastu ümberpaigutamismehhanismi rakendamisele. Komisjon ei eita sellist käesolevate menetlusteni viinud sündmuste kirjeldust. Ent nende liikmesriikide valitud hoiakust tulenevalt on samas raske pidada usutavaks Ungari väidet, et ta oli kuidagi teadmatuses otsuse 2015/1601 rikkumise ulatusest, mida võidakse talle ette heita.

142. Lõpuks on muidugi kahetsusväärne, et Ungarile adresseeritud põhjendatud arvamusse sattusid asjasse puutumatud viited otsusele 2015/1523. On tõenäoline, et need vead tekkisid kopeerimistoimingutest, kui ühel ja samal ajal koostati kolme põhjendatud arvamust, mis pidi saadetama Poolale, Ungarile ja Tšehhi Vabariigile. Ma ei pea neid vigu selliseks, mis muudaksid põhjendatud arvamuses Ungari vastu esitatud väited arusaamatuks. Nii ei ole ma seisukohal, et see riivas Ungari kaitseõiguste kasutamist.

143. Sellepärast järeldan, et Ungari argument tuleb tervikuna tagasi lükata, niivõrd kui see on seotud kaitseõiguste rikkumisega.

Kohtuasjas C‑719/17 esitatud nõuete (petitum) ebapiisav täpsus

144. Nii Tšehhi Vabariigile saadetud ametlikus kirjas kui ka põhjendatud arvamuses määras komisjon rikkumise alguskuupäevaks 13. augusti 2016. Hagiavalduses osutas komisjon, et pärast 13. mail 2016 esitatud teadet ei ole Tšehhi Vabariik enam esitanud teavet ümberpaigutatavate taotlejate arvu kohta, olgugi et ta oli kohustatud seda tegema vähemalt korra iga kolme kuu tagant. Komisjon järeldas, et seetõttu on Tšehhi Vabariik oma kohustused täitmata jätnud alates 13. augustist 2016. ( 87 ) Hagiavalduse petitum’is aga ei ole rikkumise alguskuupäeva näidatud. ( 88 ) Ka ühes hilisemas menetlusdokumendis viitas komisjon 13. augustile 2016 kui rikkumise alguskuupäevale.

145. Tšehhi Vabariik väidab, et petitum’i sõnastuse tõttu on võimatu kindlaks teha talle ette heidetava rikkumise ulatust. ( 89 ) Samuti väidab ta, et komisjoni kirjalikud seisukohad on ebamäärased küsimuses, kas rikkumine algas 13. mail 2016 või 13. augustil 2016.

146. Minu arvates on Tšehhi Vabariigi vastuväited põhjendamatud.

147. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt „tuleb hagiavalduses märkida hagi ese, esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest. Nimetatud andmed peavad olema piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada kostjal kaitset ette valmistada ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagi põhineb, peavad seostatult ja arusaadavalt ilmnema hagiavalduse tekstist endast ning esitatud nõuded peavad olema sõnastatud üheti mõistetavalt, et välistada, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab mõne etteheite kohta otsuse tegemata“ ( 90 ).

148. Minu arvates selgub hagiavalduse tekstist, et viimati esitas Tšehhi Vabariik ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigete 2 kohaselt teate 13. mail 2016. Kuna see säte kohustas liikmesriike esitama niisuguseid teateid vähemalt iga kolme kuu tagant, saab loogiliselt järeldada, et rikkumine algas kolme kuu möödudes sellest kuupäevast, s.o 13. augustil 2016. Komisjon viitas nii ametlikus kirjas kui ka põhjendatud arvamuses tõepoolest just sellele kuupäevale ning kinnitas seda kuupäeva ka hiljem Euroopa Kohtu menetluses esitatud kirjalikes seisukohtades. Seega tuleb 13. mai 2016. aasta ja 13. augusti 2016. aasta vaheline loogiline seos komisjoni hagiavaldusest selgelt välja. ( 91 )

149. Mõistagi on kahetsusväärne, et petitum’is eneses ei ole sõnaselgelt viidatud 13. augustile 2016. Samas kajastab hagiavalduse tekst ikkagi põhilisi faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, millel hagi põhineb. Neid asjaolusid on kirjeldatud seostatult ja arusaadavalt ning kohtueelses menetluses peetud kirjavahetus ei ole nendega vastuolus. ( 92 ) Nendel asjaoludel ei näe ma hoolimata väljajätust petitum’is tegelikku ohtu, et Euroopa Kohus teeb otsuse ultra petita või jätab mõne etteheite kohta otsuse tegemata.

150. Samuti ei jaga ma Tšehhi Vabariigi seisukohta, et komisjoni väited rikkumise alguskuupäeva kohta on sõnastatud ebamääraselt või vastuoluliselt. Kuupäevad, millele komisjon on oma kirjalikes seisukohtades viidanud, on järjepidevad ega saa tähelepanelikku ja heauskset lugejat segadusse ajada.

151. Järeldan, et Tšehhi Vabariigi argument petitum’i ebapiisava täpsuse kohta (kohtuasjas C‑719/17) tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Järeldus vastuvõetavuse kohta

152. Nendel kaalutlustel järeldan, et kolme kostjast liikmesriigi vastu esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagid on vastuvõetavad.

Sisu

Sissejuhatavad märkused

153. Euroopa Kohtu ammendav analüüs otsuse 2015/1601 kohta kohtuotsuses Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu päädis selle meetme peale esitatud tühistamishagi rahuldamata jätmisega. Varasemat otsust 2015/1523 ettenähtud tähtaja jooksul ei vaidlustatud. Sellest, kuidas suurkoda otsust 2015/1601 analüüsis, järeldub tingimata, et kui otsus 2015/1523 oleks analoogsetel argumentidel vaidlustatud, oleks sellega läinud samamoodi.

154. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et ümberpaigutamisotsused on vaieldamatult tehtud intra vires ja kehtivad. Sellega on käesolevates menetlustes nõus ka kolm kostjast liikmesriiki. ( 93 )

155. Mõlemad ümberpaigutamisotsused olid ELTL artikli 78 lõike 3 alusel vastu võetud ajutised meetmed. Nagu Euroopa Kohus oma otsuses Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu selgitas, „[tuleb] ELTL artikli 78 lõike 3 alusel võetavad meetmed […] kvalifitseerida „muudeks kui seadusandlikeks aktideks“, kuna neid ei võeta vastu seadusandliku menetluse tulemusel“ ( 94 ).

156. ELTL artiklis 288 on sätestatud: „Otsus on tervikuna siduv. Kui otsuses täpsustatakse selle adressaadid, on see siduv vaid nimetatud adressaatidele“. Ümberpaigutamisotsustes ei ole adressaate nimetatud. Need otsused olid tervikuna siduvad ja on selge, et need kehtestasid kolmele kostjast liikmesriigile õiguslikke kohustusi.

157. Kui liikmesriik ümberpaigutamisotsustest tulenevad õiguslikud kohustused täitmata jätab (või veel enam, keeldub neid täitmast), on sellel igal juhul kahjulik mõju nende otsustega migrantide ootamatu sissevoolu lahendamiseks ette nähtud erakorralise ümberpaigutamisoperatsiooni üldisele tõhususele. See jätab abisaavad liikmesriigid (Itaalia ja Kreeka) heitlema juba ainuüksi nende territooriumile päeval ja ööl saabuvate rahvusvahelise kaitse taotlejate arvu tõttu. See teeb nende liikmesriikide ja liidu institutsioonide jaoks raskemaks ja/või võimatuks neile endile ümberpaigutamisotsustest tulenevate kohustuste täitmise.

Komisjoni hagiavaldus

158. Euroopa Kohus on järjepidevalt märkinud, et komisjonil tuleb ELTL artikli 258 alusel liikmesriigi vastu esitatud hagis „etteheited esitada ühtselt ja täpselt, et liikmesriik ja Euroopa Kohus saaksid täpselt aru liidu õiguse väidetava rikkumise ulatusest, mis on vajalik tingimus selleks, et nimetatud riik saaks tõhusalt esitada oma vastuväited ja Euroopa Kohus saaks väidetud rikkumise esinemist kontrollida“ ( 95 ).

159. Komisjon on väidetavaks rikkumiseks lugenud sisuliselt ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigete 2 alusel lubaduste andmata jätmise ja sellest tulenevalt samade otsuste artiklite 5 lõigete 4–11 alusel isikute ümber paigutamata jätmise. ( 96 )

160. Kolme kostjast liikmesriigi seast on Poola ja Tšehhi Vabariik püüdnud komisjoni faktiväidetele mingil määral vastu vaielda (õieti neid nüansseerida). Ungari ei ole sellele, kuidas komisjon on faktilisi asjaolusid kirjeldanud, sisuliselt vastu vaielnud.

161. Nii väidab Poola, et ümberpaigutamisotsuste kohaselt ei olnud võimalik kontrollida, kas potentsiaalsetel ümberpaigutatavatel on sidemeid äärmuslike või kuritegelike organisatsioonidega, mille tõttu nad võivad kujutada endast ohtu julgeolekule. Poola viitab üldiselt teistes liikmesriikides toimunud vahejuhtumitele, kus mõned pagulasseisundi saanud taotlejad olid seejärel osalenud rünnakutes ja kuritegudes. Poola väidab, et kuna puudusid usaldusväärsed dokumendid; kuna ümberpaigutatavad asusid välismaal, mitte Poolas; kuna kontaktametnikule võimaldatud aega nappis; ja kuna (mõnede potentsiaalsete ümberpaigutatavate puhul) oli võimatu korraldada ümberpaigutamiseelseid vestlusi julgeoleku tagamiseks, siis oli tal sisuliselt võimatu täita temal ELTL artikli 72 kohaselt lasuvaid kohustusi ja samas ikkagi ümberpaigutamisotsuseid kohaldada.

162. Tšehhi Vabariik on seisukohal, et paljudel potentsiaalsetel ümberpaigutatavatel, kelle Kreeka ja Itaalia olid välja valinud, ei olnud asjakohaseid isikut tõendavaid dokumente, ja et nende kahe liikmesriigi koostöö ümberpaigutamisotsuste alusel ei olnud piisav. Seetõttu ajab ta vastutuse asjaolu eest, et ümber paigutati vaid väike arv taotlejaid, Itaalia ja Kreeka kaela.

163. Ükski nendest faktilistest asjaoludest, millele Poola ja Tšehhi Vabariik on tuginenud, isegi kui need on tõendatud, ei vasta komisjoni väitele, et kõik kolm kostjast liikmesriiki jätsid täitmata ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigetest 2 tulenenud kohustuse anda iga kolme kuu tagant lubadusi. Selle teatamine, kui palju taotlejaid võib olla võimalik teatava aja jooksul vastu võtta, on kontseptuaalselt täiesti teine küsimus kui see, kas on põhjendatud jätta konkreetne potentsiaalne ümberpaigutatav, kelle Itaalia või Kreeka on välja pakkunud, vastu võtmata.

164. Samamoodi võiks konkreetsete probleemidega, mida Poola ja Tšehhi Vabariik on rõhutanud, üksikjuhul seletada, miks konkreetset taotlejat ei saanud ümberpaigutamiseks vastu võtta, vaatamata ümberpaigutamisotsustes ette nähtud üksikasjalikule sidepidamise ja koostöö korrale. Need on aga täiesti sobimatud, põhjendamaks nende otsuste artiklite 5 lõigetes 4–11 sätestatud kohustuste peaaegu täielikku täitmata jätmist (kõigi kolme kostjast liikmesriigi poolt).

165. Seepärast olen seisukohal, et komisjon on kolme kostjast liikmesriigi vastu esitatud väidete aluseks olevaid faktilisi asjaolusid põhjendanud.

166. Kõnealused kaks ümberpaigutamisotsust erinevad selle poolest, kuidas nendes oli ette nähtud liikmesriikide osalemine ümberpaigutamise protsessis. Nii oli otsuse 2015/1523 artiklis 4 ette nähtud vaid ümberpaigutatavate isikute koguarv (24000 Itaaliast, 16000 Kreekast), jättes lahtiseks, kui palju taotlejaid iga liikmesriik peaks ümberpaigutamiseks vastu võtma. Seevastu otsuse 2015/1601 artiklis 4 koostoimes sama otsuse I ja II lisaga oli ette nähtud täpsem ja üksikasjalikum mehhanism. Artikli 4 lõikes 1 oli täpsustatud, kuidas 120000 ümberpaigutatavast isikust tuli esialgu teiste liikmesriikide vahel ära jagada 66000 isikut (I lisa hõlmas 15600 isiku ümberpaigutamist Itaaliast, II lisa 50400 isiku ümberpaigutamist Kreekast). Seejärel oli artikli 4 lõikes 2 selgitatud, et ülejäänud 54000 taotlejat tuleb ümber paigutada „proportsionaalselt I ja II lisas sätestatud arvudega“. ( 97 )

167. Samas kohustavad ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõiked 2 selgelt andma lubadusi vähemalt iga kolme kuu tagant, artiklite 5 lõigetes 4–11 aga on kehtestatud kohustus võtta (seal kehtestatud menetlusi järgides) ümberpaigutatavad isikud vastu, kui ei kohaldata konkreetseid erandeid nagu need, mis on sätestatud artiklite 5 lõigetes 7 seoses isikutega, kes kujutavad endast ohtu riigi julgeolekule.

168. Olgugi et nendes kahes ümberpaigutamisotsuses on antud liikmesriikidele (eri määral) kaalutlusruumi, nagu olen osutanud, järeldan kõhklemata, et lubadust võtta vastu 100 taotlejat (Poola), ( 98 ) 50 taotlejat (Tšehhi Vabariik) ( 99 ) või lubaduse sootuks andmata jätmist (Ungari) ( 100 ) ei ole mõeldav pidada ümberpaigutamisotsustega kehtestatud kohustuste sõnastusele või mõttele vastavaks.

169. Mida arvata komisjoni lisaväitest, et samuti rikkusid kolm kostjast liikmesriiki oma kohustusi, mis tulenesid ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigetest 4–11?

170. Mulle näib, et komisjonil on loogiliselt õigus, väites, et kui liikmesriik ei anna lubadust selle kohta, kui palju taotlejaid ta on valmis vastu võtma, jätab ta igal juhul isikud niisuguste lubaduste põhjal ümber paigutamata ja rikub seetõttu ka enda sellest johtuvaid kohustusi, mis tulenevad ümberpaigutamisotsuste artiklite 5 lõigetest 4–11. Ka ei ole kolm kostjast liikmesriiki esitanud tõsiseid vastuväiteid; seda toetab asjaolu, et kõik kolm on võtnud vastu kas äärmiselt vähe taotlejaid (Poola ja Tšehhi Vabariik) või üldse mitte ühtegi taotlejat (Ungari).

171. Järeldan, et komisjon on oma väited ELTL artikli 258 kohaselt põhjendanud. Niisiis on küsimus selles, kas asjaoludele, millele kolm kostjast liikmesriiki viitavad, saab rikkumismenetluses enda kaitseks tugineda. Siinkohal nihkub nende kaitseväidete põhjendamise koormis igal juhul asjaomaste liikmesriikide õlule.

Poolte argumendid

172. Poola väidab, et ümberpaigutamisotsuste täitmine oleks takistanud tal täitmast tema kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 72 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 2 ja on seotud avaliku korra säilitamise ja sisejulgeoleku kaitsmisega, s.o küsimustega, milles talle on jäänud ainupädevus. ( 101 ) ELTL artikkel 72 kui esmase õiguse säte on ümberpaigutamisotsustest kaalukam ja tagab liikmesriikidele täieliku võimu riigisisese julgeoleku ja avaliku korra üle. Tegemist ei ole mitte pelga õiguspärasuse kontrolliga seadusandlikus menetluses, vaid kollisiooninormiga, millega pädevus on antud esmajärjekorras liikmesriikidele. Liikmesriigi pädevuses on hinnata, kas kollisioon ühes või teises konkreetses olukorras esineb. Nii võib liikmesriik ELTL artiklile 72 tuginedes vaielda vastu argumentidele, mis puudutavad ümberpaigutamisotsuste ilmajätmist nende soovitavast toimest, või üleskutsetele näidata üles solidaarsust – teiste liikmesriikide suhtes solidaarsust üles näidates enda riigi sisejulgeoleku ohtu seadmise kohustust ei ole. Kohtuotsus Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu ei võta (ega saagi võtta) liikmesriigilt võõrandamatut õigust tugineda ELTL artiklile 72, et jätta täitmata mis tahes muud väidetavad kohustused, mis tulenevad ELTL kolmanda osa V jaotise alusel võetud teisese õiguse meetmetest. Sel põhjusel on Poola sõnaselgelt mitte püüdnud esitada õigusvastasuse vastuväidet ELTL artikli 277 alusel.

173. Samamoodi tugineb ka Ungari ELTL artiklile 72 kui sättele, mis annab talle õiguse jätta ELTL artikli 78 lõikel 3 põhinev otsus kohaldamata, kui ta on seisukohal, et see otsus ei taga piisavalt riigi sisejulgeolekut. Ungari väitel piirab see, et potentsiaalsed otsuse 2015/1601 alusel ümberpaigutatavad isikud peaksid olema kodakondsuses, mille puhul rahuldatakse vähemalt 75% rahvusvahelise kaitse taotlustest (otsuse 2015/1601 artikli 3 lõige 1), tema võimalusi tugineda kaitse (pagulasseisundi või täiendava kaitse) andmise välistamise põhjustele, mis on seotud riigi julgeoleku ja avaliku korraga. See, et kohtuotsusega Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu kinnitati otsuse 2015/1601 õiguspärasust, ei puutu asjasse. Käesoleval juhul on tegu eraldi ja teistsuguse küsimusega: kas liikmesriik võib ELTL artiklile 72 tuginedes välistada või piirata isikute ümberpaigutamist otsuse 2015/1601 alusel, kui tal on kahtlusi seoses sellise ümberpaigutamise mõjuga riigi julgeolekule ja avalikule korrale oma territooriumil?

174. Tšehhi Vabariik väidab sisuliselt, et ümberpaigutamisotsustega sisse seatud ümberpaigutamismehhanism ei toiminud ja et ta on võtnud teisi, tõhusamaid meetmeid, et aidata rändekriisiga võidelda. Konkreetselt on ta andnud ulatuslikult abi kolmandatele riikidele, kust on kõige enam lahkutud, ja suunanud arvukalt politseijõudusid tööle liidu välispiiride kaitseks.

175. Komisjon tugineb peamiselt kohtuotsusele Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu, vajadusele anda ümberpaigutamisotsustele soovitav toime ning liikmesriikidevahelise solidaarsuse põhimõttele. Ta toonitab, et ümberpaigutamisotsustes olid ette nähtud sobivad mehhanismid, et võimaldada ümberpaigutamise sihtliikmesriikidel ( 102 ) võtta mis tahes konkreetse taotleja suhtes vajalikke meetmeid, kaitsmaks riigi julgeolekut ja avalikku korda oma territooriumil.

176. Järgneva analüüsi tarvis rühmitan kolme kostjast liikmesriigi esitatud argumendid järgmiselt: i) see, et kohtuotsusega Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu tunnistati otsus 2015/1601 õiguspäraseks, ei puutu asjasse (Poola ja Ungari); ii) liikmesriikidel oli õigus jätta ümberpaigutamisotsused kohaldamata (isegi kui need olid õiguspärased), lähtudes nendele jäänud pädevusest, mis tulenes ELTL artiklist 72 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 2 (Poola ja Ungari), ning iii) ümberpaigutamisotsustega loodud süsteem ei toiminud (Tšehhi Vabariik).

i) See, et kohtuotsusega Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu tunnistati otsus 2015/1601 õiguspäraseks, ei puutu asjasse

177. Ametlikele kirjadele ja põhjendatud arvamustele vastates on Poola ja Ungari argumenteerinud, et ümberpaigutamisotsused olid kehtetud. Need argumendid esitati enne kohtuotsust Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu, kus Euroopa Kohus luges otsuse 2015/1601 õiguspäraseks. Ümberpaigutamisotsuste õiguspärasuse vaidlustamine ELTL artikli 263 alusel ei ole praegu enam tähtaja möödumise tõttu võimalik.

178. Esitatud kirjalike seisukohtade põhjal palus Euroopa Kohus menetlusosalistel käsitleda kohtuistungil küsimust, kas liikmesriik võib ELTL artikli 258 alusel algatatud rikkumismenetluses põhjendada liidu akti kohaldamata jätmist, kui selle akti õiguspärasuse vaidlustamiseks esitatud hagi (käesoleval juhul Slovakkia ja Ungari hagid, mis viisid kohtuotsuseni Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu) tulemusel ei ole selle akti toime ELTL artikli 278 alusel automaatselt peatunud ning Euroopa Kohus ei ole kohaldamise peatamist määranud. Samuti küsis Euroopa Kohus, kas liikmesriik võib ELTL artikli 258 alusel algatatud rikkumismenetluses põhjendada liidu akti kohaldamata jätmist, tuginemata seejuures ELTL artikli 277 alusel õigusvastasuse väitele, ning kas ümberpaigutamisotsuseid võib pidada üldkohaldatavateks aktideks ELTL artikli 277 tähenduses.

179. Kohtuistungil ütlesid kolm kostjast liikmesriiki selgelt, et nad ei vaidlusta ümberpaigutamisotsuste kehtivust ega püüa esitada ELTL artikli 277 alusel täiendavalt õigusvastasuse väidet. Ungari jättis Euroopa Kohtu otsustada, kas ta peab õigeks hinnata Ungari kaitseväiteid selle artikli alusel.

180. Mulle näib, et kui võtta arvesse kohtuistungil arutatut, ei ole ELTL artikli 277 suhtes tõstatatud aspektid enam õigupoolest aktuaalsed. Ehkki oleks intellektuaalselt huvitav uurida selle artikli piire, hoidun seda tegemast. See teema peaks oma juhtumit ja oma aega ootama jääma.

181. Argument, mille Poola ja Ungari on käesolevas menetluses esitanud, seisneb selles, et kohtuotsus Slovakkia ja Ungari vs. nõukogu ei ole asjakohane seoses nende kaitseväidetega käesolevas asjas.

182. Selle väite hindamiseks on vaja vaadata, mida on nimetatud kohtuotsuses märgitud ELTL artikli 72 kohta ja kuidas on otsuses 2015/1601 arvesse võetud liikmesriikide pädevust täita oma kohustusi seoses julgeoleku ja avaliku korraga enda territooriumil. Kõige otstarbekam on teha seda käsitelus kaitseväidete kohta, mida Poola ja Ungari on esitanud ELTL artikli 72 alusel koostoimes ELL artikli 4 lõikega 2. Asungi nüüd selle juurde.

ii) Liikmesriikidel oli õigus jätta ümberpaigutamisotsused kohaldamata (isegi kui need olid õiguspärased), lähtudes nendele jäänud pädevusest, mis tuleneb ELTL artiklist 72 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 2

183. Menetlusosalistele enne kohtuistungit saadetud kirjalikes küsimustes tegi Euroopa Kohus ettevalmistusi selle argumendi aruteluks, küsides komisjonilt, kas mõisteid „avalik kord“ ja „sisejulgeolek“ tuleb tõlgendada samamoodi nagu samalaadseid mõisteid, mida kasutatakse seoses põhivabadustega ja mis esinevad sellistes sätetes nagu ELTL artikkel 346.

184. Komisjon väidab, et ELTL artikkel 346 käsitleb konkreetseid informatsiooni andmise ja relvakaubandusega seotud küsimusi ning seal kasutatud „julgeoleku“ mõiste ei puutu käesolevas menetluses asjasse.

185. Samuti küsis Euroopa Kohus komisjonilt, kas liikmesriik võib ELTL artiklile 72 tuginedes põhjendada ELTL kolmanda osa V jaotise alusel vastu võetud liidu akti kohaldamata jätmist, kui selles aktis ei ole ette nähtud piisavaid meetmeid „avaliku korra“ ja „sisejulgeoleku“ kaitseks, ning samuti, kas peaks olema võimalik tugineda ELTL artiklile 72 laiemas kontekstis.

186. Komisjoni väitel väljendab ELTL artikkel 72 õiguspõhimõtet, mida tuleb arvesse võtta alati, kui liidu seadusandja tegutseb. Kui seadusandja seda ei tee, võib liikmesriik selle tulemusel kehtestatud liidu õigusakti kohtusse kaevata, lähtudes Euroopa Kohtu menetlust käsitlevatest aluslepingusätetest.

187. Samuti väidab komisjon, et ELTL artikli 72 puhul kehtivad samalaadsed piirangud nagu ELTL artikli 36, artikli 45 lõike 3 ja artikli