ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 1999/13 teatavates toimingutes ja seadeldistes orgaaniliste lahustite kasutamise tulemusena tekkivate lenduvate orgaaniliste ühendite heitkoguste piiramise kohta IIB lisa tuleb tõlgendada nii, et selle punkti 2 esimese lõigu alapunktis i ette nähtud ajapikendust võib anda direktiivi artikli 2 punktis 1 sätestatud „käitise” käitajale vähendamiskava rakendamiseks, kui vähese lahustisisaldusega või lahustivabad asendajad on alles väljatöötamisel, isegi kui sellise käitise puhul võib eeldada toote püsivat kuivainesisaldust, mida kasutatakse heitkoguste vähendamise võrdluspunkti määratlemiseks.

Võimalus anda käitajale ajapikendust tähendab nimelt tingimata seda, et pikendada saab kõiki selles direktiivis ette nähtud tähtaegu, sealhulgas ka olemasolevatele käitistele kehtivat tähtaega, mis lõpeb 31. oktoobril 2007. Teistsuguse tõlgenduse kohaselt ei kujutaks IIB lisa punkti 2 esimese lõigu alapunkt i endast õigusnormi, vaid selle puhul oleks tegemist üksnes selgitusega tähtaegade kestuse kohta.

Pealegi kui lähtuda sellest, et direktiivi 1999/13 IIB lisa punkti 2 teise lõigu kohaselt kohaldatakse käitistele, mille puhul võib eeldada toote püsivat kuivainesisaldust, mida kasutatakse heitkoguste vähendamise võrdluspunkti määratlemiseks, üldkava, siis ei kujuta see kava endast siiski erinormi, mis välistaks selliste käitiste käitajatele ajapikenduse andmise võimaluse. Võimalust anda ajapikendust igat liiki käitistele sõltumata vastuvõetud vähendamiskavast kinnitab lisaks ratio legis, mis on aluseks direktiivi 1999/13 sätetele ajapikenduse andmise kohta ja käitiste kohta, mille tootel on püsiv kuivainesisaldus. Esiteks väljendab see ajapikendus nimelt proportsionaalsuse põhimõtet. Teiseks tuleneb direktiivi 1999/13 põhjendusest 8, et direktiiv põhineb eeldusel, et orgaaniliste ühendite heitkoguseid on võimalik vältida või vähendada, sest tõenäoliselt vähem kahjulikud asendajad on kättesaadavad või muutuvad kättesaadavaks lähiaastatel. Püsiva kuivainesisalduse kriteeriumi kehtestamise eesmärgil puudub siinkohal igasugune seos direktiivi 1999/13 nende sätete mõtte ja eesmärgiga, mille kohaselt on võimalik anda ajapikendust juhul, kui vähese lahustisisaldusega või lahustivabad asendajad on alles väljatöötamisel.

Kuna direktiivi 1999/13 IIB lisa sõnastusest ei ole võimalik sõnaselgelt tuletada selle lisa teistsugust tõlgendust, siin oleks selline tõlgendus vastuolus õiguskindluse põhimõttega, mis nõuab, et liidu õigusnormid peavad võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust, mida need õigusnormid neile ette näevad, ja neil isikutel peab olema võimalik selgelt teada oma kohustusi ning toimida neile vastavalt.

(vt punktid 50, 53, 55–58, 61, 62 ja 64 ning resolutsiooni punkt 1)
Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt võib liikmesriigi pädev asutus kehtestada vastavalt direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (muudetud direktiiviga 2009/136) artiklile 28 tasumääradega seotud kohustuse, et kaotada Euroopa Liidus mittegeograafiliste numbrite valimise takistus, mis ei ole tehnilist laadi, vaid on tingitud kohaldatud tasumääradest, ilma et oleks tehtud turuanalüüs, mis näitab, et asjaomasel ettevõtjal on turul märkimisväärne turujõud, juhul kui niisugune kohustus kujutab endast vajalikku ja proportsionaalset meedet selleks, et tagada, et lõppkasutajatel on juurdepääs mittegeograafiliste numbrite kaudu osutatavatele teenustele liidus.

Liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida, et see tingimus on täidetud, et tasumääradega seotud kohustus on objektiivne, läbipaistev, proportsionaalne, mittediskrimineeriv, täheldatud probleemi olemusest lähtuv ja direktiivi 2002/21 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (muudetud direktiiviga 2009/140) artiklis 8 sätestatud eesmärke silmas pidades põhjendatud ning et direktiivi 2002/21 (muudetud direktiiviga 2009/140) artiklites 6, 7 ja 7a sätestatud korrast on kinni peetud.

(vt punktid 43 ja 49 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2001/42 teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellise akti vastuvõtmisel – mis sisaldab direktiivi 2001/42 kohaldamisalasse kuuluvat, ruumilist planeerimist ja maakasutust puudutavat kava või programmi, millega muudetakse varem kehtinud kava või programmi – ei või sellest direktiivist tulenev keskkonnamõju hindamise kohustus seetõttu ära langeda, et selle aktiga täpsustatakse ja rakendatakse planeeringut, mis on kehtestatud hierarhiliselt kõrgemal asetseva aktiga, mille enda suhtes niisugust keskkonnamõju hindamist läbi ei viidud.

Selline tõlgendus ei oleks nimelt direktiivi 2001/42 eesmärkidega kooskõlas ja kahjustaks direktiivi kasulikku mõju, kuna see tähendaks, et kavasid ja programme muutvad aktid, mis moodustavad potentsiaalselt suure hulga ja millel võib olla oluline keskkonnamõju, on põhimõtteliselt välistatud selle direktiivi kohaldamisalast, kuigi neid on direktiivi artikli 2 punktiga a ja artikli 3 lõike 2 punktiga a sõnaselgelt silmas peetud.

(vt punktid 53 ja 59 ning resolutsioon)
1.

Kuna Poola Vabariigis on aset leidnud riigi ajaliselt piiramatu sekkumine, mis seisneb selles, et energiaettevõtjad on kohustatud maagaasi tarnete puhul kohaldama Urzad Regulacji Energetyki (energiaturgu reguleeriva asutuse) juhataja heakskiidetud hindu, kusjuures Poola õigus ei kohusta riigi haldusasutusi regulaarselt kontrollima nende hindade kohaldamise vajalikkust ega viisi gaasisektoris, võttes arvesse selle sektori arengut, ning neid hindu kohaldatakse määratlemata hulga kasutajate suhtes, ilma et eristataks kliente ning isikute olukorda konkreetsete gruppide raames, siis on Poola Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/73/EÜ, mis käsitleb maagaasi siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/55/EÜ, artikli 3 lõikest 1 koosmõjus artikli 3 lõikega 2 tulenevaid kohustusi.
Kohtuasi C‑309/14

Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL)

ja

Istituto Nazionale Confederale Assistenza (INCA)

versus

Presidenza del Consiglio dei Ministri jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio)

„Eelotsusetaotlus — Pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatus — Direktiiv 2003/109/EÜ — Liikmesriigi õigusnormid — Elamisloa väljaandmine ja pikendamine — Tingimus — Kohustuslik rahaline panus — Riikliku isikutunnistuse saamisel makstavast lõivust kaheksa korda suurem summa — Mõju direktiivi 2003/109/EÜ põhimõtetele”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 2. septembri 2015. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatus – Direktiiv 2003/109 – Elamisloa saamise või pikendamise taotlus – Pädevate asutuste nõutud lõivu ülemäära suur summa – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2003/109)

Direktiiviga 2003/109 pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm, mis kehtestab asjaomases liikmesriigis elamisloa väljastamist või pikendamist taotlevatele kolmandate riikide kodanikele kohustuse maksta lõivu, mille summa on 80–200 eurot, kuna niisugune lõiv on selle direktiivi eesmärgi suhtes ebaproportsionaalne ning võib takistada selle direktiiviga antud õiguste kasutamist.

Nimelt, kuigi liikmesriik võib seada direktiivi alusel elamislubade väljastamise sõltuvusse lõivude tasumisest, ei tohi lõivude suurus proportsionaalsuse põhimõttest tulenevalt olla määratud selliselt, et selle eesmärk või tagajärg oleks direktiivis ette nähtud pikaajalise elaniku staatuse ning kõigi selle staatusega kaasnevate õiguste saamisele takistuse loomine, kuna see kahjustaks nii direktiivi eesmärgi saavutamist kui ka direktiivi mõtet.

Niisugusel 80–200 euro suurusel lõivul võib olla märkimisväärne rahaline mõju teatavatele kolmandate riikide kodanikele, kes vastavad direktiivis 2003/109 sätestatud elamislubade saamise tingimustele, seda enam, et niisuguste elamislubade kestust arvesse võttes on need kodanikud sunnitud üsna sageli taotlema oma elamisloa pikendamist ning selle lõivu summale võib lisanduda ka varasemates liikmesriigi õigusnormides ette nähtud lõivude summa, mistõttu niisugustel asjaoludel võib kõnealuse lõivu maksmise kohustus olla takistuseks sellele, et nimetatud kolmandate riikide kodanikud saaksid kasutada neile direktiiviga antud õigusi.

(vt punktid 25, 27 ja 31 ning resolutsioon)
Direktiivi 92/83 alkoholi ja alkohoolsete jookide aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta artikli 27 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud maksuvabastuse andmise kohustus laieneb etanoolile, mida kasutatakse ravimite valmistamisel kasutatavate seadmete ja ruumide puhastamiseks või desinfitseerimiseks.

Selle sätte sõnastus ei sea maksuvabastuse kohaldamisele tingimust, et neid tooteid tuleb otseselt kasutada ravimite valmistamisel, ega tingimust, et need peavad kuuluma nende ravimite koostisse, mille valmistamisel neid kasutatakse. Nimetatud maksuvabastuse eesmärk on neutraliseerida ühtlustatud alkoholiaktsiisi mõju olukorras, kus alkoholi kasutatakse ravimite valmistamisel, sõltumata sellest, kas alkohol on nende ravimite koostisosa või on see vaid vajalik nende tootmisel, ilma et ta kuuluks ravimite koostisse.

Pealegi, kuna desinfitseerimine on ravimite tootmisprotsessi lahutamatu osa, tuleb selleks kasutatavat etanooli käsitada nii, et see on mõeldud „ravimite valmistamiseks” direktiivi 92/83 artikli 27 lõike 1 punkti d mõttes.

(vt punktid 20, 23, 26, 28 ja resolutsioon)
Kuivõrd põhikohtuasjas kõnealune spetsifikatsioon ei kuulu liidu õigusega ühtlustatud valdkonda, tohib liikmesriik kehtestada nende toodete turuleviimisele oma territooriumil, millele ei kohaldata ühtlustatud või liidu tasandil tunnustatud tehnilisi spetsifikatsioone, üksnes nõudeid, mis on kooskõlas EL toimimise lepingust tulenevate kohustustega, eelkõige ELTL artiklites 34 ja 36 sätestatud kaupade vaba liikumise põhimõttega. Vastavalt direktiivi 98/34, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, muudetud direktiiviga 2006/96, artiklile 8 peavad liikmesriigid edastama komisjonile enne jõustamist kõik eeskirjade eelnõud, millega muudetakse tehnilised spetsifikatsioonid kohustuslikuks, et võimaldada kaupade vaba liikumist käsitlevate sätete alusel preventiivset kontrolli ja eelkõige just nende piirangute põhjendamisel, mida võidakse sel puhul luua.

Direktiivi 98/70 eesmärk ei ole nimelt ühtlustada kõiki kõnealustele kütustele kohaldatavaid kvaliteedinõudeid või tehnilisi spetsifikatsioone ja seega keelata liikmesriikidel selles suhtes piirangute või erandite kehtestamine, vaid sellega peetakse silmas üksnes niisuguseid kütustele kohaldatavaid tehnilisi spetsifikatsioone, millel on keskkonnakaitseline ulatus direktiivi tähenduses, st neid, mis lähtuvad tervise- ja keskkonnaalastest kaalutlustest. Diislikütuse leekpunkti spetsifikatsiooni kohta tuleb aga märkida, et spetsifikatsioon peab tagama diislikütuse tooteturvalisuse ning selle järgimine on tähtis sõidukite mootorite funktsioneerimise ja kaitse seisukohalt. Sellisena on leekpunkti kindlaksmääramise eesmärk kaitsta ka tarbijaid nende sõidukite kahjustamise eest.

Direktiivi 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, muudetud direktiiviga 2006/96, artikli 1 punkte 6 ja 11 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik muudab kohustuslikuks niisuguse riikliku standardi, milles on kehtestatud spetsifikatsioon diislikütuse leekpunkti kohta ja mille eesmärk oli võtta üle Euroopa standard. Direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimese lõigu sõnastusest ilmneb, et liikmesriik võib muuta kohustuslikuks Euroopa või rahvusvahelise standardi, võttes üle tehnilise eeskirja, mis on oma määratluse järgi kohustuslik. Ei ole ühtki põhjust, miks see peaks olema välistatud siseriikliku standardi puhul, eriti kui see standard vastab Euroopa standardile.

Kuna direktiivis 98/34 ei ole selle kohta midagi märgitud, ei saa selle direktiivi artikli 1 punkti 6 alusel teha järeldust, et inglise keeles kättesaadav standard kõnealuse sätte tähenduses peab olema tehtud kättesaadavaks ka vastava liikmesriigi keeles. Direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et selles ei ole nõutud, et standard käesoleva sätte tähenduses oleks tehtud kättesaadavaks vastava liikmesriigi riigikeeles.

(vt punktid 45, 48, 49, 53, 54 ning resolutsiooni punktid 2 ja 3)
Nagu nähtub määruse nr 469/2009 põhjendustest 7 ja 8, on asjaomase määrusega liidu tasandil kehtestatud ühtne lahendus, võttes kasutusele täiendava kaitse tunnistuse, mille siseriikliku või Euroopa patendi omanik võib saada igas liikmesriigis samadel tingimustel. Määruse eesmärk on seega vältida siseriiklike seaduste erinevat arengut, mis looks tõenäoliselt uusi takistusi ravimite vabale liikumisele liidus ning mõjutaks sellega otseselt siseturu rajamist ja toimimist. Kuigi määruse nr 469/2009 artikkel 13 ei defineeri mõistet „[liidus] esmase müügiloa väljaandmise kuupäev”, mida selles artiklis tunnistuse kehtivuse lõppkuupäeva määratlemiseks kasutatakse, puuduvad nimetatud artiklis seoses mõiste tähendusega ka viited liikmesriigi õigusele. Siit järeldub seega, et kõnealust artiklit 13 tuleb määruse kohaldamisel käsitada nii, et see sisaldab liidu õiguse autonoomset mõistet, mida tuleb liidu territooriumil tõlgendada ühetaoliselt.

Määruse nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „[liidus] esmase müügiloa väljaandmise kuupäev” kõnealuse sätte tähenduses on müügiloa andmise otsuse adressaadile teatavakstegemise kuupäev.

Kuna liidu seadusandja tahe oli anda tunnistuse omanikule tegelik ja piisav kaitse, ei saa täiendava kaitse kestust arvutada selliselt, et arvesse ei võeta kuupäeva, millest alates on tunnistuse omanikul tegelikult võimalik müügiluba oma toodet turustades kasutada. Seoses sellega on tunnistuse omanikul lubatud toodet turustada alles alates kuupäevast, mil müügiloa andmise otsus talle teatavaks tehti, mitte aga kuupäevast, mil selline otsus vastu võeti.

Seega ei saa lubada seda, et müügiloa andmise ja sellest teavitamise vahepeal tehtavad menetlustoimingud, mille kestuse üle ei ole tunnistuse taotlejal mingit kontrolli, lühendaks nimetatud tunnistuse kehtivusaega.

See tõlgendus peab paika seda enam, et komisjoni müügiloa andmise otsuste suhtes kohaldatakse ELTL artikli 297 lõike 2 kolmanda lõigu nõudeid, mille kohaselt otsused, milles on märgitud adressaat, tehakse teatavaks neile, kellele need on adresseeritud, ning jõustuvad sellisel teatavakstegemisel. Seda teatavakstegemise kohustust ei saa ei saa määruse nr 469/2009 artikli 13 lõike 1 alusel täiendava kaitse kestuse arvutamisel tähelepanuta jätta.

(vt punktid 34–37, 39, 40 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 883/2004 artiklist 67 koostoimes määruse nr 987/2009 artikli 60 lõikega 1 tuleneb esiteks, et isik võib nõuda perehüvitisi pereliikmete eest, kes elavad muus liikmesriigis kui hüvitiste maksmiseks pädev liikmesriik, ja teiseks, et perehüvitiste taotluse esitamise võimalus ei ole antud mitte üksnes isikutele, kes elavad perehüvitisi maksma kohustatud liikmesriigi territooriumil, vaid kõigile „asjaomastele isikutele”, kes saaksid hüvitist taotleda ja kelle hulka kuuluvad selle lapse vanemad, kelle eest hüvitist taotletakse.

Määruse nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord, artikli 60 lõike 1 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud fiktsioon võib viia perehüvitiste saamise õiguse tunnustamiseni isiku puhul, kes ei ela hüvitiste maksmiseks pädeva liikmesriigi territooriumil, kui kõik teised siseriiklikus õiguses sätestatud tingimused perehüvitise saamiseks on täidetud, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Määruse nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord, artikli 60 lõike 1 kolmandat lauset tuleb tõlgendada nii, et see ei tähenda, et perehüvitist maksma kohustatud liikmesriigis elava selle lapse vanema puhul, kelle eest hüvitist antakse, tuleks tunnustada õigust saada perehüvitist seetõttu, et teises liikmesriigis elav teine vanem ei ole perehüvitist taotlenud.

Nii määruse nr 987/2009 artikli 60 lõike 1 sõnastusest kui ka selle ülesehitusest nähtub, et tuleb teha vahet perehüvitise taotluse esitamisel ja perehüvitise saamise õigusel.

Veel nähtub selle artikli sõnastusest, et selleks, et liikmesriigi pädev asutus oleks kohustatud arvesse võtma perehüvitise taotlust, piisab sellest, kui perehüvitise taotluse esitab üks perehüvitise taotlemise õigusega isik.

Liidu õigusega ei ole siiski vastuolus see, kui liikmesriigi pädev asutus jõuab siseriiklikku õigust kohaldades järeldusele, et isik, kellel on õigus lapse eest perehüvitist saada, on muu isik kui see, kes esitas taotluse sellise hüvitise saamiseks.

Sellest järeldub, et kui kõik lapse eest perehüvitise saamise tingimused on täidetud ja kui seda hüvitist tegelikult antakse, siis ei ole tähtis teada, kumba vanemat peetakse siseriikliku õiguse alusel isikuks, kellel on õigus selliseid hüvitisi saada.

(vt punktid 46–50 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikleid 10, 11 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed meetmed, mis lubavad liikmesriigi ametiasutusel edastada isikuandmeid teisele ametiasutusele ja neid seejärel töödelda, kuigi andmesubjekte ei ole sellest edastamisest ja töötlemisest teavitatud.

Nende isikute, kelle isikuandmeid töödeldakse, teavitamise nõue on vajalik tingimus, et need isikud saaksid kasutada oma direktiivi 95/46 artiklis 12 ette nähtud õigust töödeldud andmetega tutvuda ja neid parandada ning esitada nende andmete töötlemisele vastuväiteid, mis on sätestatud sama direktiivi artiklis 14. Sellest tuleneb, et direktiivi 95/46 artiklis 6 ette nähtud isikuandmete õiglase töötlemise nõue paneb ametiasutusele kohustuse teavitada puudutatud andmesubjekte sellest, et viimati nimetatud asutus on edastanud need andmed nende töötlemiseks teisele ametiasutusele kui nende andmete vastuvõtjale.

(vt punktid 33, 34, 46 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud käibemaksukohustuse kohaldamata jätmise nõue hõlmab sellist tegevust, mis seisneb selles, et äriühing osutab piirkonnale teenuseid piirkondlike tervishoiuteenuste planeerimise ja korraldamise alal vastavalt äriühingu ja piirkonna vahel sõlmitud programmlepingutele, juhul kui see tegevus on majandustegevus selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, siis kui võib järeldada, et nimetatud äriühingut tuleb pidada avalik-õiguslikuks organisatsiooniks, kes viis selle tegevuse läbi ametivõimuna – asjaolu, mille kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne –, ja kui liikmesriigi kohus tuvastab, et selle tegevuse maksust vabastamine ei põhjustaks olulist konkurentsimoonutamist.

Selles kontekstis ei tule mõistet „teised avalik-õiguslikud organisatsioonid” nimetatud direktiivi artikli 13 lõike 1 tähenduses tõlgendada nii, et see viitab direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 1 lõikes 9 sätestatud mõistele „avalik-õiguslik isik”.

(vt punkt 75 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑126/14

„Sveda“ UAB

versus

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

„Eelotsusetaotlus — Käibemaks — Direktiiv 2006/112/EÜ — Artikkel 168 — Mahaarvamisõigus — Kapitalikaupade soetamiselt või tootmiselt tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamine — Elamusrada, mis on otseselt määratud üldsusele tasuta kasutamiseks — Elamusraja kasutamine maksustatavate tehingute tegemise vahendina”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 22. oktoober 2015

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklist 168 tuleneb, et kui maksukohustuslane, kes sellena tegutseb asja omandamise hetkel, kasutab seda oma maksustatavate tehingutega seoses, on tal õigus maha arvata asja eest tasumisele kuuluv või juba tasutud käibemaks. Selles mõttes võib isik maksukohustuslasena tegutsedes soetada kaupa ja saada teenuseid oma majandustegevuse eesmärgil direktiivi 2006/112 artikli 9 lõike 1 teise lõigu tähenduses ka siis, kui ta ei kasuta neid oma majandustegevuses kohe. See, kas isik tegutses maksukohustuslasena majandustegevuse eesmärgil, on fakti küsimus, mida hinnates tuleb arvestada juhtumi kõiki asjaolusid, muu hulgas asjaomase kauba omadusi ja ajavahemikku, mis jääb kauba soetamise ja selle maksukohustuslase majandustegevuse eesmärkidel kasutamise vahele. Selle hinnangu andmine on liikmesriigi kohtu ülesanne. (vt punktid 18, 19 ja 21)

Põhimõtteliselt on vajalik, et konkreetse ostutehingu ja ühe või mitme mahaarvamisõigust tekitava müügitehingu vahel esineks otsene ja vahetu seos, selleks et maksukohustuslasel tekiks sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus ja et oleks võimalik kindlaks määrata selle õiguse ulatust. Sellise käibemaksu mahaarvamise õigus, mis tasutakse kaupade ja teenuste soetamisel, eeldab, et kaupade ja teenuste soetamisega kaasnenud kulutused moodustavad osa sellise müügitehingu hinnast, mis annab mahaarvamisõiguse. Maksukohustuslase mahaarvamisõigust siiski tunnustatakse, isegi kui puudub otsene ja vahetu seos konkreetse ostutehingu ja ühe või mitme mahaarvamisõigust andva müügitehingu vahel, kui tekkinud kulud kuuluvad maksukohustuslase üldkulude hulka ning moodustavad sellistena tema tarnitava kauba või teenuse hinna ühe koostisosa. Sellistel kuludel on tegelikult otsene ja vahetu seos maksukohustuslase kogu majandustegevusega. Otsese seose kriteeriumi kohaldamisel tuleb liikmesriigi maksuhalduritel ja kohtutel võtta arvesse kõiki asjaomaste tehingutega seotud konkreetseid fakte ning üksnes neid tehinguid, mis on objektiivselt seotud maksukohustuslase maksustatava tegevusega. Selle seose esinemist tuleb seega hinnata kõnealuse tehingu objektiivsest sisust lähtudes. (vt punktid 27–29)
Määruse nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 1 lõiget 2 ja artikli 3 lõike 1 esimest lõiku tuleb juhul, kui liidu õigusnormi rikkumine tuvastatakse alles pärast kahju tekkimist, tõlgendada nii, et aegumistähtaeg hakkab kulgema alates hetkest, mil on toimunud nii ettevõtja tegevus või tegevusetus, millega rikuti liidu õigust, kui ka tekkinud kahju liidu eelarvele või liidu juhitavatele eelarvetele.

Niisugune järeldus on kooskõlas määruse nr 2988/95 eesmärgiga, milleks vastavalt selle määruse artikli 1 lõikele 1 on liidu finantshuvide kaitsmine. Dies a quo on nimelt hilisema sündmuse toimumise kuupäev, see tähendab kas kahju tekkimise kuupäev, kui kahju tekib pärast liidu õiguse rikkumises seisneva tegevuse või tegevusetuse aset leidmist, või niisuguse tegevuse või tegevusetuse aset leidmise kuupäev, kui asjassepuutuv soodustus anti enne kõnealust tegevust või tegevusetust. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka argument, mille kohaselt on dies a quo päev, mil pädevad ametiasutused eeskirjade eiramise avastavad, kuna kuupäev, mil liikmesriigi ametiasutused eeskirjade eiramisest teada said, ei mõjuta selle tähtaja kulgemise algust. Ühtlasi lasub ametiasutusel tema poolt liidu eelarvest tehtavate maksete õiguspärasuse kontrollimisel üldine hoolsuskohustus.

(vt punktid 25–29 ja resolutsiooni punkt 1)