KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 31. oktoobril 2019 ( 1 )

Liidetud kohtuasjad C‑453/18 ja C‑494/18

Bondora

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Vigo esimese astme kohus nr 11, Hispaania) ja Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Barcelona esimese astme kohus nr 20, Hispaania))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 1896/2006 – Euroopa maksekäsu menetlus – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Kohtu kontroll omal algatusel – Mittekohustuslikud dokumendid Euroopa maksekäsu avalduse raames, mis on siiski hädavajalikud, et hinnata, kas lepingus on ebaõiglasi tingimusi

Sissejuhatus

1. Kas kohus, kellele on esitatud Euroopa maksekäsu avaldus müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingut käsitleva määruse (EÜ) nr 1896/2006 ( 2 ) alusel, on kohustatud kontrollima omal algatusel, kas esineb ebaõiglasi tingimusi direktiivi 93/13/EMÜ ( 3 ) tähenduses? Kas sellel kohtul on seejuures õigus paluda nõude esitajal edastada endale selle lepingu ärakiri, mis tema nõuet põhjendab, selle määruse artikli 7 lõike 2 alusel? Kui see nii ei ole, siis missugused järeldused tuleb sellest teha, mis puudutab määruse nr 1896/2006 õiguspärasust, eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklist 38 lähtudes?

2. Niisugused on sisuliselt peamised küsimused, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on Euroopa Kohtule käsitletaval juhul esitanud. Euroopa Kohus peab esimest korda selgitama, missuguses suhtes on omavahel vastavalt määruses nr 1896/2006 ja direktiivis 93/13 kohtu ülesannetele kehtestatud nõuded.

3. Näib, et nende kahe liidu õigusaktiga taotletakse esmapilgul vastukäivaid eesmärke: direktiivi puhul tarbijakaitset kohtu aktiivse sekkumise läbi ning määruse puhul võlgade sissenõudmise kiirendamist ja lihtsustamist kohtuvaidluse ümberpööramise ja võlgniku suurema vastutustundlikkuse kaudu.

4. Euroopa Kohus peab tegema kindlaks, kas üks nendest eesmärkidest peab olema teise suhtes ülekaalus või kas neid on – nagu mina arvan – tegelikkuses võimalik kokku sobitada, tõlgendades neid õigusakte koostoimes.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus

Harta

5. Harta artiklis 38 on sätestatud: „Liidu poliitikaga tagatakse tarbijakaitse kõrge tase.“

Direktiiv 93/13

6. Direktiivi 93/13 põhjendustes 4, 5, 21 ja 24 on märgitud: „liikmesriikide ülesandeks on tagada, et tarbijatega sõlmitud lepingud ei sisaldaks ebaõiglasi tingimusi; tarbijad tunnevad üldjuhul ainult oma liikmesriigi kauba ja teenuste müüki reguleerivaid õigusnorme […] […] liikmesriigid peaksid tagama, et müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingud ei sisaldaks ebaõiglasi tingimusi ning et juhul, kui selliseid tingimusi on siiski seatud, ei oleks need tarbijale siduvad ning leping oleks kõnealustel tingimustel lepinguosalistele siduv ainult juhul, kui seda on võimalik jätkata, ilma et see sisaldaks ebaõiglasi tingimusi; […] liikmesriikide kohtutel või haldusasutustel peavad olema piisavad ja tõhusad vahendid, et ebaõiglaste tingimuste seadmist tarbijalepingutes takistada.“

7. Direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 1 kohaselt on selle „eesmärk […] ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes“.

8. Selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 on nähtud ette: „Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.“

9. Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 märgitakse, et „[l]liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [riigisisestes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta]“ [täpsustatud sõnastus].

10. Direktiivi artikli 7 lõikes 1 on sätestatud: „Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“

Määrus nr 1896/2006

11. Määruse nr 1896/2006 põhjendused 9, 13 ja 14 on sõnastatud järgmiselt: „(9) Käesoleva määruse eesmärk on lihtsustada ja kiirendada kohtuvaidlusi ning vähendada kohtukulusid vaidlustamata rahalisi nõudeid käsitlevate piiriüleste juhtumite korral, luues Euroopa maksekäsumenetluse, ning lubada Euroopa maksekäskude vaba ringlust kõikjal liikmesriikides, kehtestades miinimumstandardid, mille järgimine võimaldab maksekäsu täitmise liikmesriigis vältida mis tahes ebavajalikke vahemenetlusi enne maksekäsu tunnustamist ja täitmist. […] (13) Euroopa maksekäsu avalduses peaks nõude esitaja olema kohustatud esitama teavet, mis on nõude selgeks määratlemiseks ja põhjendamiseks piisav, et asetada kostja olukorda, kus ta saab teha teadliku otsuse nõude vaidlustamise või vaidlustamata jätmise kohta. (14) Sellega seoses peaks nõude esitaja olema kohustatud esitama nõuet toetavate tõendite kirjelduse. Selleks peaks taotluse vorm sisaldama põhjalikku loetelu võimalikest tõendiliikidest, mida tavaliselt rahaliste nõuete toetamiseks esitatakse.“

12. Määruse nr 1896/2006 artiklis 1 „Sisu“ on sätestatud: „1. Käesoleva määruse eesmärk on: a) lihtsustada ja kiirendada menetlust ning vähendada menetluskulusid vaidlustamata rahalisi nõudeid käsitlevate piiriüleste juhtumite korral, luues Euroopa maksekäsumenetluse, ning b) lubada Euroopa maksekäskude vaba ringlust kõikjal liikmesriikides, kehtestades miinimumstandardid, mille järgimine võimaldab maksekäsu täitmise liikmesriigis vältida mis tahes ebavajalikke vahemenetlusi enne maksekäsu tunnustamist ja täitmist. 2. Käesolev määrus ei takista nõude esitajat esitamast nõuet artikli 4 tähenduses, kasutades selleks liikmesriigi õiguse või ühenduse õiguse alusel lubatud muud menetlust.“

13. Selle määruse artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on nähtud ette: „Käesolevat määrust kohaldatakse piiriüleste juhtumite korral tsiviil- ja kaubandusasjades igat liiki kohtutes või erikohtutes. Käesolev määrus ei laiene eelkõige maksu-, tolli- või haldusasjadele ega riigi vastutusele, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel (acta iure imperii).“

14. Selle määruse artikli 2 lõigetes 2 ja 3 on loetletud muud erandid selle reguleerimisala osas, mis ei puutu käsitletaval juhul asjasse.

15. Määruse nr 1896/2006 artiklis 3 „Piiriülesed juhtumid“ on sätestatud: „1. Käesolevas määruses tähendab mõiste „piiriülene juhtum“ juhtumit, mille korral vähemalt ühe poole alaline elu- või asukoht või peamine elukoht on muus liikmesriigis kui selles, kus asub avaldusega tegelev kohus. 2. Alaline elu- või asukoht määratakse kindlaks vastavalt nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklitele 59 ja 60. […]“.

16. Selle määruse artiklis 7 „Euroopa maksekäsu avaldus“ on nähtud ette: „1. Euroopa maksekäsu avalduse esitamisel kasutatakse I lisas toodud tüüpvormi A. 2. Avalduses märgitakse: a) poolte ning, kui see on asjakohane, nende esindajate nimed ja aadressid ning selle kohtu nimetus ja aadress, kellele avaldus esitatakse; b) nõude suurus, sealhulgas põhinõue ning, kui see on asjakohane, intress, leppetrahvid ja kulud; c) kui nõudelt taotletakse intressi, intressimäär ning ajavahemik, millelt intressi nõutakse, välja arvatud juhul, kui päritoluliikmesriigi õiguse kohaselt lisatakse põhinõudele automaatselt seadusjärgne intress; d) hagi alus, sealhulgas hagi aluseks olevate asjaolude kirjeldus ning, kui see on asjakohane, nõutav intress; e) nõuet toetavate tõendite kirjeldus; f) kohtualluvuse alused, ning g) asja piiriülene olemus artikli 3 tähenduses. […]“.

17. Määruse nr 1896/2006 artiklis 8 „Avalduse läbivaatamine“ on sätestatud: „Euroopa maksekäsu avalduse saanud kohus otsustab avalduse alusel nii kiiresti kui võimalik, kas artiklites 2, 3, 4, 6 ja 7 sätestatud tingimused on täidetud ning kas nõue tundub olevat põhjendatud. Sellist läbivaatamist võib teostada automatiseeritud menetluse abil.“

18. Artiklis 9 „Täiendamine ja parandamine“ on nähtud ette: „1. Kui artiklis 7 sätestatud tingimused ei ole täidetud, annab kohus nõude esitajale võimaluse avaldust täiendada või parandada, välja arvatud juhul, kui nõue on selgelt põhjendamatu ja avaldus vastuvõetamatu. Kohus kasutab selleks II lisas toodud tüüpvormi B. 2. Kui kohus nõuab, et nõude esitaja avaldust täiendaks või parandaks, nimetab kohus tähtaja, mida ta peab antud olukorras kohaseks. Kohus võib kasutada oma kaalutlusõigust nimetatud tähtaja pikendamiseks.“

19. Selle määruse artikli 10 lõikes 1 on nähtud ette, et kui nõue vastab artiklis 8 nimetatud tingimustele üksnes osaliselt, teavitab kohus sellest nõude esitajat. Nõude esitajal palutakse nõustuda Euroopa maksekäsu ettepanekuga kohtu poolt täpsustatud summas. Selle määruse artikli 10 lõike 2 järgi annab kohus juhul, kui nõude esitaja nõustub kohtu ettepanekuga, nõude esitaja poolt aktsepteeritud osa kohta välja Euroopa maksekäsu. Esialgse nõude ülejäänud osa suhtes kohaldatakse riigisisest õigust.

20. Määruse nr 1896/2006 artikli 11 lõikes 3 on märgitud, et „[a]valduse tagasilükkamine ei takista nõude esitajat esitamast uut Euroopa maksekäsu avaldust või kasutamast selleks liikmesriigi õiguse kohast muud menetlust“.

21. Selle määruse artiklis 12 „Euroopa maksekäsu väljaandmine“ on nähtud ette: „1. Kui artiklis 8 nimetatud tingimused on täidetud, annab kohus nii kiiresti kui võimalik ja tavaliselt 30 päeva jooksul avalduse esitamise kuupäevast välja Euroopa maksekäsu, kasutades V lisas toodud tüüpvormi E. 30‑päevase ajavahemiku hulka ei loeta aega, mis kulus nõude esitajal avalduse täiendamiseks, parandamiseks või muutmiseks. 2. Euroopa maksekäsk antakse välja koos avalduse vormi koopiaga. See ei sisalda nõude esitaja poolt tüüpvormi A 1. ja 2. liites esitatud teavet. […] 4. Euroopa maksekäsus teavitatakse kostjat sellest, et: a) maksekäsk anti välja ainult nõude esitaja poolt esitatud teabe põhjal, mille õigsust kohus ei ole kontrollinud; b) juhul kui kohtule ei esitata vastuväidet vastavalt artiklile 16, muutub maksekäsk täidetavaks; c) kui esitatakse vastuväide, jätkub menetlus päritoluliikmesriigi pädevates kohtutes tavalise tsiviilkohtumenetluse korras, välja arvatud juhul, kui nõude esitaja on sõnaselgelt taotlenud sel juhul menetluse lõpetamist. […]“.

22. Määruse nr 1896/2006 artikli 22 lõike 3 kohaselt ei kuulu Euroopa maksekäsk mitte mingil juhul sisulisele läbivaatamisele maksekäsu täitmise liikmesriigis.

23. Eespool viidatud määruse artikli 26 järgi reguleeritakse kõiki menetlusküsimusi, mida käesolevas määruses eraldi ei käsitleta, riigisisese õigusega.

24. Lõpuks sisaldab selle määruse I lisas toodud tüüpvorm A teatavat arvu lahtreid, mille nõude esitaja peab täitma. Käsitletaval juhul tuleb välja tuua lahtrid, mis kannavad järgmisi numbreid: 6 („Põhinõue“), 7 („Intressid“), 8 („Leppetrahvid“), 9 („Kulud“), 10 („Olemasolevad tõendid nõude toetamiseks“), 11 („Lisamärkused ja täiendav teave“).

Hispaania õigus

25. 7. jaanuari 2000. aasta tsiviilkohtumenetluse seaduse 1/2000 ( 4 ) (Ley 1/2000, de 7 de enero 2000, de Enjuiciamiento Civil, edaspidi „LEC“) 23. lõppsättes, mis käsitleb määruse nr 1896/2006 rakendamist Hispaanias hõlbustavaid meetmeid, eelkõige selle punktides 2 ja 11 on sätestatud: „2. Euroopa maksekäsu avaldus esitatakse tüüpvormil A, mis on esitatud määruse (EÜ) nr 1896/2006 I lisas, ilma et sellele oleks vaja lisada muid dokumente, mida sel juhul vastu ei võeta. […] 11. Maksekäsu väljastamise menetlusküsimuste suhtes, mida ei ole määruses nr 1896/2006 käsitletud, kohaldatakse [LECs] maksekäsumenetluse kohta sätestatut.“

26. LEC artikli 815 lõikes 4 on nähtud ette: „Kui võlanõue põhineb ettevõtja või müüja või teenuste osutaja ja tarbija või kasutaja vahel sõlmitud lepingul, annab kohtusekretär enne maksekäsu andmist sellest kohtule aru, et viimane hindaks, kas mõni lepingutingimustest, mis on nõude aluseks või määrab nõutava summa suuruse, võib olla ebaõiglane. Kohus analüüsib omal algatusel, kas mõne lepingutingimustest, mis on nõude aluseks või määrab nõutava summa suuruse, võib kvalifitseerida ebaõiglaseks. Kui kohtu hinnangul võib mõne lepingutingimustest niisuguseks kvalifitseerida, kuulab ta pooled viie päeva jooksul ära. Pärast nende ärakuulamist teeb ta viie järgneva päeva jooksul kohtumäärusega otsuse nõude õiguspärasuse kohta. Selle toimingu puhul ei ole advokaadi või esindaja sekkumine kohustuslik. […] Kui tuvastatakse, et mõni lepingutingimustest on ebaõiglane, määratakse kohtumääruses kindlaks niisuguseks kvalifitseerimise tagajärjed, otsustades nõue rahuldamata jätta või menetlust jätkata ebaõiglaseks tunnistatud lepingutingimusi kohaldamata. Kui kohus leiab, et ebaõiglaseid lepingutingimusi ei ole, teeb ta sellekohase otsuse ja kohtusekretär annab võlgnikule maksekäsu lõikes 1 sätestatud tingimustel. Kohtumääruse peale, mis tehakse, saab igal juhul vahetult edasi kaevata.“

Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

Kohtuasi C‑453/18

27. Bondora AS (edaspidi „Bondora“) on äriühing, kes sõlmis tarbija Carlos V.C‑ga laenulepingu. 21. märtsil 2018 esitas see äriühing selle tarbija vastu Euroopa maksekäsu avalduse summas 755,27 eurot Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigole (Vigo esimese astme kohus nr 11, Hispaania).

28. Kuna Bondora esitatud nõue tulenes tarbijaga sõlmitud laenulepingust LEC artikli 815 lõike 4 tähenduses, palus eelotsusetaotluse esitanud kohus Bondoral esitada seda nõuet tõendavad dokumendid, et kontrollida, ega laenulepingu tingimused ei ole ebaõiglased.

29. Bondora keeldus neid dokumente esitamast, väites esiteks, et vastavalt LEC 23. lõppsätte punktile 2 ei ole Euroopa maksekäsu avalduse puhul seda nõuet tõendavaid dokumente vaja esitada, ning teiseks, et määruse nr 1896/2006 artiklites 8 ja 12 ei ole öeldud, et Euroopa maksekäsu avalduse puhul on vaja esitada dokumente.

30. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab, et eelmises punktis viidatud õigusnormide niisugune tõlgendus võib tekitada raskusi, kui nõue, mille rahuldamist nõutakse, põhineb tarbijaga sõlmitud lepingul.

31. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma eelotsusetaotluses märkinud, et LEC artikli 815 lõige 4 võeti selle praeguses redaktsioonis vastu, et täita Euroopa Kohtu praktikat ja konkreetselt kohtuotsust Banco Español de Crédito ( 5 ), milles leiti, et riigisisese maksekäsumenetluse raames on vaja kontrollida omal algatusel, ega ei esine ebaõiglasi tingimusi.

32. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul toob Bondora keeldumine LEC 23. lõppsätte punkti 2 alusel esitada oma nõuet tõendavad dokumendid kaasa selle, et avalduse saanud kohus ei saa teostada kontrolli, mida selle seaduse artikli 815 lõige 4 kohustab teda tarbijat puudutava maksekäsu avalduse puhul teostama.

33. Selles olukorras otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] direktiivi [93/13] artikli 7 lõiget 1 ja seda direktiivi tõlgendavat kohtupraktikat tuleb tõlgendada nii, et nimetatud direktiivi artikliga on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm nagu [LEC] 23. lõppsätte [punkt 2], mis sätestab, et Euroopa maksekäsu avaldusele ei ole vaja lisada dokumente ja et dokumentide esitamise korral neid vastu ei võeta? 2. Kas […] määruse nr 1896/2006 artikli 7 lõike 2 punkti e tuleb tõlgendada nii, et nimetatud säte ei takista [kohtul] nõuda võlausaldajast äriühingult dokumente, mis on aluseks tema nõudele, mis tuleneb kutsetegevuse raames tarbijaga sõlmitud tarbimislaenulepingust, kui kohus peab tingimata vajalikuks seda dokumenti analüüsida, et kontrollida, kas poolte vahel sõlmitud lepingus võib esineda ebaõiglasi tingimusi, ning sel viisil täita […] direktiivi [93/13] ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes nõudeid ja seda direktiivi tõlgendavat kohtupraktikat?“

Kohtuasi C‑494/18

34. Selles teises kohtuasjas sõlmis sama äriühing (st Bondora) laenulepingu teise tarbija XY‑ga. 17. mail 2018 palus Bondora, et Juzgado de Primera Instancia no 20 (Barcelona esimese astme kohus nr 20, Hispaania) annaks välja Euroopa maksekäsu XY suhtes summas 1818,66 eurot.

35. Tüüpvormil A (määruse nr 1896/2006 I lisa) näitas Bondora, et XY on tarbija ning et tal on laenuleping, mis on nõude aluseks ja võimaldab nõude summa kindlaks määrata. Bondora märkis ka, et kui tarbija peaks esitama vastuväite, palub ta tuvastada otsuse tegemise vajaduse äralangemine.

36. Tuvastanud, et tarbija on vaidluse üks osaline, palus eelotsusetaotluse esitanud kohus Bondoral täita vormi A punkti 11 „Lisamärkused ja täiendav teave“ ning täpsustada, kuidas nõue jaguneb, ning tuues ära lepingu tingimused, mis tema nõuet põhjendavad.

37. Bondora keeldus seda teavet esitamast, kinnitades, et määruse nr 1896/2006 artikli 7 lõike 2 kohaselt ei olnud ta kohustatud esitama rohkem tõendeid, mis tema nõuet põhjendavad. Vastavalt LEC 23. lõppsätte punktile 2 ei ole Euroopa maksekäsu korral nõuet tõendavaid dokumente vaja esitada. Lisaks väitis see äriühing ka, et teised kohtud on juba aktsepteerinud selliseid maksekäsu avaldusi, nõudmata temalt, et ta täidaks veel mingeid nõudeid.

38. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekib seega küsimus, kuidas tõlgendada määrust nr 1896/2006, lähtudes tarbijakaitsenõudest ja Euroopa Kohtu praktikast ( 6 ). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võib juhtuda, et kui tarbija suhtes väljastatakse Euroopa maksekäsk ilma igasuguse kontrollita, mis puudutab ebaõiglaste tingimuste esinemist, rikutakse tarbijakaitsenõuet ning seejuures harta artiklit 38 ja ELL artikli 6 lõiget 1.

39. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab ka, et harta artikli 38, ELL artikli 6 lõike 1 ning direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 ja artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu LEC 23. lõppsätte punkt 2, tingimusel et see võimaldab kohtul tutvuda lepingu tingimustega, et teostada omal algatusel kontrolli, kas esineb ebaõiglasi tingimusi.

40. Seevastu juhul, kui määrus nr 1896/2006 ei võimalda saada vähimatki täiendavat selgitust selleks, et kontrollida, kas esineb ebaõiglasi tingimusi, tuleb seda määrust pidada ELL artikli 6 lõikega 1 ja harta artikliga 38 vastuolus olevaks.

41. Nendel asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas niisugune riigisisene õigusnorm nagu [LEC] 23. lõppsätte punkt 4, mis ei võimalda ei esitada ega nõuda lepingut või nõude summa üksikasju, samas kui [võla]nõue on suunatud tarbija vastu ja märgid näitavad, et summasid nõutakse sisse ebaõiglaste tingimuste alusel, on kooskõlas [harta] artikliga 38, [ELL] artikli 6 lõikega 1 ning direktiivi [93/13] artikli 6 lõike 1 ja artikli 7 lõikega 1? 2. Kas määruse nr 1896/2006 […] artikli 7 lõike 2 punktiga d on kooskõlas see, kui seoses tarbija vastu esitatud nõuetega nõutakse, et avalduse esitaja kirjutaks tüüpvormi A punktis 11 lahti nõude, mille tasumist ta nõuab? Kas selle õigusnormiga on kooskõlas lisaks see, kui nõutakse, et samas punktis 11 toodaks ära nende lepingutingimuste sisu, millel tarbija vastu suunatud nõuded põhinevad, lisaks lepingu põhiobjektile, et hinnata, kas see sisu on ebaõiglane? 3. Kas juhul, kui vastus teisele küsimusele on eitav, on määruse nr 1896/2006 praeguse redaktsiooni kohaselt võimalik enne Euroopa maksekäsu väljaandmist omal algatusel kontrollida, kas tarbijaleping sisaldab ebaõiglasi lepingutingimusi, ja kui jah, siis millise õigusnormi alusel võib selle kontrolli läbi viia? 4. Kui määruse nr 1896/2006 praeguse redaktsiooni kohaselt ei ole enne Euroopa maksekäsu väljaandmist võimalik ebaõiglaste lepingutingimuste esinemist omal algatusel kontrollida, palutakse Euroopa Kohtul otsustada nimetatud määruse õiguspärasuse üle harta artiklist 38 ja [ELL] artikli 6 lõikest 1 lähtudes.“

Menetlus Euroopa Kohtus

42. Euroopa Kohtu presidendi 6. septembri 2018. aasta otsusega liideti need kaks kohtuasja kirjalikuks menetlemiseks. Kaks kohtuasja jäid hiljem liidetuks suuliseks menetlemiseks ja kohtuotsuse tegemiseks.

43. Kirjalikke seisukohti esitasid Hispaania, Läti ja Ungari valitsus ning Euroopa Komisjon, nõukogu ja Euroopa Parlament.

44. Et pooled ei nõudnud kohtuistungi korraldamist Euroopa Kohtu kodukorra artikli 76 lõike 2 alusel, otsustas Euroopa Kohus selle ära jätta.

Õiguslik analüüs

Sissejuhatavad märkused käsitletaval juhul kohaldatavate õigusaktide kohta

45. Enne eelotsusetaotluse esitanud kohtute eelotsuse küsimuste analüüsimist tuleb teha kindlaks, kas direktiiv 93/13 ja määrus nr 1896/2006 on käsitletaval juhul kohaldatavad.

46. Mis puudutab direktiivi 93/13, siis seda kohaldatakse müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingute suhtes (selle direktiivi artikli 1 lõige 1).

47. Käsitletaval juhul ilmneb eelotsusetaotlustes toodud teabest, et põhikohtuasjad puudutavad nõudeid, mis tulenevad laenulepingutest, mis on sõlmitud Bondora kui teenuste osutaja ning tarbijate (Carlos V. C. ja XY) vahel. Seega on direktiiv 93/13 põhikohtuasjades kohaldatav.

48. Mis puudutab määrust nr 1896/2006, siis selle kohaldamisala on kindlaks määratud artiklis 2, mille järgi kohaldatakse seda määrust „piiriüleste juhtumite korral tsiviil- ja kaubandusasjades igat liiki kohtutes või erikohtutes“, ilma et see piiraks sama artikli lõigetes 1, 2 ja 3 loetletud erandite kohaldamist.

49. Käsitletaval juhul ilmneb eelotsusetaotlustes toodud teabest, et põhikohtuasjad kuuluvad tsiviil‑ ja kaubandusvaldkonda ega vasta ühelegi eespool nimetatud erandist. Seevastu jääb lahtiseks küsimus, kas need vaidlused on „piiriülesed“ selle määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses.

50. Seda aspekti ei ole mainitud eelotsusetaotlustes, mis ei ütle midagi selle kohta, kus on äriühingu Bondora asukoht.

51. Määruse nr 1896/2006 artikli 3 lõike 1 kohaselt on juhtum piiriülene, kui vähemalt ühe poole alaline elu- või asukoht või peamine elukoht on muus liikmesriigis kui selles, kus asub avaldusega tegelev kohus. Selle asukoha määravad ära määruse nr 1215/2012 ( 7 ) asjakohased sätted, st artiklid 62 ja 63. Nendes on nähtud ette, et poole elu‑ või asukoha määrab kindlaks avalduse saanud kohus.

52. Seega teevad määruse nr 1896/2006 artikli 3 lõikes 1 sätestatud nõude järgimise kindlaks eelotsusetaotluse esitanud kohtud. Esmapilgul näib – minu uurimistulemuste põhjal – siiski, et Bondora on äriühing, mille asukoht on Eestis ja mis on kantud selle liikmesriigi juriidiliste isikute registrisse. Seega tundub esmapilgul, et artikli 3 lõikes 1 sätestatud nõue on täidetud.

53. Eelotsusetaotluse esitanud kohtud peavad rakendama liidu teisestes õigusaktides sätestatud nõudeid, mis on käsitletaval juhul kohaldatavad. Kuna määrus nr 1896/2006 ja direktiiv 93/13 on teisesed õigusaktid ja konkreetsemalt seadusandlikud aktid (ELTL artikli 289 tähenduses), mis on õigusnormide hierarhias võrdse taseme õigusaktid, ( 8 ) ning kuna määruse ükski säte ei välista ega piira sõnaselgelt direktiivi kohaldamist, tuleb neid kahte õigusakti tõlgendada koostoimes, et teha kindlaks, kas nende kooskõlaline tõlgendamine on võimalik.

54. Järgnevates arutluskäikudes analüüsin koos esimest ja teist küsimust, mis on esitatud kohtuasjades C‑453/18 ja C‑494/18, ning kolmandat küsimust kohtuasjas C‑494/18 ning seejärel neljandat küsimust kohtuasjas C‑494/18.

Esimene ja teine küsimus kohtuasjades C‑453/18 ja C‑494/18 ning kolmas küsimus kohtuasjas C‑494/18

55. Nende küsimustega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt teada: – kas riigisisesel kohtul, kellele on esitatud Euroopa maksekäsu avaldus, mis puudutab lepingut müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel, on õigus kontrollida omal algatusel, kas asjaomases lepingus sätestatud tingimused võivad olla ebaõiglased, nagu nõuavad direktiivi 93/13 artiklid 6 ja 7 niisugusena, nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud, võttes arvesse harta artiklit 38 ja ELL artikli 6 lõiget 1; – kas avalduse saanud kohus võib nõuda nõude esitajalt määruse nr 1896/2006 artikli 9 lõike 1 alusel koostoimes sama määruse artikli 7 lõike 2 punktidega d ja e, et viimane esitaks nende lepingutingimuste sisu, millel tema nõue põhineb, ning selle lepingu ärakirja, millega ta oma nõuet põhjendab, eesmärgiga teostada eespool mainitud kontrolli; ning – seega, kas määruse nr 1896/2006 eespool viidatud sätted takistavad kehtestada niisuguseid riigisiseseid õigusakte nagu põhikohtuasjas, millega kvalifitseeritakse vastuvõetamatuks täiendavad dokumendid, mille nõude esitaja esitab, näiteks nõuet tõendava lepingu ärakiri.

56. Nendele kolmele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt analüüsida põhimõtteid, mis on sätestatud harta artiklis 38, direktiivi 93/13 artiklites 6 ja 7 ning Euroopa Kohtu praktikas, mis käsitleb kohtu ülesandeid konkreetselt riigisiseste maksekäsu avalduste raames, ning seejärel käsitleda nende ülevõtmist määruse nr 1896/2006 kontekstis, lähtudes nende õigusaktide sõnastusest, kontekstist ja eesmärkidest. ( 9 )

Harta artiklis 38 sätestatud põhimõte

57. Märgin, et harta artiklis 38 on nähtud ette, et liidu poliitikaga tagatakse tarbijakaitse kõrge tase. ELL artikli 6 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iit tunnustab […] hartas […] sätestatud õigusi, vabadusi ja põhimõtteid“, kusjuures hartal on aluslepingutega võrreldes samaväärne õigusjõud.

58. Hartat käsitlevate selgistuste kohaselt ( 10 ) põhineb selle artiklis 38 sätestatud põhimõte ELTL artiklil 169. Selles viimases on nähtud ette, et „[t]arbijate huvide edendamiseks ja kõrgetasemelise tarbijakaitse tagamiseks“ aitab liit kaitsta nende majanduslikke huve.

Kohtu ülesanded direktiivi 93/13 ja Euroopa Kohtu praktika põhjal

– Üldpõhimõtted

59. Direktiivi 93/13 artiklites 6 ja 7 on sätestatud kaks eesmärki. Need on esiteks vältida seda, et ebaõiglased tingimused (niisugusena, nagu need on direktiivis määratletud) ei oleks tarbijale siduvad, ning teiseks hoida ära see, et müüja või teenuste osutaja kasutab seda liiki tingimusi tarbijalepingutes.

60. Nende õigusnormide kohta on tekkinud viimase 20 aasta jooksul mahukas kohtupraktika. Käsitletava juhtumi analüüsimise seisukohast kõige olulisemat selles kohtupraktikas tuleb lühidalt mainida. ( 11 )

61. Alates 2000. aastast välja kujunenud kohtupraktika kohaselt ( 12 ) põhineb direktiiviga 93/13 loodud kaitsesüsteem ideel, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal positsioonil, mis puudutab nii tarbija võimet pidada läbirääkimisi kui ka tema teavitatuse taset – niisuguse olukorra tõttu on tarbija sunnitud nõustuma müüja või teenuste osutaja eelnevalt kehtestatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu.

62. Sel viisil direktiiviga 93/13 ette nähtud kaitse tagamiseks on Euroopa Kohus toonitanud, et tarbija ning ettevõtja vahelist ebavõrdsust saab tasakaalustada ainult välise, lepingupooltest sõltumatu aktiivse sekkumisega. ( 13 )

63. Nende kaalutluste põhjal on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigi kohtul lasuvate ülesannete raames on viimane kohustatud direktiivi 93/13 alusel omal algatusel hindama lepingulise tingimuse võimalikku ebaõiglast olemust ja sel moel tasandama tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahelist ebavõrdsust ( 14 ) ning seda kohe, kui kõnealuse kohtu käsutuses on „selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud“ ( 15 ). See kohus peab võtma omal algatusel uurimismeetmed, et teha kindlaks, kas vaidlusaluses lepingus sisalduv tingimus kuulub direktiivi 93/13 kohaldamisalasse. ( 16 )

64. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb neid liikmesriigi kohtul lasuvaid kohustusi pidada vajalikeks, et tagada tarbijale tõhus kaitse, eelkõige arvestades vaieldamatut ohtu, et tarbija ei ole teadlik oma õigustest või et tal on keeruline neid maksma panna. ( 17 )

65. Euroopa Kohus on selles küsimuses rõhutanud, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõige 1 on imperatiivne säte ja seda tuleb pidada võrdväärseks riigisiseste normidega, mis on riigisiseses õiguskorras avaliku korra normide tasemel. ( 18 )

– Kohaldamine riigisiseste maksekäsumenetluste raames

66. Eespool meenutatud põhimõtteid kohaldatakse niisuguste kiirendatud või lihtsustatud menetluse suhtes nagu riigisisene maksekäsumenetlus. ( 19 )

67. See menetlus võimaldab võlausaldajal saada kiiresti ja väheste formaalsustega täitedokumenti vaidlustamata võlgade kohta. Kuigi selle täpne kord on liikmesriigiti erinev, on see põhiosas ometi menetlus, mis ei eelda mingit võistlevat vaidlust põhiküsimuses, välja arvatud juhul, kui võlgnik selle algatab vastuväite esitamisega. Menetluse algatamise initsiatiivi võlgnikule ülekandmine – mida nimetatakse vaidluse ümberpööramiseks – tähendab, et võistlev menetlus tuleb algatada maksekäsu saajal, et takistada maksekäsu täitmisele pööratavaks muutumist. ( 20 )

68. Maksekäsu süsteem paneb võlgnikule märkimisväärse vastutuse. See vaidluse ümberpööramine tähendab, et võistlev kohtulik arutelu on edasi lükatud ja tingimuslik – sest sõltub sellest, kas võlgnik esitab vastuväite. Kui ta ei esita vastuväidet, ei leia see arutelu kunagi aset. Kuigi sellel süsteemil on suuri eeliseid menetluse tõhususe ja kiiruse seisukohast, tekitab see siiski menetlusliku puuduse võlgniku kahjuks, eriti veel siis, kui viimane on nõrgem osapool nagu tarbija, keda niisuguse menetluse algatamine võib üllatada. ( 21 )

69. Enne Euroopa Kohtu selleteemalise praktika analüüsimist tuleb esitada sissejuhatav märkus maksekäsumenetluse liikide kohta, mis on liidus olemas.

70. Liikmesriikides võib üldiselt eristada kahte maksekäsumenetluse vormi ( 22 ), esiteks nn dokumentidega menetlused (ehk „tõendamismenetlused“) ( 23 ) ja teiseks menetlused, milles dokumente ei esitata („ilma tõendamiseta“ menetlused) ( 24 ).

71. Just dokumentidega riigisisese maksekäsumenetluse raames pidi Euroopa Kohus – esimest korda – seisukoha võtma kohtu kohustuse kohta selgitada omal algatusel välja ebaõiglased tingimused enne igasugust vastuväidet võlgniku poolt. Niisugune oli kohtuasja Banco Español de Crédito ( 25 ) ese.

72. Meenutanud eespool nimetatud üldpõhimõtteid, märkis Euroopa Kohus, et maksekäsumenetluse riigisisesed rakendusmeetmed tuleb vastavalt menetlusautonoomia põhimõttele kehtestada liikmesriikide oma õiguskorra raames. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piirab seda autonoomiat siiski võrdväärsuse põhimõtte ( 26 ) ja tõhususe põhimõtte ( 27 ) järgimise nõue.

73. Tõhususe põhimõtte kohta meenutas Euroopa Kohus, et iga juhtumit tuleb analüüsida, arvestades selle normi kohta menetluse tervikus, vastava menetluse kulgu ning eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes. ( 28 )

74. Analüüsinud Hispaania maksekäsusüsteemi omadusi ja eelkõige võlgnikule jäetud vastuväite esitamise tähtaja lühidust (20 päeva), leidis Euroopa Kohus, et taoline menetluskord, mille alusel kohtul, kellele on esitatud maksekäsu avaldus, on võimatu hinnata omal algatusel, in limine litis ega menetluse üheski muus staadiumis – isegi kui talle on juba teada kõik vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud – ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduvate tingimuste ebaõiglast laadi, kui tarbija ei ole esitanud vastuväidet, on oma laadilt „selline, mis võib kahjustada direktiiviga 93/13 taotletud kaitse tõhusust“. ( 29 )

75. Euroopa Kohus asus seisukohale, et arvestades Hispaania maksekäsumenetluse tervikut, selle menetluse kulgu ja eripärasid, esineb arvestatav risk, et „asjaomased tarbijad ei esita nõutud vastuväidet, olgu siis seetõttu, et selleks antud tähtaeg on eriti lühike; et nende tahe end kaitsta on pärsitud, arvestades kohtuasjaga kaasnevate kulude ja vaidlustatud võla summa proportsiooni; või siis seetõttu, et nad ei ole teadlikud oma õigustest või nende ulatusest; või veel seetõttu, et ettevõtjate esitatud maksekäsu avalduse sisu on piiratud ja seega on neile kättesaadav teave osaline“. ( 30 )

76. Nii töötas Euroopa Kohus välja eriti kasuliku analüüsiraamistiku selle ohu hindamisel, mis võib ähvardada selle kaitse tõhusust, mis peab tarbijatel direktiivi 93/13 kohaselt olema. ( 31 ) Selle kohtuotsuse tulemusena muutis Hispaania oma õigusakte. Reformi tagajärjeks oli LEC artikli 815 lõike 4 praegune redaktsioon, mida eelotsusetaotluse esitanud kohtud on käsitletaval juhul kirjeldanud.

77. Euroopa Kohus täiendas oma analüüsi kohtuotsuses Finanmadrid EFC, mille kohaselt tuleb direktiivi 93/13 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus „sellised riigisisesed õigusnormid […], mis ei võimalda maksekäsu täitmise asja menetleval kohtul omal algatusel hinnata ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglast laadi, kui maksekäsu avaldust menetleval asutusel puudub pädevus seda analüüsida“. ( 32 )

78. Kohtuotsuses Profi Credit Polska ( 33 ) sai Euroopa Kohtule võimaluse oma seisukohta täpsustada riigisisese menetluse kontekstis, milles eelotsusetaotluse esitanud kohtule ei olnud teada õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis olid vajalikud, et hinnata, kas avalduse aluseks olevad tingimused on ebaõiglased. ( 34 ) Niisugune analüüsimine sai toimuda ainult juhul, kui tarbija esitab vastuväite.

79. Selles kohtuotsuses nõustus Euroopa kohus, et „tarbijatele [direktiivist 93/13] tulenevate õiguste tõhusat kaitset saab nimelt tagada üksnes tingimusel, et riigisisene menetluskord võimaldab maksekäsumenetluse raames või maksekäsu täitmise menetluses kontrollida omal algatusel asjaomases lepingus sisalduvate tingimuste potentsiaalselt ebaõiglast laadi“. ( 35 ) Kahtluse alla seatud riigisisest menetlust tuleb „kontrollida tervikuna, hõlmates nii vastuväite esitamisele eelnevat esimest etappi kui ka sellele järgnevat teist etappi“. ( 36 )

80. Meenutanud menetlusautonoomia ja tõhususe põhimõtteid, rõhutas Euroopa Kohus, et tarbijatel peab olema „võimalus esitada […] vastuväide mõistlikel menetlustingimustel nii, et tarbijate õiguste teostamise suhtes ei kehtiks tingimused, eelkõige tähtajad või kulud, mis pärsivad direktiiviga 93/13 tagatud õiguste teostamist“. ( 37 )

81. Nii otsustas Euroopa Kohus pärast käesoleva ettepaneku punktis 75 nimetatud analüüsikriteeriumide meenutamist, et direktiivi 93/13 artikli 7 lõikega 1 on vastuolus riigisisene õigusnorm, „mis võimaldab anda maksekäsu välja […], kui maksekäsu avaldust lahendaval kohtul ei ole pädevust kontrollida selle lepingu tingimuste võimalikku ebaõiglast olemust, kuivõrd niisugusele maksekäsule vastuväite esitamise kord ei võimalda tagada tarbijale sellest direktiivist tulenevate õiguste järgimist“. ( 38 )

82. Missugune järeldus tuleb sellest kohtupraktikast teha?

83. Minu arvates tuleb järeldada, et kohtulik kontroll selle üle, kas tingimused, millega nõude esitaja oma nõuet põhjendab, võivad olla ebaõiglased, peab olema võimalik maksekäsu avalduse läbivaatamise etapis, sh niisugust liiki menetluse korral, milles dokumente ei esitata (ilma tõendamiseta menetlus), v.a juhul, kui võlgnikul on tõesti võimalus esitada vastuväide (teiste sõnadega siis, kui kohaldatavad menetlusnormid ei tekita vaieldamatut ohtu, et asjaomane tarbija ei esita vastuväidet), või välja arvatud juhul, kui täitekohtul on õigus niisugune kontroll läbi viia.

84. See, kui avalduse saanud kohus tuvastab omal algatusel ebaõiglased tingimused, ei tekita iseenesest konkreetset probleemi dokumentidega menetluse raames, sest sellel kohtul on dokumendid, mille nõude esitaja on oma nõude tõendamiseks esitanud.

85. Minu arvates tuleb eespool viidatud kohtupraktikast tulenevaid juhiseid kohaldada ka menetluste suhtes, milles dokumente ei esitata.

86. Vastasel korral ei saaks asjaomased tarbijad (keda niisugused menetlused puudutavad) direktiivi 93/13 imperatiivsetest sätetest kasu. Tuleb valida nende õigusnormide ja selle kohtupraktika teleoloogiline tõlgendus, et tagada nende kasulik mõju. Kui kohtule ei saa tegelikult vastuväidet esitada või täitekohus ei saa teostada kontrolli, peavad menetlusnormid, mis puudutavad menetlusi, milles dokumente ei esitata, olema seega korraldatud nii, et need võimaldavad maksekäsu avalduse saanud kohtul paluda nõude esitajal esitada dokumendid, mis sisaldavad „õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis on vajalikud“, et kontrollida, kas on järgitud direktiivis 93/13 sätestatud nõudeid. Kui tal niisugust võimalust ei ole, võib neid menetlusi lugeda direktiivis 93/13 sätestatud nõuetega vastuolus olevaks.

87. Nüüd tuleb need nõuded üle võtta määruse nr 1896/2006 konteksti.

Kohaldamine määruse nr 1896/2006 kontekstis

– Seisukohad määruse nr 1896/2006 tekkeloo kohta

88. Määrus nr 1896/2006 on pika õigusloometöö vili. Komisjoni algses ettepanekus (mis avaldati 2004. aastal) oli nähtud ette „puhas“ menetlus, milles dokumente ei esitata. ( 39 )

89. Määruse lõplikus redaktsioonis on sellest esialgsest ettepanekust mitmes punktis kõrvale kaldutud.

90. Nagu ma järgnevas arutluskäigus märgin, valis liidu seadusandja viimaks „hübriidmudeli“, milles on kombineeritud aspektid, mis iseloomustavad menetlusi, milles dokumente ei esitata (näiteks puudub kohustus esitada kohe alguses muud dokumendid peale määrusele nr 1896/2006 lisatud vormi A), ning aspektid, mis iseloomustavad pigem dokumentidega menetlusi (näiteks avalduse saanud kohtu kohustus analüüsida, kas avaldus tundub põhjendatud – vt eespool viidatud määruse artikkel 8).

– Määruse nr 1896/2006 peamiste sätete analüüs

91. Selle määruse põhjenduse 9 ja artikli 1 lugemisel ilmneb, et selle eesmärk on eelkõige lihtsustada ja kiirendada menetlusi ning vähendada kulusid õiguslikult vaidlustamata rahalisi nõudeid käsitlevate piiriüleste juhtumite korral. Määrust nr 1896/2006 tulebki tõlgendada nendest eesmärkidest lähtudes. ( 40 )

92. Eespool viidatud määruse artiklis 7 on loetletud asjaolud, mille nõude esitaja peab vormil A oma maksekäsu avalduse esitamise etapis ära näitama ja mis on muu hulgas järgmised: i) hagi alus, sealhulgas hagi aluseks olevate asjaolude kirjeldus ning, kui see on asjakohane, nõutav intress (artikli 7 lõike 2 punkt d); ning ii) nõuet toetavate tõendite kirjeldus (artikli 7 lõike 2 punkt e). ( 41 ) Artikli 8 esimese lause järgi otsustab Euroopa maksekäsu avalduse saanud kohus avalduse alusel nii kiiresti kui võimalik, kas (muu hulgas) artiklis 7 sätestatud tingimused on täidetud ning kas nõue tundub olevat põhjendatud.

93. Õigusteoorias on põhjendatult märgitud, et sellel, kas „kirjeldatakse tõendeid või ei öelda nende kohta midagi, ei ole eriti suurt tähtsust“. ( 42 ) Nii võlgnikul kui ka avalduse saanud kohtul on seega ainult väga piiratud teave. Selles küsimuses tuleb märkida, et ainult vormil A toodud andmete põhjal on kohtu kontroll avalduse põhjendatuse üle esmapilgul üsna pealiskaudne ( 43 ) – mis ei taga asjaomasele tarbijale kaugeltki tõhusat kaitset.

94. Määruse nr 1896/2006 artikli 9 lõikes 1 on sätestatud, et kui artiklis 7 sätestatud tingimused ei ole täidetud, annab kohus nõude esitajale võimaluse avaldust täiendada või parandada. ( 44 )

95. Selle määruse artiklis 12 on nähtud ette, et kui artiklis 8 nimetatud tingimused on täidetud, annab kohus välja Euroopa maksekäsu. ( 45 ) Seejuures peab võlgnik saama piiratud hulgal teavet. ( 46 ) Konkreetselt teavitatakse võlgnikku sellest, et tal on võimalik keelduda maksekäsu täitmisest, esitades päritoluriigi kohtusse vastuväite, mis on saadetud 30 päeva jooksul alates maksekäsu võlgnikule kättetoimetamisest.

96. Kui võlgnik vastuväidet ei esita, muutub maksekäsk täidetavaks (määruse nr 1896/2006 artikkel 18).

– Kohtupoolse kontrolli vajadus Euroopa maksekäsu avalduse esialgse läbivaatamise etapis

97. Nagu märgitud (vt käesoleva ettepaneku punkt 83), tuleb vastavate õigusnormide puudumise tõttu ( 47 ) välja selgitada, kas kohtupoolne kontroll peab leidma aset maksekäsu avalduse (esialgse) läbivaatamise etapis või vastupidi, tarbijal on tõhus ja piisav võimalus esitada kohtule vastuväide või siis saab täitekohus viimase kohtuastmena niisugust kontrolli teostada.

98. Selle viimase võimaluse välistan kohe: määruse nr 1896/2006 artikli 22 lõike 3 kohaselt on igasugune uuesti läbi vaatamine täitvas liikmesriigis keelatud. ( 48 )

99. Mis puudutab võimalust esitada kohtule vastuväide, siis Euroopa tarbijakaitseõigus ei korva „tarbija täielikku tegevusetust“ ning kuigi seega ei ole see etteheidetav, et tarbija peab esitama maksekäsule vastuväite, et algatada menetluse teine staadium, mille käigus kohus kontrollib omal algatusel tingimuse ebaõiglast laadi, ( 49 ) tuleb siiski kontrollida, kas maksekäsule vastuväite esitamise õiguse kasutamise kord võimaldab tagada nende õiguste järgimise, mis tarbijal muu hulgas direktiivi 93/13 alusel on ( 50 ).

100. Teisisõnu, kas võib piirduda sellega, et sekkumise õigus on kohtul, kellele esitatakse vastuväide, ilma et maksekäsu avalduse saanud kohus saaks eelnevalt kontrolli teostada?

101. Selles küsimuses tuleb märkida, et kriteeriumid, mille Euroopa Kohus on sõnastanud kohtuotsuses Banco Español de Crédito ( 51 ), võimaldavad hinnata määrusega nr 1896/2006 kehtestatud menetlust kõikehõlmavalt ( 52 ).

102. Kas on vaieldamatu oht, et tarbija, keda niisugune Euroopa maksekäsu avaldus puudutab, ei esita sellele vastuväidet selle esitamise korra tõttu?

103. Ma arvan nagu ka komisjon, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, eelkõige esiteks vastuväite esitamise tähtaja tõttu, teiseks ohu tõtu, et tarbija ei tea oma õiguste ulatust, ja kolmandaks asjaolu tõttu, et tal on vähe infot.

104. Üldiselt näib, et määruse nr 1896/2006 kontseptsioon on soosinud kaalutlusi, mis on seotud menetluse kiiruse ja tõhususega niisuguste õiguslike „turvasüsteemide“ kahjuks, mis võivad võlgnikku kaitsta. ( 53 )

105. Nii võib vastuväite esitamise tähtaja kohta märkida, et tegemist on ühe ja ainsa 30‑päevase tähtajaga, mida hakatakse arvestama alates maksekäsu teatavakstegemisest või kättetoimetamisest. ( 54 ) Võrdluseks võib juhtida tähelepanu, et kohtuotsuses Banco Español de Crédito leidis Euroopa Kohus juba, et 20‑päevane tähtaeg on „eriti lühike“. Seda asjaolu tuleb võtta arvesse paralleelselt tarbija käsutuses oleva teabega (ma tulen selle juurde hiljem punktis 107 tagasi). Nii võib märkida, et kohtuasi Banco Español de Crédito puudutas dokumentidega menetlust, mis võimaldab – oma laadi poolest – tarbijal kergemini tema vastu esitatud tõenditega tutvuda, vastupidi mudelile, mille puhul dokumente peaaegu ei esitata ja millel põhineb Euroopa maksekäsumenetlus.

106. Ei saa ka alahinnata ohtu, et võlgnik ei tea või ei taju oma õiguste ulatust. Küsimus, kas nõude aluseks oleva lepingu tingimus on ebaõiglane, võib olla keeruline, ning see, kuidas sellele küsimusele tuleks vastata, ei pruugi olla ilmne tarbija käsutuses oleva teabe lugemisel ( 55 ) – eriti veel arvestades asjaolu, et viimane ei pruugi olla „ebaõiglase tingimuse“ õigusliku kontseptsiooniga kursis. Piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas keskmine tarbija ei ole kohustatud teadma direktiivi 93/13 sisu ega ammugi kõiki tingimusi, mis võivad kuuluda selle kohaldamisalasse. ( 56 ) Selles mõttes sõltub võimalus esitada vastuväide eelnevatest õigusteadmistest. ( 57 ) Need õigusteadmised tekitavad veelgi suurema probleemi juba niigi võlgades inimeste puhul, kes ei pruugi suuta kasutada juristi teenuseid asjaomase lepingu uurimisel võimalike rikkumiste leidmiseks. ( 58 )

107. Lõpuks tuleb võtta arvesse, et maksekäsu avalduse sisu on piiratud ja et tarbijal on sellega seoses ebatäielik teave. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 93 mainisin, ei võimalda liidu seadusandja valitud süsteem, mis põhineb menetlusmudelil, mille puhul dokumente ei esitata ja mida pehmendab tõendite „kirjeldus“, tagada asjaomasele tarbijale, et ta saab oma vastuväite esitamise õigust kasutada kõikidest asjaoludest teadlikuna. Teave, mille on ära toonud nii nõude esitaja (oma vormi A raames) kui ka avalduse saanud kohus maksekäsu teatavakstegemise (või kättetoimetamise) etapis, on väga piiratud ega juhi kuidagi tarbija tähelepanu vajadusele kontrollida eelkõige seda, ega nõude aluseks olevas lepingus ei ole ebaõiglasi tingimusi. ( 59 ) Viitan siin oma varasemale märkusele, mis puudutab küsimust, kas tarbijal on õigusteadmised, mis on vastuväite esitamise õiguse kasutamise kõikidest asjaoludest teadlikuna (või selle kasutamisest loobumise) sine qua non tingimus.

108. Asjaolul, et vastuväite esitamise õiguse kasutamist ei pea (määruse nr 1896/2006 artikli 16 lõike 3 kohaselt) põhjendama, ei ole seejuures tähtsust: ( 60 ) kui tarbijal ei ole piisavalt teavet, kas vastuväide oleks asjakohane, võib juhtuda, et ta ei esita seda ja tasub maksekäsus näidatud summa hirmust sattuda kohtumenetlusse, mille kulusid on raske ette näha ( 61 ) ja tulemus ei ole ette teada.

109. Kokkuvõttes on minu arvates vaieldamatu oht, et tarbija jätab nendel tingimustel vastuväite esitamata.

110. Selles küsimuses võib (ja peab) määrust nr 1896/2006 tõlgendama nii, et maksekäsu avalduse saanud kohtul on õigus teostada omal algatusel kontrolli võimalike ebaõiglaste tingimuste üle. Nagu ma tagapool näitan, võimaldab kohtu niisuguse õiguse tunnustamine tagada direktiivis 93/13 niisugusena, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud, sätestatud nõuete järgimise, ilma et seejuures eirataks selle määruse sõnastust ja mõtet. Enne selle tõendamist pean kõigepealt analüüsima, mil määral võib avalduse saanud kohus selle määruse alusel saada täiendavat teavet, et kasutada oma kontrollipädevust.

– Avalduse saanud kohtu kontrollipädevuse ulatus

111. Sellega seoses tuleb niisiis teada, missugune on see täiendav teave, mida avalduse saanud kohus võib küsida ning kas seda teavet saab määruse nr 1896/2006 alusel võlausaldajalt õiguspäraselt nõuda.

112. Eeldusel, et vormi A lahtrid 6, 7, 8 ja 9 on nõuetekohaselt täidetud, võimaldavad need tähelepanelikul kohtul (kohe) tuvastada mõned kõrvalekalded. Praktikas puudutavad levinuimad ebaõiglased tingimused intressi arvutamise viisi ja lepingujärgset leppetrahvi. Et kindel olla, peab kohtul siiski tingimata olema nende vaidlusaluste tingimuste tekst. Just niisuguse olukorraga oli tegemist põhikohtuasjades ja selle tõttu on esitatud eelotsusetaotlused käsitletaval juhul.

113. Lisaks nagu komisjon õigesti märkis, võib leping peita endas sätteid, mis osutuvad ebaõiglaseks alles koostoimes terve lepingu lugemisel.

114. Vorm A võimaldab lisada veel teavet peale selle info, mida on eespool viidatud lahtrites konkreetselt nimetatud (vt lahter 11).

115. Minu meelest on avalduse saanud kohtul eespool viidatud määruse artikli 9 lõike 1 järgi koostoimes selle artikli 7 lõike 2 punktidega d ja e ( 62 ) õigus paluda nõude esitajal oma avaldust täiendada ja tuua ära kõik tingimused, millega ta oma nõuet põhjendab, eelkõige vormi A lahtris 11.

116. Kogu lepingu äratoomine võimaldab vältida seda, et südametunnistuseta võlausaldaja valib kohtule esitatavad tingimused välja omakasupüüdlikult. Niisugune võte tooks kaasa selle, et avalduse saanud kohus ei suuda mõista lepingu üldist tasakaalu ja avastada, et teatav tingimuste kombinatsioon on ebaõiglane.

117. Seejuures palub kohus kiiruse ja lihtsuse huvides nõude esitajal esitada lepingu täieliku ärakirja (selle asemel, et lisada selle lepingu kogu tekst „kopeeri ja kleebi“ tüüpi võtte abil vormile).

118. Määruse nr 1896/2006 niisugune tõlgendus võimaldab tagada sobiva kontrolli asjaomaste tingimuste üle, millega järgitakse direktiivi 93/13 artiklit 4, mille kohaselt „[viidatakse] lepingutingimuse hindamisel […] kõigile teistele kõnealuse […] lepingu tingimustele“ (kohtujuristi kursiiv).

119. Kahtluse korral, kas avaldus on põhjendatud, sest teatav tingimus võib olla ebaõiglane, saab kohus niisiis keelduda Euroopa maksekäsu väljaandmisest määruse nr 1896/2006 artikli 11 lõike 1 punkti b alusel või anda vastavalt selle määruse artiklile 10 välja osalise maksekäsu. ( 63 )

– Vastavus määruse nr 1896/2006 ja direktiivi 93/13 sõnastusele ja eesmärkidele, lähtudes harta artiklist 38

120. Kas määruse nr 1896/2006 sõnastus ja eesmärgid võimaldavad valida eespool välja pakutud tõlgenduse?

121. Minu arvates võimaldavad küll.

122. Vastab tõele, et kohtu aktiivse sekkumise nõude (mis tuleneb direktiivist 93/13 niisugusena, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud) ning määrusega nr 1896/2006 taotletavate kiiruse, lihtsustamise ja kulude vähendamise eesmärkide vahel valitseb potentsiaalne konflikt.

123. Seda konflikti, mis on tingitud sellest, et määrus on hübriidmäärus, ja tõendite kirjeldamise nõue on piiratud, ( 64 ) võimendab kohtuotsus, mille Euroopa Kohus tegi kohtuasjas Szyrocka ( 65 ). Selle kohtuotsuse kohaselt tuleb määruse nr 1896/2006 artiklit 7 tõlgendada „nii, et see reguleerib ammendavalt kõiki tingimusi, millele peab vastama Euroopa maksekäsu avaldus“. ( 66 )

124. Kas sellest tuleb järeldada, et see kohtuotsus välistab igasuguse võimaluse nõuda täiendavat teavet või täiendavaid dokumente, ( 67 ) eelkõige selle kontrollimiseks, ega tingimused, millega Euroopa maksekäsu avaldust põhjendatakse, ei ole (potentsiaalselt) ebaõiglased?

125. Minu arvates on kohtuotsuse Szyrocka ( 68 ) niisugune tõlgendus ekslik.

126. Selle kohtuotsuseni viinud arutluskäik oli järgmine: viidatud määrusega taotletav eesmärk satuks ohtu, kui liikmesriigid saaksid kehtestada oma riigisisestes õigusaktides üldiselt täiendavaid nõudeid, millele Euroopa maksekäsu avaldus peab vastama. Niisugused nõuded ei tooks kaasa mitte üksnes seda, et erinevates liikmesriikides kehtestatakse niisuguse avalduse puhul lahknevad tingimused, vaid muudaks ka Euroopa maksekäsu menetluse keerukamaks ja pikemaks ning suurendaks selle kulusid. ( 69 )

127. Käsitletaval juhul tuleneb kohtu kontrollipädevus tarbijalepingutes sisalduvate ebaõiglaste tingimuste osas kaudselt ja tingimata direktiivist 93/13 niisugusena, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus. Tegemist on seega nõudega, mis tuleneb otseselt liidu õigusest, mitte täiendavast nõudest, mille on meelevaldselt kehtestanud liikmesriik ja mis võib tekitada liikmesriikide vahel ületamatuid lahknevusi. Samal põhjusel ei rikuta selle nõudega määrusega nr 1896/2006 kehtestatud menetlusautonoomia põhimõtet ega ka selle ootuspärasust või ühetaolisust. ( 70 )

128. Lisaks ei kahjusta pädevus nõuda lepingu ärakirja tõsiselt määruse nr 1896/2006 artiklis 1 nimetatud kiirendamise, lihtsustamise ja kulude vähendamise eesmärke. ( 71 )

129. Avalduse saanud kohtul on õigus nõuda määruse nr 1896/2006 artikli 9 alusel täiendavat teavet. Lepingu ärakirja edastamine asetub selle eesõiguse raamistikku. Konkreetsemalt ei muuda lepingu ärakirja (kui niisuguse) edastamine menetluse kulgu ebamõistlikult keerukamaks.

130. Tänapäeval ei ole (esmapilgul) midagi lihtsamat kui kopeerida dokument ja edastada see e‑kirjaga. Seepärast peaks võlausaldaja siis, kui kohus, kellele ta oma maksekäsu avalduse esitas, temalt seda palub, suutma selle nõude täita viivitamata, ilma eriliste raskusteta ja põhimõtteliselt ilma kuludeta. ( 72 ) Niisugune lahendus on kooskõlas menetluse informatiseerimisega. ( 73 )

131. Tuleb ka märkida, et kuna kohtu kontroll on rangelt piiratud selle kontrollimisega, ega viidatud tingimused ei ole esmapilgul ebaõiglased (kui analüüsitakse, kas avaldus näib põhjendatud), ei tohiks niisugune lahendus ka kaasa tuua märkimisväärseid viivitusi selle avalduse menetlemisel – eriti kohtu puhul, kes on tarbijakaitseõigusi puudutavate kohtuvaidluste alal kogenud.

132. Lisaks võimaldab väljapakutud lahendus ka tagada direktiivi 93/13 eesmärkide järgimise harta artiklist 38 lähtudes.

133. See lahendus tagab tarbija tõhusa kaitse, võimaldades kohtul keelduda maksekäsu väljaandmisest (või anda välja osaline maksekäsk), kui esmapilgul tundub, et viidatud tingimused võivad olla ebaõiglased. ( 74 ) See lahendus teenib ka direktiivi 93/13 artikli 7 lõikes 1 nimetatud hoiatavuse eesmärki, pärssides röövellikku käitumist.

134. Nimelt, kui me valiksime nende kahe õigusakti erineva tõlgenduse, tekitakse see olukorra ärakasutamise efekti, võimaldades südametunnistuseta võlausaldajatel direktiiviga 93/13 kehtestatud imperatiivsest regulatsioonist mööda hiilida ( 75 ) määruses nr 1896/2006 ette nähtud lihtsustatud menetluse abil ( 76 ). Niisugune lahendus ei võimaldaks tagada harta artiklis 38 nõutavat tarbijakaitse kõrget taset, ( 77 ) eelkõige tarbijate majandushuvide seisukohast ( 78 ).

135. Nagu komisjon põhjendatult märkis, oleks põhikohtuasjades selline tulemus seda absurdsem, et riigisisene maksekäsumenetlus tagaks tarbijale parema kaitse kui määrusega nr 1896/2006 kehtestatud Euroopa menetlus (sest see riigisisene menetlus, mida kohtuotsuse Banco Español de Crédito ( 79 ) järel kohandati, hõlmab kohtulikku kontrolli omal algatusel maksekäsu avalduse läbivaatamise etapis ( 80 )).

136. Selles mõttes võimaldab väljapakutud lahendus taastada tasakaalu müüjate või teenuste osutajate ja tarbijate vahel, mida liidu seadusandja tahtis saavutada ( 81 ) – tasakaal, mis satuks muidu ohtu kohtuvaidluse ümberpööramise läbi, mis määruses nr 1896/2006 ette nähtud menetlust iseloomustab ja mille tõttu on veelgi olulisem, et kohtul ja võlgnikul-tarbijal oleks piisavalt teavet ( 82 ).

137. Lõpuks tuleb lõppmärkusena veel juhtida tähelepanu sellele, et vastavalt määruse nr 1896/2006 artiklitele 8 ja 11 peab maksekäsu avalduse saanud kohus seda rahuldades või rahuldamata jättes otsuse tegema ainult küsimuses, kas see näib põhjendatud.

138. Teiste sõnadega ei takista avalduse võimalik rahuldamata jätmine (näiteks kahtluste tõttu, et viidatud tingimused on ebaõiglased) ilmselgelt võlausaldajal saavutada oma nõude rahuldamist, kui ta kasutab muid menetluslikke võimalusi. ( 83 ) Seda kinnitavad sõnaselgelt määruse nr 1896/2006 artikli 1 lõige 2 ja artikli 11 lõige 3. ( 84 )

Järeldus

139. Esimesele ja teisele küsimusele kohtuasjades C‑453/18 ja C‑494/18 ning kolmandale küsimusele kohtuasjas C‑494/18 tuleb minu arvates vastata jaatavalt.

140. Seega on riigisisesel kohtul, kes vaatab läbi Euroopa maksekäsu avaldust, mis puudutab lepingut müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel, õigus kontrollida omal algatusel, ega asjaomases lepingus sätestatud tingimused ei ole ebaõiglased, nagu on nähtud ette direktiivi 93/13 artiklites 6 ja 7, tõlgendatuna harta artiklist 38 ja ELL artikli 6 lõikest 1 lähtudes.

141. Seejuures võib avalduse saanud kohus paluda määruse nr 1896/2006 artikli 9 lõike 1 alusel koostoimes selle määruse artikli 7 lõike 2 punktidega d ja e nõude esitajal ära tuua leping, millega nõuet põhjendatakse, ja seda ainsa eesmärgiga teostada eespool nimetatud kontrolli.

142. Järelikult ei võimalda määruse nr 1896/2006 ja direktiivi 93/13 eespool viidatud sätted kehtestada niisuguseid riigisiseseid õigusakte nagu põhikohtuasjas, millega nõude esitaja esitatud täiendavad dokumendid, näiteks nõuet tõendava lepingu ärakiri kvalifitseeritakse vastuvõetamatuks.

Neljas küsimus kohtuasjas C‑494/18

143. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt juhuks, kui eespool toodud küsimustele vastatakse eitavalt, kas määrus nr 1896/2006 on õiguspärane ja konkreetsemalt, kas see määrus on kooskõlas harta artikliga 38 (ja ELL artikliga 6).

144. Kuna nendele küsimustele tuleb minu meelest vastata jaatavalt, ei ole selle kohta vaja seisukohta võtta.

145. Eespool välja pakutud määruse nr 1896/2006 tõlgendus võimaldab selle määruse lepitada direktiivis 93/13 sätestatud imperatiivse regulatsiooniga ning tagada harta artiklis 38 nõutava tarbijakaitse kõrge taseme.

Ettepanek

146. Eelneva põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Juzgado de Primera Instancia de Vigo no 11 (Vigo esimese astme kohus nr 11, Hispaania) ja Juzgado de Primera Instancia de Barcelona no 20 (Barcelona esimese astme kohus nr 20, Hispaania) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus, alusel esitatud niisuguse maksekäsu avalduse läbivaatamise raames, mis puudutab müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingul põhinevat nõuet, on avalduse saanud kohtul õigus teostada omal algatusel kontrolli selle üle, ega selles lepingus sätestatud tingimused ei ole ebaõiglased, vastavalt nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklitele 6 ja 7 tõlgendatuna Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 38 ja ELL artikli 6 lõikest 1 lähtudes. Sel põhjusel võib avalduse saanud kohus paluda määruse nr 1896/2006 artikli 9 lõike 1 alusel, tõlgendatuna koostoimes selle määruse artikli 7 lõike 2 punktidega d ja e, nõude esitajal ära tuua leping, millega nõuet põhjendatakse, ja seda ainsa eesmärgiga teostada eespool nimetatud kontrolli. Määruse nr 1896/2006 artiklid 7 ja 9, tõlgendatuna koostoimes direktiivi 93/13 artiklitega 6 ja 7, ei võimalda kehtestada niisuguseid riigisiseseid õigusakte nagu põhikohtuasjas, millega täiendavad dokumendid, mille nõude esitaja avalduse saanud kohtule esitab, näiteks lepingu ärakiri, mis tõendab nõuet tarbija suhtes, kvalifitseeritakse vastuvõetamatuks.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrus, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT 2006, L 399, lk 1).

( 3 ) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepinutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).

( 4 ) BOE nr 7, 8.1.2000.

( 5 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 6 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab eelkõige 17. mai 2018. aasta kohtuotsusele Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320).

( 7 ) Määruse nr 1896/2006 artikli 3 lõike 2 sõnastuses on viidatud tookord kehtinud nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artiklitele 59 ja 60. Määrus nr 44/2001 on vahepeal asendatud ja tunnistatud kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1).

( 8 ) Vt selle kohta ka Berthe, A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, lk 378.

( 9 ) Viitan siin tõlgendamiskriteeriumidele, mida Euroopa Kohus on traditsiooniliselt kasutanud. Vt 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 10 ) ELT 2007, C 303, lk 17.

( 11 ) Selles küsimuses asjasse puutuva kohtupraktika ja õigusteooria kohta vt Beka, A., The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying EU Law of the National Courts’ Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.

( 12 ) Vt 27. juuni 2000. aasta kohtuotsus Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, punkt 25), 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punkt 25) ning 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punkt 38) ning 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 15 ) 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punkt 35).

( 16 ) Vt 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, punktid 51 ja 56) ning 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 24).

( 17 ) Kohtujuristi kursiiv. 21. novembri 2002. aasta kohtuotsus Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punkt 33) ning 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 18 ) Vt 17. mai 2018. aasta kohtuotsus Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, punktid 34 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on täpsustanud, et tuleb asuda seisukohale, et see kvalifikatsioon laieneb direktiivi kõikidele sätetele, mis on selle artikliga 6 taotletava eesmärgi saavutamiseks hädavajalikud.

( 19 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 20 ) Kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, punkt 27). Mõiste „vaidluse ümberpööramine“ kohta vt ka Boularbah, H., Requête unilatérale et inversion du contentieux, Bruxelles, Larcier, 2010, lk 214 jj.

( 21 ) Vt selle kohta M. Szpunar, „Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées“, L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Bruxelles, Bruylant, 2018, lk 690.

( 22 ) Roheline raamat Euroopa maksekäsumenetluse ja meetmete kohta, mille eesmärk on lihtsustada ja kiirendada väikesi rahasummasid puudutavate vaidluste lahendamist (KOM(2002) 746 (lõplik)), punkt 3.1.1.

( 23 ) Ibidem. Dokumentidega mudeli puhul on nõude esitajal kohustus esitada kirjalik tõend, mis asjaomast nõuet tõendab (näiteks lepingudokumendid, mis seda tõendavad). See mudel võimaldab kohtul teostada (piiratud) kontrolli nende dokumentide üle, et jätta kõrvale põhjendamatud või väljamõeldud nõuded ning kaitsta võlgnikku niisuguste nõuete eest.

( 24 ) Ibidem. Mudelit, mis ei põhine dokumentidel, iseloomustab see, et kohus, kellele on esitatud maksekäsu avaldus, ei analüüsi asjaomast nõuet üldse sisuliselt. Kui avaldus on vastuvõetav ja vastab põhilistele vorminõuetele, annab see kohus välja maksekäsu, hindamata põhjalikumalt, kas see avaldus on põhjendatud. Kuna see mudel ei eelda mingit avalduse põhjendatuse analüüsimist, ei ole vaja esitada nõuet tõendavat dokumenti (mille otstarve oleks ainult niisugune kontroll). Võlgnikul on tavaliselt kaks korda pikem vastuväite esitamise tähtaeg, mis peab korvama selle „tõenditeta“ menetluse lühiduse.

( 25 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 26 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punktid 46 ja 47). Selles kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et talle ei ole teada „ühtegi asjaolu, mis tekitaks kahtlusi, et põhikohtuasjas käsitletud õigusnormid ei ole [võrdväärsuse] põhimõttega kooskõlas […]“.

( 27 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 46). Tõhususe põhimõtte kohaselt ei tohi riigisisene menetluskord muuta „praktikas võimatuks või ülemäära keeruliseks liidu õigusega tarbijatele antud õiguste kasutamist“.

( 28 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 49).

( 29 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 53).

( 30 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 54) (kohtujuristi kursiiv).

( 31 ) See kriteeriumide loetelu ei ole siiski ammendav: õigust esitada kohtule vastuväide tuleb analüüsida kõikehõlmavalt. Vt selle kohta ka A. Berthe, L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, lk 171.

( 32 ) Vt 18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, punkt 55). Kohtujuristi kursiiv.

( 33 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus (C‑176/17, EU:C:2018:711).

( 34 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punktid 45–47).

( 35 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 36 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 54). Vt ka kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, punkt 28).

( 37 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 63).

( 38 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, kohtuotsuse resolutsioon). Kohtujuristi kursiiv.

( 39 ) Avalduse saanud kohus pidi eelkõige „hoiduma hinnangu andmisest käsitletava nõude sisu kohta“ (ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega luuakse Euroopa maksekorraldusmenetlus (KOM(2004) 173 (lõplik), põhjendus 12). Määruse üksikasjalikuma ajaloolise ülevaate kohta vt Berthe, A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, lk 230–238.

( 40 ) Vt selle kohta Crifo, C., Cross-Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009, lk 111.

( 41 ) Määruse nr 1896/2006 põhjenduses 13 on rõhutatud selles küsimuses vajadust esitada teavet, mis on nõude selgeks määratlemiseks ja põhjendamiseks piisav, et asetada võlgnik olukorda, kus ta saab teha teadliku otsuse nõude vaidlustamise või vaidlustamata jätmise kohta.

( 42 ) Berthe, A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, lk 273. Vt selle kohta ka Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, lk 264.

( 43 ) Vt Lopez de Tejada, M., ja d’Avout, L., „Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer“, Revue critique de droit international privé,, 2007, lk 729, ning Guinchard, E., „Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?“, Revue trimestrielle de droit euroeen, 2016, lk 435 jj.

( 44 ) Selles küsimuses märgin juba praegu, et tüüpvormil A on nõude esitaja kohustatud täpsustama kohe alguses, kas tema lepingupartner on tarbija. Vormi A lahter 11 võimaldab esitada täiendavat teavet (mille tõttu on seega võimalik näiteks ära tuua teatavad sätted).

( 45 ) Määruse nr 1896/2006 artikli 10 lõikes 1 on sätestatud, et kui nõue vastab artiklis 8 nimetatud tingimustele üksnes osaliselt, teavitab kohus sellest nõude esitajat, kel palutakse siis nõustuda Euroopa maksekäsu ettepanekuga kohtu poolt täpsustatud summas (või sellest keelduda). Kohus annab juhul, kui nõude esitaja nõustub kohtu ettepanekuga, nõude esitaja poolt aktsepteeritud osa kohta välja Euroopa maksekäsu. Esialgse nõude ülejäänud osa suhtes kohaldatakse riigisisest õigust (vt nimetatud määruse artikli 10 lõige 2).

( 46 ) Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 107.

( 47 ) Nagu Euroopa Kohus on mitu korda meenutanud, ei ole ebaõiglaste lepingutingimuste hindamisele kohaldatavad menetlusnormid liidu õiguses põhimõtteliselt ühtlustatud ning järelikult kuuluvad need liikmesriikide õiguskorra alla, tingimusel et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid: vt 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 46) ja 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 57). Mulle tundub, et seda seisukohta tuleb kohaldada mutatis mutandis Euroopa maksekäsu menetluse suhtes, sest määruses nr 1896/2006 ei ole sõnaselget sätet, mis ei võimaldaks kohaldada direktiivi 93/13 või mis määraks ära, kuidas tuleb teostada kontrolli võimalike ebaõiglaste tingimuste üle (selle direktiivi tähenduses) selles kontekstis.

( 48 ) Just sel põhjusel märkis kohtujurist Szpunar kohtuasjas Finanmadrid EFC „de lege ferenda, et määrust […], mis katab tarbijalepingutest tuleneda võivaid nõudeid, oleks soovitav muuta, et näha sõnaselgelt ette ebaõiglaste tingimuste kontrollimine omal algatusel Euroopa maksekäsu andmise staadiumis“; vt selle kohta kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, 20. joonealune märkus).

( 49 ) Vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 50 ) 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punkt 71).

( 51 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 52 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 73 ja 79.

( 53 ) Vt selle kohta Lopez de Tejada, M., ja d’Avout, L., „Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer“, Revue critique de droit international privé, 2007, lk 723–724. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 93.

( 54 ) Euroopa menetlus erineb seega enamikust menetlustest, milles ei esitata dokumente ja mis korvavad teataval määral tõendi puudumise kaks korda pikema vastuväite esitamise tähtajaga, mis on võlgnikule soodsam: ma pean silmas eelkõige Mahnverfahren’it Saksa õiguses.

( 55 ) Kui mõned kriminaalõigusnormid või viivist käsitlevad sätted võivad olla juba oma olemuselt ebaõiglased, ei ole see nii teiste juhtumitega, mis on rafineeritumad ja kus see, et leping on ebaõiglane, tuleneb erinevate tingimuste koosmõjust.

( 56 ) Niisugune on (veelgi enam) juhtum, mil asjaomast lepingut reguleerib teise liikmesriigi õigus kui tarbija liikmesriik: vt selle kohta direktiivi 93/13 põhjendus 5.

( 57 ) Vt selle kohta Chainais, C., „L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire“, Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Paris, Dalloz, 2010, lk 646, nr 51.

( 58 ) Rott, P., „Case Note on Banco Español de Crédito“, European Review of Contract Law, 2012, lk 470–480.

( 59 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 95. Minu arvates tuleb siin arutleda analoogia alusel kohtuotsusega Pannon GSM; tarbijat tuleb eelnevalt hoiatada, et tingimus võib olla ebaõiglane, et ta saaks otsustada kõikidest asjaoludest teadlikuna, et ta ei kasuta oma õigusi sellega seoses: vt 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punkt 33).

( 60 ) Märgin ka, et praktikas on Euroopa maksekäskude peale esitatud vastuväidete arv väike (mis näib kinnitavat, et see aspekt vastuväite esitamise õiguse kasutamist ei mõjuta). Näiteks Austrias ei esitanud võlgnikud 2012. aastal vastuväidet 96% välja antud maksekäskude peale. Vt selle kohta komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomiteele Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1896/2006 (millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus) kohaldamise kohta (COM(2015) 495 final, jagu 3.7).

( 61 ) Määruses nr 1896/2006 on kindlaks määratud ainult kohtukulude ülempiir. Selle artiklis 25 on sätestatud, et „Euroopa maksekäsumenetluse kohtukulud ja tavalise tsiviilkohtumenetluse kohtukulud, mis tulenevad […] vastuväite esitamisest […], ei tohi kokku ületada kõnealuse liikmesriigi sellise tavalise tsiviilkohtumenetluse kohtukulusid, millele ei eelne Euroopa maksekäsumenetlust“. Need kohtukulud hõlmavad kohtule tasutavaid kulusid ja lõive, mille summa määratakse kindlaks vastavalt riigisisesele õigusele. Need võivad mõnikord juba ise ületada asjaomase nõude summat. Kui tarbija on informeeritud, võtab ta oma arutluskäigus arvesse ka kulusid, mis on seotud tema võimaliku esindamisega kohtus (advokaaditasud), ning kui on, siis viivitusintressi, mida jätkuvalt arvestatakse tema suhtes menetluse kestel.

( 62 ) Meenutan, et need sätted käsitlevad vastavalt nõude alust (sh nende asjaolude kirjeldust, millega nõuet põhjendatakse, ning kui on, nõutavat intressi) ning nõuet tõendavate tõendite kirjeldust.

( 63 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 95. Nii on see eelkõige juhul, kui avalduse saanud kohtul on kahtlusi selle intressi summa osas, mida saab seaduse järgi nõuda, või nõutava lepingujärgse leppetrahvi summa osas.

( 64 ) Viitan siin määruse nr 1896/2006 artikli 7 lõike 2 punkti e sõnastusele.

( 65 ) 13. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 66 ) 13. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, resolutsioon).

( 67 ) Vt selle kohta Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, lk 263 ja 264.

( 68 ) 13. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 69 ) 13. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, punkt 31, kohtujuristi kursiiv). Sama mõtet väljendades märgin, et kohtujurist Mengozzi on samuti juhtinud tähelepanu, et seda, et kõnealune menetlus oleks kõigile liidu võlausaldajatele ja võlgnikele võrdselt juurdepääsetav, on võimalik saavutada, kui määruses nr 1896/2006 sätestatud nõuded on ettenähtavad ja ühetaolised, mis võimaldab säilitada selle menetluse autonoomia: vt kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, punktid 33–36).

( 70 ) Viitan siin ka hindamisteguritele, mis on välja toodud kohtujurist Mengozzi ettepanekus kohtuasjas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, punktid 33–36).

( 71 ) Kui parafraseerida (eespool viidatud) kohtuotsust Szyrocka, siis niisuguse pädevuse kasutamine ei muuda „Euroopa maksekäsu menetlust keerukamaks, pikaajalisemaks ja kulukamaks“.

( 72 ) Ma olen mõistagi kursis lepingu võimaliku tõlkimise kulude küsimusega. Mulle näib siiski, et see probleem on pigem tehniline. Võib mõistlikult oodata, et leping on koostatud võlgniku tavapärases suhtluskeeles (sest ta ju allkirjastas selle lepingu) – mis on enamikul juhtudest ka selle kohtu keel, kelle poole on pöördutud (määruse nr 1896/2006 artikli 6 lõikes 2 sätestatud kohtualluvuseeskirja kohaselt, mis on järgmine: „kui kostjaks on tarbija, on jurisdiktsioon ainult kostja alalise elu- või asukoha liikmesriigi kohtutel“).

( 73 ) Määruse nr 1896/2006 artikli 7 lõike 5 kohaselt on Euroopa maksekäsu avaldust võimalik esitada elektroonilisi sidevahendeid kasutades. Sama määruse artikli 8 järgi aktsepteeritakse ka avalduse läbivaatamist „automatiseeritud menetluse abil“. Näib seega, et Euroopa seadusandja tahtis õhutada menetluse informatiseerimist ja välja pakutud lahendus ei tee sellele arengule takistusi. Vt selle kohta ka Payan, G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, lk 265.

( 74 ) Avalduse saanud kohus ei tee sisulist otsust ega tühista asjaomase lepingu sätteid. Ta lihtsalt keeldub andmast määruse nr 1896/2006 raames välja täitedokumenti, lähtudes sellest, kuidas asi näib õiguslikult olevat – võtmata ennatlikku seisukohta võlausaldaja õiguste kohta, mida tuleb arutada võistlevas menetluses asja sisuliselt arutavas kohtus. Vt ka käesoleva ettepaneku punktid 137 ja 138.

( 75 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 76 ) Märgin ka, et Euroopa Parlament rõhutas oma 1. detsembri 2016. aasta resolutsioonis Euroopa maksekäsumenetluse kohaldamise kohta (2016/2011/INI), et „menetluse lihtsustatud olemus ei tähenda, et seda võiks kasutada ebaõiglaste lepingutingimuste kehtestamiseks, kuivõrd määruse […] nr 1896/2006 artiklis 8 nõutakse, et kohus otsustaks, kas talle kättesaadavale teabele tuginedes on nõue põhjendatud, tagades seeläbi kooskõla Euroopa Kohtu kõnealust teemat puudutava kohtupraktikaga“ (vt selle resolutsiooni põhjendus J).

( 77 ) Ammendavuse huvides tuleb ka märkida, et ELTL artiklis 12 on sätestatud, et see tarbijakaitse kõrge taseme nõue on läbiv, ning seega et „[l]iidu ülejäänud poliitika ja meetmete määratlemisel ning rakendamisel võetakse arvesse tarbijakaitse nõudeid“. See läbivus kõneleb ka selle kasuks, et määrust nr 1896/2006 tuleb tõlgendada kooskõlas harta artiklis 38 ning direktiivi 93/13 artiklites 6 ja 7 sätestatuga.

( 78 ) Vt ELTL artikkel 169 ja käesoleva ettepaneku punkt 58.

( 79 ) 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus (C‑618/10, EU:C:2012:349). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 76.

( 80 ) Vt LEC artikli 815 lõige 4 (käesoleva ettepaneku punkt 26).

( 81 ) Niisugune on pealegi direktiiviga 93/13 kehtestatud imperatiivse regulatsiooni eesmärk. Direktiivi 93/13 artikliga 6 taotletavat eesmärki ei saaks saavutada, kui tarbijad oleksid kohustatud väitma ise, et tingimus on ebaõiglane (vt selle kohta 27. juuni 2000. aasta kohtuotsus Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, punkt 26). Just nii oleks see siis, kui tarbija peaks esitama vastuväite selleks, et kohus kontrolliks, ega ei esine potentsiaalselt ebaõiglaseid tingimusi, ning et takistada nende kohaldamist. Vt ka käesoleva ettepaneku punktid 62, 63 ja 99.

( 82 ) Teema põhjalikuma käsitluse kohta vt L. Sinopoli, „Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen“, Revue de droit commercial belge, 2015, lk 7–18.

( 83 ) Ilma et see piiraks määruses nr 1215/2012 sätestatud kohtualluvuseeskirjade kohaldamist. Selle määruse artiklites 17–19 on nähtud nimelt ette kaitsenormid kohtualluvuse valdkonnas juhuks, kui üks lepingust tuleneva vaidluse pooltest on tarbija.

( 84 ) Meenutan, et nimetatud määruse artikli 1 lõike 2 kohaselt ei takista miski nõude esitajat „esitamast nõuet […], kasutades selleks liikmesriigi õiguse või ühenduse õiguse alusel lubatud muud menetlust“. Selle määruse artikli 11 lõike 3 järgi „[ei takista a]valduse tagasilükkamine […] nõude esitajat esitamast uut Euroopa maksekäsu avaldust või kasutamast selleks liikmesriigi õiguse kohast muud menetlust“.