ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas direktiivi 2013/37 (konsolideeritud redaktsiooniga) muudetud direktiivi 2003/98 artikli 1 lõike 2 punkti c kolmandat taanet tuleb minimaalse ühtlustamise lähenemist arvestades tõlgendada nii, et siseriiklikud õigusnormid võivad tagada piiramatu (absoluutse) juurdepääsu kogu autoriõigusi käsitlevate ja nõustamislepingutega seotud teabele ka siis, kui need kujutavad endast ärisaladust, ning see juurdepääs on nendes õigusnormides ette nähtud ainult isikute puhul, kes on riigi valitseva mõju all, kuid mitte teiste kohustatud isikute puhul, ning kas tõlgendust mõjutab ka määrus (EL) nr 575/2013 osas, mis puudutab teabe avalikustamist käsitlevaid õigusnorme, eelkõige nii, et juurdepääs avalikule teabele direktiivi 2003/98 tähenduses ei saa olla ulatuslikum kui on nähtud ette selles määruses sätestatud andmete avalikustamist käsitlevates ühtlustatud õigusnormides?
1.

Kas juhis, mis sisaldub standardi EN 590, nüüdsest EN 590:2014 tabelis 3 märgitud selgitavas märkuses, ning mis sätestab, et „[on] võimalik mitte kohaldada Euroopa Liidu tollitariifistiku kohast gaasiõli definitsiooni klasside suhtes, mis on ette nähtud kasutamiseks arktilises kliimas või karmides talvetingimustes“ [vaba tõlge], tähendab seda, et on võimalik, et tollitariifi grupi 27 lisamärkustes 2 e ja 2 d sisalduvad üldjuhised ei kehti seda liiki kütuse tariifsel klassifitseerimisel?
3.

Kui konsulteerida on võimalik alles pärast seda, kui tagasisaatmise ja sissesõidukeelu kehtestamise otsus on tehtud, siis kes kolmanda riigi kodaniku tema päritoluriiki tagasisaatmise ja kogu Schengeni piirkonda hõlmava sissesõidukeelu jõustumist takistab see, et konsulteerimine konventsiooniosaliste vahel alles kestab ja teine konventsiooniosaline ei ole teatanud kavatsusest tühistada kolmanda riigi kodaniku elamisluba?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98) artiklit 13 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 4 ja 18, artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui liikmesriigi õigus näeb sellise otsuse vaidlustamise menetlustes, mis sisaldab tagasisaatmisotsust direktiivi 2008/115/EÜ artikli 3 lõike 4 tähenduses, ette apellatsioonkaebuse esitamise võimaluse, on apellatsioonkaebusel liidu õiguse kohaselt otsuse täitmist automaatselt peatav mõju, kui kolmanda riigi kodanik märgib, et tagasisaatmisotsuse täitmisega kaasneb reaalne mitteväljasaatmise põhimõtte rikkumise oht? Teisisõnu, kas asjaomase kolmanda riigi kodanik tuleb sellisel juhul jätta apellatsioonkaebuse esitamise tähtaja vältel või – juhul kui apellatsioonkaebus on esitatud – kuni apellatsioonkaebuse asjas otsuse tegemiseni välja saatmata, ilma et asjaomane kolmanda riigi kodanik peaks seda eraldi taotlema?
ET Euroopa Liidu Teataja C 202/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Cluj (Rumeenia) 14. märtsil 2017 – Costel Nicușor Mucea versus SC Industria Sârmei SA Câmpia Turzii pankrotihalduri SMDA Mureș Insolvency SRL kaudu

(Kohtuasi C-134/17)

(2017/C 202/15)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Cluj

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Costel Nicușor Mucea

Vastustaja: SC Industria Sârmei SA Câmpia Turzii pankrotihalduri SMDA Mureș Insolvency SRL kaudu

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artikli 114 lõiget 3 ja artikleid 151 ja 153 ning nõukogu raamdirektiivi 89/391/EMÜ (1) ja järgnenud eridirektiive tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda Euroopa Liidu liikmesriigil kehtestada tingimusi ja menetlusi – nagu on kehtestatud eelotsusetaotluses nimetatud siseriiklike õigusnormidega –, mis piiravad õiguskaitse kättesaadavust, kui soovitakse saavutada töökohtade klassifitseerimist töökohtadeks, mida iseloomustavad erandlikud või eritingimused, – piirang, mille tulemusena ei tunnustata töötajate niisuguste tingimuste tuvastamisest tulenevaid õigusi tööohutusele ja töötervishoiule?

(1) Nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiiv 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta (EÜT L 183, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 349).
1.

Kas ELTL artikli 114 lõiget 3 ja artikleid 151 ja 153 ning nõukogu raamdirektiivi 89/391/EMÜ (1) ja järgnenud eridirektiive tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda Euroopa Liidu liikmesriigil kehtestada tingimusi ja menetlusi – nagu on kehtestatud eelotsusetaotluses nimetatud siseriiklike õigusnormidega –, mis piiravad õiguskaitse kättesaadavust, kui soovitakse saavutada töökohtade klassifitseerimist töökohtadeks, mida iseloomustavad erandlikud või eritingimused, – piirang, mille tulemusena ei tunnustata töötajate niisuguste tingimuste tuvastamisest tulenevaid õigusi tööohutusele ja töötervishoiule?
6.

Juhul kui garantiitasudega seotud arveldamine toimus pärast nõukogu (EL) määruse 2016/44, millega tunnistati kehtetuks määrus 204/2011/EL, kuid mille sätted on sisuliselt samad kui varasemas õigusaktis, jõustumist (punkt 1.5), kas poolte vaidluse lahendamisele kohaldatakse siis seda esimest määrust ning kas selle määruse artikli 17 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et Liibüa panga poolt nõutud ning Euroopa Liidu asukohaga panga poolt edasigarantiilepingu alusel välja makstud tasu või teenustasu tuleb lugeda otseselt või kaudselt seotuks garantii maksenõudega? Kas sellist Euroopa Liidu asukohaga panka, kes on kohustatud välja maksma garantiitasu mõnele Liibüa üksusele sellise edasigarantiilepingu alusel, mis on sõlmitud selliste lepingute ahelas, mis on mõeldud HIB kasuks pangagarantii andmiseks, tuleb lugeda selle määruse artikli 17 lõike 1 punkti c kohaselt artikli 17 lõike 1 punktides a või b nimetatud isiku, organisatsiooni või üksuse kaudu või nimel tegutsevaks isikuks või organisatsiooniks? Kas sellise panga poolt mõnelt teiselt Euroopa Liidu asukohaga pangalt nõutud garantiitasusid tuleb lugeda otseselt või kaudselt garantii maksenõudeks?
1.

Kas kavatsus osutada eduka ülevõtmise korral ülevõetud ettevõtjale juhtimisteenuseid saab olla piisav selleks, et tuvastada, et ülevõtja tegeleb majandustegevusega kuuenda käibemaksudirektiivi (1) artikli 4 tähenduses, nii et ülevõtjale ülevõtmise eesmärgil tarnitud kaupade või osutatud teenuste pealt makstud käibemaksu saab pidada kavatsetava majandustegevuse, s.o juhtimisteenuse sisendkäibemaksuks, ning
1.

Konkursiteate, paranduse ja hindamiskeskuse aluspõhimõtete ebaseaduslikkus. Apellandi arvates on konkursiteade ebaseaduslik, kuna selles ei ole toodud objektiivseid põhjendusi ei teise keele (saksa, inglise või prantsuse) valiku piirangute osas teenistuse huve arvesse võttes ega selle piirangu proportsionaalsuse osas seoses teenistuse tegelike huvidega. Teiseks väidab apellant, et EPSO avalikke konkursse reguleerivad hindamiskeskuse aluspõhimõtted on ebaseaduslikud, kehtetud ja teadusliku aluseta, kuna EPSO kasutatud alustavadel ei ole alust, tõendeid ega kontrolli järgnevate põhimõtete alusel: (i) „varasem käitumine on tulevase käitumise parim näitaja“, (ii) „hindamiskeskused, kus matkitakse tavalise tööelu olukordi, on parim näitaja tavaelu käitumisest“. Kolmandaks väidab apellant, et konkursi EPSO/AD/248/13 raames avaldatud parandus on ebaseaduslik.
3.

Kolmas väide, mille kohaselt Üldkohus ilmselgelt eksis asjaomaste menetluste kohaldamisel ja vastukäiva otsuse tegemisel Apellant väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et komisjoni pädevus lükata vastulause tagasi seetõttu, et see hilines märkimisväärselt enam kui komisjoni teatises selle esitamiseks ette nähtud kaks nädalat, puudutas ainult esimest kokkupuudet vastuväite esitaja ja hagejaks olevate äriühingute vahel, mitte aga hilisemat kirjavahetust, mis võimaldas Üldkohtul pidada seda hilinemist tähtsusetuks. Nii tehes kohaldas Üldkohus vastukäivat põhjendust menetluspoolte olemust, toimimist ja rolli arvestades, mille komisjon oli oma teatises ette näinud.
2.

Kas juhul, kui lepingu punktides I.1 ja II.1 esitatu ei vasta lihtsas ja arusaadavas keeles koostatud tingimuste nõudele ja sätete ebaõiglast laadi on võimalik kontrollida, siis tingimuste ebaõiglaseks tunnistamisel on võimalik tuvastada lepingu tühisus tervikuna, võttes arvesse, et lepingu eseme määratlemata jätmisel on liikmesriigi õiguses ette nähtud õiguslik tagajärg lepingu tühisus tervikuna?
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis kas EÜ artikli 57 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tuleb järgida lähtekohta, et kohaldatud on 31. detsembril 1993 kehtinud siseriiklikku õigusnormi, millega piiratakse kapitali liikumist kolmandatesse riikidesse või kolmandatest riikidest seoses otseinvesteeringutega, kui kohaldatakse hilisemat õigusnormi, mis sisuliselt vastab kõnesoleval kuupäeval kehtinud piirangule, aga kõnesoleval kuupäeval kehtinud piirangut on siiski pärast kõnesolevat kuupäeva lühiajaliselt oluliselt muudetud seadusega, mis on küll jõustunud, kuid mida ei ole tegelikkuses kunagi kohaldatud, sest veel enne esmakordset kohaldamist konkreetse juhtumi suhtes asendati see käesoleval ajal kohaldamisele kuuluva õigusnormiga?
—

tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki meetmeid 19. juuli 2012. aasta otsuse kohtuasjas C-565/10: komisjon vs. Itaalia täitmiseks, siis on ta rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
3.

Õigusnormi rikkumine, mis seisneb selles, et Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuses, et vaidlusalune otsus on põhjendatud (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67), olgugi et kõnealune otsus viitab oma põhjenduste sisulises osas esiteks komisjoni 13. märtsi 2014. aasta otsusele (ARES (2014) 710158), millega jäeti apellant välja projektist eDIGIREGION (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 57 ja 60–62), ning teiseks auditite 11-INFS-025 ja 11-BA119-016 lõpparuannetele (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 63 ja 64),kuigi nii viidatud komisjoni 13. märtsi 2014. aasta otsuse (ARES (2014) 710158) kui ka auditite 11-INFS-025 ja 11-BA119-016 lõpparuannete peale on esitatud tühistamishagid.
2.a.

Kas jaatava vastuse korral eelmisele küsimusele on Euroopa Liidu eesmärgiga tagada tarbijate kaitse kõrge tase, seaduse ees võrdsusega, diskrimineerimiskeeluga ning Euroopa Liidu põhiõigustega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele menetlusele võimalik ühildada seda, et liikmesriigi parlament võtab vastu seaduse muudatuse valuutapõhiste laenulepingute osas, tekitades selliste õigusnormidega, millel on osaliselt tarbijate kaitse eesmärk, kuid mis koosmõjus tekitavad tarbijakaitse õigustatud huvidega vastuolus oleva sellise õigusliku tagajärje, et muudatuste tõttu jääb laenuleping jõusse ja tarbija on jätkuvalt kohustatud taluma vahetuskursi kõikumistest tulenevaid riske?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1889/2005 (1) ühendusse sisse toodava või ühendusest välja viidava sularaha kontrollimise kohta artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm, nagu on vaidlustatud põhikohtuasjas, millega on sama määruse artiklis 3 ette nähtud deklareerimiskohustuse rikkumise karistamiseks lubatud määrata trahvikaristuse kasutatud maksevahendite kuni kahekordses väärtuses?
ET Euroopa Liidu Teataja C 221/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Constanța (Rumeenia) 29. märtsil 2017 – Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius versus Ministerul Finanțelor Publice – Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Serviciul Soluționare Contestații, Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța – Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Fizice

(Kohtuasi C-159/17)

(2017/C 221/06)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Constanța

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

Vastustajad: Ministerul Finanțelor Publice – Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Serviciul Soluționare Contestații, Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța – Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Fizice

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikleid 167, 168, 169 ja 179, artikli 213 lõiget 1, artikli 214 lõike 1 punkti a ja artiklit 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kohustavad maksukohustuslast, kelle registreering käibemaksukohustuslasena on tühistatud, tasuma riigile käibemaksu, mille ta sai ajavahemikul, mil käibemaksukohustuslase number oli tühistatud, ilma et talle oleks siiski antud õigust samal perioodil tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamisele?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
—

teha käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevas kohtuasjas lõplik otsus; tuvastada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et tal puudub pädevus kohtuasja lahendamiseks ning mõista kohtuasja T-193/16 kostjalt välja kohtukulud, mida apellant on kandnud Üldkohtus toimunud menetluses ja Euroopa Kohtus käesolevas apellatsioonimenetluses;
—

teha käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevas kohtuasjas lõplik otsus; tuvastada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et tal puudub pädevus kohtuasja lahendamiseks ning mõista kohtuasja T-257/16 kostjalt välja kohtukulud, mida apellant on kandnud Üldkohtus toimunud menetluses ja Euroopa Kohtus käesolevas apellatsioonimenetluses;
—

teha käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevas kohtuasjas lõplik otsus; tuvastada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et tal puudub pädevus kohtuasja lahendamiseks ning mõista kohtuasja T-192/16 kostjalt välja kohtukulud, mida apellant on kandnud Üldkohtus toimunud menetluses ja Euroopa Kohtus käesolevas apellatsioonimenetluses;
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklitega 6 ja 7 on vastuolus kohtupraktika (Tribunal Supremo (kõrgeim kohus) 18. veebruari 2016. aasta kohtuotsusus), mille kohaselt vaatamata sellele, et lepingu ennetähtaegselt lõpetamise tingimus on ebaõiglane, ja vaatamata sellele, et see on täitmisavalduse aluseks olev tingimus, ei tohi hüpoteegi realiseerimist lõpetada, sest selle jätkamine on tarbijale soodsam, kuna tsiviilseadustiku artiklil 1124 põhinevas tuvastusmenetluses tehtud kohtuotsuse võimaliku täitmise korral ei saaks tarbija kasutada hüpoteegi realiseerimisele omaseid menetluslikke eelisõigusi, kuid nimetatud kohtupraktikas ei võeta arvesse, et TS-i (kõrgeim kohus) enda järjepideva ja väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole see tsiviilseadustiku artikkel 1124 (mis on ette nähtud vastastikuseid kohustusi loovate lepingute jaoks) laenulepingu suhtes kohaldatav, kuna see on ühepoolne asjaõigusleping, mis ei jõustu enne, kui raha on üle antud, ja mis seetõttu paneb kohustusi ainult laenusaajale ja mitte laenuandjale (võlausaldaja), mistõttu TS-i (kõrgeim kohus) selle kohtupraktika kohaselt võidakse tuvastusmenetluses tarbija suhtes teha kohtuotsus, millega jäetakse lepingu lõpetamise ja kahju hüvitamise nõue rahuldamata, ning ei saaks enam väita, et hüpoteegi realiseerimise jätkamine on talle soodsam?
2.

Arvestades asjaolu, et direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 on sätestatud, et üldhuviteenuste osutamise kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad, ning direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 6 on sätestatud, et rahaline hüvitis üldhuviteenuseid osutavatele isikutele tuleb määrata mittediskrimineerivalt ja läbipaistvalt, on vaja selgitust järgneva kohta: 2.1. Kas direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikeid 2 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et need keelavad üldhuviteenuste osutajatele antavate stiimulite piiramise juhul, kui üldhuviteenuste osutaja täidavad üldhuviteenuse osutamisega seoses võetud kohustusi nõuetekohaselt? 2.2. Kas liikmesriigi õigusega kehtestatud kohustus peatada üldhuviteenuste osutajatele rahaliste hüvitiste maksmine olenemata üldhuviteenuse osutaja üldhuviteenuse osutamisega seotud tegevusest ja tema võetud kohustuste täitmisest, vaid sidudes üldhuviteenuse osutamise hüvitise väljamaksmise piiramise (peatamise) üldhuviteenuse osutajaga seotud isiku (milles kontrolliv osalus kuulub samale ettevõtjale, kellele kuulub kontrolliv osalus ka üldhuviteenuse osutajas) tegevuse ja kohustuste täitmisega selle ettevõtjaga seotud üldhuviteenuse tarbimise tasu arvestamisel, tuleb lugeda diskrimineerivaks, ebaselgeks ja õiglast konkurentsi piiravaks direktiivi 2009/72 artikli 3 lõigete 2 ja 6 tähenduses? 2.3. Kas liikmesriigi õigusega kehtestatud kohustus peatada üldhuviteenuste osutajatele makstava rahalise hüvitise väljamaksmine hoolimata sellest, et üldhuviteenuste osutajatel säilib kohustus täita ka edaspidi täielikult oma üldhuviteenuse osutamise kohustusi ja sellega seotud lepingulisi kohustusi elektrienergiat ostvate ettevõtjate ees, tuleb lugeda diskrimineerivaks, ebaselgeks ja õiglast konkurentsi piiravaks direktiivi 2009/72 artikli 3 lõigete 2 ja 6 tähenduses?
1.

Kas direktiivi 2008/95/EÜ (1) artikliga 14 on kooskõlas olukord, et juhul kui varasemast siseriiklikust kaubamärgist on loobutud või sellel on lastud aeguda ning selle vanemust nõutakse ELi kaubamärgile, siis võib varasema kaubamärgi kehtetuse või tühisuse tuvastada tagantjärele ainult juhul, kui kaubamärgi kehtetuse või tühisuse tingimused ei esinenud mitte ainult kaubamärgist loobumise või registrist kustutamise ajal, vaid ka ajal, mil see tuvastati kohtuotsusega?
7.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, vastus neljandale küsimusele jaatav ja vastus kuuendale küsimusele eitav, on direktiivi artikli 7 lõikega 1 vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm nagu seaduse nr 272/2004 artikli 122 lõike 3 punkt d, sest selle seadusega on tööandjale jäetud võimalus otsustada oma kaalutlusõigust kasutades, kas lubada asendusvanemal alaealisest puhkuse ajal lahkuda, ning kas jaatava vastuse korral kujutab asjaolu, et töötaja ei saa selle õigusnormi kohaldamise tulemusena puhkust kasutada, endast liidu õiguse rikkumist, mille puhul on täidetud tingimused selleks, et töötajal tekiks õigus hüvitisele? Kas jaatava vastuse korral peab seda hüvitist maksma riik direktiivi artikli 7 rikkumise tõttu või ametiasutus, kes on tööandja ja kes ei taganud puhkuse ajaks võimalust alaealisest lahkuda? Kas niisuguses olukorras on selleks, et saada õigus hüvitisele, vaja, et töötaja palus luba alaealisest lahkuda ja tööandja ei andnud seda luba?
2.

Kui esimesele küsimusele antakse jaatav vastus, tootja on juba kasutanud III lisa teises lõigus ette nähtud menetlust, kusjuures on olemas ühtlustatud standardid, milles on kindlaks määratud kõik olulised raadiokatsed, ning see tootja on sellegipoolest vabatahtlikult pöördunud pädeva asutuse poole, paludes tal eelnimetatud katsete nimekirja kinnitada, siis kas see tootja peab lisama CE-märgisele, mis kinnitab vastavust direktiivis 1999/5/EÜ käsitletavatele olulistele nõuetele, selle asutuse tunnuskoodi?
2.

Kui see on nii, siis kas tuleb asuda seisukohale, et sotsiaalpoliitika eesmärgid, millega õigustati osalise ajaga pensionile jääja asendamise lepingu mudeli loomist, õigustavad samuti, kooskõlas eespool viidatud raamkokkuleppe klausli 4 lõikega 1, erinevat kohtlemist, mis seisneb väiksema hüvitise maksmises niisuguse töösuhte lõppemise korral, mille puhul tööandjal on vabadus valida tähtajaline asendajaleping?
1.

a) Kas direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõiked 1 ja 7 koostoimes direktiivi 2014/40/EL (1) artikli 7 lõikega 14 on õiguskindluse põhimõtte rikkumise tõttu kehtetud, sest need teevad liikmesriikidele ülesandeks keelata teatud tubakatoodete turuleviimine, ilma selgelt ja täpselt näitamata, millised nendest tubakatoodetest tuleb keelata juba alates 20. maist 2016 ja millised alles alates 20. maist 2020? b) Kas direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõiked 1 ja 7 koostoimes direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõikega 14 on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tõttu kehtetud, sest need eristavad liikmesriikide kehtestatud keelde müügimahtude alusel ilma õigustava põhjuseta? c) Kas direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõiked 1 ja 7 on proportsionaalsuse põhimõtte ja/või ELTL artikli 34 rikkumise tõttu kehtetud, sest need teevad liikmesriikidele ülesandeks keelata viia turule selliseid eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid, mille müügimaht liidus on väiksem kui 3 % konkreetses tootekategoorias, juba alates 20. maist 2016? d) Juhul kui esimese küsimuse punktidele a-c vastatakse eitavalt, siis kuidas tuleb mõista direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõikes 14 esitatud mõistet „tootekategooria“? Kas tootekategooriatesse liigitamine peab toimuma eristava maitse või lõhna alusel või (maitse- või lõhnaainega) tubakatoote tüübi alusel või mõlema kriteeriumi kombineerimise alusel? e) Juhul kui esimese küsimuse punktidele a-c vastatakse eitavalt, siis kuidas tuleb kindlaks määrata, kas teatud tubakatoote puhul on saavutatud direktiivi 2014/40/EL artikli 7 lõikes 14 kindlaks määratud 3 % piir, niikaua kui selle kohta puuduvad ametlikud ja üldsusele kättesaadavad arvud ja statistilised andmed?
2.

Kas […] direktiivi 2005/29/EÜ I lisa punkti 29 võib tõlgendada nii, et kui mobiilioperaator nõuab oma kliendilt tasu kõneposti- või internetiteenuse eest, on tegemist „inertsmüügiga“, ning seda olukorras, mida iseloomustavad järgmised asjaolud: — telefoniteenuse operaator ei ole mobiilsidelepingut sõlmides tarbijale nõuetekohaselt teatanud, et kõneposti- ja internetiteenused on tema SIM-kaardile juba eelseadistatud, millest tulenevalt see tarbija saab potentsiaalselt neid teenuseid ilma ad hoc seadistamiseta (setting) kasutada; — nende teenuste tegelikuks kasutamiseks peab tarbija siiski tegema vajalikud toimingud (näiteks sisestama kõnepostinumbri või andma käsud, mis käivitavad internetis surfamise); — ei seoses tehniliste ja kasutamistingimustega, mille juures tarbija neid teenuseid konkreetselt kasutab, ega seoses nende teenuste endi tingimusi ja hinda puudutava teabega ei ole midagi ette heita, vaid ettevõtjale heidetakse ette ainult teatamata jätmist, et need teenused on SIM-kaardile eelseadistatud?
4.

Kas Madalmaade asutused on sellega, et nad ei teatanud, et Madalmaades oli teises varjupaigamenetluses esitatud apellatsioonkaebuse menetlemine veel Afdelingis pooleli, rikkunud Dublini määruse artikli 24 lõikest 5 tulenevat kohustust anda Itaalia asutustele teavet, mis võimaldab Itaalia asutustel kindlaks teha, kas Itaalia on käesolevas määruses sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav?
3.

Kas niisuguse avalik-õigusliku ametiasutuse otsuse puhul, nagu põhikohtuasjas vaidlustatud otsused, mis on tehtud väidetavalt direktiivi 2014/24 reguleerimisalast väljapoole jääva lepingu (näiteks töölepingu) kohta, on välistatud direktiivi 89/665 hetkel kehtiva redaktsiooni artiklis 1 ette nähtud kohtulik kaitse, kui kaebaja on ettevõtja, kellel on õigustatud huvi, et temaga sõlmitaks sarnane hankeleping ja kes väidab, et direktiiv 2014/24 on õigusvastaselt jäetud rakendamata põhjendusega, et seda ei tule kohaldada?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, (1) artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et elamisõiguse tuvastamise otsus tuleb teha ja kätte toimetada kuue kuu jooksul, või et see lubab, et otsus küll tehakse selle tähtaja jooksul, aga toimetatakse kätte hiljem? Kui eespool nimetatud otsuse võib kätte toimetada hiljem, siis mis tähtaja jooksul seda tuleb teha?