KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MICHAL BOBEK

esitatud 11. mail 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑108/16 PPU

Openbaar Ministerie

versus

Paweł Dworzecki

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad))

„Eelotsusetaotlus — Eelotsuse kiirmenetlus — Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — Raamotsus 2002/584/JSK — Euroopa vahistamismäärus — Liikmesriikidevaheline üleandmiskord — Täitmata jätmise vabatahtlikud alused — Tagaselja mõistetud karistus — „Isiklikult kohtukutse esitamine“ — „Ametlik teavitamine muul viisil“ — Liidu õigus — Autonoomsed mõisted”

1. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud seoses niisuguse Euroopa vahistamismääruse täitmisega Madalmaades, mille Poola kohus tegi P. Dworzecki suhtes. Selle Euroopa vahistamismäärusega taotletakse kolme niisuguse vabadusekaotuse täitmist, millest üks on mõistetud pärast kohtulikku arutelu, millele P. Dworzecki isiklikult ei ilmunud.

2. Käesolevas menetluses tõstatatakse põhiliselt küsimus, kas kohtukutse kätteandmist täisealisele isikule (käesoleval juhul P. Dworzecki vanaisa), kes elab koos isikuga, kelle üleandmist taotletakse, selle isiku antud aadressil, saab pidada vastavaks tingimusele, mis on sätestatud nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta ( 2 ), muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK ( 3 ), (edaspidi „raamotsus“) artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktiga i.

3. Käesoleva eelotsusetaotlusega palutakse Euroopa Kohtul kaaluda raamotsuse artiklis 4a sisalduvate teatud mõistete tõlgendamist. Esitatud küsimustele antav vastus võimaldab täpsustada vahistamismäärust täitva kohtu ülesannet niisuguste asjaolude kontrollimisel, mille alusel kohaldatakse raamotsuse artikli 4a lõikes 1 sätestatud alternatiivseid võimalusi.

I. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

4. Raamotsuse artikli 1 lõikes 2 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid täidavad mis tahes Euroopa vahistamismääruse vastastikuse tunnustamise põhimõtte alusel ja vastavalt käesoleva raamotsuse sätetele“. Sama sätte lõikes 3 nähakse ette, et „raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud [EL‑i] lepingu artiklis 6“.

5. Raamotsusega 2009/299 muudeti raamotsust 2002/584. Raamotsusega 2009/299 tunnistati muu hulgas kehtetuks selle artikli 5 lõige 1 ja kehtestati uus artikkel 4a, milles käsitletakse otsuseid, mis tehakse pärast kohtulikku arutelu, millele asjaomane isik isiklikult ei ilmunud.

6. Raamotsuse 2009/299 põhjenduses 4 nähakse ette: „On vaja sätestada selged ja ühtsed põhjused selliste otsuste mittetunnustamiseks, mis tehti pärast kohtulikku arutelu, millele asjaomane isik isiklikult ei ilmunud. Raamotsuse eesmärk on viimistleda nimetatud ühtsete põhjuste määratlust, mis võimaldaksid täidesaatval asutusel otsust täita, vaatamata sellele, et isik kohtulikul arutelul ei viibinud, austades täielikult isiku õigust kaitsele. Käesolev raamotsus ei ole mõeldud selliste vormide ja meetodite, sealhulgas menetlusnõuete reguleerimiseks, mida kasutatakse käesolevas raamotsuses sätestatud tulemuste saavutamiseks; need kuuluvad liikmesriikide õigusaktide reguleerimisalasse.“

7. Raamotsuse 2009/299 põhjenduses 7 täpsustatakse: „Sellise otsuse tunnustamisest ja täitmisest, mis tehti pärast kohtulikku arutelu, millele asjaomane isik isiklikult ei ilmunud, ei tohi keelduda, kui isikule esitati kohtukutse isiklikult ning seega teavitati teda sellest, millal ja kus toimub kava kohaselt kohtulik arutelu, mille tulemusel asjaomane otsus tehti, või kui ta sai tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus toimub kava kohaselt kõnealune kohtulik arutelu, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et ta oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik. Sellega seoses on enesestmõistetav, et isik peaks saama sellise teabe „õigel ajal“, mis tähendab piisavalt vara, et tal oleks võimalik osaleda kohtulikul arutelul ning reaalselt kasutada oma õigust kaitsele.“

8. Raamotsuse 2009/299 põhjenduse 8 kohaselt „Süüdistatava õigus õiglasele kohtulikule arutamisele tagatakse Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga, nii nagu seda tõlgendab Euroopa Inimõiguste Kohus. Nimetatud õigus hõlmab asjaomase isiku õigust ilmuda isiklikult kohtulikule arutelule. Selleks et asjaomane isik saaks kõnealust õigust kasutada, peab ta olema teadlik kavandatud kohtulikust arutelust. Käesoleva raamotsuse kohaselt peab iga liikmesriik tagama isiku teadlikkuse kohtulikust arutelust vastavalt oma siseriiklikule õigusele, kusjuures eeldades, et see peab toimuma kooskõlas nimetatud konventsiooni nõuetega. Kui kaalutakse teabe edastamise viisi piisavust selleks, et tagada isiku teadlikkus kohtulikust arutelust, võiks vajaduse korral Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika kohaselt pöörata eelkõige tähelepanu ka sellele, kui kohusetundlikult on asjaomane isik toiminud, et saada talle edastatud teave kätte.“

9. Raamotsuse artikkel 4a, mis on raamotsusega 2009/299 muudetud redaktsioonis, on sõnastatud järgmiselt: „1. Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib samuti keelduda täitmast Euroopa vahistamismäärust, mis on tehtud vabadusekaotuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täitmiseks, kui isik ei ilmunud isiklikult kohtulikule arutelule, mille tulemusel otsus tehti, välja arvatud kui Euroopa vahistamismääruses märgitakse, et kooskõlas vahistamismääruse teinud liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides määratletud täiendavate menetlusnõuetega a) ja õigel ajal i) esitati asja[om]asele isikule kohtukutse isiklikult ning seega teavitati teda sellest, millal ja kus toimub kava kohaselt kohtulik arutelu, mille tulemusel asjaomane otsus tehti, või sai asjaomane isik tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus toimub kava kohaselt kohtulik arutelu, mille tulemusel otsus tehti, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et asjaomane isik oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik, ning ii) teavitati asjaomast isikut sellest, et otsuse võib teha ka siis, kui isik ei ilmu kohtulikule arutelule, või b) on asjaomane isik, olles kavandatud kohtulikust arutelust teadlik, andnud volitused enda kohtulikul arutelul kaitsmiseks asjaomase isiku või riigi poolt määratud õigusnõustajale, kes teda kohtulikul arutelul ka kaitses, või c) ning pärast seda, kui asjaomasele isikule otsus kätte toimetati ning teda teavitati sõnaselgelt õigusest taotleda asja uuesti läbivaatamist või otsus edasi kaevata ning tema õigusest osaleda sellel kohtulikul arutelul, mis võimaldab asja, sealhulgas uue tõendusmaterjali sisulist uuesti läbivaatamist ja mille tulemuseks võib olla algse otsuse tühistamine: i) teatas asjaomane isik sõnaselgelt, et ta ei vaidlusta seda otsust, või ii) ei taotlenud asjaomane isik asja uuesti läbivaatamist ega kaevanud otsust edasi kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul; või d) ei toimetatud asjaomasele isikule otsust isiklikult kätte, kuid i) see toimetatakse talle isiklikult kätte viivitamatult pärast üleandmist ning teda teavitatakse sõnaselgelt tema õigusest taotleda asja uuesti läbivaatamist või otsus edasi kaevata ning tema õigusest osaleda sellel kohtulikul arutelul, mis võimaldab asja, sealhulgas uue tõendusmaterjali sisulist uuesti läbivaatamist ja mille tulemuseks võib olla algse otsuse tühistamine, ning ii) teda teavitatakse ajavahemikust, mille jooksul peab ta taotlema asja uuesti läbivaatamist või kaebama otsuse edasi, nagu on esitatud asjaomases Euroopa vahistamismääruses. […]“

B. Madalmaade õigus

10. Raamotsus on võetud Madalmaade õigusesse üle üleandmisseadusega (Overleverinsgswet, edaspidi „OLW“). OLW artikliga 12 rakendatakse raamotsuse artikli 4a lõiget 1 ja sellega sätestatakse, et: „Üleandmine ei ole lubatud, kui Euroopa vahistamismääruse eesmärk on kohtuotsuse täitmine, kuigi süüdistatav ei ilmunud isiklikult kohtulikule arutelule, mille tulemusel otsus tehti, välja arvatud kui Euroopa vahistamismääruses märgitakse, et kooskõlas vahistamismääruse teinud liikmesriigi menetlusnõuetega: a) esitati kohtukutse süüdistatavale õigel ajal ja isiklikult ning seega teavitati teda sellest, millal ja kus kohtulik arutelu toimub, mille tulemusel asjaomane otsus tehti, või sai see isik tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus kõnealune kohtulik arutelu toimub, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et ta oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik, ning teda teavitati sellest, et otsuse võib teha ka siis, kui ta ei ilmu kohtulikule arutelule; […]“

II. Põhikohtuasi

11. Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) sai 30. novembril 2015 selle kohtu juures asuvalt kuninga prokurörilt (officier van justitie bij de rechtbank) taotluse seoses Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zielona Góra teise astme kohus, Poola) 4. veebruaril 2015 tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisega P. Dworzecki vahistamiseks ja üleandmiseks.

12. Vahistamismäärus tehti kolme kohtuotsusega – 12. märtsil 2007 (kohtuotsus I), 22. juunil 2010 (kohtuotsus II) ja 2. juunil 2011 (kohtuotsus III) – mõistetud kolme vabadusekaotuse täitmiseks Poolas. Karistuste kestused on vastavalt kaks aastat (millest jääb täita seitse kuud ja kaksteist päeva), kaheksa kuud ning kuus kuud. ( 4 )

13. Euroopa vahistamismääruse punktist d nähtub, et P. Dworzecki ei ilmunud isiklikult kohtulikule arutelule, mille tulemusel tehti kohtuotsus II. Vahistamismääruse teinud õigusasutus märgistas vahistamismääruse vormi (mis vastab raamotsusele lisatud vormi punktile 3.1.b) punkti 1 alapunkti b, mida kohaldatakse juhtudel, kui „isikule ei esitatud kohtukutset isiklikult, vaid […] sai tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus kohtulik arutelu toimub, mille tulemusel otsus tehti, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et ta oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik, ja teda teavitati sellest, et otsuse võib teha ka siis, kui ta ei ilmu kohtulikule arutelule“.

14. Vahistamismääruse teinud õigusasutus täpsustas seoses sellega, et raamotsusele lisatud vormi punkti d alapunktis 4 on sätestatud „Teave selle kohta, kuidas asjaomane tingimus on täidetud“, järgmist: „Kohtukutse saadeti aadressile, mille Paweł Dworzecki oli andnud menetlusdokumentide kättetoimetamiseks, ning selle võttis vastu nimetatud aadressil elav täisealine isik (Paweł Dworzecki vanaisa) vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku artiklile 132, mis näeb ette, et „kui adressaati kodus ei ole, tuleb menetlusdokument anda kätte temaga koos elavale täisealisele isikule ja kui temaga koos elavat täisealist isikut kodus ei ole, võib menetlusdokumendi anda kätte omanikule, majahoidjale või külavanemale, kui nimetatud isikud lubavad menetlusdokumendi adressaadile edasi anda“. Samale aadressile edastati ka koopia kohtuotsusest, mille võttis vastu sellel aadressil elav täisealine isik. Paweł Dworzecki tunnistas oma süüd ning andis ette oma nõustumuse prokuröri poolt nõutava karistusega.“

15. P. Dworzecki on Madalmaades vahistatud, oodates esiteks üleandmist – mida on eelnevalt lubatud – seoses kohtuotsustega I ja III, ning teiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu lahendit seoses kohtuotsusega II.

III. Eelotsusetaotluse ja eelotsuse küsimused

16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et erinevalt raamotsuse artikli 4a lõike 1 sätetest nähakse OLW artikliga 12 ette kohustuslik täitmisest keeldumise alus juhuks, kui isik, kelle üleandmist taotletakse, ei osalenud isiklikult kohtulikul arutelul, mille tulemusel tehti vahistamismääruse aluseks olev kohtuotsus.

17. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus) on varem tõlgendanud OLW artikli 12 punktidele a–d eelnevat lauseosa „kooskõlas vahistamismääruse teinud liikmesriigi menetlusnõuetega“ ( 5 ) nii, et see, kas juhtum on hõlmatud ühega selles sättes nimetatud olukordadest, määratakse kindlaks Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kahtleb nüüd – mida tõendavad tema eelotsuse küsimused –, kas selline tõlgendus on kooskõlas raamotsusega.

18. Neil asjaoludel otsustas Rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [raamotsuse] artikli 4a lõike 1 punktis a kasutatud mõisted — „õigel ajal esitati asjaomasele isikule kohtukutse isiklikult ning seega teavitati teda sellest, millal ja kus toimub kava kohaselt kohtulik arutelu, mille tulemusel asjaomane otsus tehti“ ja — „õigel ajal sai asjaomane isik tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus toimub kava kohaselt kohtulik arutelu, mille tulemusel otsus tehti, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et asjaomane isik oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik“, on liidu õiguse autonoomsed mõisted? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: a) kuidas tuleb neid autonoomseid mõisteid üldiselt tõlgendada ja b) kas selline juhtum, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas ja mida iseloomustavad järgmised asjaolud: — [Euroopa vahistamismääruse] kohaselt anti kohtukutse isiku, kelle üleandmist taotletakse, aadressil kätte temaga koos elavale täisealisele isikule, kes lubas kohtukutse sellele isikule edasi anda; — [Euroopa vahistamismääruse] alusel ei ole võimalik kindlaks teha, kas isikuga, kelle üleandmist taotletakse, koos elav isik andis talle kohtukutse tõepoolest edasi ja kuna; — isiku, kelle üleandmist taotletakse, ütlused eelotsusetaotlust esitava kohtu istungil ei võimalda välja selgitada, kas ta sai õigel ajal teada, millal ja kus toimub kavandatud kohtulik arutelu, on hõlmatud ühega neist esimeses küsimuses nimetatud kahest autonoomsest mõistest?“

IV. Kiirmenetlus Euroopa Kohtus

19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 alusel kiirmenetluses. Taotlust põhjendas ta väitega, et P. Dworzecki’lt on hetkel võetud vabadus, oodates esiteks tegelikku üleandmist – mida eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelnevalt lubanud seoses kahe kohtuotsusega kolmest – ja teiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsust, mis käsitleb ülejäänud kohtuotsust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et Euroopa Kohtu vastamistähtaeg mõjutab otseselt ja oluliselt P. Dworzecki vahi all viibimise kestust.

20. Euroopa Kohtu neljas koda otsustas 10. märtsil 2016 rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses.

21. P. Dworzecki, Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid oma kirjalikud seisukohad. Kohtuistungil, mis toimus 14. aprillil 2016, esitasid oma suulised seisukohad lisaks eespool nimetatutele ka Poola ja Ühendkuningriigi valitsused.

V. Analüüs

22. Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sisalduvaid teatud mõisteid tuleb tõlgendada üksnes vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguse alusel või on tegemist Euroopa Liidu autonoomsete mõistetega. Sellel teisel juhul palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega Euroopa Kohtul tõlgendada selles eespool viidatud sättes sisalduvaid mõisteid, lähtudes asjaoludest käesolevas asjas.

23. Kõigepealt tuleb rõhutada, et käesolevas kohtuasjas on kõne all küsimus, kas siseriikliku õigusega saab muuta täitmata jätmise vabatahtliku aluse kohustuslikuks aluseks. Seda olulist küsimust ei ole Euroopa Kohus veel analüüsinud, sest ta on saanud teha otsuse vaid liikmesriikide võimaluse kohta piirata olukordi, mil vahistamismäärust täitvad õigusasutused võivad tagaotsitava üleandmisest keelduda. ( 6 ) Kuna see küsimus ei ole aga esiteks andnud alust liikmesriikidevaheliseks põhjendatud aruteluks ja teiseks ei ole see oluline asjaolu, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus käesolevas asjas, ei käsitle ma käesolevas ettepanekus seda küsimust.

A. Esimene eelotsuse küsimus

24. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus eristab kahte pealtnäha välistavat võimalust: tegemist on kas „liidu õiguse autonoomsete“ mõistetega – mille sisu ja tõlgendus määratakse järelikult ühetaoliselt kindlaks liidu õigusega, mis ühtlustab kaudselt liikmesriikide õigusi – või käsitletakse neid mõisteid siseriikliku õiguse alusel. ( 7 )

25. Kõigis Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes ja suulistes seisukohtades väidetakse, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sisalduvad mõisted on liidu õiguse autonoomsed mõisted.

26. Minu arvates ei ole võimalik mõista käesoleva eelotsuse küsimuse aluseks olevat probleemistikku õigesti, kui eristada liidu õiguse autonoomseid mõisteid siseriikliku õiguse mõistetest niivõrd üheselt. Nimelt näib, et vaidlusalune säte ei allu selgelt sellisele dihhotoomiale. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus peab silmas kõiki raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sisalduvaid mõisteid, mis moodustavad esimese erandi selle sättega ette nähtud täitmata jätmise vabatahtlikust alusest. Tundub kunstlik näha selles sättes autonoomsete mõistete kõrvutatud tervikut. Pigem on tegemist liidu õiguse iseseisvate või autonoomsete miinimumnõuete või tagatistega, mis väljendavad erandeid raamotsuse 2009/299 artikli 4a lõikes 1 sätestatud mittetunnustamise võimalusest üksikasjalike faktiliste juhtumite vormis. Nagu märgib komisjon, annavad raamotsuse põhjendused tunnistust seadusandja tahtest kehtestada „selged ja ühtsed põhjused […] mittetunnustamiseks“ ja „ühtse[d] lahendus[ed]“ ( 8 ) seoses tagaseljaotsustega.

27. Nimelt nähakse raamotsuse artikli 4a lõikega 1 ette täitmata jätmise vabatahtlik alus, kui asjaomane isik ei ilmunud teda puudutavale kohtulikule arutelule. Siiski on olemas neli erandit, mil vahistamismäärust täitval õigusasutusel puudub võimalus keelduda asjaomase Euroopa vahistamismääruse täitmisest. ( 9 ) Need juhtumid on loetletud raamotsuse artikli 4a lõikes 1, milles täpsustatakse tingimused, mille esinemisel peab täidesaatev asutus otsuse täitma vaatamata sellele, et isik kohtulikul arutelul ei viibinud. ( 10 )

28. See süsteem eeldab vahistamismääruse teinud ja vahistamismäärust täitvate õigusasutuste vahelist koostööd, mis põhineb vastastikusel usaldusel. Praktikas tuleb vahistamismääruse teinud õigusasutusel vahistamismääruses märkida – vastavalt raamotsusele (muudetud raamotsusega 2009/299) lisatud vormile – viis, kuidas artiklis 4a ette nähtud tagatisi on järgitud. Kui vahistamismääruse teinud asutus märgistab lahtri, milles on märgitud, et asjaomane isik ei ilmunud isiklikult kohtulikule arutelule, mille tulemusel otsus tehti, peab ta sõnaselgelt täpsustama, kas asjaomasele isikule esitati isiklikult kohtukutse (raamotsusele lisatud vormi punkt 3.1.a), või juhul, kui kohtukutset isiklikult ei esitatud, kas ta sai tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta (selle vormi punkt 3.1.b). Teisel juhul peab vahistamismääruse teinud asutus märkima (kooskõlas nimetatud vormi punktiga 4), kuidas see tingimus on täidetud. See eeldab kindlasti faktiliste asjaolude kirjeldust ning teatud asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni vastavalt vahistamismääruse teinud asutuse hinnangule.

29. Vahistamismääruse teinud asutuse kohustus märkida faktilist teavet vormi punktis 4, on kinnitus sellest, et vahistamismäärust täitval asutusel on tunnustatud kontrollimise või järelevalve ülesanne. Seega võimaldab Euroopa vahistamismääruses sisalduv teave, mis puudutab asjaomase isiku teavitamise viisi, kasutada vahistamismäärust täitval asutusel oma õigusi seoses täitmisest keeldumisega raamotsuse artikli 4a lõikes 1 ette nähtud tingimuste ja tagatiste sõltumatu analüüsi abil. Vahistamismäärust täitva asutuse tehtav iseseisev kontroll peab olema tagatud vastavalt niisuguste täpsete ja ühtsete tagatiste autonoomsele sisule, mis on ette nähtud eranditega selles artiklis 4a sätestatud mittetunnustamise vabatahtlikust alusest.

30. Tuleb rõhutada, et vahistamismäärust täitva asutuse tehtav iseseisev kontroll piirdub sellega, et ta kontrollib nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni (vormi punktid 3.1.b, 3.2. või 3.3), mille on esitanud vahistamismääruse teinud asutus (vormi punkt 4). Vastupidi argumentidele, mille esitasid kohtuistungil Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsused, ei tähenda see, et vahistamismäärust täitev asutus saaks vaidlustada faktilisi asjaolusid, mille on kindlaks teinud vahistamismääruse teinud asutus. Vastastikuse usalduse põhimõttest – aga ka vahendite kokkuhoiust kohtus – tuleneb nimelt, et vahistamismäärust täitva asutuse jaoks on vahistamismääruse teinud asutuse esitatud faktilised asjaolud siduvad.

31. Seoses praktiliste tagajärgedega, mis tulenevad raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sisalduva alternatiivi teise osaga ette nähtud tagatistest, saab järeldada, et ehkki vahistamismääruse teinud õigusasutus märkis Euroopa vahistamismääruse vormi punktis 3, et asjaomast isikut, kellele ei esitatud kohtukutset isiklikult, sai tegelikult muul viisil selle kohta ametliku teabe, on vahistamismäärust täitval asutusel lubatud kontrollida, kas selle sättega ette nähtud ühtsed eritingimused on täidetud, arvestades vahistamismääruse teinud asutuse esitatud teavet vormi punktis 4.

32. Seega nähtub raamotsusega loodud süsteemist selle toimimises praktikas, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i nimetatud erandid on autonoomsed tagatised, mis sätestavad liidu õigusega kehtestatud miinimumtingimused ja mille järgimist kontrollivad vahistamismäärust täitvad asutused. Selles tähenduses on need nõuded raamotsuses liikmesriikidele kindlaks määratud autonoomselt ja ühtselt.

33. Seega on raamotsuse artikli 4a lõike 1 punktides a–d esitatud ühtsete autonoomsete tagatiste olemasolu just see, mis võimaldab kehtestada selle artikliga 4a süsteemi, mis tõhustab vastastikust tunnustamist, järgides seejuures kaitseõigusi. Nende kahe eesmärgi põhjal määratakse raamotsusega kindlaks liikmesriikide menetlustoimingute õiguslikud tagajärjed, ilma et siiski sõnastataks konkreetseid menetlusnorme.

34. Nimelt nähtub selgelt raamotsuse sisust ja raamotsuse 2009/299 põhjendustest, et liidu õigusega kehtestatud korra – mis käsitleb tagaseljaotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamist –, eesmärk ei ole ühtlustada liikmesriikide menetlusnorme. Esiteks nähtub viitest raamotsuse artikli 4a lõikes 1 sätestatud „täiendavate[le] menetlusnõuete[le]“, et selle sättega nähakse vaid ette menetluse minimaalne sisu, mida tuleb täiendada siseriikliku menetlusõigusega. ( 11 ) Teiseks rõhutatakse raamotsuse põhjenduses 4 selgelt, et see raamotsus „ei ole mõeldud selliste vormide ja meetodite, sealhulgas menetlusnõuete reguleerimiseks, mida kasutatakse käesolevas raamotsuses sätestatud tulemuste saavutamiseks; need kuuluvad liikmesriikide õigusaktide reguleerimisalasse“. ( 12 )

35. Sellest järeldub, et menetlusnorme, eelkõige neid, mis käsitlevad menetlusdokumentide kättetoimetamist, jääb sätestama siseriiklik õigus, kooskõlas muu hulgas liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte ja raamotsuste õigusliku laadiga. Raamotsuse 2009/299 artikli 4a lõikes 1 esitatakse samuti ainult miinimumnõuded, mis on väljendatud täitmisele kuuluvate faktiliste tingimuste vormis, ja menetlusnormid jäetakse siseriikliku õiguse valida.

36. Järelikult tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab autonoomseid miinimumtagatisi, mille järgimist tuleb vahistamismäärust täitval asutusel seoses niisuguse otsuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisega, mille kohtulikule arutelule asjaomane isik isiklikult ei ilmunud, iseseisvalt kontrollida.

B. Teine eelotsuse küsimus

37. Teise eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt selgitust esiteks selle kohta, kuidas tõlgendada üldiselt raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti 1 alapunktis a sisalduvaid mõisteid. Teiseks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas selline olukord, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on hõlmatud ühega neist selle sättega ette nähtud kahest juhtumist. Pärast paari üldist kaalutlust analüüsin ma vaidlusaluse sättega ette nähtud juhtumi iseärasusi seoses olukorraga käesolevas asjas.

1. Üldised kaalutlused

38. Kahtlemata on põhilise tähtsusega liidu õiguses üldiselt ja eelkõige raamotsuse ülesehituses vastastikuse usalduse põhimõte ja sellega tihedalt seotud vastastikuse tunnustamise põhimõte. ( 13 ) Euroopa Kohus on korduvalt meenutanud, et vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis on õigusalase koostöö nurgakivi, tähendab eelkõige seda, et liikmesriigid on põhimõtteliselt kohustatud Euroopa vahistamismääruse täitma. ( 14 ) Sellest järeldub, et nad võivad keelduda sellise vahistamismääruse täitmisest ainult raamotsuse artiklites 3–4a ammendavalt loetletud juhtudel täitmata jätmise kohustuslikel või vabatahtlikel alustel. Lisaks võib vahistamismääruse täitmisele seada tingimusi üksnes raamotsuse artiklis 5 ette nähtud tingimustel. ( 15 ) Ehkki liikmesriikidel on nende sätete siseriiklikkusse õigusesse ülevõtmisel teatav kaalutlusruum, ei ole neil õigust anda neile sätetele laiemat ulatust kui see, mis tuleneb ühetaolisest tõlgendamisest. ( 16 )

39. Seoses raamotsuse artikli 4a lõikega 1 nähtub raamotsuse 2009/299 põhjendusest 3, et liidu seadusandja tahtis lõpetada olukorda, mis oli ette nähtud raamotsuse 2002/584 esialgse versiooni artikliga 5, mille kohaselt tuli vahistamismäärust täitval õigusasutusel hinnata, kas tagatised, mis anti seoses võimalusega esitada taotlus asja uueks läbivaatamiseks, olid piisavad. ( 17 )

40. Täitmata jätmise aluste olemasolu on kinnitus sellest, et vastastikune tunnustamine ei tähenda Euroopa vahistamismääruse täitmise absoluutset kohustust. ( 18 ) Raamotsuse artikkel 4a on eelkõige täitmata jätmise alus, mis on otseselt seotud kaitseõigustega menetluses, mille tulemusel mõistetakse karistus tagaseljaotsusega. ( 19 ) Selles kontekstis väljendab raamotsuse artikli 4a lõige 1 kaitseõiguste kaitsmise autonoomseid nõudeid, mis võimaldavad tagada Euroopa vahistamismääruse täitmise isegi siis, kui isik ei ilmu kohtulikule arutelule. Kuigi raamotsus 2009/299 lubab kindlat arengut vastastikuse tunnustamise tähenduses, on see areng seega võimalik liidu õigusega kehtestatud minimaalsete ja autonoomsete põhitagatiste ühtlustumisega.

41. Seetõttu ei saa vastastikuse tunnustamise põhimõte üksi anda juhiseid, kuidas tõlgendada raamotsuse artikli 4a lõike 1 alapunkti a, kui arvestada, et see säte on erand võimalusest kohaldada täitmata jätmise alust, mille olemasolu on otseselt seotud põhiõiguste kaitsega.

42. Esiteks on selge, et tegemist on sättega, mis kirjeldab üksikasjalikult teatud täitmisele kuuluvaid faktilisi tingimusi.

43. Teiseks ei saa jätta tähelepanuta, et see säte kuulub karistusõiguse konkreetsesse valdkonda, mistõttu tagatised on suuremad. ( 20 )

44. Kolmandaks on see säte tihedalt seotud põhiõigustega, mis on Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklites 47 ja 48 sätestatud kaitseõigused ja õigus tõhusale õiguskaitsevahendile.

45. Nagu on väitnud komisjon, tuleb sellega seoses artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i tõlgendada ennekõike nii, et lähtutakse süüdistatava õiguste tagamise eesmärgist, ning samal ajal parandades liikmesriikidevahelist kohtuotsuste vastastikust tunnustamist. ( 21 ) Süüdistatava kaitseõiguste eesmärk nähtub ka raamotsuse 2009/299 põhjendustest 1 ja 8, milles väljendatakse tahet kehtestada kord, mis on kooskõlas Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga.

46. Selle kohtupraktika kohaselt ei ole õigus kohtulikul arutelul viibida – mis tuleneb Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) ( 22 ) artikli 6 esemest ja eesmärgist tervikuna –, absoluutne ja teatud tingimustel võib süüdistatav sellest vabal tahtel sõnaselgelt või vaikimisi, aga ühemõtteliselt, loobuda. Seega on see kohus otsustanud, et menetlus, mis toimub süüdistatava osavõtuta, ei ole iseenesest vastuolus EIÕK artikliga 6. Eelkõige on see nii juhul, kui süüdistataval on hiljem pärast ärakuulamist võimalik saada uus kohtuotsus ning kui on tõendatud, et ta loobus oma õigusest kohtulikul arutelul viibida ja ennast kaitsta või et tal oli kavatsus õigusemõistmisest kõrvale hoida. ( 23 )

47. Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus teha otsus selle kohta, kas raamotsuse artikliga 4a kindlaks määratud kord on vastavuses harta artiklitega 47 ja 48. Kohtuotsuses Melloni rõhutas Euroopa Kohus, et liidu seadusandja kasutas lahendust, mis seisneb selles, et sätestatakse ammendav loetelu olukordadest, mil tagaseljaotsuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismäärust tuleb käsitada nii, et see ei riku kaitseõigusi. ( 24 )

48. Raamotsuse üldeesmärk – nimelt hõlbustada ja kiirendada õigusalast koostööd ( 25 ) – tuleb seega viia tasakaalu konkreetse eesmärgiga tagada süüdistatavale õigus ilmuda isiklikult kohtulikule arutelule, mis on raamotsusega 2009/299 kehtestatud artikli 4a alus.

49. Kokkuvõttes ei ole kolmel eespool nimetatud põhjusel võimalik tugineda vastastikuse tunnustamise parandamise eesmärgil – nagu seda teeb Madalmaade valitsus –, argumendile, mis põhineb raamotsuse kasulikul mõjul. Sellist argumenti ei saa esitada kriminaalmenetluses kaitseõigusi piirates, isegi kui jõutakse olukorda, et Euroopa vahistamismääruse täitmisest tuleb keelduda.

50. Vastates teise eelotsuse küsimuse esimesele osale, olen arvamusel, et raamotsuse artiklis 4a sisalduvate ühtsete tagatiste tõlgendamise eesmärgil tuleb lähtuda selle sätte – mis on täielikult osa põhiõigustest –, grammatilisest tõlgendusest.

2. „Kohtukutse esitamine isiklikult“ ja „sai teabe muul viisil…“

51. Teise eelotsuse küsimuse punktiga b peetakse silmas seda, kas selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vastab raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sätestatud nõuetele.

52. Madalmaade, Poola ja Ühendkuningriigi valitsuste sõnul on raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i nõuded käesoleval juhul täidetud. Seevastu komisjon on arvamusel, et selle sättega ette nähtud teine võimalus eeldab, et asjaomane isik on tegelikult teadlik, millal ja kus toimub kohtulik menetlus, mis ei saa põhineda õigusfiktsioonil. Seepärast on komisjon arvamusel, et vahistamismääruse teinud õigusasutuse esitatud andmetest ei nähtu, et on ühemõtteliselt tõendatud, et asjaomane isik oli teadlik kohtuliku arutelu toimumise kohast ja ajast. P. Dworzecki väidab, et vahistamismääruse teinud asutuse esitatud põhjendustest ei nähtu, et Poola kriminaalmenetluse seadustiku artiklis 132 sätestatud tingimused on täidetud.

53. Kõigepealt tuleb märkida, et üksnes siseriiklik kohus võib hinnata talle teadaolevaid faktilisi asjaolusid. Siiski tuleb meenutada – pärast Madalmaade ja Poola valitsusi –, et olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus vahistamismäärust täitev õigusasutus arvab, et liikmesriigi edastatud teave ei ole piisav, võib ta paluda vahistamismääruse teinud õigusasutuselt, et talle edastataks võimalikult kiiresti lisateavet ( 26 ) kooskõlas raamotsuse artikli 15 lõikega 2 ( 27 ).

54. Sellega seoses täpsustan oma analüüsis kriteeriumid, mida saab välja tuua raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i põhjal selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks hinnata asjaolusid käesolevas asjas.

55. Raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i viidatakse selgelt kahele olukorrale: „esitati asjaomasele isikule kohtukutse isiklikult“ või „sai asjaomane isik tegelikult muul viisil ametliku teabe […]“. Seda eristust kinnitavad raamotsuse 2009/299 põhjendus 7 ja ka lisas toodud vormi struktuur.

56. Alternatiivi esimese osa kohaselt peab kohtukutse olema esitatud asjaomasele isikule isiklikult ning seega peab teda olema teavitatud sellest, millal ja kus toimub kohtulik arutelu. Nagu nähtub seega raamotsuse artikli 4a lõike 1 sõnastusest, on kohtukutse isikliku esitamise subjekt kahtlemata asjaomane isik.

57. Sellest, et kohtukutse esitamist käsitlevate menetlusnormide kindlaksmääramine on liikmesriikide ülesanne, järelikult ei piisa, et anda mõistele „esitati asjaomasele isikule kohtukutse isiklikult“ tõlgendus, mis põhineb fiktsioonil, et muu isiku kui asjaomase isiku teavitamist saab pidada kohtukutse esitamiseks isiklikult.

58. Nagu komisjon, Madalmaade ja Poola valitsused on väitnud, ei ole seega kohtukutse esitamine kaudselt samaväärne kohtukutse esitamisega isiklikult. See läheks vastuollu mitte üksnes väljendi tavapärase kasutamise ja tähendusega tava‑ ja õiguskeeles (mis tähendab, et kohtukutse esitamine isiklikult toimus „vahetult“), vaid see oleks vastuolus ka – nagu väidab Poola valitsus – raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktiga i, milles nähakse ette teine olukord, et teavet võib anda „muul viisil“.

59. Viimaseks on selge, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi asutustel on kohustus tõendada, kas kohtukutse esitamine tõesti toimus isiklikult. Nagu väidab komisjon, on järelikult õige, et vahistamismääruse teinud Poola õigusasutus märgistas punkti, mis vastab vormi punktile 3.1.b, kuna ta oli põhikohtuasjas seisukohal, et asjaomasele isikule ei esitatud kohtukutset isiklikult.

60. Alternatiivi teise osaga, mida on nimetatud raamotsuse artikli 4a lõike 1 punktis a, nähakse ette olukord, milles asjaomane isik sai „tegelikult muul viisil ametliku teabe selle kohta, millal ja kus kohtulik arutelu toimub, mille tulemusel otsus tehti, sellisel viisil, et ühemõtteliselt tehti kindlaks, et asjaomane isik oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik“.

61. Selle sätte sisust nähtub selgelt, et nõutav on üheselt mõistetav faktiline tulemus.

62. Selle sättega ette nähtud konkreetsed tagatised puudutavad seega teavitamise viisi – see peab olema ametlik ja mitte üksnes juhuslik või mitteametlik, – selle sisu – peab hõlmama teavet, kus ja millal kohtulik arutelu toimub, – ja selle tulemust – asjaomast isikut peab olema tegelikult teavitatud sellisel viisil, et kavandatud kohtulikust arutelust teadlikkuse fakt tehakse kindlaks ühemõtteliselt.

63. Kõik need tingimused peavad olema järelikult täidetud ühel ajal. Seega asjaolu, et ta oli kohtulikust arutelust „teadlik“, ei vabasta kohustusest esitada tegelikult ametlikku teavet, millal ja kus toimub kohtulik arutelu.

64. Lisaks puudub kahtlus, nagu on märkinud Madalmaade valitsus kohtuistungil, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi asutustel on kohustus tõendada, et ametlik teave tegelikult esitati. Viimaseks, nagu nähtub komisjoni seisukohtadest kohtuistungil, kehtivad alternatiivi teise osa suhtes seoses tulemuse saavutamisega seda suuremad nõuded, et teine osa pakub arvukalt võimalusi, kuidas seda tulemust saavutada.

65. Käeolevas kohtuasjas seisukohad esitanud liikmesriigid leidsid, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i teise osa nõuded on käesoleval juhul täidetud esiteks seetõttu, et P. Dworzecki ei olnud kohusetundlik ja teiseks seetõttu, et vahistamismääruses oli märgitud, et P. Dworzecki „tunnistas oma süüd ning andis ette oma nõustumuse prokuröri poolt nõutava karistusega“.

66. Sellele järeldusele jõudmiseks tuginesid need liikmesriigid üksnes raamotsuse 2009/299 põhjendusele 8, milles Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale viidates on sätestatud, et „[k]ui kaalutakse teabe edastamise viisi piisavust selleks, et tagada isiku teadlikkus kohtulikust arutelust, võiks vajaduse korral […] pöörata eelkõige tähelepanu ka sellele, kui kohusetundlikult on asjaomane isik toiminud, et saada talle edastatud teave kätte“. Ühendkuningriigi valitsuse sõnul kinnitab see põhjendus seadusandja tahet mitte ületada EIÕK poolt tagatud kaitse taset. Seevastu komisjoni jaoks väljendab põhjendus 8 liikmesriikide kompromissi, mille kohaselt töötati kõnealune keeldumise alus tõesti välja vabatahtliku alusena, kuid mis ei tähenda, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i ette nähtud tagatised väheneksid.

67. Ma ei nõustu Ühendkuningriigi arvamusega. Raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i sõnastusega ei nähta ette ühtegi erandit nõudest, mis käsitleb ametliku teabe tegelikku esitamist selle kohta, millal ja kus toimub kohtulik arutelu, kui asjaomasel isikul oli teatav teadlikkus sellest viisil, mis ei vasta selle sätte nõuetele. Põhjendust 8 ei saa niimoodi tõlgendada. Kui arvestada nimelt, et raamotsuse artikli 4a lõikes 1 nähakse ette vabatahtlik keeldumise alus, võivad vahistamismäärust täitvad asutused isiku üle anda ka siis, kui vaidlusalune olukord ei kuulu ühegi selle artikli punktides a–d loetletud juhtumi alla. Nagu komisjon õigesti märgib, on liikmesriigid aga kohustatud seega järgima veel EIÕK‑s ette nähtud nõudeid vastavalt sellele, mis nähtub raamotsuse 2009/299 põhjendustest 8 ja 15.

68. Nagu väidab komisjon, ei anta seega teabega, mille kohaselt P. Dworzecki „tunnistas oma süüd ning andis ette oma nõustumuse prokuröri poolt nõutava karistusega“, sugugi andmeid selle kohta, millal ja kus toimub kohtulik arutelu, ning see teave ei tähenda sugugi kohtulikule arutelule ilmumisest loobumist.

69. Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Inimõiguste Kohus on otsustanud, et „kellegi teavitamine tema vastu algatatud kohtumenetlusest on sellise tähtsusega õigustoiming, mis peab vastama vormilistele ja sisulistele nõuetele, mis tagavad süüdistatava õiguste tõhusa kaitse, ning et ebamäärane ja mitteametlik teavitamine on ebapiisav“. ( 28 ) Seega tuuakse Euroopa Inimõiguste Kohtu – tingimata kasuistlikus – praktikas näiteid, kus leitakse, et eraisikute teabevahetust või mitteametlikku teavet käsitlevad spekulatsioonid ei vasta piisava teavitamise tagatistele. ( 29 ) Samuti eeldab teise isiku (näiteks advokaadi) teavitamine kooskõlas siseriikliku seadusega erilist hoolsust, et veenduda asjaomase isiku loobumises oma õigusest ilmuda kohtulikule arutelule. ( 30 )

70. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas tõesti ei välistata, et teatud asetleidnud asjaolud võivad tõendada ühemõtteliselt, et süüdistatav oli teadlik käimasolevast kriminaalmenetlusest ja et tal puudus tahe ilmuda arutelule või et ta kavatses menetlusest kõrvale hoida. ( 31 ) Nagu väidab komisjon, ei saa siiski kohtukutse isiklikult esitamata jätmisel järeldada tema puudumisest kohtulikus arutelus, et ta loobus kohtulikule arutelule ilmumisest. ( 32 ) Samuti ei too asjaomase isiku hoolsuse puudumine ilmtingimata kaasa loobumist oma õigusest ilmuda kohtulikule arutelule. ( 33 ) Hoopis suuremat hoolsust nõutakse siseriiklikelt kohtutelt, kui kohtukutset ei ole süüdistatavale esitatud isiklikult. ( 34 )

71. Raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunktis i sisalduvad nõuded tagavad igal juhul harta artiklites 47 ja 48 sätestatud õiguste järgimise. Kuigi kooskõlas hartat käsitlevate selgitustega on neil sätetel sama tähendus ja ulatus nagu EIÕK artiklil 6, ei takista see liidu õigusel anda suuremat kaitset harta artikli 52 lõike 3 alusel.

72. Euroopa Kohus otsustas kahes erinevas kontekstis, et süüdistatava õigus ilmuda isiklikult kohtulikule arutelule ei ole absoluutne. ( 35 )

73. Euroopa Kohus on täpsustanud kohtuotsuses Melloni seoses harta artiklis 47 ette nähtud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele ning harta artikli 48 lõikes 2 tagatud kaitseõigusega, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punktis a ette nähtud olukord määrab kindlaks „tingimused, mil loetakse, et asjaomane isik on vabatahtlikult ja ühemõtteliselt kohtulikul arutelul viibimisest loobunud, mistõttu süüdimõistetule tagaselja mõistetud karistuse täitmisele pööramiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmise suhtes ei saa kohaldada tingimust, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis peab süüdimõistetule olema tagatud asja uus läbivaatamine tema juuresolekul“. ( 36 ) Sellest järeldub, et raamotsuse konkreetses kontekstis ei ole õigust õiglasele kohtulikule arutamisele rikutud, kui süüdistatavat on muu hulgas teavitatud kohtuliku arutelu ajast ja kohast, isegi kui ta ei ilmunud kohtulikule arutelule isiklikult. ( 37 )

74. Seega nähtub raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i sõnastusest selgelt, et selle konkreetse punkti puhul tagab liidu seadusandja suurema kaitse kui EIÕK, kuna see punkt kehtestab sõnaselge tagatise seoses teavitamise tulemusega, mis peab seega sisaldama teavet kohtuliku arutelu toimumise aja ja koha kohta. Üldine teadlikkus kriminaalmenetlusest ei vasta selle sätte tingimustele.

75. Seega erandid võimalusest keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, mis on sätestatud raamotsuse artikli 4a lõikes 1, põhinevad selgetel ja täpsetel nõuetel, millega tagatakse suurem kaitse tase, sest nendega kaasneb Euroopa vahistamismääruse kohustuslik täitmine juhul, kui on tehtud tagaseljaotsus.

76. Viimaseks tuleb lühidalt selgitada, et süstemaatilisest aspektist kaasneb raamotsuse artikli 4b lõike 1 punkti a kohaldamisega eeldus, et süüdistatav loobus õigusest kohtulikule arutelule ilmuda ja talle ei tagata erinevalt selle sätte punktist d õigust taotleda asja uuesti läbivaatamist või otsus edasi kaevata.

77. Nagu on juba rõhutatud, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata talle teada olevate faktiliste asjaolude põhjal ja vastavalt eespool nimetatud kriteeriumidele, kas tehti ühemõtteliselt kindlaks, et P. Dworzecki oli kohtulikust arutelust õigel ajal teadlik vastavalt ametlikult ja tegelikult saadud teabele selle kohta, millal ja kus kohtulik arutelu toimub. Et anda aga eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus ja arvestades raamotsuse artikli 15 lõike 2 alusel saadud lisateavet, tundub mulle, et ei saa järeldada, et kohtukutse esitamine teises eelotsuse küsimuses kirjeldatud viisil täidab tingimuse, mille kohaselt asjaomane isik pidi „[saama] tegelikult muul viisil ametliku teabe“ raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i tähenduses, sest seda, et kohtukutse anti tegelikult isikule, kelle üleandmist taotletakse, ei saa ühemõtteliselt kindlaks teha.

78. Siiski tuleb märkida, et erinevad raamotsuse artikli 4a lõike 1 punktides a–d ette nähtud olukorrad moodustavad normatiivse terviku, mis toimib ühtse süsteemina. Seetõttu juhul, kui üleandmine ei saa toimuda punkti a alusel, jääb võimalus tugineda teisele olukorrale, mis võimaldab järgida kaitseõigusi, tagades täielikult õiguskaitsevahendi ja menetluse taasalustamise õiguse.

79. Poola valitsus selgitas seetõttu, et tema riigisisese õiguskorraga nähakse ette võimalus taotleda uut menetlust. See asjaolu, nagu väidab komisjon, võib viia vahistamismääruse teinud õigusasutuse järeldusele, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti d tingimused on käesoleval juhul täidetud.

80. Lõpetuseks tuleb veel igaks juhuks lisada, et raamotsuse 2009/299 artikli 4a lõikega 1 ja põhjendusega 6 nähakse ette, et täidetud ei pea olema kõik tingimused. Miski ei takista vahistamismäärust teinud õigusasutusel märkida, et ühel ajal on täidetud paljud tingimused, kui arvestada seda, et neid tingimusi ei saa pidada üksteist välistatavateks. Selline põhjalikum teave hõlbustaks vastastikust tunnustamist ja koostöö kiirust.

81. Kokkuvõttes tuleneb vaidlusaluse sätte sõnastusest ning raamotsuse üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, et raamotsuse artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i kohaldamisel on nõutav, et kohtukutse esitataks vahetult asjaomasele isikule isiklikult või kui seda ei tehtud, nähtuks ühemõtteliselt, et asjaomane isik oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik vastavalt ametlikult ja tegelikult saadud teabele selle kohta, millal ja kus kohtulik arutelu toimub.

VI. Ettepanek

82. Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank Amsterdam’i (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab autonoomseid miinimumtagatisi, mille järgimist tuleb vahistamismäärust täitval õigusasutusel seoses niisuguse otsuse täitmiseks tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisega, mille kohtulikule arutelule asjaomane isik isiklikult ei ilmunud, iseseisvalt kontrollida. 2. Raamotsuse 2002/584/JSK (muudetud raamotsusega 2009/299) artikli 4a lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et kohtukutse tuleb esitada vastavalt kohaldatavatele siseriiklikele menetlusnormidele vahetult asjaomasele isikule isiklikult või selle puudumisel peab nähtuma vahistamismääruse teinud õigusasutuse esitatud andmetest ühemõtteliselt, et asjaomane isik oli kavandatud kohtulikust arutelust teadlik vastavalt ametlikult ja tegelikult saadud teabele selle kohta, millal ja kus kohtulik arutelu toimub.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) EÜT L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34.

( 3 ) ELT L 81, lk 24.

( 4 ) Kuna vahistamismääruse teinud õigusasutus ei ole tegusid kvalifitseerinud „tegudena, mille puhul topeltkaristatavuse kontrollimise nõue ei kehti“, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et teod on kvalifitseeritud Madalmaade õiguses järgmiselt: „I) vargus, millele eelnes kehaline väärkohtlemine varguse ettevalmistamise eesmärgil; II) osavõtjana: täielikult või osaliselt kolmandale isikule kuuluva vara tahtlik ja ebaseaduslik kahjustamine; III) tapmisega ähvardamine“.

( 5 ) Mis vastab lauseosale raamotsuse artikli 4a lõikes 1, nimelt „kooskõlas vahistamismääruse teinud liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides määratletud täiendavate menetlusnõuetega“.

( 6 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 6.10.2009, Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:616, punktid 58 jj) ja 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, punktid 32–35 ja 52).

( 7 ) Vt eelkõige kohtuotsused, 9.3,2006, Van Esbroeck (C‑436/04, EU:C:2006:165, punkt 35); 16.11.2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683, punkt 38); 14.11.2013Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 26) ja 27.5.2014Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, punkt 79).

( 8 ) Vt raamotsuse 2009/299 põhjendused 4 ja 11.

( 9 ) Vt kohtuotsus, 26.2.2013 Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 40).

( 10 ) Vt raamotsuse 2009/299 põhjendus 4.

( 11 ) Seda järeldust kinnitavad ettevalmistavad materjalid, milles arutleti selle üle, kas kustutada sõna „täiendavate“. Vt nõukogu 26. veebruari 2008. aasta dokument 6501/08, märkus 24 ja nõukogu 8. aprilli 2008. aasta dokument 8074/08, lk 5. Kuna sellest ettepanekust ei lähtutud, sisaldub sõna „täiendavate“ kõigis keelteversioonides.

( 12 ) Samuti rõhutatakse põhjenduses 14, et asja uuesti läbivaatamise algatamise küsimuses ei ole liikmesriikide õigusaktid ühtlustatud.

( 13 ) Vt selle kohta arvamus,18.12.2014, 2/13 (EU:C:2014:2454, punkt 191).

( 14 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 16.7.2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 15 ) Vt eelkõige kohtuotsus, 5.4.2016, Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 80).

( 16 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 17.7.2008, Kozłowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, punkt 43) ja 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517 punkt 37). Euroopa Kohus on sellest järeldanud analoogia alusel seoses nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsusega 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta (ELT L 76, lk 16), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (ELT L 81, lk 24), et „sellise otsuse mittetunnustamise või mittetäitmise põhjusi [tuleb] tõlgendada täht‑tähelt“. Vt kohtuotsus, 14.9.2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 29).

( 17 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 41).

( 18 ) Kohtuotsus, 28.6.2012, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt veel selle kohta ka kohtuotsus, 5.4.2016, Aranyosi ja CăldăraruC‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).

( 19 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 29.1.2013, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, punkt 37).

( 20 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 8.5.2008, Weiss und Partner (C‑14/07, EU:C:2008:264, punkt 72).

( 21 ) Vt raamotsuse 2009/299 artikkel 1. Vt veel kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 51).

( 22 ) Vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohus, 12.2.1985, Colozza vs. Itaalia, CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, § 27.

( 23 ) Vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohus, 1.3.2006, Sejdovic vs. Itaalia [GC], CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, §§ 82, 86–88 ja 99.

( 24 ) Kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 44).

( 25 ) Vt kohtuotsus, 28.6.2012, West (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 26 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus, 14.11.2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 31).

( 27 ) Selle sätte tõlgendamise kohta vaata kohtuotsus, 5.4.2016, Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 97).

( 28 ) Vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohus, 2.10.1992, T. vs. Itaalia, CE:ECHR:1992:1012JUD001410488, § 28; 18.5.2004, Somogyi vs. Itaalia, CE:ECHR:2004:0518JUD006797201, § 75 ja eespool viidatud kohtuotsus Sejdovic vs. Itaalia [GC], § 99.

( 29 ) Vt eelkõige eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus T. vs. Itaalia, § 28; § 75; 12.6.2007, Pititto vs. Itaalia, CE:ECHR:2007:0612JUD001932103, §§ 68 ja 70; 6.10.2015, Coniac vs. Rumeenia, CE:ECHR:2015:1006JUD000494107, § 53. Vt veel Euroopa Inimõiguste Kohus, 23.5.2006, Kounov vs. Bulgaaria, CE:ECHR:2006:0523JUD002437902.

( 30 ) Vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohus, 8.6.2006, Kaya vs. Austria, CE:ECHR:2006:0608JUD005469800, § 30, ja 27.5.2004, Yavuz vs. Austria, CE:ECHR:2004:0527JUD004654999, § 49.

( 31 ) Vt eelkõige eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Sejdovic vs. Itaalia [GC], § 99. Vt veel Euroopa Inimõiguste Kohus, 28.2.2008, Demebukov vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2008:0228JUD006802001), milles Euroopa Inimõiguste Kohus otsustas, et EIÕK artiklit 6 ei ole rikutud juhul, kui süüdistatav – keda abistas advokaat –, oli kohtulikust arutelust teadlik, kuid muutis elukohta, millega rikuti seda keelavat selget korraldust. Euroopa Inimõiguste Kohtu 24. aprilli 2012. aasta otsuses kohtuasjas Haralampiev vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2012:0424JUD002964803) otsustati, et menetlusest teadlikkus ei ole siiski piisav järeldamaks, et oli kindlaks tehtud süüdistatava ühemõtteline loobumine oma õigusest ilmuda kohtulikule arutelule.

( 32 ) Vt selle kohta eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Sejdovic vs. Itaalia [GC], § 87. Muu hulgas, „süüdistatav ei ole kohustatud tõendama, et ta ei kavatsenud kohtumõistmisest kõrvale hoida või et tema puudumine on põhjendatud vääramatu jõu juhtumiga“ (vt eelkõige eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Colozza vs. Itaalia, § 30).

( 33 ) Vt Euroopa Inimõiguste Kohus, 8.10.2015, Aždajić vs. Sloveenia, CE:ECHR:2015:1008JUD007187212, § 57 ja 58.

( 34 ) Vt eelkõige eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Somogyi vs. Itaalia, § 70 ja eespool viidatud otsus Kaya vs. Austria, § 30.

( 35 ) Kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 49). Vt veel muudes kontekstides kohtuotsused, 17.11.2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punktid 50–53); 15.3.2012, G (C‑292/10, EU:C:2012:142, punktid 48 jj) ning 6.9.2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, punktid 54 ja 55).

( 36 ) Kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 52).

( 37 ) Kohtuotsus, 26.2.2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 49). Nagu märgib Euroopa Kohus, järgib see tõlgendus Euroopa Inimõiguste Kohtu seisukohta tema 14. juuni 2001. aasta otsuses kohtuasjas Medenica vs. Šveits, (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, § 56–59); eespool viidatud otsuses Sejdovic vs. Itaalia (§ 84, 86 ja 98) ning eespool viidatud otsuses Haralampiev vs. Bulgaaria (§ 32 ja 33).