24

Neil asjaoludel otsustas Székesfehérvári Törvényszék (Székesfehérvári kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liidu õiguse aluspõhimõtteid ja õigusnorme (eriti ELL artikli 4 lõiget 3 ja õiguse ühetaolise tõlgendamise nõuet), nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus, eriti (30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)), tuleb tõlgendada nii, et sellise kohtuotsusega, mis rikub liidu õigust, viimase astme kohtuna otsustanud liikmesriigi kohtu vastutuse tuvastamine võib põhineda ainult riigisisesel õigusel või riigisiseses õiguses kehtestatud kriteeriumidel? Kui vastus on eitav, kas siis tuleb liidu õiguse aluspõhimõtteid ja õigusnorme, eriti Euroopa Kohtu poolt (30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)) „riigi“ vastutuse tuvastamiseks kehtestatud kolme kriteeriumi, tõlgendada nii, et seda, kas on täidetud tingimused, mille esinemisel saab tuvastada liikmesriigi vastutuse liidu õiguse rikkumise eest selle riigi kohtute poolt, tuleb hinnata riigisisese õiguse alusel? 2. Kas liidu õigusnorme ja liidu õiguse aluspõhimõtteid (eriti ELL artikli 4 lõiget 3 ja tõhusa kohtuliku kaitse nõuet), konkreetselt muu hulgas Euroopa Kohtu (19. novembri 1991. aasta kohtuotsuses Francovich jt (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428), 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsuses Brasserie du pêcheur ja Factortame (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79) ning 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)) liikmesriigi vastutuse asjades, tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et viimase astme kohtuna otsustanud liikmesriigi kohtu otsus, mis rikub liidu õigust, on jõustunud, välistab liikmesriigi vastutuse kahju eest tuvastamise? 3. Kas […] direktiivi [89/665] ja […] direktiivi [92/13] arvestades on liidu õiguse seisukohast asjasse puutuv riigihanke vaidlustamise menetlus seoses riigihangetega, mille väärtus ületab [liidu õiguses kehtestatud] piirmäära, ja nimetatud menetluses tehtud haldusotsuse kohtulik kontroll? Kui vastus on jaatav, kas liidu õigus ja Euroopa Kohtu praktika (muu hulgas 13. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17) ja 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178) ning eriti 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)) on asjasse puutuvad seoses vajadusega, et erakorralise õiguskaitsevahendina oleks lubatav teistmine, mis tuleneb riigisisesest õigusest seoses nimetatud riigihanke vaidlustamise menetluse raames tehtud haldusotsuse kohtuliku kontrolliga? 4. Kas riigihanke vaidlustamise menetluse direktiive (nimelt […] direktiivi [89/665] ja […] direktiivi [92/13]) tuleb tõlgendada nii, et nendega on kooskõlas sellised riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt liikmesriigi kohtud, kes arutavad põhikohtuasja, võivad mitte arvesse võtta faktilist asjaolu, mida tuleb vastavalt Euroopa Kohtu otsusele – mis tehti ühes riigihanke vaidlustamise menetluse raames esitatud eelotsuse alusel – analüüsida ja mida ei võta lisaks arvesse ka liikmesriigi kohtud, kes menetlevad põhikohtuasjas tehtud otsuse peale esitatud edasikaebust? 5. Kas […] direktiivi [89/665], eriti selle artikli 1 lõikeid 1 ja 3 ning […] direktiivi [92/13], eriti selle artikleid 1 ja 2 (konkreetselt 13. jaanuari 2004. aasta kohtuotsust Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17), 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsust Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsust Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), 4. juuni 2009. aasta kohtuotsust Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsust Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)) silmas pidades tuleb tõlgendada nii, et nende direktiivide, tõhusa kohtuliku kaitse nõude ja võrdväärsuse ning tõhususe põhimõtetega on kooskõlas sellised riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt – või nende kohaldamine nii, et – vaatamata sellele, et Euroopa Kohtu otsusega eelotsusemenetluses on enne apellatsioonimenetluses kohtuotsuse tegemist antud liidu õigusnormide asjakohane tõlgendus, jätab asja arutav kohus kaebuse hilinenult esitatuna läbi vaatamata ning seejärel jätab edasikaebust menetlev kohus selle vastuvõetamatuna läbi vaatamata? 6. Kui riigisisese õiguse alusel peab teistmine olema konstitutsioonikohtu uue lahendi alusel põhiseaduslikkuse taastamise huvides lubatav, kas siis ei peaks vastavalt võrdväärsuse põhimõttele ja (26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsuses Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39)) sedastatud põhimõttele olema teistmine lubatav ka juhul, kui põhikohtuasjas ei saanud riigisiseses õiguses menetlustähtaegade kohta sätestatu tõttu Euroopa Kohtu otsust arvesse võtta? 7. Kas […] direktiivi [89/665], eriti selle artikli 1 lõikeid 1 ja 3, ning […] direktiivi [92/13], eriti selle artikleid 1 ja 2 tuleb, pidades silmas Euroopa Kohtu (12. veebruari 2008. aasta kohtuotsust Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78)), mille kohaselt eraõiguslik isik ei pea tuginema konkreetselt Euroopa Kohtu praktikale, tõlgendada nii, et nimetatud direktiividega reguleeritud riigihangete vaidlustamise menetlusi saab algatada ainult sellise kaebusega, mis sisaldab väidetava riigihankealase rikkumise sõnaselget kirjeldust ja milles on lisaks täpselt märgitud rikutud riigihankealane õigusnorm – konkreetne artikkel ja lõige –, see tähendab, et riigihanke vaidlustamise menetluses saab analüüsida ainult rikkumisi, mida isik on ette heitnud viitega rikutud riigihankealasele õigusnormile – konkreetsele artiklile ja lõikele –, samas kui kõigis muudes haldus- ja tsiviilmenetlustes piisab sellest, et eraõiguslik isik esitab faktilised asjaolud ja neid toetavad tõendid ning pädev asutus või kohus lahendab kaebuse vastavalt selle sisule? 8. Kas piisavalt selge rikkumise nõuet, mis on kehtestatud (30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) ja 13. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)), tuleb tõlgendada nii, et niisugust rikkumist ei ole, kui viimase astme kohtuna otsustav kohus jätab Euroopa Kohtu väljakujunenud ja maksimaalselt üksikasjalikult viidatud kohtupraktikat – mis pealegi põhineb erinevatel varasematel kohtulahenditel – avalikult eirates rahuldamata eraõigusliku isiku taotluse esitada eelotsusetaotlus teistmise lubatavuse vajalikkuse kohta, tuginedes absurdsele põhjendusele, et liidu õigusnormid – sel konkreetsel juhul direktiivid [89/665] ja [92/13] – ei sisalda teistmist reguleerivaid norme, vaatamata sellele, et maksimaalselt üksikasjalikult on viidatud ka asjakohasele Euroopa Kohtu praktikale, sealhulgas (10. juuli 2014. aasta kohtuotsusele Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)), milles on just nimelt tuvastatud teistmise vajalikkus seoses riigihangetega? Arvestades Euroopa Kohtu (6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsust Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:335)), millise täpsusastmega peab liikmesriigi kohus põhjendama teistmise mittelubamist, millega ta kaldub kõrvale Euroopa Kohtu antud siduvast õiguslikust tõlgendusest? 9. Kas ELL artikli 19 ja artikli 4 lõike 3 kohaseid tõhusa kohtuliku kaitse ja võrdväärsuse põhimõtteid, ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, samuti […] direktiivi [93/37] ning […] direktiive [89/665], [92/13] ja [2007/66] tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui pädevad asutused ja kohtud jätavad kohaldatavat liidu õigust ilmselgelt eirates üksteise järel rahuldamata isiku kaebused selle peale, et tal takistati osalemast riigihankemenetluses – kaebused, mille jaoks on vaja vastavalt asjaoludele koostada palju dokumente, mille jaoks kulub oluliselt palju aega ja raha, või osaleda kohtuistungitel –, ja asjasse puutuvad õigusnormid jätavad isiku ilma võimalusest nõuda kohtult õigusvastaste meetmete tagajärjel tekkinud kahju hüvitamist, kuigi on kindel, et teoreetiliselt on võimalik tuvastada vastutus kohtumõistmise ülesannete täitmisel tekitatud kahju eest? 10. Kas (9. novembri 1983. aasta kohtuotsuses San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318), 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) ja 13. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)) kehtestatud põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et sellega, et viimase astme kohtuna otsustav liikmesriigi kohus jätab eraõigusliku isiku õigel ajal esitatud teistmisavalduse – mille raames see isik saaks nõuda kantud kulude hüvitamist – Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat eirates läbi vaatamata, tekitatud kahju ei saa hüvitada?“