ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41.

Kohtuotsuses Ritter-Coulais ( 12 ) leidis Euroopa Kohus, et „väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklis 234 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö vahend […]. Selle koostöö raames on siseriiklik kohus, kus asi pooleli on ja kes on otseselt kursis põhikohtuasja asjaoludega ja vastutab langetatava kohtuotsuse eest, paremal positsioonil, et kohtuasja erilisust arvestades hinnata, kas eelotsus on asja lahendamiseks tarvilik ja kas Euroopa Kohtule esitataval küsimusel on põhikohtuasja lahendamisel tähtsust […]. Siiski on Euroopa Kohtul kohustus omaenda pädevuse hindamiseks vajadusel kontrollida asjaolusid, mille alusel siseriiklik kohus eelotsusetaotluse esitas, ja eelkõige teha kindlaks, kas taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel on seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, nii et Euroopa Kohus ei peaks koostama nõuandvaid arvamusi üldistes või hüpoteetilistes küsimustes. Kui selgub, et esitatud küsimus on vaidluse lahendamiseks ilmselgelt asjakohatu, siis peab Euroopa Kohus lõpetama menetluse otsust tegemata.”
17.

Lõpetuseks tuleb käsitleda ka eri riigihankedirektiivide vahelisi seoseid. Kreeka valitsus on jõuliselt vastu vaielnud komisjoni arvamusele, et direktiivi 93/38 tõlgendamisele võib kaasa aidata selle vaatlemine koos avalikku sektorit puudutavate direktiividega. Ta väidab, et esimeses on kasutusele võetud eeskirjade süsteem, mis on eriomane kommunaalteenuste sektorile ja selle võrdlemine ehitustööde lepinguid või tarnelepinguid reguleerivate eeskirjadega oleks vale. Ma ei ole selle väitega nõus. Eraldiseisvaid õigusnorme esineb väga harva. Eeskirjade puhul tuleb arvesse võtta tausta; need omavad mõtet siis, kui neid käsitletakse laiemas õiguslikus keskkonnas, kus need toimivad. Riigihangete valdkonnaga seoses on Euroopa Kohus sageli viidanud riigihankedirektiividele kui eeskirjade kogumile, mis teenivad ühiseid eesmärke ja tuginevad samadele põhimõtetele. Olen juba maininud kohtuotsust komisjon vs. Itaalia, milles Euroopa Kohus sedastas, et direktiivide 92/50, ( 12 ) 93/36, ( 13 ) 93/37 ja 93/38 ühine eesmärk on välistada konkurentsivastane tegevus riigihangete valdkonnas, ( 14 ) ning võib tuua ka teisi näiteid hiljutistest kohtuotsustest, kus Euroopa Kohus viitab sellele, et riigihankedirektiive tuleb käsitleda süstemaatiliselt ja ühtselt. ( 15 ) Kas Euroopa Kohus siis ei teadnud, et iga direktiiv reguleerib eri valdkonna riigihankeid ja et nendega kehtestatud eeskirjad on erinevad? Nii see küll ei olnud. Euroopa Kohus pidas silmas seda, et direktiivid kujutavad endast nendevahelistest erinevustest hoolimata eeskirjade kogumit, mille ühine eesmärk on tagada, et riigihankemenetlused on ausad, avatud ja tõhusad.
70.

Üldiselt tuleb esmajoones rõhutada, et õigusnorm, millega keelatakse mitteproviisoritel apteekide omamine ja haldamine, kujutab endast meedet, mille eesmärk on vältida eespool käsitletud ebasoovitavaid ilminguid, eelkõige ohtu, et tekib huvide konflikte, mis võivad kaasneda farmaatsiasektori vertikaalse integratsiooniga ning mis võivad avaldada negatiivset mõju ravimite müügi kvaliteedile. See ennetav mõõde on eriti oluline juhul, kui tegemist on rahvatervise kaitsest tuleneva nõudega. See, kui kehtestatakse süsteem, mille kohaselt vastutavad nii mitteproviisorist haldaja kui ka palgatöötajatest proviisorid, ning süsteem, mille alusel neid võidakse karistada, ei ole minu arvates piisav, et tagada sama kõrge rahvatervise kaitse tase, kuna tegemist on meetmetega, mis on peamiselt ette nähtud ebasoovitavate ilmingute kõrvaldamiseks hiljem ehk siis, kui need on tegelikult tekkinud. ( 24 )
79.

Euroopa Kohus on juba kohtuasjas Corbeau rõhutanud, et ainuõiguste andmine ei ole EMÜ asutamislepingu artikli 90 lõike 2 (nüüd EÜ artikkel 86) kohaselt õigustatud eriteenuste puhul, mis on üldisest huvist lahutatavad ja mille hulka kuuluvad teenused, mis vastavad ettevõtjate erihuvidele. ( 35 ) Tuleb möönda, et Royal Mailil ei ole mainitud ainuõigusi. Käibemaksust vabastamine on siiski universaalteenuste osutaja privileeg, mis on õigustatud ainult seetõttu, et universaalteenuse osutaja täidab ülesandeid, mis teenivad üldist huvi. Seda ei tohi laiendada hõlmamaks muid teenuseid, mida ta on osutanud eraldi muudele ettevõtjatele.
69.

EÜ artikli 87 lõikes 1 on sätestatud, et „igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, [on] ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust”. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab riigiabiks liigitamine kõnealuse sätte tähenduses, et kõik sätestatud tingimused on täidetud. Esiteks peab olema tegemist riigipoolse sekkumisega või vähemalt abi andmisega riigi ressurssidest. Teiseks peab see sekkumine kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab see andma selle saajale teatud eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi. ( 43 )
18. aprilli 2005. aasta otsus (edaspidi „vaidlusalune otsus”) põhineb eelkõige järgmistel kaalutlustel:

„Kõnesoleval juhul ei saa väidetav rikkumine põhjustada olulisi ühisturu toimimise häireid, kuna kõikide asjaosaliste asukoht on Kreekas ja nad tegutsevad üksnes Kreekas. Arvestades autoriõigusega kaasnevate õiguste kaitse teenuste [turu] struktuuri ja niisuguse ettevõtmise praktilisi raskusi, ei ole ette näha olukorra muutumist, st et need kolm […] organisatsiooni hakkaksid lähiajal tegutsema teistes riikides. Lisaks avaldab väidetav tegevus mõju ainult Kreeka turu piires. Muusika kasutamise lepingud sõlmitakse vaid Kreekas asuvate raadiojaamade, telekanalite ja teiste kasutajatega. Neil kolmel […] organisatsioonil on õigus autoriõigusega kaasnevaid õigusi kaitsta üksnes Kreekas ja neil puudub praktiline võimalus seda õigust teostada väljaspool nimetatud riiki.

Teiseks, selleks et võimalikku rikkumist tõendada, peaks komisjon algatama keerulise uurimise asjassepuutuval turul valitsevate tingimuste ja olemasolevate alternatiivide kohta. Esiteks, kuna ühelt poolt Kreeka seadus (kooskõlas direktiiviga 92/100/EMÜ) näeb ette, et kõigi autoriõigusega kaasnevate õiguste eest makstakse ühekordset tasu, ja teiselt poolt, et väidetav rikkumine tuleneb sellest, et need kolm organisatsiooni esitavad selle tasu nõude kasutajatele ühiselt, siis peaks komisjon kindlaks tegema selle, et ühekordse tasu maksmise eraldi nõudmine võib olla tõhus. Teiseks peaks komisjon mitte ainult tõendama nende kolme organisatsiooni turguvalitsevat seisundit, vaid Euroopa Kohtu otsuse Tournier ja otsuse Lucazeau [jt] [ ( 3 )] kohaselt uurima ka autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste hindade taset kõigis Euroopa Liidu riikides, nende vastavaid arvutamise aluseid, kasutatud kriteeriume ja Kreeka turul valitsevaid tingimusi võrreldes teiste Euroopa riikide [turgudega].

Lisaks tuleb märkida, et teie äriühingul on võimalus esitada need etteheited siseriiklikele ametiasutustele. Eelkõige võib ta juhtumiga pöörduda Kreeka konkurentsiasutuse poole. [Viimane] oleks tänu siseriikliku turu tingimuste väga heale tundmisele suuteline teie kaebust menetlema. Asjaolu tõttu, et kõigi asjaosaliste ja kõikide asjaomaste muusikakasutajate asukoht on Kreekas ja nad tegutsevad Kreeka turul, on kohaliku turu tingimuste üksikasjalik tundmine veelgi olulisem. Pealegi on sellel asutusel samasugune õiguslik pädevus kohaldada [EÜ] artikleid [81 ja 82] kui Euroopa Komisjonil.

Seega tuleb järeldada, et oma ulatuse ja keerulisuse tõttu on uurimismeetmed, mis on vajalikud selleks, et tuvastada, kas kolme […] organisatsiooni käitumine on kooskõlas ühenduse õiguse konkurentsieeskirjadega või mitte, ebaproportsionaalsed võrreldes võimaliku rikkumise väga piiratud tähtsusega ühisturu toimimisele. Seega ei esine kohtuasja puhul ühenduse huvi taset, mis on nõutav uurimise algatamiseks komisjoni poolt.” ( 4 )
Rikkumiste tagajärgede osas sätestab presidendi dekreedi nr 164/2004 artikkel 7 järgmist:

„1. Lepingud, mille sõlmimisel on rikutud käesoleva dekreedi artikleid 5 ja 6, on õigustühised.

2. Juhul kui tühist lepingut on täidetud – kas osaliselt või täielikult –, on töötajal õigus talle maksmisele kuuluvatele summadele; makstud summad ei kuulu tagastamisele. Töötajal on õigus hüvitisele summas, millele on lepingu lõpetamise korral õigus võrdväärsel määramata tähtajaga töölepingu alusel töötaval töötajal. Kui tühiseid lepinguid on rohkem kui üks, võetakse hüvitise arvutamisel aluseks asjassepuutuvate tühiste lepingute alusel töötamise kogukestus. Summad, mida tööandja on töötajale maksnud, jäetakse eeskirju rikkunud poole kanda.

3. Käesoleva dekreedi artiklite 5 ja 6 rikkumise korral on karistusena ette nähtud vabadusekaotus […]. Kui rikkumine on toime pandud hooletusest, on selle eest vastutava isiku puhul vabadusekaotuse ülemmääraks 1 aasta. Lisaks on kõnealuse rikkumise puhul tegemist raske distsiplinaarsüüteoga.”
39.

Liikmesriikides otsekohaldatavate viidatud ühenduse määruste asjakohasuse tõttu otsustas Brüsseli Rechtbank van koophandel enne põhikohtuasjas otsuse tegemist menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1891/2004 artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaomasel tolliasutusel või tollipunktil on keelatud saata määruse nr 1383/2003 artikli 9 lõikes 2 nimetatud teade või viia läbi määruse nr 1383/2003 artikli 9 lõike 3 teises lõigus sätestatud kontroll (või lasta seda teha) seni, kuni enne 1. juulit 2004 esitatud meetmetaotlust ei ole täiendatud määruse nr 1383/2003 artiklis 6 nimetatud deklaratsiooniga? Teisisõnu, kas nimetatud deklaratsioon on formaalne tingimus, mis tuleb täita, et meetmetaotlusel oleks endiselt mõju? 2. Kas määruse nr 1383/2003 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see andis Antwerpeni tollile võimaluse esitada kaubamärgi valdajale kuus kaubaproovi tuvastamaks, kas tegemist on võltsitud kaubaga, tingimusel, et seda kaubaproovide avalikustamist ei saa võrdsustada põhjaliku kontrolliga määruse nr 1383/2003 artikli 9 lõike 3 teise lõigu tähenduses, mille käigus lubatakse üksikasjalikult kontrollida kauba päritolu ja lähteriiki, ega ka kaubaproovide tehnilise analüüsiga määruse nr 1383/2003 artikli 9 lõike 3 viimase lõigu tähenduses? Kui see on nii, siis kas see esitamine pidi toimuma sama määruse artikli 4 lõikes 1 sätestatud tähtaja jooksul, milleks on kolm tööpäeva? 3. Kas määrusega nr 1383/2003 on vastuolus see, kui tolliametnikud edastavad määruse rakendamisel saadud informatsiooni adressaatidele, keda pole määruses nimetatud – siinkohal peetakse silmas eelkõige määruse artikli 9 lõiget 2 ja artikli 9 lõike 3 esimest lõiku –, näiteks Belgia kohtu poolt määratud tunnistajate ülekuulamise või dokumentide edastamise käigus? 4. Kas määrusega nr 1383/2003 on vastuolus see, kui artikli 4 lõike 2 (vt teine küsimus) või artikli 9 lõigete 2 ja 3 rakendamise käigus saadud informatsiooni – välja arvatud artikli 9 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud informatsiooni – või Belgia kohtu poolt määratud tunnistajate ülekuulamise või dokumentide esitamise raames saadud informatsiooni (vt kolmas küsimus) kasutatakse menetluses, mille eesmärk ei ole võltsitud kaupade tuvastamine, nt paralleelimpordi vastu võitlemise menetluses?”
74.

Teiseks kätkeb mittekitsendav tõlgendus ebakindluse elementi, mis on seotud salakauba esimese sihtkohaga. On ilmne, et „esimene sihtkoht” on pigem ebamäärane mõiste, mida ei saa paremini määratleda ja mida on tarvis täpsustada, hinnates seda igal konkreetsel juhul eraldi, nagu Austria valitsus kohtuistungil ise tunnistas. Lisaks on ka võimalik, et tegelikkuses võib ette tulla kauba kinnipidamise juhtumeid, mil ei ole sugugi selge, kas see kaup on juba jõudnud või mitte oma esimesse sihtkohta ühenduse tolliterritooriumil. Niisugustel juhtudel võib olla vaja läbi viia isegi süvendatud kontroll; teisalt on niisugused uurimised täiesti igapäevased näiteks kriminaalõiguses ega tohi unustada, et tavaliselt eeldab salakaubavedu kui kriminaalkorras karistatav tegevus siiski, et kohalikud ametiasutused tuvastavad kriminaalmenetlusega seotud eesmärkidel teatavad asjaolud. „Liikumises oleva” kauba kinnipidamise korral võib olla mõeldav ka eeldus, mille kohaselt loetakse kaup vastupidise tõendi puudumisel esimesse sihtkohta veel mitte jõudnuks.
122.

Komisjonil on õigus, kui ta väidab, et direktiivi sätete ülevõtmisest teavitamine ei välista teavet, mis annab põhjust kahelda selles, kas direktiiv on õigesti üle võetud. Kohtuotsused, milles on sedastatud, et direktiivi ei ole veel üle võetud, on olulised nimelt siis, kui liikmesriik tugineb väitele, et direktiiv on olemasoleva kohtupraktikaga juba nõuetekohaselt üle võetud.
91.

Apellandi arvates seisneb vastuolu selles, et ühelt poolt tuleneb Esimese Astme Kohtu analüüsist, eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 48, 50, 58, 60, 119, 163 ja 164, et DSD nõuab DSD süsteemiga liituvatelt ettevõtjatelt, et nad tasuksid nende müügipakendite eest, mida ei ole see süsteem tagasi võtnud, ja teiselt poolt leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194, et „ei saa […] välistada, et kaubamärgil Der Grüne Punkt, millega kõnealune pakend on märgistatud, võiks iseenesest olla majanduslik väärtus”, ning et „[i]segi kui […] pakendit ei viida tegelikult DSD süsteemi ja kui on tõendatud, et konkureeriv süsteem on pakendile vastava materjali kogunud või taaskasutanud, on siiski tõsi, et kaubamärk jätab tarbijale võimaluse kõrvaldada see pakend DSD süsteemi kaudu”. Esimese Astme Kohus jätkas, et „[s]ellisel võimalusel, mis pakutakse tarbijale kõikide logo Der Grüne Punkt kandvate turustatud pakendite puhul […], on tõenäoliselt teatav hind[, mida] tuleks […] tasuda DSD-le vastutasuks käesoleval juhul pakutava teenuse eest, st oma süsteemi kasutamise võimaldamise eest”.
67.

Selles küsimuses tuleb veel meenutada, et analüüsides seost määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 1 ja asutamislepingu teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätete vahel, täpsustas Euroopa Kohus Kohlli kohtuotsuses ( 31 ), et selle artikli eesmärk ei ole reguleerida teises liikmesriigis antud raviga seoses kantud kulude hüvitamist liikmesriikide poolt vastavalt pädevas liikmesriigis kehtivatele tariifidele ning seega ei takista see seda sugugi, vaid selles piirdutakse sellega, et võimaldatakse kindlustatul saada mitterahalisi ravihüvitisi pädeva asutuse kulul selle riigi õigusnormide järgi, kus hüvitisi antakse. ( 32 ) Esiteks selle väite üldine ulatus ja teiseks asjaolu, et määruse artikli 22 lõige 1 ja artikli 19 lõige 1 näevad mitterahaliste hüvitiste puhul ette samasuguse skeemi, panevad arvama, et Euroopa Kohtu täpsustus käib peale kõikide artikli 22 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvate olukordade (sealhulgas punktis b silmas peetud olukorrad) ka olukordade suhtes, mis kuuluvad artikli 19 lõike 1 kohaldamisalasse. Nagu ka artikli 22 lõige 1 ei ole artikli 19 lõige 1 seega mõeldud selleks, et reguleerida nende kulude hüvitamist, mis tehti raviks muus liikmesriigis kui riik, milles isik on kindlustatud, selles viimases riigis ette nähtud tingimustel ja tariifide järgi ning niisiis ei takista see niisugust hüvitamist.
61.

Eelotsusetaotlus ei tõstatanud küll küsimust põhjenduse kohta, kuid Euroopa Kohus on korduvalt seoses üksikotsuste peale esitatud otsehagidega otsustanud, et EÜ artiklit 253 rikkuv ebapiisav põhjendamine kujutab endast olulise menetlusnormi rikkumist EÜ artikli 230 tähenduses ( 6 ) ja pealegi on see väide, mille ühenduse kohus peab omal algatusel tõstatama. ( 7 ) Põhjenduse puudumist või põhjenduse ilmset ebapiisavust ei saa (põhimõtteliselt) heastada sellega, et huvitatud isik saab õigusakti põhjendustest teada ühenduste kohtus toimuva menetluse käigus. ( 8 ) Kaevatav otsus peab olema põhjendatud nii, et see võimaldaks ühenduse kohtul teostada selle õiguspärasuse kontrolli ja huvitatud isik saaks viiteid selle kohta, kas otsus on põhjendatud ja kas on mõtet taotleda selle otsuse läbivaatamist. ( 9 ) See on seega meetme kohtuliku kontrolli sine qua non tingimus.
74.

Kolmanda väitega heidab komisjon ette, et Hispaania õigusaktid maksustavad kapitali, mida kasutatakse nende äriühingute Hispaania filiaalide või püsivate tegevuskohtade äritehingute läbiviimisel, kelle registrijärgne asukoht või juhtimise tegelik keskus asub teises liikmesriigis, kui need liikmesriigid ei kohalda Hispaania maksule sarnast maksu. Komisjon on seisukohal, et Hispaania säte on vastuolus direktiivi 69/335 artikli 2 lõikega 1.
112.

Niivõrd kui eelotsusetaotluse esitanud kohus samuti märkis, et praegu ei ole turul toodet nimetusega „Bayerischer Bier”, millel oleks niisugune otsene seos päritoluga, vaid on lai valik mitmesuguseid õllesid, mida seostab omavahel ainult see, et need on toodetud Baieri pruulikodades, näib see vastuväide põhinevat KGT olemuse vääritimõistmisel ning KGT ja kaubamärgi teataval segiajamisel. KGT registreerimise suhtes on määrav mitte see, kas teatavat tüüpi või marki õlle eriline kvaliteet, maine või muu omadus on omistatav selle õlle geograafilisele päritolule, vaid see, kas joogi „õlu” ja asjaomase geograafilise päritolu vahel saab tuvastada sellise seose. Samuti ei ole KGT-d ette nähtud eristama teatavat toodet või tootjat, vaid seda võivad kasutada kõik tootjad mis tahes toodete suhtes – käesoleval juhul igasuguse õlle suhtes, mis on pärit asjaomasest geograafilisest piirkonnast ja mis vastab asjakohastele tootespetsifikaatidele.
117.

Nõuete osas, millele direktiivi 85/73 artikli 4 lõike 2 alusel kehtestatud riiklik lõiv peab vastama – probleem, mis on tõstatatud viienda eelotsuse küsimuse teises osas – piisab, kui meenutada – nagu teeb ka komisjon –, et samas õigusnormis on täpsustatud, et see lõiv peab olema „vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega”. Nagu märgib komisjon, on need põhimõtted sätestatud sama direktiivi artikli 5 lõigetes 1–3. Seepärast riiklik lõiv: — kehtestatakse tasemel, millega kaetakse järgmised pädeva asutuse kantavad kulud: inspektsiooniteenistuse palga- ja sotsiaalkindlustuskulud, kontrolli ja inspekteerimise läbiviimise halduskulud, mis võivad sisaldada ka inspektorite täiendõppekulusid (artikli 5 lõige 1); — ei tohi olla otseselt või kaudselt tagastatav (artikli 5 lõige 2); — võib olla ühenduse lõivudest kõrgem tingimusel, et liikmesriigis kehtestatud kogulõiv ei ületa tegelikke inspekteerimiskulusid (artikli 5 lõige 3).
18.

Sätte eesmärk on ära hoida maksutulude saamata jäämise ohtu, kasutades arvet, millelt nähtub mahaarvatav käibemaks. ( 9 ) Arvele käibemaksu märkimisega loob arve väljastaja näivuse, et maksustatav käive on toimunud ja et käibemaks on tasutud või et seda kavatsetakse teha. Seetõttu kooskõlas artikli 21 lõike 1 punktiga c vastutab käibemaksu tasumise eest arve väljastaja. Kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 18 lõike 1 punkti b kohaselt piisab maksu mahaarvamiseks sellest, et maksu tasumise eest vastutava arve saaja valduses on arve, millele on märgitud käibemaks kooskõlas kõnealuse direktiivi artikli 22 lõike 3 nõuetega. Artikli 21 lõike 1 punkti c eesmärk on tagada, et tulust ei saaks maha arvata maksu, mida ei ole arvel kajastatud.
17.

Korkein hallinto-oikeus otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas EÜ artikleid 43 ja 48 ning EÜ artikleid 56 ja 58 tuleb tõlgendada nii, et nende artiklitega tagatud põhivabaduste rakendamiseks tuleb Soome õiguse alusel asutatud aktsiaseltsi või investeerimisfondi pidada sarnaseks Luksemburgi õiguse alusel asutatud SICAV-liiki äriühinguga, vaatamata sellele, et Soome õiguses puudub SICAV-liiki äriühingule täpselt vastav äriühingu vorm, ja võttes samas arvesse seda, et SICAV-liiki äriühingut, mis on Luksemburgi õiguse alusel asutatud äriühing, ei mainita nende äriühingute nimekirjas, millele on viidatud direktiivi 90/435 artikli 2 punktis a – viimati nimetatud direktiivile vastab käesolevas asjas Soomes kohaldatav tulumaksuõigus –, ning arvestades samuti seda, et SICAV-liiki äriühing on Luksemburgi Suurhertsogiriigi siseriikliku maksuõiguse kohaselt tulumaksust vabastatud? Kas neil asjaoludel on EÜ asutamislepingu viidatud artiklitega vastuolus see, et Soomes dividendidelt kinnipeetavast tulumaksust ei ole vabastatud dividende saav SICAV-liiki äriühing, mille asukoht on Luksemburgis?”
46.

Samuti vastab tõele, et ühenduse kaubamärgi registreerimisele vastu seismiseks saab tugineda vaid artiklis 8 nimetatud varasematele õigustele. Ometi ei välista see võimalust, et registreerimistaotlus võib olla pahauskne seoses teiste õigustega, millele nõnda tugineda ei saa – igal juhul märgin ma, et kehtetuks tunnistamise taotluse toetamiseks võib tugineda artiklis 8 nimetamata õigustele. ( 16 ) Mulle tundub, et komisjoni lähenemine asetaks pahausksuse küsimuse üksnes toetavasse rolli, nõnda et see tugevdaks sellise konkurendi positsiooni, kellel juba on õigus taotleda kehtetuks tunnistamist talle kuuluva varasema õiguse alusel (mille puhul tal oli ka õigus registreerimisele vastu seista), samas kui artiklite 51 ja 52 ülesehitus näitab, et pahausksus on kehtetuks tunnistamise iseseisev põhjus. Samuti on see absoluutne põhjus, millele võib tugineda iga isik, sealhulgas (kuid mitte üksnes) varasema õiguse omanik. Ei sõnaselgelt ega eelduslikult ei ole see piiratud olukorraga, kus pahausksus on seotud mingi konkreetse juhtumiga. Iga isik võib taotleda kehtetuks tunnistamist seetõttu, et kaubamärgi registreerimistaotlus oli tehtud pahauskselt, sõltumata selle pahausksuse kontekstist.
90.

Isegi kui eeltoodu põhjal on Selkämere teatavad rannikuveed lämmastikuheitmete suhtes tundlikud, ei luba need väited eeldada, et see on nii Selkämere puhul tervikuna. Ebatõenäoline on ka see, et Perämerre juhitav lämmastikusisaldusega reovesi mõjutab just Selkämere tundlikke alasid. Esmalt on tegemist kesise veevahetusega rannikuvetega. Seal on vee juurdevool Perämerest väike. Kuivõrd probleemid on põhjustatud paljude toitainete vastuvõtmisest, on tegemist lõunast, st vastassuunast tuleva vee juurdevooluga.
43.

Vastusest, mille ma soovitasin anda esimesele küsimusele, nähtub selgelt, et kaubamärk, millele on maine ainult ühes liikmesriigis, ei kvalifitseeru kaubamärgiks, millel on „maine ühenduses” artikli 9 lõike 1 punkti c tähenduses. Arvestades et „maine ühenduses” olemasolu on konkreetne tingimus, mis on vajalik artikli 9 lõike 1 punkti c kohaldamiseks, võiks arvata, et vastus teisele küsimusele on ilmselge. Kui see tingimus ei ole täidetud, ei teki ka õigust kaitsele. Teise küsimuse vastuseks on seega (automaatselt), et siseriiklik kohus ei peaks võimaldama õiguskaitset sellise õiguse teostamiseks, mida ei ole.
31.

Selles osas tuleb märkida, et põhimõtteliselt on ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtul õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks. Kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud otsuse langetama. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest keeldumine on võimalik vaid siis, kui on ilmne, et ühenduse õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele. ( 20 ) Käesoleval juhul ei ole see nii.
68.

Erandit ei saa teha ka tähtajaga seonduvate nõuete tõttu. Mida keerulisem on käsitletav teema ja mida rohkem õiguslikke aluseid tuleb arvesse, seda tähtsam ja pakilisem on jõuda selgusele, millised on asjaomased õiguslikud alused, ja seda intensiivsemalt tuleb küsimust uurida. Pädevuste jaotamise põhimõttest tuleneb, et ühendus võib tegutsema hakata ainult siis, kui asutamisleping talle pädevuse annab. Seepärast peab ühendus enne tegutsema hakkamist tingimata kindlaks tegema, milline õiguslik alus talle pädevuse annab. Seejärel akti õigusliku aluse äramärkimine ei nõua ülemäärast pingutust. Lisaks ei ole – vastupidi nõukogu väidetule – piisav õigusliku aluse hilisem mainimine aktis, mille eesmärk on ühenduse tasandil täide viia CITES-iga tehtud muudatused. See ei muuda asjaolu, et ühendus vajab ka liikmesriikide poolt CITES-i kohtumisel võetavate seisukohtade kehtestamiseks pädevust, mis tuleb seejärel ära märkida ka vastuvõetud aktis. ( 32 )