ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/17

Eelotsusetaotlus, mille esitas Hof van Cassatie van België 25. märtsil 2008 — I Destillerie Smeets Hasselt NV versus 1. Belgia riik, 2. L.S.C. De Vos, 3. Bollen, Mathay & Co. BVBA, Transterminal Logistics NV likvideerija, 4. D. Van den Langenbergh, 5. Firma De Vos NV, II Belgia riik versus Bollen, Mathay & Co. BVBA, Transterminal Logistics NV likvideerija, D. Van den Langenbergh, Firma De Vos NV ja III L.S.C. De Vos versus Belgia riik

(Kohtuasi C-126/08)

(2008/C 142/25)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hof van Cassatie van België (Belgia)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad:

I. Destillerie Smeets Hasselt NV

II. Belgia riik

III. L.S.C. DE VOS

Vastustajad:

I. 1. Belgia riik, 2. L.S.C. De Vos, 3. Bollen, Mathay & Co. BVBA, Transterminal Logistics NV likvideerija, 4. D. Van den Langenbergh, 5. Firma De Vos NV

II. Bollen, Mathay, & Co. BVBA, Transterminal Logistics NV likvideerija

III. Belgia riik

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse tolliseadustiku (1) artikli 217 lõiget 1 ja artikli 221 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et neist tulenev kohustus tollivõla arvestuskande tegemise kohta on täidetud nõuetekohaselt ka siis, kui tollivõla summa kantakse AWDA (2) kohaselt protokolli, mille koostab mitte isik, kellel on õigus arvestuskannet teha, vaid järelevalvet teostav ametnik ja kas sellist protokolli saab pidada arvestusdokumendiks või mõneks muuks samaväärseks teabekandjaks ühenduse tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 tähenduses?

(1) Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92,millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).

(2) 18. juuli 1977. aasta Koninklijk Besluit tot Coördinatie van de algemene bepalingen inzake douane en accijnzen (kuninglik dekreet tolli- ja aktsiisimakse reguleerivate üldiste eeskirjade koordineerimise kohta).
3)

Esimese Astme Kohus on rikkunud määruse nr 40/94 artikli 74 lõiget 2, tõlgendades seda sätet vääralt sel moel, et ühtlustamisametil puudub kaalutlusõigus vastulausemenetluses hilinenult esitatud tõendite arvestamisel. Kohus ei ole mõistnud, et apellatsioonikodadel on siiski kaalutlusõigus, mida ei välista ka määruse nr 40/94 artikli 43 sätted ega määruse nr 2868/95 eeskirja 22 lõike 2 teine lause.
3.

Kas asjaolu, et määrus nr 1346/2000 ei ole Taanile siduv ja et seda Taanis ei kohaldata, tähendab, et teised liikmesriigid ei kohalda seda määrust seoses selles liikmesriigis tehtud maksejõuetust käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmisega? Või vastupidi, kas see tähendab, et kui ei ole tehtud reservatsiooni, on teised liikmesriigid kohustatud kohaldama seda määrust, kui maksejõuetust käsitlev kohtuotsus on tehtud Taanis ja selle tunnustamist ja täitmist taotletakse nimetatud riikides, täpsemalt Hispaanias?
2)

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas selline õiguskaitsevahend, nagu on esitanud sellise segalepingu sõlmimiseks korraldatud hankemenetluses osalejad, mis hõlmab ka nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (EÜT L 209, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322), I B lisas nimetatud teenuste osutamist, ning milles viidatakse hankemenetluses osalejate võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele (see põhimõte on sätestatud kõnealuse direktiivi artikli 3 lõikes 2) kuulub nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 395, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246) kohaldamisalasse või on selle direktiivi kohaldamine välistatud, sest eespool kirjeldatud teenuste hankelepingu sõlmimiseks korraldatud hankemenetluse suhtes on vastavalt direktiivi 92/50/EMÜ artiklis 9 ettenähtule kohaldatavad ainult selle sama direktiivi artiklid 14 ja 16?
1)

Kas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ning Euroopa Liidu lepingu (ELT 2006, C 321, lk 1) põhimõtetega ning nendest tulenevate vabadustega on kooskõlas, et Euroopa Liidu kodanikule, kellel seoses tema teoreetilise ja praktilise väljaõppe ja tema asjakohase pikaajalise töökogemuse ja kvalifikatsiooni tõttu on vormiliselt ja praktiliselt õigus Euroopa Liidu liikmesriigis viia läbi mootorsõidukijuhtide koolitust ja kes hiljuti omandas õiguse läbi viia ka autokooli õpetajate praktilist ja teoreetilist koolitust ning õiguse autokooli asutada, pidada ja juhtida, keelduti ühes EL-i liikmesriigis, nimelt tema päritoluriigis, andmast seda õigust seaduses määratletud ja praktikas ületatamatu diplominõude tõttu?
1.

Kas ühenduse tolliseadustiku (1) artikli 221 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud kohustus teatada võlgnikule tollivõlast on täidetud nõuetekohaselt vaid pärast selle summa kohta arvestuskande tegemist, või teiste sõnadega, kas selleks, et teatamine oleks õiguspärane ja kooskõlas tolliseadustiku artikli 221 lõikega 1, peab võlgnikule tollimaksu summast tolliseadustiku artikli 221 lõike 1 kohaselt teatamisele alati eelnema tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemine?
ET Euroopa Liidu Teataja C 128/22

3. märtsil 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-100/08)

(2008/C 128/40)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: S. Pardo Quintillan ja R. Troosters)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

1. Tuvastada, et Belgia Kuningriik ei ole täitnud EÜ asutamislepingu artiklist 28 tulenevaid kohustusi kuna — Belgia kohaldab teises liikmesriigis seaduslikult turule viidud vangistuses sündinud ja kasvanud lindude impordi, pidamise ja müügi suhtes piiravaid tingimusi, mis kohustavad asjaomaseid turul tegutsevaid ettevõtjaid märgistama linde vastavalt Belgia õiguses ette nähtud eritingimustele, ega tunnusta teistes liikmesriikides kohaldatavat märgistust ega CITES-i pädeva organi poolt sellel eesmärgil väljastatud sertifikaate; — Belgia ei anna ettevõtjatele erandina võimalust pidada Euroopa linde, mis on seaduslikult teistes liikmesriikides turule viidud.

2. Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

9. septembri 1981. aasta kuninglik dekreet lindude kaitse kohta Flaami piirkonnas ning 26. oktoobri 2001. aasta kuninglik dekreet teatavate looduslike lindude võõrliikide impordi, ekspordi ja transiidi suhtes võetavate meetmete kohta sisaldavad sätteid, mis esiteks kohaldavad teises liikmesriigis seaduslikult turule viidud vangistuses sündinud ja kasvanud lindude impordi, pidamise ja müügi suhtes piiravaid tingimusi ja ning teiseks ei anna kauplejatele erandina võimalust pidada Euroopa linde, mis on seaduslikult teistes liikmesriikides turule viidud.

Komisjon on seisukohal, et see piirang kujutab endast koguseliste impordipiirangutega samaväärse toimega meedet ning on seetõttu EÜ artikli 28 järgi põhimõtteliselt keelatud. Esiteks tähendavad need tingimused, et teises liikmesriigis seaduslikult turule viidud lindude müügiks esitlemist tuleb muuta ning teiseks piiratakse kaubandust ka ettevõtjatele kehtestatud keeluga pidada teatud teistes liikmesriikides seaduslikult turule viidud linde.

Komisjon ei välista automaatselt, et teatud kaubanduspiirangud võivad olla õigustatud EÜ artikli 30 alusel eesmärgiga kaitsta harvaesinevaid eriliste omadustega liike. Belgia õigusnormid ei vasta aga sellele eesmärgile. Lisaks ei ole Belgia meetmed vajalikud ja proportsionaalsed sellise õiguspärase eesmärgi saavutamiseks.
8.

Komisjon leiab eeltoodule tuginedes, et kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid tagamaks, et ta vaatab sisuliselt läbi kolmanda riigi kodaniku varjupaigataotluse, kelle suhtes on tehtud omavolilise lahkumise tõttu katkestamise otsus ja kelle ta on määruse (EÜ) nr 343/2003 artikli 3 lõike 1 kohaselt tagasi võtnud, on see liikmesriik rikkunud eelnimetatud sättest tulenevaid kohustusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 128/18

11. veebruaril 2008 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Belgia Kuningriik

(Kohtuasi C-47/08)

(2008/C 128/30)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: J.-P. Keppenne ja H. Støvlbæk)

Kostja: Belgia Kuningriik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik seab notari kutsealal tegutsema hakkamise tingimuseks kodakondsuse ja kuna ta ei ole üle võtnud direktiivi 89/48/EMÜ (1) notari tegevusala osas, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ asutamislepingust ja eriti EÜ artiklitest 43 ja 45 ning direktiivist 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta;

— mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon heidab oma hagis kostjale esiteks ette, et kuna ta seab notari kutsealal tegutsema hakkamise ja tegutsemise tingimuseks kodakondsuse, siis takistab ta ebaproportsionaalselt EÜ artiklis 43 sätestatud asutamisvabadust. EÜ artikkel 45 näeb tõepoolest ette, et asutamisvabadust käsitlevat peatükki ei kohaldata tegevusalade suhtes, mis on otseselt ja konkreetselt seotud avaliku võimu teostamisega. Komisjoni arvates on siiski ülesanded, mida notarid Belgia õiguse kohaselt täidavad, niivõrd vähesel määral seotud avaliku võimu teostamisega, et need ei saa kuuluda selle artikli kohaldamisalasse ja õigustada taolist asutamisvabaduse piirangut. Nende ülesannetega ei anta notaritele nimelt sunnimeetmete rakendamise pädevust ja siseriiklikul seadusandjal oleks võimalik kehtestada kodakondsuse tingimusega võrreldes vähem piiravaid meetmeid, näiteks asjaomaste ettevõtjate suhtes rangete kutsealal tegutsema hakkamise tingimuste, eriliste kutsealaste kohustuste ja/või erikontrolli kehtestamine.

Teise väitega heidab komisjon muuhulgas kostjale ette, et ta on oma kohustusi rikkunud, kuna ta ei ole üle võtnud direktiivi 89/48/EMÜ notari kutseala osas. Kuna tegemist on reguleeritud kutsealaga, siis on direktiiv sellele kutsealale täiel määral kohaldatav ning notarite puhul nõutava kõrge kvalifikatsioonitaseme saaks hõlpsasti tagada sobivustesti või kohanemisajaga.

(1) Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiv 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989, L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337)
ET Euroopa Liidu Teataja C 128/21

Eelotsusetaotlus, mille esitas Augstākās tiesas Senāta (Läti vabariik) 28. veebruaril 2008 — Schenker SIA versus Valsts ieņēmumu dienests

(Kohtuasi C-93/08)

(2008/C 128/37)

Kohtumenetluse keel: läti

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Augstākās tiesas Senāta

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Schenker SIA.

Vastustaja: Valsts ieņēmumu dienests.

Eelotsuse küsimused

Kas määruse nr 1383/2003 (1) artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et kui intellektuaalomandi valdaja (õigusevaldaja) sõlmib deklarandi või kauba omanikuga kokkuleppe loovutada kaup selle hävitamiseks või alustab läbirääkimisi seoses võimalusega, et kaup loovutatakse selle hävitamiseks, ja kui selle menetluse raames saavad tolliasutused andmeid, et kaup on võltsitud, siis on välistatud võimalus määrata kauba deklarandile või omanikule karistus vastavalt siseriiklikele õigusnormidele?

(1) Nõukogu 22. juuli 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1383/2003 teatavate intellektuaalomandi õiguste rikkumises kahtlustatavate kaupade suhtes võetava tollimeetme ja kõnealuseid õigusi rikkuvaks tunnistatud kaupade suhtes võetavate meetmete kohta (ELT L 196, lk 7; ELT eriväljaanne 2/13, lk 496).
—

Tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/48/EÜ (1) krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ja eelkõige selle artikli 68 lõiget 3, artiklit 72, artikli 73 lõiget 3, artiklit 74, artikleid 99, 100 ja 101, artikleid 110–114, artikleid 118 ja 119, artikleid 124–127, artikleid 129–132, artiklit 133, artiklit 136, artikleid 144 ja 145, artiklit 149, artiklit 152, artikli 154 lõiget 1, artiklit 155, V lisa, VI lisa (välja arvatud 1. osa), VII–XII lisa (välja arvatud X lisa 1., 2. ja 3. osa), ja igal juhul ei ole komisjonile neid edastanud, on Hispaania Kuningriik rikkunud nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 171/12

Eelotsusetaotlus, mille esitas Bundesfinanzhof 2. aprillil 2008 — J. E. Tyson Parketthandel GmbH hanse j. versus Hauptzollamt Bremen

(Kohtuasi C-134/08)

(2008/C 171/21)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzhof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: J. E. Tyson Parketthandel GmbH hanse j.

Vastustaja: Hauptzollamt Bremen

Eelotsuse küsimused

Kas nõukogu 8. detsembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2193/2003, millega kehtestatakse täiendavad tollimaksud teatavatele Ameerika Ühendriikidest pärinevatele toodetele (1) artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada vastuolus selle sõnastusega nii, et täiendavat tollimaksu ei määrata toodetele, mille puhul on tõendatud, et need on täiendava tollimaksu esmakordse kohaldamise ajahetkel teel ühendusse ning mille sihtkohta ei saa muuta?

(1) ELT 2003, L 328, lk 3; ELT eriväljaanne 2/15, lk 6.
2.

Kui küsimuses 1. kirjeldatud toode tuleb liigitada KN koodi 0207 14 10 alla, taotleda eelotsust järgmistes küsimustes: 2.1 Kas Komisjoni määruse (EÜ) nr. 1972/2003 (3) artikli 4 lõiked 1 ja 2 välistavad ettevõtja üleliigse laovaru suuruse kindlakstegemise selliselt, et automaatselt arvestatakse üleliigsest laovarust maha (loetakse ülekandevaruks) ettevõtja 2004. a 1. maile eelnenud nelja tegutsemisaasta keskmine laovaru 1. mai seisuga, mida suurendatakse 1,2 korda? Kui vastus on jaatav, siis kas vastus oleks teistsugune, kui ülekandevaru ja üleliigse laovaru suuruse määramisel on võimalik arvesse võtta ka ettevõtja tootmis-, töötlemis- või müügimahu kasvu, põllumajandustoote lõppvalmimistähtaega, laovarude tekkimise aega, samuti ettevõtjast mitteolenevaid muid asjaolusid? 2.2 Kas Komisjoni määruse (EÜ) nr. 1972/2003 eesmärgiga on kooskõlas üleliigse laovaru tasu sissenõudmine ka juhul, kui ettevõtjal tuvastatakse 1. mai 2004. a seisuga üleliigne laovaru, kuid ettevõtja tõendab, et ta üleliigse laovaru turustamisest pärast 1. maid 2004. a hinnavahe näol reaalset kasu ei saanud?
3.

Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas tuleb leida, et selle sätte alusel on abikaasadel lisavalikuvõimalus, nii et nad saavad omal valikul pöörduda ühe või teise riigi kohtusse, mille kodanikud nad mõlemad on?
1.

Kas EÜ artikleid 49 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, et juhtudel, kui liikmesriigi maksuhalduri eest on varjatud välisriikides olevaid säästuhoiuseid (neist hoiustest saadavat tulu), kohaldab liikmesriik õigusnormi, mis välisriikide pangahoiuste üle tõhusa järelevalve teostamise võimaluste puudumise hüvitamiseks kehtestab maksu ümberarvutamisele kaheteistkümne aasta pikkuse tähtaja, samas kui selles liikmesriigis asuvate säästuhoiuste (neist hoiustest saadava tulu) suhtes, mille üle on võimalik teostada tõhusat järelevalvet, kehtib maksu ümberarvutamiseks viie aasta pikkune tähtaeg?
a)

Kas 1980. aasta konventsiooni (1) artikli 4 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et see säte puudutab ainult ühe reisi kohta sõlmitud tšarterlepinguid ja muud liiki tšarterlepingutele see säte ei laiene?
ET Euroopa Liidu Teataja C 158/10

Juvenile Group, Inc.'i 1. aprillil 2008 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 24. jaanuari 2008. aasta otsuse peale kohtuasjas T-88/06: Dorel Juvenile Group, Inc. versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-131/08 P)

(2008/C 158/14)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Dorel Juvenile Group, Inc. (esindaja: Dr. G. Simon, Rechtsanwältin)

Teine menetluspool: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellandi nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu (viies koda) 24. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas T-88/06;

— tühistada teise apellatsioonikoja 11. jaanuari 2006. aasta otsus asjas R 616/2004-2 ja

— mõista kohtukulud välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus on hinnanud kaubamärgi registreerimise tingimusi liiga kitsalt. Apellandi väitel hindas Esimese Astme Kohus termini „SAFETY 1st” olemust osa „1st” eraldi analüüsides ja tugines oma otsuses eeldusele, et kuna nimetatud osal puudub eristusvõime, ei saa see eristusvõimet omandada, kui seda esitatakse koos kaubamärgi osaga „SAFETY”. Apellandi arvates oleks Esimese Astme Kohus pidanud hindama tähise eristusvõimet lähtuvalt sellest, kuidas keskmine tarbija tajub „SAFETY 1st” sõnastust üldiselt. Esimese Astme Kohtu poolt tähise „SAFETY 1st” koostisosadeks jagamine ei vasta viisile, mil tarbija seda näeb ja sellesse suhtub.

Vaidlustatud kohtuotsus tugineb kriteeriumile, mille kohaselt kasutatakse väljendit safety first selle kaubamärgi alla kuuluvate kaupade tähistamiseks, mida taotletakse kui „teavet kaupade mõne omaduse või tunnuse kohta.” Apellant väidab, et nimetatud kriteerium on asjakohane määruse nr 40/94 (1) artikli 7 lõike 1 punkti c puhul, aga see ei saa olla hindamisaluseks seoses viidatud määruse artikli 7 lõike 1 punktiga b. Järelikult põhineb Esimese Astme Kohus seisukoht, et kõnealuse tähise suhtes tuleb kohaldada artikli 7 lõike 1 punkti b, asjaolul, et see ei vastanud artikli 7 lõike 1 punkti c kaitseks vajalikele nõuetele.

Lõpetuseks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus jättis ka tähelepanuta asjaolu, et määruse nr 40/94 artikli 12 punkt b kujutab endast artikli 7 lõike 1 punkti b tõlgendamise parandust.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).
1.

Kas saab õigustatult väita, et seestöötlemise protseduur võib selliselt nagu seda viis läbi POMETON S.p.A, rikkuda ühenduse tollipoliitika põhimõtteid ja eelkõige dumpinguvastaste üld- ja erinormide põhimõtteid lisaks ühenduse tolliseadustiku (määrus (EMÜ) nr 2913/92) (1) põhimõtetele? Täpsemalt, kas määruse (EÜ) nr 384/96 (2) artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et see on üldkohaldatav põhimõte, mida tuleb kohaldada kui ühenduse õiguskorra üldnormi ja mis on lisaks dumpinguvastase tollimaksu määramise menetlusele vahetu õigusmõjuga ka siseriiklike ametiasutuste ja maksukohustuslaste vahelistes suhetes; näiteks, kas sellele võib tugineda seoses tollikontrolliga ühenduse tolliseadustiku (määrus (EMÜ) nr 2913/92) artikli 4 punkti 14 tähenduses?
1)

Kas juhul, kui möönda põhimõtteliselt, et ühenduse õigusega ja eelkõige direktiivi 89/665/EMÜ sätetega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt saavad pakkumuse edukaks tunnistamise otsuse vaidlustada üksnes sellise konsortsiumi kõik liikmed koos, mis ei ole juriidiline isik ja mis osales edutult hankemenetluses, ja mitte selle üksikud liikmed; kusjuures see kehtib ka siis, kui sellise otsuse vaidlustasid algselt kõik konsortsiumi liikmed koos, kuid vastav kaebus tunnistati lõpus neist mõningaid puudutavas osas vastuvõetamatuks, on eespool nimetatud direktiivi kohaldamisel enne kaebuse eespool kirjeldatud viisil vastuvõetamatuks tunnistamist vajalik tuvastada, kas nimetatud üksikutel liikmetel säilib pärast kaebuse vastuvõetamatuks tunnistamist õigus pöörduda teise siseriikliku kohtu poole, et taotleda siseriiklikus õigusnormis ette nähtud hüvitist?
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/13

Eelotsusetaotlus, mille esitas Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg (Austria) 6. märtsil 2008 — Arthur Gottwald versus Bezirkshauptmannschaft Bergenz

(Kohtuasi C-103/08)

(2008/C 142/20)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Arthur Gottwald

Vastustaja: Bezirkshauptmannschaft Bergenz

Eelotsuse küsimused

Kas EÜ artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tasuliste teede kasutamiseks antakse aastase kehtivusega tasuta kleebis üksnes sellistele, täpsemalt määratletud puudega isikutele, kelle elukoht või alaline viibimiskoht on Austrias?
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/16

Eelotsusetaotlus, mille esitas Hof van Cassatie van België 25. märtsil 2008 — G. C.Dechaumes versus Belgia riik

(Kohtuasi C-125/08)

(2008/C 142/24)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hof van Cassatie van België (Belgia)

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: G. Deschaumes

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Belgia riik

Eelotsuse küsimused

Kas ühenduse tolliseadustiku (1) artikli 221 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud kohustus teatada võlgnikule tollivõlast on täidetud nõuetekohaselt vaid pärast selle summa kohta arvestuskande tegemist, või teiste sõnadega, kas selleks, et teatamine oleks õiguspärane ja kooskõlas tolliseadustiku artikli 221 lõikega 1, peab võlgnikule tollimaksu summast tolliseadustiku artikli 221 lõike 1 kohaselt teatamisele alati eelnema tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemine?

(1) Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92,millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas nimetatud läbipaistvuskohustus on osa Euroopa Ühenduse tavaõigusest selle mõttes, et seda on juba pidevalt ja püsivalt, ühetaoliselt ja üldiselt kohaldatud ning asjaomased õigussubjektid tunnustavad seda kui üldkohustuslikku normi?
1.

Kui avalik-õiguslik juriidiline isik on võtnud tööle liikmesriigi kodaniku, kes tugines direktiivi 89/48/EMÜ kohaldamisalasse kuuluvale haridust tõendavale dokumendile, ning kes on tegutsenud vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal määramata tähtajaks sõlmitud eraõigusliku töölepingu alusel ja keda on edutatud palgajärgu ja -summa osas vastavalt kõnealusele dokumendile, siis kas pädevatel ametiasutustel on seejärel õigus — kõnesoleva direktiivi artiklite 1, 2, 3 ja 4 tähenduses, tõlgendatuna EÜ artikleid 149 ja 150 silmas pidades — võtta nimetatud kodanikult kutseõiguste kasutamise võimaluse selle tõttu, et ei ole võimalik akadeemiliselt tunnustada haridust tõendavat dokumenti, mille ta esitas tema määramiseks mainitud dokumendile vastavasse kategooriasse ja palgajärku, üksnes põhjendusel, et ehkki haridust tõendava dokumendi väljastas lähteliikmesriigi ametiasutus, läbis isik osa õpingutest vastuvõtvas liikmesriigis frantsiisilepingu alusel tegutsevas üksuses, mis vaatamata vabale tegutsemisele vastuvõtvas liikmesriigis, ei ole selles riigis õiguse üldnormi kohaselt õppeasutusena tunnustatud?