KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 21. detsembril 2016 ( 1 )

Arvamuse menetlus 2/15

algatatud Euroopa Komisjoni taotlusel

„ELTL artikli 218 lõike 11 kohane arvamusetaotlus — Vabakaubanduslepingu sõlmimine Euroopa Liidu ja Singapuri Vabariigi vahel — Pädevuse jaotus Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel”

Sisukord

EUSFTA Liidu õigus Euroopa Liidu leping Euroopa Liidu toimimise leping Euroopa Kohtu arvamuse taotlemine Komisjoni arvamusetaotluses tõstatatud küsimused Pädevuse jaotus Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel ning EUSFTA sõlmimise õiguslik alus ELTL artikli 207 lõiked 1, 5 ja 6 ELTL artikli 3 lõige 2 EUSFTA eesmärgid ja asjakohased üldmõisted (EUSFTA 1. peatükk) Argumendid Analüüs Kaubavahetus (EUSFTA 2.–6. peatükk ja protokoll 1) Argumendid Õiguslik analüüs Teenused, ettevõtlus ja elektrooniline kaubandus (EUSFTA 8. peatükk) Argumendid Üldised argumendid Transpordialased argumendid Õiguslik analüüs Sissejuhatus Ainupädevus vastavalt ELTL artikli 207 lõikele 1 koostoimes artikli 3 lõikega 1 Ühisest kaubanduspoliitikast ELTL artikli 207 lõike 5 alusel välja jäetud teemad ELTL artikli 3 lõikest 2 tulenev ainupädevus – ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimene alus – ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmas alus Investeeringud (EUSFTA 9. peatüki A jagu) Argumendid Õiguslik analüüs Sissejuhatus Ainupädevus vastavalt ELTL artikli 207 lõikele 1 koostoimes ELTL artikli 3 lõikega 1 – „Välismaise otseinvesteeringu“ tähendus ELTL artikli 207 lõikes 1 – „Välismaiste otseinvesteeringute“ reguleerimine ühise kaubanduspoliitika osana Euroopa Liidu pädevus vastavalt ELTL artiklile 63 koostoimes ELTL artikli 3 lõikega 2 Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel jagatud pädevus Kas EUSFTA võib lõpetada liikmesriikide ja Singapuri vahel sõlmitud kahepoolsed lepingud Riigihanked (EUSFTA 10. peatükk) Argumendid Õiguslik analüüs Intellektuaalomand (EUSFTA 11. peatükk) Argumendid Õiguslik analüüs ELTL artikli 207 lõikes 1 kasutatud mõiste „intellektuaalomandi kaubandusaspektid“ tähendus Euroopa Liidu pädevus EUSFTA 11. peatüki suhtes Konkurents ja sellega seotud küsimused (EUSFTA 12. peatükk) Argumendid Õiguslik analüüs Mittetariifsed kaubandustõkked ja investeerimine taastuvenergia tootmisse (EUSFTA 7. peatükk) ning kaubandus ja säästev areng (EUSFTA 13. peatükk) Argumendid Mittetariifsed kaubandustõkked ja investeerimine taastuvenergia tootmisse Kaubandus ja säästev areng Õiguslik analüüs Kaubanduslikud ja mittekaubanduslikud eesmärgid: üldpõhimõtted Mittetariifsed kaubandustõkked ja investeerimine taastuvenergia tootmisse Kaubandus ja säästev areng Üldkohaldatavate meetmete läbipaistvus ning halduskorras läbivaatamine ja kohtulik kontroll (EUSFTA 14. peatükk ja asjakohased teiste peatükkide sätted) Argumendid Õiguslik analüüs Vaidluste lahendamine ja vahendusmenetlus (EUSFTA 9. peatüki B jagu ning 13., 15. ja 16. peatükk) Argumendid Õiguslik analüüs Institutsioonilised, üld‑ ja lõppsätted (EUSFTA 17. peatükk) Argumendid Õiguslik analüüs Hinnang Euroopa Liidu välispädevusele EUSFTA sõlmimiseks Ettepanek Lisa. EUSFTA kokkuvõtlik kirjeldus

1. Euroopa Komisjon taotleb Euroopa Kohtult ELTL artikli 218 lõike 11 alusel arvamust Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse kohta seoses Euroopa Liidu ja Singapuri Vabariigi vahel kavandatava vabakaubanduslepingu (EU-Singapur Free Trade Agreement, edaspidi „EUSFTA“) sõlmimisega. ( 2 ) EUSFTA tekstis, nagu komisjon on selle läbi rääkinud, on ette nähtud, et see sõlmitakse Euroopa Liidu ja Singapuri Vabariigi (edaspidi „Singapur“) vahelise lepinguna ilma liikmesriikide osaluseta. Komisjon palub Euroopa Kohtult suuniseid küsimuses, kas see lähenemisviis on õige.

2. Komisjoni väitel on Euroopa Liidul ainupädevus EUSFTA sõlmimiseks. Ta märgib, et suurem osa sellest lepingust kuulub ELTL artikli 207 alusel Euroopa Liidu pädevusse, sest ühine kaubanduspoliitika on ainupädevuse valdkond (ELTL artikli 3 lõike 1 punkt e), ning et Euroopa Liidu ainupädevus selle lepingu sõlmimiseks muudes osades tuleneb seadusandlikust aktist, mis volitab teda seda tegema (edaspidi „ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimene alus“), või sellest, et EUSFTA sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala (edaspidi „ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud teine alus“). Euroopa Parlament nõustub üldiselt komisjoniga. Kõik ülejäänud menetlusosalised, kes oma seisukohad esitasid, väidavad, et Euroopa Liit ei saa seda lepingut ise üksinda sõlmida, sest teatavad EUSFTA osad kuuluvad Euroopa Liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse ning isegi liikmesriikide ainupädevusse. Sellest tulenevalt peavad ka liikmesriigid olema EUSFTA osalised.

3. EUSFTA kuulub uue põlvkonna kaubandus‑ ja investeerimislepingute hulka, mille üle Euroopa Liit ja kaubanduspartnerid maailma muudest piirkondadest läbirääkimisi on pidanud või peavad. Tegu ei ole „homogeense lepinguga“: see ei hõlma ühtainsat konkreetset valdkonda või teemat ega taotle ühtainsat eesmärki. Eelkõige püütakse sellega liberaliseerida kaubandust ja investeeringuid ning tagatakse teatav kaitse tase viisil, mis ühitab majanduslikke ja mittemajanduslikke eesmärke. EUSFTA rajaneb küll olemasolevatel Maailma Kaubandusorganisatsiooni (edaspidi „WTO“) lepingutes ( 3 ) sisalduvatel eeskirjadel, ent ka laiendab neid eeskirju ja hõlmab küsimusi, mis nendesse lepingutesse (veel) ei kuulu.

4. Selleks et kindlaks teha, kas Euroopa Liit võib sõlmida EUSFTA ilma liikmesriikideta, on kõigepealt vaja jõuda selgele arusaamale selle lepinguga hõlmatud küsimustest ja lepingu eesmärkidest. ( 4 ) See peab olema alus, millest lähtudes kohaldada Euroopa Liidu pädevuse jaotuse ja laadi suhtes aluslepingute eri norme. Seejuures on asjakohane kohaldada ELTL artikli 3 lõikes 1 sätestatud norme (mis käsitlevad otsest ainupädevust) enne ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud norme (mis käsitlevad tuletatud ainupädevust ( 5 )) ja vajaduse korral ELTL artiklis 4 sätestatud norme (mis käsitlevad jagatud pädevust).

EUSFTA

5. Detsembris 2006 soovitas komisjon Euroopa Liidu Nõukogul volitada teda pidama Euroopa Ühenduse ja liikmesriikide nimel läbirääkimisi vabakaubanduslepingu sõlmimiseks Kagu-Aasia Maade Assotsiatsiooni (edaspidi „ASEAN“) riikidega. Aprillis 2007 volitas nõukogu komisjoni läbirääkimisi alustama. Regioonidevahelise lepinguga seotud läbirääkimised osutusid keeruliseks ja peatati seetõttu. Seejärel soovitas komisjon võtta eesmärgiks kahepoolsed vabakaubanduslepingud asjaomaste ASEANi riikidega, alustades Singapurist. Detsembris 2009 andis nõukogu, tuginedes läbirääkimisjuhistele, mis ta oli andnud läbirääkimisteks ASEANiga, komisjonile volituse pidada läbirääkimisi vabakaubanduslepingu sõlmimiseks Singapuriga. Need läbirääkimised algasid märtsis 2010. Septembris 2011 muutis nõukogu läbirääkimisjuhiseid, lisades läbiräägitavate teemade loetellu investeerimise. Seda tehes märkis nõukogu, et eesmärk on hõlmata lepingu investeeringute peatükki jagatud pädevuse valdkonnad, nagu portfelliinvesteeringud, ( 6 ) vaidluste lahendamine ning vara ja sundvõõrandamine.

6. Euroopa Liit (keda esindas komisjon) ja Singapur parafeerisid 20. septembril 2013 EUSFTA teksti (mis tähendas, et nad lugesid selle lõplikuks), välja arvatud investeeringute peatüki. Samal päeval see tekst avalikustati.

7. Kui sai selgeks, et selles tekstis on ette nähtud EUSFTA allakirjutamine ja sõlmimine Euroopa Liidu poolt ilma liikmesriikide osaluseta, suunas kaubanduspoliitika komitee (mille määrab nõukogu ELTL artikli 207 lõike 3 alusel) veebruaris 2014 selle küsimuse arutamiseks liikmesriikide valitsuste alaliste esindajate komiteele (edaspidi „COREPER“). Kaubanduspoliitika komitee kutsus COREPERi üles kinnitama EUSFTA allakirjutamise ja sõlmimise kord ning palus tal kutsuda komisjoni kui Euroopa Liidu ja liikmesriikide nimel tegutsevat läbirääkijat üles kohandama seda teksti niisugusele segatüüpi lepingule. COREPERi sõnul olid delegatsioonid selgelt ühte meelt, et EUSFTA tuleb alla kirjutada ja sõlmida segatüüpi lepinguna, mis tähendab, et selle osaliste hulgas peavad olema nii Euroopa Liit kui ka liikmesriigid.

8. Läbirääkimised investeeringute peatüki üle lõpetati oktoobris 2014. Juunis 2015 saatis komisjon kaubanduspoliitika komiteele investeeringute peatüki konsolideeritud teksti ja teatas, et nüüd on kogu leping parafeeritud.

9. EUSFTA koosneb preambulist, 17 peatükist, ühest protokollist ja viiest käsitusleppest.

10. 1. peatüki („Eesmärgid ja üldmõisted“) kohaselt on EUSFTA eesmärgid luua vabakaubanduspiirkond, mis on kooskõlas GATT 1994 XXIV artikliga ( 7 ) ja GATSi V artikliga, ( 8 ) ning liberaliseerida ja hõlbustada kooskõlas EUSFTAga lepinguosalistevahelist kaubavahetust ja investeerimist.

11. 2. peatükk („Võrdne kohtlemine ja kaupade turulepääs“) algab sellega, et lepinguosalised kinnitavad taas oma kohustust tagada teise lepinguosalise kaupade võrdne kohtlemine ( 9 ) vastavalt GATT 1994 III artiklile (mille see lepingu peatükk EUSFTAsse inkorporeerib). Samuti on seal sätestatud kohustused seoses mittetariifsete meetmetega. Eraldi sätted kehtivad teabe andmise ja vahetamise, teadete ja päringute ning kõnealuste meetmete haldamise suhtes.

12. 3. peatükis („Kaubanduse parandusmeetmed“) on sätestatud kohustused, mis käsitlevad ühelt poolt dumpinguvastaseid ja tasakaalustavaid meetmeid ning teiselt poolt kahte liiki kaitsemeetmeid (ülemaailmseid kaitsemeetmeid ja kahepoolseid kaitsemeetmeid).

13. 4. peatüki („Tehnilised kaubandustõkked“) eesmärk on hõlbustada ja suurendada lepinguosalistevahelist kaubavahetust, nähes ette raamistiku (EUSFTA osaks muudetava) tehniliste kaubandustõkete lepingu reguleerimisalasse kuuluvate tarbetute kaubandustõkete ärahoidmiseks, kindlakstegemiseks ja kõrvaldamiseks.

14. 5. peatüki („Sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmed“) eesmärk on a) kaitsta lepinguosaliste vastavatel territooriumidel inimeste, loomade ja taimede elu ja tervist, soodustades samal ajal lepinguosalistevahelist kaubandust sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete valdkonnas; b) teha koostööd sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete rakendamise lepingu edasisel rakendamisel; ning c) näha ette vahendid teabevahetuse, koostöö ning lepinguosalistevahelist kaubandust mõjutavate sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete rakendamisega seotud küsimuste lahendamise parandamiseks.

15. 6. peatükis („Tolli ja kaubanduse soodustamine“) on tunnustatud tolli ja kaubanduse soodustamise olulisust arenevas ülemaailmses kaubanduskeskkonnas ning nimetatud valdkonnas koostöö tugevdamise olulisust. Selles peatükis on ette nähtud põhimõtted, millel hakkavad rajanema lepinguosaliste tollieeskirjad ja ‑protseduurid.

16. 7. peatüki („Mittetariifsed kaubandustõkked ja investeerimine taastuvenergia tootmisse“) eesmärgid on edendada, arendada ja suurendada energia tootmist taastuvatest ja jätkusuutlikest mittefossiilsetest allikatest (edaspidi „roheline energia“), eriti kaubanduse ja investeerimise hõlbustamise kaudu. See peatükk kehtib meetmete suhtes, mis võivad mõjutada lepinguosalistevahelist kaubandust ja investeerimist seoses rohelise energia tootmisega, kuid mitte toodete suhtes, millest energiat toodetakse.

17. 8. peatükis („Teenused, ettevõtlus ning elektrooniline kaubandus“) kinnitavad lepinguosalised taas oma WTO lepingust tulenevaid kohustusi. ( 10 ) Selles peatükis on ette nähtud kord, mida on vaja, et järk-järgult vastastikku liberaliseerida teenuskaubandus – s.o piiriülene teenuste osutamine ühe lepinguosalise territooriumilt teise lepinguosalise territooriumile ning ühe lepinguosalise territooriumil teise lepinguosalise territooriumil elavale või asuvale teenusetarbijale – ning ettevõtlus ja füüsiliste isikute ajutine kohalolek ärilisel eesmärgil. Eraldi käsitleb see elektroonilist kaubandust. Samuti sisaldab see sätteid seoses arvuti‑, posti‑, telekommunikatsiooni‑, finants‑ ja rahvusvaheliste meretransporditeenuste siseriikliku reguleerimisega.

18. 9. peatükk („Investeeringud“) koosneb kahest osast.

19. A jagu sisaldab materiaalõigusnorme investeeringute kaitse kohta. „Investeering“ selle peatüki tähenduses on „igat liiki vara, millel on investeeringu tunnused, sealhulgas sellised tunnused nagu kapitali või muude ressursside paigutamine, tulu- või kasumiootus, riski võtmine ja teatav kestus“. Peamised nõuded puudutavad võrdset kohtlemist, õiglast ja erapooletut kohtlemist ning täielikku kaitset ja turvalisust, samuti kahju hüvitamist sõja või muu relvastatud konflikti, revolutsiooni, riikliku eriolukorra, mässu, ülestõusu või märuli tõttu teise lepinguosalise territooriumil. Samuti on A jaos sätestatud, et lepinguosaline ei tohi otseselt ega kaudselt riigistada ega sundvõõrandada teise lepinguosalise investorite investeeringuid ega rakendada nende suhtes meetmeid, mille mõju on võrdne riigistamise või sundvõõrandamisega, välja arvatud juhul, kui on täidetud teatavad tingimused. Peale selle peab lepinguosaline võimaldama teha kõiki 9. peatüki reguleerimisalasse kuuluva investeeringuga seotud ülekandeid vabalt konverteeritavas vääringus ilma kitsenduste ja viivitusteta. EUSFTA jõustudes kaotavad liikmesriikide ja Singapuri vahelised lisas 9‑D loetletud kahepoolsed lepingud kehtivuse ning asenduvad EUSFTAga.

20. B jaos on ette nähtud investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise kord. See kord, mis võib hõlmata vahekohtumenetlust, on kohaldatav ühe lepinguosalise territooriumil elava või asuva hageja ja teise lepinguosalise vahelistes vaidlustes, mis käsitlevad viimati nimetatud lepinguosalise tegevust (sealhulgas tegevusetust), mis väidatavalt rikub A jao sätteid ja põhjustab hagejale või tema kohapealsele äriühingule kahju. Eraldi sättes on ette nähtud, et üldjuhul ei anna kumbki lepinguosaline diplomaatilist kaitset ega esita rahvusvahelist nõuet vaidluse puhul, mille üks tema investoreid ja teine lepinguosaline on nõustunud esitama või on esitanud 9. peatüki B jao alusel vahekohtusse.

21. 10. peatükk („Riigihanked“) kehtib kõikide selles lepingus hõlmatud hankeliigiga seotud meetmete suhtes, s.o niisuguste hangete suhtes, mida korraldab üks loetletud hankijatest ja mille väärtus ületab ettenähtud künnise.

22. 11. peatükis („Intellektuaalomand“) on sätestatud õigused ja kohustused seoses seitset liiki intellektuaalomandiõigustega, mis kuuluvad ka TRIPS-lepingu reguleerimisalasse, ja ühe nimetatud lepingus hõlmamata liigi, nimelt sordikaitsega. Selle jao ülesehitus järgib TRIPS-lepingu oma: iga alajagu käsitleb ühte EUSFTA reguleerimisalasse kuuluvat intellektuaalomandiõigust ning samuti inkorporeerib teistes mitmepoolsetes lepingutes sätestatud õigused ja kohustused (mille seast osa kuulub TRIPS-lepingusse ja osa mitte).

23. 12. peatükk („Konkurents ja sellega seotud küsimused“) keskendub vaba ja moonutamata konkurentsi tähtsusele lepinguosalistevahelistes kaubandussuhetes. Seal on sätestatud põhimõtted seoses monopolidevastaste meetmete ja ühinemistega, riigi osalusega äriühingute ja eri‑ või ainuõiguse saanud äriühingutega ning riigimonopolidega ja subsiidiumidega.

24. 13. peatükk („Kaubandus ja säästev areng“) käsitleb lepinguosaliste kohustust arendada ja edendada rahvusvahelist kaubandust ning omavahelist kahepoolset kaubandust ja majandussuhteid sellisel viisil, mis aitab kaasa säästvale arengule. Lepinguosaliste peamised kohustused on normeerida oma keskkonna‑ ja töökaitse tasemed ning võtta vastavalt sellele vastu või muuta oma sellealaseid õigusakte ja põhimõtteid kooskõlas rahvusvaheliselt tunnustatud keskkonna‑ ja töökaitse normide või selliste lepingute põhimõtetega, mille osalisriigid nad on. Samuti hõlmab see peatükk eraldi kohustusi, mis käsitlevad puidu ja puittoodetega ning kalatoodetega kauplemist, samuti erisätteid vaidluste lahendamise kohta.

25. 14. peatükk („Läbipaistvus“) sisaldab kohustusi, mille eesmärk on seada sisse ettevõtjate jaoks läbipaistev ja ettearvatav regulatsioon ning milles selgitatakse üldkohaldatavaid meetmeid ja nähakse nendega seoses ette läbipaistvuse, konsulteerimise ja parema haldamise tõhusam korraldamine. Need kohustused kehtivad üldjuhul koos teistes EUSFTA peatükkides sätestatud täpsemate normidega.

26. 15. peatükis („Vaidluste lahendamine“) on sätestatud üldkohaldatavad normid, mis reguleerivad lepinguosalistevaheliste vaidluste vältimist ja lahendamist seoses EUSFTA tõlgendamise ja kohaldamisega, pidades silmas võimaluse korral vastastikku rahuldava lahenduseni jõudmist. Selle vaidluste lahendamise menetluse etapid on: konsulteerimistaotluse esitamine, vahekohtu moodustamine (selle taotlemine), vahearuande esitamine ning lõpliku otsuse teatamine. Eraldi sätted käsitlevad otsuse täitmise menetlust ja meetmeid, mis ajendaksid otsust täitma.

27. 16. peatükis („Vahendusmehhanism“) on ette nähtud vahendusmehhanism, mille eesmärk on leida põhjaliku ja kiire menetluse teel ning vahendaja abiga lepinguosalisi vastastikku rahuldav lahendus. Kui ei ole sätestatud teisiti, kehtib see kõikide EUSFTA reguleerimisalasse kuuluvate meetmete suhtes, mis mõjutavad kahjulikult lepinguosalistevahelist kaubandust või investeerimist.

28. 17. peatükk („Institutsioonilised, üld‑ ja lõppsätted“) sisaldab kolme liiki sätteid. Esimest liiki sätetega on ette nähtud institutsiooniline struktuur, mis koosneb eri komiteedest, kus lepinguosalised kokku tulevad, et kontrollida ja hõlbustada EUSFTA rakendamist ja kohaldamist. Teist liiki sätted käsitlevad otsuste tegemist, EUSTFA muutmist, jõustumist ja vahetut õigusmõju, uute riikide ühinemist Euroopa Liiduga, EUSFTA territoriaalset reguleerimisala, EUSFTA lahutamatuks osaks olevaid eri lisasid ja muid tekste ning EUSFTA teksti autentseid versioone. Kolmandat liiki sätted puudutavad materiaal-õiguslikke küsimusi, sealhulgas maksustamine, jooksevkonto ja kapitali liikumine, riiklikud investeerimisfondid, piirangud maksebilansi kaitseks ja julgeolekuerandid.

29. EUSFTA peatükkide tekstile on lisatud protokoll päritolureeglite kohta, käsituslepped, mis käsitlevad artiklit 17.6 („Maksustamine“), vahekohtunike tasustamist, tollialaseid lisasätteid, volitatud ettevõtjate programmide vastastikust tunnustamist ning ruumi ja loodusvarade kättesaadavuse erilisi kitsendusi Singapuris.

30. Üksikasjalikum EUSFTA kokkuvõte on minu ettepaneku lisas. Selle lisa eesmärk on võtta kokku mitte kõik EUSFTA aspektid, vaid peamised küsimused, mis on käesoleva ettepaneku seisukohast olulised. Nii taotluse kirjeldust, menetlusosaliste väiteid kui ka minu analüüsi taotluse kohta tuleks lugeda koos selle lisaga.

Liidu õigus

Euroopa Liidu leping

31. ELL artiklis 5 on ette nähtud pädevuse andmise põhimõte, mille kohaselt kuulub pädevus, mida ei ole aluslepingutega liidule antud, liikmesriikidele. ( 11 ) ELL artikli 5 lõike 2 kohaselt „tegutseb liit aluslepingutes seatud eesmärkide saavutamiseks talle liikmesriikide poolt aluslepingutega antud pädevuse piires“ ja „[p]ädevus, mida aluslepingutega ei ole liidule antud, kuulub liikmesriikidele“.

32. ELL artikli 21 lõige 2 viitab põhimõtetele, mida Euroopa Liit peab austama, ja eesmärkidele, mida Euroopa Liit peab püüdma saavutada ühise poliitika ja ühismeetmete määratlemisel ja elluviimisel. Samad põhimõtted ja eesmärgid kehtivad Euroopa Liidu välistegevuse ja muude poliitikavaldkondade välisaspektide arendamise ja teostamise suhtes (ELL artikli 21 lõige 3). Nende eesmärkide hulgas on eesmärk „ergutada kõikide riikide integreerimist maailmamajandusse, muu hulgas rahvusvahelise kaubanduse tõkete järkjärgulise kaotamise kaudu“ (ELL artikli 21 lõike 2 punkt e) ja eesmärk „aidata töötada välja rahvusvahelisi meetmeid keskkonna seisundi säilitamiseks ja parandamiseks ning maailma loodusvarade säästvaks majandamiseks, et tagada säästev areng“ (ELL artikli 21 lõike 2 punkt f).

Euroopa Liidu toimimise leping

33. ELTL artiklis 2 on muu hulgas sätestatud: „1. Kui aluslepingud annavad liidule teatud valdkonnas ainupädevuse, võib õiguslikult siduvaid akte menetleda ja vastu võtta ainult liit, liikmesriigid võivad seda teha ainult liidu volitusel või liidu õigusaktide rakendamiseks. 2. Kui aluslepingud annavad liidule teatud valdkonnas liikmesriikidega jagatud pädevuse, võivad nii liit kui ka liikmesriigid selles valdkonnas õiguslikult siduvaid akte menetleda ja vastu võtta. Liikmesriigid teostavad oma pädevust ainult niivõrd, kuivõrd liit ei ole oma pädevust teostanud.[ ( 12 )] Liikmesriigid teostavad taas oma pädevust ainult niivõrd, kuivõrd liit on otsustanud oma pädevuse teostamise lõpetada. […]“.

34. Jagatud pädevuse teostamist käsitleva protokolli nr 25 ( 13 ) ainsas artiklis on märgitud: „Kui liit on teatud valdkonnas võtnud meetmeid, hõlmab Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 2 lõikes 2 sätestatud jagatud pädevuse teostamise ulatus üksnes neid elemente, mida asjaomane liidu õigusakt reguleerib, ega laiene kogu valdkonnale.“

35. ELTL artikli 3 lõikes 1 on arvatud valdkondade hulka, milles Euroopa Liidul on ainupädevus: „a) tolliliit; […] d) mere bioloogiliste ressursside kaitse ühise kalanduspoliitika raames; e) ühine kaubanduspoliitika.“

36. ELTL artikli 3 lõike 2 kohaselt on Euroopa Liidul ainupädevus ka rahvusvahelise lepingu sõlmimisel, „kui selle sõlmimise näeb ette liidu seadusandlik akt [s.o esimene alus] või kui lepingut on vaja selleks, et võimaldada liidul teostada oma sisemist pädevust [s.o teine alus], või kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala [s.o kolmas alus]“.

37. ELTL artikkel 4 käsitleb jagatud pädevust ja selles on sätestatud: „1. Liidul on liikmesriikidega jagatud pädevus, kui aluslepingud annavad liidule pädevuse, mis ei ole seotud artiklites 3 ja 6 osutatud valdkondadega.[ ( 14 )] 2. Liit ja liikmesriigid jagavad pädevust järgmistes põhivaldkondades: a) siseturg, b) käesolevas lepingus määratletud sotsiaalpoliitika valdkonnad, […] d) põllumajandus ja kalandus, välja arvatud mere bioloogiliste ressursside kaitse, e) keskkond, […] g) transport; […] i) energeetika, […]“.

38. Vastavalt ELTL artiklile 9, mis kuulub üldkohaldatavate sätete hulka, peab Euroopa Liit oma poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel „võt[ma] […] arvesse kõrge tööhõive taseme edendamise [ja] piisava sotsiaalse kaitse tagamise[ga] […] seotud nõudeid“.

39. ELTL artiklis 11 (mis samuti kuulub üldkohaldatavate sätete hulka) on sätestatud, et „[ü]henduse poliitika ja tegevuse määratlemisse ja rakendamisse peab integreerima keskkonnakaitse nõuded, eelkõige pidades silmas säästva arengu edendamist“.

40. ELTL viienda osa I jaotis, milles on artiklid 205–207, sisaldab üldsätteid Euroopa Liidu välistegevuse kohta.

41. ELTL artiklis 206 on sätestatud, et „[t]olliliidu rajamisega vastavalt artiklitele 28–32 aitab liit ühistes huvides kaasa ülemaailmse kaubanduse harmoonilisele arengule, rahvusvahelises kaubanduses ja välismaiste otseinvesteeringute suhtes kehtivate piirangute järkjärgulisele kaotamisele ning tolli- ja muude tõkete vähendamisele“.

42. ELTL artikli 207 lõikes 1 on sätestatud: „Ühine kaubanduspoliitika rajaneb ühtsetel põhimõtetel, eriti mis puutub tariifide muutmisse, kauba‑ ja teenustevahetusega ning intellektuaalomandi kaubandusaspektidega seotud tolli‑ ja kaubanduskokkulepete sõlmimisse, välismaistesse otseinvesteeringutesse, liberaliseerimismeetmete ühtlustamisse, ekspordipoliitikasse ning kaubanduse kaitsemeetmetesse, näiteks meetmetesse, mida võetakse dumpingu või subsiidiumide puhul. Ühist kaubanduspoliitikat teostatakse kooskõlas liidu välistegevuse põhimõtete ja eesmärkidega.“

43. ELTL artikli 207 lõikes 5 on ette nähtud, et „[t]ranspordialaste rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamisel ja nende sõlmimisel kohaldatakse kolmanda osa VI jaotise [mis sisaldab ühist transpordipoliitikat käsitlevaid õigusnorme] sätteid ja artiklit 218“.

44. ELTL artikli 207 lõikes 6 on sätestatud, et „[k]äesoleva artikliga ühise kaubanduspoliitika valdkonnas antud pädevuse teostamine ei mõjuta liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust ega kohusta liikmesriike oma õigus‑ ja haldusnorme ühtlustama, niivõrd kui aluslepingud välistavad sellise ühtlustamise“.

45. ELTL artiklis 216 on kindlaks määratud, millal võib Euroopa Liit sõlmida rahvusvahelise lepingu ühe või mitme kolmanda riigiga. ELTL artikli 216 lõike 1 kohaselt võib ta seda teha, „kui aluslepingutes on nii sätestatud [s.o esimene alus] või kui lepingu sõlmimine on vajalik mõne aluslepingutes seatud eesmärgi saavutamiseks liidu poliitika raames [s.o teine alus], kui lepingu sõlmimise näeb ette liidu õiguslikult siduv akt [s.o kolmas alus] või kui see võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala [s.o neljas alus]“. ELTL artikli 216 lõikes 2 on sätestatud, et sellised lepingud on liidu institutsioonidele ja liikmesriikidele siduvad.

46. ELTL artiklis 218 on sätestatud menetlusnormid, mis reguleerivad muu hulgas rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamist ning nende allakirjutamist ja sõlmimist: „1. Ilma et see piiraks artikli 207 sätete kohaldamist, peetakse liidu ja kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute üle läbirääkimisi ja selliseid lepinguid sõlmitakse vastavalt järgmisele menetlusele. 2. Nõukogu annab loa alustada läbirääkimisi, võtab vastu läbirääkimisjuhised, annab loa lepingutele alla kirjutada ja sõlmib lepingud. 3. Komisjon […] annab soovitusi nõukogule, kes võtab vastu otsuse, millega antakse luba alustada läbirääkimisi […]. 4. Nõukogu võib anda läbirääkijale juhiseid ning moodustada erikomitee, kellega tuleb läbirääkimiste pidamisel konsulteerida. 5. Läbirääkija ettepaneku põhjal võtab nõukogu vastu otsuse, millega antakse luba lepingule alla kirjutada ja vajaduse korral seda enne jõustumist ajutiselt kohaldada. 6. Nõukogu võtab läbirääkija ettepaneku põhjal vastu otsuse lepingu sõlmimise kohta. […] 11. Liikmesriik, Euroopa Parlament, nõukogu või komisjon võib taotleda Euroopa Kohtult arvamust selle kohta, kas kavandatav leping on aluslepingutega kooskõlas. Kui kohtu arvamus on negatiivne, saab kavandatav leping jõustuda üksnes juhul, kui seda muudetakse või kui aluslepingud läbi vaadatakse.“

Euroopa Kohtu arvamuse taotlemine

47. Komisjoni 10. juuli 2015. aasta taotluses, mis on esitatud ELTL artikli 218 lõike 11 alusel, palus ta Euroopa Kohtult arvamust järgmises küsimuses: „Kas liidul on nõutav pädevus, et iseseisvalt allkirjastada ja sõlmida [EUSFTA]? Täpsemalt: — missugused lepingu tingimused kuuluvad liidu ainupädevusse; — missugused lepingu tingimused kuuluvad liidu jagatud pädevusse, ja — kas lepingus on sätteid, mis kuuluvad liikmesriikide ainupädevusse?“

48. Komisjoni taotluse kohta on oma kirjalikud seisukohad esitanud nõukogu, parlament ning kõikide liikmesriikide valitsused peale Belgia, Eesti, Horvaatia ja Rootsi valitsuse. Kohtuistungil, mis peeti 12. ja 13. septembril 2016, osalesid komisjon, nõukogu, parlament ning Austria, Belgia, Hispaania, Iiri, Itaalia, Kreeka, Leedu, Madalmaade, Poola, Prantsuse, Rumeenia, Saksamaa, Sloveenia, Soome, Taani ja Tšehhi valitsus.

Komisjoni arvamusetaotluses tõstatatud küsimused

49. Komisjoni arvamusetaotlus on selgelt vastuvõetav, sest EUSFTAt ei ole veel sõlmitud ja seetõttu on tegu „kavandatava“ lepinguga ELTL artikli 218 lõike 11 tähenduses. Sisuliselt koosneb arvamusetaotlus kahest osast.

50. Esimene osa käsitleb küsimust, kas Euroopa Liit võib alla kirjutada ja sõlmida EUSFTA iseseisvalt, see tähendab ilma liikmesriike kaasamata.

51. Teises osas küsitakse, millised EUSFTA sätted kuuluvad Euroopa Liidu ainupädevusse, Euroopa Liidu jagatud pädevusse ja liikmesriikide ainupädevusse.

52. Kui Euroopa Kohus vastab taotluse esimesele osale jaatavalt, sest kogu EUSFTA kuulub (kas ELTL artikli 3 lõike 1 või lõike 2 alusel) Euroopa Liidu ainuvälispädevusse, ei ole vaja teist osa käsitleda. Sel juhul peab EUSFTA sõlmima Euroopa Liit iseseisvalt.

53. Kui kogu EUSFTA ei kuulu Euroopa Liidu ainupädevusse, on olukord keerulisem. Kes võib (või peaks) EUSFTA‑le alla kirjutama, kui see kuulub osaliselt (ELTL artiklist 3 tulenevalt) Euroopa Liidu ainupädevusse ja osaliselt (vastavalt ELTL artiklile 4) jagatud pädevusse? ( 15 )

54. Siinkohal on mul vaja selgitada, kuidas sise‑ ja välispädevuse süsteem on minu arusaama järgi omavahel seotud.

55. ELTL artiklite 2–4 käsitamisel tuleb arvestada ELL artikleid 4 ja 5. Samuti on nende käsitamisel vaja arvesse võtta seda, et need on paigutatud kohe ELTL algusse („Esimene osa: Põhimõtted“; „I jaotis: Liidu pädevuse liigid ja valdkonnad“), ning aluslepingute eelmistes versioonides olnut.

56. Siinkohal on oluline meenutada Euroopa Liidu toimimise lepingu varasemaid versioone, nii nagu need olid sõnastatud pärast Maastrichti (1992), Amsterdami (1997) ja Nice’i (2001) lepingut. Muu hulgas sisaldas EÜ asutamislepingu artikkel 3b Maastrichtis Euroopa Liidu lepinguga muudetud redaktsioonis (hiljem (Amsterdami ja siis Nice’i lepingu kohaselt) EÜ artikkel 5) oma kolmes lõikes pädevuse analüüsi, millesse olid järjest inkorporeeritud pädevuse andmise põhimõte, subsidiaarsuse põhimõte ja proportsionaalsuse põhimõte. ( 16 ) Selle perioodi kestel puudus siiski üksikasjalik pädevuste loetelu. Niisugune loetelu oleks sisse seatud ebaõnnestunud Euroopa põhiseaduse lepinguga; ning nüüdne ELTL artiklite 2, 3 ja 4 sisu ja olulised aspektid võeti enam-vähem otse üle selle põhiseaduse eelnõust ja lisati Lissaboni lepinguga. ( 17 )

57. Nendest varasematest redaktsioonidest selgub, et see nüüdse ELTLi avajagu ei käsitle välissuhteid kui selliseid. See käsitleb konstitutsioonilist põhiküsimust: Euroopa Liidu ja tema liikmesriikide vahelist võimujaotust, pädevuse andmise põhimõtet. Pädevust antakse Euroopa Liidule sisuliselt selleks, et ta saaks tegelda seadusandlusega mitmesugustes Euroopa Liidu territooriumi piiresse jääva poliitika ja majandustegevuse valdkondades. See on liidukeskne vaade maailmale (mitte Weltanschauung). See puudutab soovitava tasakaalu tagamist aluslepingutega loodud ühendava (riigiülese) keskvõimu ja Euroopa Liitu moodustavate ikka veel suveräänsete liikmesriikide („Herren der Verträge“) vahel. Pädevuse jaotusest, millel kogu Euroopa Liidu projekt rajaneb, peab olema selge, kellel on pädevus ühes või teises konkreetses valdkonnas meetmeid võtta. Keskendutakse eeskätt küsimusele: „Kes on pädev Euroopa Liidu territooriumi piires meetmeid võtma: kas Euroopa Liit või liikmesriigid?“Samas on Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahelisel pädevuse jaotusel igal juhul tagajärgi välispädevuse teostamisele.

58. Milline mõju oli Lissaboni lepinguga tehtud muudatustel?

59. Lühidas ja ammendavas loetelus nimetatud valdkondades on pädevus pöördumatult (välja arvatud aluslepingu muutmise korral) antud Euroopa Liidule (ELTL artikli 3 lõige 1). Enamik pädevusvaldkondi aga on nimetatud mitteammendavas loetelus „põhivaldkondade“ kohta, kus pädevus on jagatud (ELTL artikli 4 lõige 2). Pädevus, mis on määratletud „jagatud pädevusena“, ei muundu kunagi a priori liidu ainupädevuseks ELTL artikli 3 lõike 1 mõttes. Ent kui Euroopa Liit on ELTL artikli 2 lõike 2 alusel oma eesõigust kasutades (mida asun peagi käsitlema) valdkonna sama hästi kui endale haaranud, muutub niiviisi haaratud valdkond selliseks, kus Euroopa Liidul on faktiliselt ainuõigus. Ühest küljest ELTL artikli 3 lõikest 1 tuleneva aprioorse liidu ainupädevuse ja teisest küljest ELTL artikli 2 lõikes 2 ette nähtud mehhanismi kaudu faktiliselt liidu ainupädevuseks muutuva pädevuse ( 18 ) vahel on siiski erinevus: aprioorset liidu ainupädevust ei saa kunagi (välja arvatud aluslepingu muutmise korral) muuta millekski muuks kui liidu ainupädevuseks. Seevastu on teoreetiliselt võimalik, et valdkond, mida praegu hõlmavad liidu õigusnormid, mis on vastu võetud artikli 2 lõike 2 kohaselt eesõigust kasutades, antakse liikmesriikidele tagasi. Liidu seadusandjal oleks pelgalt vaja otsustada selles valdkonnas seadusandlus lõpetada ja kehtivad liidu õigusaktid kehtetuks tunnistada.

60. Samuti on ELTL artiklist 4 tulenev jagatud pädevus lahutamatult seotud (eraldi) aluslepingu sätte olemasoluga, millega antakse Euroopa Liidule pädevus, mis ei ole ainupädevus (ELTL artikkel 3) ega kõrvalpädevus (ELTL artikkel 6: „pädev[us] võt[t]a meetmeid liikmesriikide meetmete toetamiseks, koordineerimiseks või täiendamiseks“). Põhjus on selles, et ELTL artikli 4 lõike 1 kohaselt „on [Euroopa Liidul] liikmesriikidega jagatud pädevus, kui aluslepingud annavad liidule pädevuse, mis ei ole seotud artiklites 3 ja 6 osutatud valdkondadega“. ( 19 ) Seega on ELTL artiklis 4 määratletud mitmesuguse, Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel jagatud pädevuse olemasolu.

61. ELTL artikkel 2 aga käsitleb pädevuse teostamise eri aspekte. Muu hulgas kätkeb artikli 2 lõike 2 teine lause Euroopa Liidu „eesõigust pädevuses“. See säte annab Euroopa Liidule õiguse asuda ühes või teises loetletud jagatud pädevuse valdkonnas oma pädevust teostama. Niivõrd, kui ta seda teeb (ent ainult selles ulatuses), ei saa liikmesriigid enam selles konkreetses aspektis oma jagatud pädevust teostada. Nii on protokollis nr 25 sõnaselgelt märgitud, et „[k]ui [Euroopa Liit] on teatud valdkonnas võtnud meetmeid, hõlmab Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 2 lõikes 2 sätestatud jagatud pädevuse teostamise ulatus üksnes neid elemente, mida asjaomane liidu õigusakt reguleerib, ega laiene kogu valdkonnale“. ELTL artikli 2 lõikest 2 tuleneva eesõiguse kohta on sõnaselgelt märgitud, et see on tagasipööratav. Kui Euroopa Liit lakkab teatava jagatud pädevuse teatava osa suhtes meetmeid võtmast, tagastub see pädevus liikmesriikidele. Ja tervik peab alati olema liidetavate summa: igas jagatud valdkonnas teostab pädevust kas Euroopa Liit või liikmesriigid. Jagatud pädevus ei saa jääda nende kahe oleku vahele.

62. Suur osa Euroopa Liidu pädevuse teostamisest puudutab jätkuvalt seda, mis juhtub „sisemiselt“, s.o Euroopa Liidu territooriumil. Teatavad pädevuse jaotuse aspektid avaldavad igal juhul jätkuvalt mõju välistegevusele. See kehtib nii Euroopa Liidu ainupädevuse valdkondade kui ka jagatud pädevuse valdkondade kohta. Niisuguses välistegevuses tuleb austada Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel kokku lepitud pädevuse jaotust. Neid põhimõtteid tuleb järgida igasuguses Euroopa Liidu tegevuses, nii sisemises kui ka välises. ( 20 )

63. Pädevus tolliliidu suhtes ja pädevus ühise kaubanduspoliitika suhtes (mis mõlemad on ELTL artikli 3 lõikes 1 sisalduvas Euroopa Liidu ainupädevuse valdkondade loetelus) on leidnud üksikasjalikku äramärkimist ja väljendust ELTL viiendas osas „Liidu välistegevus“ artiklites 206 (tolliliit) ja 207 (ühine kaubanduspoliitika). Ühine kaubanduspoliitika on üks harvu näiteid niisugusest liidu pädevusest, mis on üksnes välispädevus. Ehkki ELTL artikli 207 lõige 2 volitab Euroopa Parlamendi ja nõukogu võtma seadusandliku tavamenetluse kohaselt määruste abil vastu meetmeid, millega määratletakse ühise kaubanduspoliitika rakendamise raamistik, on niisugused määrused välistegevuse meetmed (mille eesmärk on liidu seadusandlike aktide kaudu reguleerida kaubandust kolmandate riikidega). Samaväärne sisepädevus on pädevus ühtlustada ELTL artiklite 114 ja 115 kohaselt õigusakte, et reguleerida siseturgu, mis on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti a kohaselt jagatud pädevuse valdkond.

64. Erinevalt ELTL artikli 3 lõikest 1, milles ei ole välispädevust otsesõnu mainitud, viitab ELTL artikli 3 lõige 2 olukordadele, kus Euroopa Liidul on „ainupädevus[…] rahvusvahelise lepingu sõlmimi[seks]“. Neli alust ( 21 ), mille aluslepingu koostajad on seal ette näinud („kui selle sõlmimise näeb ette [Euroopa Liidu] seadusandlik akt“; „kui lepingut on vaja selleks, et võimaldada [Euroopa Liidul] teostada oma sisemist pädevust“; „kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala“), kajastavad ja peamiselt kodifitseerivad Euroopa Kohtu varasemat praktikat. ( 22 ) ELTL artikkel 216 (mis sisaldab üksikasjalikke sätteid selle kohta, millal Euroopa Liit „võib sõlmida lepingu ühe või mitme kolmanda riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga“), kajastab ja kodifitseerib samuti Euroopa Kohtu praktikat liidu välispädevuse olemasolu teemal; see on otseselt seotud artiklites 2–4 ette nähtud pädevusjaotusega. ELTL artikli 216 lõikes 1 on kindlaks määratud liidu välispädevuse olemasolu, kuid mitte selle ainuõiguslikkus – mis on kindlaks määratud ELTL artikli 3 lõigetes 1 ja 2.

65. Seda arvestades asun välispädevust üksikasjalikumalt käsitlema.

66. ELTL artikli 3 lõike 1 punktis e on sätestatud, et Euroopa Liidul on ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ainupädevus. ELTL artiklist 207 selgub, et ühine kaubanduspoliitika „rajaneb […] [eri valdkondadega] seotud tolli‑ ja kaubanduskokkulepete sõlmimis[el]“. Esimesest artikli 216 lõikes 1 ette nähtud alusest nähtub, et Euroopa Liit võib sõlmida rahvusvahelise lepingu, „kui aluslepingutes on nii sätestatud“. Niisiis, tingimusel, et teatav teema kuulub ühise kaubanduspoliitika alla (keeruline küsimus, millele on pühendatud suur osa analüüsist käesoleva ettepaneku ülejäänud osas), on Euroopa Liidul sellekohase rahvusvahelise lepingu sõlmimise ainupädevus. Ainupädevus muudes ELTL artikli 3 lõikes 1 loetletud valdkondades võib seostuda muude ELTL artikli 216 lõikes 1 nimetatud alustega, sealhulgas teise alusega („kui lepingu sõlmimine on vajalik mõne aluslepingutes seatud eesmärgi saavutamiseks [Euroopa Liidu] poliitika raames“).

67. Kui üks ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud alustest on olemas ja Euroopa Liidul on ELTL artikli 216 lõikes 1 sätestatud üksikasjalike, rahvusvaheliste lepingute sõlmimise pädevust andvate eeskirjade kohaselt välispädevus, on see ainupädevus. Vaadelgem iga alust järgemööda põgusalt.

68. Esiteks, kas saame tuvastada „õiguslikult siduva [liidu] akti“, milles on ette nähtud, et Euroopa Liit sõlmib niisuguse rahvusvahelise lepingu (edaspidi „ELTL artikli 216 lõikes 1 nimetatud kolmas alus“)? Kui saame ja kui see akt on „[Euroopa Liidu] seadusandlik akt“ (ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimene alus), ( 23 ) on sellest tulenev liidu pädevus ainupädevus. ( 24 )

69. Teiseks, kas rahvusvahelise lepingu sõlmimine on „vajalik mõne aluslepingutes seatud eesmärgi saavutamiseks [Euroopa Liidu] poliitika raames“ (ELTL artikli 216 lõikes 1 nimetatud teine alus)? Kui see on vajalik ja kui Euroopa Liidu sisepädevust lihtsalt ei saa praktikas teostada ilma välissuhete aspektita (ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud teine alus), on sellest tulenev liidu välispädevus niisamuti ainupädevus. Nagu nähtub Lissaboni-eelsest kohtupraktikast, on sellised olukorrad küll harvad, kuid võimalikud. ( 25 )

70. Lõpuks tuleb küsida, kas liit on juba nii palju seadusandlikult tegutsenud, et Euroopa Liidul on nüüd kodifitseeritud „AETRi efektist“ tulenev ainuvälispädevus? ( 26 ) Tõendus selle kohta, et rahvusvahelise lepingu sõlmimine „võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala“, ( 27 ) vastab ELTL artikli 216 lõikes 1 nimetatud neljanda aluse ja artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmanda aluse tingimustele automaatselt ning sellest tulenevalt on Euroopa Liidul ainuvälispädevus.

71. Kui Euroopa Liidul ei ole ELTL artiklist 3 tulenevat välispädevust, siis kas tal on (jagatud pädevust reguleerivatest) ELTL artiklitest 2 ja 4 ning (välispädevust andvast) artiklist 216 tulenev jagatud välispädevus või puudub liidu välispädevus hoopis, kui vahest välja arvata kõrvalvälispädevus? ( 28 ) Sel juhul on olukord keerulisem.

72. Kõigepealt on vaja kontrollida, et jagatud pädevus oleks ELTL artikli 4 alusel tegelikult olemas. Eeldades, et vastus sellele küsimusele on jaatav, tuleb seejärel vaadata ELTL artikli 216 lõiget 1, et teha kindlaks, kas on olemas üks seal loetletud alustest, mis annavad Euroopa Liidule pädevuse sõlmida rahvusvaheline leping. Kuna selle hüpoteesi kohaselt puudub ELTL artikli 3 lõikest 2 tulenev ainuvälispädevus, on tõenäoliselt asjakohased selles sättes nimetatud esimene, teine ja kolmas alus. ELTL artikli 4 ja artikli 216 lõike 1 koostoime loob tingimused, mida on vaja liidu jagatud pädevuse olemasoluks. Ent kuidas on selle pädevuse teostamisega?

73. Selles suhtes on vaja pöörduda tagasi ELTL artikli 2 lõike 2 ja Euroopa Liidu pädevusliku eesõiguse juurde. Kui Euroopa Liit ei otsusta seda eesõigust kasutada, jääb välispädevus – nagu sisepädevuski – liikmesriikidele ja sellest tulenevalt on nemad (mitte Euroopa Liit) pädevad läbi rääkima, alla kirjutama ja sõlmima rahvusvahelist lepingut, mille ese kuulub jagatud pädevusse. ELTL artikli 2 lõike 2 teksti saab aga tõlgendada nii, et see lubab Euroopa Liidul kasutada tema eesõigust nii välis‑ kui ka sisepädevuse suhtes.

74. Selle teesiga nõustumine ei tähenda, nagu oleks Euroopa Liidul piiramata õigus rakendada välispädevust mis tahes jagatud pädevuse valdkonnas, mis on loetletud artiklis 4, olenemata sellest, kas ta on otsustanud seda eesõigust liidusiseselt kasutada. Kohtuistungil toonitas nõukogu, et see, kas Euroopa Liit või liikmesriigid teostavad välispädevust, et sõlmida teatav rahvusvaheline leping jagatud pädevuse valdkonnas, on „poliitiline valik“. Saan aru nii, et õiguslikud tagatised, millel see poliitiline valik põhineb, seisnevad ELTL artiklis 218 ette nähtud üksikasjalikus menetluses. Artikli 218 lõikes 2 on sätestatud, et „[n]õukogu annab loa alustada läbirääkimisi, võtab vastu läbirääkimisjuhised, annab loa lepingutele alla kirjutada ja sõlmib lepingud.“ Järgnevatest lõigetest nähtub, et läbirääkimiste alustamine (ELTL artikli 218 lõige 3), lepingule allakirjutamine (ELTL artikli 218 lõige 5) ja selle sõlmimine (ELTL artikli 218 lõige 6) eeldavad igaüks eraldi nõukogu otsust – s.o nõukogu liikmetena tegutsevate liikmesriikide otsust, millega volitatakse asjaomast liidu institutsiooni tegutsema. Kogu menetluse kestel teeb nõukogu oma otsused kvalifitseeritud häälteenamusega, välja arvatud teatavates valdkondades, kus on vaja ühehäälsust (ELTL artikli 218 lõige 8), ning lepingu sõlmimine, niivõrd kui seda tehes teostatakse liidu välispädevust, eeldab harilikult ka Euroopa Parlamendi nõusolekut või vähemalt temaga konsulteerimist (vastavalt ELTL artikli 218 lõike 6 punktid a ja b).

75. Seega on jagatud välispädevuse valdkondi hõlmav rahvusvaheline leping, mille kirjutab lõpuks alla ja sõlmib Euroopa Liit üksi, kontseptuaalselt täiesti erinev rahvusvahelisest lepingust, mis hõlmab üksnes Euroopa Liidu ainuvälispädevusse kuuluvaid valdkondi. Esimesel juhul on liikmesriikidel üheskoos (nõukogu liikmetena) võim nõustuda sellega, et tegutseb Euroopa Liit, või otsustada jätkata omaenda välispädevuse teostamist. Teisel juhul neil aga sellist valikut ei ole, sest ainuvälispädevus juba kuulub Euroopa Liidule.

76. Kui rahvusvahelisele lepingule kirjutavad alla nii Euroopa Liit kui ka tema liikmesriigid, on nii Euroopa Liit kui ka liikmesriigid rahvusvahelise õiguse seisukohast selle lepingu pooled. Sellega kaasnevad tagajärjed, eeskätt seoses vastutusega lepingu rikkumise eest ning rikkumise suhtes tekkiva kaebeõigusega. Euroopa Liidu sisese läbipaistvuse ja selle kolmanda riigi (või nende kolmandate riikide) huvides, kellega see rahvusvaheline leping sõlmitakse, näib seetõttu soovitavam, et niisugused otsused väljendaksid väga selgelt ühest küljest neid jagatud pädevuse konkreetseid aspekte, mida liikmesriikide (kui nõukogu liikmete) nõusolekul teostab Euroopa Liit, ja teisest küljest neid, mida (jätkuvalt) teostavad liikmesriigid. Mulle näib, et ülearune ei oleks ka lepingule lisatud deklaratsioon pädevuse kohta.

77. Lõpuks, kui rahvusvahelisele lepingule kirjutavad alla nii Euroopa Liit kui ka tema liikmesriigid, jääb igale liikmesriigile rahvusvahelises õiguses vabadus see leping vastavalt lepingukohasele lõpetamise korrale lõpetada. Osaleb ta ju lepingus suveräänse osalisriigina, mitte kõigest Euroopa Liidu ripatsina (ja asjaolu, et Euroopa Liit võis olla lepingu üle läbirääkimiste pidamisel juhtiv osaline, ei puutu selles suhtes asjasse). Ent kui liikmesriik peaks seda tegema, jääb ta ELTL artikli 216 lõike 2 mõjul – liidu õiguse kohaselt – lepinguga seotuks nendes valdkondades, kus leping sõlmiti liidu pädevuse alusel (sest ta on liidu liikmesriik), välja arvatud juhul kui – ja kuni – Euroopa Liit lepingu lõpetab. ( 29 ) Iseseisvalt rahvusvahelise õiguse subjektina tegutsemise võime kajastab liikmesriigi jätkuvat rahvusvahelist pädevust; see, et liikmesriik jääb lepinguga osaliselt seotuks ka juhul, kui ta rahvusvahelise õiguse alusel tegutsedes selle lõpetab, on mitte rahvusvahelise, vaid liidu õiguse küsimus.

78. Olukord on teistsugune, kui liikmesriikidel on rahvusvahelise lepingu ühe või mitme osa suhtes ainupädevus (ja ülejäänud leping kuulub Euroopa Liidu ainupädevusse või jagatud pädevusse): sel juhul peavad lepingu sõlmima nii liikmesriigid kui ka Euroopa Liit. ( 30 )

79. Kui aga igal juhul eeldada, et Euroopa Kohtul on vaja vastata arvamusetaotluse teisele osale, siis kas Euroopa Kohtul on vaja kindlaks teha, kes on pädev EUSFTA iga sätte suhtes?

80. Minu arvates ei ole.

81. Euroopa Kohus selgitas arvamuses 2/00, et kui rahvusvahelise lepingu sõlmimise pädevus on jagatud Euroopa Liidu ja tema liikmesriikide vahel, ei saa Euroopa Liidu ainupädevuse ja liikmesriikide jagatud (või ainu)pädevuse täpne ulatus kui selline seoses konkreetse lepinguga mõjutada Euroopa Liidu pädevust see leping sõlmida ega üldisemalt selle sõlmimist käsitleva Euroopa Liidu otsuse sisulist või vormilist õiguspärasust. ( 31 ) ELTL artikli 218 lõikes 11 ette nähtud menetluse eesmärk on just nimelt hoida ära komplikatsioonid, mis võivad tekkida nii rahvusvahelisel kui ka liidu tasandil, kui lepingu sõlmimise otsus peaks tühiseks loetama. ( 32 ) Euroopa Kohtu ülesanne ei ole anda seoses selle menetlusega konkreetseid suuniseid küsimustes, kellel on pädevus kõnealuse lepingu iga sätte suhtes ja kes peab vastutama sellega kaasneva rahvusvahelise kohustuse täitmise eest. ( 33 )

82. Komisjoni taotluse teisele osale vastates analüüsin hoopis, milliste EUSFTA osade suhtes on Euroopa Liidul ainupädevus (vastavalt kas ELTL artikli 3 lõikele 1 või 2); kas on osi, mille suhtes on pädevus liikmesriikidega jagatud (vastavalt ELTL artiklile 4); ja kas on veel mingeid osi, mille suhtes Euroopa Liidul pädevus puudub. EUSFTA on väga mitmekesine leping. See tähendab, et analüüsis pädevuse ja selle (ainuõigusliku või jagatud) laadi kindlakstegemiseks on vaja (olenevalt kontekstist) keskenduda üksikutele EUSFTA peatükkidele või peatükkide rühmadele, selle lepingu osale või osadele või vahel ka mõnele konkreetsele sättele.

83. Ehkki käesolev taotlus puudutab vaid pädevuse jaotust Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel, viitavad mõned (iseäranis nõukogu esitatud) kirjalikud seisukohad sellele, et üks probleem võib olla seotud ka menetlusega, milles komisjon EUSFTA läbi rääkis ja teeb nüüd ettepaneku sellele alla kirjutada. Läbirääkimisjuhistes oli ette nähtud segalepingu üle läbirääkimiste pidamine, komisjon aga pidas läbirääkimisi EUSFTA kui üksnes Euroopa Liidu ja Singapuri vahelise lepingu suhtes. Kas komisjon eiras seda tehes ELTL artikli 218 lõiget 4 ja ELL artikli 13 lõikes 2 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtet?

84. Minu arvates ei ole käesolevas menetluses vajalik ega asjakohane selles küsimuses seisukohta võtta. Menetlus, milles EUSFTA läbi räägiti, ei mõjuta sellisena Euroopa Liidu ja liikmesriikide pädevust see leping sõlmida. Seetõttu jääb see komisjoni taotluse käsitlusalast välja. Samuti ei saa liidu menetlusnormide järgimata jätmine (üldjuhul) mõjutada lepingu kehtivust rahvusvahelises õiguses. ( 34 ) Sellepärast ma seda küsimust edasi ei käsitle.

85. Samuti on oluline meeles pidada, et komisjoni taotlus ei puuduta EUSFTA (ühegi osa) materiaal-õiguslikku vastavust aluslepingutele. Seega ei paluta Euroopa Kohtul kaaluda näiteks investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise korra vastavust aluslepingutele. Sellist vaidluste lahendamist käsitlevad mitte ainult EUSFTA, vaid ka teised kaubandus‑ ja investeerimislepingud, mille üle Euroopa Liit on läbirääkimisi pidanud või peab. Käesolevas menetluses on investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise korda (ja muid EUSFTAs ette nähtud vaidluste lahendamise vorme) puudutav küsimus ainult selles, „kes võib otsustada“. Sellepärast ei käsitle ma käesolevas ettepanekus oma analüüsis niisuguseid (võimalikke) küsimusi, mis võivad puudutada EUSFTA, sealhulgas investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise korra sätete sisulist vastavust aluslepingutele. ( 35 )

86. Lõpuks märgin (kuigi see on vahest enesestmõistetav), et minu ettepanek käesolevas kohtuasjas piirdub EUSFTAga. Niisiis ei puuduta see Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust seoses muude kaubandus‑ ja investeerimislepingutega.

87. Käesoleva ettepaneku ülejäänud osas tutvustan kõigepealt aluspõhimõtteid, mis kehtivad välispädevuse jaotuse suhtes Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel, ning liidu tegevuse õiguslikku alust. Seejärel arutan, millised põhijooned on Euroopa Liidu otsesel ainupädevusel ühise kaubanduspoliitika valdkonnas (ELTL artikli 207 lõige 1), tema tuletatud ainupädevusel (ELTL artikli 3 lõige 2) ja tema jagatud pädevusel (ELTL artikkel 4) välistegevuses. Sellest üldisest kontekstist lähtudes asun seejärel käsitlema pädevuse jaotust EUSFTAga hõlmatud küsimustes.

Pädevuse jaotus Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel ning EUSFTA sõlmimise õiguslik alus

88. Kohtuistungil sai selgeks nõukogu ja mitme liikmesriigi seisukoht, et kõigepealt tuleb teha kindlaks pädevuse jaotus Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel seoses EUSFTAga ning alles seejärel õiguslik alus, millel peab rajanema Euroopa Liidu otsus EUSFTA allakirjutamise ja sõlmimise kohta.

89. On selge, et Euroopa Kohtul ei ole palutud käesolevas kohtuasjas nimetatud teist küsimust lahendada. Ent minu arvates käsitavad nõukogu ja mitu liikmesriiki (välis)pädevuse jaotuse suhtes kehtivate ja liidu tegevuse õigusliku aluse valiku suhtes kehtivate põhimõtete vahelist suhet siiski vääriti.

90. Euroopa Liidul on üksnes selline pädevus, mis on talle antud. ( 36 ) Sellepärast peab ta seostama akti, mille ta vastu võtab, aluslepingu sättega, mis annab talle õiguse see akt heaks kiita. ( 37 ) Selle õigusliku aluse kindlakstegemisel tuleb lähtuda objektiivsetest teguritest, mida saab kohtulikult kontrollida ning mille hulka kuuluvad akti eesmärk ja sisu. ( 38 )

91. Arvamuses 1/08 selgitas Euroopa Kohus, et olenemata sellest, kas tegu on ainupädevusega või mitte, on Euroopa Liidu pädevus lepingute sõlmimiseks ja õiguslik alus, millele seda tehes tuleb tugineda, kaks omavahel lähedalt seotud küsimust. ( 39 ) Küsimus, kas Euroopa Liit üksi on pädev lepingut sõlmima või jagab ta seda pädevust liikmesriikidega, oleneb eeskätt nende liidu õigusnormide ulatusest, mis võivad volitada liidu institutsioone selles lepingus osalema. ( 40 )

92. Niisiis on selleks, et määrata konkreetse välistegevuse osas kindlaks pädevuse jaotus Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel vastavalt ELTL artiklitele 3 ja 4, kõigepealt vaja tuvastada, kas Euroopa Liit on üldse pädev teatavas valdkonnas tegutsema (ja seega teha kindlaks niisuguse tegevuse õiguslik alus). ( 41 )

93. Seoses õigusliku aluse kindlakstegemisega tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui Euroopa Liidu sõlmitav leping taotleb enam kui ühte eesmärki või reguleerib kaht või enamat valdkonda ning üks neist on määratletav peamise või ülekaalukana, samas kui teine (või teised) on kõrvalise tähtsusega või äärmiselt piiratud ulatusega, peab Euroopa Liit sõlmima selle lepingu ühelainsal õiguslikul alusel, nimelt sellel, mida eeldab see peamine või ülekaalukas eesmärk või valdkond. ( 42 ) Seega, kui EUSFTA ülekaalukas eesmärk on ühine kaubanduspoliitika ja selle lepingu teiste aspektide suhtes on õige asuda seisukohale, et need kujutavad endast selle peamise eesmärgi või valdkonna vajalikku täiendit või on ulatuselt äärmiselt piiratud, oleks selle lepingu sõlmimise sisuline õiguslik alus ELTL artikli 207 lõige 1. ( 43 ) Siis tuleneks ELTL artikli 3 lõike 1 punktist e, et EUSFTA sõlmimise ainupädevus on Euroopa Liidul. ( 44 )

94. Teisest küljest, kui Euroopa Kohus tuvastab, et EUSFTA taotleb korraga mitut eesmärki või reguleerib mitut valdkonda, mis on omavahel lahutamatult seotud, ilma et ükski neist oleks teise suhtes kõrvaline, mistõttu on kohaldatavad aluslepingute eri sätted, on vaja, et Euroopa Liidu akt, millega see leping sõlmitakse, põhineks nendele eesmärkidele või valdkondadele vastavatel eri õiguslikel alustel. ( 45 )

95. Selles kontekstis asun nüüd käsitlema ühise kaubanduspoliitika ulatust ELTL artikli 207 tähenduses.

ELTL artikli 207 lõiked 1, 5 ja 6

96. Euroopa Kohus selgitas Euroopa Liidu ainupädevust ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ammu enne seda, kui jõustus ELTL artikli 3 lõike 1 punkt e, mis nüüd sõnaselgelt kinnitab Euroopa Liidu ainupädevust selle poliitika suhtes. Nii märkis Euroopa Kohus oma kõige esimeses arvamuses, mis põhines (nüüdsel) ELTL artikli 218 lõikel 11, et ainupädevus ühise kaubanduspoliitika valdkonnas on põhjendatud, sest kui lubada liikmesriikidel teostada selles valdkonnas konkureerivat pädevust, „tähendaks see tunnistamist, et suhetes kolmandate riikidega võivad liikmesriigid asuda teistsugustele seisukohtadele kui need, millele kavatseb asuda [Euroopa Liit], ning moonutaks seega institutsioonilist raamistikku, seaks küsimärgi alla vastastikuse usalduse [Euroopa Liidus] ja takistaks liitu täitmast tema ülesandeid ühiste huvide kaitsel“. ( 46 ) See põhjenduskäik on kooskõlas Rooma lepinguga asutatud tolliliidu ülesehitusega. Sisemiselt seisneb see liit liikmesriikide vahel impordi‑ ja ekspordimaksude ning samaväärse toimega maksude täielikus keelustamises. ( 47 ) Samal ajal annavad aluslepingud Euroopa Liidule ja tema institutsioonidele ülesande kaitsta välissuhetes Euroopa Liidu kaubandushuve. On selge, et see põhifunktsioon satuks ohtu, kui liikmesriikidel oleks võimalik Euroopa Liidu tegevusega paralleelselt viia suhetes välismaailmaga ellu omaenda kaubanduspoliitikat (ja sellega seoses tõesti tegutseda omaenese huvides).

97. Käesolevas menetluses palub komisjon, et Euroopa Kohus vaataks üle oma varasema praktika ühise kaubanduspoliitika ulatuse kohta. Kui kaugele on selle poliitika ulatus Lissaboni lepinguga kehtestatud muudatuste tulemusel laienenud (eeskätt seoses intellektuaalomandi kaubandusaspektide, välismaiste otseinvesteeringute, teenuskaubanduse, ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud transpordialase erandi ning ELTL artikli 207 lõikest 6 tulenevate piirangutega)?

98. Teatavad liikmesriigid on välja pakkunud, et pärast Euroopa Kohtu arvamust 1/94 ei ole enam asjakohane pidada ühist kaubanduspoliitikat „dünaamiliseks“.

99. Ma ei ole kindel, kui kasulik on arutleda selle üle, kas ühine kaubanduspoliitika on „dünaamiline“ või mitte. Oluline on see, et ELTL artikli 207 lõike 1 tõlgendamisel tuleb järgida selle sätte sõnastust ja ühtaegu tagada Euroopa Liidu võime viia ellu tõhusat ühist kaubanduspoliitikat rahvusvahelises kaubanduskeskkonnas, mis pidevalt areneb.

100. Nõustun kohtujurist Wahli poolt arvamuse 3/15 menetluses väljendatud seisukohaga, et seda, mis on rahvusvahelise kaubanduse objekt, ei saa abstraktselt kindlaks määrata ega staatiliselt ja jäigalt kindlaks teha, kuna kaubandustavad, ‑mustrid ja ‑trendid arenevad aja jooksul. ( 48 ) Ent see, mida tuleb rahvusvahelistes suhetes pidada „kaubanduspoliitikaks“ või „investeerimispoliitikaks“, ei pruugi olla tingimata seesama, mis kujutab endast liidu õiguses ühist kaubanduspoliitikat.

101. Euroopa Kohus on samuti toonitanud vajadust tagada Euroopa Liidu ühise kaubanduspoliitika tõhusus. Arvamuses 1/78 selgitas Euroopa Kohus, et tasuva ühise kaubanduspoliitika jätkamine ei oleks enam võimalik, kui Euroopa Liit ei saaks kasutada vahendeid, mille ettenähtud mõju ulatub traditsioonilistest väliskaubanduse aspektidest kaugemale. Selles mõttes käsitatuna minetaks „kaubanduspoliitika“ aja jooksul oma tähenduse ( 49 ) ja hakkaks nii järk-järgult takistama Euroopa Liitu tegutsemast ülemaailmse kaubanduspartnerina nii kahepoolsetes suhetes kolmandate riikidega kui ka mitmepoolses tegevuses. ( 50 ) Sellepärast ei piirdu ühine kaubanduspoliitika ainult kaubanduslikke eesmärke taotlevate meetmetega. See võib hõlmata meetmeid, mille eesmärgid on mitte üksnes kaubanduslikud, vaid ka näiteks areng, ( 51 ) välis‑ ja julgeolekupoliitika ( 52 ) või keskkonnakaitse või inimeste tervise kaitse, ( 53 ) ent alati tingimusel, et need meetmed avaldavad ka otsest ja vahetut mõju kaubandusele. Ühise kaubanduspoliitika ning (muude) Euroopa Liidu välistegevuse põhimõtete ja eesmärkide vastastikust seotust on sõnaselgelt tunnistatud ELTL artikli 207 lõike 1 viimases lauses.

102. See aga ei tähenda, nagu ei oleks ühise kaubanduspoliitika ulatusel piire. Samuti ei piisa küsimuse käsitlemisest kaubandus‑ (ja investeerimis)lepingus selleks, et see küsimus kuuluks ühise kaubanduspoliitika valdkonda. Lepingud või sätted, mida teised rahvusvahelise õiguse subjektid võivad lugeda kaubanduspoliitika osaks, ei pruugi tingimata kuuluda mõiste „ühine kaubanduspoliitika“ määratlusse aluslepingutes. Selle poliitika määratlemisel piirab Euroopa Kohut ELTL artiklite 206 ja 207 sõnastus.

103. ELTL artikli 207 kohaldamisel on oluline see, et Euroopa Liidu (sise‑ või välis)tegevus peab olema konkreetselt seotud rahvusvahelise kaubandusega, mis tähendab kaubandust kolmandate riikidega (mitte kaubandust siseturul), ( 54 ) selles mõttes, et see on sisuliselt ette nähtud edendama, hõlbustama või reguleerima kaubandust ning sellel on kaubandusele otsene ja vahetu mõju. ( 55 ) Nii ei piisa pelgalt sellest, kui Euroopa Liidu aktil võib olla tagajärgi rahvusvahelisele kaubandusele, selle akti kuulumiseks ühisesse kaubanduspoliitikasse.

104. Eristades ühisesse kaubanduspoliitikasse kuuluvaid (rahvusvahelisi) kohustusi nendest, mille peamine eesmärk on täiustada siseturu toimimist, on oluline kindlaks määrata, kas lepingu eesmärk on või ei ole sisuliselt ühtlustada väljapoole Euroopa Liidu territooriumi liikmesriikide seadusi, mis on juba „suuremalt osalt ühtlustatud“ liidu teiseste õigusaktidega kaubanduse kohta siserutul. ( 56 ) Kui see on nii, siis võib eeldada, et lepingu eesmärk on edendada rahvusvahelist kaubandust ning selle sõlmimine kuulub seega ühisesse kaubanduspoliitikasse. Seevastu kui niisugune õigusaktide „sisemine“ ühtlustamine on just nimelt lepingu ese, on selle lepingu põhieesmärk täiustada siseturu toimimist ja seega ei kuulu see leping ühisesse kaubanduspoliitikasse ka siis, kui see mõjutab rahvusvahelist kaubandust. ( 57 )

105. Mitu menetlusosalist tunnevad üldiselt või seoses EUSFTA ühe või teise peatükiga muret, et komisjoni lai tõlgendus ühise kaubanduspoliitika ulatusele pärast Lissaboni lepingu jõustumist riivab ELTL artikli 207 lõiget 6.

106. Minu arvates puudutab ELTL artikli 207 lõige 6 üksnes Euroopa Liidule ELTL artikli 207 lõikest 1 tuleneva pädevuse teostamist. See eeldab, et see pädevus on tekkinud. Seega ei saa see muuta ELTL artikli 207 lõike 1 kohast Euroopa Liidu ainuvälispädevust. ELTL artikli 207 lõikega 6 on kehtestatud kaks piirangut, ehkki teine näib olevat esimese rakendus.

107. Kõigepealt ei saa ühise kaubanduspoliitika suhtes pädevuse teostamine mõjutada pädevuse piiritlemist Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel. Minu arvates väljendub selles esimeses piirangus pädevuse andmise põhimõte, mis on ette nähtud ELTL artikli 2 lõigetes 1 ja 2 ning mida on viimistletud deklaratsioonis nr 18 seoses pädevuse piiritlemisega. ( 58 ) Teisisõnu ei või Euroopa Liidu ainupädevuse teostamine ühise kaubanduspoliitika suhtes muuta ega muul moel mõjutada aluslepingute sätteid, mis käsitlevad pädevuse jaotust teistes valdkondades, mida see pädevus ei hõlma (näiteks kaubandus siseturul). Leian sellele tõlgendusele tuge ELTL artikli 207 lõikest 2, milles on ette nähtud õiguslik alus võtta vastu „meetmed, millega määratletakse ühise kaubanduspoliitika rakendamise raamistik“, mitte aga märgitud, et Euroopa Liidul on ainupädevus kõikide meetmete suhtes, mida võidakse võtta kohustuste täitmiseks vastavalt lepingule, mille sõlmimisel on Euroopa Liit teostanud oma ainupädevust ühise kaubanduspoliitika suhtes.

108. Nii näiteks ei tähenda see, kui Euroopa Liit teostab ELTL artikli 207 lõike 1 alusel ainupädevust kogu TRIPS-lepingu suhtes, ( 59 ) veel seda, et ta on pädev reguleerima iga selle lepinguga hõlmatud küsimust siseturul. Samuti ei saa niisuguse pädevuse teostamisega muuta liikmesriikide ja Euroopa Liidu vahelist välispädevuse jaotust intellektuaalomandiõiguste suhtes üldiselt.

109. Seevastu ei tõlgenda ma esimest piirangut nii, et Euroopa Liidu pädevuse teostamine ühise kaubanduspoliitika suhtes oleneb sellest, kas Euroopa Liidul on mingil muul alusel sisepädevus või kas ta on seda pädevust teostanud. ( 60 ) Muu hulgas ei toeta ELTL artikli 207 teised osad paralleelsust ühise kaubanduspoliitika välisaspekti ja muu liidu poliitika siseaspekti vahel. Nii on ELTL artikli 207 lõikes 4 sõnaselgelt kinnitatud, et ühine kaubanduspoliitika võib hõlmata kaubandust kultuuri‑ ja audiovisuaalteenuste valdkonnas ning sotsiaal‑, haridus‑ ja tervishoiuteenuste valdkonnas. Euroopa Liidu sisepädevus rahvatervise valdkonnas on aga piiratud, kuna see pelgalt täiendab liikmesriikide meetmeid. ( 61 ) Samuti tuleb liidu tegevuses arvesse võtta liikmesriikide kohustusi nende endi tervishoiupoliitika kujundamisel ning tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ja andmisel. ( 62 )

110. Teine ELTL artikli 207 lõikega 6 kehtestatud piirang seisneb selles, et ühise kaubanduspoliitika raames pädevuse teostamine ei saa viia liikmesriikide seadusandlike aktide või halduse üldaktide ühtlustamiseni, niivõrd kui selline ühtlustamine on aluslepingute kohaselt välistatud. Nagu ELTL artikli 207 lõige 4 sõnaselgelt kinnitab, ei tähenda see piirang seda, et ühine kaubanduspoliitika ei saa hõlmata kaubandust valdkondades, mille suhtes ühtlustamine on teiste aluslepingu sätetega välistatud (näiteks seoses sotsiaalpoliitika, hariduse, rahvatervise või kultuuriga). ( 63 ) See tähendab hoopis, et ELTL artikli 207 alusel oma pädevust teostades ei saa Euroopa Liit aluslepingutes sätestatud ühtlustamiskeelust mööda minna. Seega on see piirang esimese piirangu konkreetne rakendus.

111. Käesolevas arvamuse menetluses peab Euroopa Kohus samuti tõlgendama ELTL artikli 207 lõiget 5, eriti seoses transpordialaste kohustustega EUSFTA 8. peatükis („Teenused, ettevõtlus ning elektrooniline kaubandus“). ( 64 ) Selle sätte kohaselt peab rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamine ja nende sõlmimine transpordi valdkonnas olema kooskõlas ELTL kolmanda osa VI jaotisega, s.o Euroopa Liidu transpordipoliitikat käsitlevate aluslepingu sätetega. Niisugused lepingud ei kuulu seega ühisesse kaubanduspoliitikasse.

112. See erand ei ole uus. Aluslepingutes on transpordipoliitika alati ühisest kaubanduspoliitikast välja jäetud. Õieti kehtestas Euroopa Kohus oma otsuses AETR just selle erandi põhjal tuletatud ainuvälispädevuse põhimõtte, mis eristub otsesest ainupädevusest ühise kaubanduspoliitika suhtes. ( 65 )

113. Kuigi kohtuotsus AETR käsitles ohutuseeskirjade kehtestamise lepingut, ei näinud Euroopa Kohus oma arvamuses 1/94 põhjust teha teistsugust järeldust seoses kaubanduslepingutega, mis samuti käsitlesid transporti, nagu GATS. ( 66 ) Ta kinnitas „[kohtuotsuse AETR] aluseks olnud arusaama, et [ühine kaubanduspoliitika] ei hõlma rahvusvahelisi lepinguid transpordi küsimustes“. ( 67 ) See seisukoht jäi samaks Nice’i lepingu ( 68 ) ja Lissaboni lepingu kohaselt. ( 69 ) Niisiis on aluslepingute eesmärk rahvusvahelise transporditeenuste osutamise alal „säilitada ühepoolselt [liidu] eeskirju vastu võttes teostatava sisepädevuse ja rahvusvaheliste lepingute sõlmimise teel teostatava välispädevuse omavaheline põhimõtteline vastavus, nii et mõlemad pädevused jäävad […] reguleerituks asutamislepingu jaotisega, mis käsitleb täpsemalt ühist transpordipoliitikat“. ( 70 )

114. Sel põhjusel ei piirdu ELTL artikli 207 lõike 5 kohaldamine ainult nende rahvusvaheliste lepingutega, mis puudutavad üksnes või valdavalt transporditeenuste osutamist. Nagu Euroopa Kohus arvamuses 1/08 märkis, tähendaks teistsugune järeldus seda, et rahvusvahelise lepingu sätted, mille ese on üks ja sama, kuuluksid kord transpordipoliitika, kord kaubanduspoliitika valdkonda olenevalt ainuüksi sellest, kas lepinguosalised on otsustanud käsitleda ainult transporditeenuseid või ühtaegu transporditeenuseid ja mõnda muud teenuskaubanduse liiki või kogu teenuskaubandust korraga. ( 71 )

115. ELTL artikli 207 lõike 5 laiast kohaldamisalast hoolimata näib mulle, et sõnastus „transpordialas[ed] rahvusvahelis[ed] lepingu[d]“ ei peaks tähendama, et ühisest kaubanduspoliitikast tuleb välja jätta iga leping, mis kehtib transpordi suhtes (s.o sisuliselt teenuse suhtes, mis seisneb kaupade või inimeste veos ühe või mitme transpordivahendiga ühest kohast teise). See, et üldkohaldatavaid meetmeid võidakse praktikas ka transpordi suhtes kohaldada, ei pruugi ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erandit tingimata rakenduma panna. Rahvusvaheline „transpordialane“ leping on pigem selline, mis sisaldab konkreetselt transporti käsitlevaid sätteid. See selgitab, miks Euroopa Kohus keskendus arvamuses 1/08, milles ta järeldas, et ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erandi kohaldamise tingimused on täidetud, sektorispetsiifilistele kohustustele (ja peale nende kohustuste kohaldatavatele horisontaalsetele kohustustele).

116. Käesolevas menetluses tuleb ilmsiks jätkuv ebakindlus ELTL artikli 207 lõike 5 kohaldamisala suhtes. Küsimuste hulka, mis puudutavad kohustusi transporditeenuste osutamise suhtes, kuuluvad see, kas ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erand hõlmab ettevõtlust (nagu see on EUSFTAs määratletud), isegi kui ELTL kolmanda osa VI jaotis seda ei reguleeri, ja kas kõnealune erand hõlmab transporditeenuste „abiteenuseid“. Käsitlen neid küsimusi oma analüüsis EUSFTA 8. peatüki kohta. ( 72 )

ELTL artikli 3 lõige 2

117. Kui Euroopa Liidul ei pea vastavalt ELTL artikli 3 lõikele 1 olema ainupädevust rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks, võib tal siiski olla ELTL artikli 3 lõike 2 alusel tuletatud ainuvälispädevus. Mõlemad ELTL artikli 3 lõiked käsitlevad konkreetselt pädevuse jaotust Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel. Ent erinevalt ELTL artikli 3 lõikest 1 käsitleb lõige 2 ainult välispädevust. Kõik selles ette nähtud eri alused viitavad aga tingimata mõningasele sisepädevuse teostamisele.

118. Komisjon tugineb Euroopa Liidu ainuvälispädevuse tõendamiseks kahele ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud alusele.

119. Seoses 8. peatüki osaga, mis käsitleb teenuseid, ettevõtlust ja elektroonilist kaubandust, ( 73 ) tugineb komisjon ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimesele alusele, mille kohaselt on Euroopa Liidul ainupädevus, „kui selle sõlmimise näeb ette liidu seadusandlik akt“. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on selle sätte põhjus võimalikes olukordades, kus Euroopa Liidu välispädevus ei ole küll ette nähtud aluslepingutes endis, kuid tuleneb institutsioonide kehtestatud ühiseeskirjadest, millega on ette nähtud rahvusvaheliste lepingute sõlmimine. ( 74 ) Sellistes olukordades omandab Euroopa Liit ainupädevuse ühiseeskirjade alusel, ( 75 ) sest kui liikmesriigid saaksid sõlmida omaenda rahvusvahelisi lepinguid, võiks see ohustada kooskõlastatud välistegevust nende liidu eeskirjade reguleerimisalasse kuuluvates valdkondades. ( 76 )

120. Seoses teatavate teiste EUSFTA osadega ( 77 ) tugineb komisjon ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmandale alusele. Selle aluse kohaselt on Euroopa Liidul rahvusvahelise lepingu sõlmimisel ainuvälispädevus, „kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala“. See alus vastab kriteeriumile, mille määras Euroopa Kohus kindlaks oma otsuses AERT „nende rahvusvaheliste kohustuste laadi [määratlemiseks], mida liikmesriikidel on keelatud väljaspool liidu institutsioonide raame võtta, kui asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks on kehtestatud liidu ühiseeskirjad“. ( 78 )

121. Niinimetatud AETRi põhimõtte alusel saab Euroopa Liidul olla tuletatud ainupädevus rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks. Selle põhimõtte algsel väljakujundamisel võeti arvesse ühelt poolt esmase õiguse nõuet, et liikmesriigid peavad võtma kõik asjakohased meetmed, et tagada aluslepingutest või institutsioonide võetud meetmetest tulenevate kohustuste täitmine, ja teiselt poolt liikmesriikide kohustust hoiduda võtmast meetmeid, mis võiksid ohustada aluslepingutes ette nähtud eesmärkide saavutamist. ( 79 ) Nii on Euroopa Liidul ainuvälispädevus, kui on oht, et liikmesriigid võivad väljaspool liidu institutsioonide raame tegutsedes võtta rahvusvahelisi kohustusi, mis mõjutavad ühiseeskirju või muudavad nende reguleerimisala. Sellega mindaks mööda aluslepingutes sätestatud eeskirjadest, mis käsitlevad liidu poliitika ellurakendamist, ja võidaks seetõttu seada küsimärgi alla liidu integreerumise põhisisu.

122. Euroopa Kohtu praktikas on mõned suunised selle kohta, kuidas kontrollida, kas kolmanda aluse kohaldamise tingimused on täidetud. Vaja on konkreetset analüüsi kavandatava rahvusvahelise lepingu ja asjakohasel ajal kehtiva liidu õiguse vahelise suhte kohta. Selle analüüsi tegemisel on pädevuse andmise põhimõtet arvestades ainuvälispädevusele tugineva asjaomase poole ülesanne seda pädevust tõendada. ( 80 )

123. Esimene samm selles analüüsis puudutab rahvusvahelises lepingus käsitletava valdkonna kindlaksmääramist, et teha kindlaks, millised ühiseeskirjad asjasse puutuvad. Lepingu eseme saab kindlaks teha lepingu sisu ja eesmärki arvestades. Ehkki nii-öelda homogeenseid lepinguid analüüsides võib olla võimalik kirjeldada kogu lepingut kui valdkondlikku ja seejärel kontrollida, kas see valdkond on ühiseeskirjadega täielikult ühtlustatud või suures osas hõlmatud, ( 81 ) ei saa seda lähenemisviisi niisama lihtsalt üle kanda niisugusele lepingule nagu EUSFTA, mille eri peatükid või osad reguleerivad eri valdkondi.

124. Komisjoni argumentidest käesolevas menetluses tekib uudne küsimus. Kas ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmas alus on kohaldatav üksnes juhul, kui liidu institutsioonid juba on Euroopa Liidu seadusandlikku pädevust teostades „ühiseeskirju“ vastu võtnud, või saavad aluslepingu sätted ise teatavatel tingimustel endast „ühiseeskirju“ kujutada? Komisjoni väitel tuleneb Euroopa Liidu ainupädevus seoses EUSFTA sätetega, mis käsitlevad muid investeeringuliike peale välismaiste otseinvesteeringute, ELTL enda artiklis 63 sätestatud „ühiseeskirjadest“. Käsitlen seda küsimust EUSFTA 9. peatüki A jao analüüsimisel. ( 82 )

125. Teine samm on kindlaks teha, millised ühiseeskirjad asjaomases valdkonnas kehtivad. Rahvusvahelise lepingu reguleerimisala ja ühiseeskirjade reguleerimisala ei pea siiski täiesti kattuma. ( 83 ) Võib piisata sellestki, kui need ühiseeskirjad hõlmavad rahvusvahelise lepingu valdkonda suures osas. ( 84 ) Asjasse puutuvate ühiseeskirjade hulka võivad kuuluda mitte ainult lepinguga hõlmatud konkreetses valdkonnas kohaldatavad õigusnormid, vaid ka laiema kohaldamisalaga õigusnormid. ( 85 ) Samuti ei ole oluline, kas niisugused ühiseeskirjad sisalduvad ühesainsas liidu õigusaktis (või mitte). ( 86 )

126. Ühiseeskirjad ei ole üksnes need, mis reguleerivad liiduväliste asjaoludega olukordi ja millel on seega välismõõde. ( 87 ) Ühiseeskirjade kindlakstegemisel on vaja arvesse võtta nii kehtivaid liidu õigusnorme kui ka nende tulevast arengut, niivõrd kui seda arengut on võimalik analüüsi ajal prognoosida. ( 88 )

127. Menetlusosaliste argumendid selle kohta, millised ühiseeskirjad puutuvad asjasse AETRi põhimõtte kohaldamisel sellistes valdkondades nagu transporditeenused ning muud liiki investeeringud peale välismaiste otseinvesteeringute, viitavad mitmesugustele väärkäsitustele seoses „ühiseeskirjadega“. Käesolevas menetluses on Euroopa Kohtul võimalus anda vajalikud selgitused. ( 89 )

128. Kolmas samm puudutab rahvusvahelise lepingu sõlmimise (võimalikku) mõju asjasse puutuvatele ühiseeskirjadele. Ei ole vaja tõendada, et selline mõju on olemas: piisab ohust, et ühiseeskirju mõjutatakse või nende reguleerimisala muudetakse. ( 90 ) Selline oht on olemas, kui rahvusvahelisest lepingust tulenevad kohustused kuuluvad nende ühiseeskirjade reguleerimisalasse. ( 91 ) Võimalikku vastuolu, s.o kollisiooni rahvusvahelise lepingu ja ühiseeskirjade vahel ei ole vaja tõendada. ( 92 )

129. Kui rahvusvahelise lepinguga reguleeritav valdkond on ühiseeskirjadega täielikult ühtlustatud, ( 93 ) on selle lepingu sõlmimise ainupädevust lihtne kindlaks teha. Eeldatavasti mõjutavad selle lepingu sõlmimisest tulenevad rahvusvahelised kohustused ühtlustatud eeskirju.

130. Kui ühtlustatus on kõigest osaline, ei vii see, et rahvusvaheline leping (või selle osa(d)) käsitleb (või käsitlevad) liidu eeskirjadega „suures osas“ hõlmatud valdkonda, automaatselt järeldusele, et Euroopa Liit on ainupädev kogu rahvusvahelist lepingut (või selle asjakohast osa) läbi rääkima, ilma et kontrollitaks AETRi põhimõtte kohaldatavust. Kõik oleneb võetavate kohustuste sisust ja nende võimalikust seosest liidu eeskirjadega. ( 94 )

131. Jagatud pädevuse teostamist käsitlev protokoll nr 25 äsja nimetatud põhimõtteid ei riiva. See protokoll puudutab ainult ELTL artikli 2 lõiget 2. Selle ainus eesmärk on kindlaks määrata, millises ulatuses teostab Euroopa Liit liikmesriikidega jagatud pädevust. Sealt selguvalt hõlmab selle pädevuse teostamise ulatus „üksnes neid elemente, mida asjaomane [Euroopa Liidu] õigusakt reguleerib, ega laiene kogu valdkonnale“. Seetõttu ei saa protokolli nr 25 tõlgendada nii, et see piirab Euroopa Liidu ainuvälispädevust juhtudel, millele on viidatud ELTL artikli 3 lõikes 2, nagu seda on kohtupraktikas selgitatud. ( 95 )

132. Eespool kirjeldatut arvesse võttes asun nüüd analüüsima Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust EUSFTA suhtes.

EUSFTA eesmärgid ja asjakohased üldmõisted (EUSFTA 1. peatükk ( 96 ))

Argumendid

133. Komisjon märgib, et 1. peatükk kuulub tervikuna ühisesse kaubanduspoliitikasse. Komisjoni sõnul on EUSFTA artiklites 1.1 ja 1.2 sõnastatud üldeesmärgid suuresti hõlmatud ELTL artiklis 206 ette nähtud ühise kaubanduspoliitika eesmärkidega. EUSFTA eesmärgid on ühise kaubanduspoliitika omadest vaid pisut laiemad. Ja kui need seda ongi, on need ikkagi hõlmatud ELTL (eriti artikli 63 lõike 1 ning artiklite 91 ja 100) eesmärkidega.

134. Teised menetlusosalised ei ole 1. peatüki kohta konkreetseid argumente esitanud.

Analüüs

135. Minu arvates on Euroopa Liidul ELTL artikli 207 lõike 1 alusel ainupädevus otsustada luua vabakaubanduspiirkond kooskõlas GATT 1994 XXIV artikliga ja GATSi V artikliga ( 97 ) ning kokku leppida, et EUSFTA eesmärgid on liberaliseerida ja hõlbustada kaubandust ja investeerimist. On selge, et niisugused teemad kuuluvad ühisesse kaubanduspoliitikasse.

136. Samuti on üldkohaldatavaid määratlusi loetlevad sätted puhtalt lisanduva tähtsusega. Need sätted ei ole niisugused, mis muudaksid Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust seoses EUSFTA muude sätetega.

137. Sellest järeldan, et 1. peatükk kuulub ELTL artikli 207 alusel täielikult Euroopa Liidu ainupädevusse.

Kaubavahetus (EUSFTA 2.–6. peatükk ( 98 ) ja protokoll 1 ( 99 ))

Argumendid

138. Komisjon märgib, et 2.–6. peatükk kuuluvad tervikuna ühisesse kaubanduspoliitikasse.

139. Komisjoni väitel on kõik 2. peatüki sätted konkreetselt seotud rahvusvahelise kaubavahetusega, sest nende eesmärk on liberaliseerida lepinguosalistevahelist kaubavahetust ning need avaldavad sellele kaubandusliigile otsest ja vahetut mõju. See kehtib nii ELTL artikli 207 lõikes 1 viidatud tariife käsitleva peatüki sätete kui ka muud peale tariifide käsitlevate sätete suhtes, milles on reprodutseeritud, viidete kaudu inkorporeeritud või täpsustatud olemasolevaid GATT 1994 ja teiste kaubavahetust käsitlevate mitmepoolsete lepingute sätteid (ja mis seega, nagu Euroopa Kohus oma arvamuses 1/94 märkis, kuuluvad automaatselt ühisesse kaubanduspoliitikasse).

140. Samasugused argumendid esitab komisjon 3. peatüki kohta (ELTL artikli 207 lõige 1 hõlmab „kaubanduse kaitsemeetmeid, näiteks meetmeid, mida võetakse dumpingu või subsiidiumide puhul“); 4. peatüki kohta (sest see hõlbustab kaubavahetust, sisaldades raamistikku tarbetute kaubandustõkete ärahoidmiseks, kindlakstegemiseks ja kõrvaldamiseks tehnilise kaubandustõkete lepingu reguleerimisalas); ja 5. peatüki kohta (sest selle eesmärk on minimeerida sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete ebasoodsat mõju kaubandusele). GATT 1994 VI artikli rakendamise leping (edaspidi „dumpinguvastane leping“), subsiidiumide ja tasakaalustusmeetmete leping, kaitsemeetmete leping, tehniliste kaubandustõkete leping ning sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete leping on kõik osa mitmepoolsetest kaubavahetuslepingutest, mis arvamuse 1/94 kohaselt kuuluvad ühise kaubanduspoliitika raamesse.

141. Lõpuks on rahvusvahelise kaubandusega konkreetselt seotud ka 6. peatükk, sest selle eesmärk on soodustada kaubavahetust ja tagada tõhus tollikontroll. Komisjon lisab, et enamik selle peatüki sätteid vastavad samateemalistele üksikasjalikumatele sätetele WTO kaubanduse lihtsustamise lepingus, mis on nüüd lisatud WTO lepingu lisasse 1A. ( 100 ) Komisjoni sõnul ei ole liikmesriigid ega teised institutsioonid vastu vaielnud Euroopa Liidu ainupädevusele uue WTO lepingu suhtes.

142. Parlament nõustub sisuliselt komisjoni seisukohaga.

143. Nõukogu ega peaaegu ükski liikmesriik ei ole esitanud konkreetseid argumente seoses 2.–6. peatükiga, kuid üks liikmesriik märgib, et Euroopa Liidu ainupädevus ei hõlma EUSFTA artikli 6.1.1 teises lauses ette nähtud tollikoostööd. ELTL artikkel 206 viitab üksnes tolliliidu rajamisele vastavalt ELTL artiklitele 28–32. Seega ei hõlma see ELTL artiklit 33, milles on sätestatud õiguslik alus võtta „meetmed tollikoostöö tugevdamiseks liikmesriikide ning liikmesriikide ja komisjoni vahel“. Samuti tuleneb ELTL artikli 6 punktist g, nagu on kinnitatud ELTL artikli 197 lõikes 2 (XXIV jaotise „Halduskoostöö“ ainus säte), et halduskoostöö osas on Euroopa Liit pädev ainult toetama, koordineerima või täiendama liikmesriikide meetmeid.

Õiguslik analüüs

144. 2.–6. peatükk reguleerivad kaubavahetuse eri aspekte. Nende peatükkidega hõlmatud teemad ja nendes ette nähtud kohustuste liik vastavad mõningal määral teatavatele kaubavahetusega seotud WTO lepingutele.

145. Enne Lissaboni lepingu jõustumist oli kaubavahetus juba ühise kaubanduspoliitikaga hõlmatud. Arvamuses 1/94 järeldas Euroopa Kohus, et (tollasel) Euroopa Ühendusel oli EÜ asutamislepingu artikli 113 kohaselt ainupädevus sõlmida „mitmepoolsed kaubavahetuslepingud“, s.o WTO lepingu lisasse 1A kuuluvad lepingud (edaspidi „lisa 1A lepingud“). ( 101 ) Nende hulgas on GATT 1994, aga ka 12 muud lepingut. Euroopa Kohus järeldas kõiki lepinguid ükshaaval läbi vaatamata, ( 102 ) et kõik lisas 1A olevad lepingud kuuluvad ühisesse kaubanduspoliitikasse. Nii peeti neid kõiki rahvusvahelise kaubandusega konkreetselt seotuks seepoolest, et nende põhieesmärk on edendada, hõlbustada või reguleerida kaubandust ning need avaldavad kaubandusele otsest ja vahetut mõju. Enamik WTO lepingu lisa 1A lepinguid hõlmab kohustusi, mis puudutavad muu hulgas turulepääsu, võrdset kohtlemist ja muus vormis siseriiklikku reguleerimist, läbipaistvust, kohtulikku ja halduskontrolli ning kaubandusalaste eesmärkide tasakaalustamist mittekaubanduslike eesmärkidega. Mõne nimetatud lepingu reguleerimisala on määratletud kauba liigi põhjal (nt põllumajandusleping ning tekstiil‑ ja rõivatoodete leping); teised kehtivad konkreetset liiki kaubandusinstrumentide suhtes (nt tehniliste kaubandustõkete leping, kaubandusalaste investeerimismeetmete leping, dumpinguvastane leping, subsiidiumide ja tasakaalustusmeetmete leping ning kaitsemeetmete leping), konkreetse eesmärgiga kaubandusmeetmete suhtes (nt sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete leping) või teatavate importimise või eksportimise etappide suhtes (näiteks GATT 1994 VII artikli rakendamise leping (edaspidi „tolliväärtuse määramise leping“), eksportkauba eelinspekteerimise leping, päritolureeglite leping ja leping impordi litsentsimise protseduuride kohta).

146. Nii selgub arvamusest 1/94, et Euroopa Liidul on ainupädevus nende lepingutega hõlmatud küsimustes ja seoses nendes lepingutes võetud kohustustega. ( 103 ) See jäi nii ka Lissaboni lepinguga, milles ei muudetud ühise kaubanduspoliitika kirjeldust osas, mis puudutab kaubavahetust.

147. Seda arvestades on mulle selge, et 2.–5. peatükk käsitlevad konkreetselt kaubavahetust. Nende ese vastab sisuliselt teatavates WTO lepingu lisa 1A lepingutes käsitletud teemadele, mis kuuluvad Euroopa Liidu ainupädevusse ühise kaubanduspoliitika valdkonnas. Nii on 2. peatükk seotud teemadega, mida käsitlevad GATT 1994 I, II ja XI artikkel, mis sisaldavad peamisi turulepääsu kohustusi seoses kaubavahetusega. Küsimused, mida hõlmab 3. peatükk, on seotud GATT 1994 sätetega dumpinguvastase võitluse, subsiidiumide ja kaitsemeetmete kohta ning spetsiifilisemate WTO lepingu lisa 1A lepingutega (dumpinguvastane leping, subsiidiumide ja tasakaalustusmeetmete leping ning kaitsemeetmete leping). 4.–5. peatükk käsitlevad mittetariifseid kaubandustõkkeid, mida hõlmavad GATT 1994 III artiklis („Võrdne kohtlemine“) käsitletud teemad ning spetsiifilisemad teemad tehniliste kaubandustõkete lepingus ning sanitaar‑ ja fütosanitaarmeetmete lepingus, mis samuti kuuluvad WTO lepingu lisasse 1A.

148. Need küsimused puudutavad kaupade liikumist üle piiride, nende vabastamist ja tollivormistust ning kohtlemist turul. Seega seostuvad need konkreetselt rahvusvahelise kaubandusega.

149. Samuti edendavad, hõlbustavad või reguleerivad kaubandust ning avaldavad kaubandusele otsest ja vahetut mõju eeskirjad, mille eesmärk on hõlbustada seda protsessi (mis on hädavajalik kaupade importimiseks ja eksportimiseks) ning muuta see ja turul nende kaupade kohtlemist reguleerivad eeskirjad läbipaistvamaks, ootuspärasemaks, tõhusamaks ja kulutõhusamaks. ( 104 )

150. See järeldus kehtib ka 6. peatükis käsitletava tollikoostöö kohta ning tollialaste lisasätete kohta 3. käsitusleppes ja 4. käsitusleppe eeskirjade kohta, mis käsitlevad volitatud ettevõtja programmide vastastikust tunnustamist (mõlemad käsituslepped on seotud 6. peatükiga).

151. 6. peatükk on seotud tolliprotseduuride ja tolliväärtuse määramisega ning kaubanduse soodustamisega (mida osaliselt hõlmab GATT 1994), tolliväärtuse määramise lepinguga ja hiljutise WTO kaubanduse lihtsustamise lepinguga. Koostöövormid, mis on 6. peatükis ette nähtud, vastavad teataval määral nendele, mida rakendatakse tolliküsimustes GATT 1994 ja tolliväärtuse määramise lepingu kohaselt. Viimati nimetatud lepingutes on lisaks üldistele avaldamist käsitlevatele sätetele ( 105 ) ette nähtud konsulteerimine tolliväärtuse määramise süsteemiga seotud küsimustes. ( 106 ) Samuti on GATT 1994‑s ja lisa 1A lepingutes üldisemal tasandil ette nähtud mitmeid samalaadseid koostöövorme eri küsimustes, mis puudutavad kaubavahetust. ( 107 ) Sellised sätted ei takistanud Euroopa Kohut järeldamast arvamuses 1/94, et need lepingud kuuluvad tervikuna ühisesse kaubanduspoliitikasse. ( 108 )

152. Ma ei saa nõustuda formalistliku argumendiga, mis põhineb siseturu kaubavahetuse osas tolliliitu käsitlevate aluslepingu sätete (ELTL artiklid 30–32) ja tollikoostööd käsitlevate aluslepingu sätete (ELTL artikkel 33) eristamisel. On tõsi, et ELTL artikkel 206, milles on ette nähtud tolliliidu eesmärgid, viitab ainult ELTL artiklitele 28–32. Põhjus on aga selles, et need on tolliliitu loovad sätted. Niisugusel sättel nagu ELTL artikkel 33, mis annab õigusliku aluse võtta vastu seadusandlikke akte tollikoostöö tugevdamiseks Euroopa Liidus, sedasama eesmärki ei ole. Nii ei saa sellest, et ELTL artikkel 206 ei viita otsesõnu ELTL artiklile 33, teha mõistlikult järeldusi ühise kaubanduspoliitika ulatuse kohta. Samuti ei mõjuta selle poliitika ulatust ELTL artikli 6 punkt g ega artikkel 197. Need sätted käsitlevad üldiselt halduskoostööd liikmesriikide vahel ning liikmesriikide ja Euroopa Liidu vahel. Seetõttu ei riiva need Euroopa Liidu ainupädevust hõlmata ühisesse kaubanduspoliitikasse meetmeid, mille eesmärk on parandada sellesse poliitikasse kuuluvates küsimustes halduskoostööd kolmandate riikidega.

153. Lõpuks kehtib minu 2.–6. peatükki käsitlev analüüs ka protokolli nr 1 kohta, mis puudutab mõiste „päritolustaatusega tooted“ määratlust ja halduskoostöö viise. See protokoll käsitleb päritolureegleid. On selge, et see on konkreetselt seotud rahvusvahelise kaubavahetusega.

154. Sellepärast järeldan, et 2.–6. peatükk kuuluvad tervikuna ainupädevusse, mis tulenevalt ELTL artiklist 207 on Euroopa Liidul ühise kaubanduspoliitika valdkonnas.

155. Asun nüüd 8. peatüki juurde. Kuna 7. peatüki („Mittetariifsed kaubandustõkked ja investeerimine taastuvenergia tootmisse“) ja 13. peatüki („Kaubandus ja säästev areng“) suhtes tekivad samalaadsed küsimused seoses ühise kaubanduspoliitika ulatusega ning kaubanduslike ja mittekaubanduslike eesmärkide omavahelise suhtega, ( 109 ) käsitlen 7. peatükki edaspidi koos 13. peatükiga.

Teenused, ettevõtlus ja elektrooniline kaubandus (EUSFTA 8. peatükk ( 110 ))

Argumendid

Üldised argumendid

156. Komisjoni sõnul on A jaos ette nähtud EUSFTA 8. peatüki eesmärk ja reguleerimisala. Sama peatüki B–D jaod kuuluvad Euroopa Liidu ainupädevusse, sest nende reguleerimisala vastab GATSiga teenuskaubanduse 1., 2., 3. ja 4. viisi suhtes võetud kohustuste omale, mida hõlmab ELTL artikli 207 lõige 1. GATSi I artikli lõike 2 punktide a–d kohaselt hõlmavad need neli viisi teenuse osutamist: a) ühe (WTO) liikme territooriumilt teise (WTO) liikme territooriumile (edaspidi „1. viis“ ehk „piiriülene teenuse osutamine“); b) ühe (WTO) liikme territooriumil teise (WTO) liikme teenusetarbijale (edaspidi „2. viis“ ehk „tarbimine välismaal“); c) ühe (WTO) liikme teenuseosutaja poolt kaubandustegevuse kaudu teise (WTO) liikme territooriumil (edaspidi „3. viis“ ehk „kaubanduslik kohalolek“); ja d) ühe (WTO) liikme teenuseosutaja poolt selle (WTO) liikme füüsiliste isikute viibimise kaudu teise (WTO) liikme territooriumil (edaspidi „4. viis“ ehk „füüsiliste isikute kohalolek“).

157. Komisjoni väitel on igal 8. peatüki E jao („Õigusraamistik“) alajaol piisavalt tihe seos rahvusvahelise kaubandusega.

158. Üldkohaldatavate sätete (1. alajagu) suhtes tugineb komisjon võrdlusele GATSi sätetega ja mitmete mittesiduvate meetmetega, mille on vastu võtnud WTO eri organid. Komisjoni väitel kuulub ühisesse kaubanduspoliitikasse ka kutsekvalifikatsioonide vastastikust tunnustamist käsitlev EUSFTA artikkel 8.16, sest see hõlbustab välismaiste teenuseosutajate turulepääsu ning Euroopa Kohus on kinnitanud, et sellised kohustused GATSis on ühise kaubanduspoliitika osa. Läbipaistvust käsitlevas EUSFTA artiklis 8.17 sätestatud kohustused on rahvusvahelistes kaubanduslepingutes tavalised ja sarnanevad GATSi III artikli lõigetest 1 ja 4 tulenevatega. Ebakindlus kaubandustegevust reguleerivate kehtivate aktide suhtes võib põhjustada teenuseosutajate loobumist välisturgudele sisenemisest.

159. Siseriiklike õigusnormide (2. alajagu) kohta väidab komisjon sisuliselt, et selles alajaos kehtestatud tingimustega tagatakse, et litsentsimis‑ ja kvalifitseerumisnõuded ja ‑menetlused ei takista rahvusvahelist kaubandust. Nende eesmärk on samasugune nagu GATSi VI artikli lõikel 4, mis on ette nähtud tagama, et niisugused nõuded ja menetlused, isegi kui need ei ole diskrimineerivad, ei tekitaks teenuskaubandusele tarbetuid tõkkeid. Samuti on EUSFTA artikli 8.19 lõikes 3 sätestatud kohustus säilitada või asutada kohtud, vahekohtud või halduskohtud või menetlused, mille kaudu saab otsuseid läbi vaadata, samasugune nagu GATSi VI artikli lõike 2 punktis a.

160. Ka arvutiteenuste, postiteenuste, telekommunikatsiooniteenuste ja finantsteenuse (3., 4., 5. ja 6. alajagu) erisätted, millest mõni kinnitab GATSis ette nähtud kokkuleppeid või tuginevad nendele, on ELTL artikli 207 lõike 1 alusel Euroopa Liidu pädevuses.

161. F jagu sisaldab peamiselt tahteavaldusi. Ainus materiaal-õiguslik kohustus (EUSFTA artiklis 8.58) on tollimaksude kehtestamise keeld, mis on selgelt ühise kaubanduspoliitika küsimus.

162. Parlament ega nõukogu ei ole esitanud 8. peatüki sätete kohta konkreetseid argumente, mis ei puuduta transporti. ( 111 )

163. Liikmesriigid keskenduvad eeskätt erisätetele, nagu sätted finantsteenuste kohta ja kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise kohta.

164. Mitu liikmesriiki väidavad, et finantsteenuseid käsitlev 6. alajagu ei kuulu tervenisti Euroopa Liidu ühisesse kaubanduspoliitikasse. Jaanuaris 2017 jõustuv direktiiv 2014/65 finantsinstrumentide turgude kohta (edaspidi „II finantsinstrumentide turgude direktiiv“) ( 112 ) ühtlustab ainult teatavad aspektid finants‑ ja investeerimisteenuste osutamises kolmandate riikide isikute poolt.

165. Ka kutsekvalifikatsioonide vastastikust tunnustamist reguleerivad eeskirjad ei kuulu ühisesse kaubanduspoliitikasse. Esiteks, erinevalt komisjoni väitest ei piisa ühisesse kaubanduspoliitikasse kuulumiseks pelgalt sellest, kui küsimus mõjutab väliskaubandussuhteid või kuulub rahvusvahelise majandusõiguse reguleerimisalasse. Teiseks ei riiva direktiiv 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta ( 113 ) liikmesriikide ainupädevust väljaspool Euroopa Liidu territooriumi saadud kutsekvalifikatsioonide tunnustamise suhtes. Samamoodi on meretranspordi valdkonnas vastu võetud ühiseeskirjades, nende hulgas direktiivides 96/50/EÜ (siseriiklike laevajuhitunnistuste saamise tingimuste kohta) ja 2008/106/EÜ (meremeeste väljaõppe miinimumtaseme kohta), ( 114 ) ette nähtud kõigest miinimumnormid, mida EUSFTA artikkel 8.16 ei saa mõjutada. Kolmandaks ei võta komisjon arvesse seda, et GATS (eeskätt VII artikli lõige 1) ei kohusta WTO liikmeid tunnustama kolmandate riikide kutsekvalifikatsioone ega sõlmima selle kohta rahvusvahelisi lepinguid.

166. Pealegi mõjutab see, kuidas EUSFTA kohaselt tuleb liberaliseerimine saavutada, eriti ettevõtluse valdkonnas – või võib mõjutada –, tervishoiu‑ ja sotsiaalteenuseid, mille suhtes jääb liikmesriikidel pädevus alles. See on vastuolus ELTL artikli 207 lõikega 6. Samuti eksib komisjon väites, et elektroonilist kaubandust käsitlevad sätted sisaldavad ainult tahteavaldusi.

167. Lõpuks ei saa komisjon ELTL artiklile 216 tuginedes põhjendada jagatud pädevuse olemasolu väljapoole Euroopa Liidu ainupädevust jäävates valdkondades. Komisjon ei ole tõendanud EUSFTA sõlmimise vajalikkust mõne aluslepingutes viidatud eesmärgi saavutamiseks.

Transpordialased argumendid

168. Komisjon käsitleb eraldi neid 8. peatükis ette nähtavaid kohustusi, mis on konkreetselt seotud transpordiga (lisas 8‑A Euroopa Liidu erikohustuste tabelis ning E jao 7. alajaos, mis käsitleb rahvusvahelisi meretransporditeenuseid).

169. Komisjon väidab, et ehkki väga suur osa Singapuri ja Euroopa Liidu vahelisest kaubandusest viies transpordisektoris, mis kuuluvad EUSFTA reguleerimisalasse (lennu‑, raudtee‑, maantee‑, sisevee‑ ja meretransport), toimub teenuskaubanduse 3. viisil (tegevuskohad), ei kuulu transporditeenuste osutajate asutamist käsitlevad sätted ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erandi kohaldamisalasse. Põhjus on selles, et transporditeenuste osutamise tegevuskohad ei kuulu ELTL kolmanda osa VI jaotise (koostoimes ELTL artikli 58 lõikega 1) kohaldamisalasse, millele viitab artikli 207 lõige 5, ning asutamisvabadust käsitlevate sätete kohaldamine transpordile ei ole vastuolus aluslepingu ühegi sättega. Komisjon tõmbab paralleeli sellega, et eristatakse ühelt poolt vabadust osutada teenuseid ELTL kolmanda osa VI jaotise kohaselt vastu võetud teiseste õigusnormide alusel, mis piirdub teenuskaubanduse 1., 2. ja 4. viisiga, ning teiselt poolt ELTL artiklis 49 ja järgmistes artiklites ette nähtud asutamisvabadust.

170. ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erandi kohaldamisalasse kuuluvate EUSFTAs ettenähtavate kohustuste osas tuleneb Euroopa Liidu ainupädevus komisjoni sõnul ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmandast alusest. Liikmesriikide välistegevus võib mõjutada vastuvõetud ühiseeskirju transporditeenuste valdkonnas, mis on suures osas ühiseeskirjadega hõlmatud. Kui Euroopa Kohus sellega ei nõustu ja peab vajalikuks kaaluda iga transpordisektori suhtes kohustusi ükshaaval, kuuluvad vähemalt EUSFTAs ettenähtavad kohustused rahvusvahelise meretranspordi, raudteetranspordi ja maanteetranspordi ning samuti abiteenuste valdkonnas Euroopa Liidu ainupädevusse.

171. Lennutransporditeenuste kohta märgib komisjon, et Euroopa Liidu ainupädevus seoses õhusõidukite remondi‑ ja hooldusteenustega, mille ajaks õhusõiduk liiklusest kõrvaldatakse, lennutransporditeenuste müügi ja turustamisega ning arvutipõhiste ettetellimissüsteemidega (mille suhtes kehtivad B ja C jagu) põhineb osalt ELTL artikli 207 lõikel 1 ja osalt ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimesel ja kolmandal alusel. Õhusõidukite remondi‑ ja hooldusteenuste suhtes on määruse (EÜ) nr 216/2008 ( 115 ) artiklis 12 ette nähtud lepingu sõlmimine Euroopa Liidu poolt (ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud esimene alus). Lennutransporditeenuste müük ja turustamine kui sellised ei hõlma komisjoni sõnul kaupade ega reisijate transporti ja kuuluvad seetõttu ühisesse kaubanduspoliitikasse. Arvutipõhised ettetellimissüsteemid on ühiseeskirjadega, eeskätt määrusega (EÜ) nr 80/2009 ( 116 ) ulatuslikult reguleeritud ja kuuluvad sellepärast ELTL artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmandal alusel Euroopa Liidu ainupädevusse.

172. Euroopa Liidu ja Singapuri geograafilise paiknemise tõttu on teenuskaubanduse 1., 2. ja 4. viisi praktiline tähtsus väike.

173. Nii näiteks ei teostata EUSFTA kaudu praktikas välispädevust siseveetranspordi suhtes üldse.

174. Raudteetranspordi osas ei võta Euroopa Liit kohustusi seoses teenuskaubanduse 1. ega 4. viisiga ning võtab täiskohustused ainult seoses 2. viisiga. Igal juhul on need EUSFTAs ette nähtud transpordialaste kohustuste suhtes aktsessoorsed või seotud ühise kaubanduspoliitikaga. Mis puudutab liikmesriigis asuva Singapuri äriühingu tütarettevõtja poolt raudteetransporditeenuste osutamist teise liikmesriiki (teenuskaubanduse 3. viis), siis lubab direktiiv 2012/34/EL liidus asuvatel ettevõtjatel vabalt liidu sees teenuseid osutada, kehtestamata kodakondsusnõudeid tütarettevõtja omanike suhtes. ( 117 ) Seega kuulub see küsimus ühiseeskirjade reguleerimisalasse.

175. Maanteetranspordi osas võtab Euroopa Liit piiratud kohustusi seoses reisijate ja kauba veoga. Teenuskaubanduse 1. viisi suhtes kohustusi ei võeta. Seevastu võtab Euroopa Liit (reservatsioonideta) täiskohustused 2. viisi suhtes ning reservatsioonidega kohustusi 4. viisi suhtes. Samamoodi nagu raudteetranspordis, on võetavate kohustuste praktiline tähtsus väike. Igal juhul on konkreetsed 2. viisiga seoses võetavad kohustused teiste EUSFTAs võetavate kohustuste suhtes aktsessoorsed. Mis puudutab niisuguste teenuste osutamist liikmesriigis asuva Singapuri äriühingu tütarettevõtja poolt teise liikmesriiki (teenuskaubanduse 3. viis), siis on määrustes (EÜ) nr 1072/2009 ( 118 ) ja (EÜ) nr 1073/2009 ( 119 ) koostoimes määrusega (EÜ) nr 1071/2009 ( 120 ) sätestatud ühiseeskirjad, mis käsitlevad autoveoettevõtjate asutamistingimusi Euroopa Liidus. Kuna need määrused on kohaldatavad olenemata tütarettevõtja omanike kodakondsusest, kuulub piiriülene maanteetransporditeenuste osutamine Euroopa Liidus asuvate äriühingute poolt suures osas ühiseeskirjade reguleerimisalasse. Nii on Euroopa Liidul ELTL artikli 3 lõike 2 alusel vastav ainuvälispädevus. Lõpuks esitab komisjon maanteetranspordi suhtes seoses 4. viisiga samad argumendid nagu meretranspordi suhtes. ( 121 ) Praktikas võib Singapuri autoveoettevõtja saata (kõige tõenäolisemalt äriühingusisese üleviimise teel ( 122 )) juhtivtöötajaid liikmesriigis asutatud tegevuskohta. Selles olukorras on nende kolmanda riigi kodanike saabumise ja elamise suhtes äriühingusisese üleviimise korral kohaldatav direktiiv 2014/66/EL. ( 123 ) Igal juhul on need kohustused aktsessoorsed Euroopa Liidu kohustuse suhtes seoses teenuskaubanduse 3. viisil maanteetransporditeenuste osutamisega (mille suhtes on Euroopa Liidul ainupädevus ( 124 )).

176. Meretranspordi osas väidab komisjon, et ühiseeskirju sisaldab nõukogu määrus (EMÜ) nr 4055/86, ( 125 ) mille kohaldamisalasse kuulub vähemalt suur osa meretransporditeenuste osutamisest liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Samuti hõlmab see kolmandate riikide isikute (nimelt teatavate kolmandates riikides asuvate laevaühingute) kohtlemist. Erinevalt lennutranspordi suhtes asjakohastest määrustest on määrus nr 4055/86 kohaldatav teatavate kolmandate riikide laevaühingute suhtes. ( 126 ) Samuti ei piirdu see määrus üksnes liidusiseste mereliinidega. Selle kohaldamisalas on ka liikmesriigis asuvate Singapuri äriühingute tütarettevõtjate poolt (piiriülene) meretransporditeenuste osutamine sellest liikmesriigist teise liikmesriiki.

177. Teenuskaubanduse 4. viisi kohta märgib komisjon, et praktikas saadab Singapuri meretranspordiettevõtja (kõige tõenäolisemalt äriühingusisese üleviimise teel) juhtivtöötajaid liikmesriigis asutatud tegevuskohta. Selles olukorras on kolmanda riigi kodanike saabumise ja elamise suhtes äriühingusisese üleviimise korral kohaldatav direktiiv 2014/66. Igal juhul on 4. viisi suhtes kohustuse võtmine vajalik seoses 3. viisi suhtes võetud kohustusega, mis kuulub Euroopa Liidu ainupädevusse. ( 127 )

178. Komisjon lisab, et sadamateenuseid, mida käsitleb EUSFTA (7. alajaos) artikli 8.56 lõige 6, ei ole välismaiste teenuseosutajate jaoks liberaliseeritud. Nimelt ei ole Euroopa Liit oma kohustuste loetelus sellekohaseid kohustusi võtnud. EUSFTA artikli 8.56 lõige 6 pelgalt täpsustab võrdse kohtlemise kohustust seoses rahvusvahelise meretranspordiga, niivõrd kui see on liberaliseeritud.

179. Mere‑, sisevee‑, raudtee‑ ja maanteetranspordi abiteenuste kohta väidab komisjon, et mõni nendest teenustest ei ole transporditeenus. Seega kuuluvad need Euroopa Liidu ühisesse kaubanduspoliitikasse. Nii on see konkreetselt tollivormistusteenustega. Mere‑, sisevee‑, raudtee‑ ja maanteetranspordi seadmete hoolduse ja remondi kohta väidab komisjon, et neid teenuseid hõlmavaid ettevõtlusteenuseid käsitlevad Euroopa Liidu kohustused. Seega kuuluvad need ühisesse kaubanduspoliitikasse.

180. Komisjon märgib, et kui Euroopa Kohus ei pea teatavaid transporditeenustega seotud EUSFTA sätteid Euroopa Liidu ainupädevusse kuuluvaks, kuuluvad need Euroopa Liidu jagatud pädevusse, sest ELTL artikli 216 lõikes 1 nimetatud teise aluse kohaselt on neid rahvusvahelisi kohustusi vaja aluslepingute eesmärgi saavutamiseks. Komisjon viitab eeskätt ELTL artikli 91 lõikes 1 ette nähtud eesmärgile kehtestada ühised eeskirjad transporditeenuste osutamiseks Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel.

181. Parlament väidab, et teatavad teenused (nagu hoiu‑ ja laoteenused, ekspedeerimine ning puksiirteenused) täiendavad meretransporditeenuseid ja seetõttu tuleb neid kohelda samamoodi nagu viimati nimetatuid. Veel märgib parlament, et teenuskaubanduse 4. viisi (füüsiliste isikute ajutine kohalolek) suhtes võetavad kohustused on vajalikud tegeliku asutamisõiguse tagamiseks. Sellepärast peab 4. viisil teenuste osutamise õiguslik regulatsioon järgima 3. viisi oma ning sellest tulenevalt samuti jääma ELTL artikli 207 lõikes 5 sätestatud erandi kohaldamisalast välja. Kui 4. viisil osutatavaid teenuseid siiski eraldiseisvaks pidada, kuuluvad vastavad kohustused ikkagi ELTL artikli 207 lõike 1 kohaldamisalasse, sest füüsiliste isikute ajutist kohalolekut reguleerivad aluslepingu sätted, mis käsitlevad kolmandate riikide kodanike sisenemist liikmesriikide territooriumile ja seal viibimist, mitte transpordipoliitikat käsitlevad ELTL kolmanda osa VI jaotise sätted. Meretranspordi kohta lisab parlament, et Euroopa Liidul on määrusest nr 4055/86 tulenev ainupädevus lastijaotuskokkulepete suhtes.

182. Nõukogu ja paljude liikmesriikide väitel ei ole alust tra