ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑156/16

Tigers GmbH

versus

Hauptzollamt Landshut

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht München)

Eelotsusetaotlus – Rakendusmäärus (EL) nr 412/2013 – Artikli 1 lõige 3 – Ühenduse tolliseadustik – Artikkel 78 – Reegel, mis seab individuaalsete dumpinguvastase tollimaksu määrade kohaldamise tingimuseks nõuetekohase arve esitamise – Nõuetekohase faktuurarve esitamise lubatavus pärast tollideklaratsiooni esitamist – Tagasimaksmisest keeldumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 12. oktoobri 2017. aasta otsus

Ühine kaubanduspoliitika – Dumpinguvastane kaitse – Dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamine – Määrus nr 412/2013 – Kohaldamise tingimused – Nõuetekohase arve esitamine – Esitamine pärast tollideklaratsiooni esitamist – Lubatavus – Tingimused

(Nõukogu määrus nr 2913/92, muudetud määrusega nr 2700/2000, artikkel 78, ja määrus nr 412/2013, artikli 1 lõige 3)

Nõukogu 13. mai 2013. aasta rakendusmääruse (EL) nr 412/2013, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse ajutine tollimaks, mis on kehtestatud Hiina Rahvavabariigist pärit keraamiliste laua- ja kööginõude impordi suhtes, artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega lubatakse pärast tollideklaratsiooni esitamist esitada nõuetekohane faktuurarve, et kehtestada lõplik dumpinguvastane tollimaks, kui kõik muud eeltingimused individuaalse dumpinguvastase tollimaksu määra kohaldamiseks on täidetud ja kui tagatakse dumpinguvastaste tollimaksude nõuetekohane kohaldamine, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Niisiis ilmneb tolliseadustiku artiklist 78 tervikuna, et on lubatud esitada uut teavet, mida toll võib arvesse võtta, ning seda võib teha pärast tollideklaratsiooni esitamist. Nimelt on selle artikli sisu tolliprotseduuri vastavusse viimine tegeliku olukorraga (vt selle kohta kohtuotsus, 10.12.2015, Veloserviss, C‑427/14, EU:C:2015:803, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 31 ja 39 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artiklit 7 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 kehtestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui töötaja ja tööandja vaidlevad selle üle, kas töötajal on esimesena mainitud artikli kohaselt õigus tasulisele põhipuhkusele, on nendega vastuolus see, kui töötaja peab kasutama oma puhkust enne, kui ta saab kindlaks teha, kas tal on õigus saada selle puhkuse eest tasu.

Nimelt on tasulise põhipuhkuse eesmärk võimaldada töötajale puhkust lõõgastumiseks ja huvialadega tegelemiseks (vt eelkõige 20. jaanuari 2009. aasta kohtuotsus, Schultz‑Hoff jt, C‑350/06 ja C‑520/06, EU:C:2009:18, punkt 25, ja 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus, Sobczyszyn,C‑178/15, EU:C:2016:502, punkt 25).

On tõsi, et direktiivis 2003/88 ei ole ühtegi sätet õiguskaitsevahendite kohta, mida töötaja peab saama vaidluses tööandjaga kasutada, et tugineda oma õigusele saada tasulist põhipuhkust selle direktiivi alusel. Samas on üheselt selge, et liikmesriigid peavad sellisel juhul tagama, et järgitaks harta artiklis 47 kehtestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile (vt analoogia alusel 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus, Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punkt 46).

(vt punktid 37, 41, 47 ja resolutsiooni punkt 1)
Seega isegi kui eeldada, et Euroopa Kohtu otsuse täpse ulatusega seotud võimalik ebakindlus sai lõplikult kõrvaldatud alles tänu teise Euroopa Kohtu otsusega antud selgitustele, tuleb esimesena nimetatud kohtuotsust ikkagi käsitada nii, et selle ulatus oli kuulutamisest alates niisugune, nagu on täpsustatud teisena nimetatud kohtuotsuses.

Euroopa Kohtu lahenditel, mis käsitlevad liidu õigusakti kehtivust, on kohtulahendi seadusjõud ja sellel põhinev täielik ja kõikehõlmav toime, hoolimata võimalikest erinevatest tõlgendustest, mis neile võidakse anda.

Igal õigussubjektil, kelles liidu institutsioon on konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud lootusi, on õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Niisuguste tagatistena on käsitatav täpne, tingimusteta ja ühtelangev teave, olenemata selle edastamise vormist. Seevastu ei saa keegi selle põhimõtte rikkumisele tugineda nimetatud tagatiste puudumise korral.

Ent isegi kui eeldada, et kohtulahend eraldi võetuna võib tekitada põhjendatud lootusi selle kohtupraktika tähenduses, siis ei saa mingil juhul pidada Euroopa Kohtu praktika ulatust täpsustavaks kinnituseks kohtumäärust, millega Üldkohus otsustas, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud nimetatud kohtupraktika kohaselt.

(vt punktid 39 ja 40)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 17 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav sellisele tööle, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis seisneb laste eest hoolitsemises perekonnaelule sarnastel tingimustel, asendades põhilist seda ülesannet täitvat isikut, kui ei ole tuvastatud, et tööaja pikkust ei mõõdeta või ei määrata eelnevalt kindlaks või selle määrab töötaja ise, seda tuleb aga kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punkt 49 ja resolutsioon)
Komisjoni 6. augusti 2008. aasta määruse (EÜ) nr 800/2008 [ELTL artiklite 107 ja 108] kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks (üldine grupierandi määrus), artikli 1 lõike 7 punkti c tuleb tõlgendada nii, et mõiste „maksejõuetusmenetlus“ hõlmab kõiki liikmesriigi õiguses ette nähtud maksejõuetusmenetlusi, hoolimata sellest, kas haldusasutused ja kohtud algatavad need omal algatusel või algatatakse need asjaomase ettevõtja taotlusel.

Määruse nr 800/2008 artikli 1 lõike 7 punkti c tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ettevõtja suhtes on siseriikliku õiguse kohaselt maksejõuetusmenetluse kohaldamise tingimused täidetud, on piisav, et ettevõtjale ei saa selle määruse alusel riigiabi anda, või juhul kui talle on juba abi antud, siis selle tuvastamiseks, et ta nimetatud määruse kohaselt abi ei saa, juhul kui need tingimused olid täidetud talle abi andmise kuupäeval. Seevastu abi, mis on ettevõtjale antud kooskõlas määruse nr 800/2008 ja eelkõige määruse artikli 1 lõikes 6 esitatud negatiivse tingimusega, ei saa tühistada üksnes sel põhjusel, et ettevõtja suhtes kohaldatakse maksejõuetusmenetlust pärast kuupäeva, mil talle abi anti.

(vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 2)
Mis täpsemalt puudutab seda, et liiklusõnnetuses kannatanu oli kindlustusvõtja ja selle õnnetuse põhjustanud sõiduki omanik, siis tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohus on selgitanud, et esimese, teise ja kolmanda direktiiviga taotletav eesmärk kaitsta kannatanuid nõuab, et õnnetuse ajal kaassõitjana sõidukis viibinud sõidukiomaniku õiguslik olukord oleks võrdsustatud kõigi teiste õnnetuses kannatanute olukorraga (1. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Churchill Insurance Company Limited ja Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, punkt 30). Analoogia alusel tuleb järeldada, et asjaolu, et liiklusõnnetuses sõiduki alla jäänud jalakäija oli kindlustusvõtja ja õnnetuse põhjustanud sõiduki omanik, ei luba jätta seda isikut välja kolmanda isiku mõiste alt teise direktiivi artikli 2 lõike 1 ja kolmanda direktiivi artikli 1a tähenduses. Nimelt, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ja komisjon põhjendatult väidab, ei saa esimese, teise ja kolmanda direktiiviga taotletud kaitse-eesmärki ennast silmas pidades olla erineva kohtlemise aluseks asjaolu, et kõnesoleva sõiduki omanik ja kindlustusvõtja ei viibinud õnnetuse hetkel sõidukis, vaid talle kui jalakäijale sõideti selle autoga otsa, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 41.

(vt punktid 41, 44 ja 45)
Kohtuasi C-308/16

Kozuba Premium Selection sp. z o.o.

versus

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 12 lõiked 1 ja 2 – Artikli 135 lõike 1 punkt j – Maksustatavad tehingud – Ehitiste võõrandamise maksust vabastamine – Mõiste „esmane kasutuselevõtt“ – Mõiste „ümberkujundamine“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 16. novembri 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused – Tehing, millega võõrandatakse ehitisi või ehitise osa ja selle juurde kuuluvat maatükki – Siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad käibemaksuvabastusele tingimuse, et ehitise esmane kasutuselevõtt toimuks maksustatava tehingu raames – Lubamatus – Siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad olemasoleva ehitise parendamise korral käibemaksuvabastusele tingimuse, et tehtud kulutused ei ületaks teatud määra ehitise algsest väärtusest – Lubatavus – Tingimus – Siseriiklikus õigusnormis sätestatud mõiste „parendamine“ tõlgendamine sama moodi nagu tõlgendatakse direktiivis 2006/112 sisalduvat mõistet „ümberkujundamine“ – Siseriikliku kohtu poolt teostatav kontroll

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 12 lõiked 1 ja 2 ning artikli 135 lõike 1 punkt j)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 12 lõikeid 1 ja 2 ning artikli 135 lõike 1 punkti j tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis kehtestavad ehitiste võõrandamisel kohaldatavale käibemaksuvabastusele tingimuse, et nende esmane kasutuselevõtt toimuks maksustatava tehingu raames. Samu sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui sellised siseriiklikud õigusnormid kehtestavad samasugusele maksuvabastusele tingimuse, et olemasoleva ehitise „parendamisel“ tehtud kulutused ei ületaks 30% ehitise algsest väärtusest, eeldusel et mõistet „parendamine“ tõlgendatakse sama moodi nagu direktiivi 2006/112 artikli 12 lõikes 2 sisalduvat mõistet „ümberkujundamine“, see tähendab nii, et asjaomast hoonet peab olema oluliselt muudetud eesmärgiga muuta selle otstarvet või muuta märkimisväärselt selle kasutamistingimusi.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C‑374/16 ja C‑375/16

Rochus Geissel versus Finanzamt Neuss

ja

Finanzamt Bergisch Gladbach versus Igor Butin

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 168 punkt a, artikli 178 punkt a ja artikli 226 punkt 5 – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Andmed, mis tuleb arvetel esitada – Maksukohustuslase õiguspärane ootus, et mahaarvamisõiguse saamise tingimused on täidetud

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 15. novembri 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Maksukohustuslase kohustused – Teatud märkeid sisaldava arve omamine – Liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad mahaarvamisõiguse andmise juhul, kui arvele ei ole märgitud aadressi, kus toimub arve esitaja majandustegevus – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 168 punkt a, artikli 178 punkt a ja artikli 226 punkt 5)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 168 punkti a ja artikli 178 punkti a koostoimes artikli 226 punktiga 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mille kohaselt peab sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse kasutamiseks olema arvele märgitud aadress, kus toimub arve esitaja majandustegevus.

(vt punkt 50 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiivi 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et selline akt nagu käskotsus, mis on siseriiklikus õiguses ette nähtud karistuse määramiseks pisirikkumise eest ja mille teeb kohus ühepoolses lihtmenetluses, on nimetatud artikli lõike 1 tähenduses „oluline dokument“, mille kirjalik tõlge tuleb selles sättes ette nähtud vorminõuete kohaselt tagada menetluskeelt mittevaldavale kahtlustatavale või süüdistatavale, et võimaldada tal kasutada oma kaitseõigusi ja tagada menetluse õiglus.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑231/16

Merck KGaA

versus

Merck & Co. Inc. jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Hamburg)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EÜ) nr 207/2009 – Euroopa Liidu kaubamärk – Artikli 109 lõige 1 – Hagid Euroopa Liidu kaubamärgi ja siseriikliku kaubamärgi alusel – Pooleliolevad kohtuasjad – Mõiste „sama alus“ – Nime „Merck“ kasutamine domeeninimedes ja interneti sotsiaalmeedia platvormidel – Siseriiklikul kaubamärgil põhinev hagi, millele järgneb Euroopa Liidu kaubamärgil põhinev hagi – Pädevusest loobumine – Ulatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 19. oktoobri 2017. aasta otsus

Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 109 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles nimetatud tingimus „samal alusel“ on täidetud, kui rikkumise hagid, mis tuginevad vastavalt siseriiklikule kaubamärgile ja ELi kaubamärgile, on esitatud samade poolte vahel eri liikmesriikide kohtutele, üksnes juhul, kui need hagid puudutavad siseriikliku kaubamärgi ja identsete ELi kaubamärgi väidetavat rikkumist samade liikmesriikide territooriumil. (vt punkt 44 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 109 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui rikkumise hagid, millest esimene tugineb siseriiklikule kaubamärgile seoses väidetava rikkumisega liikmesriigi territooriumil, ja teine ELi kaubamärgile seoses väidetava rikkumisega kogu liidu territooriumil, on esitatud samade poolte vahel eri liikmesriikide kohtutele, peab kohus, kellele on hagi esitatud hiljem, loobuma vaidluse sellest osast, mis puudutab selle liikmesriigi territooriumi, mida puudutab rikkumise hagi, mis on esitatud kohtule, kellele on hagi esitatud esimesena. (vt punkt 53 ja resolutsiooni punkt 2)

Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 109 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes „sama aluse“ kohta ette nähtud tingimus ei ole enam täidetud kui asjaomased hagid ei puuduta enam siseriikliku kaubamärgi ja identse ELi kaubamärgi väidetavat rikkumist samade liikmesriikide territooriumil, sest hageja on nõuetekohaselt teatavaks teinud osalise loobumise ELi kaubamärgi rikkumise hagist, mille eesmärk algselt oli keelata selle kaubamärgi kasutamine liidu territooriumil, ja selline hagist loobumine puudutab liikmesriigi territooriumi, mida käsitletakse sellele kohtule siseriikliku kaubamärgi alusel esitatud hagis, kellele on hagi esitatud esimesena, eesmärgiga keelata selle kaubamärgi kasutamine vastava riigi territooriumil. (vt punkt 58 ja resolutsiooni punkt 3)
Kohtuasi C-507/16

Entertainment Bulgaria System EOOD

versus

Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ – Sofia

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad Sofia-grad)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 168 punkt a, artikli 169 punkt a, artikli 214 lõike 1 punktid d ja e ning artiklid 289 ja 290 – Tasumisele kuuluva või tasutud sisendkäibemaksu mahaarvatavus – Teistes liikmesriikides turustusahela järgnevas etapis tehtud tehingud – Maksuvabastuse kord liikmesriigis, kus mahaarvamisõigust teostatakse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 15. novembri 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Pöördmaksustamine – Selliste teenuste saaja või osutaja, mille suhtes kohaldatakse pöördmaksustamist, registreerimiskohustus – Siseriiklikud õigusnormid, mis ei luba registreeritud teenusesaajal asjaomast maksu maha arvata – Mahaarvamisõiguse sisuliste tingimuste täitmine käibemaksukohustuslasena registreerimine – Lubamatus – Siseriiklikud õigusnormid, mis samuti keelavad mahaarvamist teostada maksukohustuslasel, kelle suhtes kohaldatakse tema asukoha liikmesriigis maksuvabastuse korda – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, muudetud direktiiviga 2009/162, artikli 168 punkt a, artikli 169 punkt a, artikli 214 lõike 1 punktid d ja e)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud nõukogu 22. detsembri 2009. aasta direktiiviga 2009/162/EL), tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba selle liikmesriigi territooriumil asuval maksukohustuslasel arvata selles liikmesriigis maha tasumisele kuuluvat või tasutud sisendkäibemaksu seoses teenustega, mida osutavad teistes liikmesriikides asuvad maksukohustuslased ja mida kasutatakse teenuste osutamiseks muudes liikmesriikides kui see, kus asub kõnealune maksukohustuslane, põhjendusel et ta on registreeritud käibemaksukohustuslasena vastavalt ühele või teisele kahest alusest, mis on sätestatud direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2009/162, artikli 214 lõike 1 punktides d ja e. Direktiivi 2006/112 (muudetud direktiiviga 2009/162) artikli 168 punkti a ja artikli 169 punkti a tuleb aga tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba selle liikmesriigi territooriumil asuval maksukohustuslasel, kelle suhtes on seal kohaldatav maksuvabastuse kord, teostada õigust arvata selles riigis maha tasumisele kuuluv või tasutud sisendkäibemaks seoses teenustega, mida osutavad teistes liikmesriikides asuvad maksukohustuslased ja mida kasutatakse selleks, et osutada teenuseid muudes liikmesriikides kui see, kus asub kõnealune maksukohustuslane.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 22 punkti 4 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav vaidlustele, mille eesmärk on tuvastada, kas teatav isik on kaubamärgiomanikuna õigesti registreeritud.

Nimelt ei puuduta menetlus, milles ei vaidlustata kaubamärgi kui sellise registreerimist või kehtivust, määruse nr 44/2001 artikli 22 punktis 4 esitatud tingimuse „seonduvad […] kaubamärgiõiguste […] registreerimise või kehtivusega“ sõnastust ega eesmärki. Viimati nimetatu kohta tuleb märkida, et küsimus, kelle vara hulka kuulub teatav intellektuaalomandi õigus, ei ole üldjuhul sisuliselt või õiguslikult selle õiguse registreerimise kohaga seotud.

(vt punktid 37 ja 43 ning resolutsioon)
Kaitseõiguste tagamist kui liidu õiguse üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et haldusmenetluses, mille eesmärk on kontrollida ja määrata kindlaks käibemaksuga maksustatav summa, peab isikul olema võimalik saada taotluse korral teave ja dokumendid, mida haldustoimik sisaldab ning mille põhjal asutus teeb oma otsuse, eeldusel et üldise huvi eesmärgid ei põhjenda nimetatud teabe ja dokumentidega tutvumise piiranguid.

Maksukontrolli menetluses, mille eesmärk on kontrollida, kas maksukohustuslased on täitnud oma maksualased kohustused, on igati õiguspärane oodata neilt, et nad paluvad võimalust tutvuda dokumentide ja teabega, et vajaduse korral anda selgitusi või esitada vastuväiteid maksuhalduri seisukohale. Kaitseõiguste tõhus tagamine nõuab siiski, et isikul on tegelikult võimalik nimetatud dokumentide ja teabega tutvuda, eeldusel et üldise huvi eesmärgid ei põhjenda nendega tutvumise piiranguid. Maksukontrolli ja käibemaksuga maksustatava summa kindlaksmääramise menetluses võib liikmesriigi õiguses sätestatud selliste piirangute eesmärk olla konfidentsiaalsuse või ametisaladuse kaitse, mida teatud teabe ja dokumentidega tutvumine võib kahjustada.

(vt punktid 33, 34, 36, 39 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/126 artikli 2 lõiget 1 ning ELTL artikleid 21, 45, 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik näeb ette karistuse isikule, kes vastab küll selles direktiivis ette nähtud juhiloa väljastamise tingimustele, kuid juhib mootorsõidukit nimetatud liikmesriigi territooriumil ilma selles direktiivis ette nähtud juhiloamudeli nõuetele vastava juhiloata ning kes niisugust juhiluba ühelt teiselt liikmesriigilt oodates saab oma nimetatud teises liikmesriigis omandatud juhtimisõigust tõendada selle liikmesriigi väljastatud ajutise tunnistusega, tingimusel et see karistus ei ole käsitletavate asjaolude raskusastme seisukohast ebaproportsionaalne. Selles osas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne võtta I toime pandud rikkumise tõsiduse ja talle määratava karistuse raskuse hindamisel leevendava asjaoluna arvesse seda, et asjaomane isik on juhtimisõiguse omandanud teises liikmesriigis, mida tõendab nimetatud teises liikmesriigis väljastatud tunnistus, mis vahetatakse põhimõtteliselt enne aegumist ja huvitatud isiku taotlusel juhiloa vastu, mis vastab direktiivis 2006/126 ette nähtud juhiloamudeli nõuetele. Asjaomane kohus peab lisaks oma analüüsi käigus uurima, millist tegelikku ohtu kujutab huvitatud isik liiklusohutusele Saksamaa territooriumil.

(vt punkt 79 ja resolutsiooni punkt 2)
Tingimused, millele peab vastama meede, et kuuluda ELTL artikli 107 tähenduses mõiste „abi“ alla, ei ole täidetud, kui ettevõtja, kes sai abi, võiks saada sama eelise nagu see, mille ta sai riigi vahenditest, tavapärastele turutingimustele vastavatel asjaoludel. Kui avalik-õiguslik võlausaldaja võimaldab maksesoodustust seoses võlaga, mis ettevõtjal tema suhtes on, siis antakse selline hinnang üldiselt eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi kohaldamise teel.

Järelikult ei ole eraõigusliku võlausaldaja kriteerium erand, mida kohaldatakse üksnes liikmesriigi taotlusel, kui esinevad kõik ELTL artikli 107 lõikes 1 toodud ühisturuga kokkusobimatu riigiabi mõiste tunnused. Juhul kui see kriteerium on kohaldatav, kuulub see elementide hulka, mida komisjon peab sellise abi olemasolu tuvastamisel arvesse võtma. Järelikult ei takista ühelt poolt miski abisaajal sellele kriteeriumile tuginemast ja teiselt poolt, kui ta sellele kriteeriumile viitab, tuleb komisjonil selle kohaldatavust kontrollida ja vajaduse korral kontrollida ka selle kohaldamist. Selles osas tuleb komisjonil paluda asjaomasel liikmesriigil esitada talle kogu asjakohane teave, mis võimaldab tal kontrollida, kas selle kriteeriumi kohaldamise tingimused on täidetud.

Lähtekohaks eraettevõtja kriteeriumi kohaldatavuse kaalumisel peab olema liikmesriigi tegevuse majanduslik laad. Selles raamistikus on eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi eesmärk kontrollida, kas abi saanud ettevõtja oleks võinud saada sama eelise nagu see, mille ta sai riigi vahenditest, tavapärastele turutingimustele vastavatel asjaoludel. Tulenevalt sellest, et uurimine, mille komisjon peab sel juhul läbi viima, ei saa piirduda vaid võimalustega, mille pädev ametiasutus tegelikult arvesse võttis, vaid peab tingimata puudutama kõiki võimalusi, mida eraõiguslik võlausaldaja oleks sellises olukorras mõistlikult ette kujutanud.

(vt punktid 21–24 ja 26–29)