ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nimetatud määruse põhjenduse 19 kohaselt ei kehtesta see määrus liikmesriikidele kohustust kohandada nende siseriiklikke õigusakte vastavalt määruses kirjeldatud menetluse miinimumstandarditele, ega järelikult ka kohustust kehtestada spetsiaalset läbivaatamismenetlust nimetatud artikli 19 tähenduses. Läbivaatamismenetluse puudumise ainus tagajärg on niisiis see, et otsust ei ole viimati nimetatud sättes viidatud tingimustel võimalik Euroopa täitekorraldusena kinnitada. Neil asjaoludel ei riku liikmesriik, kes sama määruse kohaselt otsustab oma õigusnorme mitte kohandada, ELTL artiklit 288.

Määruse nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta, artiklit 19 koostoimes ELTL artikliga 288 tuleb tõlgendada nii, et selles ei panda liikmesriikidele kohustust kehtestada siseriiklikus õiguses niisugune läbivaatamismenetlus, millele viidatakse nimetatud artiklis 19.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud võlgniku kaitseõiguste ja õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele järgimise huvides tuleb määruse nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta, artikli 19 lõiget 1 tõlgendada nii, et tagaseljaotsuse kinnitamiseks Euroopa täitekorraldusena peab niisugust taotlust menetlev kohtunik tegema kindlaks, et tema riigi õigus võimaldab selles sättes viidatud kahel juhul tegelikult ja eranditult niisuguse otsuse täielikku läbivaatamist nii õiguslikult kui faktiliselt, ja võimaldab pikendada vaidlustamata nõuet puudutava otsuse edasikaebamise tähtaegu mitte üksnes vääramatu jõu korral, vaid ka siis, kui muud võlgniku tahtest sõltumatud erakorralised asjaolud takistavad viimasel kõnealust nõuet vaidlustamast.

Määruse nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta, artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et otsuse Euroopa täitekorraldusena kinnitamine, mida võib taotleda igal ajal, on kohtuniku pädevuses.

Nimelt on kohtuniku õigusalane kvalifikatsioon vältimatult vajalik selleks, et olukorras, kus valitseb ebakindlus võlgniku kaitseõigusi ja õiglast kohtupidamist tagavate miinimumstandardite järgimise suhtes, nõuetekohaselt hinnata siseriiklikke õiguskaitsevahendeid. Seevastu ei ole kinnituse kohta tõendi väljastamine tingimata toiming, mida peab tegema kohtunik, nii et selle võib jätta kohtusekretärile.

Mis puudutab hetke, millal kinnitamise taotlus tuleb sõnastada, siis sätestab nimetatud määruse artikkel 6, et liikmesriigis tehtud vaidlustamata nõuet puudutav otsus kinnitatakse päritoluriigi kohtus vastava avalduse põhjal igal ajal Euroopa täitekorraldusena. Pealegi ei ole mõtet nõuda, et kinnitamise taotlus tuleb igal juhul sõnastada menetluse algatusdokumendis, sest sel ajal ei saa veel teada, kas nõue vaidlustatakse või mitte ja kas seega otsus, mis kõnealuse menetluse lõpus tehakse, vastab vajalikele nõuetele, et seda saaks kinnitada Euroopa täitekorraldusena.

(vt punktid 45, 47–50 ja resolutsiooni punkt 3)
Määruse nr 1122/2009, millega kehtestatakse määruse nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, artiklit 23 selle koosmõjus määrusega nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist antavate maaelu arengu toetuste kohta (muudetud määrusega nr 473/2009) ja määrusega nr 1975/2006 (millega kehtestatakse määruse nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta, muudetud määrusega nr 484/2009) tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi õigusnormid nõuavad, et põllumajandusliku keskkonnatoetuse taotleja esitaks makseasutusele toetusetaotlusega samal ajal tõendi haruldase taimeliigi kohta, mis on nõutav kõnealuse toetuse saamiseks, tingimusel et need õigusnormid võimaldavad asjassepuutuvatel ettevõtjatel nendes normides ette nähtud nõudeid mõistlikel tingimustel täita; seda asjaolu peab kontrollima liikmesriigi kohus.

Määruse nr 1122/2009, millega kehtestatakse määruse nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, artikli 58 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et et selles sättes ette nähtud karistus ei ole kohaldatav põllumajandusliku keskkonnatoetuse taotlejale, kes jätab toetusetaotlusele lisamata niisuguse dokumendi nagu tõend toetuse esemeks oleva taimeliigi kohta. Nimetatud määruse artikli 23 lõike 1 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et põhimõtteliselt tingib niisugune tegematajätmine põllumajandusliku keskkonnatoetuse taotluse vastuvõetamatuse.

Mis puudutab küsimust, kas toetuse taotlejale etteheidetav rikkumine on tingitud vääramatust jõust ja kas seetõttu ei tuleks kohaldada määruse nr 1122/2009 artikli 23 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud karistust, siis tuleb märkida, et tegemist on faktiliste asjaolude hindamisega, mille puhul tuleb liikmesriigi kohtul kontrollida, kas see rikkumine on tingitud ettevõtjast olenematutest asjaoludest, mis on ebatavalised ja ettenägematud ning mille tagajärgi ei olnud kogu rakendatud hoolsusele vaatamata võimalik vältida.

(vt punktid 58 ja 59 ning resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalasse kuulub olukord, kus riigi osalusega ettevõtja, kes vastutab ühendvedude üksuste haldamisega seotud majandustegevuse eest, annab avalike teenuste haldamise lepingu alusel selle tegevuse läbiviimise üle teisele ettevõtjale, tehes viimasele kättesaadavaks talle kuuluvad vajalikud infrastruktuurid ja seadmed, seejärel aga otsustab lepingu lõpetada, võtmata teise ettevõtja töötajaid üle põhjusel, et edaspidi viib ta seda tegevust läbi oma töötajatega.

Kui direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti b tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalast on välistatud olukord, kus vaatluse all oleva tegevuse toimumiseks hädavajalikud materiaalsed vahendid ei ole kunagi lakanud kuulumast omandajale, kaotaks kõnealune direktiiv osa oma kasulikust mõjust.

Lisaks ei ole see, et uus tööandja ei võta üle nii arvu kui oskuste poolest olulist osa tööjõust, keda tema eelkäija sama tegevuse jaoks kasutas, piisav direktiivi 2001/23 tähenduses oma identiteedi säilitava majandusüksuse ülemineku välistamiseks sellises sektoris, kus tegevus põhineb peamiselt seadmetel. Teistsugune tõlgendus läheks vastuollu selle direktiivi peamise eesmärgiga, milleks on võõrandaja töötajate töölepingute säilimine isegi omandaja tahte vastaselt.

(vt punktid 40, 41, 44 ja resolutsioon)
Direktiivile 97/81 Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (muudetud direktiiviga 98/23) lisatud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 2 ning direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja töötundide arv suureneb, ei ole liikmesriikidel kohustust sätestada, et õigused tasustatud põhipuhkusele, mis on juba välja teenitud ja võimalik et kasutatud, arvutatakse tagasiulatuvalt selle töötaja uue tööaja korralduse kohaselt ümber. Uus arvutus tuleb siiski teha selle ajavahemiku kohta, mil tööaeg pikenes.

Seoses õiguste tekkimisega tasustatud põhipuhkusele tuleb eristada ajavahemikke, mil töötaja töötas erinevate tööaja korralduste alusel, kuna tehtud töö ühikutele vastavad iga‑aastase puhkeaja ühikud tuleb iga ajavahemiku kohta eraldi arvutada.

Seda järeldust ei kummuta osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punktis 2 sätestatud pro rata temporis’e põhimõtte kohaldamine.

Kuigi peab paika, et eelnimetatud põhimõtte kohaldamine on osalise tööajaga töötatud aja eest põhipuhkuse andmisel asjakohane, kuna sellise ajavahemiku eest põhipuhkuse vähendamine võrreldes täistööajaga töötatud aja eest antava puhkusega on objektiivsetel põhjustel õigustatud, ei saa seda põhimõtet siiski kohaldada tagantjärele põhipuhkusele, mis on välja teenitud täistööajaga töötamise ajal.

Ehkki osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 2 ja direktiivi 2003/88 artikli 7 sätted ei kohusta niisiis liikmesriike juhul, kui töötaja töötundide arv suureneb, juba tekkinud õigust põhipuhkusele uuesti arvutama, ei takista need samas liikmesriikidel kehtestada töötajatele soodsamaid sätteid ja teha uut arvutust.

(vt punktid 35–38 ja 44 ning resolutsiooni punkt 1)
Kui vanadushüvitisi on määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta artiklis 9 sätestatud deklaratsioonis nimetatud, siis kuuluvad need selle määruse kohaldamisalasse.

Määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta artikli 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ühe liikmesriigi kutsealasest pensioniskeemist makstavad vanadushüvitised ja teise liikmesriigi riiklikust pensioniskeemist makstavad vanadushüvitised, mis mõlemad kuuluvad sama määruse kohaldamisalasse, on selle sätte tähenduses samaväärsed hüvitised, kui nende hüvitise liikide eesmärk on tagada hüvitisesaajatele sama elustandardi säilimine, mis neil oli enne pensionile jäämist.

Siinjuures ei saa teistsugust seisukohta põhjendada asjaoluga, et nende hüvitiste saamise õiguse tekkimise viis ja kindlustatud isikute võimalus fakultatiivsete täiendavate hüvitiste saamiseks on erinev.

Objektiivne põhjendus mitte käsitleda asjaomased vanadushüvitisi samamoodi võib esineda juhul, kui ühes liikmesriigis peetakse kinni maksed haigushüvitiste katmiseks teise liikmesriigi kutsealasest pensioniskeemist makstavatelt vanadushüvitistelt, kuigi sellised maksed on viimatinimetatud liikmesriigis juba kinni peetud.

(vt punktid 36–38 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑375/14

Kriminaalasi

Rosanna Laezza

süüdistuses

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Frosinone)

„Eelotsusetaotlus — ELTL artiklid 49 ja 56 — Asutamisvabadus — Teenuste osutamise vabadus — Hasartmängud — Euroopa Kohtu otsus, millega tunnistati liidu õigusega vastuolus olevaks liikmesriigi õigusnormid, mis käsitlevad kihlveopanuste vastuvõtmise kontsessioone — Süsteemi ümberkorraldamine uue hanke abil — Omandis oleva ning mängude korraldamise ja panuste vastuvõtmise võrgustikku kuuluva materiaalse ja immateriaalse vara tasuta kasutada andmine — Piirang — Ülekaalukast üldisest huvist tulenevad põhjused — Proportsionaalsus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 28. jaanuari 2016. aasta otsus

Teenuste osutamise vabadus — Asutamisvabadus — Piirangud — Hasartmängud — Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad kontsessiooni tähtaja lõppemise tõttu tegevuse lõpetamise korral ette kohustuse anda kontsessionääri omandis olev mängude korraldamise ja panuste vastuvõtmise võrgustikku kuuluv materiaalne ja immateriaalne vara tasuta kasutada — Lubamatus — Põhjendatus — Kuritegevuse vastu võitlemine — Proportsionaalsus — Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(ELTL artiklid 49 ja 56)

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi piirav õigusnorm, mis näeb kontsessiooni tähtaja lõppemise tõttu tegevuse lõpetamise korral ette kohustuse anda kontsessionääri omandis olev mängude korraldamise ja panuste vastuvõtmise võrgustikku kuuluv materiaalne ja immateriaalne vara tasuta kasutada, juhul kui see piirang läheb kaugemale sellest, mis on vajalik vaidlusaluse sättega tegelikult taotletava eesmärgi saavutamiseks – seda asjaolu tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.

Niisugune liikmesriigi õigusnorm võib selle tegevusega tegelemise nimelt vähem atraktiivseks muuta. Lisaks takistab ettevõtjat ähvardav oht, et ta peab andma enda omandis oleva vara rahalise tasuta kasutada, tal oma investeeringust kasu saada. Siinkohal tuleb märkida, et kuigi kõnealune säte võib olla põhjendatud osas, milles selle eesmärk on võidelda hasartmängudega seotud kuritegevuse vastu, kuivõrd tegemist on ülekaalukast üldisest huvist lähtuva kaalutlusega, millega saab põhjendada sellist põhivabaduste piirangut, tuleb liikmesriigi kohtul kontrollida, kas kõnealune piirang järgib proportsionaalsuse põhimõtet.

(vt punktid 23, 32, 34, 37 ja 44 ning resolutsioon)
Direktiivi 91/271 asulareovee puhastamise kohta (määrusega nr 1137/2008 muudetud redaktsioonis) artikkel 4 kohustab liikmesriike tagama, et selles artiklis ette nähtud tähtajaks läbib asjaomastes linnastutes kogumissüsteemidesse (millega need linnastud tuleb varustada vastavalt direktiivi artiklile 3) sisenev asulareovesi nõuetekohase puhastuse ning et asulareoveepuhastitest väljuv vesi vastab direktiivi I lisa punkti B nõuetele. See kohustus ei tähenda, et direktiivi I lisa punktis D ette nähtud proovide võtmine peab toimuma terve aasta vältel, selleks et saaks kehtivalt tuvastada asjaomaste puhastite vastavuse direktiivi I lisa punkti B nõuetele. Kui liikmesriik on võimeline esitama proovi, mis vastab direktiivi 91/271 I lisa punkti B nõuetele, tuleb direktiivi artiklist 4 tulenevad kohustused lugeda täidetuks.

Järgimaks eesmärki kaitsta keskkonda reovete ärajuhtimisest tuleneva kahju eest, nagu see on sõnastatud direktiivi 91/271 artiklis 1, on direktiivi artiklis 4 ette nähtud kohustus puhastada asulareovett enne ärajuhtimist vastavalt I lisa punkti B nõuetele tagatud asulareoveepuhastitest väljuva vee üle järelevalve teostamise abil, mis on ette nähtud direktiivi artikli 15 lõike 1 esimeses taandes, mis viitab sõnaselgelt direktiivi I lisa punktile D.

(vt punktid 39, 40 ja 45)
Määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub hagi, mille kolmas isik on siseriikliku õiguse kohaselt esitanud kostja vastu põhihagi menetluses ja mille esemeks olev nõue hüvitada põhihagi menetluses kindlustushüvitised, mis kolmas isik on hagejale välja maksnud, on põhihagiga tihedalt seotud, kuid selline hagi kuulub nimetatud sätte kohaldamisalasse tingimusel, et hagi ei ole esitatud üksnes selleks, et viia kostja välja selle kohtu alluvusest, kes oleks tema asjas pädev.

Nimelt on kõnealuse määruse põhjenduses 15 rõhutatud, et harmoonilise kohtumõistmise huvides tuleb samaaegsete menetluste võimalust võimalikult vähendada ja tagada, et kahes liikmesriigis ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid, samas kui määruse põhjenduses 12 toonitatakse, et lisaks kostja alalisele elukohale peaks kohtualluvusel olema ka muid aluseid, mis toetuksid tihedale seosele kohtu ja menetluse vahel või aitaksid kaasa tõrgeteta õigusemõistmisele. Ent põhihagi ja kolmanda isiku hagi, mis on esitatud ühe poole vastu põhihagi menetluses ja mis on põhihagiga tihedalt seotud, lahendamine samas kohtumenetluses toetab eespool nimetatud eesmärke olukorras, kus kannatanu on esitanud kahju põhjustaja kindlustusandja vastu hagi ja teine kindlustusandja, kes on kannatanule kahju osaliselt juba hüvitanud, nõuab esimeselt kindlustusandjalt väljamakstud hüvitised tagasi. Nimelt võib niisuguse võimaluse puudumisel tekkida oht, et kaks kohut jõuavad samas asjas erinevate lahenditeni, mistõttu oleks nende tunnustamine ja täitmine ebamäärane.

(vt punktid 38–40 ja 47 ning resolutsioon)
Vastust küsimusele, kas niisuguse teate pelk saatmine, milles hoiatatakse, et teabesüsteemi – mille eesmärk on reisibüroodel võimaldada müüa reise oma veebisaidil – vahendusel müüdud toodetele tehtavatel hinnaalandustel on nüüdsest ülempiir ning et pärast selle teate edastamist tehakse kõnealusesse süsteemi tehnilised muudatused selle meetme rakendamiseks, võib käesoleva kõiki asjaolusid arvestades kujutada endast piisavat tõendit, selleks et tuvastada, et teate adressaadid teadsid või pidid tingimata teadma selle sisu, ei saa selles kontekstis siiski tuletada mõistest „kooskõlastatud tegevus“ ning see ei ole selle mõistega ka lahutamatult seotud. Vastavat küsimust tuleb nimelt käsitleda küsimusena tõendite hindamise ja nõutava tõendatuse taseme kohta, mistõttu kuulub see lähtuvalt menetlusautonoomia põhimõttest ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet arvestades siseriikliku õiguse reguleerimisalasse. Siinkohal on tõhususe põhimõtte kohaselt nõutav, et liidu konkurentsiõiguse rikkumist tõendataks mitte üksnes otseste tõenditega, vaid ka kaudsete tõendite abil, eeldusel et need on objektiivsed ja üksteisega kooskõlas.

Kuigi liidu konkurentsiõiguses reguleeritakse määruse nr 1/2003 artiklis 2 otseselt tõendamiskoormise omistamist, ei sisalda määrus siiski sätteid spetsiifilisemate menetluslike aspektide kohta. Nii puuduvad määruses nimelt normid põhimõtete kohta, mis reguleerivad tõendite hindamist ja nõutavat tõendatuse taset siseriiklikus ELTL artikli 101 kohaldamise menetluses. Seda järeldust kinnitab määruse nr 1/2003 põhjendus 5, milles on sõnaselgelt ette nähtud, et määrus ei mõjuta tõendamisnõudeid käsitlevaid siseriiklikke eeskirju.

ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui niisuguse teabesüsteemi haldur, mille eesmärk on selle veebisaidi kaudu võimaldada reisibüroodel müüa reise ühtse broneerimise viisil, saadab nendele ettevõtjatele isikliku e‑postkasti kaudu teate, hoiatades neid, et süsteemi vahendusel müüdavatele toodetele tehtavatel hinnaalandustel on nüüdsest ülempiir, ning kui pärast teate edastamist sisestatakse süsteemi tehnilised muudatused, mis on selle meetme rakendamiseks vajalikud, võib nende ettevõtjate puhul alates hetkest, mil nad said teada süsteemi halduri saadetud teatest, eeldada nende osalemist kooskõlastatud tegevuses selle sätte tähenduses, kui nad hoidusid sellest tegevusest avalikult distantseerumast, ei teavitanud sellest haldusasutusi või ei esitanud eelduse ümberlükkamiseks muid tõendeid, näiteks tõendit selle kohta, et pidevalt kohaldati kõnealust ülempiiri ületavat hinnaalandust.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siseriiklike normide alusel, mis reguleerivad tõendite hindamist ja nõutavat tõendatuse taset, analüüsida, kas kõiki talle esitatud asjaolusid arvestades võib niisuguse teate saatmine olla piisav tõend selleks, et tuvastada, et teate adressaadid teadsid selle sisu. Süütuse presumptsiooniga on vastuolus, kui siseriiklik kohus tõdeb, et pelk teate saatmine võib olla piisav tõend selleks, et tuvastada, et teate adressaadid tingimata teadsid selle sisu.

(vt punktid 39, 40, 41, 43–47 ja 50 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑141/14

Euroopa Komisjon

versus

Bulgaaria Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiiv 2009/147/EÜ — Loodusliku linnustiku kaitse — Kaliakra ja Belite skali erikaitsealad — Direktiiv 92/43/EMÜ — Looduslike elupaikade ja looduslike liikide kaitse — Ühenduse tähtsusega ala „Kompleks Kaliakra” — Direktiiv 2011/92/EL — Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine — Kaitserežiimi ajaline kohaldatavus — Liikide looduslike elupaikade halvenemine ning liikide häirimine — Tuuleenergia — Turism”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 14. jaanuari 2016. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 27–30)

Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõige 2 on kohaldatav ka rajatistele, mille projekti on pädev ametiasutus heaks kiitnud enne seda, kui direktiivis ette nähtud kaitserežiim muutus asjaomase kaitseala suhtes kohaldatavaks. Kuigi selliste projektide suhtes ei ole kohaldatavad direktiivi 92/43 sätted, mis käsitlevad projekti poolt asjaomasele alale avaldatava mõju eelnevat hindamist, kuulub nende projektide elluviimine sellegipoolest direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaldamisalasse. Seega kuuluvad tuulegeneraatorite projektide elluviimine ja selle tulemusel püstitatud generaatoritest johtuv tegevus direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 2 kohaldamisalasse, kuigi neile anti luba enne asjaomase liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga ja enne direktiivi 92/43 ja direktiivi 2009/147 loodusliku linnustiku kaitse kohta kohaldamist neile lubadele. (vt punktid 51, 52 ja 55)

Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõikega 2 on mingi tegevus kooskõlas ainuüksi siis, kui on tagatud, et see tegevus ei põhjusta mingisugust häirimist, mis võiks oluliselt riivata kõnealuse direktiivi eesmärke, eeskätt selle direktiivi kaitse-eesmärke. Selle sätte rikkumise tõendamiseks ei ole komisjon aga kohustatud tõendama põhjusliku seose olemasolu projekti tulemusel püstitatud generaatori käitamise ja asjassepuutuvate liikide olulise häirimise vahel. Nimelt piisab sellest, kui komisjon tõendab, et on olemas tõenäosus või oht, et kõnesolev käitamine niisugust häirimist põhjustab. (vt punktid 56 ja 58)

Direktiivi 2009/147 loodusliku linnustiku kaitse kohta artikli 4 lõiget 4, mis kohustab liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, on rikutud, kui komisjon tuvastab tõenäosuse või ohu, et projekt põhjustab kaitstud linnuliikide elupaikade halvenemise või nende liikide olulise häirimise. Kui on tuvastatud, et tuulegeneraatorite käitamine võib kaitstud linnuliike oluliselt häirida ja nende elupaiku halvendada, ei kummuta seda tuvastust asjaolu, et linnud kasutavad neid alasid endiselt ja sobivate tuuleolude korral koondub lindude ränne ühele kõnesolevale käitamisalale. Nimelt tekivad kaitsekohustused juba enne seda, kui tuvastatakse lindude arvu vähenemine või kui kaitsealuse liigi väljasuremisoht on reaalseks muutunud. (vt punktid 66, 70, 75 ja 76)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 67)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 88)
Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 3 teise lõigu sõnastusest ei nähtu, et selles sättes ette nähtud maksuvabastuse kohaldamiseks peaks liit olema liikmesriigi õigusnormides määratud kaudsete maksude tasumise eest vastutavaks isikuks. Nimelt nõuab see säte üksnes, et need kaudsed maksud sisalduvad vallas- ja kinnisvara hinnas ja et see hind sisaldab selliseid makse. Samuti ei sisalda protokolli artikli 3 teise lõigu sõnastus tingimust, et asjaomase kaudse maksu tasumise kohustus peab olema üle kantud liidu institutsioonidele.

Järelikult tuleb liidu institutsioonidele esitatud arvetele lisatud elektri ja gaasi tarnimisega seotud tasusid pidada kaudseteks maksudeks, mis kuuluvad protokolli artikli 3 teise lõigu kohaldamisalasse, ja seda ka juhul, kui vastavalt asjassepuutuvatele siseriiklikele õigusnormidele ei ole liidu institutsioonid määratud nende tasude maksmise eest vastutavateks isikuteks.

(vt punktid 39, 42, 43, 46 ja 47)
ERF‑i raamatupidamisarvestuse kontrollimisel ja heakskiitmisel on – arvestades määruse nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta artikli 38 lõikega 1 kehtestatud asjaomase juhtimis- ja kontrollisüsteemi struktuuri, mille kohaselt vastutavad ERF-i abi finantskontrolli eest eelkõige liikmesriigid – just viimastel seda abi puudutavate andmete kogumise ja kontrollimise jaoks kõige parem võimalus. Sellega seoses peab komisjon tõendama kohaldamisele kuuluvate eeskirjade rikkumise olemasolu, kuid ta ei pea ammendavalt tõendama liikmesriigi ametiasutuste läbi viidud kontrollide puudulikkust või nende poolt esitatud arvandmete ebaõigsust, vaid esitama tõendeid oma tõsise ja põhjendatud kahtluse kohta nende kontrollide või arvandmete suhtes.

Asjaomane liikmesriik omalt poolt ei saa komisjoni poolt sellise tõsise ja põhjendatud kahtluse kohta esitatud tõendite põhjal tehtavaid järeldusi ümber lükata, esitamata oma väidete kinnituseks tõendeid usaldusväärse ja toimiva kontrollisüsteemi olemasolu kohta. Kui liikmesriik ei suuda tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, võivad need järeldused olla aluseks tõsiste kahtluste tekkeks asjakohaste ja tõhusate järelevalve- ja kontrollimeetmete olemasolu kohta. Järelikult peab liikmesriik esitama kõige üksikasjalikumad ja täielikumad tõendid nende kontrollide või arvandmete tõepärasuse ning vajaduse korral komisjoni kinnituste ebatäpsuse kohta.

(vt punktid 63–66)