Keywords

Summary



Keywords

1. Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Rasedad, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvad töötajad – Direktiiv 92/85

(Nõukogu direktiiv 92/85, artiklid 5–8 ja artikli 11 punktid 1–3)

2. Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Rasedad, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvad töötajad – Direktiiv 92/85

(Nõukogu direktiiv 92/85, artikli 5 lõige 3 ja artikli 11 punkt 1)

3. Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Rasedad, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvad töötajad – Direktiiv 92/85

(Nõukogu direktiiv 92/85, artikkel 8 ning artikli 11 punktid 2 ja 3)

Summary

1. Nõukogu direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391 artikli 16 lõike 1 tähenduses) artikli 11 punktidel 1–3 on vahetu õigusmõju ning see annab üksikisikutele õigusi, millele nad saavad tugineda vaidluses liikmesriigiga, kes ei ole direktiivi siseriiklikku õigusesse üle võtnud või on võtnud selle üle ebakorrektselt, ning mida liikmesriigi kohtud peavad tagama. Nende sätetega on pandud liikmesriikidele ühemõtteliselt sõnastatud kohustus saavutada konkreetne tulemus, see tähendab tagada, et töötingimuste ümberkorraldamise järel, ajutiselt teise töö tegemise ajal ja raseduse tõttu tööst eemaloleku perioodil, mida käsitlevad kõnesoleva direktiivi artiklid 5–7, ning rasedus- ja sünnituspuhkusel viibimise ajal, mida reguleerib direktiivi artikkel 8, oleksid rasedatele, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvatele töötajatele tagatud töölepinguga seotud õigused ning töötasu säilimine ja/või õigus piisavale toetusele.

(vt punktid 46, 53, resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391 artikli 16 lõike 1 tähenduses) artikli 11 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on ette nähtud, et rasedal töötajal, kellele on raseduse tõttu antud puhkust, on õigus saada töötasu, mis võrdub keskmise palgaga, mida ta sai võrdlusperioodil enne rasedust, välja arvatud valveteenistuse tasu.

Kui mainitud säte jätab liikmesriikidele teatava kaalutlusõiguse, mis puudutab rasedatel töötajatel, kellele on raseduse tõttu ja raseduse ajal antud puhkust, oleva õiguse – st õigus töötasule – teostamise ja rakendamise tingimuste kindlaksmääramist, siis ei või selle kaalutlusõiguse kasutamine ühelt poolt rikkuda ei direktiiviga 92/85 taotletavat eesmärki, milleks on kaitsta rasedate töötajate ohutust ja tervist, ega jätta teiselt poolt tähelepanuta asjaolu, et niisugune puhkuse andmine kujutab endast viimase võimalusena kohaldatavat kaitsemeedet, mida kasutatakse vaid juhtudel, mil ajutiselt teisele tööle üleviimine ei ole tehniliselt või objektiivselt võimalik või kui on nõuetekohaselt põhjendatud, et see ei ole mõistlik.

Liikmesriigid – ja asjakohastel juhtudel tööturu osapooled –, otsustades vastavalt artikli 11 punktile 1 küsimust, kuidas tagada sissetulek rasedale töötajale, kellele on antud puhkust või kellel on keelatud töötada vastavalt selle direktiivi artikli 5 lõikele 3 – st kas tagada see töötasuna, piisava toetusena või nende kahe kombinatsioonina –, peavad igal juhul silmas pidama asjaolu, et see sissetulek peab koosnema asjassepuutuva töötaja igakuisest põhipalgast ning nendest töötasu komponentidest või lisatasudest, mida makstakse töötaja ametiseisundi alusel – kuna niisugune puhkus tema ametiseisundit ei mõjuta – nagu lisatasu juhtival ametikohal töötamise, tööstaaži ja kutsealase kvalifikatsiooni eest.

(vt punktid 67, 68, 72, 76, resolutsiooni punkt 2)

3. Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391 artikli 16 lõike 1 tähenduses) artikli 11 punkte 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega on ette nähtud, et rasedus- ja sünnituspuhkusel viibival töötajal on õigus saada töötasu, mis võrdub keskmise palgaga, mida ta sai võrdlusperioodil enne mainitud puhkuse algust, välja arvatud valveteenistuse tasu.

Direktiivi artikli 11 punktide 2 ja 3 kohaselt peab tööandja tagama rasedus- ja sünnituspuhkuse ajaks töötasu säilimise ja/või õiguse piisavale toetusele, ning mainitud puhkuse ajaks töötajatele tagatud sissetulek, mida makstakse kas toetusena, töötasuna või vajadusel nende kombinatsioonina, peab olema piisav mainitud punkti 3 tähenduses. Seega, kui töötaja on tööst eemal seetõttu, et viibib rasedus- ja sünnituspuhkusel, ei tähenda artikli 11 punktides 2 ja 3 nõutav minimaalne kaitse seda, et säilitada tuleks huvitatud isiku sissetulek tervikuna, ega valveteenistuse tasu jätkuvat maksmist.

Siiski sätestavad direktiivi 92/85 artikli 11 punktid 2 ja 3 küsimuses, mis puudutab niisuguse raseda töötaja õigust sissetulekule, kes on rasedus- ja sünnituspuhkuse perioodil töölt eemal vastavalt direktiivi artiklile 8, üksnes minimaalse kaitsetaseme. Ükski kõnesoleva direktiivi säte ei takista liikmesriikidel – või asjakohastel juhtudel tööturu osapooltel – kehtestada kord, millega oleks ette nähtud, et rasedale töötajale makstakse edasi kõiki neid töötasu komponente ja kõigi lisatasusid, sh valveteenistuse tasu, mida tal oli õigus saada enne raseduse ning rasedus- ja sünnituspuhkuse perioodi algust. Kuna niisuguste siseriiklike õigusnormidega ette nähtud töötasu korraldus on kaitsemeetmena rasedus- ja sünnituspuhkusel viibivatele töötajatele soodsam kui direktiivi 92/85 kohaselt nõutav, siis ei saa asjaolu, et rasedus- ja sünnituspuhkuse perioodil saadava sissetuleku arvutamisel ei võeta arvesse teatavaid töötasu komponente, pidada selle direktiivi artikli 11 punktidega 2 ja 3 vastuolus olevaks.

(vt punktid 85, 86, 88, 90 ja 91, resolutsiooni punkt 3)