Kohtuasi T-446/05

Amann & Söhne GmbH & Co. KG ja Cousin Filterie SAS

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Kartellikokkulepped – Euroopa tööstusliku õmblusniidi turg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumine – Mõiste „Üks rikkumine” – Turu määratlemine – Trahvid – Trahvi ülempiir – Rikkumise raskus ja kestus – Kergendavad asjaolud – Koostöö – Proportsionaalsus – Võrdne kohtlemine – Kaitseõigused – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Rikkumised – Kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus, mida võib käsitleda ühe rikkumise koostisosadena – Mõiste

(EÜ artikli 81 lõige 1; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

2. Tühistamishagi – EÜ artiklite 81 või 82 alusel vastu võetud komisjoni otsus – Keeruline majanduslik hinnang – Kohtulik kontroll – Piirid

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

3. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll – Ühenduste kohtu täielik pädevus

(EÜ artiklid 81, 82, 229 ja 253; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõiked 2, 3 ja 31)

4. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2 komisjonile antud kaalutlusõigus – Karistuste seaduslikkuse põhimõtte rikkumine – Puudumine

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2)

5. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Mitu rikkumist

(EÜ artiklid 81 ja 82; nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

6. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

7. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Hinnang tegelikule suutlikkusele tekitada asjaomasel turul kahju

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2)

8. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Asjaomaste ettevõtjate jagamine identse lähtepunktiga gruppidesse

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

9. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Vajadus võtta arvesse asjaomaste ettevõtjate käivet ja tagada trahvide proportsionaalsus nende käivetega – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 3; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

10. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Asjaomaste ettevõtjate jagamine identse lähtepunktiga gruppidesse

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkti 1 A kuues lõik)

11. Konkurents – Trahvid – Trahvi määramise otsus – Põhjendamiskohustus – Ulatus

(EÜ artikkel 253; Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03)

12. Konkurents – Kartellikokkulepped – Osalemine ettevõtjate konkurentsivastase eesmärgiga kohtumistel – Asjaolu, mis võimaldab kartellikokkuleppes osalemist tuvastada olukorras, kus ei ole vastuvõetud otsustest taganetud

(EÜ artikli 81 lõige 1)

13. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise kestus – Keskmise kestusega ja pikaajalised rikkumised – Lähtesumma suurendamine 10% iga aasta eest

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 3; komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkt 1 B)

14. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Kergendavad asjaolud

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 15 lõige 2 ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkti 3 kolmas taane)

15. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Trahvi arvutamisel arvesse võetav käive

(Komisjoni teadaanne 98/C 9/03, punkt 1 A)

16. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Rikkumise mõju arvestamine

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 15)

17. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendid, mida võib arvesse võtta

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 27 lõige 1)

18. Konkurents – Haldusmenetlus – Teabenõue – Kaitseõigused

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 11 lõige 5)

19. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Ettevõtja koostöö haldusmenetluse ajal

(Nõukogu määrus nr 17, artikli 11 lõiked 4 ja 5)

1. Ühe rikkumise mõiste peab silmas olukorda, kus mitu ettevõtjat osalesid ühes rikkumises, mis seisnes vältavas tegevuses sama majandusliku eesmärgi – rikkuda konkurentsi – nimel, või siis osalesid üksikutes rikkumistes, mis olid omavahel seotud identse eesmärgiga (kõigi osade sama eesmärk) või subjektidega (asjaomaste ettevõtjate samasus, kes olid teadlikud ühises eesmärgis osalemisest). EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „tervikplaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus. Lisaks võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ühe rikkumise mõiste viidata kokkulepetes, kooskõlastatud tegevuses ja ettevõtjate ühenduste otsustes seisneva konkurentsivastase tegevuse juriidilisele kvalifikatsioonile.

Ühe eesmärgi mõistet ei saa määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele rikkumisega seotud turul, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste selline määratlus ohustab võtta ühe ja vältava rikkumise mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitut ühte majandussektorit puudutavat tegevust, mis on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise. Selleks et kvalifitseerida erinevad tegevused üheks ja vältavaks rikkumiseks, tuleb kontrollida, kas need on omavahel täiendavad, st et igaüks neist on mõeldud tegelema ühe või mitme tavapärasest konkurentsist tuleneva tagajärjega ja aitab vastastikuse toime kaudu kaasa konkurentsivastaste tagajärgede saavutamisele, mida nende tegevuste elluviijad on ühe eesmärgiga üldise plaani raames kavandanud. Selles osas tuleb arvestada kõiki asjaolusid, mis võimaldavad seda seost tuvastada või kahtluse alla seada, näiteks kõnealuste tegevuste kohaldamise periood, sisu ja vastastikusest seosest tulenevalt eesmärk. Seega võib komisjon objektiivsetel põhjustel algatada erinevaid menetlusi mitme erineva rikkumise kohta ja määrata erinevaid trahve.

Teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks, mis kujutab endast ühte ja vältavat rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust. Nimelt võib mitme rikkumise tuvastamine kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõikes 2 sätestatud piirides.

(vt punktid 89–94, 133 ja 134)

2. Mis puudutab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõike 2 kehtivust karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest lähtuvalt, nagu seda ühenduse kohus on tunnustanud kooskõlas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni ja liikmesriikide riigiõiguslike tavadega, siis tuleb rõhutada, et komisjonil ei ole piiramatut kaalutlusruumi esiteks konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel, teiseks selle kindlaksmääramisel, kas erinevad rikkumise osad moodustavad ühe ja vältava rikkumise, ja kolmandaks nende rikkumiste eest trahvisummade kindlaksmääramisel.

Esiteks võib komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määrata trahve üksnes EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rikkumise eest. Küsimust, kas EÜ artiklite 81 ja 82 tingimused on täidetud, võib ühenduste kohus täies ulatuses kontrollida. Lisaks, kuigi on tõsi, et kui selline tuvastamine tähendaks keerulisi majanduslikke või tehnilisi hinnanguid, annab kohtupraktika komisjonile teatava kaalutlusõiguse, siis ei ole see mingil juhul piiramatu. Nimelt ei tähenda sellise kaalutlusruumi olemasolu, et Üldkohus peab tühistamishagi raames hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandus- või tehnilisi andmeid on tõlgendanud. Ühenduste kohus peab kontrollima nii esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust ja sidusust kui ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.

(vt punktid 130 ja 131)

3. Komisjonil ei ole konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusruumi. Kuigi trahvi ülempiiri objektiivne kriteerium ning rikkumise raskuse ja kestuse subjektiivsed kriteeriumid jätavad komisjonile ulatusliku kaalutlusruumi, on siiski tegu kriteeriumidega, mis võimaldavad komisjonil kehtestada karistusi asjaomase käitumise õigusvastasuse taset arvesse võttes. Seega tuleb asja selles staadiumis tunnistada, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ning määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõiked 2 ja 3, mis jätavad küll komisjonile teatava kaalutlusõiguse, määratlevad talle trahvide valdkonnas pädevuse teostamiseks kohustuslikud kriteeriumid ja piirid. Muu hulgas peab komisjon nende sätete alusel trahvide määramisel järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, nagu Euroopa Kohus ja Üldohus on neid oma kohtupraktikas arendanud.

EÜ artikli 229 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel on Euroopa Kohtul ja Üldkohtul täielik pädevus lahendada hagisid, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale ja need kohtud võivad seega mitte üksnes tühistada komisjoni otsuseid, vaid ka määratud trahvi tühistada, vähendada või suurendada. Sel viisil on komisjoni halduspraktika allutatud ühenduste kohtu täielikule kontrollile.

Kooskõlas EÜ artikliga 253 peab komisjon trahvi määravas otsuses, vaatamata otsuse üldiselt teadaolevale kontekstile, siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvisumma ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja ühemõtteliselt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et hinnata ühenduste kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli teostada.

(vt punktid 140, 142–144, 148)

4. Teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks, mis kujutab endast ühte ja vältavat rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust, kuna mitme rikkumise tuvastamine võib kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord kooskõlas piiridega, mis tulenevad määruse nr 17 artikli 15 lõikest 2 ja määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõikest 2, milles on sätestatud, et ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest. Sellest tuleneb, et komisjon ei ole nulla poena sine lege põhimõtet rikkunud, määrates kaks trahvi, mille liidetud summad ületavad hagejate 10% käibe ülempiiri.

(vt punktid 150 ja 151)

5. Hoiatuseesmärgiga, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, üritatakse tagada, et ettevõtjad järgiksid asutamislepinguga kehtestatud konkurentsieeskirju, mis reguleerivad nende tegevust Euroopa Ühenduses või Euroopa majanduspiirkonnas. Mitme rikkumise korral võib komisjon õigustatult leida, et seda eesmärki ei saavutata vaid ühe karistuse määramisega ühe rikkumise eest.

(vt punkt 160)

6. Proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse institutsioonide võetud meetmed ei ületaks määra, mis on asjakohane ja vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks. Trahvide arvutamise kontekstis tuleb rikkumiste raskusaste kindlaks määrata seoses mitme asjaoluga ning mitte ühelegi asjaolule ei tohi omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes oleks ebaproportsionaalne. Proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb selles kontekstis, et komisjon peab määrama trahvi proportsionaalselt asjaolude alusel, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et komisjon peab neid asjaolusid seejuures seostatult ning objektiivselt põhjendades hindama.

Rikkumise raskusastme hindamisel tuleb arvestada suure hulga selliste teguritega, mille laad ja tähtsus erinevad sõltuvalt asjaomase rikkumise liigist ja selle erilistest asjaoludest. Ei saa välistada, et nende rikkumise raskusastet tõendavate asjaolude hulgas võib sõltuvalt juhtumist olla kõnealuse kaubaturu suurus. Järelikult, kuigi turu suurus võib endast kujutada rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvessevõetavat asjaolu, varieerub selle tähtsus vastavalt rikkumise tüübile ja kõnealuse rikkumise erilistele asjaoludele.

Suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta tähenduses horisontaalsed piirangud, näiteks „hinnakartellid”, on laadilt „väga rasked”. Selles kontekstis on asjaomase turu väiksus vähetähtis, võrreldes rikkumise raskust tõendavate kõigi muude teguritega.

(vt punktid 171, 175, 176 ja 178)

7. Kogukäibe suurus annab üksnes osalise pildi olukorrast, kui analüüsitakse ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvisumma kindlaksmääramise eesmärgil rikkumise toimepannud äriühingute tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile, mis tähendab hinnangut nende ettevõtjate tegeliku suuruse, st nende mõju kohta puudutatud turul. Ei saa välistada, et mitme tegevusharuga suur ettevõtja tegutseb konkreetsete toodete turul üksnes kõrvalises rollis. Samuti ei saa välistada, et geograafiliselt ühendusevälisel turul olulist positsiooni omaval ettevõtjal on üksnes väike osa ühenduse või Euroopa majanduspiirkonna turust. Sellistes olukordades ei tähenda asjaomase ettevõtja suur kogukäive tingimata tema määravat mõju puudutatud turul. Seetõttu, kuigi ühe ettevõtja käive asjaomastel turgudel ei saa olla määrav, et järeldada, et ettevõtja kuulub võimsasse majandusüksusesse, on see käive siiski asjakohane määramaks tema võimalikku mõju turule.

Rikkumisega seotud kauba käive annab täpse pildi rikkumise ulatusest asjaomasel turul. Nimelt võib see käive anda täpse viite iga ettevõtja vastutusest nendel turgudel, kuna see on objektiivne asjaolu, mis täpselt näitab selle tegevuse kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele ja kujutab endast seega head näitajat iga kõnealuse ettevõtja suutlikkusest kahju tekitada.

(vt punktid 187 ja 188)

8. Kui on järgitud proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, siis ei saa kritiseerida meetodit, millest tulenevalt kartellikokkuleppe erinevatele osalistele määratud trahvisummade kindlaksmääramisega seoses jagatakse kartellikokkuleppe osalised erinevatesse kategooriatesse ning määratakse samasse kategooriasse paigutatud ettevõtjatele ühesugune kindla suurusega trahvi lähtesumma, mis küll ei arvesta sama kategooria ettevõtjate suuruse erinevusi. Üldkohus ei saa seisukohta võtta sellise süsteemi mõttekuse üle, isegi kui see seaks väiksemad ettevõtjad ebasoodsamasse olukorda. Üldkohus peab komisjoni selle valdkonna kaalutlusõiguse teostamise seaduslikkuse kontrollimisel nimelt kontrollima, kas kartellikokkuleppe osaliste jagamine kategooriatesse on järjekindel ja objektiivselt õigustatud, ega tohi komisjoni hinnangut kohe enda omaga asendada.

(vt punkt 196)

9. Määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõikes 3 ei ole ka nõutud seda, et kui trahvid määratakse mitmele samas rikkumises osalenud ettevõtjale, siis väikese või keskmise suurusega ettevõtjale määratud trahv ei tohi käibe protsendilt olla kõrgem suurtele ettevõtjatele määratud trahvidest. Tegelikult ilmneb sellest sättest, et nii väikese ja keskmise suurusega kui ka suurte ettevõtjate puhul tuleb trahvisumma määramisel arvesse võtta rikkumise raskusastet ja kestust. Kui komisjon määrab igale samas rikkumises osalenud ettevõtjale rikkumise raskusastme ja kestusega võrreldes põhjendatud trahvi, ei saa talle ette heita seda, et osade ettevõtjate trahvisumma on nende käibega võrreldes suurem kui teistel ettevõtjatel. Seega ei ole komisjon kohustatud vähendama trahvide summat, kui asjaomased ettevõtjad on väikesed või keskmise suurusega ettevõtjad. Ettevõtja suurust võetakse arvesse määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 määratletud ülempiiriga ning suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta sätetega. Peale nende suurust puudutavate kaalutluste ei ole mingit põhjust kohelda väikeseid ja keskmise suurusega ettevõtjaid teistest ettevõtjatest erinevalt. Asjaolu, et tegu on väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjatega, ei vabasta neid kohustusest järgida konkurentsieeskirju.

(vt punktid 199 ja 200)

10. Seoses suunistega määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, mille punkti 1 A kuuendas lõigus on ette nähtud, et kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest „oluliselt”, õigustab see eelkõige eristamist rikkumise raskusastme hindamisel, on võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas komisjoni otsus panna samasse gruppi mitu ettevõtjat, millest ühe kogukäive oli selgelt või koguni „tuntavalt” madalam teiste ettevõtjatega võrreldes, ning kohaldada neile identset lähtesummat.

(vt punktid 202, 205)

11. Konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvisumma kindlaksmääramisel on olulised vorminõuded – milleks on põhjendamiskohustus – täidetud, kui komisjon esitab oma otsuses kaalutluse aluseks olevad asjaolud, mis võimaldasid tal hinnata rikkumise raskusastet ja kestust. Need vorminõuded ei kohusta komisjoni oma otsuses esitama trahvide arvutusviisiga seotud arvandmeid, arvestades, et igal juhul ei saa üksnes aritmeetiliste valemite mehaanilist kasutamist nõudes jätta komisjoni ilma tema kaalutlusõigusest. Mis puudutab eeskätt mitmele ettevõtjale trahve määravat otsust, siis tuleb põhjendamiskohustuse ulatust hinnata eeskätt lähtuvalt asjaolust, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata suure hulga asjaolude põhjal, nagu juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, kuigi kohustuslikult arvessevõetavatest kriteeriumidest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu.

(vt punkt 226)

12. Asjaolust, et ettevõtja ei osalenud mitmepoolsel koosolekul ja et ta lõpetas kartellikokkuleppe teistele osalistele teabe edastamise, ei piisa näitamaks, et ta loobus kartellikokkuleppes osalemisest, kui ta ei teatanud avalikult, et ei loe end kartelliga seotuks.

(vt punktid 240 ja 241, 244)

13. Määruse nr 1/2003 EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõike 3 kohaselt kujutab rikkumise kestus ühte faktidest, mida võetakse konkurentsieeskirjade rikkumises süüdi olevatele ettevõtjatele määratava trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse.

Kuigi suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1 B sätted näevad ette, et lühiajalistele rikkumistele, mis üldiselt on lühemad kui üks aasta, suurendamist ei kohaldata, siis suurendatakse keskmise kestusega rikkumiste puhul, mis kestavad üldiselt ühest viie aastani, lähtesummat kuni 50% võrra. Pikaajaliste rikkumiste puhul, mis kestavad üldiselt rohkem kui viis aastat, on üksnes sätestatud, et summat võidakse suurendada 10% iga aasta eest. Need suurendamised ei ole automaatsed, sest suunised jätavad komisjonile selles küsimuses kaalutlusõiguse.

(vt punktid 237, 247, 249)

14. Suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta ei kehtestata kohustuslikku loetelu kergendavatest asjaoludest, mida komisjon peab trahvi lähtesumma vähendamisel arvestama. Järelikult on komisjon säilitanud endal teatud kaalutlusõiguse hindamaks igakülgselt seda, millisel määral on võimalik kergendavate asjaolude esinemisel trahvisummasid vähendada. Seega ei olnud komisjon oma kaalutlusõiguse raames sugugi kohustatud vähendama trahvi rikkumise ilmselge lõpetamise tõttu, sõltumata sellest, kas see lõpetamine toimus enne või pärast komisjoni sekkumist.

Konkurentsieeskirjade rikkumise lõpetamine komisjoni esimesel sekkumisel, mis on ette nähtud suuniste punkti 3 kolmandas taandes, võib loogiliselt olla kergendav asjaolu vaid siis, kui on põhjust oletada, et kõnealune sekkumine on pannud asjaomaseid ettevõtjaid oma konkurentsivastast tegevust lõpetama. Nimelt on selle sätte eesmärk julgustada ettevõtjaid oma konkurentsivastast käitumist lõpetama kohe, kui komisjon algatab sellealase uurimise. Trahvi ei saa sellel alusel vähendada siis, kui need ettevõtjad tegid lõpliku otsuse rikkumine lõpetada juba enne komisjoni esimest sekkumist või kui rikkumine enne seda kuupäeva lõppes. Seda viimast olukorda on rikkumise kestuse arvutamisel piisavalt arvesse võetud.

(vt punktid 259 ja 260)

15. Mis puudutab subjektiivseid asjaolusid, mida trahvi lähtesumma kehtestamisel arvesse võetakse, siis on suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ST artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta ette nähtud, et on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Suunistes on ka märgitud, et kui juhtum hõlmab mitut ettevõtjat, näiteks kartellide puhul, võib osutuda vajalikuks kaaluda üldist lähtesummat, et võtta arvesse iga ettevõtja rikkumise konkreetset kaalu ja seega tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toime pannud ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt, ning sellest tulenevalt kohandada üldist lähtesummat vastavalt iga ettevõtja konkreetsetele tunnustele.

Suunistega ei ole vastuolus, kui kogukäive või käive, mis ettevõtjad saavad asjaomasel turul, võetakse trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse, selleks et järgida ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja juhul, kui asjaolud seda nõuavad.

Seega on ettevõtjate jagamine nende käivete alusel kahte kategooriasse mõistlik viis, võtmaks lähtesumma määramisel arvesse nende suhtelist tähtsust turul, välja arvatud juhul, kui see toob kaasa asjaomaste turgude esindatuse olulise moonutamise.

(vt punktid 273–275, 280)

16. Konkurentsi valdkonnas rikkumise poolt kõnealusele turule avaldatud mõju olemasolu tõendamiskoormus, mis on komisjoni kanda selle arvessevõtmisel rikkumise raskusastme alusel trahvisumma arvutamisel, on kergem kui tõendamiskoormus, mis on komisjonil siis, kui ta peab tõendama rikkumise olemasolu kartellikokkuleppe kui sellise puhul. Seega piisab selleks, et arvesse võtta kartellikokkuleppe tegelikku mõju turule, kui komisjon esitab „head põhjendused nende arvessevõtmiseks”.

(vt punkt 301)

17. Vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vastuolu tähendab kaitseõiguse rikkumist üksnes juhul, kui lõplikus otsuses sedastatud vastuväidet ei ole esitatud vastuväiteteatises piisavalt, et võimaldada adressaatidel end kaitsta.

Kui mingeid dokumente vastuväiteteatises ei mainitud, siis võis asjaomane ettevõtja õigustatult eeldada, et need ei olnud juhtumi seisukohalt tähtsad. Kui komisjon ei teavita ettevõtjat, et ta kasutab otsuses vaid teatud dokumente, siis takistab komisjon tal aegsasti oma arvamust esitada nende dokumentide tõendusliku väärtuse kohta. Sellest tuleneb, et neid dokumente ei saa lugeda selle ettevõtja suhtes vastuvõetavateks tõenditeks.

Komisjon saab lõplikus otsuses kasutada etteheite toetuseks dokumenti, mida vastuväiteteatises kasutati mingi muu etteheite tõendamiseks, asjaomase ettevõtja vastu üksnes siis, kui see ettevõtja võis vastuväiteteatise ja dokumendi sisu põhjal mõistlikult tuletada järeldused, mida komisjon kavatseb nendest teha.

(vt punktid 313–315)

18. Ei saa tunnustada, et määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 tähenduses teabenõude adressaadiks oleval ettevõtjal on absoluutne vaikimisõigus. Nimelt, kui tunnustada sellist õigust, ületaks see tegelikult seda, mis on vajalik, et tagada ettevõtjate kaitseõigus, ning kujutaks komisjoni jaoks põhjendamatut takistust talle pandud ülesande – tagada ühisturul konkurentsieeskirjade järgimine – täitmisel. Vaikimisõigust saab tunnustada vaid siis, kui asjassepuutuvat ettevõtjat kohustatakse esitama vastuseid, mille kaudu ettevõtja tunnistaks rikkumise olemasolu, mille tõendamine on komisjoni kohustus.

Selleks et tagada määruse nr 17 artikli 11 tõhusus, on komisjonil seega õigus kohustada ettevõtjaid esitama kogu vajalik teave asjaolude kohta, mis neile teada võivad olla, ja edastama komisjonile tema nõudmisel ning vastavalt vajadusele ettevõtja valduses olevad asjakohased dokumendid, isegi kui nende alusel on tuvastatav konkurentsivastane tegevus. Komisjoni selline informatsiooni väljanõudmise õigus ei ole vastuolus Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõigetega 1 ja 2 ega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga.

Igal juhul ei saa puhtalt fakte puudutavatele komisjoni küsimustele vastamise ja olemasolevate dokumentide esitamise kohustus olla asjaolu, millega rikutaks kaitseõiguse tagamise aluspõhimõtet või õigust õiglasele kohtumenetlusele, mis tagavad konkurentsiõiguse valdkonnas samaväärse kaitse Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 6 sätestatuga. Teabenõude adressaat võib tõendada kas haldusmenetluse hilisemas staadiumis või menetluses ühenduste kohtus, et tema vastuses esitatud asjaoludel või tema edastatud dokumentidel on erinev tähendus, võrreldes komisjoni poolt neile antuga.

Lõpuks, kui määruse nr 17 artikli 11 alusel esitatud informatsiooninõudes esitab komisjon lisaks puhtalt fakte käsitlevatele küsimustele ja olemasolevate dokumentide esitamise nõudele palve kirjeldada selliste arvukate koosolekute sisu ja kulgu, millel ettevõtja osales, ning nende koosolekute tulemusi või järeldusi, samas kui on selge, et komisjon kahtlustab, et nimetatud koosolekute eesmärk oli konkurentsi piiramine, kaldub selline palve sundima küsitletavat ettevõtjat üles tunnistama oma osalemist ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumisel, mistõttu nimetatud ettevõtja ei ole kohustatud sellistele küsimustele vastama. Sellisel juhul tuleb asjaolu, et ettevõtja esitab siiski antud teema kohta informatsiooni, pidada ettevõtjapoolseks omaalgatuslikuks koostööks, mis võib õigustada trahvisumma vähendamist koostööteatise kohaselt. Selles olukorras ei saa ettevõtjad väita, et nende õigust mitte anda tunnistusi enda vastu on rikutud sellega, et nad on sellisele nõudele vastanud vabatahtlikult.

(vt punktid 326–329)

19. Uurimise käigus ettevõtja tehtud koostöö ei anna õigust mingisugusele trahvisumma vähendamisele, kui see koostöö ei olnud midagi enamat kui määruse nr 17 artikli 11 lõigetest 4 ja 5 tulenevate kohustuste täitmine. Seevastu juhul, kui ettevõtja esitab artikli 11 alusel esitatud informatsiooninõude vastuseks teavet, mis on enamat kui see, mille esitamist komisjon nimetatud artikli kohaselt võis nõuda, võib ettevõtja trahvi vähendada.

(vt punkt 340)

ÜLDKOHTU OTSUS (viies koda)

28. aprill 2010( )

Konkurents – Kartellikokkulepped – Euroopa tööstusliku õmblusniidi turg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumine – Mõiste „üks rikkumine” – Turu määratlemine – Trahvid – Trahvi ülempiir – Rikkumise raskus ja kestus – Kergendavad asjaolud – Koostöö – Proportsionaalsus – Võrdne kohtlemine – Kaitseõigused – Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta

Kohtuasjas T‑446/05,

Amann & Söhne GmbH & Co. KG, asukoht Bönnigheim (Saksamaa),

Cousin Filterie SAS, asukoht Wervicq-Sud (Prantsusmaa),

esindajad: advokaadid A. Röhling, M. Dietrich ja C. Horstkotte,

hagejad,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: F. Castillo de la Torre ja K. Mojzesowicz, keda abistas advokaat G. Eickstädt,

kostja,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 14. septembri 2005. aasta otsus K(2005) 3452 [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/38.337 PO/Thread), mida on muudetud komisjoni 13. oktoobri 2005. aasta otsusega K(2005) 3765, ja teise võimalusena nõue vähendada selle otsusega hagejatele määratud trahvi,

ÜLDKOHUS (viies koda),

koosseisus: koja esimees M. Vilaras, kohtunikud M. Prek (ettekandja) ja V. M. Ciucă,

kohtusekretär: ametnik T. Weiler,

arvestades kirjalikus menetluses ja 17. detsembri 2008. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse taust

A – Vaidluse ese

1 Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas 14. septembri 2005. aasta otsuses K(2005) 3452 [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/38.337 PO/Thread, edaspidi „vaidlustatud otsus”), mida muudeti komisjoni 13. oktoobri 2005. aasta otsusega K(2005) 3765 ja mille kokkuvõte on avaldatud 26. jaanuari 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 21, lk 10), et hagejad Amann & Söhne GmbH & Co. KG (edaspidi „Amann”) ja Cousin Filterie SAS (edaspidi „Cousin”) osalesid reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) autotööstuse niiditurul (edaspidi „autotööstuse niit”) ajavahemikus 1998. aasta maist-juunist kuni 15. maini 2000, ja et Amann oli osalenud ka reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes Beneluxi, Taani, Soome, Norra ja Rootsi (edaspidi „Põhjamaad”) tööstusliku õmblusniidi turul, mis ei hõlma autotööstust (edaspidi „tööstuslik õmblusniit”) ajavahemikus 1990. aasta jaanuarist kuni 2001. aasta septembrini.

2 Komisjon määras esiteks Amannile ja Cousin’ile solidaarselt 4,888 miljoni euro suuruse trahvi nende osalemise eest EMP autotööstuse niiditurgu käsitlevas kartellikokkuleppes, ja teiseks Amannile 13,09 miljoni euro suuruse trahvi tema osalemise eest Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitlevas kartellikokkuleppes.

B – Haldusmenetlus

3 Komisjon teostas nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõike 3 alusel 7. ja 8. novembril 2001 kontrollid mitme õmblusniidi tootja ruumides. Need kontrollid toimusid 2000. aasta augustis äriühingult The English Needle & Tackle Co. Ltd saadud teabe alusel (vaidlustatud otsus, põhjendus 78).

4 Coats Viyella plc (edaspidi „Coats”) esitas 26. novembril 2001 koostöötaotluse vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4, edaspidi „koostööteatis”); taotlusele olid lisatud dokumendid, et tõendada järgmisi kartellikokkuleppeid: esiteks kartellikokkulepe Euroopa Majanduspiirkonna autotööstuse niiditurul, teiseks kartellikokkulepe Ühendkuningriigi tööstusliku õmblusniidi turul ja kolmandaks kartellikokkulepe Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul (vaidlustatud otsus, põhjendus 82).

5 Kontrollide käigus saadud ning Coatsi esitatud dokumentide alusel esitas komisjon puudutatud ettevõtjatele 2003. aasta märtsis ja augustis teabenõuded määruse nr 17 artikli 11 alusel (vaidlustatud otsus, põhjendus 83).

6 Komisjon esitas 18. märtsil 2004 vastuväiteteatised mitmele ettevõtjale nende osalemise tõttu ühes või enamas eespool punktis 4 märgitud kartellikokkuleppes, sh Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitlevas kartellikokkuleppes.

7 Kõik vastuväiteteatise adressaadiks olnud ettevõtjad esitasid kirjalikud märkused (vaidlustatud otsus, põhjendus 90).

8 Ärakuulamine toimus 19. ja 20. juulil 2004 (vaidlustatud otsus, põhjendus 92).

9 24. septembril 2004 võimaldati pooltele juurdepääs vastuväiteteatise vastuste mittekonfidentsiaalsele versioonile ja ärakuulamise käigus poolte tehtud märkustele ning neile määrati tähtaeg teiste märkuste esitamiseks (vaidlustatud otsus, põhjendus 93).

10 Komisjon võttis 14. septembril 2005 vastu vaidlustatud otsuse.

C – Vaidlustatud otsus

1. Asjaomased turud

a) Kaubaturud

11 Komisjon märgib vaidlustatud otsuses, et õmblusniidi sektori võib jagada kaheks, esiteks õmblusniit, mida tööstused kasutavad rõivaste ja muude esemete, näiteks nahktoodete, sõidukiistmete tekstiilkatete ja madratsite õmblemisel või tikkimisel, ja teiseks kodune õmblusniit, mida üksikisikud kasutavad õmblus- ja parandustöödes ja huvialadega tegelemiseks (vaidlustatud otsus, põhjendus 9).

12 Tööstusliku õmblusniidi sektori võib jagada kolmeks osaks vastavalt kasutusotstarbele: valmisriiete õmblusniit, mida kasutatakse erinevates rõivastes; tikkimisniit, mida kasutatakse tööstuslikes elektroonilistes tikkimismasinates rõivaste, spordijalatsite ja kodutekstiili kaunistamiseks; ja eriniit, mida kasutatakse erinevates sektorites, näiteks jalanõude-, nahktoodete- ja autotööstuses (vaidlustatud otsus, põhjendus 11).

13 Sellest nähtub samuti, et tööstuslikku õmblusniiti võib jagada mitmeks kategooriaks kiu tüübi ja struktuuri alusel (vaidlustatud otsus, põhjendus 12).

14 Komisjon leiab vaidlustatud otsuses, et tööstuslikku õmblusniiti võib pakkumise seisukohast lugeda üheks kaubaturuks, kuna puudub range vastavus kasutusotstarbe ja kiu tüübi ja/või struktuuri vahel. Komisjon täpsustab siiski, et Coatsi sõnul kasutavad teatud valmisriiete sektori kliendid eriniiti ning teatud tikkimissektori kliendid kasutavad õmblusniiti. Ta lisab, et Coats rõhutas, et õmblusniidi, tikkimisniidi ning eri liiki eriniitide tootmisprotsessid võivad olla sarnased või kergelt asendatavad (vaidlustatud otsus, põhjendus 13).

15 Siiski eristab komisjon vaidlustatud otsuses ühest küljest autotööstusele mõeldud niiti ja teisest küljest niiti, mis on mõeldud muule tööstusele. Nimelt leiab komisjon, et kuigi nende kahe niiditüübi tootmisprotsess on sarnane või kergelt asendatav, tulenevad autotööstuse nõudlusest suured kliendid, kes esitavad teatud nende kasutatud toodetele palju erilisemaid nõudeid – näiteks turvavöödes kasutatav niit – ja kellele on oluline toodete ühetaolisus erinevates riikides, kus nad seda oma tööstuses kasutavad (vaidlustatud otsus, põhjendus 14).

16 Käesolevas kohtuasjas on kaubaturud, millega seoses hagejatele süüks pandud rikkumisi käsitletakse, autotööstuse niiditurg ning Amannile süüks pandud rikkumise osas ka tööstusliku õmblusniidi turg.

b) Geograafilised turud

17 Vaidlustatud otsuses märkis komisjon, et autotööstuse niiditurgu tuleb eristada tööstusliku õmblusniidi turust eespool märgitud kõrgemate erinõuete tõttu, mis tingivad ühtsuse EMP-s. Ta leiab seega, et autotööstuse niiditurg ulatub üle terve EMP. Nimelt leiab komisjon, et üksnes mõned tarnijad suudavad tagada nende toodete ühetaolise pakkumise terves EMP-s. Selle põhjuseks on, et ostjatel on vaja ühtset niiti, et hõlbustada tootmist erinevates riikides, et see niit peab vastama kindlatele kvaliteedinormidele (näiteks turvavööde tootmises kasutatav niit) ja et toodete kvaliteedi ja vastutuse seisukohalt on selle niidi tootmise jälgitavus keskse tähtsusega (vaidlustatud otsus, põhjendused 21 ja 22).

18 Tööstusliku õmblusniidi osas tuvastas komisjon, et vastavalt poolte esitatud andmetele on see geograafiline turg piirkondlik. Ta lisab, et vastavalt olukorrale võib piirkond hõlmata mitut EMP riiki, näiteks Benelux või Põhjamaad, või vaid ühte riiki, näiteks Ühendkuningriik (vaidlustatud otsus, põhjendus 17).

19 Vaidlustatud otsusest ilmneb, et tööstuslikku õmblusniiti käsitlenud rikkumisega, mida Amannile süüks arvati, seotud geograafiline turg on Benelux ja Põhjamaad, seevastu autotööstuse niiditurul hagejatele süüks arvatud rikkumisega seotud geograafiline turg on terve EMP.

2. Asjaomaste turgude suurus ja ülesehitus

20 Komisjon täpsustab vaidlustatud otsuses, et Beneluxis ja Põhjamaades oli tööstusliku õmblusniidi müügimaht 2000. aastal umbes 50 miljonit eurot ja 2004. aastal umbes 40 miljonit eurot; ja autotööstuse niidituru müügimaht 1999. aastal ligi 20 miljonit eurot (vaidlustatud otsus, põhjendused 28 ja 35).

21 Sellest ilmneb ühtlasi, et 1990. aastate lõpus olid Beneluxis ja Põhjamaades tööstusliku õmblusniidi peamised pakkujad eeskätt Amann, Barbour Threads Ltd (edaspidi „Barbour”) enne selle omandamist Coatsi poolt, Belgian Sewing Thread NV (edaspidi „BST”), Coats, Gütermann AG ja Zwicky & Co. AG (edaspidi „Zwicky”), ja et autotööstuse niidituru peamised pakkujad olid eeskätt hagejad, Coats, Oxley Threads Ltd (edaspidi „Oxley”), Gütermann ja Zwicky.

3. Rikkumiste kirjeldus

22 Komisjon märgib vaidlustatud otsuses, et autotööstuse niidituru kartellikokkuleppega seotud tegevus, mida hagejatele ette heidetakse, toimus 1998. aasta maist-juunist kuni 2000. aasta maini.

23 EMP autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe poolte peamine eesmärk oli hoida hinnad kõrged (vaidlustatud otsus, põhjendus 214).

24 Selle tarvis korraldati viis koosolekut, mille käigus osalised määrasid esiteks kindlaks Euroopa autotööstusele müüdavate algtoodete kahte tüüpi taotlushinnad, millest ühte kohaldati olemasolevatele klientidele, teist aga uutele klientidele. Seejärel vahetati nendel koosolekutel teavet teatud klientidele kohaldatavate erihindade ning minimaalsete taotlushindade kohta. Osalised leppisid lõpuks kokku selles, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks (vaidlustatud otsus, põhjendus 215).

25 Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitleva kartellikokkuleppega seotud tegevuse osas tuvastas komisjon, et see toimus aastatel 1990–2001.

26 Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitleva kartelliga seoses märkis komisjon, et ettevõtjad kohtusid vähemalt kord aastas ja neil kohtumistel oli kaks osa, millest üks keskendus Beneluxi riikide turule ja teine Põhjamaade turule; nende kohtumiste peamine eesmärk oli hoida hinnad mõlemal turul kõrged.

27 Osalised vahetasid hinnakirju ning teavet hinnaalanduste, kataloogihindade tõusude kohaldamise, hinnaalanduste vähendamise ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmise kohta. Samuti sõlmiti kokkulepped tulevaste hinnakirjade, suurimate lubatud hinnaalanduste, hinnaalanduste vähendamise ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmise kohta; ning kokkulepped, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks ja jagada kliente (vaidlustatud otsus, põhjendused 99–125).

4. Vaidlustatud otsuse resolutsioon

28 Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 3 tuvastas komisjon, et kuus ettevõtjat, sh hagejad rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes EMP autotööstuse niiditurul hagejate puhul 1998. aasta maist-juunist kuni 2000. aasta maini. Samuti tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1, et kaheksa ettevõtjat, sh Amann rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul Amanni puhul 1990. aasta jaanuarist kuni 2001. aasta septembrini.

29 Vaidlustatud otsuse artikli 2 esimese lõigu kohaselt määrati järgmised trahvid;

a) EMP autotööstuse niiditurul esinenud kartellikokkuleppe eest järgmistele ettevõtjatele:

– hagejad, solidaarselt vastutavad: 4,888 miljonit eurot;

– Coats: 0,65 miljonit eurot;

– Oxley: 1,271 miljonit eurot;

– Barbour ja Hicking Pentecost plc, solidaarselt vastutavad: 0,715 miljonit eurot;

b) Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul esinenud kartellikokkuleppe eest järgmistele ettevõtjatele:

– Coats: 15,05 miljonit eurot;

– Amann: 13,09 miljonit eurot;

– BST: 0,979 miljonit eurot;

– Gütermann: 4,021 miljonit eurot;

– Zwicky: 0,174 miljonit eurot.

Menetlus ja poolte nõuded

30 Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 22. detsembril 2005.

31 Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik viienda koja koosseisu, millele käesolev asi on seetõttu määratud.

32 Hagejad paluvad Üldkohtul:

– tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;

– teise võimalusena vähendada trahvisummat sobivas ulatuses;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

33 Komisjoni palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus

34 Hagejad esitavad esiteks väite, millega nad taotlevad vaidlustatud otsuse tühistamist, kuna on rikutud nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 7 lõike 1 esimest lauset.

35 Teiseks esitavad hagejad rea väiteid, millega nad taotlevad trahvi tühistamist. Esiteks heidavad nad komisjonile ette neile sellise trahvi määramist, mis ületas 10% käibe ülempiiri. Teiseks esitavad hagejad seitse väidet, mis käsitlevad vastavalt võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtete rikkumist trahvi kehtestamisel, tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe eest määratud trahvi lähtesumma ekslikku kindlaksmääramist, tööstusliku õmblusniidi turul toimunud rikkumise kestuse ekslikku arvutamist, tööstusliku õmblusniidi turul toimunud rikkumise osas teatud kergendavate asjaolude arvestamata jätmist, autotööstuse niiditurul toimunud rikkumise trahvi lähtesumma ja põhisumma ekslikku arvutamist, autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe rakendamata jätmise mittearvestamist ja õiguse olla ära kuulatud ning kaitseõiguste rikkumist.

A – Hagejate esitatud väide, millega taotletakse vaidlustatud otsuse tühistamist määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause rikkumise tõttu

1. Poolte argumendid

36 Hagejad väidavad, et etteheidetud rikkumised on määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause tähenduses üks rikkumine, kuna autotööstuse niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi turg ei ole erinevad kauba- ega geograafilised turud, kuna nende kartellikokkulepetel on ühine subjektiivne element ja kuna komisjoni kasutatud kriteeriumid ühe rikkumise puudumise tuvastamiseks ei ole vastuvõetavad.

37 Mis puudutab esiteks ühe kaubaturu olemasolu, siis vaidlevad hagejad vastu sellele, et nad otsesõnu kinnitasid, et rõivatööstuse niit ja autotööstuse niit kujutavad kahte erinevat turgu. Nimelt ei tähendanud Amanni vastus teabenõudele, kus ta luges autotööstuse niiditurgu ülemaailmseks, sugugi selle turu väidetava autonoomsuse tunnustamist. Lisaks, olles esitanud hinnanguid niidi(turu) kuue erineva sektori kohta, ei olnud Amann suuteline neid hinnanguid autotööstuse niidisektori kohta andma.

38 Hagejate sõnul ei võimalda ka teiste ettevõtjate, näiteks Coatsi ja Gütermanni avaldused järeldada erinevust autotööstuse niidituru ja tööstusliku õmblusniidi turu vahel.

39 Hagejate seisukohta ühe turu osas kinnitab ka kõigi ettevõtjate tehtud tootetutvustus. See puudutab eeskätt Gütermanni, Amanni ja Coatsi kaubajaotust. Sellest ilmneb, et mitmes valdkonnas sama niidi kasutamine on võimalik.

40 Autotööstuse suurte klientide esitatud rangemad erinõuded ei õigusta samuti tööstusliku õmblusniidi turu ja autotööstuse niidituru eristamist. Nimelt toodetakse reeglina niiti vastavalt autotööstuse nõuetele ning tarnitakse selle kvaliteediga teiste tööstusharude suurtele klientidele. Lisaks ei ole kahe erineva kvaliteediga niidi tootmine ka majanduslikult mõttekas. Seega on autotööstuse niidi ja tööstusliku õmblusniidi tehnilised omadused peamises osas identsed. Need on järelikult asendatavad, kuna neid turustatakse mitte klientidest lähtuvalt, vaid toodetest lähtuvalt.

41 Teiseks heidavad hagejad komisjonile ette, et ta ei uurinud, kas erinevatel etteheidetud tegevustel oli ühine subjektiivne element ja kas need moodustasid seega ühe rikkumise. Komisjon tunnistas ise, et kõigi rikkumiste eesmärk oli asjaomasel turul hindade normaalse arengu kahjustamine.

42 Teesi, et tuvastatud rikkumised kujutavad endast ühte rikkumist, kinnitab ka asjaolu, et tegu oli hinnakokkulepetega ja et puudutatud piirkondade kohta vastu võetud resolutsioonid olid peaaegu identsed. Hagejad lisavad, et suuremas osas liikmesriikidest on subjektiivne element määrav ühe rikkumise tuvastamiseks.

43 Nad väidavad ühtlasi, et valdava osa ettevõtjate keskmist suurust arvestades pidid nende juhid ja osanikud tingimata teadma erinevatest rikkumistest. Nad täpsustavad, et nende osas tuleneb subjektiivne element lisaks ka asjaolust, et tööstusliku õmblusniidi ja autotööstuse õmblusniidi turustamise valdkonnas puudus sisemiste pädevuste eraldamine.

44 Lisaks toovad nad sisuliselt välja vastuolu komisjoni tegevuses, kuna viimane lähtus ühe rikkumise põhimõttest iga kartellikokkuleppe raames toimunud järjestikuste rikkumiste puhul, kuid ei toiminud samal moel kartellikokkulepete endi puhul. Sellega seoses on vaidlustatud otsuse põhjendustes 266–270 mitu vastuolu, mis näitavad, et komisjoni väide erinevate rikkumiste olemasolust ei ole kaitstav.

45 Kolmandaks vaidlevad hagejad vastu komisjoni kasutatud kriteeriumidele ühe rikkumise olemasolu või puudumise kindlaksmääramiseks.

46 Esiteks väidavad nad, et need kriteeriumid ei ole vastuvõetavad. Sellega seoses märgivad nad esiteks, et komisjon on ise kahevahel nende kriteeriumide kasutamise osas ühe rikkumise olemasolu tuvastamiseks, kuna ta õigustab kahe erineva rikkumise olemasolu erinevate osalejate, erineva töökorralduse ja sellega, et puudus üldine kooskõlastamine, ning tugineb seejärel erinevusele puudutatud turgude tasemel ning märgib siis, et Beneluxi ja Põhjamaid käsitlevaid kokkuleppeid tuleb uurida koos, kuna neile on ühine sama organisatsioon, töökorraldus ja osalised. Hagejad märgivad seega, et üldine kooskõlastamine ei oma ka mingit rolli Beneluxi ja Põhjamaade ühe rikkumise tuvastamisel.

47 Teiseks leiavad nad, et kaubaturu piiritlemise kriteerium seotud toodete korral ei ole asjakohane. Nimelt annab selle kriteeriumi kasutamine komisjonile paeaegu kontrollimatu kaalutlusõiguse konkurentsiõiguse rikkumiste karistamisel, välja arvatud olukorras, kui on ilmne, et tooted ei kuulu mingil juhul samale turule. Osaliste identsuse puudumise kriteerium ei ole samuti asjakohane. Hagejad rõhutavad nimelt, et ei ole tähtis, kes esindab osalevaid ettevõtjaid, kuna osalemine omistatakse puudutatud ettevõtjale.

48 Teisena väidavad Amann ja Cousin, et nende kriteeriumide kohaldamine oleks igal juhul pidanud viima selleni, et komisjon järeldab ühe rikkumise olemasolu.

49 Ühest küljest viitavad nad asjaolule, et komisjon ei saa vastuvõetavalt õigustada erinevate rikkumiste olemasolu, tuginedes kartellide vahel kooskõlastamise puudumisele, kuna ta rõhutab ise – korrates sellega seoses Coatsi avaldusi –, et riigiti mõnevõrra piiratud kaubaturgude tõttu ei olnud vaja puudutatud piirkondade vahel kooskõlastamist, tuginedes selles küsimuses Coatsi avaldustele, et erinevate piirkondade vahel ei olnud kooskõlastamist vaja. Samuti ei oma tähtsust komisjoni katse eristada erinevate geograafiliste turgude vahelist kooskõlastamist ja erinevate kaubaturgude vahelist kooskõlastamist. Seetõttu väidavad hagejad, et kõnealust tegevust tuleb hinnata nii, et tunnistatakse, et erinevatele piirkondadele pühendatud kohtumised kuuluvad üldisesse kavasse, mille nende ettevõtjate juhid heaks kiitsid ning mida kinnitavad dokumendid Coatsi ja Amanni esindajate sagedastest kontaktidest, mille eesmärk oli olnud Euroopa „ülemstrateegia”. Need dokumendid tõendavad ühist subjektiivset elementi. Hagejad heidavad sellega seoses komisjonile ette, et ta ei analüüsinud, kas seda tüüpi kontaktid esinesid ka Coatsi ja teiste konkurentide vahel.

50 Teisest küljest ei ole määravat erinevust kokkulepete osaliste ja nende korralduse vahel. Sellega seoses märgivad hagejad, et kohtupraktika kohaselt ei saa õiguslikus tähenduses ühe rikkumise olemasolu välistada pelgalt seetõttu, et iga ettevõtja osaleb rikkumises talle omases vormis, nii et üks ettevõtja võis osaleda ühes kartellikokkuleppes, ilma et ta oleks osalenud selle kõigis osades.

51 Nende kaalutluste alusel märgivad hagejad, et üksnes kolm ettevõtjat osalesid vaid ühes kokkuleppes, kõik teised olid seotud vähemalt kahe kokkuleppega, mis tähendab, et osalised kattusid, mis omakorda räägib ühe rikkumise olemasolu kasuks. Lisaks ei kinnita tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe koosolekute ja autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe koosolekute võrdlus sugugi erinevate rikkumiste teesi. Mõlemas olukorras toimusid koosolekud ebaregulaarselt.

52 Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.

2. Üldkohtu hinnang

a) Kauba- ja geograafiliste turgude eristamine

53 Vaidlustatud otsusest ilmneb, et komisjon leidis, et autotööstuse niiditurgu tuleb selle eripära tõttu eristada tööstusliku õmblusniidi turust nii kauba kui ka geograafilisest vaatepunktist (vt eespool punktid 12–16 ja 18–20).

54 Kõigepealt tuleb märkida, et niivõrd kui kaubaturu määratlus hõlmab komisjoni keerukaid majandushinnanguid, kuulub see ühenduste kohtu poolt kontrollimisele ainult piiratud ulatuses (vt selle kohta Üldkohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑65/96: Kish Glass vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑1885, punkt 64, ja 6. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑342/99: Airtours vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑2585, punkt 26). Siiski ei saa ta hoiduda läbi vaatamast komisjoni hinnanguid majandusandmete kohta. Sellega seoses peab ta kontrollima, kas komisjon rajas oma hinnangu tegelikkusele vastavatele, usaldusväärsetele ja sidusatele tõenditele, mis sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida tuleb keerulise olukorra hindamisel arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid suudavad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (vt 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑201/04: Microsoft vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑3601, punkt 482).

55 Seejärel tuleb meenutada, et arvesse võetav turg hõlmab kõiki tooteid, mis oma iseloomulikelt tunnustelt on eriti sobivad pidevat nõudlust rahuldama ja mis on minimaalselt teiste toodetega asendatavad (Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 37). Euroopa Kohus leidis täpsemalt, et kaubaturu määratlusse kuulub, et selle turu toodete vahel toimib tõhus konkurents, mis arvestades turu kõigi toodete sama kasutusotstarvet, eeldab nende piisavas ulatuses asendatavust (Euroopa Kohtu 13. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 85/76: Hoffmann-La Roche vs. komisjon, EKL 1979, lk 461, punkt 28).

56 Mis puudutab asendatavust, siis seda hinnatakse rea kaudsete tõendite alusel, nagu kauba enda omadused, konkurentsitingimused ja nõudluse-pakkumise struktuur turul (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon, punkt 37).

57 Kuigi majanduslikust aspektist on konkreetse toote pakkujate suhtes kõige vahetum ja tõhusam distsiplineeriv jõud nõudluse asendatavus (Üldkohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑177/04: easyJet vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑1931, punkt 99), võib pakkumise asendatavust samuti arvesse võtta kõnealuse turu määratlemisel olukorras, kus selle mõju on tõhususe ja vahetu mõju osas samaväärne nõudluse asendatavusega. Seega tähendab pakkumise asendatavuse kriteerium seda, et tootjad võivad lihtsa kohandamise teel tulla sellele turule piisava jõuga, et olla tõsiseks vastukaaluks turul juba tegutsevatele tootjatele (Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98: Atlantic Container Line jt vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑3275, punkt 829).

58 Toodete endi osas tuleb märkida, et need võivad endast kujutada eraldi turgu, kui need eristuvad eriliste tootmisomaduste poolest, mis muudavad need sellele otstarbele eriliselt vastavaks või kui need eristuvad oma kasutuse poolest (Euroopa Kohtu 21. veebruari 1973. aasta otsus kohtuasjas 6/72: Europemballage ja Continental Can vs. komisjon, EKL 1973, lk 215, punkt 33).

59 Lõpuks tuleb meenutada, et komisjon võttis vastu teatise asjaomase turu mõiste kohta ühenduse konkurentsiõiguses (EÜT 1997, C 372, lk 5; ELT eriväljaanne 08/01, lk 155, edaspidi „turu mõiste teatis”), milles ta täpsustas, milliseid kriteeriume asjaomase kaubaturu ja asjaomase geograafilise turu määratlemisel arvesse võtta. Asjaomane kaubaturg on seal määratletud nii, et see „hõlmab kõiki neid tooteid ja/või teenuseid, mis tarbijate seisukohast on oma iseloomulike tunnuste, hindade ja otstarbekohase kasutuse põhjal omavahel vahetatavad ja asendatavad”. Geograafiline turg on määratletud nii, et see „hõlmab konkurentsitingimustelt üsna sarnast ja naaberaladest eelkõige märgatavalt erinevate konkurentsitingimuste tõttu eristatavat ala, kus kõnealused ettevõtjad tegelevad kaupade ja teenuste pakkumise ja hankimisega”. Asjaomane turg, mille raames tuleb konkurentsiprobleemi hinnata, määratakse seega kindlaks kaubaturu ja geograafilise turu ühendamise teel.

60 Neid kaalutlusi arvestades tuleb uurida vaidlustatud otsuse põhjendustes 14 ja 22 esitatud komisjoni järelduste põhjendatust seoses kahe erineva toote- ja geograafilise turu olemasoluga, nimelt esiteks EMP autotööstuse niiditurg ja teiseks Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turg. Selle tarvis hindas komisjon toodete asendatavust esiteks nõudluse ja teiseks pakkumise poolelt.

61 Esiteks on nõudluse asendatavuse osas vaidlustatud otsuses rida asjaolusid, millega üritatakse tõendada, et see ei olnud asendatav.

62 Kõigepealt ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 14 ja 22, et autotööstuse nõudlusest tulenevad suured kliendid ja et neid on palju vähem kui tööstusliku õmblusniidi turu klientidest ettevõtjaid. Hagejad ei vaidlustanud seda tõsiasja. Kohtuistungil kinnitasid hagejad, et autotööstuse kliendid olid kõige tugevamad, kuna nad ostsid väga suures koguses.

63 Teiseks ilmneb vaidlustatud otsuse eespool viidatud põhjendustest, et autotööstuse kliendid ostavad niiti erinevates riikides asuvatesse tootmisüksustesse ja et nad nõuavad seega ühetaolist toodet kõigis neis riikides. Hagejad ei vaidlusta seda ühetaolisuse nõuet, mis on lisaks majanduslikult täiesti arusaadav. On nimelt mõistlik tunnistada, et tootmismasinate kohandamine kasutatud niiditüübile toob kaasa kulutusi. Autotööstuse tootjad soovivad seega vähendada oma kulusid, ostes suures koguses väga spetsiifilist tüüpi niiti ning kohandades erinevates riikides asuvad tootmismasinad vaid üks kord sellele niidile.

64 Kolmandaks ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 14 ja 22, et autotööstusele mõeldud niit peab vastama eriti rangetele erinormidele, mis on sellele sektorile omased, ja et selle järgitavus on keskse tähtsusega toodete kvaliteedi ja vastutuse põhjustel. Hagejad kinnitasid seda järeldust nii hagiavalduses kui ka kohtuistungil.

65 Nimelt tunnistasid nad, et üldiselt otsustavad kliendid, millist niiti on neil tootmises vaja, ning valivad seega oma kasutusvajadusteks sobiva toote. Mis puudutab nimelt autotööstuse kliente, siis tunnistasid hagejad, et nende ostetud niit vastaks vähemalt ISO 9002 normile. Nad täpsustasid ka kohtuistungil, et autotööstuses esinevad nn „TS950” erinõuded ja et nad võtavad tootmises neid asjaolusid arvesse.

66 Lisaks kirjeldasid hagejad, kuidas autotööstuse kliendid sertifitseerivad niiti. Kõigepealt arendavad hagejad vähemalt ISO 9002 normile vastava niiditüübi. Seejärel testib seda autotootja, kes seda oma tootmises soovib kasutada, ja lõpuks sertifitseerib nimetatud autotootja niidi, kui test oli tulemuslik.

67 Neid kaalutlusi arvestades tuleb tunnistada, et autotööstuse valitud eriniiti ei saa asendada muu tööstusliku niidiga. Sellega seoses ei oma tähtsust asjaolu, et seda tüüpi niiti müüakse ka muudele klientidele peale autotööstuse. Nimelt, erinevalt selle toote teistest võimalikest ostjatest ostavad autotööstuse kliendid üksnes niiti, millel on ainuomased eriomadused ja mida need ettevõtjad on sertifitseerinud nende eriomaduste tõttu. Seega ei saa hagejad mõistlikult väita, et nõudluse seisukohast on olemas asendatavus.

68 Coatsi avaldused, mille ta esitas vastuseks komisjoni teabenõudele, näivad samuti kinnitavat nõudluse osas asendatavuse puudumist. Nimelt rõhutas Coats, et teatud valmisriiete tööstuse kliendid kasutasid tikkimisniiti, nagu ka teatud tikkimistööstuse kliendid kasutasid õmblusniiti. Seevastu ei viidanud ta sellisele asendatavusele autotööstuse klientide nõudluse puhul.

69 Teiseks, kuigi komisjon leidis, et pakkumise seisukohalt võib tööstuslikku õmblusniiti lugeda üheks kaubaturuks, kuna puudub range vastavus ühelt poolt lõppkasutuse ning kiutüübi ja/või niidistruktuuri ning selle niidi tootmisprotsessi sarnasuse või vahetatavuse vahel, järeldas ta siiski, et olukord ei olnud selline autotööstuse niidi puhul.

70 Selle järelduseni jõudmiseks tugines komisjon autotööstuse jaoks mõeldud niidi eripäradele, vajadusele tagada standardne pakkumine ning suutlikkusele täita selle tööstusharu klientide tellimusi. Ta tugines samuti asjaolule, et autotööstuse niidi geograafiline turg oli terve EMP territoorium, erinevalt tööstusliku õmblusniidi turust, mis oli vaid piirkondlik. Neid asjaolusid arvestades leidis ta, et vaid teatud ettevõtjad suutsid vastata seda tüüpi nõudlusele (vt vaidlustatud otsus, põhjendus 22).

71 Kõigepealt, turu mõiste teatise punktis 20 märgitakse, et pakkumine on asendatav, kui tarnijatel on vastukaaluks suhteliste hindade väikestele ja püsivatele muudatustele võimalik lühikese aja jooksul asuda tootma asjaomaseid tooteid ning neid turustada, ilma et see tooks kaasa olulisi täiendavaid kulutusi või riske. Seejärel rõhutab komisjon turu mõiste teatise punktis 21, et selline asendatavus esineb sageli siis, kui ettevõtjad turustavad sama toodet erineva kvaliteedi või klassiga; ja et isegi juhul, kui konkreetse lõpptarbija või konkreetsete lõpptarbijate rühma jaoks ei ole erinevad kvaliteedid asendatavad, kuuluvad erinevad kvaliteedid samale kaubaturule. Tööstuslik õmblusniit vastab esmapilgul turu mõiste teatise punktis 21 käsitletud tootele.

72 Lõpuks kinnitab komisjon turu mõiste teatise punktides 22 ja 23 konkreetsete näidete abil, et tarnijaid peavad olema võimelised erineva kvaliteediga tooteid viivitamata ning ilma eespool nimetatud olulise kulude kasvuta pakkuma ja müüma ning et ei tohi esineda erilisi raskusi turustamise faasis.

73 Nende kaalutluste alusel tuleb kindlaks teha, kas komisjon hindas õigesti pakkumise seisukohast toote asendatavuse kriteeriumi.

74 Esiteks, nagu eespool punktis 63 ja järgnevates punktides on märgitud, peavad autotööstuse niiditootjad kohandama oma tootmismasinad, et toodetud niit vastaks erinormidele.

75 Teiseks ei ole veenev hagejate arutluskäik autotööstusele mõeldud niidi madalatest tootmiskuludest. Nimelt väidavad hagejad mitte üksnes seda, et reeglina toodetakse niiti vastavalt autotööstuse nõuetele ning tarnitakse selle kvaliteediga teiste tööstusharude klientidele, vaid ka seda, et tootmisliini kohandamise kulud on liiga kõrged, kui tuleks mingi toode valmistada vaid autotööstusele ning seejärel muuta tootmisliini ning kohandada see teiste tööstusharude jaoks mõeldud toodetele.

76 Siiski on tõsi, et kuigi autotööstuse niiditurul juba tegutsev äriühing toodab tootmise ratsionaliseerimise tõttu peamiselt niiti, mis vastab kõrgemale normile, sõltumata selle toote sihtotstarbest, siis tegutseb ta nii üksnes seetõttu, et ta tegutseb autoturul ning autotööstuse jaoks mõeldud niidi erinormide tõttu on tootmisega seotud kõrged kulud. Teisisõnu ei ole peamiselt õmblus- või tikkimisniiti tootval äriühingul mingit huvi toota autotööstusele mõeldud eriniiti pelgalt seetõttu, et ta võiks potentsiaalselt seda niiti autotööstuse võimalikele klientidele müüa.

77 Seega ei ole hagejate kinnitus, et autotööstuse jaoks mõeldud niidi tootmiskulud on nii väikesed, et alati toodetakse kõrgemale erinormile vastavat niiti, tööstusliku õmblusniidi tootjate puhul tõendatud.

78 Kolmandaks ei vaidlustanud hagejad haldusmenetluse käigus nende kahe turu selget erinevust geograafilisel tasandil. Vastuseks komisjoni teabenõudele täpsustas Amann isegi, et autotööstuse niiditurg on ülemaailmne. Ka Coats tõi välja, et selle turu eripära piirab selle „piirkondlikele” ja „globaalsetele” tarnijatele, mida vastuse kontekstis tuli mõista kui „tervet EMP territooriumi hõlmav” ja „ülemaailmne”.

79 Seega eeldab pakkumise asendatavus, et valdav osas tootjatest on võimelised tootma suures koguses eriniiti, mis on iga autotööstuse kliendi osas ühetaoline, ning turustama seda lühikese aja jooksul terves EMP-s. Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades ei ole selline arutluskäik sugugi kaitstav.

80 Siiski ei teinud komisjoni ühtegi ilmset kaalutlusviga, kui ta järeldas, et pakkumise seisukohast esinesid kaks eraldi kauba- ja geograafilist turgu.

81 Sellega seoses tuleb täpsustada, et komisjon hindas ja tõlgendas õigesti hagejate ja teiste puudutatud ettevõtjate vastuseid, mille põhjal ta järeldas kahe eraldi kaubaturu olemasolu.

82 Kõigepealt küsis komisjon hagejatelt, kas tööstuslik õmblusniit, tööstuslik tikkimisniit, tööstuslik eriniit ja kodune õmblusniit kujutavad endast niiditööstuse erinevaid turge. Komisjon esitas ka tabeli, et kindlaks teha kõigi eespool viidatud niitide asjaomased geograafilised turud; selles tabelis oli ka eraldi rubriik „autotööstuse niit”. Ta täpsustas, et viimati nimetatud kategooria kuulus tööstusliku eriniidi alla, kuid rõhutas, et soovis teada Amanni ja Cousin’i arvamust selle niiditüübi asjaomase geograafilise turu kohta.

83 Vastuseks viidatud teabenõudele märkis Amann, et komisjoni üksikasjalik eristamine oli õige, kuna „esinevad toodete erinõuded ja klientide erivajadused, mis eeskätt rõivatööstuses eristuvad selgelt ülejäänud kahest sektorist värvide valiku jms poolest”. Cousin omalt poolt väljendas oma täielikku nõusolekut komisjoni esitatud jaotusega. Ta rõhutas siiski tõsiseid raskusi turgude hindamisel, eeskätt eriniidi osas, kuna sellel on palju erinevaid kasutusotstarbeid, märkides et ta oli kokku lugenud enam kui 80 valdkonda.

84 Seega tunnistasid hagejad tõepoolest, et eriniidi turg on erinev kaubaturg, aga vastupidi komisjoni menetlusdokumentides esitatud kinnitustele ei tunnistanud nad otsesõnu, et eriniidi turu alla kuuluv autotööstuse niiditurg oli iseseisev kaubaturg.

85 Ka Gütermann kinnitas komisjoni pakutud jaotust, kuid ei võtnud otsest seisukohta autotööstuse niidituru kohta. Coats vastas kaubaturge puudutavale küsimusele, et ta ei arvanud, et toodetevahelised erinevused olid piisavad kolme erineva turu olemasolu järeldamiseks, tunnistades samas autotööstuse niidituru eripära, mis toodi välja eespool punktis 78. Üksnes Oxley kinnitas otsesõnu ning õigustas autotööstuse niidituru eraldiseisvat laadi.

86 Kuigi autotööstuse niidituru olemasolu käsitlevate asjaolude tõlgendamine ei näi olevat nii ilmne, nagu komisjon soovib seda kinnitada, ei ole neis järeldustes siiski tehtud ühtegi ilmset kaalutlusviga ega asjaolusid moonutatud.

87 Neid järeldusi kinnitavad ka muud kaudsed tõendid, näiteks ettevõtjate võrguleheküljed, millel on üldiselt esitatud eraldi rubriik autotööstuse niidi kohta. Samuti on kõik need ettevõtjad nimelt selle sektori tarvis loodud niidikaubamärkide omanikud.

88 Kõigest eelnevast tuleneb, et komisjon ei ole ilmset kaalutlusviga teinud, kui ta järeldas käesolevas asjas, et autotööstuse niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi turg olid erinevad.

b) „Tervikplaani” väidetav olemasolu

89 Kõigepealt tuleb meenutada, et ühe rikkumise mõiste peab silmas olukorda, kus mitu ettevõtjat osalesid ühes rikkumises, mis seisnes vältavas tegevuses sama majandusliku eesmärgi – rikkuda konkurentsi – nimel, või siis osalesid üksikutes rikkumistes, mis olid omavahel seotud identse eesmärgiga (kõigi osade sama eesmärk) või subjektidega (asjaomaste ettevõtjate samasus, kes olid teadlikud ühises eesmärgis osalemisest) (Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑53/03: BPB vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑1333, punkt 257).

90 Seejärel tuleb märkida, et EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „tervikplaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 258).

91 Lisaks võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ühe rikkumise mõiste viidata kokkulepetes, kooskõlastatud tegevuses ja ettevõtjate ühenduste otsustes seisneva konkurentsivastase tegevuse juriidilisele kvalifikatsioonile (vt selle kohta Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punktid 696–698; 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 186, ja 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05: BASF vs. komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 159).

92 Tuleb ka täpsustada, et ühe eesmärgi mõistet ei saa määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele rikkumisega seotud turul, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste selline määratlus ohustab võtta ühe ja vältava rikkumise mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitut ühte majandussektorit puudutavat tegevust, mis on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise. Selleks et kvalifitseerida erinevad tegevused üheks ja vältavaks rikkumiseks, tuleb kontrollida, kas need on omavahel täiendavad, st et igaüks neist on mõeldud tegelema ühe või mitme tavapärasest konkurentsist tuleneva tagajärjega ja aitab vastastikuse toime kaudu kaasa konkurentsivastaste tagajärgede saavutamisele, mida nende tegevuste elluviijad on ühe eesmärgiga üldise plaani raames kavandanud. Selles osas tuleb arvestada kõiki asjaolusid, mis võimaldavad seda seost tuvastada või kahtluse alla seada, näiteks kõnealuste tegevuste kohaldamise periood, sisu (sealhulgas kasutatud meetodid) ja vastastikusest seosest tulenevalt eesmärk (vt selle kohta eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus BASF vs. komisjon, punktid 179–181).

93 Seega võib komisjon objektiivsetel põhjustel algatada erinevaid menetlusi mitme erineva rikkumise kohta ja määrata erinevaid trahve (vt selle kohta Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03: Tokai Carbon jt vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, edaspidi „II Tokai kohtuotsus”, punkt 124).

94 Lõpuks tuleb ka märkida, et teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks, mis kujutab endast ühte ja vältavat rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust. Nimelt võib mitme rikkumise tuvastamine kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud piirides (eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus BASF vs. komisjon, punkt 158).

95 Nende kaalutluste alusel tuleb hinnata „tervikplaani” olemasolu.

96 Alustuseks tuleb märkida, et hagejad väidavad peamiselt, et käesolevas asjas on ühine subjektiivne element selles, et kõigi rikkumiste eesmärk oli kahjustada hindade normaalset arengut. Selline hindade moonutamine on lahutamatu osa kõigis hinnakartellides ning sellest ei piisa iseenesest veel ühise subjektiivse elemendi tõendamiseks. Sellega seoses – ning vastupidi hagejate väidetele – ei lähtunud komisjon vaidlustatud otsuses sugugi rikkumiste vahelise seose olemasolu põhimõttest. Nimelt mainis ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 269 üksnes ühte konkurentsivastast eset ning ühte majanduslikku eesmärki, mis seisnes hindade normaalse arengu kahjustamises, mis on lahutamatu seda tüüpi kartellist, rõhutades samas asjaolu, et seda eset ning eesmärki taotletakse kõigis kolmes erinevas rikkumises.

97 Seejärel, et vaielda vastu ühe rikkumise olemasolule – peale selle, et autotööstuse niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi turg on erinevad, nagu muuseas märgiti ka eespool punktides 53–88 –, tugines komisjon peamiselt sellele, et kartellikokkuleppega seotud liikmed ei olnud samad ja et nendel kokkulepetel puudus üldine kooskõlastamine. Hagejad ei suutnud neid kriteeriume kahtluse alla seada ning ei tõendanud seega „tihedat seost” erinevate konkurentsivastaste tegevuste vahel.

98 Mis puudutab esiteks osaliste samasuse kriteeriumi, siis loetles komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 96 ja 216 autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe ning tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe osalised. Seejärel leidis ta vaidlustatud otsuse põhjenduse 265 punktis a, et suurem osa ettevõtjaid osales vaid ühes kartellikokkuleppes, kuna nad ei tegutsenud teise kartellikokkuleppe esemeks olnud turul.

99 Tuleb sedastada, et kümnest ettevõtjast, kes osalesid ühes ja/või teises kartellikokkuleppes, olid vaid kolm seotud mõlemaga. Nimelt olid Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky ja Oxley seotud vaid ühega neist. Üksnes Coats, Barbour (enne selle omandamist Coatsi poolt) ja Amann osalesid mõlemas kartellikokkuleppes. Nende kolme ettevõtja osalemine mõlemas kartellikokkuleppes iseenesest ei ole veel kaudseks tõendiks ühise strateegia olemasolust (vt selle kohta eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 120). Tuleb rõhutada, et autotööstuse niidituru ning tööstusliku õmblusniidi turu kartellide kattumise perioodil (1998–2000) ei esindanud neid ettevõtjaid – välja arvatud Barbouri – nende kahe kartelli raames korraldatud koosolekutel samad isikud.

100 Järelikult ei teinud komisjon mingit kaalutlusviga vaidlustatud otsuse põhjenduse 265 punktis a tehtud järelduses.

101 Teiseks ei saa ka nende kartellikokkulepete sisuga õigustada tervikplaani olemasolu. Nimelt ilmneb vaidlustatud otsusest, et autotööstuse niidituru kartelli sisu erines selgelt tööstusliku õmblusniidi turu kartelli sisust.

102 Mis puudutab autotööstuse niidituru kartellikokkulepet, siis ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 215, 220, 223, 224, 226, 228–230, 233–236 ja 238 esiteks, et kartelliosaliste vahetatud teave puudutas teatud klientidele kohaldatud hindasid, ja teiseks, et sõlmitud kokkulepped puudutasid minimaalsete sihthindade kehtestamist autotööstuse klientidele müüdavatele baastoodetele, kahte liiki sihthindasid vastavalt olemasolevatele klientidele ja uutele klientidele ning minimaalseid sihthindasid teabevahetuses käsitletud teatud klientidele. Osalised leppisid kokku ka selles, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks.

103 Mis puudutab tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkulepet, siis ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 99–153 esiteks, et vahetatud teave käsitles hinnakirjasid ning allahindlusi, kataloogihindade tõstmist, allahindluste vähendamist ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmist, ja teiseks, et pooled leppisid kokku tulevastes hinnakirjades, suurimate lubatud allahindluste, allahindluste vähendamise ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmises ning kokkulepetes, et vältida omavahelist konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks.

104 Vaidlustatud otsuse eespool viidatud kaalutlused kinnitavad, et esineb selge erinevus nende kahe kartellikokkuleppe sisus. Nende kahe kartelli vahel mõne sarnasuse olemasolu – nagu kokkulepped, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks – ei ole piisav, et seda järeldust kahtluse alla seada.

105 Kolmandaks oli kahe kartellikokkuleppe töökorraldus suures osas erinev. Nimelt, nagu komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 218, oli autotööstuse niidituru kartellikokkulepe suhteliselt paindlikult korraldatud, toimusid väikesed ebaregulaarsed koosolekud, mida täiendasid sagedased kahepoolsed kontaktid. Vaidlustatud otsuse põhjendustes 96–99 ja 149–153 ilmneb, et Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe raames toimusid koosolekud vähemalt kord aastas ja et need olid korraldatud kahes osas, üks puudutas Põhjamaade turgu ning teine Beneluxi turgu. Sellest tuleneb ühtlasi, et kahepoolsed kohtumised toimusid perioodiliselt.

106 Nende asjaolude valguses ei teinud komisjon mingit ilmset kaalutlusviga, kui ta leidis vaidlustatud otsuse põhjendustes 265–267, et autotööstuse niidituru kartellikokkulepet tuleb eristada Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppest ja et need kujutavad seega endast kahte erinevat rikkumist.

107 Sellega seoses tuleb esile tuua, et erinevalt autotööstuse niidituru kartellikokkuleppest loeti Beneluxi ja Põhjamaade tööstuslike niiditurgude kartellikokkuleppeid üheks rikkumiseks, kuna tooted olid identsed, kartelliosalised samad, kartelli sisu ja töökorraldus sarnased, koosolekud toimusid samal päeval ning seal osalenud ettevõtjaid esindasid samad isikud.

108 Lisaks ei oma tähtsust esiteks argument, mille kohaselt puudus hagejate struktuuris pädevuste eraldamine tööstusliku õmblusniidi ja autotööstuse niidi turustamise valdkonnas, ja teiseks argument, et osalenud ettevõtjate juhid ja osanikud pidid tingimata teadma erinevatest rikkumistest. Need argumendid ei ole tõendiks ühise subjektiivse elemendi olemasolust.

109 Samuti tuleb tagasi lükata hagejate argument üldise kooskõlastamise olemasolust, mis lähtub Coatsi esindaja ja Amanni juhi sagedastest kontaktidest. Toimikus ei ole ühtegi avaldust, mida võiks tõlgendada kaudse tõendina üldisest kooskõlastamisest. Kohtuistungil tunnistasid hagejad, et nad ei suuda esitada Üldkohtule ühtegi täpset dokumenti, mis tõendaksid Amanni ja Coatsi vahelise üldise kooskõlastamise tahet.

110 Lõpuks väidavad hagejad ekslikult, et kaubaturu piiritlemise kriteerium ei ole kehtiv hindamiskriteerium, kuna see annab komisjonile kontrollimatu kaalutlusõiguse järeldada seotud toodete korral kahe erineva rikkumise olemasolu. Esiteks, ei ole komisjoni selline kaalutlusõigus piiramatu, kuna ta allub Üldkohtu kontrollile, nagu on märgitud eespool punktis 54. Teiseks oli kaubaturgudega seotud kriteerium käesolevas asjas vaid üks mitmest kriteeriumist, mille alusel kahe erineva rikkumise olemasolu järeldati.

111 Arvestades kõiki neid kaalutlusi, tuleb määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause rikkumist käsitlev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

B – Trahvi vähendamist käsitlevad väited

1. Hagejate esitatud väide, mis käsitleb määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud karistuse ülempiiri arvestamata jätmist

a) Poolte argumendid

112 Hagejate esitatud väitel on kolm osa.

113 Esimeses osas väidavad hagejad, et kaks rikkumist on tegelikkuses vaid üks rikkumine ja et seega võib neile määrata vaid ühe trahvi, mille summa ei saa ületada 10% kogukäibest. Selle liitmise teel saadud summa ületab nimetatud ülempiiri ning seega on rikutud määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2.

114 Sellega seoses väidavad nad, et rikuti ühenduse konstitutsiooniõiguse põhimõtet nulla poena sine lege. Sisuliselt kritiseerivad nad asjaolu, et komisjon saab selliste turgude jagamise teel, kus tuvastati paralleelsed rikkumised, võtta endale piiramatu kaalutlusruumi, et määrata trahve, mis ületavad 10% kogukäibe ülempiiri. Nad leiavad, et seaduslikkuse põhimõttest tuleneb mitte üksnes keeld kohtunikule määrata karistusi seadusliku aluse puudumisel, vaid ka seadusandja kohustus koostada täpsed ja selged karistusnormid. Selguse nõuet kohaldatakse seega nii normi koostisosadele kui ka selle õiguslikele tagajärgedele. Need nõuded kehtivad ka eespool viidatud normidele, mis näevad ette karistused konkurentsieeskirjade rikkumise eest.

115 Kui hagejatel paluti kohtuistungil oma argumente selgitada, täpsustasid nad, et need argumendid seavad kahtluse alla ka normi enda õiguspärasuse ning seega vaidlustavad nad määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 seaduslikkuse.

116 Lisaks vaidlevad nad vastu komisjoni argumendile viimase kohustusest järgida non bis in idem põhimõtet, kuna see põhimõte ei anna mingit tagatist ühe või enama rikkumise tuvastamise täpsuse kohta. Nad väidavad sisuliselt, et probleem esineb eelmises etapis, st ühe või enama rikkumise olemasolu tuvastamises.

117 Teises osas väidavad hagejad, et komisjon võib määrata ühe trahvi mitme rikkumise eest, kui nende rikkumiste ese on sama tüüpi tegevus erinevatel turgudel ja kui osalised on valdavalt samad ettevõtjad. Need kaks tingimust on käesolevas asjas täidetud.

118 Hagejad leiavad, et komisjon kaldus kõrvale oma varasemast praktikast ilma ühegi põhjenduseta. Nad leiavad, et kui komisjon loobub oma pädevusest määrata üks trahv mitme rikkumise eest, peab ta Euroopa haldusõiguse üldpõhimõtete kohaselt põhjendama selle pädevuse kasutamata jätmist. Seega rikkus komisjon käesolevas asjas EÜ artiklit 253.

119 Seejärel võrdlevad hagejad vaidlustatud otsust komisjoni 21. novembri 2001. aasta otsusega [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetluses (juhtum COMP/E-1/37.512 – Vitamiinid) (EÜT 2003, L 6, lk 1, edaspidi „vitamiinide otsus”). Komisjon ühendas selles otsuses erinevate rikkumiste eest määratud trahvid üheks üldiseks trahviks ja pidas seega oluliseks järgida 10% kogukäibe ülempiiri. Nii nagu vitamiinide otsuses, olid ka käesoleva asja kartellikokkulepped seotud sama sisulise ja „aeg-ruumilise” taustaga.

120 Kolmandas osas väidavad hagejad, et komisjoni taotletud hoiatav mõju saavutati juba tööstusliku õmblusniidi turul toime pandud rikkumise eest trahvi määramisega. Komisjon oleks seega pidanud seda arvestama, määrates trahvi autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe eest.

121 Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.

b) Üldkohtu hinnang

122 Hagejate käesoleval väitel on kolm osa, mis käsitlevad esiteks nulla poena sine lege põhimõtte rikkumist, teiseks mitme rikkumise eest ühe trahvi määramise kohustuse rikkumist ning kolmandaks karistuse seaduslike eesmärkide rikkumist.

Nulla poena sine lege põhimõtte rikkumine ning määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamine

123 Kõigepealt tuleb uurida määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 seaduslikkuse vaidlustamist hagejate poolt kolmel tasandil. Esiteks väidavad nad sisuliselt, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 esitatud rikkumise mõiste ei ole selge. Teiseks väidavad nad, et ühe ja vältava rikkumise mõiste ei ole samuti selgelt määratletud ja et komisjon võis seega meelevaldselt mõjutada trahvisumma kindlaksmääramist, jagades turud, millel tuvastati paralleelsed rikkumised. Kolmandaks märgivad and, et selles artiklis märgitud karistused ei ole samuti selged.

124 Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt kaasneb seaduse alusel karistamise põhimõte õiguskindluse põhimõttega, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 169/80: Gondrand ja Garancini, EKL 1981, lk 1931, punkt 17; 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑143/93: Van Es Douane Agenten, EKL 1996, lk I‑431, punkt 27, ja Üldkohtu 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/02: Degussa vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑897, punkt 66).

125 See liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavade osaks olev põhimõte, mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus, eelkõige Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklis 7, kehtib nii kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada halduskaristusi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena jt, EKL 1987, lk 4587, punkt 15). Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele, milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed (vt selle kohta Euroopa Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/95 ja C‑129/95: X, EKL 1996, lk I‑6609, punkt 25, ja eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 67).

126 Sellega seoses tuleb meenutada, et EIÕK artikli 7 lõikes 1 on sätestatud:

„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”

127 Euroopa Inimõiguste Kohtu sõnul tuleneb sellest sättest, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas Coëme jt vs. Belgia, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, § 145) (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 69).

128 Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast ilmneb, et EIÕK artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tingimuste täitmiseks ei ole nõutav, et karistuste määramise aluseks olnud sätte sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätte rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse kindlusega ettenähtavad (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 71).

129 Nimelt ei too Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa EIÕK artikli 7 rikkumist ja asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu (Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. veebruari 1992. aasta otsus kohtuasjas Margareta ja Roger Andersson vs. Rootsi, A-seeria, nr 226, punkt 75). Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse seda, kas kasutatud määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud (27. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas G. vs. Prantsusmaa, A-seeria, nr 325-B, punkt 25) (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 72).

130 Mis puudutab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kehtivust karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest lähtuvalt, nagu seda ühenduse kohus on tunnustanud kooskõlas EIÕK ja liikmesriikide riigiõiguslike tavadega, siis tuleb rõhutada, et vastupidi hagejate väidetule ei ole komisjonil piiramatut kaalutlusruumi esiteks konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel, teiseks selle kindlaksmääramisel, kas erinevad rikkumise osad moodustavad ühe ja vältava rikkumise, ja kolmandaks nende rikkumiste eest trahvisummade kindlaksmääramisel.

131 Esiteks võib komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määrata trahve üksnes EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rikkumise eest. Hagejad väidavad ekslikult, et komisjonil oli piiramatu kaalutlusõigus selliste rikkumiste tuvastamisel. Ühelt poolt tuleb meenutada, et küsimust, kas EÜ artiklite 81 ja 82 tingimused on täidetud, võib ühenduste kohus täies ulatuses kontrollida (vt selle kohta ja analoogia alusel Euroopa Kohtu 28. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑7/95 P: Deere vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑3111, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑99/04: AC-Treuhand vs. komisjon, EKL 2008, lk II-1501, punkt 144). Teisalt, kuigi on tõsi, et kui selline tuvastamine tähendaks keerulisi majanduslikke või tehnilisi hinnanguid, annab kohtupraktika komisjonile teatava kaalutlusõiguse, siis ei ole see mingil juhul piiramatu. Nimelt ei tähenda sellise kaalutlusruumi olemasolu, et Üldkohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandus- või tehnilisi andmeid on tõlgendanud. Ühenduste kohus peab kontrollima nii esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust ja sidusust kui ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (vt selle kohta eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Microsoft vs. komisjon, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika).

132 Hagejad ei väida muuseas, et EÜ artiklis 81 esitatud ühe rikkumise tüübi määratlus, mis seisnes „ettevõtjatevahelis[tes] kokkulep[etes] […], mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, iseäranis need kokkulepped […], millega […] otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused […]”, ei võimaldanud neil teada, et Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu ning EMP autotööstuse niidituru kartellikokkulepped kujutasid endast viidatud EÜ artikli 81 rikkumist ning toovad kaasa nende vastutuse.

133 Teiseks, mis puudutab selliste kriteeriumide väidetavat puudumist, mis võimaldavad kindlaks määrata, kas esines üks ja vältav rikkumine või mitu eraldiseisvat rikkumist, siis tuleb tunnistada, et sellised kriteeriumid ei ilmne sellistena määruse nr 17 artikli 15 lõikest 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 ega ka EÜ artiklist 81. Siiski on ühe ja vältava rikkumise mõistet kasutatud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas. Selliseid kriteeriume, nagu identne eesmärk (kõigi osade sama eesmärk) ja identsed subjektid (asjaomaste ettevõtjate samasus, kes olid teadlikud ühises eesmärgis osalemisest), mille alusel tuleb kindlaks määrata, kas toime pandud rikkumised toimusid „tervikplaani” raames ning kujutavad seega ühte rikkumist, on juba aastaid täpsustatud kohtupraktikas, nagu on esitatud eespool punktis 89.

134 Seega võib komisjon objektiivsetel põhjustel algatada erinevaid menetlusi, tuvastada erinevaid rikkumisi ja määrata mitu erinevat trahvi (vt selle kohta eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 124).

135 Sellega seoses ilmneb selgelt vaidlustatud otsuse tühistamist taotleva väite analüüsist (eespool punkt 53 ja järgnevad punktid), et komisjon kasutas kahe erineva rikkumise tuvastamiseks kohtupraktikast tulenevaid väljakujunenud kriteeriume.

136 Kuigi teatud kriteeriumid jätavad komisjonile laia kaalutlusruumi, siis nimelt selle kaalutlusõiguse kontroll ühenduste kohtus on võimaldanud väljakujunenud ning avaldatud kohtupraktika abil teatud mõisteid täpsustada. See on nii eeskätt kaubaturu ja geograafilise turu määratluste puhul, mida komisjon käesolevas asjas kohaldas ja mille tõttu komisjon pidi läbi viima keerulisi majanduslikke hinnanguid. Nagu on märgitud esimese väite analüüsi raames (eespool punkt 53 ja järgnevad punktid), pidi komisjon oma kaalutlusõiguse kasutamisel järgima kohtupraktikas kehtestatud kriteeriume, nagu asendatavus pakkumise ja nõudluse seisukohast.

137 Lisaks avaldas komisjon läbipaistvuse tagamiseks ja ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks turu määratluse teatise, milles ta esitas kriteeriumid, mida igal konkreetsel juhul turu määratlemiseks kasutatakse. Sellega seoses, võttes sellised käitumisreeglid vastu ja andes nende avaldamisel teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendes sätestatud juhtumite esinemisel kohaldada, on komisjon piiranud oma kaalutlusõigust ja ei saa neist normidest kõrvale kalduda ilma, et teda võidaks karistada selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Muu hulgas, kuigi turu mõiste teatis ei ole otsuse õiguslik alus, määrab see siiski üldiselt ja abstraktselt kriteeriumid, mille komisjon vaidlustatud otsuses ühe või enama turu olemasolu kindlaksmääramiseks aluseks võttis, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindluse (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 211–213). Sellest tuleneb, et turu mõiste teatis aitas kaasa määruse nr 17 artikli 15 lõikest 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 juba tulenevate komisjoni kaalutlusõiguse piiride teostamise täpsustamisele.

138 Sellega seoses ilmneb turu mõiste teatise punktidest 4 ja 5, et „komisjon [loodab] parandada oma poliitika ja otsustusprotsessi läbipaistvust konkurentsipoliitika vallas” ja et „[s]uurem läbipaistvus võimaldab äriühingutel ja nende nõustajatel ka paremini ette näha võimalust, et komisjon võib konkreetsel juhul tõstatada konkurentsiküsimusi. Seepärast peaksid äriühingud võtma seda võimalust arvesse oma siseotsustes, näiteks […] teatavate lepingute sõlmimist arutades”.

139 Arvestades seega eespool käsitletud asjaolusid, võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, piisavalt täpselt ette näha ettevõtja teatava tegevuse korral komisjoni kasutatava meetodi, et kindlaks määrata, kas esines üks ja vältav rikkumine või mitu iseseisvat rikkumist.

140 Mis puudutab kolmandaks väidet, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud karistused ei ole selged, siis tuleb sedastada, et vastupidi hagejate väidetule ei ole komisjonil konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide määramisel piiramatut kaalutlusruumi (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 74).

141 Nimelt piiravad määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 komisjoni kaalutlusõigust. Esiteks näevad need sätted ette objektiivse kriteeriumi, mille kohaselt ühelegi ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele määratud trahv ei tohi ületada 10% käibest. Seega on määrataval trahvil alati arvuline ja absoluutne ülempiir, mis arvutatakse iga rikkumise puhul iga ettevõtja suhtes, nii et ühele ettevõtjale kehtestada võidava trahvi maksimaalne summa on eelnevalt määratletav. Teisest küljest kohustavad määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 3, mis täiendab sama määruse artikli 23 lõiget 2, komisjoni igal konkreetsel juhtumil trahvi määrama, võttes „arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust” (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 75).

142 Kuigi trahvi ülempiiri objektiivne kriteerium ning rikkumise raskuse ja kestuse subjektiivsed kriteeriumid jätavad komisjonile ulatusliku kaalutlusruumi, on siiski tegu kriteeriumidega, mis võimaldavad komisjonil kehtestada karistusi asjaomase käitumise õigusvastasuse taset arvesse võttes. Seega tuleb asja selles staadiumis tunnistada, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiked 2 ja 3, mis jätavad küll komisjonile teatava kaalutlusõiguse, määratlevad talle trahvide valdkonnas pädevuse teostamiseks kohustuslikud kriteeriumid ja piirid (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 76).

143 Muu hulgas tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel trahvide määramisel peab komisjon järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, nagu Euroopa Kohus ja Üldohus on neid oma kohtupraktikas arendanud (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 77, ja Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 41).

144 Samuti tuleb lisada, et EÜ artikli 229 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel on Euroopa Kohtul ja Üldkohtul täielik pädevus lahendada hagisid, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale ja need kohtud võivad seega mitte üksnes tühistada komisjoni otsuseid, vaid ka määratud trahvi tühistada, vähendada või suurendada. Sel viisil on komisjoni halduspraktika allutatud ühenduste kohtu täielikule kontrollile (vt analoogia alusel eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, punkt 41). Ühenduste kohus teostab seda kontrolli määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigetes 2 ja 3 esitatud kriteeriume järgides ja nimelt see kontroll on võimaldanud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika kaudu täpsustada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esineda võivaid määratlemata mõisteid, mille määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiked 2 ja 3 üle võtsid (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 79).

145 Muu hulgas on komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ning hiljuti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigetes 2 ja 3 esitatud ning Euroopa Kohtu ja Üldkohtu kohtupraktikas täpsustatud kriteeriumide põhjal kujundanud teadaoleva ja kättesaadava halduspraktika. Kuigi komisjoni varasem otsuste tegemise praktika ise ei ole konkurentsivaldkonnas määratud trahvide õiguslikuks raamistikuks (vt Üldkohtu 18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑241/01: Scandinavian Airlines System vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑2917, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika), siis sellegipoolest ei või komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet järgides kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Sermide, EKL 1984, lk 4209, punkt 28, ja Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 309).

146 Samuti tuleb arvestada, et läbipaistvuse tagamiseks ja ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks avaldas komisjon suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171), milles ta selgitas igal konkreetsel juhul kasutatavat trahvide arvutamise meetodit. Eespool punktis 137 esitatud kaalutlused turu mõiste teatise kohta kehtivad ka suuniste kohta. Nimelt piiras komisjon oma kaalutlusõigust, võttes sellised käitumisreeglid vastu ja andes nende avaldamisel teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendes sätestatud juhtumite esinemisel kohaldada ja ei saa neist normidest kõrvale kalduda ilma, et teda võidaks karistada selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Samuti, kuigi suunised ei ole vaidlustatud otsuse õiguslik alus, määravad nad siiski üldiselt ja abstraktselt metodoloogia, mille komisjon vaidlustatud otsusega määratud trahvisummade määramisel aluseks võttis, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindluse (eespool punktis 137 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punktid 211 ja 213). Sellest tuleneb, et komisjoni poolt suuniste vastuvõtmine, mis toimus määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja hiljuti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigetes 2 ja 3 kehtestatud õiguslikus raamistikus, aitas kaasa nendest sätetest juba tuleneva komisjoni kaalutlusõiguse teostamise piiride täpsustamisele (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 82).

147 Arvestades seega eespool käsitletud erinevaid asjaolusid, võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, piisavalt täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. Karistuste seaduses sätestatuse põhimõttega ei ole vastuolus asjaolu, et ettevõtja ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, kuna komisjon peab karistusi määrama rikkumiste raskusastet arvestades; seega aitab normi karistav ja hoiatav eesmärk vältida seda, et ettevõtjad saavad hinnata kasu, mida nad rikkumises osalemisest saaksid, arvutades eelnevalt välja neile õigusvastase tegevuse eest määrata võidava trahvi summa (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 83, ja eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, punkt 45).

148 Sellega seoses, isegi kui ettevõtjad ei saa eelnevalt täpselt teada trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab, tuleb märkida, et kooskõlas EÜ artikliga 253 peab komisjon trahvi määravas otsuses, vaatamata otsuse üldiselt teadaolevale kontekstile, siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvisumma ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja ühemõtteliselt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et hinnata ühenduste kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli teostada (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa vs. komisjon, punkt 84, ja eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik vs. komisjon, punkt 46).

149 Mis puudutab teiseks argumenti, et esines vaid üks rikkumine ja et seetõttu ületati 10% käibe ülempiiri, siis tuleb esiteks meenutada, et vaidlustatud otsuse tühistamist käsitleva väite uurimisel ilmnes, et komisjon järeldas õigustatult kahe erineva rikkumise olemasolu. Nagu meenutati eespool punktis 94, võib mitme rikkumise tuvastamine kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud piirides. Järelikult võis komisjon a priori määrata iga rikkumise eest trahvi ning ei olnud esmapilgul kohustatud määrama ühte üldist trahvi.

150 Teiseks tuleb kindlaks teha, kas mitu rikkumist toime pannud ettevõtjale määratud trahvide kogusumma võib ületada 10% ülempiiri. Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 on sätestatud, et ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest. Need sätted ei käsitle äriühingule määratud erinevate trahvide summat. Kui hagejad panid tõesti toime erinevaid rikkumisi, siis ei ole tähtsust asjaolul, kas rikkumised on tuvastatud mitmes otsuses või ühesainsas otsuses, kuna ainus küsimus on seega see, kas tegelikult on tegemist erinevate rikkumistega. Seega, teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks, mis kujutab endast ühte ja vältavat rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust, kuna mitme rikkumise tuvastamine võib kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2