ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Üldkohtu kodukorra artikli 104 lõikes 2 on sätestatud, et ajutiste meetmete kohaldamise taotluses tuleb nimetada „hagi ese, kiireloomulisust põhjendavad asjaolud ning fakti‑ ja õigusväited, mis esmapilgul õigustavad taotletava ajutise meetme kohaldamist”. Nii võib ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik määrata kohaldamise peatamise ja muude ajutiste meetmete kohaldamise, kui on tõendatud, et nende määramine on esmapilgul faktiliselt ja õiguslikult põhjendatud (fumus boni juris), ning kui ajutiste meetmete kohaldamise küsimus on kiireloomuline selles mõttes, et tõsise ja korvamatu kahju vältimiseks selle poole huvidele, kes ajutiste meetmete kohaldamist taotleb, on vajalik, et ajutiste meetmete kohaldamine määratakse ja neid kohaldatakse enne põhimenetluses lahendatava hagi suhtes otsuse tegemist. Need tingimused on kumulatiivsed, mistõttu kui ka üks nendest tingimustest on täitmata, tuleb ajutiste meetmete kohaldamise taotlused jätta rahuldamata. Ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik kaalub vajaduse korral ka asjaomaseid huve (kohtumäärus komisjon vs. Pilkington Group, C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
25

Hagejate konkreetsete argumentide kohta märgib komisjon esiteks, et Euroopa Kohtu asepresidendi määruses komisjon vs. Pilkington Group (C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558) antud juhised ei ole käesolevale asjale ülekantavad, kuna erinevalt asjast, milles tehti see määrus, ei ole käesolevas asjas vaidlustatud seda, et asjassepuutuv teave ei sisalda ärisaladust või muud konfidentsiaalset laadi teavet. Selle taustal lisab komisjon, et alusetu on argument, et asjassepuutuva teabe avaldamine võimaldab kolmandatel isikutel tuletamise teel teada saada muud kaubanduslikku teavet, mille salastatus ei oleks enam tagatud ja mis puudutab hinna arvutusi, hinna muudatusi ja muud rahalist teavet; nimelt kuna hagejad ei ole ühelgi hetkel taotlenud sellise teabe konfidentsiaalsena käsitlemist, ei peaks niisugused andmed olema ka salastatud. Lisaks ei leia ja veelgi enam ei tõenda hagejad ‐ kes möönavad, et kahju on rahalist laadi ‐, et see kahju on niisugune, mis seab kahtluse alla nende püsimajäämise või vähendab oluliselt nende turuosa, kuigi selle tõendamine on Euroopa Kohtu praktika kohaselt nõutav, kui hüvitamatuks peetakse puhtalt rahalist kahju. Teisisõnu see, et avaldamine ei ole hüvitatav, ei tähenda, et kahju, mis väidetavalt selle avaldamisega tekitatakse, on ise oluline ja hüvitamatu.
14

Tribunalul Satu Mare (Satu Mare esimese astme kohus) jättis 8. mai 2014. aasta otsusega hagi rahuldamata, leides, et seaduse nr 193/2000 artikli 1 lõike 1 kohaselt on see seadus kohaldatav ainult lepingutele, mille ese on kauba müük või teenuse osutamine tarbijale, kusjuures see tingimus ei ole põhikohtuasjas täidetud, kuna krediidisaaja on äriühing Crisco. Kõnealune kohus märkis samuti, et asjaolu, et kinnisvaratagatise leping ja käendusleping on krediidilepingu suhtes aktsessoorsed, ei võimalda neid lepinguid samuti käsitada seaduse nr 193/2000 kohaldamisalasse kuuluvana, kuna krediidisaaja on äriühing, kellel ei ole tarbija staatust.
15

Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et LGSS artikli 211 lõikes 3 ette nähtud norm, mis on põhikohtuasjas vaidluse all, ei ole põhjendatud objektiivsete asjaoludega ning riivab võrdse kohtlemise ja soolise diskrimineerimise keelu põhimõtteid. Nimetatud kohus märgib muu hulgas, et täistööajaga töötajad ja osalise tööajaga töötajad panustavad oma töötasust töötusriski vastase kaitse rahastamisse sama palju, kuna sissemaksete suurus sõltub saadava palga suurusest, samas kui hüvitise summa, millele neil on õigus, on väga erinev. See erinev kohtlemine kahjustab peamiselt naisi. Erinevus on seda suurem, mida suurem on osalise tööaja koefitsient.
80

Mis puudutab suurde riski, et kahju hüvitamise nõuded rahuldatakse, siis meenutab komisjon esiteks, et finantskahju saab korvamatuks pidada vaid erandjuhul, kuna seda saab rahas hüvitada. Eelkõige oleks see nii juhul, kui taotletud ajutise meetme võtmata jätmisel sattuks apellant olukorda, mis võiks ohtu seada tema olemasolu enda või muuta korvamatult tema turuosi. Oma taotluses ei ole apellant aga isegi väitnud, et kavandatav avaldamine seaks ohtu tema olemasolu või vähendaks korvamatult tema turuosi. Teiseks leiab komisjon, et vastupidi apellandi väidetule ei ole Euroopa Kohtu asepresidendi määrus komisjon vs. Pilkington Group (C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558) asjakohane, et tõendada seda, et väidetavalt ei ole võimalik finantskahju, mida apellant kahju hüvitamise hagide tõttu kannaks, adekvaatselt kindlaks määrata ja arvudesse panna. Nimelt on selles kohtumääruses järeldatud, et oli võimatu tuvastada kõikide nende isikute arvu ja õiguslikku staatust, kes avaldatud informatsioonist teada said, ning hinnata seega tegelikku mõju, mida selle teabe avaldamine võis omada asjaomase ettevõtja ärilistele ja majanduslikele huvidele, võttes eelkõige arvesse asjaolu, et kõnealuse kohtumääruse aluseks olnud kohtuasjas käsitletud teave kujutas endast tundlikku äriteavet ja puudutas seega ärisaladusi kitsas tähenduses. Komisjoni sõnul on aga apellandi väidetav finantskahju käesoleval juhul seotud vaid kahju hüvitamise hagidega või konkurentsieeskirjade rikkumise tagajärjel esitatud regressihagidega. Järelikult, kuna nende isikute ringi, kes võiksid kartellikokkuleppe ohvritena esitada apellandi vastu kahju hüvitamise hagi, ei ole võimatu kindlaks määrata, on apellandi poolt kantud kahju võimalik adekvaatselt ja arvuliselt kindlaks määrata. Igal juhul on väidetav finantskahju suuresti hüpoteetiline, kuna mõju, mida vaidlusaluse teabe võimalik kasutamine apellandivastastes pooleliolevates või potentsiaalsetes tsiviilhagides omaks, on võimatu ette näha.
„1.

Kas määruse nr 561/2006 artikli 8 lõiget 8, mis sätestab, et juhi valikul võib ööpäevaseid puhkeperioode ja vähendatud iganädalasi puhkeperioode, mida ei kasutata sõiduki tavalises paiknemiskohas, veeta sõidukis, kui see on varustatud magamisasemega iga juhi jaoks ega liigu, tuleb tõlgendada nii, et kui tööandja (veoettevõtja) annab töötaja (juht) tasuta kasutusse magamisaseme sõiduki kabiinis, on nimetatud sättega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis on sätestatud 19. detsembri 2002. aasta määruse (mida on muudetud ja mis on kohaldatav kuni 28. veebruarini 2013) artikli 9 lõikes 4 ning 29. jaanuari 2013. aasta määruse (kohaldatav alates 1. märtsist 2013) artikli 16 lõikes 4, mille tulemusena on töötajal seega õigus saada majutuskulude eest hüvitist tingimustel, mis on kindlaks määratud 19. detsembri 2002. aasta määruse artikli 9 lõigetes 1–3 ja 29. jaanuari 2013. aasta määruse artikli 16 lõigetes 1–3, või töölepingus, kollektiivlepingus või muudes tööõiguse eeskirjades kindlaks määratud soodsamatel tingimustel ja suuremas summas?
8

Seaduses, mis käsitleb menetlust perekonnaasjades ja hagita menetlust (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit), on ette nähtud: „§ 107. Abieluasjades tehtud välisriigi kohtuotsuste tunnustamine (1) Välisriigis tehtud kohtuotsuseid, millega abielu lahutatakse, [...] tunnustatakse ainult siis, kui liidumaa kohus on tuvastanud, et tunnustamise tingimused on täidetud. Kui selle riigi kohus või ametiasutus, mille kodanikud mõlemad abiaasad otsuse tegemise kuupäeval olid, on teinud otsuse, ei sõltu tunnustamine liidumaa kohtu tuvastavast otsusest. (2) Pädevus on sellel liidumaa kohtul, kus üks abikaasadest alaliselt elab. [...] (3) Liidumaade valitsused võivad delegeerida määrusega käesolevas sättes antud pädevuse liidumaade kohtutele – ühele või mitmele Oberlandesgerichti presidendile. [...] (4) Otsus tehakse taotluse alusel. Taotluse võib esitada igaüks, kes tõendab tunnustamiseks põhjendatud õigusliku huvi olemasolu. [...] (6) Kui liidumaa kohus tuvastab, et tunnustamise tingimused on täidetud, võib abikaasa, kes taotlust ei esitanud, paluda, et Oberlandesgericht teeks otsuse. [...] (7) Pädevus on selle Oberlandesgerichti tsiviilkolleegiumil, kelle kohtualluvuse piirkonnas liidumaa kohus asub. [...] (8) Eelnevaid sätteid kohaldatakse mutatis mutandis juhul, kui palutakse tuvastada, et tunnustamise tingimused ei ole enam täidetud. [...] § 109. Tunnustamise välistamine (1) Välisriigis tehtud kohtuotsust ei tunnustata, 1) kui teise riigi kohtutel ei ole Saksa õiguse kohaselt pädevust; [...] 4) kui otsuse tunnustamine viib tagajärjeni, mis on ilmselgelt vastuolus Saksa õiguse aluspõhimõtetega, eelkõige kui selle tunnustamine ei ole põhiõigustega kooskõlas. [...]“
20

Siseriiklik kohus peab ühtlasi välja tooma täpsed põhjused, miks ta kahtles ühenduse õiguse tõlgenduses ja pidas vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused. See kohus on juba märkinud, et on möödapääsmatult vajalik, et liikmesriigi kohus selgitaks kas või minimaalselt põhjusi, mille alusel ta on valinud välja liidu õiguse sätted, mida ta palub tõlgendada, samuti seost, mille ta on tuvastanud nende sätete ja tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel (vt eelkõige kohtumäärus, 4.6.2015, Argenta Spaarbank, C‑578/14, ei avaldata, EU:C:2015:372, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika).
63

Olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis on ette nähtud harta artiklites 20 ja 21. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kõnealune põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (vt eelkõige kohtuotsus, 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punkt 51).
12

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et sisuliselt käib põhikohtuasjas vaidlus selle üle, kas hankijaga on tegemist sellise haigla puhul, mis põhineb täielikult erakapitalil ja mis saab muude tulude hulgas vastutasuna teenuste eest makseid riiklikult haigekassalt. Seoses sellega on vaja välja selgitada, kas põhikohtuasjas käsitletavate liikmesriigi õigusnormidega võib seada lisaks direktiivi 2004/18 artikli 1 lõikes 9 sätestatule täiendavaid tingimusi, ja juhul kui see on nii, kas see toob siis endaga kaasa nende isikute kategooria laiendamise, kes on kohustatud läbi viima riigihankemenetlusi.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ) artiklit 23 ja artikli 30 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis kriminaalkaristuse ähvardusel kohustavad krediidiandjat täitma muutuva intressimäära määratlemise osas kohustusi seoses krediidilepingutega, mis kehtisid nende õigusnormide jõustumise kuupäeval, kui need krediidilepingud ei kuulu selle direktiivi esemelisse kohaldamisalasse, ning et nende kohustuste puhul ei ole tegemist selle direktiivi rakendamisega.
69

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et raamkokkuleppe klausli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mille kohaselt peetakse järjestikuste tähtajaliste töölepingute uuendamist avalikus sektoris õigustatuks „objektiivsete alustega“ selle klausli tähenduses juba ainuüksi seetõttu, et loomatervise valdkonna töötajate järelevalveülesanded ei ole alalised, sest kontrollitavate ettevõtete tegevuse maht varieerub, välja arvatud juhul, kui lepingute uuendamise eesmärk on tõepoolest asjaomase sektori erivajaduse katmine, ilma et viimase aluseks võiksid siiski olla eelarvekaalutlused; kas tegemist on sellise juhuga, peab välja selgitama siseriiklik kohus. Lisaks ei piisa asjaolust, et järjestikuste tähtajaliste töölepingute uuendamine toimub seni, kuni konkurss on lõpule viidud, kõnealuste õigusnormide kooskõlla viimiseks nimetatud klausliga, kui nende õigusnormide konkreetne kohaldamine viib tegelikult järjestikuste tähtajaliste töölepingute kuritarvitamiseni; siseriiklik kohus peab kontrollima ka seda.
60

Arvestades kõigi eespool toodud kaalutlustega, tuleb esitatud küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis objektiivsetel põhjustel põhineva õigustuse puudumisel võimaldavad õpetajate hindamiskava kohaldada ja positiivse tulemuse korral sellest tulenevalt preemiat maksta ainult õpetajatele, kes on alaliste ametnikena teenistusse võetud määramata ajaks, välistades hindamiskava kohaldamise ja preemia maksmise õpetajatele, kes on määratud ajaks ametisse nimetatud ametnikena teenistusse võetud tähtajaliselt.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav kinnisvaratagatise lepingule, mis on sõlmitud füüsiliste isikute ja krediidiasutuse vahel nende kohustuste tagamiseks, mis äriühingul on krediidilepingust tulenevalt selle krediidiasutuse ees, kui need füüsilised isikud tegutsesid eesmärkidel, mis ei ole seotud nende kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega, ja kui neil puudub selle äriühinguga funktsionaalne seos; seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
17

Sellega seoses tuleb rõhutada, et eelotsusetaotlustes esitatud teave on vajalik mitte ainult selleks, et võimaldada Euroopa Kohtul eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimustele tarvilikku vastust anda, vaid ka selleks, et anda liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud isikutele võimalus esitada Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma seisukohad. Euroopa Kohus peab kontrollima, et see võimalus oleks tagatud, võttes arvesse, et viidatud sätte alusel toimetatakse huvitatud isikutele kätte ainult eelotsusetaotlused koos tõlkega iga liikmesriigi ametlikku keelde, mitte aga siseriikliku kohtuasja toimikut, mille võib eelotsusetaotluse esitanud kohus olla Euroopa Kohtule edastanud (vt eelkõige kohtuotsused, 11.6.2015, Base Company ja Mobistar, C‑1/14, EU:C:2015:378, punkt 48, ning 5.7.2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, punkt 19).
15

Nendel asjaoludel otsustas Bezirksgericht Linz (Linzi esimese astme kohus, Austria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklis 18 sätestatud diskrimineerimise keelu põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui liikmesriik on oma õigussüsteemis kehtestanud sellise normi nagu Saksa põhiseaduse artikli 16 lõige 2 Saksamaa Liitvabariigi jaoks, mis näeb ette riigi kodanike kolmandatesse riikidesse väljaandmise keelu, tuleb seda kohaldada ka muude liikmesriikide kodanike suhtes, kes asjaomases liikmesriigis viibivad? 2. Kas [harta] artikli 19 lõiget 2 ja artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et [liidu] liikmesriik peab tagasi lükkama kolmanda riigi esitatud väljaandmistaotluse, mis puudutab asjaomase liikmesriigi territooriumil viibivat liidu kodanikku, kui väljaandmistaotluse aluseks olev kriminaalmenetlus koos kolmandas riigis tehtud tagaseljaotsusega ei olnud kooskõlas rahvusvahelises õiguses kehtiva miinimumstandardiga ja liidu avaliku korra (ordre public) tingimatute põhimõtetega ning õiglase kohtumenetluse põhimõttega? 3. Viimaks kerkib küsimus, kas [harta] artiklis 50 sätestatud ja Euroopa Kohtu praktikas kehtivat põhimõtet ne bis in idem tuleb tõlgendada nii, et esimese süüdimõistmise korral kolmandas riigis ja menetluse järgneva peatamise korral seetõttu, et puudus tegelik põhjus süüdistuse esitamiseks [liidu] liikmesriigis, takistab see süüdistuse esitamist kolmandas riigis? 4. Kas juhul, kui vastus ühele eelnevatest kolmest küsimusest on jaatav, tuleb eelkõige [harta] artiklit 6 („Õigus vabadusele“) tõlgendada nii, et liidu kodanikku ei või kolmanda riigi väljaandmistaotluse korral ka kinni pidada riigist väljasaatmise eesmärgil?“
Euroopa Kohtu (üheksas koda) 15. novembri 2016. aasta määrus –

MIP-TS

(kohtuasi C‑222/16) ( 1 )

Eelotsusetaotlus – Kaubanduspoliitika – Määrus (EÜ) nr 1225/2009 – Artikkel 13 – Kõrvalehoidmine – Rakendusmäärus (EL) nr 791/2011 – Hiina Rahvavabariigist pärit hõreda koega klaaskiust kangad – Dumpinguvastased tollimaksud – Rakendusmäärused (EL) nr 437/2012 ja (EL) nr 21/2013 – Saatmine läbi Tai – Dumpinguvastase tollimaksu laiendamine – Ajaline kohaldamisala – Ühenduse tolliseadustik – Imporditollimaksu tollivormistusjärgne sissenõudmine

1. Eelotsuse küsimused–Kohtupraktikas juba käsitletud küsimustega identsed küsimused–Kodukorra artikli 99 kohaldamine (ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 99) (vt punktid 27–30)

2. Ühine kaubanduspoliitika–Dumpinguvastane kaitse–Kõrvalehoidmine–Dumpinguvastase tollimaksu laiendamine–Ajaline kohaldamisala–Laiendatud lõpliku dumpinguvastase tollimaksu tagasiulatuv kohaldamine imporditud kaubale, mis lasti liidus vabasse ringlusse enne sellise määruse jõustumise kuupäeva, millega algatati uurimine seoses kõrvalehoidmisega ja kehtestati kõnealuse impordi suhtes registreerimisnõue–Piir–Päritolusertifikaatide ebaõigsus, mis ilmnes tollivormistusjärgse kontrolli tulemusel (nõukogu määrus nr 1225/2009, artikli 10 lõige 1, artikli 13 lõiked 1 ja 3, artikli 14 lõige 5 ja määrus nr 791/2011, artikli 1 lõige 1; komisjoni määrus nr 437/2012) (vt punktid 33–37 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 3. augusti 2011. aasta rakendusmääruse (EL) nr 791/2011, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit hõreda koega klaaskiust kangaste impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse sellise impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu tuleb kohaldada hõreda koega klaaskiust kanga, millele on selles sättes viidatud ning mis on deklareeritud Taist pärinevana ja turule viidud enne seda, kui jõustus 23. mai 2012. aasta määrus (EL) nr 437/2012, millega algatatakse uurimine seoses võimaliku kõrvalehoidmisega rakendusmäärusega (EL) nr 791/2011 kehtestatud dumpinguvastastest meetmetest ning kehtestatakse kõnealuse impordi suhtes registreerimisnõue, sellise impordi suhtes nagu põhikohtuasjas, kui on tuvastatud, et see hõreda koega klaaskiust kangas on tegelikult pärit Hiina Rahvavabariigist.

( 1 ) ELT C 243, 4.7.2016.
Kohtumenetlus–Füüsilise või juriidilise isiku hagi, mis on esitatud liikmesriigi vastu ja milles palutakse, et tuvastataks liidu õiguse rikkumine selle liikmesriigi poolt, kohustataks seda liikmesriiki muutma on riigisisest õigust või peatataks selle liikmesriigi kohtu lahendi täitmine–Liidu kohtu pädevuse ilmselge puudumine–Vastuvõetamatus (ELL artikli 13 lõige 2; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 53 lõige 2) (vt punktid 3–6)
Euroopa Kohtu (kuues koda) 10. novembri 2016. aasta määrus –

Edra Costruzioni ja Edilfac

(kohtuasi C-140/16) ( 1 )

Eelotsusetaotlus – Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 99 – Riigihanked – Direktiiv 2004/18/EÜ – Direktiiv 2014/24/EÜ – Hankemenetluses osalemine – Pakkuja, kes jättis oma pakkumuses märkimata tööohutusega seotud kulud – Kohtupraktikast tulenev kohustus see märkida – Hankemenetlusest kõrvaldamine ilma selle puuduse kõrvaldamist võimaldamata

1. Eelotsuse küsimused–Kohtupraktikas juba käsitletud küsimustega identsed küsimused–Kodukorra artikli 99 kohaldamine (ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 99) (vt punktid 19–21)

2. Õigusaktide ühtlustamine–Ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankemenetlused–Direktiiv 2004/18–Pakkujate võrdse kohtlemise põhimõte–Läbipaistvuskohustus–Sellise ettevõtja hankemenetlusest kõrvaldamine, kes ei ole täitnud kohustust, mida ei ole sõnaselgelt ette nähtud hankedokumentides ega liikmesriigi õiguses–Selle puuduse kõrvaldamise võimaluse puudumine–Lubamatus (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/18, artikli 27 lõige 1, artiklid 49–51) (vt punktid 32–35 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtteid, nagu need on rakendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus hankija kõrvaldamine riigihankemenetlusest pärast seda, kui ta ei ole täitnud kohustust märkida esitatud pakkumuses tööohutusega seotud kulusid eraldi; see on kohustus, mille täitmata jätmise eest on ette nähtud menetlusest kõrvaldamine, mis ei tulene sõnaselgelt hankedokumentidest ega siseriiklikust õigusest, vaid selle õiguse tõlgendamisest ja nimetatud dokumentides esinevate puuduste kõrvaldamisest liikmesriigi kohtu poolt, kes lahendab asja viimases astmes. Võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtteid tuleb tõlgendada ka nii, et nendega on vastuolus see, kui sellisele pakkujale ei anta võimalust puudusi kõrvaldada ja täita see kohustus hankija poolt ette nähtud tähtajal.

( 1 ) ELT C 200, 6.6.2016.
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000 artikli 16 lõike 1 punkt a tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses on aeg, mil kohtule esitatakse menetluse algatamist käsitlev dokument või samaväärne dokument, see kuupäev, mil see dokument asjaomasele kohtule esitatakse, isegi kui see ei algata liikmesriigi õiguse kohaselt iseenesest kohe kohtumenetlust.

Kui on kindlaks tehtud, milline kahest määruse nr 2201/2003 artikli 16 lõike 1 punktide a ja b tingimusest vastavalt asjaomase liikmesriigi valikule kehtib, sõltub kuupäev, millal kohtu poole on pöördutud, ainult selle artikli 16 lõike 1 punktis a ette nähtud esimese võimaluse raames selle kuupäeva objektiivsest kindlakstegemisest, millal kohtule on esitatud menetluse algatamist käsitlev dokument või samaväärne dokument, olenemata igasugustest liikmesriigi menetlusnormidest, mille eesmärk on kindlaks teha, millal ja millistel tingimustel menetlus on algatatud või seda loetakse pooleliolevaks, võttes arvesse, et hageja ei ole jätnud seejärel tegemata samme seoses sellest dokumendist kostjale teatamise või selle edastamise tingimusega.

(vt punktid 26, 28, 29 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 101 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel rendi või tasu eest toimuvate kaupade autoveoteenuse hind ei või olla madalam liikmesriigi ametiasutuse kehtestatud minimaalsetest tegevuskuludest, mis kehtestati pärast kõige representatiivsemate vedajate ja tellijate ühenduste ärakuulamist. Nii toimides ei ole liikmesriik võtnud oma õigusnormidelt nende riiklikku iseloomu sel teel, et delegeerib eraõiguslikele ettevõtjatele vastutuse majandushuve puudutavate otsuste tegemiseks. Samuti ei saa järeldada, et sellised õigusnormid võimaldavad tuvastada ettevõtjatevahelise kokkuleppe olemasolu ELTL artikli 101 tähenduses, mida avalik võim nõuab või soodustab või mille mõju ta tugevdab.

(vt punktid 22, 23, 25, 28 ja resolutsioon)