Liidetud kohtuasjad T-217/03 ja T-245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) jt

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Konkurents – EÜ artikli 81 lõige 1 – Veise- ja vasikaliha – Impordi peatamine – Ühingu hinnaskaala kindlaksmääramine – Määrus nr 26 – Ettevõtjate ühendused – Konkurentsipiirang – Ühingu tegevus – Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine – Põhjendamiskohustus – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Proportsionaalsuse põhimõte – Rikkumise raskusaste ja kestus – Raskendavad ja kergendavad asjaolud – Mitmekordse karistamise keeld – Kaitseõigus

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Ettevõtjate ühendused – Mõiste

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

2. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Ettevõtjate ühendused – Mõiste

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

3. Konkurents – Kartellikokkulepped – Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

4. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Hindade kindlaksmääramine

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

5. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Kartellikokkuleppe sõlmimise siseriiklik õiguslik raamistik

(EÜ artikkel 81)

6. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Esemeline kohaldamisala

(EÜ artikkel 81)

7. Põllumajandus – Konkurentsieeskirjad – Määrus nr 26

(EÜ artiklid 33, 36 ja EÜ artikkel 81, lõige 1; nõukogu määrus nr 26, artikli 2 lõige 1)

8. Konkurents – Haldusmenetlus – Vastuväiteteatis – Vajalik sisu

(Nõukogu määrus nr 17; komisjoni määrus nr 99/63, artikkel 4)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(EÜ artikkel 253; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

10. Õigusvastasuse väide – Ulatus – Aktid, mille õigusvastasusele saab viidata

(EÜ artikkel 241; komisjoni teatis 98/C 9/03)

11. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine

(EÜ artikkel 81, lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

12. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Ülempiir

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise kestus

(EÜ artikkel 81, lõige 1; komisjoni teatis 98/C 9/03)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Raskendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Ülempiir

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

16. Konkurents – Trahvid – Rikkumise tuvastamise otsus, mis on tehtud pärast otsust, mille peale ei saa kaebust esitada ja millega määrati samale ettevõtjale karistus või mõisteti ta õigeks

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

17. Konkurents – Trahvid – Summa – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll – Täielik pädevus

1. EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse ühendustele sedavõrd, kui nende endi tegevuse või nende liikmeteks olevate ettevõtjate tegevuse eesmärk on avaldada mõju, mis on kõnealuse sätte alusel karistatav. Arvestades selle sätte eesmärki, tuleb ettevõtjate ühenduse mõistet tõlgendada nii, et see võib samuti hõlmata ühendusi, mis koosnevad ise ettevõtjate ühendustest.

Selleks, et ühendustevaheline kokkulepe kuuluks selle sätte kohaldamisalasse, ei ole nõutav, et kõnealused ühendused saaksid kohustada oma liikmeid täitma nendele kokkuleppes seatud kohustusi.

(vt punktid 49, 89)

2. Ettevõtja mõiste hõlmab konkurentsiõiguse valdkonnas mistahes majandustegevust harrastavat üksust, sõltumata tema õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Majandustegevus on mis tahes tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises teataval turul.

Põllumajandustootjate, nii talupidajate kui loomakasvatajate tegevus on oma iseloomult kindlasti majanduslik. Nad tegelevad kaupade tootmisega, mida nad pakuvad tasu eest müügiks. Põllumajandustootjad on järelikult ettevõtjad EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.

Seega võib neid koondavaid ja esindavaid ühinguid, samuti neid ühendavaid ühendusi kõnealuse sätte kohaldamisel käsitleda ettevõtjate ühendustena.

Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et kohalike ühingutega saavad liituda ka põllumajandustootjate abikaasad. Esiteks on tõenäoline, et talupidajate või loomakasvatajate abikaasad, kes on ise kohaliku põllumajandustootjate ühingu liikmed, osalevad samuti perekondliku põllumajandusettevõtte töös. Teiseks ei piisa igal juhul üksnes asjaolust, et ettevõtjate ühenduse liikmeteks võivad olla ka isikud ja üksused, keda ei saa liigitada ettevõtjateks, selleks, et see ühendus ei oleks oma olemuselt ettevõtjate ühendus EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Samuti ei saa nõustuda argumendiga, mis põhineb asjaolul, et äriühingu kujul tegutseva põllumajandusettevõtte puhul ei liitu ühinguga mitte see äriühing oma esindaja kaudu, vaid iga osanik. Ettevõtja liigitamisel ei ole oluline mitte kõnealuse põllumajandustootja õiguslik seisund ega vorm, vaid tema ja osalejate tegevus.

(vt punktid 52–55)

3. EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes kokkulepetele, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamiseks peab kokkuleppest kõigi objektiivsete õiguslike või faktiliste asjaolude põhjal olema piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et see võib mõjutada otseselt või kaudselt liikmesriikidevahelist kaubavahetust viisil, mis võib kahjustada liikmesriikidevahelise ühtse turu eesmärkide saavutamist.

Kui rikkumine, milles ettevõtja või ettevõtjate ühendus osales, võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, ei ole komisjon kohustatud tõendama, et selle ettevõtja või ettevõtjate ühenduse individuaalne osalemine mõjutas ühendusesisest kaubavahetust.

Lisaks sellele on tervet liikmesriigi territooriumi hõlmav konkurentsi piirav tegevus oma olemuselt siseriiklike turgude üksteisest eraldamisele kaasaaitav, takistades asutamislepingu eesmärgiks olevat turgude omavahelist majanduslikku põimumist. Pealegi, kui turg on impordile avatud, saavad siseriiklikke hindu kehtestava kokkuleppe pooled oma turuosa säilitada ainult juhul, kui nad kaitsevad end väljast tuleva konkurentsi eest.

(vt punktid 63, 66, 67)

4. EÜ artikli 81 lõike 1 punkt a näeb sõnaselgelt ette, et konkurentsipiirangud kujutavad endast meetmeid, millega otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad. Hindade kindlaksmääramine on ilmne konkurentsipiirang.

Kokkuleppe, mis on sõlmitud põllumajandusettevõtjaid esindavate ühenduste ja tapamajade ühenduste vahel ning millega kehtestatakse miinimumhinnad teatavatele veiseliha kategooriatele eesmärgiga muuta need kohustuslikuks kõikidele kõnealusel turul tegutsevatele ettevõtjatele, esemeks on juba selle iseloomu arvestades piirata konkurentsi nendel turgudel, eelkõige piirates kunstlikult loomakasvatajate ja tapamajade vaheliste kaubanduslike läbirääkimiste ruumi ning kahjustades hindade kujunemist kõnealustel turgudel.

Seda järeldust ei kummuta argument, mille kohaselt on põllumajandusturud reguleeritud turud, kus konkurentsieeskirjad ei kohaldu automaatselt ja kus hinna kujunemine ei vasta väga sageli vabale pakkumise ja nõudluse vahekorrale. Põllumajandussektoril on tõepoolest teatav eripära ja seda reguleeritakse väga üksikasjalikult ning tihti üsna sekkuvalt. Ometigi kohaldatakse konkurentsieeskirju põllumajandustoodete turule isegi siis, kui kõnealuste turgude eripärase olukorra arvesse võtmiseks on ette nähtud teatavad erandid.

Lisaks sellele ei piisa asjaomase kokkuleppe piirava iseloomu kaotamiseks pelgast asjaolust, et miinimumhinnad määrati komisjoni sekkumishinna alusel. See viide sekkumishinnale ei kaota sellise miinimumhindade hinnaskaala konkurentsivastast iseloomu, mis kätkeb endas kindlaksmääratud turuhinna otsest ja kunstlikku kehtestamist, ja see ei võimalda seda samastada põllumajandusturgude ühise korralduse erinevate toetusmehhanismide ja valitsusasutuste sekkumise mehhanismidega, mille eesmärgiks on tasakaalustada turge, mida iseloomustab ülemäärane pakkumine, kõrvaldades ühe osa toodangust.

(vt punktid 83, 85–87)

5. EÜ artikliga 81 keelatud ettevõtjatevaheliste kokkulepete sõlmimise õiguslik raamistik ja sellele raamistikule erinevate riikide õiguskordades antud õiguslik määratlus ei mõjuta ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldatavust. Lisaks sellele ei saa valitsuse meetmete väidetav ebapiisavus konkreetse sektori probleemide lahendamisel õigustada seda, et asjassepuutuvad eraettevõtjad seovad end konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva tegevusega või et nad väidavad, et neil on pädevus, mis vastab riigi või ühenduse ametivõimude pädevusele, et asendada ametivõimude tegevus nende endi tegevusega.

Ka asjaolu, et riigi ametivõimud olid teadlikud, lubasid või lausa innustasid ettevõtjate käitumist, ei mõjuta igal juhul EÜ artikli 81 kohaldatavust. Sektoris valitsev kriis üksi ei saa välistada EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist.

(vt punktid 90–92)

6. Tööturu osapoolte kollektiivsete läbirääkimiste raames sõlmitud kokkulepped, mille eesmärk on otsida ühiselt tööhõive ja töötingimuste parandamise meetmeid, ei kuulu oma olemuse ja eesmärgi tõttu asutamislepingu artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Kokkulepe, mis on sõlmitud põllumajandusettevõtjaid esindavate ühenduste ja tapamajade ühenduste vahel ning mille eesmärk on kehtestada veiseliha miinimumostuhinnad tapamajadele ja peatada veiseliha import, kuulub siiski EÜ artiklis 81 kehtestatud keelu kohaldamisalasse.

(vt punktid 98–100)

7. Tõhusa konkurentsi säilitamine põllumajandustoodete turul kuulub ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide hulka. Kuigi EÜ artikkel 36 andis nõukogule ülesandeks määrata kindlaks, millises ulatuses on ühenduse konkurentsieeskirjad kohaldatavad põllumajandustoodete tootmisele ja nendega kauplemisele, et võtta arvesse nende toodete turu erilist olukorda, kehtestab see säte siiski ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldatavuse põhimõtte põllumajandussektoris.

Määruse nr 26 artikli 2 lõiget 1 kui erandit, mis näeb ette, et EÜ artikli 81 lõiget 1 ei kohaldata selliste kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mida on vaja ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks, tuleb tõlgendada kitsendavalt. Lisaks sellele kohaldatakse seda sätet vaid siis, kui kõnesolev kokkulepe soodustab kõikide EÜ artikli 33 eesmärkide saavutamist, eeldusel et – võttes arvesse, et need eesmärgid on mõnikord erinevad – komisjon võib proovida neid ühildada. Selle erandi kohaldamiseks saab meetmeid pidada ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks vajalikeks üksnes juhul, kui need on proportsionaalsed.

(vt punktid 197–199, 208)

8. Igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse, eriti trahvi määramise, on kaitseõigus ühenduse õiguse aluspõhimõte, mida tuleb järgida ka haldusmenetluse tüüpi menetluses. Selle põhimõtte kohaselt on vastuväiteteatis oluline menetluslik tagatis. Vastuväiteteatis peab selgelt esitama kõik olulised asjaolud, millele komisjon selles menetlusstaadiumis tugineb.

Komisjon täidab oma kohustust pidada kinni ettevõtjate õigusest olla ära kuulatud niipea, kui ta märgib vastuväiteteatises otseselt, et ta kavatseb uurida, kas asjaomastele ettevõtjatele võib trahve määrata, ja mainib peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis võivad trahvi kaasa tuua, nagu näiteks väidetava rikkumise raskusaste ja kestus ning asjaolu, et rikkumine pandi toime tahtlikult või hooletusest. Nii käitudes annab komisjon neile ettevõtjatele piisavalt teavet enda kaitsmiseks mitte üksnes rikkumise tuvastamise, vaid ka neile trahvi määramise asjaolu eest.

Andmete edastamine kavandatavate trahvide taseme kohta enne, kui ettevõtjad on saanud nende vastu esitatud etteheidete kohta omapoolseid märkusi esitada, oleks komisjoni otsuse sobimatu ennetamine. Veelgi enam, kui vastuväiteteatises mainitaks küsimust, kas trahv, mida võidakse lõppotsusega määrata, järgib 10% ülempiiri, tähendaks ka see kõnealuse otsuse sobimatut ennetamist.

(vt punktid 217, 218, 222)

9. Kui komisjon määrab trahvi üksikule ettevõtjale, kes on rikkumise toime pannud, ei tule tal eriliste asjaolude puudumisel tõepoolest tingimata sõnaselgelt põhjendada ülempiiri, st 10% kõnealuse ettevõtja käibest, järgimist. See ettevõtja peab teadma nii selle õigusliku piirmäära olemasolu kui ka oma käibe konkreetset summat ning seega võib ta isegi juhul, kui karistuse määramise otsuses puudub vastav põhjendus, hinnata, kas talle määratud trahv ületas 10% ülempiiri või mitte.

Seevastu juhul, kui komisjon määrab karistuse ettevõtjate ühendusele ja kontrollib õigusliku ülempiiri, s.o 10% käibest, järgimist selle ühenduse kõikide või osade liikmete käibe summa alusel, peab ta seda oma otsuses sõnaselgelt märkima ning esitama põhjused, mis õigustavad liikmete käibe arvesse võtmist. Selliste põhjenduste puudumisel ei saaks huvitatud isikud teada, millega seda otsust õigustati, ning nad ei saaks õigesti kontrollida, kas antud juhul järgiti õiguslikku ülempiiri.

(vt punktid 238 ja 239)

10. Kuigi määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suunised ei ole ettevõtjale trahve määrava otsuse õiguslikuks aluseks, kuid kuna see otsus põhineb määrusel nr 17, määravad nad siiski üldiselt ja abstraktselt meetodid, mida komisjon võttis trahvisummade määramisel aluseks. Sellest tulenevalt on selle otsuse ja suuniste vahel otsene seos, mistõttu võib nende suuniste kohta esitada õigusvastasuse väite.

(vt punkt 250)

11. Kokkulepped, mis puudutavad hindu või turgude üksteisest eraldamist, on oma olemuselt väga rasked rikkumised. Järelikult komisjon ei rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta kehtestas määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suuniste punktis 1A, et sedalaadi rikkumisi tuleb käsitleda väga raskete rikkumistena, mille eest on lähtesummana ette nähtud 20 miljonit eurot.

Igal juhul, kuna suunistes ette nähtud kindlaksmääratud summad on seega üksnes soovituslikud, ei saa iseenesest olla tegu proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisega.

(vt punktid 252 ja 253)

12. Sätestades, et komisjon võib määrata trahvi, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtja eelneva aasta käibest, nõuab määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 üksnes seda, et ettevõtjale lõplikult määratud trahvi tuleb vähendada juhul, kui see ületab 10% tema käibest, sõltumata vahepealsetest arvutustest, mille eesmärgiks oli võtta arvesse rikkumise raskusastet ja kestust. Sellest tulenevalt ei keela määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 komisjonil arvutuste käigus viidata vahepealsele summale, mis ületab 10% asjassepuutuva ettevõtja käibest, niivõrd kui lõplik trahvisumma ei ületa seda ülempiiri. See järeldus kehtib ka ühe miljoni euro suuruse maksimumsumma kohta, mis esineb selles samas sättes.

(vt punkt 255)

13. Pidades silmas määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suuniste punkti 1B, mis näeb ette, et rikkumise kestus võib kaasa tuua raskusastme alusel määratud trahvisumma suurendamise, ilmneb, et rikkumise väga lühike kestus, st juhul, kui rikkumine kestis vähem kui aasta, õigustab üksnes seda, et rikkumise raskusastme alusel määratud trahvi ei suurendata. Asjaolu, et rikkumine kestis väga vähe aega, ei saa igal juhul seada kahtluse alla EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise olemasolu.

(vt punktid 134, 257, 258)

14. Raskendavate asjaoludena, mida komisjon võib arvesse võtta, et EÜ artikli 81 alusel määratud trahvi summat suurendada, käsitletakse kokkuleppe salajast jätkamist pärast seda, kui komisjon on selles osalevatele ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele teatanud, et nad peavad selle kokkuleppe lõpetama, ning vägivalla kasutamist eesmärgiga sundida ühte osapoolt kokkulepet vastu võtma või tagada selle täitmist.

(vt punktid 271, 278–289)

15. Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ei keela komisjonil määrata ühendustele, kellel väidetavalt puudub käive, trahve, mis on suuremad kui üks miljon eurot. Asjaolu, et artikli 15 lõikes 2 kasutati üldmõistet „rikkumine”, tähendab, et selle sättega ette nähtud ülempiire kohaldatakse ühtmoodi nii ettevõtjate ühenduste kokkulepetele, kooskõlastatud tegevusele kui ka otsustele, kuna nimetatud mõiste hõlmab ühtmoodi nii ettevõtjate ühenduste kokkuleppeid, kooskõlastatud tegevust kui ka otsuseid. Komisjon võib siis, kui ettevõtjate ühendus ise ei tegele majandustegevusega või kui tema käive ei näita mõju, mida see ühendus võib turule avaldada, võtta teatud tingimustel arvesse selle ühenduse liikmete käibeid, et arvutada maksimaalne trahvisumma, mida sellele ühendusele võib määrata.

Olgugi et selles sättes puudutab ainus otsene viide ettevõtja käibele sellise trahvi ülempiiri, mis on suurem kui 1 000 000 eurot, sätestavad komisjonile siduvad määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suunised punkti 5 alapunktis a, et trahvi arvutamise lõpptulemus ei saa kooskõlas määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 ühelgi juhul ületada 10% ettevõtjate ülemaailmsest käibest. Ülempiiri, st 10% käibest, tuleb seega kohaldada isegi selles osas, mis puudutab selliste trahvide kindlaksmääramist, mille summa on väiksem kui 1 000 000 eurot.

Lisaks sellele tuleb 10% käibe ülempiiri arvutamisel lähtuda iga kokkuleppes või kooskõlastatud tegevuses osalenud ettevõtja käibest või ettevõtjate ühenduse kõigi liikmete kogukäibest vähemalt siis, kui ühendus saab põhikirja järgi võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi. Võimalus lähtuda mainitud eesmärgil ettevõtjate ühenduse liikmete kogukäibest on põhjendatud, kuna trahvisumma määramisel võib muu hulgas arvestada seda, kuidas ettevõtja võis turgu mõjutada, mis oleneb eeskätt tema suurusest ja majanduslikust jõust, mis võib väljenduda käibes, ning trahvi vajalikku hoiatavat mõju. See, kuidas ettevõtjate ühendus võis turgu mõjutada, ei sõltu mitte tema enda käibest, mis ei reeda tema suurust ega majanduslikku jõudu, vaid pigem liikmete käibest, mis väljendab ühenduse suurust ja majanduslikku jõudu.

Ometi ei ole välistatud võimalus, et teatavatel juhtudel võib lähtuda ühenduse liikmete käibest ka juhul, kui ühendusel ei ole formaalselt õigust võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi, sest põhikiri ei võimalda seda. Vastasel juhul oleks ohustatud komisjoni pädevus määrata kõnesolevate rikkumiste eest kohase suurusega trahve, kuna ühendusi, kellel on väga väike käive, kuid kes ühendavad suurt hulka ettevõtjaid, kellel kokku on suur käive, ilma et need ühendused saaksid neile ettevõtjatele formaalselt võtta siduvaid kohustusi, saaks karistada üksnes väga väikeste trahvidega, isegi kui nende toimepandud rikkumised võivad kõnesolevaid turge märkimisväärselt mõjutada. Lisaks oleks see asjaolu vastuolus vajadusega kindlustada ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumiste eest määratavate karistuste hoiatav mõju.

Sellest tulenevalt võib lisaks põhikirjale, mis võimaldab ühendusel võtta oma liikmetele siduvaid kohustusi, esineda muid erilisi asjaolusid, mille puhul on põhjendatud lähtumine asjaomase ühenduse liikmete käivete kogusummast. See puudutab eeskätt juhtumeid, kus ühenduse poolt toime pandud rikkumine on seotud tema liikmete tegevusega ning kus ühendus osaleb konkurentsivastases tegevuses koostöös oma liikmetega nende otsese kasu eesmärgil, kusjuures ühendusel endal puuduvad liikmete huvidest sõltumatud objektiivsed huvid. Kuigi teatavatel juhtudel võib komisjon lisaks asjaomase ühenduse karistamisele määrata trahvi igale liikmele eraldi, on see siiski keeruline, isegi võimatu, kui liikmeid on väga palju.

Võimalus lähtuda ettevõtjate ühenduste üksikliikmete käibest peab sellistes olukordades põhimõtteliselt siiski igal juhul piirduma üksnes nende liikmetega, kes tegutsesid turgudel, mida vaidlustatud otsusega karistatud rikkumised mõjutasid.

Lisaks, kui 10% ülempiiri arvutamisel võetakse aluseks ettevõtjate ühenduste liikmete käibed, siis ei tähenda see veel neile trahvi määramist ega isegi seda, et kõnealune ühendus on kohustatud kandma selle trahvi tasumise kohustuse üle oma üksikliikmetele.

(vt punktid 313, 314, 317–319, 325, 343)

16. Non bis in idem põhimõte on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mida ühenduse kohtud järgivad. Ühenduse konkurentsiõiguse valdkonnas välistab kõnealune põhimõte selle, et komisjon karistab ettevõtjat teist korda või kutsub teda teist korda kostjana menetlusse seoses konkurentsivastase tegevusega, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega ta on õigeks mõistetud komisjoni eelmise otsusega, mis ei kuulu vaidlustamisele. Non bis in idem põhimõtet kohaldatakse, kui on täidetud kolm tingimust: asjaolud on samad, õigusrikkumise toime pannud isik on sama ja kaitstav õigushüve on sama. Niisiis ei saa vastavalt kõnealusele põhimõttele karistada sama isikut mitu korda sama ebaseadusliku teo eest sama õigushüve kaitsmise eesmärgil. Samas ei keela see karistada sama asja eest erinevaid ettevõtjate ühendusi, kes selles osalesid, lähtuvalt igaühe osalusest ja vastutuse ulatusest rikkumises, isegi kui mõned neist on teiste liikmed.

(vt punktid 340–344)

17. Kuigi komisjonil on ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratavate trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusõigus, on Esimese Astme Kohtul määruse nr 17 artikli 17 alusel EÜ artikli 229 tähenduses täielik pädevus kaebuse alusel läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvi, ja ta võib määratud trahvi tühistada, seda vähendada või suurendada. Selle täieliku pädevuse alusel võib Esimese Astme Kohus eelkõige muuta trahvi vähendavat summat, mille komisjon võimaldas ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suuniste punkti 5 alapunktis b sätestatud asjaolude alusel.

(vt punktid 352, 355–361)

ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (esimene koda)

13. detsember 2006( )

Konkurents – EÜ artikli 81 lõige 1 – Veise- ja vasikaliha – Impordi peatamine – Ühingu hinnaskaala kindlaksmääramine – Määrus nr 26 – Ettevõtjate ühendused – Konkurentsipiirang – Ühingu tegevus – Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine – Põhjendamiskohustus – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta – Proportsionaalsuse põhimõte – Rikkumise raskusaste ja kestus – Raskendavad ja kergendavad asjaolud – Mitmekordse karistamise keeld – Kaitseõigus

Liidetud kohtuasjades T‑217/03 ja T‑245/03,

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), asukoht: Pariis (Prantsusmaa), esindajad: advokaadid R. Collin, M. Ponsard ja N. Decker,

hageja kohtuasjas T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), asukoht: Pariis,

Fédération nationale bovine (FNB), asukoht: Pariis,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), asukoht: Pariis,

Jeunes agriculteurs (JA), asukoht: Pariis,

esindajad: advokaadid B. Neouze ja V. Ledoux,

hagejad kohtuasjas T‑245/03,

keda toetab

Prantsuse Vabariik, esindajad: algul G. de Bergues, F. Million ja R. Abraham ning hiljem M. de Bergues, E. Belliard ja S. Ramet,

menetlusse astuja,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: P. Oliver, A. Bouquet ja O. Beynet,

kostja,

mille ese on esimese võimalusena nõue tühistada komisjoni 2. aprilli 2003. aasta otsus 2003/600/EÜ, mis puudutab EÜ artikli 81 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/C.38.279/F3 – Prantsuse veiseliha) (ELT L 209, lk 12) ja teise võimalusena nõue tühistada nimetatud otsusega määratud trahvid või vähendada neid,

EUROOPA ÜHENDUSTE ESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda),

koosseisus: koja esimees R. García-Valdecasas, kohtunikud J. D. Cooke ja I. Labucka,

kohtusekretär: E. Coulon,

arvestades kirjalikus menetluses ja 17. mai 2006. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Õiguslik raamistik

1 4. aprilli 1962. aasta määruse nr 26, millega kohaldatakse teatavaid konkurentsieeskirju põllumajandussaaduste ja toodete tootmise ja nendega kauplemise suhtes (EÜT 1962, 30, lk 993, ELT eriväljaanne 03/01, lk 6), artikkel 1 näeb ette, et EÜ artikleid [81–86] ja nende rakendussätteid kohaldatakse kõikide EÜ artikli [81] lõikes 1 ja artiklis [82] osutatud kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mis on seotud EÜ asutamislepingu [I] lisas loetletud toodete, sealhulgas eelkõige elusloomade ja liha ning söödava rupsi tootmise või nendega kauplemisega, kui selle määruse artiklist 2 ei tulene teisiti.

2 Nimetatud määruse artikli 2 lõige 1 kehtestab järgmist:

„[EÜ] artikli [81] lõiget 1 ei kohaldata selliste eelmises artiklis nimetatud kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mis moodustavad siseriikliku turukorralduse lahutamatu osa või mida on vaja [EÜ] artiklis [33] sätestatud eesmärkide saavutamiseks. Eelkõige ei kohaldata seda ühe liikmesriigi põllumajandustootjate, põllumajandustootjate ühenduste või sellistest ühendustest moodustatud liitude kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mis käsitlevad põllumajandussaaduste ja toodete tootmist või müüki või ühiste seadmete kasutamist põllumajandussaaduste ja toodete ladustamiseks või töötlemiseks, ning kui need ei kohusta kehtestama ühesuguseid hindu, välja arvatud siis, kui komisjon leiab, et seejuures välistatakse konkurents või ohustatakse [EÜ] artikli [33] eesmärke.”

Hagi aluseks olevad asjaolud

3 Kohtuasja T‑217/03 hageja Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) liikmed on Prantsuse 300 veise‑, sea‑ ja lambakasvatajate ühistut, ligikaudu 30 tapamaja ja lihatööstuse ühistut või ettevõtjat.

4 Kohtuasja T‑245/03 hagejad, st Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) ja Jeunes agriculteurs (JA), on Prantsuse õiguse alusel tegutsevad ameti- ja kutseliidud. FNSEA on suurim Prantsusmaa põllumajandustootjate ühing. Territoriaalsel tasandil koosneb see kohalikest ühingutest, mille liikmed on departemangude põllumajandustootjate ühendused või liidud (FDSEA või UDSEA). Ühendused koordineerivad igas piirkonnas FDSEA-de ja UDSEA-de tegevust. FNSEA ühendab ka 33 kutseühendust, mis esindavad iga liiki tootjate (sh FNB ja FNPL‑i) huve. JA ühendab kuni 35‑aastaseid talupidajaid. JA kohaliku keskusega ühinemiseks tuleb olla FDSEA või UDSEA alla kuuluva kohaliku ühingu liige.

I – Teine „hullu lehma” kriis

5 Alates 2000. aasta oktoobrist avastati mitmes liikmesriigis laiemalt „hullu lehma tõvena” tuntud veiste spongioosse entsefalopaatia uued juhtumid. Samal ajal puhkes Ühendkuningriigis lammaste suu‑ ja sõrataud. Juhtunu tõi kaasa tarbijate usalduse kadumise, mis mõjutas üldist lihatarbimist Euroopas ja põhjustas eelkõige uue kriisi veiselihasektoris. Veiseliha tarbimine vähenes oluliselt, eelkõige Prantsusmaal, ning sellesse riiki imporditud või sealt eksporditud kogused vähenesid samuti märkimisväärselt. Samuti langesid Prantsusmaal väga olulisel määral täiskasvanud veiste tootjahinnad, samas kui lõpptarbijate hinnad jäid suhteliselt stabiilseks.

6 Selle kriisi lahendamiseks võtsid ühenduse institutsioonid vastu terve rea meetmeid. Laiendati nende sekkumismehhanismide kohaldamisala, mille eesmärgiks oli kõrvaldada turult teatud hulk veiseid, et muuta pakkumist nõudluse suhtes stabiilsemaks, ja kehtestati elusloomade kokkuostu kava ning rümpade ja poolrümpade pakkumismenetluse teel kokkuostu mehhanism (nn „spetsiifiline ostukava”). Peale selle lubas komisjon mitmel liikmesriigil, sealhulgas Prantsusmaal, anda veiselihasektorile toetusi.

7 Ometigi pidasid Prantsuse loomakasvatajad võetud abinõusid ebapiisavaks. 2001. aasta septembris ja oktoobris kujunesid loomakasvatajate ja tapamajade vahelised suhted Prantsusmaal eriti pingsaks. Kogunenud loomakasvatajad pidasid ebaseaduslikult kinni veoautosid, et kontrollida veetava liha päritolu, ning piirasid ümber tapamaju. Mõnikord lõppesid need juhtumid rajatiste ja liha hävitamisega. Vastutasuks tapamajade piiramise lõpetamise eest nõudsid meeleavaldajatest loomakasvatajad eelkõige, et tapamajad lõpetaksid liha impordi ja kohaldaksid nn ühingu hinnaskaalat.

II – Vaidlusaluste kokkulepete sõlmimine ja haldusmenetlus komisjonis

8 2001. aasta oktoobris toimus mitu veisekasvatajate (kohtuasja T‑245/03 hagejad) ja tapamajade ühenduste (st Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) ja kohtuasja T‑217/03 hageja) vahelist kohtumist. Prantsusmaa põllumajandusministri palvel korraldatud 24. oktoobri 2001. aasta kohtumise tulemusena sõlmisid kuus ühendust, nimelt FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV ja FNICGV kokkuleppe („Veisekasvatajate ja tapamajade ühenduste vaheline kokkulepe tapaloomade tapamaja sisseostu minimaalse hinnaskaala kohta”).

9 Kokkulepe koosnes kahest osast. Esimene osa puudutas „ajutist [veiseliha] impordi peatamise kohustust”, milles ei tehtud vahet veiseliha liikide alusel. Teine osa kehtestas „kohustuse rakendada tapaloomade puhul tapamaja sisseostu hinnaskaalat” (st loomade, kelle eesmärk on kas sigimine või piimatootmine), mille üksikasjad määrati kindlaks kokkuleppes. Seega sisaldas see kokkulepe teatavate veiserümpade kategooriate kilohindade hinnakirja ja teiste kategooriate suhtes rakendatavat hinna arvutamise viisi, eelkõige ühenduse ametiasutuste poolt kindlaks määratud spetsiaalse ostuhinna alusel. Kokkulepe pidi jõustuma 29. oktoobril 2001 ning kehtima kuni 2001. aasta novembri lõpuni.

10 Komisjon saatis 30. oktoobril 2001 Prantsusmaa ametiasutustele kirja, milles ta palus teavet 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe kohta.

11 31. oktoobril 2001 toimus Rungis’is (Prantsusmaa) kohtuasja T‑245/03 hagejate ja FNICGV vahel viimatinimetatu algatusel kohtumine. Kõnealused ühendused võtsid vastu järgmise kompromissi (edaspidi „Rungis’i protokoll”):

„Kohtumine „Importliha”

31. oktoober 2001 – Rungis

Impordi-ekspordi sektori Prantsuse ettevõtjad kohtusid tootjate ühendustega (FNSEA, FNB, FNPL ja [JA]), kes olid alla kirjutanud 24. oktoobri 2001. aasta üleriigilisele tootmisharudevahelisele kokkuleppele.

[...]

Nad kinnitavad tungivat vajadust tasakaalustada uuesti pakkumine ja nõudlus […].

Enneolematus kriisiolukorras, milles tootjad praegu viibivad, nõuavad loomakasvatajate esindajad importijatelt ja eksportijatelt tungivalt kriisi tõsiduse teadvustamist.

Vastusammuna võtavad importijad ja eksportijad endale kohustuse olla solidaarsed.”

12 Prantsuse ametiasutused vastasid komisjoni 30. oktoobri 2001. aasta teabenõudele 9. novembri 2001. aasta kirjaga.

13 9. novembril 2001 palus komisjon teavet ka kohtuasja T‑245/03 hagejatelt ja ühenduselt FNICGV, vastavalt nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artiklile 11. Kuna komisjon ei olnud sel ajal teadlik asjaolust, et ka kohtuasja T‑217/03 hageja oli 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppele alla kirjutanud, ei saatnud ta viimasele seda teabenõuet. Nimetatud viis ühendust vastasid teabenõuetele 15. ja 23. novembri 2001. aasta kirjadega.

14 19. novembril 2001 teavitas FNICGV esimees FNSEA esimeest, et ta oli kohustatud tooma ettepoole kokkuleppe kohaldamise ajavahemiku lõppkuupäeva, mis oli esialgselt ette nähtud 30. novembriks 2001, määrates uueks kuupäevaks nimetatud kirja saatmise kuupäeva.

15 26. novembril 2001 saatis komisjon 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppele alla kirjutanud kuuele ühendusele hoiatuskirja, milles ta teatas, et temale teatavaks tehtud asjaolud viitavad ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumisele, ning palus asjaomastel ühendustel esitada oma märkused ja ettepanekud hiljemalt 30. novembriks 2001. Selles kirjas teatas komisjon, et „kui selle ajavahemiku jooksul rahuldavaid ettepanekuid ei esitata, kavatseb [ta] algatada menetluse, mille eesmärgiks on tuvastada need rikkumised, nõuda nende lõpetamist juhul kui kokkulepet pikendatakse, ning võib vajaduse korral kehtestada trahve”. Ühendused vastasid komisjonile, täpsustades, et kokkulepe lõppeb 30. novembril 2001 ning seda ei pikendata.

16 Komisjon viis 17. detsembril 2001 vastavalt määruse nr 17 artikli 14 lõikele 3 läbi uurimise FNSEA ja FNB asukohtades Pariisis ning eelnimetatud määruse artikli 14 lõike 2 alusel FNICGV asukohas Pariisis.

17 24. juunil 2002 võttis komisjon vastu kõnealusele kuuele ühendusele adresseeritud vastuväiteteatise. Asjaomased ühendused esitasid oma kirjalikud märkused 23. septembril ja 4. oktoobril 2002. Ühendused kuulati ära 31. oktoobril 2002.

18 10. jaanuaril 2003 saatis komisjon hagejatele teabenõude määruse nr 17 artikli 11 alusel. Ta palus hagejatelt, et nad esitaksid 2001. ja 2002. aasta kohta iga ühenduse laekumiste kogusumma ja jaotuse vastavalt nende päritolule, samuti nende ühenduste raamatupidamisaruanded ja nende otseste ja/või kaudsete liikmete viimase olemasolevate andmetega majandusaasta käibe (kogukäive ja veisekasvatuse või veiste tapamajja viimisega seotud käive). Hagejad vastasid sellele 22., 24., 27. ja 30. jaanuari 2003. aasta kirjadega.

III – Vaidlustatud otsus

19 Komisjon võttis 2. aprillil 2003 vastu otsuse 2003/600/EÜ, mis puudutab [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/C.38.279/F3 – Prantsuse veiseliha) (ELT L 209, lk 12, edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille adressaadid on hagejad ja FNICGV.

20 Vaidlustatud otsus sedastas, et kuna kõnealused ühendused sõlmisid 24. oktoobril 2001 kirjaliku kokkuleppe, millega kehtestati minimaalne kokkuostuhind teatavatele veiseliha kategooriatele ja peatati veiseliha import Prantsusmaale, ning kuna nad sõlmisid 2001. aasta novembri lõpus ja detsembri alguses samasisulise suulise kokkuleppe, mis pidi jõustuma pärast kirjaliku kokkuleppe kehtivuse lõppemist, siis rikkusid nad EÜ artikli 81 lõiget 1.

21 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 135–149 jättis komisjon kõnesolevas asjas kohaldamata määruses nr 26 teatud põllumajandustoodete tootmise ja turustamisega seotud tegevuste jaoks ette nähtud erandi, leides, et kokkulepe ei olnud vajalik EÜ artiklis 33 ette nähtud ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks. Peale selle ei kuulunud vaidlusalune kokkulepe nõukogu 17. mai 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (EÜT L 160, lk 21; ELT eriväljaanne 03/25, lk 339) või selle rakendusaktides ette nähtud abinõude hulka. Lisaks ei ole võetud meetmed komisjoni sõnul proportsionaalsed väidetavalt soovitud eesmärkidega.

22 Vaidlustatud otsuse kohaselt algas rikkumine 24. oktoobril 2001 ja kestis vähemalt 11. jaanuarini 2002, mil lõppes viimane komisjonile teadaolev üleriigilise kokkuleppe alusel sõlmitud kohalik kokkulepe.

23 Lähtuvalt rikkumise olemusest ja asjaomase turu geograafilisest ulatusest pidas komisjon rikkumist väga raskeks. Iga üksiku ühenduse vastutuse määra kindlakstegemiseks lähtus komisjon suurima põllumajandustootjate ühenduse FNSEA kogutud aastase liikmemaksu ja eraldi iga ühenduse kogutud aasta liikmemaksu suhtarvust. Kuna rikkumine oli kestnud lühikest aega, ei suurendanud komisjon põhisummat.

24 Seejärel arvestas komisjon hagejate puhul mitmete raskendavate asjaoludega:

– ta suurendas 30% võrra FNSEA-le, JA-le ja FNB-le määratud trahvide summat, kuna nende liikmed tarvitasid vägivalda, et sundida tapamajade ühinguid 24. oktoobri 2001. aasta kokkulepet vastu võtma;

– ta arvestas kõikide hagejate puhul raskendava asjaoluna seda, et kokkulepet jätkati salaja pärast komisjoni 26. novembri 2001. aasta hoiatuskirja, ning suurendas nende trahvi 20% võrra;

– ta võttis arvesse FNB väidetavalt ülekaalukat rolli rikkumise ettevalmistamises ja elluviimises, suurendades kõnealusele ühendusele määratud trahvi 30% võrra.

25 Lisaks sellele võttis komisjon arvesse erinevaid kergendavaid asjaolusid:

– arvestades FNPL-i passiivset või käsutäitjalikku rolli, vähendas ta tema trahvisummat 30% võrra;

– kohtuasja T‑217/03 hageja osas võttis komisjon arvesse esiteks Prantsuse põllumajandusministri jõulist sekkumist kokkuleppe sõlmimise toetuseks (vähendamine 30% võrra), ja teiseks asjaolu, et talupidajad piirasid nende liikmete hooneid ebaseaduslikult ümber (täiendav vähendamine 30% võrra).

26 Vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise suuniste (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171, edaspidi „suunised”) punkti 5 alapunktile b võttis komisjon lisaks arvesse kõnesoleva juhtumi erilisi asjaolusid, iseäranis majanduslikku konteksti, mida iseloomustab sektoris valitsev kriis, ja vähendas 60% võrra eespool kirjeldatud suurenduste ja vähenduste tulemusena saadud trahvisummat.

27 Vaidlustatud otsuse resolutiivosa sisaldab eelkõige järgmisi sätteid:

„Artikkel 1

Kuna [FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA], [FNICGV] ja [FNCBV] sõlmisid 24. oktoobril 2001 kokkuleppe, millega peatati veiseliha import Prantsusmaale ja kehtestati minimaalne kokkuostuhind seoses teatavate veiseliha kategooriatega, ning kuna nad sõlmisid 2001. aasta novembri lõpus ja detsembri alguses samasisulise suulise kokkuleppe, siis rikkusid nad [EÜ] artikli 81 lõiget 1.

Rikkumine algas 24. oktoobril 2001 ja kestis vähemalt 11. jaanuarini 2002.

Artikkel 2

Artiklis 1 nimetatud ühendustel tuleb nimetatud artiklis osutatud rikkumine viivitamata lõpetada, juhul kui nad seda juba teinud ei ole, ja nad peavad tulevikus hoiduma mis tahes kokkuleppest, millel võib olla samasugune või sarnane ese või mõju.

Artikkel 3

Määratakse järgmised trahvid:

– FNSEA: 12 miljonit eurot,

– FNB: 1,44 miljonit eurot,

– JA: 600 000 eurot,

– FNPL: 1,44 miljonit eurot,

– FNICGV: 720 000 eurot,

– FNCBV: 480 000 eurot.”

Menetlus ja poolte nõuded

28 Hagejad esitasid kõnesolevad hagiavaldused, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 19. ja 20. juunil 2003.

29 7. juunil 2003 esitas ka FNICGV hagiavalduse, mille ese oli esimese võimalusena nõue tühistada vaidlustatud otsusega talle määratud trahv ja teise võimalusena nõue seda trahvisummat vähendada (kohtuasi T‑252/03). 9. novembri 2004. aasta määrusega jättis Esimese Astme Kohus FNICGV hagi vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata.

30 Hagejad esitasid eraldi dokumentidena Esimese Astme Kohtu kantseleisse 2. ja 11. juulil 2003 saabunud ajutiste meetmete kohaldamise taotlused, mille eesmärk oli vabastada hagejad täielikult või osaliselt kohustusest esitada vaidlustatud otsusega määratud trahvisummade kohese sissenõudmata jätmise tingimusena nõutud pangagarantiid.

31 7. oktoobril 2003 esitas Prantsuse Vabariik hagejate nõuete toetuseks igas kohtuasjas menetlusse astumise avalduse. 6. novembri 2003. aasta määrustega andis Esimese Astme Kohtu viienda koja esimees talle selleks loa. 23. detsembril 2003 esitas Prantsuse Vabariik menetlusse astuja seisukohad.

32 Esimese Astme Kohtu presidendi 21. jaanuari 2004. aasta määrustega peatas ta kindlaksmääratud ajavahemikuks ja teatud tingimustel hagejate (välja arvatud FNPL-i puhul, kes ei olnud sellekohast taotlust esitanud) kohustuse esitada komisjonile pangagarantiisid, et vältida trahvide kohest sissenõudmist.

33 Menetlust korraldavate meetmete raames palus Esimese Astme Kohus 21. veebruaril, 8. ja 9. märtsil 2006 esitada teatud dokumendid ja vastata teatud küsimustele. Pooled täitsid need nõuded ettenähtud tähtaja jooksul.

34 Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (esimene koda) avada suulise menetluse.

35 Pärast poolte ärakuulamist otsustas Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees 3. aprilli 2006. aasta määrusega kohtuasjad T‑217/03 ja T‑245/03 liita.

36 Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 17. mai 2006. aasta kohtuistungil.

37 Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:

– esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus;

– teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsusega neile määratud trahvid või kolmanda võimalusena vähendada nende summat;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

38 Hagejate nõuete toetuseks menetlusse astuja – Prantsuse Vabariik – palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada vaidlustatud otsus

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

39 Komisjon palub Esimese Astme Kohtul

– jätta hagid rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

40 19. ja 22. mai 2006. aasta kirjadega esitasid hagejad Esimese Astme Kohtule need komisjoni haldustoimikusse kuuluvad dokumendid, mida ei olnud eelnevalt Esimese Astme Kohtule täies osas esitatud. 7. juuli 2006. aasta määrusega otsustas Esimese Astme Kohus vastavalt oma kodukorra artiklile 62 suulise menetluse uuendada.

41 Pärast poolte ärakuulamist võttis Esimese Astme Kohus kooskõlas kodukorra artikliga 64 vastu menetlust korraldava meetme, millega lisati toimikusse dokumendid, mis hagejad esitasid 19. ja 22. mail 2006. 2. augusti 2006. aasta kirjaga esitas komisjon oma märkused nende dokumentide kohta.

42 Seejärel lõpetati suuline menetlus 2. septembril 2006.

Põhiküsimus

43 Esimese võimalusena nõuavad hagejad vaidlustatud otsuse tühistamist. Teise võimalusena paluvad nad tühistada kõnealuse otsusega neile määratud trahvid või neid vähendada.

I – Vaidlustatud otsuse tühistamise nõue

44 Hagejad esitavad vaidlustatud otsuse tühistamise nõude toetuseks viis väidet. Esimene väide tugineb EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimuste hindamisel tehtud ilmsetele hindamisvigadele ja õigusnormi rikkumistele. Teine väide tugineb rikkumise ulatuse ja kestuse kindlaksmääramisel tehtud ilmsetele hindamisvigadele ja õigusnormi rikkumistele. Kolmas väide tugineb asjaolule, et vaidlusaluse kokkuleppe suhtes ei kohaldatud määruses nr 26 ette nähtud erandit. Neljas väide tugineb kaitseõiguse rikkumisele. Viimane, viies väide tugineb põhjendamiskohustuse rikkumisele.

A – Esimene väide, mis tugineb EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimuste hindamisel tehtud ilmsetele hindamisvigadele ja õigusnormi rikkumistele

45 Hagejad ei eita 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe sõlmimist, kuid vaidlevad vastu sellele, et see kokkulepe kujutab endast EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist. Kohtuasja T‑245/03 hagejad kritiseerivad nimelt seda, et komisjon liigitas nad ettevõtjate ühendusteks selle sätte tähenduses, ja väidavad, et komisjon piiras nende puhul ühinemisvabaduse teostamist. Peale selle väidab kohtuasja T‑217/03 hageja, et kõnealune kokkulepe ei mõjutanud oluliselt liikmesriikide vahelist kaubandust. Lõpetuseks väidavad hagejad mõlemas kohtuasjas, et vaidlusalune kokkulepe ei sisaldanud konkurentsipiirangut.

1. Hagejate liigitamine ettevõtjate ühenduseks

a) Poolte argumendid

46 Kohtuasja T‑245/03 hagejad väidavad esiteks, et komisjon tegi ilmse hindamisvea ja rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1, kui ta leidis, et hagejad kujutasid endast ettevõtjate ühendusi. Nad väidavad, et isegi kui arvesse võtta nende püramiidse hierarhiaga organisatsioonide kaht madalamat astet (st departemangude ühendused ja kohalikud ühingud), ei ole nende liikmed ettevõtjad, vaid põllumajandustootjate ühingud. Samuti ei saa ka kohalike ühingute liikmeid samastada ettevõtjatega, kuna nende liitumiskriteerium ei ole sama, mis põllumajandusettevõtjal, sest see liitumine ei ole üksiku põllumajandusettevõtte puhul seotud ettevõtte juhi staatusega (kuna liituda saab ettevõtja abikaasa) ega äriühingu kujul tegutseva ettevõtte puhul juriidilise isiku esindaja staatusega (kumbki osanik otsustab eraldi, kas liituda kohaliku ühinguga või mitte). Teiseks leiavad hagejad, et komisjon ei põhjendanud vaidlustatud otsuses piisavalt, miks neid liigitati ettevõtjate ühendusteks. Iseäranis ei vastanud komisjon märkustele, mis FNSEA selle kohta haldusmenetluse käigus esitas.

47 Komisjon märgib esiteks, et selleks, et määratleda, kas hagejad on ettevõtjate ühendused, tuleb lõppkokkuvõttes määratleda, kes on nende liikmed. Käesolevas asjas aga on tegemist põllumajandustootjatega, kes on ilmselgelt ettevõtjad EÜ artikli 81 tähenduses. Komisjon väidab teiseks, et vaidlustatud otsuses on üksikasjalikult esitatud põhjused, miks ta järeldas, et hagejad on ettevõtjate ühendused kõnealuse sätte tähenduses.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

48 Kõigepealt tuleb märkida, et kohtuasja T‑217/03 hageja ei vaidlusta, et 24. oktoobri 2001. aasta kokkulepe on teda puudutavas osas ettevõtjate ühenduste vaheline kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Seevastu kohtuasja T‑245/03 hagejad väidavad, et neid ei saa käsitleda ettevõtjate ühendustena selle sätte tähenduses. Nad väidavad sisuliselt, et ei nende otsesed ega kaudsed liikmed ei ole ettevõtjad.

49 EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse ühendustele sedavõrd, kui nende endi tegevuse või nende liikmeteks olevate ettevõtjate tegevuse eesmärk on avaldada mõju, mis on kõnealuse sätte alusel karistatav (Euroopa Kohtu 29. oktoobri 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 209/78–215/78 ja 218/78: Van Landewyck jt vs. komisjon, EKL 1980, lk 3125, punkt 88). Arvestades selle sätte eesmärki, tuleb ettevõtjate ühenduse mõistet tõlgendada nii, et see võib samuti hõlmata ühendusi, mis koosnevad ise ettevõtjate ühendustest (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 26. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑193/02: Piau vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑209, punkt 69; vt analoogia põhjal ka Esimese Astme Kohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑136/94: Eurofer vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑263, punkt 9).

50 Käesolevas asjas sõlmisid hagejad vaidlusalused kokkulepped mitte nende otseste liikmete huvides ja nimel, kelleks on tõepoolest põllumajandustootjate ühendused või ühingud, vaid põllumajandustootjate huvides ja nimel, kes on viimati nimetatud ühenduste ja ühingute üksikliikmed. Nimelt sõlmisid 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe eelkõige „loomakasvatajate ja tapamajade ühendused” „eesmärgiga avada väljavaateid uute suhete loomiseks sektoris, et saavutada õiglane ja seaduspärane töötasu kõigile sektoris osalejatele, loomakasvatajatele ja ettevõtjatele”. Samuti viitab Rungis’i protokoll sõnaselgelt „tootjate ühendustele”. Seega tuleb järeldada, et komisjonil oli õigus võtta kohtuasjas T‑245/03 arvesse hagejate kaudseid liikmeid või üksikliikmeid, st põllumajandustootjaid, selleks et hinnata, kas hagejad kujutasid endast ettevõtjate ühendusi EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes.

51 Seega tuleb uurida, kas komisjon sedastas õigesti, et põllumajandustootjaid, kes on nimetatud hagejate üksikliikmed või kaudsed liikmed, võib käsitleda ettevõtjatena EÜ artikli 81 kohaldamiseks.

52 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab ettevõtja mõiste konkurentsiõiguse valdkonnas mistahes majandustegevust harrastavat üksust, sõltumata tema õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (Euroopa Kohtu 11. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑55/96: Job Centre, EKL 1997, lk I‑7119, punkt 21). Majandustegevus on mis tahes tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises teataval turul (Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑513/93: Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑1807, punkt 36).

53 Põllumajandustootjate, nii talupidajate kui loomakasvatajate tegevus on oma iseloomult kindlasti majanduslik. Nad tegelevad kaupade tootmisega, mida nad pakuvad tasu eest müügiks. Põllumajandustootjad on järelikult ettevõtjad EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.

54 Seega võib neid koondavaid ja esindavaid ühinguid, samuti neid ühendavaid ühendusi kõnealuse sätte kohaldamisel käsitleda ettevõtjate ühendustena.

55 Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et kohalike ühingutega saavad liituda ka põllumajandustootjate abikaasad. Esiteks on tõenäoline, et talupidajate või loomakasvatajate abikaasad, kes on ise kohaliku põllumajandustootjate ühingu liikmed, osalevad samuti perekondliku põllumajandusettevõtte töös. Teiseks ei piisa igal juhul üksnes asjaolust, et ettevõtjate ühenduse liikmeteks võivad olla ka isikud ja üksused, keda ei saa liigitada ettevõtjateks, selleks et see ühendus ei oleks oma olemuselt ettevõtjate ühendus EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Samuti tuleb tagasi lükata hagejate argument, mis põhineb asjaolul, et äriühingu kujul tegutseva põllumajandusettevõtte puhul ei liitu ühinguga mitte see äriühing oma esindaja kaudu, vaid iga osanik. Nagu eelnevalt on märgitud (vt eespool punkt 52), ei ole ettevõtja liigitamisel oluline mitte kõnealuse põllumajandustootja õiguslik seisund ega vorm, vaid tema ja osalejate tegevus.

56 Lõpuks tuleb tagasi lükata ka etteheide, mis tugineb väidetavale põhjendamiskohustuse rikkumisele, mida põhjendati sisuliselt sellega, et komisjon ei vastanud vaidlustatud otsuses märkustele, mis FNSEA esitas haldusmenetluse käigus selle vastu, et teda määratleti ettevõtjate ühendusena.

57 Tuleb meenutada, et kuigi komisjonil on EÜ artikli 253 alusel kohustus esitada faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub otsuse õiguslik põhjendus ning kaalutlused, mis viisid selle otsuse tegemiseni, ei ole tal kohustust käsitleda kõiki haldusmenetluse jooksul tõstatatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (Esimese Astme Kohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punkt 388).

58 Käesolevas asjas on vaidlustatud otsuses kokkuvõtlikult esitatud FNSEA seisukoht, mille kohaselt ta ei ole ei ettevõtja ega ettevõtjate ühendus, vaid kutseühing; ning FNPL-i ja JA sellekohased argumendid (vt vaidlustatud otsuse põhjenduse 97 teine taane, põhjendus 98 ja põhjenduse 99 teine taane). Need argumendid lükkab vaidlustatud otsus üksikasjalikult tagasi. Otsuses on selgitatud, et hagejad esindavad talupidajaid, kes tegelevad müügiks pakutavate kaupade tootmisega, ja määrus nr 26 kaotaks igasuguse mõtte, kui need talupidajad ei oleks ühtlasi ettevõtjad (vaidlustatud otsuse põhjendus 105); et asjaolu, et hagejatel on Prantsuse tööseadustiku tähenduses kutseühingute vorm, ei tähenda sugugi, et nad ei ole oma olemuselt ettevõtjate ühendused (vaidlustatud otsuse põhjendused 110 ja 111); et nende ühingutegevus ei anna neile õigust rikkuda konkurentsieeskirju ja Prantsuse konkurentsinõukogu on sarnaseid organisatsioone karistanud (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 112–114). Lõpetuseks meenutab vaidlustatud otsus samuti asjassepuutuvat komisjoni otsustuspraktikat ja kohtupraktikat (vaidlustatud otsuse põhjendused 104 ja 116).

59 Eelnevat arvesse võttes tuleb järeldada, et komisjon põhjendas vaidlustatud otsuses piisavalt hagejate liigitamist ettevõtjate ühendusteks.

60 Järelikult tuleb see etteheide tervikuna tagasi lükata.

2. Olulise mõju puudumine liikmesriikidevahelisele kaubandusele

a) Poolte argumendid

61 Kohtuasja T‑217/03 hageja väidab, et komisjon ei tõendanud, et vaidlusalune kokkulepe mõjutab oluliselt liikmesriikidevahelist kaubandust. Ta väidab, et kõnealuse kokkuleppe impordi peatamist puudutav osa lükati otsekohe ümber Rungis’i protokolliga ning igal juhul ei importinud hageja peaaegu üldse veiseid ning seega ei puudutanud see küsimus teda mitte kuidagi. Hageja ühendas nimelt loomakasvatajate ühistuid, kellel on endil tapamajadest tütarettevõtjad, ning need ühistud koguvad ja turustavad peaaegu eranditult oma liikmete toodetud veiseliha. Lisaks sellele ei saanud komisjon kõnealuse kaubandusmõju tõestamisel võtta aluseks üksnes kokkuleppe võimalike mõjude analüüsi, vaid pidi uurima selle tegelikku mõju. Vastava ajavahemiku jooksul toimunud turuarengu analüüs ei näita aga, et kokkulepe mõjutas impordivooge. Miinimumhindade osas märgib hageja, et kokkulepe kehtis ligikaudu ühe kuu jooksul ning väidab, et selle lühikese kehtivusaja tõttu ei olnud kokkuleppel mitte mingisugust mõju Prantsusmaale importimisele.

62 Komisjon kinnitab, et kokkulepe, mille esemeks on piirata importi, on oma olemuselt selline, mis võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Ta väidab samuti, et ka hindu puudutav kokkulepe võis mõjutada ühendusesisest kaubandust.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

63 EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes kokkulepetele, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamiseks peab kokkuleppest kõigi objektiivsete õiguslike või faktiliste asjaolude põhjal olema piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et see võib mõjutada otseselt või kaudselt liikmesriikidevahelist kaubavahetust viisil, mis võib kahjustada liikmesriikidevahelise ühtse turu eesmärkide saavutamist (Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑359/01 P: British Sugar vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑4933, punkt 27, ja Esimese Astme Kohtu 22. oktoobri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑213/95 ja T‑18/96: SCK ja FNK vs. komisjon, EKL 1997, lk II‑1739, punkt 175).

64 Käesoleval juhul sisaldas 24. oktoobri 2001. aasta kokkulepe ajutist kohustust peatada veiseliha import Prantsusmaale. Nagu vaidlustatud otsuses on märgitud, on Prantsusmaa üks peamisi veiseliha importijaid ühenduses. Enamik sellest impordist (ligikaudu 95%) pärineb teistest liikmesriikidest (vaidlustatud otsuse põhjendus 11). Järelikult võis vaidlusalune kokkulepe kindlasti mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.

65 Seda järeldust ei kummuta hageja argument, mille kohaselt loobuti 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe osast „Import” pelgalt mõni päev hiljem, Rungis’i protokolli sõlmimisega 31. oktoobril 2001. Iga kokkulepe, mis vastab EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamiseks vajalikele tingimustele, kuulub selle sätte kohaldamisalasse. Igal juhul, nagu järgnevalt on sedastatud (vt järgnev punkt 136), oli Rungis’i protokoll, pealkirjaga „Koosolek „Importliha””, sõnaselgelt suunatud impordile ega sisaldanud täielikku loobumist impordi peatamise meetmetest, mida hagejad olid otsustatud kasutada.

66 Samuti tuleb tagasi lükata hageja väide, et teda ei puudutanud kokkuleppe osa „Import” selle tõttu, et tema liikmed ei impordi peaaegu üldse veiseid. Hageja esitatud arvude kohaselt moodustab tema liikmete imporditegevus kogu Prantsusmaale imporditud veiselihast määra, mis on küll väike, kuid ei ole täiesti tähtsusetu (ligikaudu 1,5% 2001. aastal, st 3865 tonni). Pealegi väitis komisjon kohtuistungil, ilma et hageja sellele vastu oleks vaielnud, et hageja liikmed on minevikus importinud suuremates kogustes veiseliha (15 000 tonni kriisi algusele eelneva aasta jooksul). Samuti tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et hageja liikmeteks olevad ühistud koguvad ja turustavad oma liikmete veiselihatoodangut, võivad nad sellegipoolest oma aastakäibest kuni 20% piires turustada nende veisekasvatajate toodangut, kes ei ole hageja liikmed. Lõpetuseks, kuna rikkumine, milles hageja osales, võis igal juhul mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, ei olnud komisjon kohustatud tõendama, et hageja individuaalne osalemine mõjutas ühendusesisest kaubavahetust (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑14/89: Montedipe vs. komisjon, EKL 1992, lk II‑1155, punkt 254).

67 Lisaks tuleb tõdeda, et vaidlusaluse kokkuleppe miinimumhinna skaala kehtestamist puudutav osa üksi võis mõjutada ühendusesisest kaubavahetust. Tervet liikmesriigi territooriumi hõlmav konkurentsi piirav tegevus on oma olemuselt siseriiklike turgude üksteisest eraldamisele kaasaaitav, takistades asutamislepingu eesmärgiks olevat turgude omavahelist majanduslikku põimumist (eespool viidatud kohtuotsus SCK ja FNK vs. komisjon, punkt 179). Selles osas on oluline uurida kokkuleppe suhtelist tähtsust asjassepuutuval turul ja majanduslikku tausta, millesse see kokkulepe asetub. Käesolevas asjas aga tuleb tõdeda, et Prantsuse veiste arv moodustab enam kui 25% ühenduse veiste koguarvust (vaidlustatud otsuse põhjendus 10). Pealegi on Euroopa Kohus sedastanud, et juhul, kui turg on impordile avatud, saavad siseriiklikke hindu kehtestava kokkuleppe pooled oma turuosa säilitada ainult juhul, kui nad kaitsevad end väljast tuleva konkurentsi eest (eespool viidatud kohtuotsus British Sugar vs. komisjon, punkt 28).

68 Lõpetuseks, vastupidiselt hageja väitele ei olnud komisjon kohustatud näitama, et vaidlusalusel kokkuleppel oli tegelikkuses oluline mõju liikmesriikidevahelisele kaubavahetusele. Nagu on märgitud eespool punktis 63, nõuab EÜ artikli 81 lõige 1 üksnes, et kokkulepped ja konkurentsi piirav kooskõlastatud tegevus võiksid mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust (vt ka eespool viidatud kohtuotsus Montedipe vs. komisjon, punkt 253).

69 Järelikult tuleb see etteheide tagasi lükata.

3. Konkurentsipiirangu puudumine

a) Poolte argumendid

70 Hagejad väidavad sisuliselt, et vaidlusalune kokkulepe ei piiranud konkurentsi ega kuulu seetõttu EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse.

71 Hagejad väidavad, et komisjon eksis, kui ta leidis, et kõnealusel kokkuleppel oli konkurentsivastane eesmärk. Nad väidavad, et komisjon ei saa neile süüks panna selle kokkuleppe osa „Import” ning pidi arutama üksnes võimalikku hindadega seotud konkurentsipiirangut. Vaidlusaluse hinnaskaala hinnad kehtestati aga komisjoni enda poolt veiseliha sektoris ühise turukorralduse raames kehtestatud sekkumishindade alusel, mis kujutavad endast võrdlushindu ja on väga madalad. Peale selle olid kokkuleppe konkreetsed mõjud vaid väga piiratud, peaaegu olematud, kestsid väga lühikest aega ega mõjutanud negatiivselt tarbijahindu.

72 Hagejad väidavad samuti, et 24. oktoobri 2001. aasta kokkulepe puudutas üksnes soovituslikku miinimumhinda, mille järgimist ei saanud hagejad oma liikmetelt nõuda. Vertikaalkokkuleppe puhul aga ei ole soovituslike hindade määramine oma olemuselt konkurentsipiirang. Komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määruse (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (EÜT L 336, lk 21; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364) artikli 4 punkt a keelab hagejate sõnul üksnes hinna kindlaksmääramist ostjale, samas kui käesolevas asjas jäi tapamajadele vabadus määrata kindlaks hinnad, mida nad suurtelt jaemüügikettidelt ja hulgimüüjatelt nõuavad. Lõpetuseks rõhutavad hagejad põllumajandussektori eripära, mis ei võimalda pakkumise ja nõudluse iseenesliku tasakaalu püsivat tekkimist ning mida on vaja reguleerida teiste vahenditega kui turu kaudu, kuna konkurentsieeskirjad ei kohaldu sellele automaatselt. Oma argumentide toetuseks esitavad kohtuasja T‑245/03 hagejad hagiavalduse lisas 2. juuni 2003. aasta õigusliku arvamuse.

73 Lisaks sellele märgivad hagejad, et konkurentsipiirangu hindamisel peab komisjon võtma arvesse vaidlustatud otsuse sõlmimise õiguslikku ja majanduslikku konteksti tervikuna, ning meenutavad, et iga ettevõtjatevaheline kokkulepe, mis piirab selle poolte või ühe poole tegevusvabadust, ei kuulu tingimata EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelu alla (Euroopa Kohtu 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I‑1577, punkt 97). Kokkulepe, millel on konkurentsi piirav eesmärk või mõju, jääb sellest keelust väljapoole juhul, kui see võimaldab järgida teistsuguseid eesmärke, tingimusel, et need piiravad mõjud on kõnealuste eesmärkide saavutamise jaoks vajalikud ega kaota olulises ühisturu osas kogu konkurentsi. Komisjon oleks seega pidanud põhjalikult ja konkreetselt analüüsima kõnealuse kokkuleppe iseloomu, eesmärki ning mõjusid, mida ta aga hagejate sõnul ei teinud.

74 Hagejad väitsid samuti, et komisjon alahindas äärmist kriisiolukorda, milles olid Prantsusmaa täiskasvanud veiste kasvatajad asjaolude toimumise ajal. Hagejad meenutavad, et veiste hind, keda vaidlusalune kokkulepe puudutas, oli 2001. aastal langenud keskmiselt madalaimale tasemele alates 1980. aastast ning tootjale makstud hinnad pärast turustamiskulude mahaarvamist olid langenud tootmishinnast madalamale, isegi pärast saadud abisummade mahaarvamist. Veiseliha tarbimine Euroopas langes 2001. aastal ligemale 10% võrra, mis mõjutas otseselt Prantsuse veisekasvatajaid, kellel oli oht turult kaduda.

75 Hagejad väidavad samuti, et ilmnes, et järjestikku vastu võetud ühenduse meetmed olid kriisi lahendamiseks ebapiisavad. Nimelt rakendatakse eriostukava alles tapamajast väljaviimise etapis, samas kui tootjate sissetulek on seotud üksnes tapamaja sisseostu etapiga. Seega saavad meetmed, mis komisjon hinna valdkonnas võttis, tootjaid mõjutada tingimata vaid tootjate ja tapamajade vahel sõlmitud tootmisharudevahelise kokkuleppe kaudu.

76 Selles osas väidavad kohtuasja T‑245/03 hagejad, et komisjon oleks pidanud uurima 24. oktoobri 2001. aasta kokkulepet reguleeriva aktina, ning märgivad, et riigi ning kutseühingute ühenduste vaheline kooskõlastatud haldamine on Prantsusmaal põllumajandussektoris traditsiooniline tegutsemisviis. Hagejad vastasid Prantsuse valitsuse sõnaselgele ja avalikule nõudmisele, mille eesmärk oli vältida majanduslikku katastroofi veiselihatootjate jaoks, mis võis kaasa tuua veiselihasektori lagunemise ja see põhjustaks juba tõsiseid avaliku korra häireid. Hagejad märgivad, et kokkulepet innustas Prantsuse põllumajandusminister, kes väljendas ka ühes Prantsuse parlamendi ees tehtud avalduses toetust kõnealuse kokkuleppe väljatöötamise edenemisele.

77 Komisjon märgib, et kuna vaidlusaluse kokkuleppe pooled sõlmisid kokkuleppe selleks, et eraldada riikide turud ja määrata kindlaks miinimumhinnad, siis tuleb järeldada, et juba kokkuleppe eesmärk oli piirata konkurentsi. Komisjon väidab, et igal juhul võttis ta vaidlustatud otsuses arvesse kokkuleppe majanduslikku ja õiguslikku konteksti. Komisjon lisab, et ühenduse tasandil rakendati hulka meetmeid kriisi tõkestamiseks. Peale selle väidab komisjon, et asjaolu, et tolleaegne Prantsuse põllumajandusminister innustas pooli kokkulepet sõlmima, ei ole seotud mitte mingisuguse regulatiivse pädevusega.

78 Lisaks palub komisjon, et õiguslik arvamus, mille kohtuasja T‑245/03 hagejad lisas esitasid, jäetaks vastuvõetamatuse tõttu kõrvale. Nimelt on menetlusdokumentide lisadel üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1881), kuna ühenduse õiguse küsimusi peavad analüüsima seadusjärgsed esindajad menetlusdokumentides endis.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

79 Kõigepealt tuleb tagasi lükata komisjoni palve jätta vastuvõetamatuse tõttu kõrvale kohtuasja T‑245/03 hagejate esitatud õiguslik arvamus. Tuleb märkida, et kõik hagiavaldusega koos esitatud dokumendid lisatakse kindlasti toimikusse. Iseküsimus on see, kas hageja võib nende hulgast teatud dokumentidele tugineda ja kas Esimese Astme Kohus võib neid arvesse võtta. Tuleb aga märkida, et hagiavalduse teksti saab teatavate punktide osas toetada ja täiendada viidetega hagiavaldusele lisatud tõendite osadele, tingimusel, et õigusliku argumentatsiooni peamised osad on välja toodud hagiavalduses endas (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 21. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑87/05: EDP vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑3745, punkt 155, ja 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑209/01: Honeywell vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑5527, punkt 57). Käesoleval juhul leiab Esimese Astme Kohus, et hagejad arendasid oma seisukohtades piisavalt väidet, et vaidlusalust kokkulepet tuleks käsitleda riikliku reguleeriva aktina. Sellest tulenevalt on kõnealuse lisa eesmärk vaid seda väidet toetada ja täiendada. Seega võis hageja sellele tugineda.

80 Mis puudutab hagejate etteheidet, siis nad väidavad sisuliselt, et ei vaidlusaluse kokkuleppe eesmärgiks ega tagajärjeks ei olnud takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühtsel turul EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.

81 Kõigepealt on oluline meenutada, et hagejate poolt 24. oktoobril 2001. aastal sõlmitud kokkulepe nägi esiteks ette ajutist veiseliha Prantsusmaale impordi peatamise kohustust ja teiseks kohustust rakendada tapaloomade puhul tapamaja sisseostu miinimumhinna skaalat. Vastupidiselt hagejate väitele ja eespool punktides 65 ja 66 esitatud põhjustel tuleb vaidlusaluse kokkuleppe piirava iseloomu uurimisel arvesse võtta mitte ainult neid eespool viidatud meetmeid, mis puudutavad hindu, vaid ka neid, mille eesmärk on impordi peatamine.

82 Seega tuleb esiteks tõdeda, et vaidlusaluses kokkuleppes ette nähtud impordi peatamise kohustuse eesmärk oli eelkõige takistada hagejate otsustatud hinnaskaalast madalama hinnaga veiseliha sissetoomist Prantsusmaale, et tagada Prantsuse veisekasvatajate toodangu realiseerimine ja nimetatud hinnaskaala tõhusus. Tuleb tõdeda, et seetõttu oli vaidlusaluse kokkuleppe eesmärgiks eraldada Prantsuse turg ja piirata nõnda konkurentsi ühtsel turul.

83 Teiseks, mis puudutab hinnaskaala kehtestamist, siis tuleb meenutada, et EÜ artikli 81 lõike 1 punkt a näeb sõnaselgelt ette, et konkurentsipiirangud kujutavad endast meetmeid, millega otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad. Selgelt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on hindade kindlaksmääramine ilmne konkurentsipiirang (Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑148/89: Tréfilunion vs. komisjon, EKL 1995, lk II‑1063, punkt 109, ja 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94: European Night Services jt vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑3141, punkt 136).

84 Käesolevas asjas leppisid hagejad kokku teatavate veiseliha kategooriate tapamaja sisseostu hinnaskaalas, milles oli kehtestatud teatavate veiserümpade kategooriate kilohindade hinnakiri ja teiste kategooriate puhul rakendatav hinna arvutamise meetod, mille aluseks oli eelkõige ühenduse ametiasutuste poolt eriostukava raames kehtestatud hind. Vastupidiselt hagejate väidetele nähtub kõnesolevate vaidlustatud kokkuleppe tingimuste sisust endast, et tegemist ei olnud soovituslike või suunavate hindadega, vaid miinimumhindadega, mille järgimist alla kirjutanud ühendused lubasid tagada. Kõnealune kokkulepe nägi nimelt ette, et „liikmemaksud pea[ksid] vähemalt vastama sellele hinnaskaalale”. Samuti on kohtuasja T‑245/03 hagejate 8. novembri 2001. aasta kirjas oma liikmetele, milles tehakse kokkuvõte 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe kohaldamisest, viidatud „miinimumhin[dade] skaala” kohaldamisele.

85 Sellise kokkuleppe, nagu on tegemist käesolevas asjas, mis on sõlmitud põllumajandusettevõtjaid esindavate ühenduste ja tapamajade ühenduste vahel ning millega kehtestatakse miinimumhinnad teatavatele veiseliha kategooriatele, eesmärgiga muuta need kohustuslikuks kõikidele kõnealusel turul tegutsevatele ettevõtjatele, esemeks on juba selle iseloomu arvestades piirata konkurentsi nendel turgudel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 30. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 123/83: BNIC, EKL 1985, lk 391, punkt 22), eelkõige piirates kunstlikult loomakasvatajate ja tapamajade vaheliste kaubanduslike läbirääkimiste ruumi ning kahjustades hindade kujunemist kõnealustel turgudel.

86 Seda järeldust ei kummuta hagejate argument, mille kohaselt on põllumajandusturud reguleeritud turud, kus konkurentsieeskirjad ei kohaldu automaatselt ja kus hinna kujunemine ei vasta väga sageli vabale pakkumise ja nõudluse vahekorrale. Põllumajandussektoril on tõepoolest teatav eripära ja seda reguleeritakse väga üksikasjalikult ning tihti üsna sekkuvalt. Ometigi tuleb märkida, et – nagu on analüüsitud järgnevalt seoses kolmanda väitega – konkurentsieeskirjad kohalduvad põllumajandustoodete turule isegi siis, kui kõnealuste turgude eripärase olukorra arvesse võtmiseks on ette nähtud teatavad erandid.

87 Hagejad ei saa tugineda ka argumendile, et vaidlusaluse hinnaskaala hinnad ei olnud piirava iseloomuga selle tõttu, et need hinnad määrati kindlaks komisjoni enda kehtestatud eriostukava hindade alusel. Esimese Astme Kohtu palvel poolte poolt esitatud võrdlevate tabelite uurimine näitab, et kui keskmise või madala kvaliteediga veiste puhul määrati kokkuleppehinnad kindlaks eriostukava raames kasutatavate hindade alusel, siis kõrgema kvaliteediga veiste puhul (kes moodustasid 2001. aastal tapetud loomade arvust 30%) olid kokkuleppes kehtestatud hinnad kõnealustest sekkumishindadest oluliselt kõrgemad. Igal juhul ei piisa vaidlusaluse kokkuleppe piirava iseloomu kaotamiseks pelgast asjaolust, et miinimumhinnad määrati komisjoni sekkumishinna alusel. See viide sekkumishinnale ei kaota hinnaskaala konkurentsivastast iseloomu, mis kätkes endas kindlaksmääratud turuhinna otsest ja kunstlikku kehtestamist, ja see ei võimalda seda samastada põllumajanduse ühise turukorralduse erinevate toetusmehhanismide ja valitsusasutuste sekkumise mehhanismidega, mille eesmärgiks on tasakaalustada turge, mida iseloomustab ülemäärane pakkumine, kõrvaldades ühe osa toodangust.

88 Hagejad väidavad lisaks, et määruse nr 2790/1999 artikli 4 lõike a kohaselt on vertikaalkokkuleppes keelatud piirata üksnes ostja võimet määrata kindlaks oma edasimüügihind, ning väidavad, et vaidlusaluse kokkuleppega kehtestatud hinnaskaala ei piiranud tapamajade võimet määrata klientidele oma hindu. See viide määrusele nr 2790/1999 ei ole aga käesolevas asjas asjakohane. Nimetatud määruse artikkel 3 jätab vertikaalkokkuleppeid lubavate grupierandite kohaldamisalast välja juhud, kui tarnija turuosa on suurem kui 30% asjaomasest turust. Komisjon aga märkis, ilma et hagejad oleksid sellele vastu vaielnud, et hagejatest loomakasvatajate ühenduste toodang ületas oluliselt ülemmäära, milleks oli 30% Prantsuse veiselihaturust.

89 Mis puudutab hagejate väidet, et nad ei saanud kohustada oma liikmeid järgima kokkuleppes otsustatud miinimumhindu, siis on oluline tõdeda, et selleks, et ühendustevaheline kokkulepe kuuluks EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse, ei ole nõutav, et kõnealused ühendused saaksid kohustada oma liikmeid täitma nendele kokkuleppes seatud kohustusi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. mai 1975. aasta otsus kohtuasjas 71/74: Frubo vs. komisjon, EKL 1975, lk 563, punktid 29–31). Lisaks sellele tuleb märkida, et viide eespool viidatud kohtuotsusele Wouters jt ei ole antud juhul asjakohane, sest faktilised asjaolud ja õiguslikud probleemid, mis tõstatati selle otsuse aluseks olnud kohtuasjas, mis puudutas juhtumit, kus kutseühendus reguleeris advokaadi kutseala teostamist ja korraldust, ei ole võrreldavad käesoleva asja faktiliste asjaolude ja õiguslike probleemidega.

90 Hagejad ei saa vaidlusaluse kokkuleppe õigustamiseks tugineda ka veiselihasektoris käesolevate asjaolude toimumise ajal valitsenud kriisile, mis hagejate sõnul puudutas eelkõige Prantsuse täiskasvanud veiste kasvatajaid. See asjaolu üksi ei saa viia järelduseni, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused ei olnud täidetud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punkt 740). Igal juhul tuleb märkida, et nagu nähtub iseäranis vaidlustatud otsuse põhjendustest 10–15 ja 130, ei jätnud komisjon sektoris valitsenud kriisi oma hinnangus tähelepanuta. Pealegi võttis komisjon seda arvesse trahvisumma kindlaksmääramisel, vähendades seda 60% võrra (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 182–185).

91 Samuti tuleb tagasi lükata hagejate väide, mille kohaselt oli vaidlusalune kokkulepe riiklik reguleeriv akt, mis vastas Prantsusmaal traditsioonilisele valitsuse ja põllumajandusühenduste vahelise kooskõlastatud halduse tavale ja mida õigustas ametiasutuste poolt vastu võetud meetmete ebatõhusus. Selles osas tuleb esiteks meenutada, et EÜ artiklis 81 osutatud kokkulepete sõlmimise õiguslik raamistik ja sellele raamistikule erinevate riikide õiguskordades antud õiguslik määratlus ei mõjuta ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldatavust (eespool viidatud kohtuotsus BNIC, punkt 17). Teiseks on oluline märkida, et kohtuistungil välistasid Prantsuse Vabariigi esindajad selle, et vaidlusalune kokkulepe võis kuuluda valitsuse ja põllumajandusühenduste vahelise ühise otsusetegemise alla, täpsustades et see ühine otsusetegemine väljendub selles, et põllumajandusühendused on esindatud riigi ja ühenduse nõuandeorganites. Kolmandaks tuleb tõdeda, et valitsuse meetmete väidetav ebapiisavus konkreetse sektori probleemide lahendamisel ei saa õigustada seda, et asjassepuutuvad eraettevõtjad seovad end konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva tegevusega või et nad väidavad, et neil on pädevus, mis vastab riigi või ühenduse ametivõimude pädevusele, et asendada ametivõimude tegevus nende endi tegevusega.

92 Ka selles osas, mis puudutab Prantsuse põllumajandusministri rolli 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe sõlmimises, piisab tõdemusest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei mõjuta asjaolu, et riigi ametivõimud olid teadlikud, lubasid või lausa innustasid ettevõtjate käitumist, igal juhul EÜ artikli 81 kohaldatavust (Esimese Astme Kohtu 29. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑7/92: Asia Motor France jt vs. komisjon, EKL 1993, lk II‑669, punkt 71, ja eespool viidatud kohtuotsus Tréfilunion vs. komisjon, punkt 118).

93 Lõpetuseks tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt komisjon ei tõendanud, et vaidlusalune kokkulepe mõjutas importi või turuhinda. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel üleliigne võtta arvesse kokkuleppe konkreetset mõju, kui on ilmne, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul. Sellest tulenevalt ei tule näidata tegelikku konkurentsivastast mõju, kui on tõendatud süüks pandava käitumise konkurentsivastane eesmärk (eespool viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punkt 741, Esimese Astme Kohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 178). Nagu aga eelnevalt on märgitud, tõendas komisjon, et vaidlusaluse kokkuleppe eesmärgiks oli piirata konkurentsivabadust kõnealustel turgudel (vt eespool punktid 82–85). Komisjon ei olnud seega kohustatud uurima nende meetmete konkreetseid mõjusid konkurentsitingimustele ühisturul, iseäranis Prantsusmaal.

94 Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb see etteheide tagasi lükata.

4. Ühingu tegevuse määratlemine

a) Poolte argumendid

95 Kohtuasja T‑245/03 hagejad väidavad, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta piiras nende ühinemisvabadust, mida tunnustab 7. detsembril 2000 Nizzas välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT 2000, C 364, lk 1) artikli 12 lõige 1. Komisjon eiras eelkõige Prantsuse põllumajandustootjate ühingutele iseloomulikke haldusülesandeid. Samuti oli komisjon äärmiselt ebatäpne, kui ta nõudis karistatud ühendustelt, et need hoiduksid tulevikus igasugustest kokkulepetest, kooskõlastatud tegevusest või otsusest, millel võib olla sarnane eesmärk või tagajärg kui neile süüks pandud rikkumisel, samas kui kutseühingul palutakse korraldada oma liikmete vahelist kooskõlastatud tegevust nende ühiste huvide kaitseks.

96 Komisjon väidab, et asjaolu, et hagejad on ametiühingud, ei tähenda, et nende suhtes ei kohaldata konkurentsieeskirju, mis on õiguskorda puudutavad normid.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

97 EÜ artikli 3 lõike 1 punktide g ja j kohaselt hõlmab Euroopa Ühenduse tegevus nii süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata, kui ka sotsiaalpoliitikat. EÜ artikli 137 lõike 1 punkt f sätestab, et Euroopa Ühendus toetab ja täiendab liikmesriikide meetmeid töötajate ning tööandjate huvide esindatuse ja kollektiivse kaitse valdkonnas, ning EÜ artikli 139 lõige 1 näeb ette, et tööturu osapoolte vaheline dialoog võib ühenduse tasandil tuua kaasa lepingusuhted. EÜ artikli 81 lõige 1 aga keelab kokkulepped, mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires. See artikkel on alussäte, mis on hädavajalik Euroopa Ühendusele pandud ülesannete täitmiseks, iseäranis siseturu toimimiseks (Euroopa Kohtu 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑126/97: Eco Swiss, EKL 1999, lk I‑3055, punkt 36).

98 Euroopa Kohus otsustas, et kuigi on tõsi, et tööandjate ja töötajate organisatsioonide vahel sõlmitud kollektiivlepinguid iseloomustavad teatavad konkurentsi piiravad tagajärjed, kahjustataks selliste kokkulepetega taotletavaid sotsiaalpoliitilisi eesmärke väga tugevalt, kui tööturu osapooled, otsides ühiselt tööhõive ja töötingimuste parandamise meetmeid, peaksid juhinduma EÜ artikli 81 lõikest 1. Asutamislepingu sätete tarvilikust ja ühetaolisest tõlgendamisest tuleneb niisiis, et tööturu osapoolte kollektiivsete läbirääkimiste raames sellistel eesmärkidel sõlmitud kokkuleppeid tuleb käsitelda nii, et nad oma olemuse ja eesmärgi tõttu ei kuulu asutamislepingu artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse (Euroopa Kohtu 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑67/96: Albany, EKL 1999, lk I‑5751, punktid 59 ja 60). Seevastu leidis Euroopa Kohus, et viimati nimetatud säte on kohaldatav tootmisharudevahelistele kokkulepetele, mille on sõlminud tootjaid, ühistuid, töötajaid ja tööstusi avalik-õiguslikus asutuses esindavad organisatsioonid (Euroopa Kohtu eespool viidatud otsus BNIC, punktid 3 ja 16–20, ning 3. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 136/86: BNIC, EKL 1987, lk 4789, punktid 3 ja 13).

99 Käesoleval juhul leiab Esimese Astme Kohus, et vaidlusaluse kokkuleppe iseloom ja eesmärk ei õigusta selle väljajätmist EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalast.

100 Esiteks tuleb tõdeda, et kõnealune kokkulepe ei ole kollektiivleping ning seda ei sõlmitud tööandjate ja töötajate organisatsioonide vahel. Loomakasvatajad ei olnud tapamajadega mitte mingisugustes töösuhetes, sest nad ei teostanud viimastele töid, ei olnud nende juhtimise all ega olnud osa nendest tapamajadest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑22/98: Becu jt, EKL 1999, lk I‑5665, punkt 26). Seevastu, nagu on juba leitud, võib loomakasvatajaid käsitleda ettevõtjatena EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses (vt eespool punkt 53). Vaidlusalune kokkulepe on seega tootmisharudevaheline kokkulepe, mille sõlmisid kaks veiselihasektori tootmisahela lüli. Teiseks ei puuduta kokkulepe meetmeid, mille eesmärk oleks tööhõive ja töötingimuste parandamine, vaid need olid mõeldud veiseliha impordi peatamiseks ja miinimumhindade kehtestamiseks teatavatele veiseliha kategooriatele. Nende meetmete eesmärk käesolevas asjas on aga piirata konkurentsi ühtsel turul (vt eespool punktid 82 ja 85).

101 Sellest järeldub, et kuigi kohtuasja T‑245/03 hagejatel kui põllumajandustootjate ühingute ühendustel võib õiguspäraselt tõepoolest olla oma liikmete huvide kaitsmise roll, siis käesoleval juhul ei saa nad EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus oleva konkreetse tegevuse õigustamiseks tugineda ühinemisvabadusele.

102 Samuti tuleb tagasi lükata hagejate väide, et, kohustades vaidlustatud otsuse artiklis 2 hagejaid hoiduma tulevikus kõikidest kokkulepetest, millel võib olla sama või sarnane eesmärk või tagajärg kui tuvastatud rikkumisel, kahjustas komisjon nende kui kutseühingute ülesannet viia lõpule kooskõlastatud tegevus oma kollektiivsete huvide kaitsmiseks. Kohustades hagejaid vältima süüks pandud käitumise kordamist või sarnaste meetmete vastuvõtmist, ei teinud komisjon muud kui väljendas vaidlustatud otsuse artiklis 1 esitatud õigusvastasuse tuvastamisest tulenevaid järeldusi hagejate käitumise kohta tulevikus (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsust liidetud kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 311). Pealegi on see korraldus piisavalt täpne ja põhineb asjaoludel, mille alusel komisjon tuvastas karistatava käitumise õigusvastasuse, nii et on selge, et see korraldus ei hõlma hagejate üldist ühingutegevust.

103 Eelnevat arvesse võttes tuleb see etteheide tagasi lükata.

104 Sellest tulenevalt tuleb see väide tagasi lükata.

B – Teine väide, mis tugineb rikkumise ulatuse ja kestuse hindamisel tehtud ilmsetele hindamisvigadele ja õigusnormi rikkumisele

105 Hagejad vaidlustavad komisjoni poolt arvestatud rikkumise ulatuse ja kestuse. Esiteks väidavad nad, et 24. oktoobri kokkuleppe osa pealkirjaga „Import” kehtivus lõppes Rungis’i protokolli allakirjutamisega 31. oktoobril 2001. Teiseks eitavad nad seda, et 24. oktoobri 2001. aasta kirjalikku kokkulepet pikendati samasisulise suulise kokkuleppega.

1. Esialgsed küsimused

a) Kohalike kokkulepete arvessevõtmine

Poolte argumendid

106 Hagejad väidavad, et komisjon ei saanud üleriigilistele ühendustele süüks pandud rikkumise kestuse kindlaksmääramisel põhineda veisekasvatajate ja tapamajade üksikute ühingute vahel kohalikul tasandil sõlmitud kokkulepetele. Nad meenutavad, et kokkuleppe kestuse tõendamiskohustus lasub komisjonil ja kuivõrd komisjon otsustas rikkumise ja selles osalemise tõendamisel põhineda otsestel dokumentaalsetel tõenditel, ei saa komisjon eeldada, et üks pool oli jätkuvalt kokkuleppega seotud pärast tema viimast tõendatud osalemist rakendusmeetmes (Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punktid 4281–4283).

107 Hagejad märgivad, et nemad ei kirjutanud alla kõnealustele kohalikele kokkulepetele, sest need sõlmisid iseseisvad õiguslikud üksused, st departemangude põllumajandusühendused, departemangude JA-d või kohalikud ühingud. Need kohalikud kokkulepped, eriti alates 30. novembrist 2001 sõlmitud kokkulepped, on ainuüksi viimati nimetatud üksuste tegevuse tulemus ning sõltuvad nende võimest saavutada miinimumhinna kohaldamine oma ostjatele. Hagejad viitavad selles osas FNB direktori käsikirjalistele märkustele 29. novembri 2001. aasta koosolekul („arutada oma hinnaskaalasid piirkondlikult”). Asjaolu, et FNB edastas departemangude ühenduste palvel viimastele aluseks võetava hinnaskaala, ei saa seda järeldust kõigutada, sest see edastamine toimus mitte üleriigilise kokkuleppe kohaldamise raames, vaid nende ühenduste poolt läbi viidud kohalike läbirääkimiste raames. 11. detsembril 2001 saatis E. C. – üks FNB direktoritest – selle hinnaskaala ühele departemangu ühendusele, tuletades sellele selgelt meelde, et seda hinnaskaalat ei ole kokkuleppega pikendatud. Hagejad vaidlustavad lõpetuseks komisjoni väite, et kohalike kokkulepete tekst võeti peaaegu sõna-sõnalt üle üleriigilisest kokkuleppest.

108 Hagejad märgivad veel, et kõnealuste kohalike kokkulepete allkirjastajad ei osalenud komisjoni haldusmenetluses. Hagejad aga ei saa vastata nende eest ja nende asemel. Järelikult on asjaolu, et neid dokumente õiguslikust vaidlusest ei kõrvaldatud, vastuolus kaitseõigusega ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikega 1.

109 Komisjon vastab, et ta võis rikkumise kestuse hindamisel võtta õiguspäraselt arvesse paljusid kohalikke kokkuleppeid, mis sõlmiti pärast 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe allkirjastamist. Need kohalikud kokkulepped olid vaidlusaluse kokkuleppe põhilisteks rakendusteks, iseäranis pärast kirjaliku kokkuleppe kehtivuse lõppemist. Peale selle leiti uurimise käigus hagejate juurest kõik neid kokkuleppeid puudutavad dokumendid, mis näitab seda, et üleriigilised ühendused jälgisid tähelepanelikult üleriigilise kokkuleppe kohalikku rakendamist.

Esimese Astme Kohtu hinnang

110 Hagejad väidavad sisuliselt, et komisjon ei saanud rikkumise kestuse kindlaksmääramiseks arvesse võtta kokkuleppeid, mida ei sõlminud nemad ise, vaid ühelt poolt departemangude tasandi ühendused või kohalikud loomakasvatajate ühingud ja teiselt poolt tapamajad.

111 Ometigi ei vaidlustata seda, et kõnealused kohalikud loomakasvatajate ühendused või ühingud olid otseselt või kaudselt kohtuasja T‑245/03 hagejate liikmed.

112 Oluline on aga märkida, et pärast 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe allkirjastamist kutsusid loomakasvatajate riiklikud ühendused oma liikmeid üles seda kokkulepet kohalikul tasandil rakendama. Kohtuasja T‑245/03 hagejate 25. oktoobri 2001. aasta kirjas oma liikmetele, milles teatati kokkuleppe allkirjastamisest eelmisel päeval, on märgitud: „Igaüks meist peab nüüd väga hoolikalt jälgima kokkuleppe ranget kohaldamist kogu territooriumil. […] Palume teil samuti võimalikult kiirelt saada allkiri nendelt ettevõtjatelt, kes ei ole veel kokkuleppele alla kirjutanud. Ettevõtjatega kokku lepitud kohustuste hulka kuulub ka riigisisese tarne eelistamine”. Samuti on kohtuasja T‑245/03 hagejate 13. detsembri 2001. aasta kirjas oma liikmetele järgmine lõik: „[…]palume kogu FNSEA võrgustikul asuda tegutsema […], et kontrollida igas tapamajas kehtestatavaid hindu, et tagada meie poolt eesmärgiks seatud minimaalsete toodanguhindade järgimist. Selleks palume teid võtta ühendust kõikide teie departemangu tapamajadega.” Kolmandaks näitab kiri, mille kohtuasja T‑245/03 hagejad saatsid 8. novembril 2001 nende liikmeteks olevatele ühendustele, et viimased pidid edastama üleriigilistele ühendustele kogu teabe läbiviidud tegevuse kohta, et valmistada ette ühingutegevuse strateegia jätk, ning see teave sisaldas muuhulgas „täpset ja üksikasjalikku loetelu nendest ettevõtjatest, kes ei ole ikka veel hinnaskaalale alla kirjutanud või kes on sellele alla kirjutanud, kuid ei kohalda seda”.

113 Seega nähtub toimikust, et kohtuasja T‑245/03 hagejad innustasid oma liikmeid viima läbi konkreetset tegevust nende territooriumil tegutsevates tapamajades ning osalema nõnda vaidlusaluse kokkuleppe rakendamises. Departemangude ühenduste ja kohalike ühingute tegevus kuulus seega üleriigiliste ühendustega ühise strateegia alla, mille eesmärk oli tagada üleriigilisel tasandil otsustatud meetmete tõhusus kogu Prantsusmaa territooriumil. Üks selle strateegia vahenditest oligi just kokkulepete sõlmimine loomakasvatajate kohalike ühingute ja tapamajade vahel.

114 Faksis, mille Alam-Normandia Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) saatis 9. novembril 2001 FNSEA-le ning milles vastati viimati nimetatud ühenduse 8. novembril 2001 saadetud küsimustikule, on märgitud: „Strateegiline tegevus palgaskaala kohaldamiseks: […] Piirkondliku kokkuleppe ametlik allkirjastamine: Hinnaskaala tingimuste ja hindade järgimine FRSEA [Alam-Normandia] ja tapamajade vahel. Nad kõik kirjutasid alla kirjalikule kokkuleppele ja saatsid dokumendi meile tagasi”. Samuti saab lugeda faksist, mille Finistère’i FDSEA saatis 19. novembril 2001 FNB-le: „Mis puudutab [miinimum]hindade […] skaalaga seotud tegevust, siis on tapamajadega sõlmitud suulised kokkulepped. Kirjalik kokkulepe ei ole meile veel tagasi saadetud ja me ei ole saanud veisekasvatajate kaebusi hinnaskaala eiramise kohta.” Kolmandaks on Isère’i FDSEA 13. novembril 2001 FNSEA-le ja FNB-le saadetud faksi lisas kohaliku kokkuleppe standardvorm, mille pealkiri on „Üleriigilise miinimumhin[dade] skaalat puudutava kokkuleppe kohaldamine” ja milles kohustutakse järgima hinnaskaalat ja impordi ajutist peatamist „kuni uute üleriigiliste läbirääkimisteni”.

115 Lisaks sellele ei õigustaks kokkulepete arvesse võtmata jätmist käesoleval juhul ka asjaolu, et need kohalikud kokkulepped sõlmiti tapamajadega, mitte neid üleriigilisel tasandil esindavate organisatsioonidega (sealhulgas FNICGV ja kohtuasja T‑217/03 hageja). Selles osas leiab Esimese Astme Kohus, et veisekasvatajate ja tapamajade esindajate vahel sõlmitud riikliku kokkuleppe olemasolu oli otsustav tegur tapamajade vastupanu võitmisel, et nad nõustuksid sõlmima kohalikke kokkuleppeid, mis neile olid esitanud veisekasvatajate esindajad.

116 Lõpetuseks nähtub toimikust, et vastupidiselt hagejate väitele on kohalikes kokkulepetes tihti sisuliselt üle võetud üleriigilise kokkuleppe sisu. Tegelikult kujutasid kõnealused kohalikud kokkulepped endast tihti vaid üleriigilise kokkuleppe sõnasõnalist ülevõtmist (vt näiteks 31. oktoobril 2001 alla kirjutatud kokkulepe Loire’i FDSEA ja sama departemangu tapamajade vahel).

117 Eelnevat arvestades leiab Esimese Astme Kohus, et neid kohalikke kokkuleppeid ei saa pidada iseseisvate läbirääkimiste tulemuseks, mis ei ole seotud üleriigilise kokkuleppe kohaldamisega. Kohalikul tasandil sõlmitud kokkulepped kujutasid endast vaidlusaluse kokkuleppe pikendamist ja rakendamist.

118 Sellest tulenevalt leiab Esimese Astme Kohus, et komisjonil oli õigus võtta hagejatele süüks pandud rikkumise ulatuse ja kestuse hindamiseks arvesse neid kohalikke kokkuleppeid.

119 Peale selle tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt rikub kohalike kokkulepete arvesse võtmine nende kaitseõigust. Tuleb tõdeda, et kohalikke kokkuleppeid puudutavad dokumendid, millel komisjon oma vaidlustatud otsuses põhines ja mis leiti hagejate bürooruumides tehtud uurimiste käigus, kuulusid haldustoimikusse. Seega oli hagejatel võimalik komisjonis läbiviidud menetluse käigus koostada märkusi nende dokumentide kohta.

b) Toimiku dokumentide korraldamine, valik, viitamine ja tõlgendamine

Poolte argumendid

120 Hagejad väidavad, et komisjon moonutas vaidlustatud otsuses FNB direktori kabinetist leitud käsikirjalisi märkmeid, millele ta suurel määral toetus vaidlusaluse kokkuleppe ulatuse ja kestuse tõendamisel. Ta esitas hagejatele üksnes väljavõtteid, mis ta ise oli välja valinud, ei liigitanud neid väljavõtteid ajaliselt ega koondanud neid kokku, nii et need olid segamini teiste toimiku dokumentidega. Lisaks on need märkmed tihedalt täiskirjutatud paberilehtedel, nii et need on ebakorrapärased ja tihti loetamatud.

121 Lisaks vaidlustavad hagejad terve hulga vaidlustatud otsuses esitatud tsitaatide tõlgenduse täpsuse, leides, et need ei ole täielikud, on kontekstivälised või ekslikud, räägivad tegelikult komisjoni väidetele vastu, nende kuupäevad ei ole märgitud ja on võimatu tuvastada, kes osalesid koosolekutel, millele nendes märkmetes viidatakse. Lõpuks väidavad nad, et toimiku dokumente tõlgendades pööras komisjon tõendamiskoormise ümber, sest ta eeldas hagejate eksimust ja võttis arvesse üksnes süüd, mitte aga süütust tõendavaid dokumente.

122 Komisjon märkis, et ta ei saa otsuse tekstis tervikuna tsiteerida kõiki dokumente, millele ta tugineb, ning märgib, et valiku tegemist saab kritiseerida vaid siis, kui selle tulemusena moonutatakse dokumente. Lisaks lükkab ta tagasi teised hagejate etteheited.

Esimese Astme Kohtu hinnang

123 Hagejad ei vaidlusta seda, et neil oli juurdepääs kõikidele komisjoni haldustoimikusse kuuluvatele dokumentidele (välja arvatud üksnes kaks kirja komisjoni ja Prantsuse Vabariigi alalise esinduse Euroopa Liidu juures kirjavahetusest). Täpsemalt märkis komisjon, ilma et hagejad sellele vastu oleks vaielnud, et hagejatel oli juurdepääs kõnealuste FNB direktori käsikirjaliste märkmeraamatute täielikule koopiale. Järelikult oli hagejatel võimalik tuvastada kõiki toimikus olevaid süütust tõendavaid tõendeid ja nendele tugineda. Peale selle ei väida hagejad, et komisjon jättis haldustoimikust välja või ei lisanud sinna hagejate poolt tuvastatud või esitatud süütust tõendavaid dokumente.

124 Lisaks tuleb märkida sarnaselt hagejatega, et komisjon rajas vaidlustatud otsuses oma järeldused tihti väljavõtetele paljudest käsikirjalistest märkmetest, mis leiti ja kopeeriti hagejate ruumides tehtud kontrollide käigus. Nendel märkmetel ei ole suuremas osas ei allkirja ega kuupäeva ning nende sisu ei ole alati hästi loetav. Ometigi tuleb märkida, et kuupäeva või allkirja puudumine dokumendilt või asjaolu, et see on halvasti kirjutatud, ei võta sellelt dokumendilt kogu tõenduslikku jõudu, juhul kui selle päritolu, võimalikku kuupäeva ja sisu saab määrata piisava kindlusega (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑11/89: Shell vs. komisjon, EKL 1992, lk II‑757, punkt 86).

125 Käesolevas asjas märkis komisjon vaidlustatud otsuses seda, kui dokumendil puudus kuupäev, ja esitas dokumendi sisu või konteksti alusel selle ligikaudse kuupäeva. Ka siis, kui mainitud olid vaid koosolekutel osalejate initsiaalid, järeldas komisjon üldiselt konteksti järgi, kes olid need isikud, kellele viidati. Lõpuks, selles osas, mis puudutab hagejate kriitikat käsikirjaliste märkmete korraldamise ja liigitamise kohta, selgitas komisjon, et toimiku dokumendid liigitati ajalises järjestuses nende väljastamise või leidmise kuupäeva järgi, uurimise tulemusena leitud dokumentide puhul nummerdati dokumendid koostatud loeteludes kasutatud järjekorra alusel.

126 Mis puudutab hagejate etteheiteid kindlate tõendusmaterjalide kasutamise ja tõlgendamise kohta vaidlustatud otsuses, siis neid uuritakse järgnevalt, kuivõrd need võivad seada kahtluse alla komisjoni järeldused rikkumise ulatuse ja kestuse kohta.

2. Hagejate süüdistamine importi puudutavas kokkuleppes

a) Poolte argumendid

127 Hagejad väidavad, et Rungis’i protokolli allkirjastamise tulemusena 31. oktoobril 2001 lõppes üleriigilise kokkuleppe impordi peatamist puudutava osa (mis hakkas kehtima 29. oktoobril 2001) kehtivus kõigest kaks päeva hiljem – 31. oktoobril 2001. Kokkuleppe osal pealkirjaga „Import” ei olnud seega aega toimida ning sellest tulenevalt ei saa seda neile süüks panna.

128 Hagejad väidavad, et komisjon moonutas käesoleva kohtuasja fakte ja tegi ilmse hindamisvea, kui ta leidis, et nimetatud Rungis’i protokoll sisaldas kokkulepet, mille eesmärk oli piirata impordimahtu. Selles sisalduv importijate ja eksportijate kohustus olla „solidaarsed” ei ole suunatud impordile ning kujutab endast vaid FNICGV poolt veisekasvatajate ühenduste palvel tehtud uut kinnitust selle kohta, et ta jätkab tarnimist hinnaskaalas ette nähtud tingimustel. Pealegi märgib kohtuasja T‑217/03 hageja, et kuna tema ei kirjutanud Rungis’i protokollile alla, siis igal juhul teda see „solidaarsuskohustus” ei puudutanud. Lisaks kinnitasid FNICGV presidendi avaldused protokolli allakirjutamise päeval, et osast pealkirjaga „Import” oli loobutud.

129 Samuti on hagejad seisukohal, et väites, et hinnaskaala ja impordi peatamise vahel on tingimata seos, ajab komisjon segamini selle, mida oleksid soovinud tootjad ja selle, millised olid tegelikud asjaolud pärast Rungis’i protokolli. Hagejad tuletavad samuti meelde, et FNICGV liikmeteks olevate importivate tapamajade ja importivate hulgimüüjate seisukoht oli 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe importi puudutava osa suhtes algusest peale väga kriitiline, ja väidavad, et asjaolu, et nimetatud ühendus selle osaga nõustus, oli üksnes sümboolne žest ning see ei saanud jätkuda.

130 Lisaks heidavad hagejad komisjonile ette seda, et viimane ei võtnud arvesse dokumente, mis näitasid, et importi puudutavat kokkulepet ei olnud enam olemas. Nad viitavad esiteks kirjale, mille üleriigilised loomakasvatajate ühendused saatsid 8. novembril 2001 oma liikmetele ja millest nähtus, et 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe kohaldamine puudutas eranditult miinimumhindade skaala kohaldamist, sest seal ei ole tehtud mitte ühtegi vihjet mis tahes impordipiirangule. Hagejad mainivad teiseks 14. novembri 2001. aasta käsikirjalist märkust, mille kohaselt „kokkulepet on piiratud: täna jätkub import, surve[meetmeid] ei ole”.

131 Hagejad märgivad lisaks, et komisjon tuvastas vaid ühe kohaliku kokkuleppe, mis sõlmiti pärast Rungis’i protokolli allkirjastamist ja milles sisaldus punkt impordi peatamise kohta – selleks oli Isère’i departemangus koostatud kokkulepe. Alam‑Normandia FRSEA-st pärinevad 9. novembri 2001. aasta dokumendid ja Finistère’i FDSEA-st pärinevad 19. novembri 2001. aasta dokumendid on vaid aruanded, mis ei tõenda, et asjassepuutuvad kohalikud kokkulepped sisaldasid impordi peatamise kohustust. Teised komisjoni poolt viidatud kohalikud kokkulepped ei ole sõlmitud pärast Rungis’i protokolli. Näiteks Loire’is sõlmitud kokkuleppe kuupäev on 31. oktoober 2001.

132 Lõpetuseks väidavad hagejad, et kaubavahetuse mahu kõverate analüüs kinnitab, et impordi peatamise kehtivus ei pikenenud pärast 31. oktoobrit 2001. Nad selgitavad, et imporditud veiseliha mahu väidetavat langust 2001. aasta novembris ja detsembris saab selgitada impordi kuumahtude pideva kõikumisega ning selle konkreetse vähenemise ja väidetava kokkuleppe olemasolu vahel ei saa tuvastada mitte mingisugust põhjuslikku seost.

133 Komisjon väidab, et 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe osa „Import” ei muudetud pärast 31. oktoobrit 2001 Rungis’i protokolliga kehtetuks. Ta väidab, et selle protokolli eesmärgiks oli pehmendada liiga ranget impordi täieliku peatamise kohustust, kuid viidates „solidaarsusele” oli see suunatud soodsamate hindadega impordi piiramisele. Komisjoni kohaselt ei selgita hagejad, kuidas võiks miinimumhinna kokkuleppimine olla tulemuslik, kui samal ajal jätkub soodsama hinnaga import. Peale selle sisaldasid mitmed Rungis’i protokolli allakirjutamise päeval või pärast seda üleriigilise kokkuleppe alusel sõlmitud kokkulepped ikka impordi peatamise kohustust.

b) Esimese Astme Kohtu hinnang

134 Esiteks tuleb tagasi lükata hagejate väide, mille kohaselt juhul, kui osa pealkirjaga „Import” kaotati Rungis’i protokolli tulemusena, ei saa seda neile süüks panna. Asjaolu, et rikkumine kestis väga vähe aega, ei saa seada kahtluse alla EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise olemasolu.

135 Liiatigi leiab Esimese Astme Kohus, et miinimumhinna kehtestamise kokkuleppel oli toimimiseks vaja impordi kontrolli või piiramise meetmeid. Käesoleval juhul oli teistest liikmesriikidest, sealhulgas eriti Saksamaalt ja Madalmaadest pärinev liha odavam kui Prantsusmaal toodetud liha ning, võttes arvesse liigset pakkumist, sõltus hinnaskaala tõhusus tingimata sellest, et Prantsusmaal asuvaid tapamaju varustaksid Prantsuse veisekasvatajad. Vastasel juhul see hinnaskaala mitte ainult ei oleks leevendanud Prantsuse loomakasvatajate kriisi, vaid see oleks võinud seda vaid tõsisemaks muuta, kuivõrd tapamajad oleksid läinud üle teistest liikmesriikidest või isegi kolmandatest riikidest pärinevatele toodetele.

136 Igal juhul leiab Esimese Astme Kohus erinevalt sellest, mida väidavad hagejad, et 31. oktoobri 2001. aasta Rungis’i protokoll ei kaotanud täielikult 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppes sisalduvaid impordi peatamise meetmeid, kuigi neid selle protokolliga piirati, nagu komisjon vaidlustatud otsuses möönis.

137 Tuleb kohe tagasi lükata hagejate väide, mille kohaselt see protokoll ei puudutanud mitte importi, vaid hinnaskaalat. Rungis’i protokolli pealkiri on nimelt „Kohtumine „Importliha””. Selles on märgitud, et „[i]mpordi-ekspordi sektori Prantsuse ettevõtjad kohtusid tootjate ühendustega […], kes olid alla kirjutanud 24. oktoobri 2001. aasta üleriigilisele tootmisharudevahelisele kokkuleppele”. Protokollis on viidatud importijatele-eksportijatele, seevastu ei ole tekstis mitte mingit viidet hinnaskaalale. Järelikult puudutas Rungis’i protokoll vaidlusaluse kokkuleppe osa pealkirjaga „Import”. FNICGV presidendi 31. oktoobri 2001. aasta teade oma liikmetele kinnitab seda järeldust (vt järgnev punkt 140).

138 Tuleb aga tõdeda, et Rungis’i protokollis on pärast paari sissejuhatavat kaalutlust muuhulgas järgmine lõik:

„Enneolematus kriisiolukorras, milles tootjad praegu viibivad, nõuavad loomakasvatajate esindajad importijatelt ja eksportijatelt tungivalt kriisi tõsiduse teadvustamist.

Vastuseks võtavad importijad ja eksportijad endale kohustuse olla solidaarsed.”

139 Arvestades käesoleva juhtumi asjaolusid, sealhulgas iseäranis seda, et täies ulatuses jõusse jäänud hinnaskaala tõhususe tagamiseks oli vaja kontrollida importi, leiab Esimese Astme Kohus, et importijate ja eksportijate nõusoleku saanud „solidaarsuskohustust” tuleb mõista nii, nagu komisjon seda vaidlustatud otsuses analüüsis, st importijate ja eksportijate nõustumist piirata veiseliha importi Prantsuse veisekasvatajate toodangu kasuks.

140 Seda järeldust ei kõiguta eespool viidatud sõnum, mille FNICGV president saatis 31. oktoobril 2001 oma liikmetele ja kus on kirjas: „Leidsime kompromissi […], mis võimaldab importijatel oma tegevust jätkata ja tagada võimalikult hästi meie ettevõtjate poolt töödeldavate ja turustatavate toodete vaba liikumine.” Pidades silmas 24. oktoobri 2001. aasta kokkuleppe selgeid tingimusi (st „ajutist impordi peatamise kohustust”), mida FNICGV president muide oma sõnumis meenutab, jääb see lõik kahemõtteliseks. FNICGV president teatab „kompromissist” ja viitab mitte kõnealuste toodete vaba liikumise täielikule teostamisele, vaid „võimalikult heale” teostamisele.

141 Eelnevat arvesse võttes leiab Esimese Astme Kohus, et Rungis’i protokoll ei kaotanud täielikult vaidlusaluse kokkuleppe osa pealkirjaga „Import”.

142 Seda järeldust e