ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Määruse artikli 5 „Tühistamine“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Lennu tühistamise korral: […] c) on asjaomastel reisijatel õigus saada tegutsevalt lennuettevõtjalt hüvitist vastavalt artiklile 7, välja arvatud juhul, kui i) neid on tühistamisest teavitatud vähemalt kaks nädalat enne kavandatud väljumisaega; või ii) neid on teavitatud tühistamisest kahe nädala ja seitsme päeva vahel enne kavandatud väljumisaega ning neile on pakutud võimalust teekonda muuta, mis võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui kaks tundi enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta hiljemalt neli tundi pärast kavandatud saabumisaega; või iii) neid on teavitatud tühistamisest vähem kui seitse päeva enne kavandatud väljumisaega ning neile on pakutud võimalust teekonda muuta, mis võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui üks tund enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta hiljemalt kaks tundi pärast kavandatud saabumisaega. […] 3. Tegutsev lennuettevõtja ei ole kohustatud maksma hüvitist vastavalt artiklile 7, kui ta suudab tõestada, et tühistamise põhjustasid erakorralised asjaolud, mida ei oleks suudetud vältida isegi siis, kui oleks võetud kõik vajalikud meetmed.“
20

Kolmandaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus juhul, kui Euroopa Kohus peaks kinnitama, et kaitstava õigushüve samasus on ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamise täiendav eeltingimus, vastust küsimusele, kas 13. veebruari 1969. aasta kohtuotsust Wilhelm jt (14/68, EU:C:1969:4), mis on tehtud kohtuasjas, milles ne bis in idem’i põhimõtet kahtluse alla ei seatud, tuleb tõlgendada nii, et liidu õigus ja liikmesriigi konkurentsiõigus kaitsevad sama õigushüve. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates tuleneb see ebaselgus ka 14. veebruari 2012. aasta kohtuotsusest Toshiba Corporation jt (C‑17/10, EU:C:2012:72, punktid 81 ja 98), mida võib siiski tõlgendada nii, et need kaks õigust kaitsevad sama õigushüve. Sellel seni käsitlemata küsimusel on määrav tähtsus lahendamaks põhikohtuasja, kus esinevad identsed asjaolud ja kus samas menetluses kohaldati paralleelselt liidu õiguse ja liikmesriigi õiguse analoogseid sätteid.
Määruse artikkel 18 täpsustab:

„1. Käesoleva määruse kohaselt vastutav liikmesriik on kohustatud:

a) võtma artiklites 21, 22 ja 29 sätestatud tingimustel vastu taotleja, kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis;

b) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi taotleja, kelle taotlus on läbivaatamisel ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil;

c) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku, kes on läbivaatamise käigus taotluse tagasi võtnud ja esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil;

d) võtma artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku, kelle taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil.

2. Lõike 1 punktide a ja b reguleerimisalasse jäävatel juhtudel vaatab vastutav liikmesriik taotleja esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbi või viib selle läbivaatamise lõpule.

Lõike 1 punkti c reguleerimisalasse jäävatel juhtudel, kui vastutav liikmesriik on katkestanud taotluse läbivaatamise pärast seda, kui taotleja on oma taotluse tagasi võtnud enne esimese astme sisulise otsuse tegemist, tagab nimetatud liikmesriik, et taotlejal on õigus esitada palve, et ta taotluse läbivaatamine viidaks lõpule, või esitada uus rahvusvahelise kaitse taotlus […]

Lõike 1 punkti d reguleerimisalasse jäävatel juhtudel, kui taotlus on tagasi lükatud üksnes esimeses astmes, tagab vastutav liikmesriik selle, et asjaomasel isikul on võimalus või oli võimalus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit vastavalt direktiivi 2013/32/EL artiklile 46.“
Direktiivi artiklis 7 „Jäätmenimistu“ on sätestatud:

„1. Meetmed, mille eesmärk on muuta käesoleva direktiivi vähemolulisi sätteid, ja mis on seotud otsusega 2000/532/EÜ kehtestatud jäätmenimistu ajakohastamisega, võetakse vastu vastavalt artikli 39 lõikes 2 osutatud kontrolliga regulatiivmenetlusele. Jäätmenimistu sisaldab ohtlikke jäätmeid ning selles võetakse arvesse jäätmete päritolu ja koostist ning vajaduse korral ohtlike ainete kontsentratsiooni piirväärtusi. Jäätmenimistu on siduv selliste jäätmete määratlemise osas, mida loetakse ohtlikeks jäätmeteks. Aine või eseme nimistusse kandmine ei tähenda, et see kuulub jäätmete hulka kõikidel asjaoludel. Aine või ese loetakse jäätmete hulka kuuluvaks üksnes siis, kui see vastab artikli 3 punkti 1 määratlusele.

2. Liikmesriik võib lugeda jäätmed ohtlikeks jäätmeteks isegi siis, kui need ei esine sellisena jäätmenimistus, kuid neil on üks või enam III lisas loetletud omadustest. Liikmesriik teatab igast sellisest juhtumist viivitamata komisjonile. Liikmesriik teatab neist aruandes, mis on ette nähtud artikli 37 lõikega 1, ja esitab komisjonile kogu asjakohase teabe. Saadud teadetest lähtudes vaadatakse kõnealune nimistu selle kohandamise üle otsustamiseks läbi.

3. Kui liikmesriigil on tõendid selle kohta, et teatavatel kõnealusesse nimistusse kuuluvatel ohtlikuks liigitatud jäätmetel ei ole ühtegi III lisas loetletud omadust, võib see liikmesriik lugeda need jäätmed tavajäätmeteks. Liikmesriik teatab igast sellisest juhtumist viivitamata komisjonile aruandes ja esitab komisjonile kõik vajalikud tõendid. Saadud teadetest lähtudes vaadatakse kõnealune nimistu selle kohandamise üle otsustamiseks läbi.

4. Ohtlike jäätmete ümberliigitamine tavajäätmeteks ei tohi toimuda jäätmete lahjendamise või segamise teel eesmärgiga vähendada ohtlike ainete algsisaldust allapoole ohtlikeks jäätmeteks liigitamise piirväärtust.

[…]

6. Vastavalt lõikes 1 nimetatud jäätmenimistule võivad liikmesriigid käsitleda neid jäätmeid kui tavajäätmeid.

[…]“.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 2 ja artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgitaotleja poolt registreerimismenetluses tähise liigitamine „värvimärgiks“ või „kujutismärgiks“ kujutab endast olulist asjaolu, mida teiste hulgas tuleb arvesse võtta, et teha kindlaks, kas asjaomast tähist saab pidada kaubamärgiks selle direktiivi artikli 2 tähenduses, ja juhul kui seda tähist saab kaubamärgiks pidada, siis selle kindlakstegemisel, kas sellel kaubamärgil on eristusvõime nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti b tähenduses, kuid see ei vabasta kaubamärkide valdkonnas pädevaid asutusi siiski kohustusest kontrollida asjaomase kaubamärgi eristusvõimet konkreetselt ja igakülgselt, mis tähendab, et see asutus ei saa keelduda tähise kaubamärgina registreerimisest üksnes põhjusel, et see tähis ei ole omandanud eristusvõimet kaupade ja teenuste suhtes, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse.
77

Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et Euroopa Kohtule teadaolevatel andmetel on Poola õiguse kohaselt ka teistel ettevõtjatel lubatud edastada kohtutele adresseeritud menetlusdokumente ning seega loetakse, et neil ettevõtjatel on selleks sobivad organisatsioonilised vahendid ja personal. Lisaks ei ole Poola valitsuse selgitustest võimalik mõista, kuidas ettevõtjast sõltuvad erinevad menetlustähtajad saavad soodustada õiguskindlust ning korrakohast õigusemõistmist, millele need tähtajad kaasa aitavad. Sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus hagi vastuvõetavus sõltub valitud postiettevõtjast, on õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise kaalutlustel menetlustähtaegade puhul niisugune vahetegemine isegi välistatud. Neil asjaoludel ei saa järeldada, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid, mille kohaselt on lubatud erinevad tähtajad olenevalt ettevõtjast, kes on valitud samal turul tegutsevate konkureerivate ettevõtjate hulgast, tõepoolest vastavad soovile saavutada avalikku korda puudutav eesmärk, ning seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
146

Teiseks lisavad apellandid kõigepealt, et kuigi Üldkohus tunnistas, et liidu tootmisharule põhjustasid kahju vähemalt kolm muud tegurit ja et nõukogu möönis, et ei tema ega komisjon ei olnud jätnud nende tegurite põhjustatud kahju kõrvale, ei esitanud Üldkohus põhjuseid, miks nende kolme muu teguri mõju oli ebaoluline, ning rikkus seega oma põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 tähenduses. Järgmiseks on apellandid seisukohal, et võttes arvesse Üldkohtu järeldusi nende kolme teguri panusest liidu tootmisharule tekitatud kahjusse, oleks see kohus pidanud kohustama nõukogu vähendama dumpinguvastast tollimaksu nende kolme muu teguri liidetud mõju võrra. Lõpuks nendivad nad, et kui Üldkohus möönis, et need tegurid avaldasid mõju ja järeldas seejärel ilma ühegi tõendita, et see mõju ei olnud oluline, tegi ta vea faktide kvalifitseerimisel.
23

Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et juhul kui direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tuleks tõlgendada nii, et kaubad nagu madratsid, mis võivad sihipärasel kasutamisel kokku puutuda inimese kehaga, kuuluvad kauba hulka, mida ei saa tagastada selles sättes nimetatud tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel, isegi kui kauplejal on need võimalik sobivate puhastusmeetmete abil uuesti kaubanduslikku seisukorda viia, tekib küsimus, millistele konkreetsetele tingimustele peab vastama selliste kaupade pakend ja kas konkreetsetest asjaoludest, näiteks pakendile tehtud märkest „suletud“, peab nähtuma täiesti selgelt, et tegemist ei ole pelgalt transpordipakendiga, vaid et kaup on pakendatud tervisekaitse või hügieenilistel põhjustel.
76

Nagu Üldkohus ka vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62 ja 63 märkis, peab hagejal olema huvi tekkinud ja see huvi peab püsima. See ei saa puudutada tulevikus tekkida võivat olukorda. See huvi peab hagi eset arvestades olema tekkinud hagi esitamise hetkeks, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu, ning see peab säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära (vt 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punktid 56 ja 57 ning seal viidatud kohtupraktika). Asja menetlev kohus võib põhjendusel, et pärast hagi esitamise kuupäeva on ilmsiks tulnud mingi asjaolu, omal algatusel igal menetluse hetkel tõstatada tõiga, et poolel puudub huvi oma nõude püsistamiseks (vt selle kohta 18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Gul Ahmed Textile Mills vs. nõukogu, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, punkt 38).
61

Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2001/23, eelkõige selle artikleid 3–5, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ettevõtte ülemineku korral – mis toimub kohtu järelevalve all toimuva üleminekuna saneerimismenetluses, mida kohaldatakse eesmärgiga säilitada võõrandaja ettevõte või selle tegevus täielikult või osaliselt – ette omandaja õiguse valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta.
52

Kuna käesoleval juhul tekkisid põhikohtuasjas kõne all olevad jäätmed avarii tõttu Flaminia pardal, mis juhtus ajal, mil laev oli avamerel, siis tuleb neid jäätmeid pidada laeva pardal tekkinud jäätmeteks määruse nr 1013/2006 artikli 1 lõike 3 punkti b tähenduses. Järelikult on see säte neile jäätmetele kohaldatav kuni hetkeni, mil need jäätmed viiakse nende taaskasutamise või kõrvaldamise eesmärgil laevast ära.
110

Teiseks võib sama järelduse teha elektri ja soojuse koostootmisjaamades elektri tootmise kohta. Jällegi võib märkida, et kõnealused tootjad osalevad elektrivaldkonna üldhuviteenuste korras vabatahtlikkuse alusel, kuna korraldusest nr 1‑219 nähtub, et need tootjad peavad elektrivaldkonna üldhuviteenustes osalemiseks esitama Leedu energiaministrile taotluse. Pealegi, kui see taotlus on rahuldatud, toimub elektri ja soojuse koostootmisjaamades toodetud elektri tarnimine lepingute alusel, mis on sõlmitud avaliku elektritarnijaga ja milles on Leedu valitsuse otsusega kehtestatud üksnes iga-aastane maksimaalne elektrikogus.
53

Seega tuleb analüüsida, kas lisaprotokolli artiklit 59 arvestades toob asjaolu, et selline Türgi kodanik nagu M. Çoban võib otsuse nr 3/80 artikli 6 lõike 1 esimese lõigu alusel säilitada õiguse sellisele lisahüvitisele nagu põhikohtuasjas kõnealune hüvitis pärast seda, kui ta on asunud elama Türki, samas kui liidu kodanikele jääb kehtima elukohatingimus, mis on sellise õiguse saamiseks TW artikliga 4a seatud, kaasa selle, et seda Türgi kodanikku koheldakse soodsamalt kui liidu kodanikke, kes on sarnases olukorras.
96

Kui arvestada apellandi viidatud sarnasust vaidlusaluste lisade ja vaidlusaluse otsuse vahel, siis ei saa eitada, et õigel ajal esitamata jäetud tõendite, mille kohta pooltel ei olnud võimalust oma seisukohta esitada, kasutamine on taunitav. Siiski tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128, 130 ja 131 leidis Üldkohus, et apellatsioonikoda sai oma arutluskäigus põhjendatult tugineda muudele esimeses kohtuastmes menetlusse astuja esitatud lisadele, mida on nimetatud eeskätt selle kohtuotsuse punktides 43 ja 50 ning mille puhul ei ole vaidlustatud seda, et need esitati õigel ajal, et apellant teadis nende esitamisest ja et tal oli võimalik esitada nende kohta oma seisukoht.
47

Kõigi eespool toodud kaalutlustega arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artikli 11 lõike 3 punkti e tuleb tõlgendada nii, et selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus isik, kes töötab meremehena liikmesriigis asutatud tööandja jaoks kolmanda riigi lipu all väljaspool liidu territooriumi sõitval laeval, on säilitanud oma elukoha päritoluliikmesriigis, kuulub viidatud sätte kohaldamisalasse, mistõttu kohaldatav liikmesriigi õigus on selle isiku elukohajärgse liikmesriigi õigus.
42

Mis täpsemalt puudutab mahaarvamisõigust, siis on see käibemaksu tasumise kohustuse põhielement. Selle õiguse kohaldamisala on käibemaksudirektiivi artiklis 168 sõnaselgelt kindlaks määratud. Nagu Euroopa Kohus on toonitanud, on selles sättes täpselt ette nähtud mahaarvamisõiguse tekkimise alused ja ulatus ning liikmesriikidele ei jäeta selle kohaldamise osas mingit kaalutlusruumi (vt selle kohta 10. märtsi 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑33/03, EU:C:2005:144, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
1.

Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus näilikud elektrienergia müügitehingud, mis toimusid ringtehingutena samade ettevõtjate vahel ja samades summades, ei põhjustanud maksutulu saamata jäämist, tuleb nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, koostoimes neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõtetega tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad käibemaksu mahaarvamise näilikelt tehingutelt, kohustades samas isikuid, kes on arvele käibemaksu märkinud, seda maksu tasuma, sealhulgas näiliku tehingu eest, tingimusel, et liikmesriigi õigus võimaldab sellest kohustusest tulenevat maksuvõlga korrigeerida, kui asjaomase arve väljastaja, kes ei tegutsenud heas usus, on õigel ajal täielikult kõrvaldanud maksutulu saamata jäämise ohu, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
95

Seetõttu võis Üldkohus ilma, et ta oleks rikkunud õigusnormi, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127 otsustada – olles eelnevalt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 märkinud, et vaidlustusnõukogu arvamus kuulub konteksti, milles vaidlusalune otsus on tehtud, ja seega võib seda käesoleva kohtuotsuse punktis 87 viidatud kohtupraktika kohaselt arvesse võtta, et hinnata, kas kõnealune otsus on piisavalt põhjendatud –, et määruse nr 1024/2013 artikli 24 lõigetest 1 ja 7 järeldub kahtlemata, et kuivõrd vaidlusalune otsus vastab vaidlustusnõukogu arvamusele, on see tehtud selle arvamuse jätkuna, ja et selles arvamuses sisalduvaid selgitusi võib arvesse võtta selle hindamisel, kas vaidlusalune otsus on piisavalt põhjendatud.
53

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuuenda direktiivi artikli 9 lõike 2 punkti c esimest taanet ja käibemaksudirektiivi artikli 52 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellise kompleksteenuse osutamine, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis seisneb veebikaameraga filmitud ja interneti kaudu otse edastatavate interaktiivsete erootiliste esituste pakkumises, on „meelelahutustegevus“ nimetatud sätete tähenduses, mille „tegeliku osutamise kohaks“ nende sätete tähenduses tuleb pidada kohta, kus on teenuseosutaja asukoht või püsiv tegevuskoht, kust ta teenust osutab, või asukoha või püsiva tegevuskoha puudumisel kohta, kus on tema alaline või peamine elukoht.
19

Selles kontekstis tuleb meenutada, et eeldatakse, et niisugused liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja tegelike asjaolude või esemega, kui küsimus on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
36

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 98/5 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis keelavad advokaadil, kes on munk ja kes on advokaadina kantud päritoluliikmesriigi pädeva asutuse registrisse, registreeruda vastuvõtva liikmesriigi pädevas asutuses, et tegutseda selles liikmesriigis päritolumaa kutsenimetuse all, keelates seda põhjusel, et nende õigusnormide kohaselt ei ole advokaadi kutsealal tegutsemine ühildatav mungaks olemisega.
52

Järelikult tuleb asuda seisukohale, et liidu õigusega on vastuolus see, kui liikmesriigi kohus võiks hinnata, kas niisugune asukoha nõue nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, on kooskõlas kapitali vaba liikumisega, kui asjasse puutuv dividendimaksu tagastamise kord on käsitatav abikavana.
47

Käesoleva kohtuotsuse punktis 19 nimetatud professor F. Pocari koostatud seletuskirja, millele viitab Pillar Securitisation, tuleb mõista neid kaalutlusi arvesse võttes. Selle seletuskirja punktis 81 on märgitud, et Lugano II konventsiooni artikliga 15 laiendatakse oluliselt selle sättega asendatud varasemates sätetes ette nähtud tarbijalepingute hulka. Seletuskirjas on lisatud, et tarbijalepingute lai mõiste suurendab pakutava kaitse ulatust ja hõlmab kõiki liidu direktiividega tarbijalepingutena reguleeritavaid lepinguid, sealhulgas tarbijakrediidilepinguid niivõrd, kuivõrd need kuuluvad direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse. Selles kontekstis tuleb viidet sellele direktiivile mõista näitena ja seda ei tohiks mõista nii, et see tähendab, et tarbijakrediidilepingutest kuuluvad Lugano II konventsiooni artikli 15 kohaldamisalasse ainult direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse kuuluvad lepingud, mille puhul ei ole ületatud selles ette nähtud ülempiiri.
50

Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepaneliku ja aruka keskmise tarbija mõistet, kelle arusaamast peab liikmesriigi kohus lähtuma selleks, et kindlaks määrata, kas on tegemist „seoste tekitamisega“ määruse nr 510/2006 artikli 13 lõike 1 punkti b tähenduses, tuleb käsitada nii, et see puudutab Euroopa tarbijaid, sealhulgas selle liikmesriigi tarbijaid, kus on valmistatud toode, mis tekitab seoseid kaitstud nimetusega või millega see nimetus on geograafiliselt seotud, ja kus seda toodet peamiselt tarbitakse.
59

Pealegi on selge, et Euroopa Kohus on juba 29. oktoobri 2009. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia (C‑249/08, ei avaldata, EU:C:2009:672) tuvastanud, et ajavahemikul 1993–2005 ei teostanud Itaalia Vabariik oma territooriumil ega oma suveräänsete õiguste või jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes kalapüügitegevuse üle sisuliselt nõuetekohast järelevalvet, eriti mis puudutab triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist reguleerivate õigusnormide järgimist, ega ole piisaval määral taganud, et selliste isikute suhtes, kes on rikkunud triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist käsitlevaid liidu õigusnorme, võetaks sobivaid meetmeid, eelkõige kohaldades nende suhtes hoiatavaid sanktsioone. Veendumaks, kas Itaalia Vabariik on seda kohtuotsust täitnud, korraldas komisjon aastate 2010 ja 2011 püügi suhtes täiendavaid kontrolle. Sellest järeldub, et nimetatud kohtuotsuses tuvastatud rikkumised jätkusid ka pärast kohtuotsuse kuulutamist. Nendest kontrollidest lähtudes algatas komisjon 2011. aastal ELTL artikli 260 lõike 2 alusel uue rikkumismenetluse, mis muu hulgas väljendus selles, et ta saatis Itaalia Vabariigile 2011. aasta septembris ametliku kirja. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et komisjon korraldas aastatel 2012 ja 2013 uued kohapealsed kontrollreidid, et kontrollida nimetatud liikmesriigi poolt menetluse käigus selle kohta antud tagatisi, et triivvõrkude pardal hoidmist ja kasutamist reguleerivate õigusnormide järgimise üle teostatavat järelevalvet on tõhustatud. Kontrollreidid ei toonud siiski ilmsiks ühtki uut selle valdkonna õigusnormide rikkumist ja menetlus lõpetati 2014. aasta jooksul.
51

Nii toimides ei rikkunud Üldkohus käesoleva kohtuotsuse punktis 39 tsiteeritud kohtupraktikat, millele viitab Viridis, mille kohaselt on ELi kaubamärgi tegelik kasutamine võimalik, kui sellega tähistatud kaupu veel ei müüda. Vastupidi, Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 põhjendatult meelde, et sellise kasutamise saab tuvastada üksnes tingimusel, kui asjaomast kaupa hakataks peatselt müüma ja otsustas nimetatud kohtuotsuse punktides 38 ja 39, et Viridis ei ole esitanud tõendeid, et see on käesoleval juhul nii.