ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nimelt peab isik määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 kohaldamisalasse kuulumiseks töötama „tavaliselt” kahe või enama liikmesriigi territooriumil. Sellest järeldub, et kui ainult ühes liikmesriigis töötamine on asjaomase isiku puhul tavaline töökorraldus, ei saa ta kuuluda nimetatud artikli kohaldamisalasse. Sarnastel asjaoludel võib olla põhjendatud määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktis a ette nähtud põhimõtte ning samuti vastavalt olukorrale (töölepingute vahele jäävatel ajavahemikel) sama sätte punktis f sisalduva põhimõtte kohaldamine.

Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 14 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et mõistega „tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil töötav isik” selle sätte tähenduses ei ole hõlmatud isik, kes töökohana mitut eri liikmesriiki nimetavate järjestikuste töölepingute alusel töötab ühe konkreetse lepingu kehtivuse ajal tegelikult korraga ainult ühes mainitud liikmesriikidest.

Vormi E 101 kohase tõendi väljastav asutus peab määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006) II jaotise tähenduses sotsiaalkindlustuse valdkonnas kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel asjaomaseid faktilisi asjaolusid õigesti hindama ja seega tagama selle tõendi kannete paikapidavuse.

Hinnates faktilisi asjaolusid eesmärgiga määrata kindlaks see õigus, võib asjaomane asutus olukorrast sõltuvalt lisaks töölepingu sõnastusele arvesse võtta ka muid tegureid nagu seda, kuidas asjaomase tööandja ja töötaja vahelisi samalaadseid töölepinguid on varem tegelikult täidetud, nende lepingute sõlmimise asjaolusid ja üldisemalt seda, milliste tunnustega on asjaomase ettevõtja tegevus ja kuidas see on korraldatud, niivõrd, kui sellised tegurid võivad heita valgust kõnesoleva töö tegelikule laadile.

Kui muudest asjakohastest teguritest peale töölepingu ilmneb, et tegelikult erineb olukord, milles töötaja töötab, selles lepingus ettenähtust, on asjaomane asutus nimetatud töölepingu sõnastusest hoolimata kohustatud lähtuma oma järeldustes asjaomase töötaja tegelikust olukorrast ja vajaduse korral keelduma vormi E 101 kohase tõendi väljastamisest või tõendi tühistama, kui töötaja töö tegemise koha liikmesriigi pädev asutus kahtleb tõendi väljastamise aluseks olevate faktiliste asjaolude paikapidavuses ja/või määruse nr 1408/71 II jaotise nõuete täitmises.

(vt punktid 42, 44–47)
Mõistet „lennureisist mahajätmine” määruse nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 295/91, artikli 2 punkti j ja artikli 4 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et lisaks lennureisist mahajätmisele ülemüüdud lennu korral on sellega hõlmatud ka lennureisist mahajätmine muudel põhjustel nagu operatiivsed põhjused.

Liidu seadusandja on nimelt selle mõiste ulatuse ette näinud laiemana kui üksnes lennureisist mahajätmine ülemüüdud lennu korral, nagu varem nägi ette määruse nr 295/91 kompenseerimissüsteemi ühiste eeskirjade kohta, mida rakendatakse regulaarlennuliikluses reisija lennureisist mahajätmise korral artikkel 1, ning on andnud mõistele laia tähenduse, millega on hõlmatud kõik võimalikud olukorrad, kus lennuettevõtja võib lennureisija vedamisest keelduda.

Piirates mõiste „lennureisist mahajätmine” ulatust nii, et hõlmatud on vaid ülemüümise juhud, piirataks tegelikult oluliselt reisijate kaitset, mis tuleneb määrusest nr 261/2004, ja seega oleks see vastuolus nimetatud määruse eesmärgiga, milleks vastavalt määruse põhjendusele 1 on tagada reisijate kaitstuse kõrge tase, mis omakorda õigustab reisijatel olevate õiguste laia tõlgendust.

(vt punktid 21–23, 26, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 185 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud maksuõigusnormid, mille kohaselt on nõutav käibemaksuga maksustatavate kaupade puudujäägi korral nende kaupade ostmisel tasutud sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimine juhul, kui need kaubad on maksukohustuslaselt varastatud ja teo toimepanijat ei ole tuvastatud. Liikmesriikidel on sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise sätestamine põhjendatud kõikidel juhtudel, mil varastatud on käibemaksu mahaarvamise õigust andev kaup ja seda sõltumata asjaolust, kas varguse üksikasjad on täielikult välja selgitatud või mitte.

Selles osas on liikmesriikidel, kui nad kasutavad direktiivi artikli 185 lõike 2 teises lõigus sätestatud valikuõigust, lubatud tarvitada oma siseriiklikes maksuõigusnormides mõisteid, mis ei ole identsed mõistetega, mida on kasutatud direktiivi volitusnormis, niivõrd kui need peegeldavad viimasega taotletavat eesmärki. Kuna mõiste „vargus” kuulub üldjuhul karistusõiguse valdkonda, on liikmesriikidel lubatud kasutada sõnastust, mis tundub neile sobivam maksualastes normatiivaktides, mille eesmärk on kohaldada käibemaksu korrigeerimise valdkonnas liidu õiguse sätet. Seega, kuna vargus toob kaasa asjaomase kauba „puudujäägi”, mistõttu ei saa seda enam kasutada oma maksustatavate tehingute tarbeks, tuleb siseriiklikke maksuõigusnorme, milles on „puudujäägi tuvastamine” välja toodud sisendkäibemaksu mahaarvamise korrigeerimise alusena, ja nende kohaldamist pädeva asutuse poolt vaadelda kui direktiivi artikli 185 lõike 2 teise lõigu sobivat rakendamist.

(vt punktid 29, 32, 34, 35, 37 ja resolutsioon)
Peale selle ei näe määruse nr 320/2006 artikkel 4a ega liidu õiguse ükski teine säte ette, et sellistele ümberkorraldusabi taotlustele peab eelnema asjaomaste tarnelepingute eelnev lõpetamine.

Määruse nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta, muudetud määrusega nr 1261/2007, artikli 4a lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kohustus lõpetada turustusaastal 2008/2009 teatud koguse suhkrupeedi tarnimine võib olla võetud kasvataja ühepoolse avalduse vormis.

Määruse nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses ning muudetakse määrust nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta, muudetud määrusega nr 1261/2007, artikli 4a lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kasvataja ühepoolne kohustus lõpetada turustusaastal 2008/2009 teatud koguse suhkrupeedi tarnimine ei too iseenesest kaasa seda, et tema lepingulisi kohustusi suhkruettevõtja suhtes ei saa kohaldada.

(vt punkt 28, resolutsiooni punkt 2)
Kui liikmesriik on põhimõtteliselt kehtestanud ühistranspordi sõidusoodustused üksnes üliõpilastele, kelle vanemad saavad riiklikke peretoetusi, siis on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklitest 18, 20 ja 21 ning direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artiklist 24.

Nimelt tekitab ühistranspordi sõidusoodustuse tegemise sõltuvusse seadmine vastuvõtva liikmesriigi peretoetuste andmisest ebavõrdse kohtlemise selles liikmesriigis õppivate oma riigi üliõpilaste ja samuti seal õppivate teiste liikmesriikide üliõpilaste vahel, kuna seda tingimust on kergem täita oma riigi üliõpilastel, sest nende vanemad saavad üldreeglina nimetatud toetusi. Selline ebavõrdne kohtlemine on vastuolus põhimõtetega, mis on liidu kodaniku staatuse aluseks, nimelt seaduse ees võrdse kohtlemisega liikumisvabaduse kasutamisel.

Niisugust kodakondsusel põhinevat kaudset diskrimineerimist saab õigustada vaid siis, kui see põhineb asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel objektiivsetel kaalutlustel ning on siseriiklikus õiguses õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne. Seoses sellega on õiguspärane, kui vastuvõttev liikmesriik soovib enne sellesse riiki integreeruvatele üliõpilastele kõnesoleva soodustuse andmist tagada hüvitise taotleja ja selle riigi vahelise tegeliku seose olemasolu. Siseriiklik süsteem, mis nõuab, et üliõpilane tõendaks tegelikku seost vastuvõtva liikmesriigiga, võib seega põhimõtteliselt olla kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, millega saab õigustada piiranguid.

Kuid esiteks ei tohi sellise tegeliku seose olemasolu näitamiseks vajalik tõend olla liiga välistav ja teiseks ei tohi nõutavat tegelikku seost kõikide hüvitiste puhul ühtselt määratleda, vaid see tuleb kindlaks teha asjaomase hüvitise koostisosasid ja eelkõige selle laadi ja eesmärke silmas pidades. Mis puudutab üliõpilastele tehtavat ühistranspordi sõidusoodustust, siis saaks üliõpilase ja vastuvõtva liikmesriigi vahelise tegeliku seose olemasolu tõhusalt kontrollida eelkõige seeläbi, et tehakse kindlaks, kas asjaomane isik on kantud sellise era- või avalik-õigusliku õppeasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida rahastab see riik.

(vt punktid 50–52, 59–66 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96, artikli 2 punkti 2 alapunkti d kohaselt tuleneb see, kas elamisõigust omava liidu kodaniku pereliige on „ülalpeetav”, faktilisest olukorrast, mida iseloomustab asjaolu, et pereliikme materiaalse toetuse tagab elamisõiguse omanik selliselt, et käesolevast olukorrast erineva olukorra puhul, see tähendab juhul, kui elamisõiguse omanik on kolmanda riigi kodaniku ülalpeetav, ei saa kolmanda riigi kodanik tugineda sellele, et ta on elamisõiguse omaniku „ülalpeetav” üleneja sugulane, selleks et saada elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis.

(vt punkt 55)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 82/97), artikli 217 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sätestamata üksikasjalikku korda arvestuskande tegemiseks selle sätte tähenduses, jätab see õigusnorm liikmesriikide ülesandeks kehtestada üksikasjalik kord tollivõlast tuleneva maksusumma kohta arvestuskande tegemiseks, ilma et nad peaksid oma siseriiklikes õigusaktides määratlema, millisel viisil tollivõlast tuleneva maksusumma kohta arvestuskanne tehakse; arvestuskanne tuleb teha nii, et pädev tolliasutus märgib tollivõlast tuleneva impordi- või eksporditollimaksu täpse summa arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele andmekandjale eelkõige silmas pidades, et asjassepuutuvate summade kohta oleks arvestuskanne tehtud täie kindlusega ka maksukohustuslase seisukohalt.

Nimelt tuleneb tolliseadustiku artikli 221 lõikest 1, et enne sissenõutava tollimaksu summa teatamist peab liikmesriigi toll olema selle summa kohta teinud arvestuskande ning kui seda arvestuskannet ei ole vastavalt tolliseadustiku artikli 217 lõikele 1 tehtud, siis ei saa toll seda summat sisse nõuda, kuid tal säilib sellegipoolest õigus sellest summast uuesti teatada, järgides tolliseadustiku artikli 221 lõikes 1 ette nähtud tingimusi ja tollivõla tekkimise kuupäeval kehtinud aegumistähtaegu.

(vt punktid 23, 24, 27, 29, 30 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-165/11

Daňové riaditeľstvo Slovenskej republiky

versus

Profitube spol. s r.o.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Najvyšší súd Slovenskej republiky)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Kohaldatavus — Ühenduse tolliseadustik — Kolmandast riigist pärinev kaup, mis on suunatud tolliladustamisprotseduurile liikmesriigi territooriumil — Kauba töötlemine peatamissüsteemi vormis seestöötlemise protseduuri alusel — Kauba müük ja uuesti tolliladustamisprotseduurile suunamine — Kõigi tehingute ajal samas tollilaos hoidmine — Kauba tarnimine tasu eest riigi territooriumil — Käibemaksuga maksustatav teokoosseis”

Kokkuvõte — Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 8. november 2012

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Kaubatarne — Mõiste — Peatamisprotseduurile suunatud kauba müük — Hõlmamine — Piirid — Liikmesriikide võimalus sellised tehingud maksust vabastada — Kontrollimine siseriikliku kohtu poolt

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 2 punkt 1, artikli 5 lõige 1 ja artikli 16 lõike 1 B ja D osa)

Juhul, kui kolmandast riigist pärinev kaup on liikmesriigis suunatud tolliladustamisprotseduurile, siis töödeldud peatamissüsteemi vormis seestöötlemise protseduuri alusel ning seejärel müüdud ja suunatud uuesti tolliladustamisprotseduurile, kuid jäänud kõigi nende tehingute ajal samasse tollilattu, mis asub selle liikmesriigi territooriumil, on kauba müük kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, muudetud direktiiviga 2004/66, artikli 2 punkti 1 alusel käibemaksuga maksustatud, kui just nimetatud liikmesriik ei ole kasutanud talle antud võimalust vabastada see müük maksust kuuenda direktiivi artikli 16 lõike 1 alusel, mille kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

(vt punkt 67 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis seab võlavabastuse andmise tingimuseks vastavas liikmesriigis elamise.

Niisuguse õigusnormi näol on tegemist töötajate vaba liikumise piiranguga, sest see võib heidutada maksejõuetut töötajat, kes eeldatavasti ei suuda lähitulevikus oma võlgu tasuda, kasutamast oma õigust liikumisvabadusele. Teda võib heidutada oma päritoluriigist teise liikmesriiki tööle lahkumast see, kui ta jääb päritoluriigist lahkumise tõttu ilma võimalusest saada võlavabastust.

See piirang ei ole õigustatud. Esiteks läheb piirang kaugemale sellest, mis on vajalik, et saavutada kõnesoleva õigusnormi eesmärk – kaitsta võlgnikke välismaiste võlausaldajate eest, kes ei ole võlavabastusmenetluse osalised. Ühelt poolt ei saa elukohatingimusega kõrvaldada riski, et asjaomases liikmesriigis elava võlgniku võlausaldajad võivad talt nõuda võla tasumist teises liikmesriigis, kus ei tunnustata sellist võlavabastusmeedet. Teiselt poolt ei saa välistada, et teises liikmesriigis elava võlgniku võlausaldajad võivad määruse nr 44/2001 artikli 5 lõike 1 punkti a alusel kaevata võlgniku niisugust tingimust sätestava riigi kohtutesse, kes võivad end pädevaks tunnistada eelkõige juhul, kui lepinguline kohustus täideti või tuli täita selles liikmesriigis.

Erinevalt asjaomases liikmesriigis elavast võlgnikust puudub võlgnikul, kes seal ei ela, võimalus saada osa selles liikmesriigis rakendatava meetme taolise võlavabastusmeetmega antavast kaitsest, kui tema võlausaldajad kaebavad ta kohtusse selles liikmesriigis.

Teiseks läheb see õigusnorm kaugemale sellest, mis on vajalik saavutamaks eesmärki teha võlgniku majanduslik ja isiklik olukord piisava selgusega kindlaks, kuivõrd selle õigusnormiga ette nähtud elukohatingimuse taolise tingimuse kehtestamine üksnes võlavabastustaotluse esitamise kuupäevast lähtuvalt ei ole tingimus, mis oleks seotud asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse teostatava kontrolli tõhususega. Pealegi, mis puudutab võlgnikku, kelle sissetulekud on pädeva asutuse korraldusel arestitud, kes on asjaomases liikmesriigis tulumaksukohustuslane ja kelle tööandja asub selles liikmesriigis, siis tema majandusliku ja isikliku olukorra kindlakstegemiseks ei ole tingimata vaja, et ta elaks selles liikmesriigis. Samuti võib asjaomase liikmesriigi pädev asutus anda niisugusele võlgnikule korralduse tulla sellesse liikmesriiki või selle võimatuse korral esitada pädevale asutusele kõik asjakohased andmed oma isikliku ja majandusliku olukorra kohta ning kui võlgnik jätab mõjuva põhjuseta selle korralduse täitmata, peatatakse või tühistatakse võlavabastusmenetlus.

(vt punktid 31, 32, 34, 40–44, 47–50, 54 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-245/11

K

versus

Bundesasylamt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Asylgerichtshof)

„Määrus (EÜ) nr 343/2003 — Selle liikmesriigi määramine, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest — Humanitaarklausel — Selle määruse artikkel 15 — Liikmesriigis varjupaiga saanud isik, kes raske haiguse tõttu sõltub varjupaigataotleja abist — Määruse artikli 15 lõige 2 — Liikmesriigi, kes ei ole sama määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav, kohustus vaadata läbi kõnealuse varjupaigataotleja varjupaigataotlus — Tingimused”

Kokkuvõte — Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 6. november 2012

Piirikontrolli-, varjupaiga- ja sisserändepoliitika — Varjupaigapoliitika — Kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise eest — Määrus nr 343/2003 — Humanitaarklausel — Liikmesriigis varjupaiga saanud isik, kes sõltub teises riigis varjupaika taotleva pereliikme abist — Esimesele liikmesriigile üleminev varjupaigataotluse läbivaatamise kohustus — Klausel, mis hõlmab ka isikuid, kellel on varjupaigataotlejaga perekondlikud sidemed

(Nõukogu määrus nr 343/2003, artikkel 15; komisjoni määrus nr 1560/2003, artikli 11 lõige 4)

Määruse nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et olukorras – kus liikmesriigis varjupaiga saanud isik sõltub eelkõige raske haiguse tõttu oma sellise perekonnaliikme abist, kes on varjupaigataotleja, kuid kelle varjupaigataotlust vaadatakse selle määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt läbi teises liikmesriigis – muutub varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutavaks riigiks liikmesriik, kus need isikud elavad.

See liikmesriik peab võtma selle vastutusega seotud kohustused ja teavitama sellest varem vastutanud liikmesriiki, isegi kui viimati nimetatu ei ole esitanud sellesisulist palvet vastavalt sama artikli lõike 1 teisele lausele.

Nimelt on määruse nr 343/2003 artikli 15 lõige 2 on kohaldatav niisuguses sõltuvussuhte olukorras, kus varjupaigataotleja ise ei sõltu sellise sugulase abist, kes asub muus liikmesriigis kui määruse nr 343/2003 III peatükis sätestatud kriteeriumide alusel vastutav liikmesriik, vaid varjupaigataotleja abist sõltub hoopis selles muus liikmesriigis asuv sugulane.

See säte on kohaldatav ka siis, kui selles nimetatud humanitaarsed põhjused on täidetud selle sätte tähenduses ühe sõltuva isiku puhul, kusjuures sellel isikul on – ilma et ta oleks pereliige selle määruse artikli 2 punkti i tähenduses – perekondlikud sidemed varjupaigataotlejaga ning viimati nimetatu suudab tegelikult anda sellele isikule vajalikku abi vastavalt määruse nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad määrusele nr 343/2003, artikli 11 lõikele 4.

(vt punktid 32, 43, 47, 54 ja resolutsioon)
Erinevalt menetlustähtaegadest kuulub Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 esimeses lõigus ette nähtud liidu lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg, mis toob kaasa hagi aegumise, materiaalõiguse alla. Aegumistähtaja eesmärk on eelkõige esiteks tagada kahju kannatanud isiku õiguste kaitse, kuna tal peab olema piisavalt aega võimaliku hagi esitamise jaoks asjassepuutuva informatsiooni kogumiseks, ning teiseks vältida seda, et kahju kannatanud isik saaks lõputult edasi lükata oma kahju hüvitamise õiguse teostamist.

Aegumise puhul on seega tegemist asja läbivaatamist takistava asjaoluga, mis erinevalt menetlustähtaegadest ei põhine avalikul huvil, vaid vastutuse tuvastamise hagi aegub kostja taotlusel.

Seepärast ei saa aegumistähtaja arvutamine tugineda muudele kui rangelt objektiivsetele kriteeriumidele ega erineda olenevalt sellest, kas selle tähtaja katkemise on põhjustanud hagi või eelneva avalduse esitamine, nagu nähtub Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 esimesest lõigust, mis määrab kindlaks aegumistähtaja kestuse. Aegumistähtaja pikendamine seoses suurte vahemaadega tooks kaasa selle, et aegumine toimuks erineval ajal, olenevalt sellest, kas kannatanud pool otsustas pöörduda Üldkohtusse või pöörduda eelneva avaldusega asjakohase liidu institutsiooni poole, mis oleks aga vastuolus õiguskindluse nõudega, mis on vajalik nende aegumistähtaegade kohaldamiseks. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 esimeses lõigus ette nähtud aegumistähtaja kestus ei ole seega sarnane hagi esitamise või apellatsioonkaebuse esitamise tähtaja kestusega, mistõttu ei saa väita, et aegumistähtaja puhul suurte vahemaadega arvestamine oleks vajalik selleks, et tagada ELTL artikli 340 teises lõigus ette nähtud kahju hüvitamise õiguse tegelik teostamine.

(vt punktid 52–56 ja 58)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 95/7, artikli 5 lõike 7 punkt a võimaldab liikmesriikidel kohandada oma maksualaseid õigusnorme nii, et ettevõtjad, kellel on võimatu arvata maha oma ettevõttes kasutatava kauba ostmisel tasutud sisendkäibemaksu asjaolu tõttu, et nende tegevus on käibemaksuvaba, ei oleks ebasoodsamas olukorras võrreldes oma konkurentidega, kes tegelevad sama alaga, kasutades selleks kaupu, mille nad on omandanud käibemaksuvabalt, kas valmistades need ise, või üldisemalt omandades need „[oma] majandustegevuse käigus”. Selleks et konkurentidel oleks samasugune maksukoormus, nagu on ettevõtjatel, kes omandavad oma kauba kolmandatelt isikutelt, annab kuuenda direktiivi artikli 5 lõike 7 punkt a liikmesriikidele võimaluse käsitada oma majandustegevuse käigus omandatud kaupade kasutamist majandustegevuse eesmärgil kauba tarnimisena tasu eest selle direktiivi artikli 2 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 mõttes ning maksustada selline kasutamine käibemaksuga.

Selleks et märgitud võimalust, mida kordab direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikkel 18, võiks rakendada viisil, mis kõrvaldaks tõhusalt igasuguse ebavõrdsuse seoses käibemaksu tasumisega nende maksukohustuslaste, kes on omandanud oma kauba teiselt maksukohustuslaselt, ja nende maksukohustuslaste vahel, kes on omandanud kauba oma majandustegevuse käigus, tuleb termineid „majandustegevuse käigus valmistatud, ehitatud, kaevandatud, töödeldud […]” mõista nii, et need hõlmavad mitte üksnes sellist kaupa, mille asjaomane ettevõtja on ise täielikult valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud, vaid ka tooteid, mille on valmistanud, ehitanud, kaevandanud või töödelnud kolmas isik materjalidest, mille nimetatud ettevõtja tema käsutusse on andnud.

Selleks et nimetatud maksukohustuslasel oleks artikli 5 lõike 7 punkti a eesmärgi kohaselt samasugune maksukoormus kui tema konkurentidel, kes samasuguse maksuvaba majandustegevuse tarbeks kasutavad kaupa, mille nad on täielikult omandanud kolmandatelt isikutelt, peab olema võimalik nimetatud sättes viidatud käsitamist laiendada kõikidele kaupadele, mida kolmandad isikud on täiendanud või parendanud, ja seega tooma kaasa käibemaksuga maksustamise, mis põhineb nende kaupade koguväärtusel.

(vt punktid 26–28)