Euroopa Parlamendi liikmele assisteerimiskulude katteks alusetult makstud summa korral ei piisa ainuüksi asjaolust, et summa maksmise kuupäevast kuni kõnealuse summa asjaomaselt isikult sissenõudmise otsuse vastuvõtmiseni möödus palju aega, iseenesest mis tahes muude asjakohaste tõendite puudumise korral selleks, et tekitada parlamendiliikmel õiguspärane ootus, et kõnealuseid summasid ei nõuta enam sisse.

Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele eeldab, et liidu pädevad ametiasutused on huvitatud isikule andnud kinnitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit kindlad, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised.

See tõlgendus kehtib ka määruse nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju, artikli 81 ja delegeeritud määruse nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 kohaldamise eeskirju, artikli 93 suhtes, kuna need sätted vastavad sisuliselt määruse nr 1605/2002 artiklile 73a ja määruse nr 2342/2002 artiklile 85b.

Selle tõendamiseks, et liidu nõue on aegunud, ei saanud tulemuslikult tugineda ainuüksi määruse nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artiklile 73a – millega oli kehtestatud liidu nõuete viieaastane aegumistähtaeg – ilma selle rakendusnormideta. Seega on artiklis 73a, mida tuleb tõlgendada koostoimes selle rakendusnormidega, mis on sätestatud määruse nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad ja mida on muudetud määrusega nr 478/2007, artiklis 85b, ette nähtud viieaastane aegumistähtaeg, mille jooksul on liidu asutustel võimalik sisse nõuda kolmandatele isikutele esitatavad liidu nõuded, ning aegumistähtaeg hakkab kulgema võlgnikule võlateates teatatud tähtaja möödumisel.

Mis puudutab liidu institutsioonidele võlgnetavate summade sissenõudmist, siis kuigi vastab tõele, et määruse nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju, artiklis 81 ega delegeeritud määruse nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 kohaldamise eeskirju, artiklis 93 ei ole ette nähtud tähtaega, mille jooksul alates asjaomase nõude tekkimise päevast tuleb võlateade ehk akt, millega liidu institutsiooni poolt nõude tuvastamine tehakse võlgnikule teatavaks, võlgnikule saata, nõuab õiguskindluse põhimõte siiski, et liidu institutsioonid teostaksid oma pädevust mõistliku aja jooksul. Seda, kas kulunud aeg on mõistlik, tuleb hinnata kõigi konkreetsele kohtuasjale omaste asjaolude alusel, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks, asja keerukust ja erinevaid menetlusstaadiume, mis liidu institutsioon läbi viis, ning poolte käitumist menetluse käigus. Seda, kas tegemist on mõistliku ajaga, ei tule nimelt analüüsida lähtuvalt täpsest, abstraktselt määratletud ülempiirist.

Pidades silmas asjaolu, et määruse nr 966/2012 artikli 81 eesmärk on piirata ajas võimalust nõuda sisse kolmandatele isikutele esitatavaid liidu nõudeid, et täita usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet, ja seda arvestades on selles ette nähtud viieaastane tähtaeg, tuleb liidu institutsiooni poolt võlgnikule võlateate saatmise aega üldjuhul pidada ebamõistlikuks, kui saatmine toimub enam kui viis aastat pärast seda, kui institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue esitada. Arvestades määruse nr 966/2012 artikli 78 lõikeid 1 ja 2 ning delegeeritud määruse nr 1268/2012 artikleid 81 ja 82, on liidu institutsioonil tavalistes tingimustes võimalik oma nõue esitada alates kuupäevast, mil tõendid, mis võimaldavad kindlaks teha, et nõue on kindel, kindlasummaline ja tasumisele kuuluv, on institutsiooni käsutuses või oleks võinud tema käsutuses olla, kui ta oleks tegutsenud nõutava hoolsusega.

Asjaolu, et kuupäevast, mil institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue esitada, kuni võlateate saatmise kuupäevani möödus enam kui viis aastat, ei saa siiski automaatselt kaasa tuua mõistliku aja põhimõtte rikkumist. Nimelt tuleb samuti kontrollida, kas selline kestus võib olla seletatav juhtumile omaste asjaoludega. Samamoodi võiks võlateate saatmine lühema aja jooksul kui viis aastat asjas, mis ei ole keerukas, mis on võlgniku jaoks oluline või milles liidu institutsioon ei ole olnud piisavalt hoolas eelkõige seoses selliste tõendite kogumisega, mis võimaldaksid tal kindlaks teha, et nõue on kindel, kindlasummaline ja tasumisele kuuluv, mitte vastata mõistliku aja põhimõtte nõuetele. Sellises olukorras oleks võlgnik kohustatud tõendama, et alla viieaastane kestus on ebamõistlik.

(vt punktid 89, 96, 99–104 ja 106)