ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et imporditud kauba tolliväärtuse kindlaksmääramisel kasutatakse üldiselt esmajärjekorras kauba tehinguväärtusel põhinevat meetodit. Kui imporditud kauba tehinguväärtuse tõendamiseks esitatud dokumentide autentsust ja tehingu tegelikku eesmärki ei ole võimalik kahtluse alla seada ega pole muud konkreetset põhjust selle kauba tehinguväärtust hinnata, on toll kohustatud nimetatud kauba tehinguväärtusena aktsepteerima kinnitatud väärtuse, kuna see tava võimaldab välistada meelevaldsete tolliväärtuste kasutamise, luues sellega võimaluse tollisüsteemi neutraalseks toimimiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et see tõlgendus tuleneb 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsuse Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128) punktidest 52–60, arvestades siiski seda, et see kohtuotsus on tehtud sisuliselt erinevatel faktilistel asjaoludel, kui on käsitlusel põhikohtuasjas, ning et selles asjas ei analüüsitud rakendusmääruse artiklis 181a viidatud kahtluste võimalikku põhjendust.
43

Ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 52 rõhutanud, et isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud selle küsimuse vaid juhuks, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, on sellele vastamiseks huvi olemas, kuna see küsimus puudutab kohtualluvuse üldist hindamist, mitte aga üksnes seda, kas varaline kahju on kohtualluvuse tuvastamiseks piisav.
21

Sellised siseriiklikud sätted, nagu on kõne all põhikohtuasjas, seavad seega isikud, kes on kas või osa oma kutsealasest kogemusest omandanud enne 18aastaseks saamist, ebasoodsamasse olukorda võrreldes nendega, kes on samasuguse ja võrreldava pikkusega kogemuse omandanud pärast 18aastaseks saamist. Sellised sätted kehtestavad isikute erineva kohtlemise lähtuvalt vanusest, millal nad on oma kutsealase kogemuse omandanud. Nimetatud kriteerium võib viia selleni, et kahte isikut, kes on läbinud samad õpingud ja on omandanud samasuguse kutsealase kogemuse, koheldakse erinevalt ainult nende vanuse alusel. Selline säte kehtestab järelikult otseselt vanusekriteeriumi alusel erineva kohtlemise direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 1 ja artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses (vt selle kohta kohtuotsused, 18.6.2009, Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, punkt 38, ja 21.1.2015, Felber, C‑529/13, EU:C:2015:20, punkt 27).
39

Selleks et saavutada käibemaksudirektiivi artikli 18 punktis c seatud eesmärk – st et vältida, et vara, millega seoses on maksu maha arvatud, suunataks pärast maksustatava majandustegevuse lõpetamist mittemaksustatud lõpptarbimisele, ja et kõrvaldada tõhusalt igasugune ebavõrdsus seoses käibemaksu tasumisega nende tarbijate, kes on omandanud oma kauba teiselt maksukohustuslaselt, ja nende maksukohustuslaste vahel, kes on omandanud kauba oma majandustegevuse käigus – peab käibemaksudirektiivi artikli 18 punktis c ette nähtud maksustamine toimuma, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepanekus punktis 34, kui kaubal, mis andis õiguse käibemaksu mahaarvamisele, on maksustatava majandustegevuse lõpetamisel endiselt teatav jääkväärtus, olenemata ajavahemikust, mis jääb asjassepuutuva kauba omandamise ja selle tegevuse lõpetamise vahele.
25

Kreissparkasse vaidlustas 16. juulil 2012 Finanzgericht Münsterile (Münsteri maksukohus, Saksamaa) esitatud kaebusega Wiedenbrücki maksukeskuse 13. juuni 2012. aasta otsuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob välja, et Euroopa Kohus on 18. detsembri 2008. aasta otsuse Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750) punktis 21 leidnud, et kuuenda direktiivi artikli 19 lõike 1 teises lõigus ette nähtud ümardamise kord ei kuulu kohaldamisele, kui kõnealustele kaupadele või teenustele on kohaldatav mõni sama direktiivi artikli 17 lõike 5 kolmandas lõigus ette nähtud erikord. Sellegipoolest on tal kahtlusi küsimuses, kas sama lahendus kehtib ka direktiivi 2006/112 artikli 175 lõike 1 korral.
36

Mis puutub konkreetselt neljandasse eelotsuse küsimusse määruse nr 164/2007 kehtivuse kohta, siis on Saint Louis Sucre oma kirjalikes seisukohtades väitnud, et see määrus on kehtetu, samas kui Belgia valitsus peab seda kehtivaks ja komisjon on väitnud, et sellele küsimusele ei ole vaja vastata, sest Euroopa Kohus on selle määruse oma 27. septembri 2012. aasta otsusega Zuckerfabrik Jülich jt (C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10, EU:C:2012:591) kehtetuks tunnistanud. Seejärel märkisid Belgia valitsus ja komisjon vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele, et Euroopa Kohus peaks tõlgendama neljandat küsimust nii, et see puudutab määruse nr 1360/2013 kehtivust. Prantsuse valitsus asus samale seisukohale minetamata sealjuures oma üldisemat seisukohta, et käesolev eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu. Saint Louis Sucre’i vastus oli samasuunaline, kuid reservatsiooniga, et kui viimati nimetatud määrus tunnistatakse kehtetuks, ei mõjuta see hüvitisi, mis selle kohaselt tootjatele välja on makstud.
45

On tõsi, et raamotsuse 2009/315 artikli 4 lõikes 4 on sätestatud, et kohtuotsuse teinud liikmesriik edastab isiku kodakondsusjärgse liikmesriigi keskasutusele viimase poolt üksikjuhtumitel tehtava päringu korral süüdimõistvate kohtuotsuste ja võetavate meetmete koopia ning mis tahes muu sellega seotud teabe, et võimaldada keskasutusel analüüsida, kas on vajalik võtta riigisiseseid meetmeid.
25

Põhikohtuasja kaebaja esitas Tribunal Superior de Justicia de Aragóni (Aragoni kõrgeim kohus) 13. märtsi ja 5. aprilli 2013. aasta otsuste peale Tribunal Supremole (kõrgeim kohus) kassatsioonkaebused, väites muu seas, et rikutud on määruse nr 1782/2003 artiklit 44 ning määrust nr 795/2004. Ta märgib nimelt, et need määrused nõuavad, et nii haritavat maad kui ka püsirohumaad käsitataks toetuskõlblike hektaritena, esitamata mis tahes piiranguid, ning sellest staatusest jäävad välja üksnes püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad pindalad. Seetõttu ei saa administratsioon jätta üht osa tema deklareeritud hektaritest välja põhjusel, et need on püsirohumaad, ning seega on 24. jaanuari 2007. aasta määrus vastuolus määrusega nr 1782/2003, kuna see muudab toetuskõlbliku hektari mõiste sisutühjaks.
24

Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas selline söeküttel töötava elektrijaama kütuseladu, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mida kirjeldab eelotsusetaotluse esitanud kohus, on „käitis“ direktiivi 2003/78 artikli 3 punkti e tähenduses, kui võtta eelkõige arvesse asjaolu, et see ladu asub umbes 800 meetri kaugusel elektrijaamast, et neid eraldab üldkasutatav maantee ning et kütus transporditakse laost jaama konveierilindil, mis kulgeb üle selle üldkasutatava maantee.
26

Nutrivet esitas Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságile (Budapesti haldus‑ ja töökohus, Ungari) kaebuse, milles muu hulgas nõudis nende otsuste tühistamist. Ta väidab, et määruse nr 1013/2006 artikli 2 punkti 35 alapunkti g alapunkti iii sõnastus „viisil, mis ei ole VII lisas esitatud dokumendis nimetatud“ viitab olukorrale, kus on varjatud keskkonnakaitse seisukohast tähtsat teavet või et seda ei ole esitatud, mitte aga olukorrale, kui saatedokumendis esitatud andmed on valed, samas kui õiged andmed on selgelt näha muudest kättesaadavatest dokumentidest. Ta on samuti seisukohal, et seda sätet ei saa tõlgendada laiendavalt ilma, et iga sellist saadetist, mille saatedokument on täidetud vigaselt, peaks lugema ebaseaduslikuks saadetiseks, ning et tuleb teha vahet sellel, kas saatedokumendis on tahtlikult esitatud valeandmed, et viia eksitusse kontrolle teostavaid ametiasutusi, ja sellel, kui tegemist on ainult teatava halduskohustuse täitmatajätmisega.
34

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et KNi tuleb tõlgendada nii, et niisugune kiirgusvastane mantelpõll, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb selle objektiivsetest tunnustest ja omadustest ning eelkõige selle väljanägemisest lähtudes klassifitseerida KNi alamrubriiki 6211 33 10 00 0, ilma et tuleks tugineda komponentidele, mis määravad vaidlusaluse kauba põhiomadused.
58

Sellega seoses tuleb märkida, et ohtu, et vastutava liikmesriigi määramise menetluse lõpp lükkub vastutuse kriteeriumide korrektse kohaldamise kontrollimise tõttu liigselt edasi, piirab asjaolu, et seda kontrolli tuleb teha määruses nr 604/2013 sätestatud raamides ja eriti arvestades selle artikli 22 lõikeid 4 ja 5, milles on ühest küljest ette nähtud, et tõendeid ei tohiks nõuda rohkem, kui on vaja selle määruse nõuetekohaseks kohaldamiseks, ja teisest küljest peab palve saajaks olev liikmesriik end vormiliste tõendite puudumise korral vastutavaks tunnistama, kui kaudsed tõendid on omavahel kooskõlas, kontrollitavad ja vastutuse kindlakstegemiseks piisavalt üksikasjalikud.
71

Neist olukordadest teise kohta nähtub direktiivi 2008/115 artikli 2 lõike 2 punktist a täpsemalt, et need kodanikud „ei ole hiljem saanud luba või õigust kõnealuses liikmesriigis viibimiseks“; silmas on peetud liikmesriiki, kelle välispiiri on nad ületanud ja kelle pädevad asutused on need kolmanda riigi kodanikud tabanud või kinni pidanud – see olukord, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 68 märkinud, puudutab ka juhtumit, kui kolmanda riigi kodanikud on sisenenud asjaomase liikmesriigi territooriumile, aga mitte seda, kui nad üritavad sellelt territooriumilt ja Schengeni alalt lahkuda. Viimati nimetatud juhtum on vastavuses ka direktiivi eesmärgiga, mida kinnitab direktiivi põhjendus 10, ja mis seisneb kolmandate riikide kodanike vabatahtliku tagasipöördumise eelistamises. Nii on direktiivi 2008/115 artikli 2 lõike 2 punktis a kirjeldatud teise olukorra puhul kajastatud olukorda, mida reguleerib Schengeni piirieeskirjade (muudetud määrusega nr 610/2013) artikli 12 lõike 1 viimane lause.
2.

Kui Euroopa Kohus peaks leidma, et määruse nr 604/2013 III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaldamist on võimalik vaidlustada, siis kas määruse nr 604/2013 artikli 19 lõige 2 tähendab, et seda määrust ei või kohaldada olukorras, kus varjupaigataotleja tõendab, et ta on viibinud vähemalt kolm kuud väljaspool liikmesriikide territooriumi?“
28

Euroopa Kohus on siiski märkinud, et ei saa välistada, et on ehitustöid, mille eripärade tõttu on vajalik teatud suutlikkus, mida ei ole võimalik saavutada mitme ettevõtja väiksema suutlikkuse liitmisel. Ta on ka tunnistanud, et sellisel juhul on hankijal õigus nõuda, et üksainus ettevõtja täidaks asjaomase suutlikkuse miinimumnõuded või vajaduse korral kaasataks piiratud hulk ettevõtjaid, tingimusel et see nõue on asjaomase hanke objektiga seotud ja proportsionaalne. Euroopa Kohus on ka sõnastanud, et selline juhtum kujutab endast erandlikku olukorda ja kõnealused tingimused ei või olla kehtestatud siseriiklikus õiguses üldnormina (vt selle kohta kohtuotsus 10.10.2013, Swm Costruzioni 2 ja Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, punktid 35 ja 36).
52

Kuid nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, tuleb selle kohtu enamuse arvamuse kohaselt tolliseadustiku artiklit 108 tõlgendada nii, et volitatud laopidaja, kes on võtnud kõik meetmed, mida temalt võib mõistlikult nõuda, tagamaks, et tema sooritatav tehing ei too kaasa tema osalemist maksudest kõrvalehoidumises, vabaneb sellest vastutusest ainult siis, kui ta suudab tõendada, et ta ei saanud olla võimalikust salakaubaveost teadlik. Kui see on nii – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, siis tuleb asuda seisukohale, et see volitatud laopidaja suurendatud vastutus tähendab, et nimetatud laopidaja võib tunnistada solidaarselt vastutavaks mõistetud rahalistele karistustele vastavate summade tasumise eest, kuigi salakaubaveo panid toime isikud, kellega ta ei teinud koostööd, ning et sellega luuakse de facto süüst sõltumatu solidaarvastutuse süsteem, mida tuleb pidada ebaproportsionaalseks.
36

Kuigi kohtuasjas, milles tehti 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus L’Oréal jt (C‑324/09, EU:C:2011:474), tuli Euroopa Kohtul direktiivi 2004/48 artikli 11 kolmandat lauset tõlgendada seoses ettekirjutustega, mis võidakse teha internetipõhiste kauplemiskohtade vahendajale, tõlgendas ta seda artiklit, arvestades nimetatud direktiivi artiklis 3 ette nähtud üldisi sätteid, võtmata arvesse asjassepuutunud kauplemiskoha laadiga seotud kaalutlusi. Kõnealusest artiklist 3 ei tulene ka, et selle kohaldamisala oleks piiratud olukordadega, mis on iseloomulikud internetipõhistele kauplemiskohtadele. Samas nähtub kõnealuse artikli 3 sõnastusest, et see on kohaldatav kõigile nimetatud direktiivis ette nähtud meetmetele, sealhulgas selle direktiivi artikli 11 kolmandas lauses ettenähtuile.
52

Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et teatavad põhikohtuasjas käsitletud tegevusega kaasnenud kulutused on tehtud pärast kulutuste abikõlblikkuse otsuse tegemist. Peale selle on eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustanud, et kulutuste abikõlblikkuse tingimusi käsitlevate siseriiklike õigusnormide, nimelt ZKme-1 artikli 56 lõike 4 alusel koostoimes MAK‑dekreedi artikli 79 lõikega 4 on juhul, kui EAFRD kaasrahastamiseks heaks kiidetud tegevusega seotud kulutus on tehtud enne abikõlblikkuse otsuse vastuvõtmist, lükatakse kogu väljavalitud tegevusega seotud maksenõue pädeva ametiasutuse poolt tagasi.
9

Määruse II peatüki „Kohtualluvus“ 7. jao „Kokkulepe kohtualluvuse kohta“ artikkel 23 on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas: a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, kinnitatakse kirjalikult või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad. 2. Elektroonilisel teel edastatud teave, mille puhul on võimalik kokkulepet alaliselt säilitada, võrdsustatakse kirjalikult vormistatuga. [...]“.
4

Brüsseli I määruse artikli 26 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: „1. Kui kostja, kelle alaline elukoht on ühes liikmesriigis, kaevatakse teise liikmesriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva määruse sätetest. 2. Kohus peatab menetluse niikauaks, kuni on tõestatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, või on tõestatud, et selleks on võetud kõik vajalikud meetmed.“
51

Lõpuks tuleb märkida, et niisugune täiendav nõue, nagu on kehtestatud põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormidega, ei riku harta artiklit 15. Nimelt võib harta artikli 52 lõike 2 kohaselt selle artikliga tagatud õigustele seada piiranguid tingimusel, et need vastavad tegelikult liidu taotletavatele üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele ega kujuta endast taotletava eesmärgi seisukohast ülemäärast ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks sel moel tagatud õiguste sisu (vt selle kohta kohtuotsused, 30.6.2005, Alessandrini jt vs. komisjon, C‑295/03 P, EU:C:2005:413, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 4.7.2013, Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, punkt 39). Nagu aga käesoleva kohtuotsuse punktis 47 tõdetud, vastavad niisugused õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, nendele nõuetele.
50

Käesoleval juhul on kindel, et BSE testide rahastamine Belgia Kuningriigi poolt, kuivõrd see on kasulik kõigile veiselihasektori ettevõtjatele, kes peavad nende testide kulusid kandma, on vaadeldav kui üldine kava ja järelikult on komisjoni määrata, kas selline meede, hoolimata sellest, et see andis üldkohaldatava eelise, oli kasulik ainult teatavatele ettevõtjatele või teatavates tegevussektorites.
17

Selles olukorras otsustas Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu X Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Wrocławi kesklinna esimese astme kohtu X töö- ja sotsiaalkindlustusasjade kolleegium, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas direktiivi 2003/88 artiklit 7, mille kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt neljanädalasele tasustatud põhipuhkusele vastavalt niisuguse puhkuse õiguse ja andmise tingimustele, mis on ette nähtud siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega, tuleb tõlgendada nii, et õpetajal, kes võttis tervise taastamise puhkust, nagu see on sätestatud õpetajate seaduses, on samal aastal, kui ta võttis tervise taastamise puhkust, õigus saada tööõiguse üldsätete alusel ka põhipuhkust?“
48

On tõsi, et see kui õigusnormid, mis vabastavad avalik-õiguslikud isikud teatud kohtulõivude tasumisest, samas kui füüsilised isikud sellist vabastust a priori ei saa, tähendab seda, et niisuguses menetluses nagu põhikohtuasjas saab nende isikute esitatud taotlustele osaks erinev menetluslik kohtlemine. Käesoleva otsuse punktis 47 meenutatud kohtupraktika kohaselt tuleb siiski veel kontrollida, kas niisugused õigusnormid asetavad sellise isiku nagu V. Toma tema vastasest halvemasse olukorda, kui tegemist on õiguste kaitsmisega, millele see isik võib liidu õiguse alusel tugineda, ning kas seetõttu muudavad need õigusnormid menetluse vähem õiglaseks.
39

Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimustele vastata, et laiendava määruse artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sättega laiendatud lõplik dumpinguvastane tollimaks ei ole tagasiulatuvalt kohaldatav Taiwanist saadetud kaubale, mis on liidus vabasse ringlusse lastud pärast esialgse määruse jõustumise kuupäeva, kuid enne algatamismääruse jõustumise kuupäeva. Esialgse määruse artikli 1 lõikega 1 kehtestatud dumpinguvastane tollimaks on sellise kauba impordile siiski kohaldatav, kui on tuvastatud, et kuigi see on saadetud Taiwanist ja deklareeritud sellest riigist pärinevana, on see kaup tegelikult pärit Hiina Rahvavabariigist.
7

Direktiivi 2004/38 artiklis 12 „Pereliikmete elamisõiguse säilitamine liidu kodaniku surma või lahkumise korral“ on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei mõjuta liidu kodaniku surm või lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist tema pereliikmete elamisõigust, kes ei ole liikmesriigi kodanikud. Enne alalise elamisõiguse saamist peavad asjaomased isikud vastama artikli 7 lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustele. 2. Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei kaota liidu kodaniku surma korral elamisõigust tema pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kes on elanud pereliikmetena vastuvõtvas liikmesriigis vähemalt ühe aasta enne liidu kodaniku surma. Enne alalise elamisõiguse saamist on asjaomaste isikute elamisõiguse tingimuseks nõue, mille kohaselt nad peavad suutma tõendada, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis. „Piisavad vahendid“ on määratletud artikli 8 lõikes 4. Need pereliikmed säilitavad oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel. 3. Liidu kodaniku vastuvõtvast liikmesriigist lahkumise või surma tõttu ei kaota sõltumata kodakondsusest kuni õpingute lõpuni elamisõigust tema lapsed või vanem, kes lapsi tegelikult hooldab, kui lapsed elavad vastuvõtvas liikmesriigis ja on kantud õppimise eesmärgil õppeasutuse nimekirja.“
40

Selles osas tuleb nentida, et pärandimaksu soodustus, mis arvutatakse protsendimäära järgi olenevalt sellest, kui pikk on ajavahemik kahe maksukohustuse tekkimise vahel, ja millele on seatud tingimus, et varalt on see maks Saksamaal kümne eelneva aasta jooksul juba sisse nõutud, on sobiv selle ErbStG §‑ga 27 taotletava eesmärgi saavutamiseks, mida on selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 37. Lisaks on soodustus selle eesmärgi suhtes proportsionaalne, kuna Saksamaa Liitvabariik ei olnud pädev maksustama varasemat pärimist. Neil asjaoludel on soodustuse andmine üksnes piiratud juhtudel, kui varalt on maks Saksamaal sisse nõutud, nimetatud eesmärgi suhtes proportsionaalne (vt selle kohta kohtuotsused, 1.12.2011, komisjon vs. Ungari, C‑253/09, EU:C:2011:795, punktid 80 ja 81).
17

Selle kohta on oluline meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda kasulik vastus talle esitatud küsimustele (kohtuotsus, 21.5.2015, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
33

30. aprilli 2014. aasta kohtuotsuse Pfleger jt (C‑390/12, EU:C:2014:281) punktis 56 asus Euroopa Kohus veel seisukohale, et ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid on selle artikliga vastuolus, kui need õigusnormid ei vasta tegelikult soovile vähendada mängimisvõimalusi või võidelda hasartmängudega seonduva kuritegevuse vastu ühtselt ja süstemaatiliselt.
41

Peale selle nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kui tarnehind on omahinnast madalam, ei saa mahaarvamist piirata võrdeliselt nende hindade vahega, isegi kui tarnehind on omahinnast märksa madalam, kui see vaid ei ole puhtalt sümboolne (vt selle kohta kohtuotsus, 21.9.1988, komisjon vs. Prantsusmaa, 50/87, EU:C:1988:429, punkt 16).
36

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et avalik-õiguslik raadioringhäälingutegevus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida rahastatakse seadusega sätestatud suuruses kohustuslikest tasudest, mida tuleb tasuda isikutel, kelle omandis või valduses on raadiovastuvõtja ning mida osutab seaduse alusel asutatud raadioringhäälinguorganisatsioon, ei kujuta endast teenuste osutamist „tasu eest“ selle sätte tähenduses ega kuulu seega nimetatud direktiivi kohaldamisalasse.
14

Teiseks küsib Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorfi kõrgeim piirkondlik kohus) määruse nr 6/2002 artikli 32 lõigete 3 ja 4 omavahelise seose kohta. Sedastades, et Grüne Welle Vertriebs taotleb endale tekitatud kahju hüvitamist, mis tuleneb saamata jäänud tulust, märgib ta, et see nõue saab saavutada oma eesmärgi ilma disainilahenduse omaniku hagita üksnes siis, kui nimetatud määruse artikkel 32 lõige 3 lubab litsentsiaadil üksi kahjunõude esitada. Talle ei ole päriselt selge, kas viimati nimetatud säte lubab ainult teostada disainilahenduse omaniku õigusi esindusõiguse alusel või tuleb seda tõlgendada nii, et ette nähtud menetlust võib mõista ka kui menetlust litsentsiaadi enda kahju hüvitamiseks. Lisaks märgib ta, et määruse artikli 32 lõikest 4 võib samuti aru saada nii, et üksnes see lõige reguleeribki litsentsiaadi õigust sel eesmärgil nõuet esitada.