ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1) artiklis 8 on sätestatud: „1. Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui: […] b) kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärki seostatakse varasema kaubamärgiga. 2. Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk” järgmist: a) järgmisi kaubamärke, mille registreerimise taotluse kuupäev on varasem ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast, arvestades võimaluse korral nende kaubamärkidega seotud prioriteete: i) ühenduse kaubamärgid; ii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriikides või Belgia, Madalmaade ja Luksemburgi puhul Beneluxi intellektuaalomandi büroos; […] […] 5. Lõike 2 tähenduses ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema ühenduse kaubamärgi olemasolul on see omandanud ühenduses maine ja varasema siseriikliku kaubamärgi olemasolul on see omandanud maine asjaomases liikmesriigis ning kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.”
42

Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt peab teisele ja kolmandale küsimusele vastama, et direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt ei ole kahjuhüvitise saamiseks vaja tõendada käsundiandja süüd, mis oleks väidetava kahjuga põhjuslikus seoses, kuid see nõuab, et väidetav kahju oleks klientuurihüvitisega kaetust eraldiseisev.
63

Kuigi I lisa B jao punkti 2 kohaselt võib krediidi või laenu andmine olla kõrvalteenus, on see nii ainult siis, kui see krediit või laen antakse investorile, et võimaldada tal sooritada tehingut ühe või mitme finantsinstrumendiga, kui krediteeriv või laenu andev investeerimisühing on tehinguga seotud. Samas on selge, et põhikohtuasjas käsitletava laenu eesmärk ei ole niisuguse tehingu tulevikus tegemine.
1.

Mõistet „majandustegevus” nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määruse (EÜ) nr 1/2005 (mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97) artikli 1 lõike 5 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka niisugust tegevust nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis seisneb omanikuta koerte ühest liikmesriigist teise veos, mida korraldab avalikes huvides tegutsev ühing eesmärgiga anda need koerad isikute valdusse, kes on võtnud endale nende pidamise kohustuse tasu eest, mis põhimõtteliselt katab selle ühingu poolt eesmärgi täitmisel kantud kulud.
64

Asjaomane liikmesriik omalt poolt ei saa komisjoni poolt sellise tõsise ja põhjendatud kahtluse kohta esitatud tõendite põhjal tehtavaid järeldusi ümber lükata, esitamata oma väidete kinnituseks tõendeid usaldusväärse ja toimiva kontrollisüsteemi olemasolu kohta. Kui liikmesriik ei suuda tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, võivad need järeldused anda alust tõsisteks kahtlusteks asjakohaste ja tõhusate järelevalve‑ ja kontrollimeetmete olemasolu osas (vt kohtuotsus Taani vs. komisjon, C‑417/12 P, EU:C:2014:2288, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
9

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et põhikohtuasja poolte vahel puudub vaidlus selle üle, et kõnealused kokkulepped ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust. Ta leiab siiski, et konkurentsiseaduse artikli 11 lõike 1 sõnastus on ELTL artikli 101 lõikega 1 sisuliselt analoogne ja et seda seadust tuleks kohaldada kooskõlas sellega, mida nõuab liidu õigus. Kohus rõhutab lisaks, et on olemas ilmne huvi, et liidu õigusest tulenevaid sätteid või mõisteid tõlgendataks ühetaoliselt. Nimetatud kohus tõdeb teiseks, et ELTL artikli 101 lõiget 1 käsitlev Euroopa Kohtu praktika ei võimalda kindlalt välja selgitada, kas niisuguseid kokkuleppeid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võib kvalifitseerida selle sätte tähenduses kokkulepeteks, mille eesmärk on konkurentsi piirata.
Mis puudutab lõpetuseks seda, et ADIF ei võtnud Algeposa töötajaid üle, siis on oluline meelde tuletada, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et see, et uus tööandja ei võta üle nii arvu kui oskuste poolest olulist osa tööjõust, keda tema eelkäija selle tegevuse jaoks kasutas, ei ole piisav direktiivi 2001/23 tähenduses oma identiteedi säilitava majandusüksuse ülemineku välistamiseks sellises sektoris, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, kus tegevus põhineb peamiselt seadmetel. Teistsugune tõlgendus läheks vastuollu selle direktiivi peamise eesmärgiga, milleks on võõrandaja töötajate töölepingute säilimine isegi omandaja tahte vastaselt (vt selle kohta kohtuotsus Abler jt, C‑340/01, EU:C:2003:629, punkt 37).
57

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et määruse nr 1013/2006 artikli 50 lõiget 1, mille kohaselt peavad liikmesriigi kehtestatud karistused selle määruse sätete rikkumise eest olema proportsionaalsed, tuleb tõlgendada nii, et trahvi määramist karistusena selliste jäätmete, nagu on nimetatud määruse IV lisas, saadetise toimetamise eest transiidiriiki teatises märgitust ja pädeva asutuse nõusolekuga hõlmatust erineva piiripunkti kaudu, juhul kui trahvisumma suurus on sama kui trahvi puhul, mida kohaldatakse nõusoleku saamise ja kirjaliku etteteatamise kohustuse rikkumise korral, saab lugeda proportsionaalseks üksnes siis, kui rikkumise asjaolud võimaldavad tuvastada, et rikkumised on raskuselt võrdväärsed. Liikmesriigi kohus peab, arvestades kõiki tema menetletava asja faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ning ennekõike ohtu, mida see rikkumine võib põhjustada keskkonna ja inimeste tervise kaitsele, kontrollima, kas karistuse määr ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik asjaomase õigusakti eesmärkide – tagada keskkonna ja inimeste tervise kaitse kõrge tase – saavutamiseks.
20

Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib, et riigihangete seaduse § 341 lõikes 2 oli sätestatud, et hankelepingu õigusvastasest sõlmimisest tuleneva kahju hüvitamise nõue on vastuvõetav üksnes siis, kui riigihangete amet on eelnevalt tuvastanud, et hanketeadet avaldamata läbi viidud hankemenetlus oli õigusvastane, ning seda tehakse õigusvastasuse tuvastamise taotluse alusel, mis loetakse vastuvõetavaks ainult siis, kui see taotlus on esitatud riigihangete seaduse § 332 lõikes 3 ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul.
22

Liidu seadusandja on selle direktiivi põhjenduses 30 täpsustanud, et üldkasutatava sidevõrguga või üldkasutatava elektroonilise sideteenusega ühinemiseks sõlmitud lepingud on kasutajatele ja tarbijatele oluline vahend, et tagada teabe minimaalne läbipaistvus ja õiguskindlus. Direktiivi põhjenduses 49 on liidu seadusandja ühtlasi viidanud tariifide läbipaistvusele tarbijate jaoks. Sellega seoses on direktiivi artikli 20 lõike 1 punktis d ette nähtud, et lepingus esitatakse selgel, arusaadaval ja kergesti kättesaadaval kujul eelkõige üksikasjad hindade ja tariifide kohta ja vahendid, mille abil on võimalik saada asjakohast teavet kõigi kohaldatavate tariifide ja hooldustasude kohta.
13

Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selgitada sisuliselt seda, kas direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ringhäälinguorganisatsioon tegeleb üldsusele edastamisega selle sätte tähenduses juhul, kui ta edastab programme sisaldavad signaalid vaid edasimüüjatele selliselt, et need signaalid ei ole edastamise ajal või selle tõttu üldsusele kättesaadavad, ja kui edasimüüjad edastavad seejärel need signaalid oma abonentidele selleks, et viimased saaksid neid programme vaadata.
48

Teiseks täpsustab analoogselt raamdirektiivi artikli 1 lõige 1, et selle eesmärk on eelkõige kehtestada rida menetlusi reguleeriva raamistiku ühtse kohaldamise tagamiseks kogu Euroopa Liidus. Nii nähtub raamdirektiivi artikli 7 lõikest 2, et selle artikli – mille pealkiri on muide „Elektroonilise side siseturu konsolideerimine” – lõikes 3 ette nähtud menetluse eesmärk on võimaldada riigi reguleerivatel asutustel kaasa aidata siseturu toimimisele, tehes läbipaistvalt koostööd omavahel ja komisjoniga, et tagada käesoleva direktiivi ja eridirektiivide sätete järjepidev kohaldamine kõigis liikmesriikides. See riigi reguleerivate asutuste ja komisjoni läbipaistva koostöö tegemise kohustus on riigi reguleerivate asutuste jaoks sõnaselgelt kehtestatud lisaks raamdirektiivi artikli 8 lõike 3 punktis d, mis lisab, et see koostöö peab ka olema suunatud järjekindla reguleerimispraktika väljatöötamisele.
3.

Direktiivi 92/43 tuleb tõlgendada nii, et kui alale avaldatavat mõju hinnatakse uuesti, et parandada vigu, mis on tehtud eelneval hindamisel enne ala kandmist ühenduse tähtsusega alade loetellu või direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 2 kohasel tagantjärele hindamisel, kuid kava või projekt on juba ellu viidud, ei või sellise hindamise raames tehtava kontrolli nõudeid muuta seetõttu, et kava või projekti kehtestamise otsus oli viivitamatult täidetav, esialgse õiguskaitse taotlus jäeti rahuldamata ja seda rahuldamata jätmise otsust ei saa enam edasi kaevata. Lisaks tuleb sellisel hindamisel võtta arvesse elupaikade halvenemise või liikide häirimise ohtu, millel võib olla artikli 6 lõike 2 tähenduses oluline mõju ja mis võib olla tekkinud kõnesoleva kava või projekti elluviimise tõttu. Direktiivi 92/43 artikli 6 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et alternatiivsete lahenduste hindamise raames tehtava kontrolli nõudeid ei või muuta seetõttu, et kava või projekt on juba ellu viidud.
58

Komisjon leiab, et vaidlusaluseid tasusid ei saa kvalifitseerida nii, et need „katavad üksnes kommunaalteenuste kulud” protokolli artikli 3 kolmanda lõigu tähenduses. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale „katavad [tasud] üksnes kommunaalteenuste kulud” selle sätte tähenduses nimelt vaid siis, kui teenust on osutatud isikutele, kes peavad tasu maksma või vähemalt on teenuste osutamine nendele isikutele võimalik (kohtuotsus AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, punkt 26). Selleks et kvalifitseerida tasusid nii, et need „katavad üksnes kommunaalteenuste kulud”, peab selle teenuse tegeliku maksumuse ja teenusesaaja makstud tasu vahel esinema otsene ja proportsionaalne seos (kohtuotsus Euroopa Ühendus, C‑199/05, EU:C:2006:678, punkt 25). Käesoleval juhul ei ole need kaks tingimust täidetud.
97

Järelikult tuleb esiteks tõdeda, et kuna keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kontrollimisel ei hinnanud Bulgaaria Vabariik nõuetekohaselt, milline kumulatiivne mõju on tuuleenergia projektidel „Windtech”, „Brestiom”, „Eco Energy” ja „Longman Investment” Kaliakra tähtsal linnualal, mida ei klassifitseeritud erikaitsealana, kuigi seda oleks tulnud teha, siis on Bulgaaria Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2011/92 artikli 4 lõigetest 2 ja 3 ning III lisa punkti 1 alapunktist b, ning teiseks, et sellest hoolimata tuulenergia projektile „Longman Investment” loa andmisega on see liikmesriik rikkunud direktiivi artikli 2 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
29

Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 43 märkinud, tuleneb direktiivi 2004/18 artikli 47 lõikest 2 ja artikli 48 lõikest 3 otsesõnu, et see on üksnes näide, et vastuvõetav tõendamisviis on nõusoleku esitamine teiste üksuste võetud kohustuse kohta anda vajalikud vahendid pakkuja käsutusse. Seega ei välista need sätted mingil moel seda, et pakkuja tõendab mõnel muul viisil selliste seoste olemasolu, mis teda ühendavad üksustega, kelle võimalustele ta selle hanke nõuetekohaseks täitmiseks tugineb, milles osalemiseks ta pakkumuse esitas.
2.

Direktiivi 2006/123 artikli 10 lõiget 4 ning artikli 15 lõiget 1, lõike 2 punkti a ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, mis piirab korstnapühkija kutsealal kui sellisel töötamise loa teatava geograafilise piirkonnaga, kui see õigusnorm ei taotle ühtselt ja süstemaatiliselt rahvatervise kaitse eesmärgi saavutamist; seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul. Direktiivi 2006/123 artikli 15 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud õigusnorm ei ole selle sättega vastuolus, kui tuleohutusjärelevalve ülesandeid tuleb käsitada nii, et need on üldist majandushuvi pakkuva teenusega seotud, niivõrd kuivõrd ette nähtud territoriaalne piirang on nende ülesannete täitmiseks majandusliku toimetuleku tingimustes vajalik ning proportsionaalne. Vastava hinnangu peab andma eelotsusetaotluse esitanud kohus.
51

Neil asjaoludel ei saa kindlat summat, mille Air France-KLM kandis üle Brit Airile müüdud, kuid hiljem kehtivusaja ületanud piletite eest, ja mis arvutati protsendina vastavate lennuliinide käitamisega saadud aastakäibest, pidada poolte vahel kokku lepitud hüvitiseks Brit Airile tekitatud kahju eest. Vastupidi, ilmneb, et see summa, mille pooled on lepingus kokku leppinud, vastab mõlema äriühingu hinnangul selle pileti väärtusele, mis on väljastatud transporditeenuse osutamiseks ja mille ostja on jätnud kasutamata. Seega kindel summa, mille Air France-KLM on üle kandnud Brit Airile, on vastutasu, mille viimasena nimetatud äriühing on saanud piletite eest, mille Air France-KLM tema arvel väljastas, kuid mille ostjad jätsid kasutamata. Seega esineb otsene seos osutatud teenuse ja selle eest saadud tasu vahel.
40

Eeltoodud kaalutlustel tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c – kuivõrd selles on silmas peetud äri‑ või kutsetegevust, mis on niisuguse tegevuse raames tegutseva isiku poolt „suunatud” tarbija alalise elukoha liikmesriiki – koostoimes nimetatud määruse artikli 16 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et seda võib kohaldada tarbija ja äri‑ või kutsetegevuse raames tegutseva isiku vahel sõlmitud lepingule, mis ei kuulu niisugusena äri‑ või kutsetegevuse raames tegutseva isiku sellise äri‑ või kutsetegevuse raamesse, mis on „suunatud” tarbija alalise elukoha liikmesriiki, aga millel on ikkagi tihe seos samade poolte vahel sellise tegevuse raames varem sõlmitud lepinguga. Liikmesriigi kohtu ülesanne on teha kindlaks, kas on olemas selle seose olulised komponendid, täpsemalt kas nende kahe lepingu pooled on õiguslikust ja faktilisest vaatenurgast identsed; kas nende lepingutega taotletav majanduslik eesmärk, mis puudutab sama konkreetset lepingueset, on sama, ja kas käsundusleping täiendab vahenduslepingut nii, et selle eesmärk on saavutada vahenduslepingu majanduslik eesmärk.
40

Peale selle on Euroopa Kohus sedastanud, et otsuse 2005/387 artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada kooskõlas EL artikli 39 lõikega 1 nii, et see lubab nõukogul võtta vastu õigusakti kontrollimeetmete kehtestamiseks uue psühhoaktiivse aine suhtes ainult pärast konsulteerimist parlamendiga (kohtuotsus parlament vs. nõukogu, C‑317/13 ja C‑679/13, EU:C:2015:223, punkt 50).
73

See teave võimaldas komisjonil, kes viis läbi vaidlusaluse määruse vastuvõtmise aluseks olnud uurimise, tuvastada – nagu nähtub vaidlusaluse määruse põhjendusest 38 – esiteks, et asjaomase toote import Hiina Rahvavabariigist vähenes 1991. aastal, mil meetmed esimest korda kasutusele võeti ja et import on sellest saadik olnud vähene. Teiseks on selle määruse põhjendustes 40 ja 41 tõdetud, et asjaomase toote import Vietnamist liitu on alates 2007. aastast kiiresti kasvanud ja et selle impordi maht, mis 2008. aastal oli 80% asjaomase toote liitu impordi kogumahust, ulatus kogu aruandeperioodil 84%-ni liitu impordi kogumahust. Kolmandaks on selle määruse põhjenduses 42 märgitud, et alates 1999. aastast kasvas oluliselt tulekiviga tulemasinate osade eksport Hiina Rahvavabariigist Vietnami ja 2010. aastaks oli selle osakaal 26% tulemasinate osade koguekspordist Hiina Rahvavabariigist.
51

Põhikohtuasjas on selge, et Saksamaal asuvale äriühingule kuuluva, Austrias asuva püsiva tegevuskoha saadud tulu – nii see, mis on saadud enne püsiva tegevuskoha võõrandamist, kui ka see, mis on saadud võõrandamise ajal – on Saksamaal maksust vabastatud. Sellest järeldub, et võõrandatud tegevuskoha eelnevalt maha arvatud kahjumit ei saa tasaarvestada tegevuskoha tulude maksustamisega. Kahjumi arvestamine võõrandajast äriühingu maksustatava tulemi hulka on seega proportsionaalne meede taotletavate eesmärkide suhtes, mis on maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotuse säilitamine, vajadus tagada maksustamissüsteemi ühtsus ja hoida ära maksustamise vältimine.
Sama direktiivi artiklis 9 on sätestatud:

„1. Pakendil või märgistusel ja mis tahes vormis reklaamis on keelatud kasutada väiteid, nimetusi, kaubamärke, margitoote nimesid, pilte või muid märke (kujundlikke või mitte), mis:

a) loodusliku mineraalvee puhul viitavad omadusele, mida veel eeskätt selle päritolu osas ei ole, kasutusloa saamise kuupäevale, analüüsitulemustele või muudele samalaadsetele õigsustagatistele; […]

2. Igasugused väited, millega looduslikule mineraalveele omistatakse haigust vältivaid või raviga seotud omadusi, on keelatud.

III lisas loetletud väited on siiski lubatud, kui need vastavad selles lisas sätestatud asjakohastele kriteeriumidele või nende puudumisel siseriiklikes normides ette nähtud kriteeriumidele ja tingimusel, et need on koostatud füüsikalis-keemiliste analüüside ja vajaduse korral farmakoloogiliste, füsioloogiliste ja kliiniliste uuringute alusel, mis on tehtud teaduslikult tunnustatud meetoditega I lisa I jao punkti 2 kohaselt.

Liikmesriigid võivad lubada väiteid „soodustab seedimist”, „võib parandada sapieritust” või samalaadseid väiteid. Nad võivad lubada ka muude väidete kasutamist tingimusel, et need ei ole vastuolus esimese lõigu põhimõtetega ja on kooskõlas teise lõigu põhimõtetega.

[…]”
49

Pealegi on kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 märkinud, et ei ole mõtet nõuda, et kinnitamise taotlus tuleb igal juhul sõnastada menetluse algatusdokumendis, sest sel ajal ei saa veel teada, kas nõue vaidlustatakse või mitte ja kas seega otsus, mis kõnealuse menetluse lõpus tehakse, vastab vajalikele nõuetele, et seda saaks kinnitada Euroopa täitekorraldusena.
60

Järelikult peab kolmandale küsimusele vastama, et ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi õigusnormid, millega on määratud kindlaks majandustegevuse raames maksuasjades abi osutamise tegevuse alustamise tingimused, piiravad teenuste vaba osutamist maksunõustamisega tegeleval äriühingul, mis on asutatud sellise teise liikmesriigi õigusnormide kohaselt, kus see äriühing on asutatud, ja kes koostab selles teises liikmesriigis, kus maksunõustamisalane tegevus ei ole reguleeritud, maksudeklaratsiooni esimeses liikmesriigis asuvale teenusesaajale ja esitab maksudeklaratsiooni selle liikmesriigi maksuasutusele, ilma et kvalifikatsiooni, mille see äriühingu või tema nimel majandustegevuse raames maksualase abi teenuseid osutavad füüsilised isikud on teistes liikmesriikides omandanud, tunnustataks vastavalt selle tegelikule väärtusele ja võetaks nõuetekohaselt arvesse.
5

Direktiivi 76/207 artiklit 6 muudeti direktiiviga 2002/73 järgmiselt: „1. Liikmesriigid tagavad, et igaühel, kes leiab, et teda on võrdse kohtlemise põhimõtte eiramise tõttu koheldud õigusvastaselt, oleks võimalik kasutada käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks ette nähtud haldus‑ või kohtumenetlust, kaasa arvatud lepitusmenetlust, isegi juhul, kui see töösuhe, millega väidetav diskrimineerimine kaasnes, on lõppenud. 2. Liikmesriigid võtavad oma siseriiklikes õigussüsteemides meetmed, mis on vajalikud kannatanule artikli 3 vastaselt toimunud diskrimineerimise tulemusel tekitatud kahju tegelikuks ja tõhusaks hüvitamiseks või, kui liikmesriigid nii määravad, heastamiseks viisil, mis on hoiatav ja kantud kahjuga proportsionaalne; hüvitamist või heastamist ei tohi piirata eelnevalt kokkulepitud ülemmäär, välja arvatud juhtudel, kui tööandja suudab tõestada, et avalduse esitaja ainus käesoleva direktiivi tähenduses diskrimineerimise tulemusel kantud kahju on tema töökoha saamiseks esitatud avalduse arvesse võtmata jätmine. […]”.
51

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1122/2009 artiklit 23 koosmõjus määrustega nr 1698/2005 ja nr 1975/2006 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, nõuavad, et põllumajandusliku keskkonnatoetuse taotleja esitaks makseasutusele toetusetaotlusega samal ajal tõendi haruldase taimeliigi kohta, mis on nõutav kõnealuse toetuse saamiseks, tingimusel et need õigusnormid võimaldavad asjassepuutuvatel ettevõtjatel nendes normides ette nähtud nõudeid mõistlikel tingimustel täita; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
54

Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, mida harta artikli 52 lõike 3 kohaselt tuleb harta artikli 19 lõike 2 tõlgendamisel arvestada, tuleneb, et kui liikmesriik otsustab saata välismaalase riiki, kus on tõsiselt alust arvata, et teda tegelikult ohustab EIÕK artikliga 3 vastuolus olev kohtlemine, nõuab EIÕK artiklis 13 ette nähtud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, et sel välismaalasel oleks võimalik kasutada õiguskaitsevahendit, millel on seadusest tulenevalt tagasisaatmist lubava meetme täitmist peatav mõju (vt muu hulgas Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused Gebremedhin vs. Prantsusmaa, § 67, Recueil des arrêts et décisions 2007-II, ning Hirsi Jamaa jt vs. Itaalia, § 200, Recueil des arrêts et décisions 2012‑II).
4

Konventsiooni I peatükis „Üldsätted“ on artikkel 1 „Kohaldamisala“, kus muu hulgas on sätestatud: „1. Konventsiooni kohaldatakse inimeste, pagasi või lasti rahvusvahelisele veole, mida teostatakse õhusõidukiga tasu eest. Samuti kohaldatakse seda lennuettevõtja teostatavale tasuta õhuveole. 2. Konventsioonis kasutatav mõiste „rahvusvaheline vedu“ tähendab vedu, mille korral pooled on kokku leppinud, et lähte- ja sihtkoht, arvestamata vahemaandumisi või ümberlaadimist, asuvad kahe osalisriigi territooriumil või ühe osalisriigi territooriumil, kui on kokku lepitud peatumiskoht kolmanda riigi territooriumil, sõltumata sellest, kas see kolmas riik on ühinenud konventsiooniga. [...] 3. Kui vedu teostab mitu vedajat järjestikku ja pooled käsitavad seda ühtse toiminguna, on see konventsiooni järgi üks rahvusvaheline vedu, sõltumata sellest, kas see on kokku lepitud ühe või mitme lepinguga või kas osa neist lepingutest täidetakse täielikult ühe riigi territooriumil. [...]“.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/13/EL audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta (audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv) artikli 19 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid (nagu põhikohtuasjas käsitlusel), mis lubavad jagatud ekraani, millel on näha ühel pool saate lõputiitrid ja teisel pool teenuseosutaja saatekava, et eraldada lõppevat saadet sellele järgnevast reklaamilõigust, ilma et see oleks tingimata seotud akustilise või optilise tunnusega või et sellele järgneks nimetatud tunnus, tingimusel et see eraldamise vahend üksi vastab nimetatud artikli 19 lõike 1 nõuetele, mille paikapidavust peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
71

Sellegipoolest tuleb meenutada, et nagu kohtuotsuse Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino jt (C‑113/13, EU:C:2014:2440) punktis 60 ja käesoleva kohtuotsuse punktis 63 on rõhutatud, on vabatahtlike ühenduste kasutamise regulaarsus allutatud eeskätt tingimusele, et nende kasutamine teenib tõepoolest eelarve tõhususe eesmärki. Seetõttu peavad nimetatud võimaluse rakendamise üksikasjad, nagu need on kehtestatud ühendustega sõlmitud kokkulepetes ja võimalikus raamlepingus, aitama saavutada ka seda eesmärki. Lisaks, nagu kohtuotsuse Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino jt (C‑113/13, EU:C:2014:2440) punktis 62 ja käesoleva kohtuotsuse punktis 65 on märgitud, kohaldatakse liidu õiguse üldpõhimõtet õiguste kuritarvitamise keelamise kohta, kui tegemist on vabatahtlike ühenduste poolt tehtud kulutuste hüvitamisega.