ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Õigusnormidega, millega antakse hankijale õigus sõlmida ehitustööde riigihankelepinguid üksnes ettevõtjatega, kes kohustuvad pakkumuse esitamisel kirjalikult kinnitama, et nad maksavad asjaomaste ehitustööde teostamisel oma töötajatele vähemalt nende teostamise koha järgsetes kollektiivlepingutes ette nähtud tasu, ilma et neid lepinguid saaks kvalifitseerida üldiselt kohaldatavatena, ei ole töötasu kindlaks määratud mõnel direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses ja teises taandes või lõike 8 teises lõigus ette nähtud viisil. Järelikult ei saa sellist palgamäära käsitleda palga alammäärana sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punkti c tähenduses, mida liikmesriigid võivad selle sätte alusel teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele seoses riikidevahelise teenuse osutamisega kehtestada.

(vt punktid 26, 30 ja 31)
Toitjakaotushüvitis kuulub direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel kohaldamisalasse, kui seda hüvitist makstakse konkreetse töötajate kategooria pensionikassa hallatava kutsealase pensioniskeemi raames; kui see tugineb kollektiivlepingule, mille eesmärk on täiendada riiklike üldkohaldatavate õigusaktide alusel maksmisele kuuluvaid sotsiaalhüvitisi; kui skeemi rahastavad üksnes vastava valdkonna töötajad ja tööandjad ning puudub rahastamine riiklikest vahenditest; kui see skeem on suunatud üksnes kõnealuse kategooria töötajatele ning makstava hüvitise summa määratakse kindlaks vastavalt töötaja — hüvitise saaja abikaasa — kindlustuse kestusele ja töötaja tasutud kindlustusmaksete kogusummale.

Niisugune hüvitis tuleb seega kvalifitseerida „tasuna” EÜ artikli 141 tähenduses ja seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et kõnealune pensionikassa on avalik-õiguslik isik, ega ka see, et toitjakaotushüvitise saamise õiguse andev liikmesus vastavas skeemis on kohustuslik.

(vt punktid 49–51, 53–57, 61, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-331/06

K. D. Chuck

versus

Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank te Amsterdam)

„Vanaduskindlustus — Liikmesriigi kodanikust töötaja — Sotsiaalkindlustusmaksed — Erinevad perioodid — Erinevad liikmesriigid — Kindlustusperioodide arvutamine — Pensionitaotlus — Elukoht kolmandas riigis”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 16. jaanuaril 2008 I - 1959

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 3. aprill 2008 I - 1975

Kohtuotsuse kokkuvõte

Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Vanadus- ja toitjakaotuskindlustus – Hüvitise arvutamine

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikkel 10 ja artikli 48 lõige 2)

Määrusega nr 631/2004 muudetud ja ajakohastatud määruse nr 1408/71 artikli 48 lõike 2 kohaselt on selle liikmesriigi pädev asutus, kus töötaja, kes on mõne liikmesriigi kodanik, viimati elas, kohustatud selle töötaja vanaduspensioni arvutamisel siis, kui see töötaja elab pensioni maksmise taotluse esitamise ajal kolmandas riigis, võtma teises liikmesriigis töötatud perioode arvesse samadel tingimustel nagu siis, kui see töötaja elaks ikka veel ühenduse territooriumil.

Niisuguse vanaduspensioni maksmise praktilist korraldust reguleerivad selle liikmesriigi õigusnormid, kus asub pensioni maksmise eest vastutav asutus. Kuigi määruse nr 1408/71 artikkel 10 sätestab täitmisele pööratava õiguse saada pensionihüvitist mis tahes liikmesriigis, ei kohusta määrus ega ükski ühenduse õiguse säte liikmesriike maksma pensioni kolmandatesse riikidesse.

(vt punktid 38 ja 39 ning resolutiivosa)
Tollivõlga sisse nõudnud liikmesriigi pädevuse kontrollimiseks tuleb siseriiklikul kohtul määratleda, kas hetkel, kui tuvastati, et sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud, oli võimalik tuvastada eeskirjade rikkumise või eiramise kohta. Kui see on nii, võimaldavad määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 203 lõige 1 ja artikli 215 lõige 1 määrata tollivõla sissenõudmiseks pädevaks liikmesriigi, kelle territooriumil pandi toime esimene rikkumine või eiramine, mida võib käsitleda tollijärelevalve alt väljaviimisena. Seevastu, kui eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole niimoodi võimalik tuvastada, on tollivõla sissenõudmiseks määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, artiklite 378 ja 379 kohaselt pädev see liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus. Rakendusmääruse artikli 378 punkt 1 näeb tegelikult ette, et kui tolliseadustiku artiklis 215 nimetatud reeglid tollivõla tekkimise koha määratlemise kohta ei sätesta teisiti, siis juhul, kui kaubasaadetist sihttolliasutusele ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, loetakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohaks liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus või liikmesriik, kus asub ühendusse sisenemise kohal paiknev vahetolliasutus, kellele on esitatud transiiditeatis, kui rakendusmääruse artikli 379 lõikes 2 kehtestatud tähtaja jooksul ei esitata tõendeid transiidieeskirjade järgimise või eeskirjade rikkumise või eiramise tegeliku koha kohta.

Asjaolu, et tollimaaklerit kui printsipaali peetakse vastutavaks tollivõla eest olenemata sellest, kui suur on võlg võrreldes töötasuga, mis talle makstakse tollimaakleri teenuste osutamise eest, ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Printsipaal kui ühenduse välistransiidiprotseduuri haldaja on seda menetlust puudutavate sätete järgimata jätmisest tuleneva tollivõla osas võlgnik. Sellise printsipaali vastutuse eesmärk on ka tagada tollivõla sissenõudmise sätete hoolas ja ühetaoline rakendamine ühenduse ja tema liikmesriikide finantshuvide kaitseks. Asjaolu, et printsipaal tegutses heas usus ja et ühenduse välistransiidiprotseduuri eeskirjade rikkumise põhjuseks oli pettus, millega ta ei olnud seotud, ei riiva samuti proportsionaalsuse põhimõtet. Kui see nii oleks, ei oleks printsipaalil enam sama tugevat põhjust tagada transiidi nõuetekohane kulgemine. Siiski, kui tollivõlg tekib asjaoludel, mille puhul printsipaali ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses, võimaldab määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikkel 239, mis kujutab endast õigluse üldklauslit, printsipaalil taotleda tollimaksu vähendamist. Selleks on määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted tolliseadustikule, artiklites 899–905 kehtestatud halduskoostöö tolliasutuste ja komisjoni vahel.

(vt punktid 48–51, resolutiivosa punkt 3)
Kohtuasi C-444/06

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 89/665/EMÜ — Tarnete ja ehitustööde riigihange — Riigihankemenetluse vaidlustamise menetlus”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 3. aprill 2008 I - 2047

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Asjade ja ehitustööde riigihangetega seotud vaidlustuse esitamine ja läbivaatamine – Direktiiv 89/665 – Liikmesriikide kohustus kehtestada riigihankelepingute sõlmimise otsuste läbivaatamise menetlus

(Nõukogu direktiiv 89/665, artikli 2 lõike 1 punktid a ja b, ning artikli 6 teine lõik)

Liikmesriik, mis ei ole õigusnormides ette näinud kohustuslikku tähtaega, mille jooksul hankija on kohustatud kõikidele pakkujatele teatama riigihankelepingu sõlmimise otsusest, ega kohustuslikku ooteaega lepingu sõlmimise otsuse tegemise ja lepingu sõlmimise vahel, ning mis lubab jätkata tühistatud riigihankelepingu täitmist, on rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 89/665 riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud direktiiviga 92/50) artikli 2 lõike 1 punktidest a ja b.

Seega tuleb direktiivi 89/665 artikli 2 lõike 1 punkte a ja b ning lõike 6 teist lõiku koosmõjus tõlgendada nii, et lepingu sõlmimisele eelnevate hankija otsuste osas — mille alusel hankija valib, millise hankemenetluses osalenud pakkujaga ta lepingu sõlmib — on liikmesriigid kohustatud igal juhul ette nägema nende otsuste läbivaatamise korra, mis võimaldab hagejal nõuda otsuse tühistamist juhul, kui nõutavad tingimused on täidetud, sõltumata hageja võimalusest saada kahjutasu, kui leping on sõlmitud. Pealegi eeldab täielik õiguskaitse, mis tuleb nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt tagada enne lepingu sõlmimist, eelkõige pakkujatele lepingu sõlmimise otsusest teatamist enne lepingu sõlmimist selleks, et neil oleks tegelik võimalus taotleda selle otsuse läbivaatamist. Selline õiguskaitse eeldab, et pakkujale, keda ei tunnistatud edukaks, nähakse ette võimalus hinnata lepingu sõlmimise otsuse kehtivust selleks vajamineva aja jooksul. Selleks et tagada direktiivi 89/665 kasulik mõju, mille eesmärk on tagada, et hankijate ebaseaduslikud otsused saaks läbi vaadata tõhusalt ning eelkõige võimalikult kiiresti, peab mõistlik tähtaeg algama hetkest, kui pakkujatele, keda ei tunnistatud edukaks, teatati lepingu sõlmimise otsusest, et anda neile eelkõige võimalus esitada ajutiste meetmete võtmise taotlus, ning see tähtaeg peab kestma kuni asjaomase lepingu sõlmimiseni.

(vt punktid 37–39, 44, 58 ja resolutiivosa punkt 1)
Nõukogu määruse nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, mida on muudetud määrusega nr 2082/93, artikli 23 lõige 1 kehtestab liikmesriikide kohustuse nõuda tagasi kuritarvituse või hooletuse tagajärjel kaotatud summad, ilma et selleks oleks vaja siseriiklikus õiguses sätestatud volitusnormi.

Kuritarvituse või hooletuse tagajärjel kaotatud summade tagasinõudmine peab toimuma määruse nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, mida on muudetud määrusega nr 2082/93, artikli 23 lõike 1 alusel ja siseriiklikus õiguses kehtiva korra kohaselt, kuid siseriikliku õiguse kohaldamine ei tohi kahjustada ühenduse õiguse kohaldamist ja tõhusust ning selle tagajärjel ei tohi eeskirju eirates antud summade tagasinõudmine muutuda praktiliselt võimatuks. Siseriikliku kohtu ülesanne on tagada ühenduse õiguse kohaldamine täiel määral, jättes vajadusel kohaldamata või tõlgendades niisugust siseriiklikku normi, mis ühenduse õiguse kohaldamist takistab. Siseriiklik kohus võib tingimusel, et ühenduse huve on täiel määral arvestatud, rakendada ühenduses kehtivaid õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid, hinnates nii kaotatud summade saajate kui ka ametiasutuse käitumist. Toetuse saaja staatus avalik-õigusliku isikuna ei ole selles osas asjassepuutuv.

(vt punkt 59 ja resolutiivosa punkt 2)
Määruse nr 615/98, millega kehtestatakse eksporditoetuste korra üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses elusveiste heaoluga vedamise ajal, artikli 5 lõike 3 alusel võib pädev asutus keelduda eksporditoetuse andmisest direktiivi 91/628, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, muudetud direktiiviga 95/29, loomade tervist käsitlevate sätete järgimata jätmise tõttu, vaatamata sellele, et ükski asjaolu ei võimalda tuvastada, et veetud loomade heaolu oli konkreetselt ohustatud.

Nimelt leidis ühenduse seadusandja teadus- ja veterinaaruuringute ning samuti loomade kaitse valdkonnas läbiviidud ühenduse õigusnormide kohaldamise hindamiste alusel, et loomade heaolu on ohustatud ning ei ole enam tagatud hetkest, mil direktiivi 91/628 loomade tervist käsitlevaid sätteid enam ei järgita. Sellist lähenemisviisi õigustab täielikult ka asjaolu, et tegelikkuses ei ole pädeval asutusel alati võimalik tuvastada, et loomad on nimetatud sätete järgimata jätmise tõttu konkreetselt kannatanud või et neile on põhjustatud vigastusi.

(vt punktid 48, 49, 52 ja resolutiivosa punkt 2)
Meetmed, mille eesmärk on reguleerida ainuõiguste kasutamist ühiskonnas väga tähtsate sündmuste edastamiseks ning mis on vastu võetud liikmesriikide poolt ja heaks kiidetud komisjoni otsusega, mis tunnistab need ühenduse õigusega kooskõlas olevateks, kehtestavad ringhäälinguorganisatsioonidele teatavaid piiranguid. Kuivõrd need piirangud on seotud tingimustega, mille alusel need organisatsioonid televisiooni ülekandeõiguste omaniku määratletud sündmuste teleülekannete ainuõigusi saavad, seatakse selle liikmesriigi poolt võetud meetmete ja neid heaks kiitva otsusega televisiooni ülekandeõigused saanud äriühingu poolt omandatud õigustele uusi piiranguid, mida nende õiguste omandamise hetkel ei esinenud, ning mis muudavad nende teostamise keerulisemaks. Seeläbi mõjutab niisugune komisjoni otsus nende õiguste omaniku õiguslikku olukorda otseselt. Seevastu, nimetatud õiguste omaniku olukorrale tekitatud kahju on tingitud vaid nende meetmete ja komisjoni otsusega määratletud tulemuse saavutamise nõudest, ilma et siseriiklikel ametiasutustel oleks selle rakendamisel mingit kaalutlusruumi, mis võiks seda olukorda mõjutada.

(vt punktid 50–52, 59, 62 ja 63)
Kohtuasi C-285/06

Heinrich Stefan Schneider

versus

Land Rheinland-Pfalz

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht)

„Põllumajandus — Määrused (EÜ) nr 1493/1999 ja nr 753/2002 — Veinituru ühine korraldus — Veinisektori teatavate toodete kirjeldamine, nimetamine, esitusviis ja kaitse — Traditsiooniliste nimetuste kaitse — Tõlge teise keelde — Kasutamine teisest tootjaliikmesriigist pärit veinide puhul”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 25. oktoobril 2007 I - 1504

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 13. märts 2008 I - 1535

Kohtuotsuse kokkuvõte

Määruse nr 1493/1999 veinituru ühise korralduse kohta artikli 47 lõike 2 punkti c koosmõjus selle määruse VII lisa B osa punktiga 3 ja määruse nr 753/2002 – milles sätestatakse teatavad määruse nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas, mida on muudetud määrusega nr 1512/2005 – artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke kasutamist võib nende sätete alusel lubada üksnes siis, kui niisuguse märke puhul ei ole võimalust, et see eksitaks selle adressaate, tekitades segadust kõnealuse märke ja nimetatud VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendas taandes ning määruse nr 753/2002 artiklis 23 osutatud täiendavate traditsiooniliste nimetuste vahel. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on kindlaks teha, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevad nimetused võivad niisugust eksitust põhjustada. (vt punktid 28, 29, 31, 32 ja resolutiivosa punkt 1)

Määruse nr 753/2002 (milles sätestatakse teatavad määruse nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas, mida on muudetud määrusega nr 1512/2005) artikli 24 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui traditsiooniline nimetus on tõlgitud muusse keelde kui keel, milles see nimetus esineb kõnesoleva määruse III lisas, siis võib olla tegemist selle nimetuse õigusvastase jäljendamise või sellega seoste tekitamisega kõnesoleva sätte tähenduses, kui niisugune tõlge tekitab segadust või viib eksiteele isikuid, kellele see on suunatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on uurida, kas tema lahendada olevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga. (vt punktid 39, 43, 44 ja resolutiivosa punkt 2)
Liidetud kohtuasjad C-287/06–C-292/06

Deutsche Post AG jt

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Köln)

„Postiteenused — Direktiiv 97/67/EÜ — Universaalse postiteenuse osutajale reserveeritud valdkond — Äriklientidele ettenähtud erihinnad, mida kohaldatakse eelsorteeritud posti minimaalsete koguste toimetamisel postivõrgu kindlaksmääratud punkti — Paljude saatjate postisaadetisi majandustegevusena ja oma nimel koondavatele postikoondajatele erihindade kohaldamisest keeldumine”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 6. märts 2008 I - 1245

Kohtuotsuse kokkuvõte

Teenuste osutamise vabadus – Ühenduse postiteenused – Direktiiv 97/67 – Universaalse postiteenuse osutajale reserveeritud teenused

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/67, artikli 12 viies taane)

Direktiivi 97/67 ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (muudetud direktiiviga 2002/39) artikli 12 viiendat taanet, mis kohustab liikmesriike võtma meetmeid tagamaks, et kõigi universaalteenuse alla kuuluvate teenuste hindade puhul peetakse kinni läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõttest, ning näeb ette, et nii neid hindasid kui ka nendega seotud tingimusi kohaldatakse võrdselt nii erinevate kolmandate isikute vahel kui ka kolmandate isikute ja samaväärseid teenuseid pakkuvate universaalteenuse osutajate vahel, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ettevõtjatele, kes koondavad majandustegevusena ja oma nimel paljude saatjate postisaadetisi, keeldutakse kohaldamast erihindu, mida universaalse postiteenuse osutaja riigis kohaldab oma ainulitsentsi valdkonnas äriklientidele eelsorteeritud posti minimaalsete koguste toimetamisel oma sorteerimiskeskustesse.

Selline tegevus nagu postikoondajate poolt eri saatjatelt postisaadetiste kogumine, nende eelsorteerimine ja vedu juurdepääsupunktidesse, ei kuulu valdkonda, mida võib direktiivi 97/67 artikli 7 lõike 1 alusel reserveerida universaalse postiteenuse osutajale, mistõttu ei saa sellele sättele tugineda, et õigustada asjaomaste postikoondajate erinevat kohtlemist võrreldes selle ettevõtja äriklientidega.

Kuigi direktiivi artikli 12 viienda taande eesmärk ei ole reguleerida põhimõttelist küsimust, kas universaalse postiteenuse osutaja peab või ei pea võimaldama juurdepääsu postivõrgule teistel tingimustel ja teistes punkides kui need, mida kasutatakse tavalisi kirju puudutavate postiteenuste puhul, nähtub selle sätte sõnastusest siiski, et see paneb liikmesriikidele range kohustuse järgida läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtet, kui universaalteenuse osutaja võimaldab tegelikult juurdepääsu sellistele erihindadele.

(vt punktid 27, 28, 31, 35, 41, 44 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-293/06

Deutsche Shell GmbH

versus

Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Asutamisvabadus — Ettevõtte tulumaks — Ühes liikmesriigis asuva äriühingu poolt oma teises liikmesriigis asuvale püsivale tegevuskohale antud asutamiskapitali repatrieerimise rahalised tagajärjed”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 8. novembril 2007 I - 1131

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 28. veebruar 2008 I - 1147

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid – Ettevõtte tulumaks – Kahjumi mahaarvamine

(EÜ asutamislepingu artikkel 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) ja artikkel 58 (nüüd EÜ artikkel 48))

EÜ asutamislepingu artikliga 52 (muudetuna EÜ artikkel 43) koostoimes EÜ asutamislepingu artikliga 58 (nüüd EÜ artikkel 48) on vastuolus see, et liikmesriik ei arvesta siseriiklikult maksustatava summa määramisel valuutakursikahjumit, mille selle riigi territooriumil asutatud äriühing sai talle kuuluvale teises liikmesriigis asuvale püsivale tegevuskohale antud asutamiskapitali repatrieerimisel. Nende artiklitega on vastuolus ka see, et ettevõtja, kelle asukoht on liikmesriigis, saab valuutakursikahjumi oma jooksvate kuludena maha arvata üksnes siis, kui talle kuuluv püsiv tegevuskoht, mis asub teises liikmesriigis, ei ole üldse saanud maksuvaba kasumit.

Selline maksusüsteem suurendab majanduslikku riski liikmesriigis asuva äriühingu jaoks, kes soovib luua üksust teises liikmesriigis, kus kasutatakse päritoluriigist erinevat vääringut, ja piirab seega asutamisvabadust. See ei ole õigustatud maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadusega, kuna valuutakursikahjumi ja valuutakursitulu vahel puudub igasugune otsene seos. Piirangut ei saa õigustada ka topeltmaksustamise vältimise lepingu olemasoluga. Kindlasti ei saa asutamisvabadust käsitada nii, et liikmesriik on kohustatud kehtestama oma maksuõigusnormid sõltuvalt teise liikmesriigi normidest, et igal juhul oleks tagatud maksustamine, mis kaotab kõik siseriiklikest maksualastest õigusaktidest tulenevad erinevused, arvestades, et äriühingu otsused välismaal äristruktuuride asutamise kohta võivad olla selle äriühingu jaoks igal üksikjuhul rohkem või vähem soodsad või ebasoodsad. Ent see ebasoodus olukord maksustamisel on tingitud erilisest äritingimusest, mida saab arvesse võtta ainult peamise ettevõtja maksuhaldur.

Mis puudutab nimetatud püsiva tegevuskoha valuutakursikahjumi mahaarvamise piiramist sõltuvalt selle tegevuse tulemustest, siis ka seda ei saa õigustada argumendiga, mis lähtub asjaolust, et seda tegevuskohta omav ettevõtja võib valuutakursikahjumi puhul saada topeltsoodustuse. Liikmesriik, kes loobus oma maksustamispädevuse teostamisest topeltmaksustamise vältimise lepingu sõlmimisega, ei saa äriühingu näidatud kulude mahaarvamisest keeldumise õigustamiseks tugineda maksustamispädevuse puudumisele sellise püsiva tegevuskoha majandustulemuste osas, mis kuulub selle riigi territooriumil asuvale äriühingule, kui tulenevalt kulude olemusest ei saa neid võtta arvesse liikmesriigis, kus asub püsiv tegevuskoht.

(vt punktid 30, 32, 40, 43–45, 47, 50 ja 51, 53, resolutiivosa punktid 1 ja 2)
Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta ja eelkõige selle artikli 10 lõikes 1 sätestatud rasedate töötajate vallandamise keeldu tuleb tõlgendada nii, et seal ei peeta silmas naistöötajat, kes hetkel, kui talle tema vallandamisest teatatakse, läbib kunstliku viljastamise protsessi, tema munarakud on juba partneri spermatosoididega viljastatud, nii et in vitro viljastatud munarakud on juba olemas, kuid need ei ole veel tema emakasse siirdatud.

Õiguskindluse põhimõttest tulenevalt ei saa heaks kiita, et direktiivi 92/85 artiklis 10 kehtestatud kaitse laieneb niisugusele töötajale. Tegelikult võib teatud liikmesriikides munarakke enne asjaomase naise emakasse siirdamist lühema või pikema aja jooksul säilitada, kusjuures põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid näevad selles osas ette võimaluse säilitada viljastatud munarakke maksimaalselt kümne aasta jooksul. Seega võib direktiivi 92/85 artiklis 10 kehtestatud vallandamiskaitse kohaldamine naistöötajale enne viljastatud munarakkude siirdamist tuua kaasa selle, et kaitset saab ka siis, kui kunstlik viljastamine on läbi viidud üksnes ennetava tegevusena ning siirdamine on mis tahes põhjusel ja teadmata ajaks edasi lükatud või kui siirdamisest on lõplikult loobutud.

(vt punktid 41, 42, 53 ja resolutiivosa)
EÜ artiklist 202 tuleneb, et kui ühenduse tasandil on vaja vastu võtta alusakti rakendusmeetmeid, on selline pädevus tavaliselt komisjonil. Nõukogu peab nimetatud reeglist kõrvalekaldumist nõuetekohaselt põhjendama, lähtudes rakendatava akti olemusest ja sisust.

Ühenduse institutsioonide tahte formuleerumist puudutavad eeskirjad kehtestatakse asutamislepinguga, mitte liikmesriikide või institutsioonide endi poolt. Niisugustel erijuhtudel, nagu on ette nähtud EÜ artikli 67 lõike 2 teises taandes, saab üksnes asutamisleping anda institutsioonile pädevuse muuta asutamislepingus ette nähtud otsustamismenetlust.

Kui pidada lubatavaks, et institutsioonil on võimalus kehtestada tuletatud õiguslikke aluseid — kas akti vastuvõtmisel kohaldatava menetluse rangemaks muutmise või lihtsustamise suunas —, tähendaks see talle suurema seadusandliku pädevuse andmist kui see, mis on asutamislepinguga ette nähtud. Ühtlasi võimaldaks see vastaval institutsioonil kahjustada institutsioonidevahelise tasakaalu põhimõtet, mille kohaselt on nõutud, et iga institutsioon arvestab oma pädevuse teostamisel teiste institutsioonide pädevusega.

Pealegi ei saa varasem praktika, mis seisneb tuletatud õiguslike aluste loomises, kalduda kõrvale asutamislepingu sätetest ega luua pretsedenti, mis oleks institutsioonidele siduv.

(vt punktid 54–57 ja 60)