ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85, artikli 19 lõike 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see volitab otseselt liikmesriigi pädevaid asutusi määrama ettevõtjale või ettevõtte juhile sanktsiooni osutatud määruse rikkumise eest, mis on tuvastatud riigi territooriumil, kui nimetatud rikkumise eest ei ole veel sanktsiooni määratud, isegi kui rikkumine on toime pandud mõne teise liikmesriigi territooriumil, kus asub ettevõtja asukoht.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Kohtupraktika, mis käsitleb kauba enda kujust koosnevaid ruumilisi kaubamärke, on asjakohane ka juhul, kui taotletav kaubamärk on kujutismärk, mis koosneb selle kauba tasapannalisest kujutisest, või ka juhul, kui taotletav kaubamärk on tähis, mis koosneb teatava kauba pinnale kantud mustrist. Ka neil kahel juhul ei koosne tegelikult kaubamärk tähistatavate kaupade välimusest sõltumatust tähisest.

Nimetatud kohtupraktika on kohaldatav ka siis, kui kaubamärgil on kujutatud tähistatava kauba ainult üks osa.

(vt punktid 34, 35)
Nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust, artikli 3 lõike 1 punkti g tuleb tõlgendada nii, et eraõigusliku sihtasutuse poolt stipendiumide andmine, millega toetatakse teadusuuringuid või ülikooliõpinguid välismaal, kuulub mõiste „haridus“ alla selle sätte tähenduses, kui on olemas piisavalt tihe seos antud rahaliste toetuste ja teadusuuringutes või õpingutes – mis ise kuuluvad selle mõiste alla – osalemise vahel. Nii on see eeskätt juhul, kui rahalised toetused on seotud potentsiaalsete taotlejate osalemisega sellises uuringus või programmis, kui rahaliste toetuste eesmärk on kõrvaldada võimalikud rahalised osalemistakistused täielikult või osaliselt ning kui rahalised toetused on selle eesmärgi saavutamiseks sobivad.

Esiteks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 22 ja 23 märkis, tähendab „haridus“ tavakeeles protsessi, millega antakse edasi või omandatakse eelkõige teavet, teadmisi, arusaamu, hoiakuid, väärtusi, oskusi, pädevusi ja käitumismustreid.

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 32 ja 34 märkis, eeldab direktiivi 2000/43 artikli 3 lõike 1 punkti g tähenduses mõiste „haridus“ teleoloogiline tõlgendus esiteks seda, et juurdepääsu haridusele peetakse selle mõiste oluliseks aspektiks, sest haridust ei saa eksisteerida ilma juurdepääsuta sellele, ning direktiivi eesmärki võidelda haridusega seotud diskrimineerimise vastu ei ole võimalik saavutada, kui haridusele juurdepääsu staadiumis lubatakse diskrimineerimist.

Teiseks tuleb teadusuuringus või haridusprogrammis osalemisega seotud kulusid pidada haridusele juurdepääsu aspektiks, mis on niisiis mõistega „haridus“ hõlmatud, sest osalemiseks vajalike rahaliste vahendite kättesaadavusest võib sõltuda juurdepääs neile uuringutele või programmidele.

(vt punktid 31, 37, 38 ja 44 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis võimaldab anda maksekäsu välja nõuetekohase veksli alusel, mis tagab tarbijakrediidilepingust tuleneva kohustuse täitmise, kui maksekäsu avaldust lahendaval kohtul ei ole pädevust kontrollida selle lepingu tingimuste võimalikku ebaõiglast olemust, kuivõrd niisugusele maksekäsule vastuväite esitamise kord ei võimalda tagada tarbijale sellest direktiivist tulenevate õiguste järgimist.

Seoses sellega tuleb märkida, et esineb arvestatav oht, et asjaomased tarbijad ei esita vajalikku vastuväidet, olgu siis seetõttu, et selleks ette nähtud tähtaeg on eriti lühike; et nende tahe end kaitsta on pärsitud, kui silmas pidada kohtuasjaga kaasnevate kulude ja vaidlustatud võla summa proportsiooni; või siis seetõttu, et nad ei ole teadlikud oma õigustest või nende ulatusest; või veel ka seetõttu, et ettevõtjate esitatud maksekäsu avalduse sisu on piiratud ja seega on neile kättesaadav teave mittetäielik (vt selle kohta 18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. juuni 2016. aasta kohtumäärus Aktiv Kapital Portfolio, C‑122/14, ei avaldata, EU:C:2016:486, punkt 37). Sellest järeldub, et niisugune menetluskord nagu põhikohtuasjas käsitlusel toob kaasa kirjeldatud ohu, kuna tarbijalt nõutakse, et kahenädalase tähtaja jooksul alates maksekäsu kättetoimetamisest esitaks ta asjaolud ja tõendid, mis võimaldavad kohtul hindamist läbi viia, ning teda kahjustatakse sellega, kuidas kohtukulusid arvestatakse.

(vt punktid 69–71 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 316 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslik edasimüüja võib valida kasuminormi maksustamise korra kohaldamise selliste kunstiteoste tarne suhtes, mille talle on ühendusesiseselt tarninud nende loojad või loojate õigusjärglased, olgugi et viimased ei kuulu selle direktiivi artiklis 314 loetletud isikute kategooriasse.

(vt punktid 39 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑238/17

UAB „Renerga“

versus

AB „Energijos skirstymo operatorius“

ja

AB „Lietuvos energijos gamyba“

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vilniaus miesto apylinkės teismas)

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2009/72/EÜ – Artikli 3 lõiked 2, 6 ja 15 ning artikli 36 punkt f – Elektrienergia siseturg – Eelotsuse küsimuste hüpoteetilisus– Eelotsusetaotluse vastuvõetamatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 14. novembri 2018. aasta otsus

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Taotlus tõlgendada liidu õiguse sätteid, mis ilmselgelt ei ole põhikohtuasjas kohaldatavad – Direktiivi 2009/72 kohaldamatus elektritootja suhtes, kel ei ole avalike teenuste osutamise kohustust – Vastuvõetamatus

(ELTL artikkel 267; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/72, artikli 3 lõige 2)

Eelotsusetaotlus, mille Vilniaus miesto apylinkės teismas (Vilniuse linna esimese astme kohus, Leedu) esitas 11. aprilli 2017. aasta otsusega, on vastuvõetamatu.

Sellega seoses on direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud, et liikmesriigid võivad EÜ asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige selle artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhususe, taastuvate energiaallikate ja kliimakaitsega.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas oma vastuses, et Leedu õigusnormid ei näe Renerga suhtes ette imperatiivset kohustust toota elektrit taastuvatest energiaallikatest ja seda tarnida. Sama kohus märkis, et Renerga ei olnud kantud Leedu valitsuse vastu võetud nimekirja avalike teenuste osutajatest, vaid et Renerga kohustus elektrienergiat tootma ja seda põhikohtuasja kostjatele müüma vabatahtlikult. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastust tuleb seega mõista nii, et asjasse puutuv liikmesriik ei olnud kehtestanud Renerga suhtes avalike teenuste osutamise kohustust direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 mõttes.

Eeltoodust järeldub, et liidu õiguse sätted, mille tõlgendamist palutakse, ei ole põhikohtuasja asjaolude suhtes ei otseselt ega kaudselt kohaldatavad ning et seega on kõik käesolevas kohtuasjas esitatud küsimused hüpoteetilised.

(vt punktid 23 ja 26–28 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus toiduaine maitse kaitsmine selles direktiivis ette nähtud autoriõigusega ja liikmesriigi õigusnormide tõlgendamine viisil, mille kohaselt on selline maitse nende õigusnormide alusel kaitstav autoriõigusega.

Esiteks peavad autoriõigusega hõlmatud ainuõiguste kaitsmise tagamise eest vastutavad ametiasutused nimelt olema võimelised kaitstavad objektid selgelt ja täpselt ära tundma. Sama kehtib ka eraõiguslike isikute, eelkõige ettevõtjate suhtes, kes peavad olema võimelised selgelt ja täpselt identifitseerima kolmandate isikute ehk eeskätt oma konkurentide kasuks kaitstud objektid. Teiseks, vajadus välistada kaitstud objekti identifitseerimise protsessis igasugune õiguskindlust kahjustav subjektiivsus tähendab, et seda objekti peab saama väljendada täpselt ja objektiivselt. Toiduaine maitse puhul ei ole aga täpne ja objektiivne identifitseerimine võimalik. Erinevalt näiteks kirjandusteosest, kujutava kunsti, kinematograafia- või muusikateosest, millel on täpne ja objektiivne väljendus, põhineb toiduaine maitse identifitseerimine eelkõige maitsetunnetusel ja -kogemusel, mis on subjektiivsed ja muutlikud, sest need sõltuvad eelkõige asjaomast toodet maitsva isikuga seotud sellistest faktoritest nagu tema vanus, toidueelistused ja tarbimisharjumused, aga ka toote maitsmise keskkond ja kontekst. Samuti ei ole toiduaine maitse täpne ja objektiivne identifitseerimine, mis võimaldaks seda eristada teistest samalaadsetest toodetest, teaduse praeguse arengutaseme juures võimalik tehniliste vahendite abil.

(vt punktid 41–43 ja 46 ning resolutsioon)
Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et keskkonnamõju „asjakohane hindamine“ peab ühelt poolt hõlmama kõiki elupaigatüüpe ja liike, mille tõttu ala kaitstakse, ning teiselt poolt tuleb teha kindlaks ja analüüsida nii kavandatava projekti mõju alal asuvatele sellistele liikidele, mille kohta ei ole loetelus alaga seoses mingit märget, kui ka sellistele elupaigatüüpidele ja liikidele, mis asuvad väljaspool nimetatud ala piire, kui see mõju võib kahjustada ala kaitse-eesmärke.

Direktiivi 92/43 artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevale asutusele õiguse anda teostusluba kavale või projektile, mille teatavate ehitusetapi üksikasjade (nagu ehitusplatsi asukoht ja veomarsruudid) kindlaksmääramine otsustatakse hiljem, vaid juhul, kui on kindel, et loa andmisel kehtestatakse piisavalt ranged tingimused, mis tagavad, et need aspektid ei kahjusta ala terviklikkust.

(vt punkt 47 ja resolutsiooni punkt 2)
Liidetud kohtuasjad C‑262/17, C‑263/17 ja C‑273/17

Solvay Chimica Italia SpA jt

versus

Autorità per l’energia elettrica, il gas e il sistema idrico

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)

Eelotsusetaotlus – Elektrienergia siseturg – Direktiiv 2009/72/EÜ – Jaotusvõrgud – Artikkel 28 – Suletud jaotusvõrgud – Mõiste – Vabastused – Piirid – Artikli 32 lõige 1 – Kolmandate isikute juurdepääs – Artikli 15 lõige 7 ja artikli 37 lõike 6 punkt b – Võrgujärjekorra tasud

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 28. novembri 2018. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 28–31)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ, artikli 2 punkti 5 ja artikli 28 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellised võrgud nagu põhikohtuasjas, mis on rajatud omatarbimise eesmärgil enne selle direktiivi jõustumist, ja mida käitab eraõiguslik isik ning millega on seotud piiratud arv tootmis- ja tarbimisüksusi, mis on omakorda ühendatud avalikku võrku, kujutavad endast nimetatud direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid jaotusvõrke. (vt punkt 38 ja resolutsiooni punkt 1)

Direktiivi 2009/72 artiklit 28 tuleb tõlgendada nii, et sellised võrgud nagu põhikohtuasjas, mille liikmesriik on liigitanud suletud jaotusvõrkudeks selle artikli lõike 1 tähenduses, võib sellisena vabastada üksnes selle artikli lõikes 2 ette nähtud kohustustest, ilma et see mõjutaks asjaolu, et lisaks võidaks neile võrkudele kohaldada muid nimetatud direktiivis ette nähtud vabastusi ja eelkõige artikli 26 lõikes 4 sätestatud vabastust, kui nad vastavad selles sättes ette nähtud tingimustele, mida tuleb aga kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul. Igal juhul ei või see liikmesriik neid võrke liigitada eraldi jaotusvõrkude kategooriasse, et anda neile selles direktiivis sätestamata vabastusi. (vt punkt 51 ja resolutsiooni punkt 2)

Direktiivi 2009/72 artikli 32 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ette, et suletud jaotusvõrkudele nimetatud direktiivi artikli 28 lõike 1 tähenduses ei laiene kolmandate isikute juurdepääsukohustus, vaid nad peavad andma üksnes juurdepääsu kolmandatele isikutele, kes kuuluvad nende kasutajate kategooriasse, keda võib sellesse võrku ühendada ja kellel on juurdepääs avalikule võrgule. (vt punkt 61 ja resolutsiooni punkt 3)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/98/EÜ avaliku sektori valduses oleva teabe taaskasutamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti c kolmandat taanet ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta artikli 432 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need ei ole kohaldatavad sellistele liikmesriigi õigusnormidele, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja mis kohustavad panka, mis oli avalik-õigusliku isiku valitseva mõju all, avalikustama teabe lepingute kohta, mis on sõlmitud nõustamis-, õigus-, autoriõigusi käsitlevate ja muude intellektuaalteenuste saamiseks ning mille ta sõlmis valitseva mõju all olemise perioodil, ilma et selle panga ärisaladuse kaitseks oleks ette nähtud ühtegi erandit, ja järelikult ei ole sellised liikmesriigi õigusnormid nendega vastuolus.

(vt punkt 46 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. septembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta artikli 23 lõiget 1 koostoimes määruse artikli 2 punktiga 18 tuleb tõlgendada nii, et ühendusesiseste lennuteenuste piltihindade esitamisel peavad lennuettevõtjad, kes ei esita neid hindu eurodes, valima pakutud teenusega objektiivselt seotud kohaliku vääringu. Eelkõige on selleks vääring, mis on käibel liikmesriigis, kust asjaomane lend väljub või kuhu see saabub.

Seega, niisuguses olukorras, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, kus sellises liikmesriigis, mille rahaühik on euro, asutatud lennuettevõtja pakub Internetis lennuteenust, mille puhul on asjaomase lennu väljumiskoht ühes teises liikmesriigis, mille rahaühik ei ole euro, võivad pilethinnad, juhul kui need ei ole eurodes, olla esitatud selle viimase liikmesriigi ametlikus vääringus.

Selles kontekstis ei saa nõustuda sellega, et lennuettevõtjad otsustavad esitada ühendusesiseste lennuteenuste piletihinnad mõnes muus vääringus kui euro ja võivad muuta asjaomastele tarbijatele hinnavõrdluse keerulisemaks või isegi praktiliselt võimatuks, kuna vastasel juhul seataks põhimõtteliselt kahtluse alla hindade tõhusa võrreldavuse eesmärk, mida on taotletud määruse nr 1008/2008 artikli 23 lõikes 1, ja sellest tulenevalt võetaks sellelt sättelt suur osa tema kasulikust mõjust. Selles osas on oluline lisada, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 64 sisuliselt märgib, lihtsustaks hindade võrreldavust see, kui lennuettevõtjad esitaksid pletihinnad pakutava teenusega objektiivselt seotud kohalikus vääringus.

(vt punktid 35, 36, 39 ja 40 ning resolutsioon)
Nii nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiviga 2007/66/EÜ, artikli 1 lõiget 3 kui nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/13/EMÜ veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate üksuste hankemenetlusi käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2007/66, artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis ei võimalda ettevõtjatel esitada kaebust hankija otsuste peale, mis puudutad hankemenetlust, milles nad otsustasid mitte osaleda põhjusel, et selle menetluse suhtes kohaldatav regulatsioon muutis asjaomase hankelepingu nendega sõlmimise väga ebatõenäoliseks.

Liikmesriigi pädeval kohtul tuleb siiski kõiki tema menetluses oleva asja konteksti iseloomustavaid olulisi asjaolusid arvesse võttes põhjalikult hinnata, kas nende õigusnormide konkreetne kohaldamine ei või mitte piirata asjaomaste ettevõtjate õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

(vt punkt 58 ja resolutsioon)
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et isik, kellel on püsiv volitus pidada kas läbirääkimisi kauba müügi või ostu üle teise isiku nimel või pidada läbirääkimisi niisuguste tehingute üle või neid sõlmida selle isiku nimel, töötab viimasena nimetatud isiku ruumides, ei takista esimesena nimetatud isiku klassifitseerimist „kaubandusagendiks“ selle sätte tähenduses, tingimusel et see asjaolu ei mõjuta isiku tegevuse sõltumatust; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Direktiivi 86/653 artikli 1 lõikes 2 on nimelt sätestatud kolm tingimust, mis peavad olema täidetud ja mille täitmisest piisab, et isikut saaks klassifitseerida „kaubandusagendiks“. Esiteks peab see isik olema füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev vahendaja. Teiseks peab ta olema esindatavaga püsivas lepingulises suhtes. Kolmandaks peab ta pidama kas läbirääkimisi kauba müügi või ostu üle esindatava nimel või pidama läbirääkimisi niisuguste tehingute üle või sõlmima neid selle esindatava nimel.

Direktiivi 86/653 artikli 1 lõike 2 tähenduses „kaubandusagendiks“ klassifitseerimiseks piisab niisiis, kui isik vastab nendele kolmele tingimusele, sõltumata tema tegevuse üksikasjadest ja eeldusel, et ta ei kuulu direktiivi artikli 1 lõikes 3 ja artiklis 2 sätestatud erandite alla.

Kuna kõnealuses direktiivis puuduvad sätted, mis nõuaksid, et „kaubandusagent“ peab oma tööd tegema rändkaubanduse vormis või väljaspool esindatava tegevuskohta, tuleb siinkohal sedastada, et direktiiviga antav kaitse peab hõlmama ka selliseid isikuid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kes töötavad esindatava tegevuskohas (vt analoogia alusel 30. aprilli 1998. aasta kohtuotsus Bellone, C 215/97, EU:C:1998:189, punkt 13).

(vt punktid 23, 24, 28 ja 36 ning resolutsiooni punkt 1)
WTO lepingute osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et oma olemuselt ja ülesehituselt ei kuulu WTO lepingud üldjuhul nende normide hulka, mille alusel on võimalik kontrollida liidu institutsioonide aktide õiguspärasust (vt eelkõige 23. novembri 1999. aasta kohtuotsus Portugal vs. nõukogu, C‑149/96, EU:C:1999:574, punkt 47; 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, punkt 39, ja 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus C & J Clark International ja Puma, C‑659/13 ja C‑34/14, EU:C:2016:74, punkt 85).

Üksnes kahes eriolukorras, mis tulenevad liidu seadusandja tahtest ise piirata oma tegutsemisruumi WTO eeskirjade kohaldamisel, on Euroopa Kohus möönnud, et sõltuvalt olukorrast on liidu kohtu ülesanne kontrollida liidu akti ja selle akti rakendamiseks võetud aktide õiguspärasust WTO lepingute alusel või VLO otsuse alusel, milles tuvastatakse vastuolu nende lepingutega (vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punkt 40).

Esiteks on see võimalik juhul, kui liit on soovinud rakendada nende lepingute kontekstis võetud konkreetset kohustust, ja teiseks olukorras, kus asjaomane liidu õigusakt viitab sõnaselgelt samade lepingute konkreetsetele tingimustele (vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punkt 41 ning seal viidatud kohtupraktika).

Nimelt tuleb nende kriteeriumide alusel siinses asjas kindlaks määrata, kas vaidlusaluste määruste kehtivust võib analüüsida GATT 1994 VI artikli ja VLO 28. juuli 2011. aasta otsuse alusel.

Mis puudutab esmalt määrust nr 91/2009, mida käsitletakse põhikohtuasjas, siis tuleb märkida, et selles aktis ei viidata otsesõnu GATT 1994 VI artikli konkreetsetele sätetele ega ilmne sellest ka, et nimetatud määrust vastu võttes soovis nõukogu rakendada mingit kindlat kohustust, mis selle lepingu või üldisemalt WTO lepingute raames oli võetud.

Mis puudutab seejärel rakendusmäärusi nr 924/2012 ja 2015/519, siis ehkki need määrused kannavad teatud ulatuses edasi liidu tahet rakendada VLO 28. juuli 2011. aasta otsust, ei saa see asjaolu – võttes arvesse nende olukordade erandlikku laadi, milles WTO-st tulenevate eeskirjade alusel seaduslikkust kontrollitakse, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 47 – olla piisav järeldamaks, et liit soovis neid määrusi vastu võttes rakendada mõnda konkreetset kohustust, mis oli WTO raames võetud ja mis võiks põhjendada erandit reeglist, et liidu kohtus on võimatu tugineda WTO eeskirjadele ja võimaldada sellel kohtul kontrollida kõnealuste liidu aktide õiguspärasust nende eeskirjade alusel (vt selle kohta 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, punktid 42–48, ja 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus C & J Clark International ja Puma, C‑659/13 ja C‑34/14, EU:C:2016:74, punktid 93–98).

Neil asjaoludel ei saa järeldada, et vaidlusaluste määruste seaduslikkust saaks hinnata GATT 1994 VI artikli või VLO 28. juuli 2011. aasta otsuse alusel.

(vt punktid 44, 47, 50, 52 ja 56)