ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklit 43 koosmõjus artikliga 48 (nüüd Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 49 koosmõjus artikliga 54) tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid – mis ET ei luba residendist äriühingul arvata oma maksustatavast kasumist maha teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha kahjumit, kui esiteks on äriühing ära kasutanud kõik püsiva tegevuskoha asukohaliikmesriigi õiguse alusel olemas olevad võimalused kõnealuse kahjumi mahaarvamiseks ja teiseks ei saa äriühing kõnealusest püsivast tegevuskohast enam tulu, mistõttu puudub võimalus kahjumit selles liikmesriigis arvesse võtta („lõplik“ kahjum) – ka siis, kui asjaomaste õigusnormidega vabastatakse äriühing kasumi ja kahjumi arvessevõtmisest kahe liikmesriigi vahelise kahepoolse topeltmaksustamise vältimise lepingu alusel?
2.

Kas käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 24 lõiget 1 ja artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et oskusteabelitsentsi andja – teises liikmesriigis asutatud äriühing – osutab veebisaidil kättesaadavaid teenuseid lõppkasutajatele, mistõttu ta on maksukohustuslase kui alltöövõtja tehnilise oskusteabe teenuse saaja ja maksukohustuslane ei osuta sellist teenust esimeses liikmesriigis asutatud litsentsisaajale, asjaoludel, milles litsentsiandja äriühing: a) omas omavahendeid, mis koosnesid üksnes üüritud kontorist ja selle juhi kasutatud arvutist; b) omas ainsate koosseisuliste töötajatena ühte juhti ja õigusnõustajat, kes töötas osalise tööajaga mõni tund nädalas; c) omas ainsa lepinguna oskusteabe arendamise lepingut; d) hoolitses selle eest, et litsentsisaaja registreeriks temale kuuluvad domeeninimed litsentsisaajaga sõlmitud lepingu alusel enda nimel; e) ei nimetanud ennast, suheldes kolmandate isikute, eelkõige lõppkasutajate, pankade, kes pakuvad pangakaardimakset veebisaitidel, veebisisu loojate ja veebimeistritega, kes reklaamivad sisu, kunagi kõnealuste teenuste osutajaks; f) ei väljastanud veebiteenuste kohta kunagi tõendavaid dokumente pale litsentsitasu arve, ning g) ei omanud süsteemi (näiteks pangakontod ja muud taristud), mis võimaldanuks veebisaitide kaudu osutatud teenusega teenitud tulu vastu võtta, arvestades ühtlasi asjaolu, et vastavalt 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsusele WebMindLicenses (C-419/14, EU:C:2015:832) ei ole iseenesest otsustav asjaolu, et litsentsiandjaks oleva äriühingu juht ja ainuaktsionär on oskusteabe looja ja et sellel isikul on lisaks mõjuvõim või kontroll nimetatud oskusteabe arendamise ja kasutamise ning sellel põhinevate teenuste osutamise üle, nii et füüsiline isik, kes on litsentsiandja äriühingu juht ja omanik, on ka nende alltöövõtjatest äriühingute juht ja/või omanik – ja lõppkokkuvõttes kaebaja omanik –, kes teevad teenuse osutamisel koostööd alltöövõtjatena litsentsisaaja tellimuse alusel, täites oma vastavaid nimetatud ülesandeid?
3.

Kas erakorralise asjaolu tõendamiseks piisab tegutseva lennuettevõtja väitest, et hoolimata sellest, et kontserni emaettevõtja nõuded rahuldas, jätkas ametiühing streiki ilma põhjuseta ja selle kestvust lõpuks koguni laiendas, ja kellel on tõendamiskoormis juhul, kui olukorra täpsemad asjaolud jäid ebaselgeks?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria) 13. novembril 2020 – UE versus ShareWood Switzerland AG ja VF

(Kohtuasi C-595/20)

(2021/C 35/46)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberster Gerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: UE

Vastustajad kassatsioonimenetluses: ShareWood Switzerland AG, VF

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (1) artikli 6 lõike 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et tiikpuid ja balsapuid käsitlevaid müügilepinguid ettevõtja ja tarbija vahel, mille kohaselt omandatakse puud selleks, et need pärast kasvatamist langetada ja puit kasumi saamise eesmärgil maha müüa, ning mis sisaldavad sellekohast rendilepingut ja teenuse osutamise lepingut, tuleb pidada viidatud sätte tähenduses „lepinguks, mille esemeks on kinnisasjaõigus või [kinnisasja üür või rent]“?

(1) ELT 2008, L 177, lk 6.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL (1) tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 21 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui kaupleja võib lisaks telefoninumbrile, millel helistamine ei ole põhitariifist kallim, teatavaks teha telefoninumbri, mida tarbija võib juhuslikult kasutada lepinguga seotud telefonisuhtluseks ja millel helistamise eest tuleb maksta põhitariifist kõrgemat tasu, ja kas siis, kui põhitariifist kõrgema tasuga telefoninumbri teatavaks tegemine võib teatud tingimustel olla kooskõlas artikliga 21, omab hinnangu andmisel tähtsust näiteks see, kas põhitariifiga telefoninumber on lihtsalt kättesaadav, kas asjaomaste telefoninumbrite kasutusotstarve on väljendatud piisavalt selgelt ja kas telefoninumbritelt saadava klienditoe kättesaadavuses ja teenuse tasemes on olulisi erinevusi?
1.

Kas ELTL artiklit 279 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 160 lõiget 2 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 ja artikli 19 lõikega 1 ning Euroopa Kohtu 8. aprilli 2020. aasta määruse kohtuasjas C-791/19 R: komisjon vs. Poola resolutsiooni punkti 1 esimese ja teise taandega tuleb tõlgendada nii, et Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) esimehe avaldus, milles taotletakse Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) kohtuniku teenistussuhte puudumise tuvastamist puudutava kohtuasja toimiku üleandmist, tuleb tagasi lükata, sest selle on esitanud üksus, mis kuni otsuse tegemiseni kohtuasjas C-791/19 ei saa teha mingeid toiminguid seetõttu, et 8. detsembri 2017. aasta Poola kõrgeima kohtu seaduse (ustawa o Sądzie Najwyższym) (terviktekst: Dz. U. 2019, jrk nr 825, muudetud) artikli 3 punkti 5, artikli 27 ja artikli 73 § 1 kohaldamine on peatatud?
5.

Kas ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku ja eelnevalt seaduse alusel moodustatud kohtusse pöördumise õiguse üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kõrgeima astme kohus lükkab tagasi toimiku üleandmise taotluse, kui sellise taotluse on esitanud isik, kes on kohtuniku ametisse nimetatud liikmesriigi õigusnormide alusel ja asjaoludel, mille puhul moodustatud kohus ei vasta iseseisvuse ja sõltumatuse nõudele ega ole seaduse alusel moodustatud kohus, ilma et eelnevalt oleks vajalik läbi viia menetlus, millele on viidatud kohtuasja C-508/19 eelotsuse küsimuses või Euroopa Kohtu 19. novembri 2019. aasta otsuses kohtuasjades C-585/18, C-624/18 ja C-625/18: A.K. jt?
5.

Kas ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku ja eelnevalt seaduse alusel moodustatud kohtusse pöördumise õiguse üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kõrgeima astme kohus lükkab tagasi taotluse üle anda sellise kohtuasja toimik, milles on Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimused, kui sellise taotluse on esitanud isik, kes on kohtuniku ametisse nimetatud liikmesriigi õigusnormide alusel ja asjaoludel, mille korral moodustatud kohus ei vasta iseseisvuse ja sõltumatuse nõudele ega ole seaduse alusel moodustatud kohus, ilma et eelnevalt oleks vajalik läbi viia menetlus, millele on viidatud kohtuasja C-508/19 eelotsuse küsimuses või Euroopa Kohtu 19. novembri 2019. aasta otsuses kohtuasjades C-585/18, C-624/18 ja C-625/18: A.K. jt?
4.

Kas ELL artikli 19 lõike 1 teist lõiku ja eelnevalt seaduse alusel moodustatud kohtusse pöördumise õiguse üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kõrgeima astme kohus lükkab tagasi taotluse üle anda sellise kohtuasja toimik, kui sellise taotluse on esitanud isik, kes on kohtuniku ametisse nimetatud liikmesriigi õigusnormide alusel ja asjaoludel, mille korral moodustatud kohus ei vasta iseseisvuse ja sõltumatuse nõudele ega ole seaduse alusel moodustatud kohus, ilma et eelnevalt oleks vajalik läbi viia menetlus, millele on viidatud kohtuasja C-508/19 eelotsuse küsimuses või Euroopa Kohtu 19. novembri 2019. aasta otsuses kohtuasjades C-585/18, C-624/18 ja C-625/18: A.K. jt?
3.

Kas liidu õigust – eelkõige teises küsimuses viidatud õigusnorme – tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu p.u.s.p. artikli 110 § 2a ja 8. detsembri 2017. aasta Poola kõrgeima kohtu seaduse (ustawa z dnia 8 grudnia 2017 r. o Sądzie Najwyższym) artikli 27 § 1 punkt 1a, mille kohaselt kuuluvad liikmesriigi kohtu kohtuniku kriminaalvastutusele võtmise või kohtunikult vabaduse võtmise luba puudutavad kohtuasjad nii esimeses astmes kui ka apellatsiooniastmes sellise organi ainupädevusse nagu Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium), võttes eelkõige arvesse et: a) Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) loomine langes kokku sellise organi liikmete ametisse nimetamise reeglite muutmisega, nagu on Krajowa Rada Sądownictwa (riiklik kohtute nõukoda (KRS)), kes on seotud kohtunike valimise menetlusega ja kelle ettepanekul on ametisse nimetatud Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) liikmed; b) liikmesriigi seadusandja välistas võimaluse viia Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) koosseisu liikmesriigi sellise viimase astme kohtu nagu Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) kohtunikud, mille struktuuris see kolleegium tegutseb, nii et Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) koosseisu võivad kuuluda ainult uued liikmed, kes nimetatakse KRSi muudetud koosseisu ettepanekul; c) Izba Dyscyplinarnat (distsiplinaarkolleegium) iseloomustab Sąd Najwyższys (Poola kõrgeim kohus) eriti kõrge autonoomia aste; d) Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) kinnitas oma lahendites, mille ta tegi 19. novembri 2019. aasta kohtuotsuse A. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus) (C-585/18, C-624/18 ja C-625/18, EU:C:2019:982) alusel, et KRS muudetud koosseisus ei ole seadusandlikust ja täidesaatvast võimust sõltumatu organ ning et Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) ei ole „kohus“ harta artikli 47, EIÕK artikli 6 ja Poola Vabariigi põhiseaduse artikli 45 lõike 1 tähenduses; e) liikmesriigi kohtu kohtuniku kriminaalvastutusele võtmise või kohtunikult vabaduse võtmise loa taotluse esitab reeglina prokurör, kelle vahetu ülemus on täitevvõimu organ, nagu justiitsminister, kes võib anda prokuröridele siduvaid juhiseid menetlustoimingute sisu kohta, samas kui Izba Dyscyplinarna (distsiplinaarkolleegium) liikmetel ja KRS-l oma muudetud koosseisus on, nagu Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) lahendites – millele on viidatud punktis 2d – tuvastas, eriti tugevad sidemed seadusandliku ja täidesaatva võimuga – seetõttu ei saa Izba Dyscyplinarnat (distsiplinaarkolleegium) pidada menetlusosalise suhtes kolmandaks isikuks; f) Poola Vabariigile tehti ülesandeks peatada 8. detsembri 2017. aasta seaduse kõrgeima kohtu kohta nende sätete kohaldamine, mis puudutavad Izba Dyscyplinarnat (distsiplinaarkolleegium), ja hoiduma selle kolleegiumi menetluses olevaid asju edastamast kohtukoosseisule, mis ei vasta sõltumatuse nõuetele (8. aprilli 2020. aasta kohtumäärus komisjon vs. Poola, C-791/19 R, EU:C:2020:277)?
C 44/31

ET

Hermann Albers eK 4. detsembril 2020 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 5. oktoobri 2020. aasta otsuse peale kohtuasjas T-597/18: Hermann Albers versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-656/20 P)

(2021/C 44/37)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Hermann Albers eK (esindaja: advokaat S. Roling)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Saksamaa Liitvabariik, Land Niedersachsen

Apellandi nõuded

1. tühistada Üldkohtu 5. oktoobri 2020. aasta kohtuotsuse Hermann Albers vs. komisjon (T-597/18, EU:T:2020:467) resolutsiooni punktid 1 ja 2 osaliselt;

2. rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded, mille eesmärgiks oli tühistada Euroopa Komisjoni 12. juuli 2018. aasta otsus C(2018) 4385 final (1), ja mõista mõlema kohtuaste kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus eiras ELTL artikli 107 ja artikli 108 tähendust seoses Alam-Saksimaa kohaliku transpordi seaduse (Niedersächsisches Nahverkehrsgesetz (NNVG)) § -ga 7. Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, kujutab NNVG § 7a endast uut abi, millest tuleb teatada.

Mis puutub ELTL artiklisse 107, siis pole tegemist mitte ainult riigisisese rahaliste vahendite ülekandmisega, kuna ametiasutused oma topeltrollis ühistranspordiettevõtjate omanikuna otseselt rahalistest vahenditest kasu saavad ja kasutavad seda otselepinguid sõlmides valikuliselt erasektori kulude katteks. Ametiasutused kontrollisid avalikke transpordiettevõtjaid „nagu oma struktuuriüksusi“. Rahaliste vahendite eraldamine ametiasutustele on otseselt seotud soodustusega, kuna selleks ajahetkeks on vahendite kasutamine munitsipaalettevõtjate majandustegevuseks tihti juba kindlaks tehtud. See moonutab konkurentsi ja kahjustab liikmesriikide vahelist kaubandust.

Peale selle on NNVG § 7a kohase abi olemuse tõttu, aga ka sellest sõltumatult, tegemist ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumisega, kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole NNVG § -st 7a Euroopa Komisjonile teatanud.

(1) Komisjoni otsus mitte esitada vastuväiteid Alam-Saksi liidumaa poolt ühistranspordiseaduse § 7a võetud meetme kohta (juhtum SA.46538 (2017/NN)) (ELT 2018, L 292, lk 1).
Les Mousquetaires S.A.S. ja ITM Entreprises S.A.S. 15. detsembril 2020 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas koda laiendatud koosseisus) 5. oktoobri 2020. aasta otsuse peale kohtuasjas T-255/17: Les Mousquetaires ja ITM Entreprises versus komisjon

(Kohtuasi C-682/20 P)

(2021/C 44/42)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid: Les Mousquetaires S.A.S., ITM Entreprises S.A.S. (esindajad: advokaadid N. Jalabert-Doury ja K. Mebarek)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Euroopa Liidu Nõukogu

Apellantide nõuded

— tühistada kohtuasjas T-255/17 Üldkohtu tehtud kohtuotsuse punkt 2;

— rahuldada nõuded, mille apellandid esitasid esimeses kohtuastmes, ja tühistada Euroopa Komisjoni 9. veebruari 2017. aasta otsus C(2017) 1057 ja 21. veebruari 2017. aasta otsus C(2017) 1361, millega kohustati Intermarché’d ja Les Mousquetaires’i ja kõiki nende otseselt või kaudselt kontrollitavaid äriühinguid alluma kontrollile vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigetele 1 ja 4;

— mõista kõik kohtukulud, sh Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Esimene väide, et õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsimisel seoses kontrollide läbiviimisega on rikutud õigusnormi ja põhjendamiskohustust.

Teine väide, et rikutud on EIÕK artikleid 6 ja 8, aluslepingu artiklit 296 ja määruse nr 1/2003 artikli 20 lõiget 4, kuna Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust ja kontrolliotsuste piire.

Kolmas väide, et rikutud on õigusnormi ja määrust nr 1/2003, kuna Üldkohus liigitas menetlusetapi „enne selliste meetmete võtmist, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud“ määruse kohaldamisalasse mittekuuluvaks.

Neljas väide, et rikutud on EIÕK artikleid 6 ja 8 ning määruse nr 1/2003 artiklit 19, kuna Üldkohus kvalifitseeris piisavalt veenvateks kaudseteks tõenditeks vormiliselt ja sisuliselt puudulikud asjaolud.

Viies väide, et puuduvad põhjendused, sest kontrollitud ei ole nende kaudsete tõendite tõenduslikku väärtust, ning tehtud on viga seoses kaudse tõendi kvalifitseerimisega.
1.

Kas liidu õigusega on kooskõlas tõlgendus, mille kohaselt niinimetatud garantiiaja jooksul tehtud parandustöid käsitatakse maksuvabade tehingutena siis, kui neid tehakse tasuta, ja niivõrd, kuivõrd neid peetakse vaikimisi sisalduvaks garantiiga hõlmatud toote müügihinnas, samas kui maksustatavatena käsitatakse teenuseid, mis osutatakse garantiiajal (olenemata sellest, kas see hõlmab materjalide kasutamist või mitte) ja mille kohta esitatakse arve, sest need tuleb tingimata liigitada teenuste osutamiseks tasu eest?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Korkein hallinto-oikeus (Soome) 25. novembril 2020 – A versus Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto

(Kohtuasi C-634/20)

(2021/C 44/34)

Kohtumenetluse keel: soome

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Korkein hallinto-oikeus

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: A

Vastustaja: Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Valvira)

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklit 45 või artiklit 49 tuleb proportsionaalsuse põhimõtet arvesse võttes tõlgendada nii, et viidatud sätetega on vastuolus, kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus annab liikmesriigi õigusnormidele tuginedes isikule arsti kutsealal tegutsemise õiguse vaid kolmeks aastaks ning tingimusel, et isik võib arstina tegutseda ainult registreeritud arsti juhendamisel ja järelevalve all ning peab selleks, et saada vastuvõtvas liikmesriigis arsti kutsealal iseseisvalt tegutsemise luba, läbima samal ajavahemikul kolmeaastase eriväljaõppe üldmeditsiini valdkonnas, arvestades seda, et:

a) isik on omandanud meditsiini valdkonnas esimese astme kõrghariduse päritoluriigis, kuid vastuvõtvas liikmesriigis kutsekvalifikatsiooni tunnustamist taotledes ei saanud ta esitada tõendit üheaastase kutsepraktika läbimise kohta, mis on päritoluriigis kutsekvalifikatsiooni omandamise lisatingimus;

b) isikule on kutsekvalifikatsioonide direktiivi artiklile 55a (1) tuginedes pakutud vastuvõtvas liikmesriigis eelkõige võimalust – millest isik keeldus – läbida vastuvõtvas liikmesriigis kolmeaastase tähtaja jooksul päritoluliikmesriigi nõuetele vastav kutsepraktika ja taotleda päritoluriigi pädevalt asutuselt selle tunnustamist, et seejärel oleks isikul direktiivis sätestatud automaatse tunnustamise süsteemi kaudu võimalik uuesti taotleda arsti kutsealal tegutsemise õigust;

c) vastuvõtva liikmesriigi riigisiseste õigusnormide eesmärk on suurendada patsientide ohutust ning parandada tervishoiuteenuste kvaliteeti, tagades, et tervishoiu valdkonna kutsealade esindajatel on kutsetegevuseks vajalik väljaõpe, muu piisav kutsekvalifikatsioon ja teised kutsetegevuseks nõutavad oskused?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiv 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (ELT 2005, L 255, lk 22).
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste (1) andmise kohta artikli 30 lõike 2 alapunkti e tuleb tõlgendada nii, et see annab raudtee-ettevõtjale, kes kasutab või kavatseb kasutada raudteetaristut, õiguse osaleda reguleeriva organi läbi viidavates menetlustes, mille eesmärk on määrata raudteetaristu-ettevõtja poolt kindlaks raudteetaristu kasutustasud?
2.

Kas määruse nr 650/2012 artiklit 75 koostoimes artikliga 22 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolne leping ei reguleeri pärimisõiguse valikut, vaid määrab kindlaks pärimisasjades kohaldatava õiguse, võib selle kahepoolse lepinguga seotud liikmesriigis elav kolmanda riigi kodanik kohaldatavat õigust valida? ja eelkõige, — kas kahepoolne leping kolmanda riigiga peab sõnaselgelt välistama konkreetse õiguse valiku ja mitte üksnes reguleerima pärimisõigust, kasutades selleks, et tuvastada lepingu artiklite ülimuslikkus määruse nr 650/2012 artikli 22 suhtes, objektiivseid kriteeriume? — kas vabadus valida pärimisõigust ja ühtlustada kohaldatavat õigust õiguse valiku teel – vähemalt ulatuses, mille liidu seadusandja on näinud ette määruse nr 650/2012 artiklis 22 – on üks Euroopa Liidu raames tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevaid põhimõtteid, mida ei või rikkuda ka juhul, kui kohaldatakse kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolseid konventsioone, mis on ülimuslikud määruse nr 650/2012 suhtes?
C 53/26

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa) 1. detsembril 2020 – V A, Z A versus TP

(Kohtuasi C-645/20)

(2021/C 53/35)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kassaatorid: V A, Z A

Vastustaja: TP

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (1), artikli 10 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et kui isiku surma hetkel ei asu tema alaline elukoht liikmesriigis, peab selle liikmesriigi kohus, kus surnu alaline elukoht ei olnud, kuid kes tuvastab, et tal oli selle riigi kodakondsus ja tal oli seal varasid, omal algatusel tuvastama, et asi allub talle vastavalt selles õigusaktis ette nähtud kohtualluvusele muudel juhtudel?

(1) ELT 2012, L 201, lk 107.
2.

Kuidas tuleb tõlgendada seaduse 9/2017 artikli 198 lõiget 4[, milles] on sätestatud 60-päevane makseperiood igal juhul ja kõikide lepingute puhul, nähes ette algse 30-päevase perioodi kinnitamiseks ja lisaks veel 30 päeva maksmiseks, arvestades, et direktiivi põhjenduses 23 on sätestatud: „Riigiasutuste pikkade maksetähtaegade ja hilinenud maksmisega kaupade ja teenuste eest kaasneb põhjendamatu kulu ettevõtjatele. Seepärast on asjakohane võtta kasutusele erieeskirjad, mis käsitlevad äritehinguid kaupade tarnimiseks või teenuste osutamiseks ettevõtjate poolt riigiasutustele ning milles tuleks eelkõige ette näha maksetähtajad, mis üldreeglina ei ületa 30 kalendripäeva, välja arvatud juhul, kui lepingus on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ja kui see on lepingu eripära või konkreetse suunitluse tõttu objektiivselt põhjendatud, ning mingil juhul ei ületa 60 kalendripäeva“[?]
C 53/22

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 17. novembril 2020 – Cosilt – Consorzio per lo sviluppo economico locale di Tolmezzo versus Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE

(Kohtuasi C-610/20)

(2021/C 53/28)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Cosilt – Consorzio per lo sviluppo economico locale di Tolmezzo

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigus keelab kohaldada selliseid liikmesriigi õigusnorme nagu dekreetseaduse nr 91/2014 (seadusega 116/2014 seadusena kinnitatud redaktsiooni) artikli 26 lõiked 2 ja 3, mis kas vähendavad toetusi, mis on seadusega juba ette nähtud ning vastavates fotogalvaaniliselt saadud elektrienergia tootjate ning selleks asutatud riigi osalusega äriühingu Gestore dei servizi energetici s.p.a. vahel sõlmitud lepingutes kindlaks määratud, või siis viivitavad märkimisväärselt nende väljamaksmist;

täpsemalt, kas need liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas selliste Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega nagu õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, õiguskindluse põhimõte, lojaalse koostöö põhimõte ja kasuliku mõju põhimõte; Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 16 ja 17; direktiiviga 2009/28/EÜ (1) ja sellega, kuidas see direktiiv reguleerib toetuskavasid; ning ELTL artikli 216 lõikega 2, eriti seoses Euroopa energiaharta lepinguga?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2009, L 140, lk 16).