KOHTUJURISTI ETTEPANEK

NIILO JÄÄSKINEN

esitatud 5. märtsil 2015 ( 1 )

Kohtuasi C‑242/14

Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH

versus

Gerhard und Jürgen Vogel GbR

Jürgen Vogel

Gerhard Vogel

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Mannheim (Saksamaa))

„Ühenduse sordikaitse — Määrus (EÜ) nr 2100/94 — Artiklid 14 ja 94 — Määrus (EÜ) nr 1768/95 — Asjaolu, et põllumajandustootja kasutas kaitstud sordi saagist saadud toodet ilma sordiomaniku loata — Erand kõnealusest kaitsest — Põllumajandustootjate erand — Kohustus maksta sordiomanikule õiglast tasu — Tähtaeg, mille jooksul peab makse tehtud olema, et erandit saaks kohaldada — Selle tähtaja algus ja lõpp”

I. Sissejuhatus

1. Landgericht Mannheim’i (Saksamaa) esitatud eelotsusetaotlus käsitleb peamiselt nõukogu 27. juuli 1994. aasta määruse (EÜ) nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta ( 2 ) (edaspidi „algmäärus”) artiklite 14 ja 94 tõlgendamist ning komisjoni 24. juuli 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1768/95 määruse nr 2100/94 ( 3 ) artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta (edaspidi „rakendusmäärus”) ( 4 ) teatud sätete tõlgendamist.

2. Eelotsusetaotlus on esitatud Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (edaspidi „STV”), mis esindab mitme kaitstud sortide omaniku huve, ja põllumajandusettevõtja Gerhard und Jürgen Vogel GbR ning selle ettevõtja piiramatu vastutusega osanike Gerhard ja Jürgen Vogeli (edaspidi „Vogel jt”) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb asjaolu, et viimased kasutasid nendest sortidest ühe sordi saagist saadud paljundusmaterjali ilma selle omaniku eelneva loata.

3. STV väitis, et selline kasutamine kujutas endast õiguste rikkumist, ning nõudis sellest tulenevalt STV põhikohtuasja kostjatelt algmääruse artikli 94 alusel, et nad maksaksid summa, mis vastab kogusummale, mis tuleks tasuda asjaomase kaitstud sordi litsentsi alusel kasutamise eest. Vogel jt vaidlevad sellele vastu, tuginedes sama määruse artikliga 14 kehtestatud korrale, mille kohaselt võib põllumajandustootjate suhtes kohaldada erandit ühenduse sordikaitsest juhul, kui nad täidavad teatud tingimusi, mille hulgas on iseäranis kohustus maksta selle kaitstud sordi omanikule õiglast tasu, mille määr on väiksem kui tuvastatud rikkumise puhul nõutava hüvitise määr.

4. Sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas põllumajandustootja saab tugineda sellele erandkorrale, kui ta maksab nimetatud artiklis 14 nõutud õiglast tasu pärast asjaomase sordi kasutamist selle saagist saadud toote külvamise teel, nii et seda toimingut saaks seega pidada õiguspäraseks, ja seega ei saa tema suhtes algatada kõnealuses artiklis 94 ette nähtud kohtumenetlust. Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada samade artiklite sätteid, et teha samuti kindlaks, millise kuupäevani võib asjaomane põllumajandustootja kõnealust tasu maksta.

II. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

5. STV on Saksamaal asutatud äriühing, mis ühendab erinevate kaitstud sortide omanikke ( 5 ) ja kaitseb muu hulgas Euroopa Liidu tasandil algmääruse alusel kaitstud taliodra sordi „Finita” (edaspidi „sort Finita”) omaniku õigusi.

6. Sellega seoses avaldab STV oma veebilehel nimekirja, milles on loetletud kõik tema hallatavad lepingu alusel kaitstud sordid ning kus on märgitud kõnealuste sortide kasvatamise eest maksmisele kuuluv summa. Peale selle esitab STV põllumajandustootjatele igal aastal üldises vormis teabenõude mõne kõnealuse sordi võimaliku kasvatamise kohta, saates neile selleks deklaratsioonivormid koos juhendiga, kus on loetletud kõik kaitstud sordid, millest tulenevaid õiguseid STV asjaomasel turustusaastal haldab, ning nende sortide omanikud ja kasutamiseks õigustatud isikud.

7. Vogel jt, kellel ei ole mingit lepingulist suhet STV‑ga, ei vastanud nendele teabenõuetele. STV sai siiski 16. detsembril 2011 töötleja ( 6 ) vahendusel teada, et Vogel jt olid 2010/2011. turustusaastal lasknud muu hulgas ette valmistada sordi „Finita” seemneid.

8. STV nõudis 31. mai 2012. aasta kirjaga, et Vogel jt kontrolliksid seda teavet, mis näitas nimetatud sordi saagist saadud paljundusmaterjali varjatud kasutamist, ja edastaksid talle selle kohta teavet, nõudes vastust hiljemalt 20. juuniks 2012. Asjaomased isikud sellele ei vastanud.

9. STV nõudis 27. juuli 2012. aasta kirjaga, et Vogel jt maksaksid summa 262,50 eurot, mis vastab sordi „Finita” seemnete litsentsi alusel kasutamise eest makstavale tasule ehk „C‑litsentsi tasule”, et hüvitada selle kaitstud sordi deklareerimata kasvatamisest tulenenud kahju.

10. Kuna seda makset ei tehtud, esitas STV 18. märtsi 2013. aasta hagiavaldusega hagi Amtsgericht Euskirchenile (Euskircheni esimese astme kohus), nõudes eelkõige selle hüvitise maksmist. 13. septembril 2013 loobus see kohus oma pädevusest ja saatis kohtuasja Landgericht Mannheimile (Mannheimi piirkondlik kohus).

11. Oma nõude põhjenduseks väidab STV, et Vogel jt on algmääruse artikli 94 lõike 1 alusel kohustatud maksma talle õiglast tasu, mille summa vastab C‑litsentsi tasu kogusummale, kuna nad panid asjaomast sorti kasvatades toime rikkumise, sest neil ei olnud kõnealuse sätte tähenduses selleks „õigust”. STV väidab, et Vogel jt ei saa tugineda sama määruse artikli 14 lõikes 1 ette nähtud erandile, sest nad ei täitnud kohustust maksta asjaomase kaitstud sordi omanikule nimetatud artikli 14 lõike 3 neljandas taandes nimetatud õiglast tasu. Ta väidab, et iga põllumajandustootja peaks seda maksekohustust täitma põhimõtteliselt enne külvamist, kuid igal juhul enne selle turustusaasta lõppu, mil põllumajandustootja kõnealust sorti kasvatas, ja seda tuleb teha tema omal algatusel, olenemata asjaolust, kas omanik esitas talle õigeaegselt teabenõude või mitte.

12. Vogel jt vaidlevad nendele väidetele vastu. Nende arvates peavad nad äärmisel juhul maksma vähendatud tasu kõnealuse sordi „õiguspärase” kasvatamise eest, vastavalt algmääruse artikli 14 lõikes 1 ette nähtud erandile. Lisaks väidavad nad, et selleks, et leida, et selle määruse artiklis 94 ette nähtud kahju hüvitamise nõude esitamise tingimused on täidetud, peab olema rikutud kohustust teavitada liidu õigusega ette nähtud kaitse alla võetud sordi omanikku, mida nende väitel käesolevas asjas ei ole ilmnenud. ( 7 )

13. Neil asjaoludel otsustas Landgericht Mannheim 19. mail 2014 Euroopa Kohtusse saabunud 9. mai 2014. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas põllumajandustootja, kes on kasutanud kaitstud sordi saagist saadud paljundusmaterjali, ilma et ta oleks sõlminud sordi omanikuga lepingulisi kokkuleppeid, on kohustatud maksma mõistlikku hüvitist vastavalt [algmääruse] artikli 94 lõikele 1 ja – tahtliku või ettevaatamatu tegutsemise korral – hüvitama sordikaitsest tulenevate õiguste rikkumisega tekitatud täiendava kahju vastavalt sama määruse artikli 94 lõikele 2 juba siis, kui ta ei ole ajaks, mil ta saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul tegelikult kasutab, veel täitnud kohustust maksta õiglast tasu (kasvatamise tasu), mis on ette nähtud sama määruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes koosmõjus [rakendusmääruse] artikliga 5 ja sellele järgnevate artiklitega? 2. Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata nii, et põllumajandustootja võib õiglase tasu maksmise kohustust täita veel ka pärast seda, kui ta on saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul tegelikult kasutanud, tuleb viidatud sätteid tõlgendada nii, et need määravad kindlaks tähtaja, mille jooksul peab põllumajandustootja, kes on kasutanud kaitstud sordi saagist saadud paljundusmaterjali, täitma kohustuse maksta õiglast tasu, et kaitstud sordi kasvatamist saaks vastavalt [algmääruse] artikli 94 lõikele 1 koosmõjus sama määruse artikliga 14 pidada õiguspäraseks?”

14. Euroopa Kohtule esitasid kirjalikud seisukohad STV, Vogel jt, Hispaania ja Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit suuliste seisukohtade ärakuulamiseks ei toimunud.

III. Analüüs

A. Euroopa Kohtule esitatud probleemide raamistik

15. Kõigepealt tuleb meenutada teatud andmeid, mis puudutavad käesoleva kohtuasja esemeks olevat õiguslikku korda ja mis on asjakohaseid õigusakte ja sellega seotud kohtupraktikat arvesse võttes selged või siis jäävad kehtiva liidu õiguse raames ebaselgeks. Neid asjaolusid arvestades tuleb seejärel täpsustada Euroopa Kohtule esitatud küsimuste sisu.

16. Algmääruse artikli 11 lõike 1 alusel on isik, keda nimetatakse „aretajaks” ja kellel on õigus ühenduse sordikaitsele, see isik, „kes sordi aretas või avastas ja arendas, või tema õigusjärglane”. Selle määruse artikli 13 lõige 1 täpsustab, et nimetatud kaitse annab ühenduse kaitse alla võetud sordi omanikule või omanikele ainuõiguse sooritada teatud toiminguid, mis on loetletud sama artikli lõikes 2.

17. Niisiis sätestab kõnealune lõige 2 põhimõtteliselt, et kolmas isik saab sooritada selles lõikes loetletud toiminguid, mille hulgas on kaitstud sordi koristatud materjali „paljundamine” ja „paljundamiseks ettevalmistamine”, tingimusel et ta saab selleks ühenduse kaitse alla võetud sordi omaniku (edaspidi „omanik”) loa. Selle nõude täitmata jätmise karistamiseks võib omanik esitada tsiviilõigusliku nõude selle määruse artikli 94 alusel, kui selgub, et niisuguse sordi kasutamine kujutab endast õigusrikkumist.

18. Algmääruse artikkel 14 kehtestab siiski „avalikes huvides” ( 8 ) ja täpsemalt „põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks” ( 9 ) sellest põhimõttest „erandi”, mida tavapäraselt nimetatakse „põllumajandustootjate erandiks” ( 10 ). Eeldusel, et täidetud on kõik nimetatud artiklis kehtestatud tingimused, on põllumajandustootjatel õigus kasutada omatahtsi, ilma et nad peaksid saama omanikult luba, ühe loetletud kaitstud sordi ( 11 ) kasvatamise saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul oma põllumajandusettevõttes – seda toimingut nimetatakse ka „põllumajandustootmisest saadud seemnete” kasutamiseks ( 12 ). Selle erandkorra mõju suhtes kehtivate tingimuste rakendamise üksikasjalikud eeskirjad on kindlaks määratud eespool nimetatud rakendusmääruses, milles on kõnealune kord määratletud „põllumajandusliku erandina”. ( 13 )

19. Eelkõige nõuab nimetatud artikli 14 lõike 3 neljas taane, et niisuguse kasutamise eest ( 14 ) peab seda erandit saada sooviv põllumajandustootja maksma omanikule „õiglase tasu”. ( 15 ) Rakendusmääruse artikli 6 lõige 1 määrab kindlaks, millistel asjaoludel tekib „individuaalne kohustus” kõnealust tasu maksta ja kuidas tohib määrata maksekuupäeva, kuid ei määratle siiski sõnaselgelt nõutud makse tegemise tähtaega või täpset hetke. Rahvusvahelise Uute Taimesortide Kaitse Liidu konventsioon ( 16 ) (edaspidi „RUTKL konventsioon”), millega kooskõlas algmääruse sätted koostati ( 17 ), näeb ette sarnase erandi, kuid see konventsioon ei anna rohkem täpsustusi kõnealuse tähtaja kindlaksmääramise kohta. ( 18 ) Nagu ma alljärgnevalt selgitan, ongi just niisugune ajaline ebamäärasus kõnesoleva eelotsusetaotluse esitamise põhjus.

20. Juhul kui põllumajandustootja ei täida õigeaegselt oma individuaalset maksekohustust, leitakse, et ta on kaitsealust sorti ebaseaduslikult kasutanud. ( 19 ) Sama kehtib ka põllumajandustootja kohta, kes ei maksnud õiglast tasu, jättes deklareerimata ühe osa saagist saadud toote külvatavast kogusest. ( 20 ) Niisuguste juhtumite puhul kaotab asjaomane isik õiguse kasutada põllumajandustootjate erandit ja kohaldatakse mitte algmääruse artiklis 14 sisalduvat erandkorda, vaid selle määruse artikli 13 lõikes 2 ette nähtud üldreeglit, millele STV põhikohtuasjas tugineb. ( 21 )

21. Neil juhtudel võib asjaomase sordi omanik algmääruse artikli 94 alusel ( 22 ) esitada nõude põllumajandustootja vastu, kes kasutas seda sorti ilma tema loata. ( 23 ) Rakendusmääruse artikkel 17 kinnitab, et asjaomasel isikul on õigus esitada „rikkumisest” tulenev nõue iga isiku vastu, kes ei ole täitnud kõiki erandi rakendamise tingimusi, mis on sätestatud algmääruse artiklis 14. Viimati nimetatud määruse artikli 94 lõike 1 alusel võib omanik saavutada kas õigusrikkumise lõpetamise või mõistliku hüvituse maksmise või mõlemad kaks otsust. Artikli 94 lõikes 2 on lisatud, et kui süüdistatav põllumajandustootja sooritas talle ette heidetud toimingu tahtlikult või lihtsalt ettevaatamatusest, peab see rikkuja lisaks hüvitama omanikule kõnealusest toimingust tulenenud kahju. ( 24 )

22. Vältimaks sellega seoses igasugust segiajamise ohtu, tuleb rõhutada, et õiglane tasu, mida tuleb kõnealuse artikli 14 lõike 3 neljanda taande alusel igal põllumajandustootjate erandi kasutajal maksta otse omanikule õiguspärase hüvitisena, on erinev nimetatud artikli 94 lõike 1 kohasest mõistlikust hüvitisest, mida võib nõuda põllumajandustootjalt, kelle vastu on algatatud kohtumenetlus, juhul kui nõude esitanud omanik on tõendanud väidetavaid rikkumise asjaolusid. ( 25 ) See esemete erinevus väljendub nende tasude määramist reguleerivate kriteeriumide puhul. Esimesel juhul on tasu piiratum, sest see „on märgatavalt väiksem kui samal maa-alal sama sordi paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise puhul nõutav summa” ( 26 ), samas kui teisel juhul „tuleb võtta arvutamisel aluseks summa, mis vastab C‑litsentsi alusel tootmise eest makstavale tasule”. ( 27 ) Vogel jt väidavad, et nende olukord võib kuuluda esimese stsenaariumi alla, mis on neile rahaliselt soodsam, kuid kindlasti mitte teise stsenaariumi alla.

23. Nõnda määratletud raamistikus palutakse Euroopa Kohtul sisuliselt kindlaks määrata, alates millisest hetkest ja kuni millise hetkeni on põllumajandustootja, kes on kasutanud kaitstud sordi saagist saadud paljundusmaterjali, ilma et ta oleks sõlminud selle kaitstud sordi omanikuga lepingut, kohustatud maksma viimati nimetatud isikule õiglast tasu, mis on ette nähtud algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes selleks, et asjaomane põllumajandustootja saaks kasutada selles artiklis sätestatud erandit kohustusest saada omaniku luba, ja seega pääseda sama määruse artiklis 94 ette nähtud kohtumenetlusest.

24. Kuna nimetatud sätted üksinda ei paku nendele kahele küsimusele selget vastust, on vaja analüüsida algmääruse artiklite 14 ja 94 sisu mitte üksnes koostoimes rakendusmääruse artikliga 5 ja sellele järgnevate artiklitega, vaid ka arvestades tõlgendamiseeskirju, mida Euroopa Kohus on korduvalt meelde tuletanud ja järginud. Seega tuleb arvesse võtta tavapäraseid kriteeriume, nagu nende sätete tekkimislugu ( 28 ), nende üldine ülesehitus, nende sätete endi eesmärk, sõnastus nende määruste erinevates keeleversioonides ( 29 ), ja, eelkõige juhul, kui nende tekstid asjakohast teemat sõnaselgelt ei puuduta või on lausa lünklikud, üldisem süsteem, kuhu need sätted kuuluvad.

25. Kuigi mulle tundub, et lõpuks saab esitatud kahele küsimusele anda ühise vastuse, kuna mõlema küsimuse eesmärk on määrata kindlaks tähtaeg, mille jooksul põllumajandustootja peab algmääruse artiklis 14 nimetatud asjaoludel täitma oma kohustust maksta õiglast tasu, tuleb minu arvates neid küsimusi käsitleda eraldi, sest need puudutavad selle tähtaja vastandlikke pooli ning mõlema küsimuse puhul on tähtsust omavad tõlgendamise tegurid erinevad. Niisugune eraldi käsitlus on minu arvates seda vajalikum, et nendele kahele küsimusele vastamiseks kasutatud tõlgendamisviisid ja kohased õiguslikud alused on erinevad selles osas, et selle tähtaja alguse määratlemise aluseks on peamiselt üks rakendusmääruse oluline säte, samas kui selle tähtaja lõpu kindlaksmääramine tugineb pigem olulistele põhimõtetele, mille alusel algmäärus koostati.

B. Selle tähtaja algus, mille jooksul põllumajandustootja peab maksma algmääruse artiklis 14 ette nähtud õiglase tasu

26. Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt määratleda hetke, millest alates põllumajandustootja, kes soovib kasutada algmääruse artiklis 14 ette nähtud erandkorda, on kohustatud maksma selle kaitsealuse sordi omanikule, mida ta soovib selle artikli alusel kasutada, nimetatud artikli lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglast tasu, mille tegemata jätmise puhul võidakse tema suhtes selle määruse artikli 94 alusel algatada õigusrikkumise tõttu kohtumenetlus. See kohus küsib täpsemalt, kas sellest erandist tulenevad soodsad tagajärjed saavad tekkida üksnes juhul, kui nõutud makse tehakse enne kõnealuse sordi saagi külvamist, või isegi juhul, kui see makse tehakse hiljem.

27. STV väidab, et asjaomane põllumajandustootja peaks tingimata täitma kõiki kõnealuse erandkorra rakendamise tingimusi kaitstud sordi saagist saadud toote tegeliku kasutamise ajaks, st kuupäeval, mil seda toodet paljundamise eesmärgil tegelikult põllul külvatakse. Iseäranis peab see põllumajandustootja täitma õiglase tasu maksmise kohustust omal algatusel ( 30 ) enne kaitstud sordi külvamist, st kohe, kui ta otsustas kasutada kõnealuses artiklis 14 sätestatud põllumajandustootjate erandit. Eelotsusetaotluse esitanud kohus väljendab selle vaatepunkti suhtes tõsist kahtlust. Kõik teised Euroopa Kohtule seisukohti esitanud pooled toetavad põhikohtuasja hageja väitele vastupidist väidet.

28. Niisamuti nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ja viimati nimetatud pooled, olen seisukohal, et kuigi algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ei ole seda teemat sõnaselgelt käsitletud, sisalduvad olulised vastused rakendusmääruse sätetes, mille ese ongi just määratleda kõnealuses artiklis 14 sätestatud erandi rakenduseeskirjad.

29. Leian nimelt, et rakendusmääruse artikli 6 lõike 1 sõnastusega on vastuolus see, et põllumajandustootja on kohustatud maksma selle tasu ettemaksena, st enne kõnealust külvamist.

30. Nimetatud lõike 1 esimesest lõigust nähtub, et põllumajandustootja kohustus maksta algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglast tasu tekib „hetkel, mil ta tegelikult kasutab saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul” oma põllumajandusettevõttes ( 31 ) ja üksnes alates sellest kindlast hetkest. ( 32 )

31. STV väidab, et sellest esimesest lõigust võib tuleneda, et kõnealuse tasu maksmise kohustus tekib kohe hetkel, mil põllumajandustootja otsustab uuesti maha külvata kaitstud sordist tema enda tootmise kaudu saadud paljundusmaterjali, ilma et ta oleks saanud asjassepuutuva omaniku luba, ja maksta tuleb seega kohe sel hetkel.

32. See analüüs on minu arvates aga vastuolus artikli 6 lõike 1 järgmise lõiguga. Kõnealuse rakendusmääruse artikli 6 lõike 1 teise lõigu esimene lause sätestab, et „[o]manik võib määrata [õiglase tasu] maksmise aja ja viisi”, eelkõige juhul, kui ta on sõlminud põllumajandustootjaga lepingu, mida põhikohtuasjas ei ole tehtud. Igal juhul täpsustab selle lõigu teine lause, et „[t]a ei tohi siiski määrata maksekuupäeva varasemaks kohustuse tekkimise kuupäevast”. ( 33 ) Sellest sättest, koostoimes eespool viidatud esimese lõiguga, tuleneb, et omanik ei saa nõuda maksmist enne saagist saadud toote konkreetset kasutamist eespool käsitletud paljundamise eesmärgil kasvatamise teel.

33. Lisaks sellele leian, et see viimane algmääruse artikli 14 lõike 3 neljanda taande tõlgendus on kooskõlas esiteks kõnealuse erandkorra eesmärgiga, sest see kehtestati Euroopa Kohtu praktika sõnastuse kohaselt ( 34 )„põllumajandusliku tootmise kaitsmise avalikust huvist lähtudes”, ja teiseks vajadusega tagada, et sellega seoses säiliks mõistlik tasakaal põllumajandustootja ja omaniku seaduslike huvide vahel ( 35 ), vastavalt rakendusmääruse põhjendusele 2 ja artiklile 2. ( 36 )

34. Minu arvates oleks ülemäärane nõuda, et selleks, et põllumajandustootja saaks kasutada kõnealust erandit, peab ta olema oma maksekohustuse täitnud juba enne kaitstud sordi saagist saadud toote külvamist, samas kui omaniku õigusi ei ole veel konkreetselt mõjutatud ning seega ei ole põhjust anda talle selle eest rahalist tasu. Niisugune nõue võib pärssida põllumajandustootjat sellele erandile tuginemast ja võib seega takistada kõnealuse erandkorraga silmas peetud põllumajanduslikku tootmist. ( 37 )

35. Sellest tulenevalt soovitan vastata esimesele eelotsuse küsimusele eitavalt, see tähendab nii, et põllumajandustootja on kohustatud maksma omanikule algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglast tasu alles alates hetkest, mil ta oma saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul tegelikult kasutab, ja seega ei saa selle põllumajandustootja suhtes algatada menetlust nimetatud määruse artikli 94 alusel juhul, kui ta ei ole veel täitnud oma maksekohustust kuupäeval, mil ta seda toodet tegelikult kasutab.

C. Selle tähtaja lõpp, mille jooksul põllumajandustootja peab maksma algmääruse artiklis 14 ette nähtud õiglase tasu

36. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab teise küsimuse teise võimalusena, juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab, nagu mina välja pakun, et algmääruse artiklis 14 ette nähtud erandkorrast kasu saamiseks ei ole põllumajandustootja kohustatud selle kaitstud sordi omanikule, mida ta soovib kasutada, maksma õiglast tasu enne selles artiklis nimetatud toimingute sooritamist. Sisuliselt küsib see kohus Euroopa Kohtult, kas juhul, kui selle omanikuga ei ole lepingut sõlmitud, on põllumajandustootjate erandi kohaldamise tingimuseks kindlast maksetähtajast kinnipidamine, mis on määratletud asjakohaste liidu õigusnormidega, ning, jaatava vastuse puhul, millised on selle tähtaja määramise kriteeriumid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et niisugusele tähtajale ei leidu selget õiguslikku alust ei käesolevas asjas kohaldatavatest õigusnormidest ega Euroopa Kohtu praktikast.

37. Selle kohta väidavad Vogel jt ning Hispaania valitsus, et liidu õiguses ei ole kindlaks määratud mingit tähtaega, mille jooksul põllumajandustootja peaks niisugustel asjaoludel omanikule õiglast tasu maksma. Seevastu Madalmaade valitsus leiab, et kui omanik ei ole esitanud põllumajandustootjale selle tasu maksmise nõuet, on asjaomane isik selleks, et ta saaks erandkorrale tugineda, kohustatud maksma selle tasu „mõistliku aja jooksul”. STV ja komisjon omakorda soovitavad vastata nii, et makse tuleb kindlasti sooritada hiljemalt enne selle turustusaasta lõppu, mille jooksul asjaomane põllumajandustootja külvas saagist saadud materjali, välja arvatud juhul, kui omanik ja põllumajandustootja on sõnaselgelt kokku leppinud teisiti. Ma nõustun viimase seisukohaga.

38. On küll tõsi, et – nagu märgivad eelkõige Vogel jt ning Hispaania valitsus – ei algmääruse artikkel 14 ega rakendusmääruse artikkel 6 ei sätesta sõnaselgelt kõnealuse õiglase tasu maksmise kohustuse lõppkuupäeva, arvestades et viimasena nimetatud artikkel reguleerib vaid selle kohustuse tekkimist, mitte selle lõppu.

39. Siiski leian, et selles valdkonnas asjakohaste õigusnormide ülesehituse ja kasuliku mõjuga oleks vastuolus lubada, et selle kohustuse täitmise tähtaeg on täiesti piiramatu. Eelkõige kaotaks algmääruse artiklis 94 ette nähtud kohtumenetluse algatamise võimalus oma eseme, kui põllumajandustootjate erandile tugineda soovival isikul oleks piiramatult aega maksta omanikule selle määruse artiklis 14 ette nähtud õiglast tasu. Ainuüksi see, kui huvitatud põllumajandustootjale määratakse kohustuslik ajavahemik, võimaldab algatada kohtumenetlusi võimalike õigusrikkujate vastu ja seega tagada selle kohustuse täitmise.

40. Selles osas rõhutan, et algmäärus kehtestas kaitse korra, mida tuleb kohaldada ühetaoliselt kogu liidu territooriumil, eriti seoses tingimustega, mille täitmisel on põllumajandustootjal õigus kasutada koristatud toodet paljundamiseks ( 38 ); sellega ei oleks tegemist juhul, kui seda õigusakti tõlgendataks nii, et selles ei ole kaudset nõuet järgida ühtset maksetähtaega. Lisaks sellele toonitan, et tegemist ei ole mitte menetluslikku laadi tähtajaga – st seda liiki tähtajaga, mille suhtes liikmesriikidel on seadusandlik autonoomia, juhul kui liidu õigusnormid selles valdkonnas puuduvad ( 39 ), vaid materiaalõiguslikku laadi tähtajaga, kuivõrd see võimaldab mitte kaotada võimalust kasutada niisugust sisulist õigust nagu põllumajandustootjate erand.

41. Peale selle tuletan meelde, et vastavalt rakendusmääruse artiklis 2 sätestatud eesmärgile tuleb tagada mõistlik tasakaal asjaomase põllumajandustootja ja omaniku seaduslike huvide vahel. Pahauskne põllumajandustootja võiks aga rangelt määratud tähtaja puudumisel maksmisest pääsemise lootuses ilma erilise riskita lõpmatuseni oodata ( 40 ), kuigi põllumajandustootjaid on vaja ajendada järgima kohustusi, mis neil on ühenduse kaitse alla võetud sortide omanike ees. ( 41 ) Nagu väidab STV, ei oleks omaniku huvid enam piisavalt kaitstud, kui põllumajandustootja võiks oma olukorra seadustada isegi pärast seda, kui omanik on avastanud varjatud kasutamise. ( 42 ) Lisaks sellele oleks niisuguse seadustamise lubamine vastuolus ühenduse seadusandja kavatsusega, sest see pidas vajalikuks sätestada algmääruse artiklis 94 kohtumenetluse algatamine juhul, kui tuvastatakse selle määruse artikli 14 tähenduses õiglase tasu maksmise kohustuse rikkumine. Seega tuleb nentida, et on loogiline, et põllumajandustootjale, kes tugineb viimati nimetatud artiklis ette nähtud erandile, määratakse maksetähtaeg.

42. Selleks et tugevdada õiguskindlust, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, mille järgimise kohustus on eriti oluline finantskohustuste valdkonnas ( 43 ), ei ole minu arvates soovitav järgida Madalmaade valitsuse esimese võimalusena tehtud ettepanekut, mille kohaselt peaks leidma, et „mõistliku tähtaja” kriteeriumist piisab kõnealuse tasu maksmise piiritlemiseks. Minu hinnangul on parem määrata lõpptähtaeg, mida saab selgemalt kindlaks teha ja seega ette näha.

43. Arvan niisamuti nagu STV ja komisjon, et kõige sobivam tähtaeg on selle turustusaasta lõpukuupäev, mille jooksul asjassepuutuv põllumajandustootja tegelikult kasutas kaitstud sordist saadud paljundusmaterjali. Nimelt on rakendusmääruse artikli 7 lõikes 2 märgitud, et algmääruse artikli 14 lõikes 3 ette nähtud õiglane tasu tuleb maksta „turustusaastal”, mis on määratletud selliselt, et see „algab 1. juulil ja lõpeb järgneva kalendriaasta 30. juunil”. Jagan komisjoni seisukohta, et kuigi see säte käsitleb põllumajandustootjate erandist erinevat valdkonda ( 44 ), näitab see siiski asjaolu, et ühenduse seadusandja pidas turustusaastat asjakohaseks tähtajaks, mille jooksul tuleb maksta algmääruse artiklis 14 ette nähtud õiglane tasu.

44. Lisaks ühineb selle lähenemisviisiga Madalmaade valitsus, sest see valitsus täpsustab, et tema pakutud „mõistlik tähtaeg” peaks igal juhul lõppema enne selle külviperioodi alguskuupäeva, mis järgneb turustusaastale, mille käigus koristatud saadusi külvati, tuues minu arvates õigustatud põhjenduse, et on loogiline nõuda põllumajandustootjalt tema rahalise kohustuse täitmist hiljemalt enne seda kuupäeva, sest siis on ta põhimõtteliselt saanud kätte koristatud materjalist toodetud saaduse.

45. Mis puudutab viimaks algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglase tasu maksmise korda, siis küsimus, kas põllumajandustootja peab seda tegema omal algatusel või omaniku nõudel, ei ole eelotsuse küsimustes küll sõnaselgelt tõstatatud, kuid see tõuseb siiski esile eelotsusetaotluse põhjendustes. STV väidab selle kohta, et vastupidi sellele, mida väidavad Vogel jt ning Hispaania valitsus, ( 45 ) ei sõltu selle tasu maksmise kohustus sellest, et omanik esitab maksenõude või väljastab eelnevalt arve, sest asjaomased põllumajandustootjad saavad asjassepuutuvale omanikule maksmiseks selle tasu summa ise kindlaks määrata. ( 46 )

46. Tundub, et nimetatud neljanda taande sõnastus toetab STV seisukohta, sest selles on väljendatud kohustust, et „põllumajandustootjad peavad maksma omanikule õiglase tasu”, samas kui sellesama lõike 3 kuues taane sätestab, et „põllumajandustootjad […] edastavad omanikele nende taotlusel asjakohast teavet”. ( 47 ) Peale selle, kui pahausksel põllumajandustootjal piisaks sellest, et ta ei anna endast teada, kuigi ta sooritas algmääruse artiklis 14 sätestatud toimingud, oleks tal liiga lihtne pääseda oma maksekohustusest seniks, kuni teda võidakse kontrollida, kusjuures tuleb märkida, et seda kontrolli tuleb veelgi vähem karta selliste põllumajanduslike taimede puhul nagu kartulid, mida ei töödelda.

47. Nagu üldiselt toimub intellektuaalomandi õiguste kasutamise puhul, on nende kasutajad nimelt kohustatud ise hankima teavet nende õiguste omanike kohta ja nende kasutamistingimuste kohta, iseäranis rahalisest küljest. See tuleneb algmääruse artikli 94 lõike 1 sätetest, milles on ette nähtud kohustus maksta õiglast hüvitist isegi mittesüülise rikkumise puhul, nii et asjaomase põllumajandustootja suhtes algatatakse seega menetlus objektiivselt. ( 48 )

48. Selleks et säilitada rakendusmääruse artiklis 2 nimetatud mõistlik tasakaal põllumajandustootja ja omaniku seaduslike õiguste vahel, leian siiski, et põllumajandustootja peaks põhimõtteliselt maksma omal algatusel õiglase tasu Euroopa Kohtu määratletud tähtaja jooksul; kuid juhul, kui esineb kahtlus tasumisele kuuluva summa kohta, kuna ise arvutamine võib mõnikord osutuda raskeks ( 49 ), peaks ta pöörduma omaniku poole, et teha viimase abiga kindlaks, millise summa ta peab talle maksma. ( 50 ) Euroopa Kohus on küll välistanud, et algmääruse artikli 14 lõike 3 kuuendas taandes ette nähtud kohustust omanikku teavitada peaks käsitama nii, et see lasub üldiselt kõikidel põllumajandustootjatel ( 51 ), kuid see kohtupraktika ei tähenda mitte sugugi, et põllumajandustootja, kes otsustas teadlikult kasutada algmääruse artiklis 14 ette nähtud erandit, ei pea asjassepuutuvat omanikku sellest omal algatusel teavitama. ( 52 )

49. Sellest tulenevalt tuleb minu arvates anda Euroopa Kohtule esitatud kahele küsimusele ühine vastus ning otsustada, et algmääruse artikleid 14 ja 94 tuleb tõlgendada nii, et asjaomaste poolte vahelise vastupidise kokkuleppe puudumisel on põllumajandustootja, kes tugineb nimetatud artiklis 14 sätestatud erandile, kohustatud maksma kaitstud sordi omanikule õiglase tasu üksnes alates selle sordi tegelikust kasutamisest ning hiljemalt selle turustusaasta lõpuks, mille jooksul see toimus, st hiljemalt uuesti külvamise kuupäevale järgnevaks 30. juuniks.

50. Eelotsusetaotluses käsitletud sätete minu soovitatud tõlgenduse kinnitamiseks rõhutan, et see käsitusviis vastab intellektuaalomandi õiguste valdkonna üldreeglile, mille kohaselt juhul, kui ei ole sooritatud ettemakset, mis on minu arvates käesolevas asjas välistatud, on litsentsitasude vormis tasu maksmise kohustus üldiselt seotud asjaomase õiguse tegeliku kasutamisega. Peale selle toonitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see lähenemisviis on samuti kooskõlas praktikaga, mida tavaliselt järgitakse taimesortide kaitse valdkonnas, iseäranis STV poolt.

IV. Ettepanek

51. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht Mannheimi (Saksamaa) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: Nõukogu 27. juuli 1994. aasta määruse (EÜ) nr 2100/94 (ühenduse sordikaitse kohta) artikleid 14 ja 94, koostoimes komisjoni 24. juuli 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1768/95 (nimetatud määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta) artikliga 5 ja sellele järgnevate artiklitega, tuleb tõlgendada nii, et põllumajandustootjal on võimalik saaki, mille ta oma põllumajandusettevõttes kasvatas kaitstud sordi paljundusmaterjalist, kasutada ilma selle kaitsealuse sordi omaniku loata, tingimusel et ta maksab talle nimetatud artikli 14 tähenduses õiglase tasu tähtaja jooksul, mis algab kuupäeval, mil põllumajandustootja oma saagist saadud toodet tegelikult külvas, ja mis lõppeb selle turustusaasta lõpus, mille jooksul see kasutamine toimus.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) EÜT L 227, lk 1; ELT eriväljaanne 03/16, lk 390.

( 3 ) EÜT L 173, lk 14; ELT eriväljaanne 03/18, lk 63.

( 4 ) Kõnealuste määruste järjestikune muutmine pärast nende vastuvõtmist ei mõjuta otseselt käesolevat kohtuasja.

( 5 ) STV tegevusala ja niisuguse sordiomanike ühenduse õiguspärasuse kohta vt kohtuotsus Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, punktid 17, 51 ja 58).

( 6 ) Mis puudutab töötlejate kohustust esitada teavet ühenduse kaitsealuse sordi omanikule algmääruse artikli 14 alusel, vt kohtuotsused Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, punktid 54 ja 66) ning Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, punkt 42).

( 7 ) Vogel jt väidavad, et nad ei olnud kohustatud vastama 31. mai 2012. aasta teabenõudele, sest see nõue ei puudutanud jooksvat turustusaastat, nagu on ette nähtud rakendusmääruse artikli 8 lõikes 3. See artikkel reguleerib teavet, mida põllumajandustootja peab algmääruse artikli 14 lõike 3 kuuenda taande alusel esitama kaitsealuse sordi omanikule viimase nõudel. Vt selle kohta kohtuotsused Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, eriti punktid 59–72) ja Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, punktid 59–62).

( 8 ) Algmääruse põhjenduses 17 on märgitud, et „ühenduse sordikaitsega seotud õiguste kasutamine eeldab piirangute kehtestamist avalikes huvides vastuvõetud sätetega”.

( 9 ) Vt algmääruse põhjendus 18 ja artikli 14 lõige 1.

( 10 ) Vt eelkõige kohtuotsus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punktid 7 ja 47).

( 11 ) Erandit kohaldatakse üksnes nende põllumajanduslike taimeliikide suhtes, mis on ammendavalt loetletud kõnealuse artikli 14 lõikes 2 ja mille hulgas on „Hordeum vulgare L. – oder” – teravili, mille deklareerimata kasutamine on kõne all põhikohtuasjas.

( 12 ) Põllumajandustootjal, kes omandas kaitse alla võetud sordi seemned õiguspärasel viisil, on omaniku nõusolek selle sordi esimeseks paljundamiseks. Seevastu sellest saadud saagi kasutamine on toiming, millele omanik üldiselt ei ole nõusolekut andnud ja mis võib seega kujutada endast rikkumist. Vastavalt kõnealuses artiklis 14 ette nähtud erandile on põllumajandustootjal siiski õigus täies mahus või osaliselt kasutada oma saagist saadud tooteid sordi teistkordseks kasvatamiseks, st uuesti külvamiseks oma põllumajandusettevõttes (vt eelkõige Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales”, JurisClasseur Droit international, Fascicule 572–200, 2014, punkt 150 jj).

( 13 ) Vt rakendusmääruse põhjendused 1 ja 2.

( 14 ) Selle eest „õiguspärase hüvitise” maksmise eesmärki on nimetatud rakendusmääruse artikli 5 lõikes 3, mis käsitleb kõnealuses artiklis 14 ette nähtud „tasu määra”.

( 15 ) Kõnealuse lõike 3 kolmas taane näeb siiski ette, et selles sättes määratletud „väiketootjad” ei pea seda tasu omanikule maksma.

( 16 ) Pariisis 2. detsembril 1961 alla kirjutatud konventsioon, mida on mitmel korral muudetud – viimati 19. märtsil 1991 (edaspidi „UPOV konventsioon”) – ja mille tekst on kättesaadav järgmisel veebilehel: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Euroopa Liit sai UPOV liikmeks 29. juulil 2005.

( 17 ) Vt algmääruse põhjendus 29.

( 18 ) UPOV konventsiooni artikli 15 lõige 2 näeb ette „võimaliku erandi” järgnevas sõnastuses: „Olenemata artiklist 14, [mis käsitleb „Aretajaõiguste ulatust”], võib konventsiooniosaline põhjendatud ulatuses ja aretaja õiguspäraseid huve kaitstes piirata aretajaõigusi mõne sordi osas, et lubada põllumajandustootjal paljundada oma põllumajandusettevõttes kaitsealuse sordi […] saaki, mis on saadud tema oma põllumajandusettevõttest.” Selle sätte päritolu ja eripärade kohta võrreldes liidu õiguse vastavate sätetega vt Würtenberger, G. jt, European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, lk 131.

( 19 ) Kohtuotsus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 71).

( 20 ) Kohtuotsus Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punktid 13, 23 ja 24).

( 21 ) Ibidem, punktid 34 ja 35.

( 22 ) Vt kohtuotsused Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 71) ning Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 25) – kohtuotsus, milles Euroopa Kohus täpsustas, et deklareerimata seemnete külvamine on „rikkumine” algmääruse artikli 94 tähenduses.

( 23 ) Kohtuotsusest Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, punktid 44 ja 49) nähtub, et omanik või litsentsiaat võib esitada õigusrikkumise tuvastamise hagi ka kolmanda isiku vastu, kes omandas kaitstud sordi koristatud materjali teise litsentsiaadi vahendusel, kes rikkus viimati nimetatud litsentsiaadi ja sordiomaniku vahel varem sõlmitud litsentsilepingust tulenevaid tingimusi või piiranguid, olenemata sellest, kas kolmas isik teadis neid lepingutingimusi.

( 24 ) Nimetatud lõige 2 täpsustab, et „[k]erge ettevaatamatuse korral võib selliseid nõudeid vastavalt ettevaatamatuse astmele vähendada, kuid ometi mitte sedavõrd, et nõue on väiksem kui õigusrikkumise sooritanud isiku poolt sellest saadud kasu.”

( 25 ) Selle eristuse kohta vt minu ettepanek kohtuasjas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 41 jj) ning kohtuotsus Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 28).

( 26 ) Kohtujuristi kursiiv. Selle mõiste kohta, mis on esitatud kõnealuse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes, vt kohtuotsus Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05‑C‑9/05, EU:C:2006:376), mis käsitleb rakendusmääruse (muudetud komisjoni 3. detsembri 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 2605/98 (EÜT L 328, lk 6; ELT eriväljaanne 03/24, lk 162), artikli 5 lõigete 2, 4 ja 5 tõlgendamist; selles artiklis on määratletud kriteeriumid, mille alusel saab arvutada omanikule selle eest makstava tasu täpset summat juhul, kui asjaomaste isikute vahel ei ole lepingut sõlmitud või see ei ole õiguspäraselt kohaldatav.

( 27 ) Kohtujuristi kursiiv. Kohtuotsus Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 43).

( 28 ) Selle kohta tuleb märkida, et algmääruse artiklis 14 ette nähtud erand on kompromissi tulemus, arvestades et selle sätte vastuvõtmine tekitas pikki arutelusid, mis olid tingitud aretajate ja põllumajandustootjate seisukohtade lahknevusest ning üksmeele puudumisest liikmesriikide vahel; vt Kiewiet, B., „Régime de protection communautaire des obtentions végétales”, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, kd 83, nr 2, lk 5 jj, punkt 2.3.

( 29 ) Nimelt parandas Euroopa Kohus kohtuotsustes Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 28) ja Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, punkt 27) teatud ebatäpsused algmääruse ja rakendusmääruse prantsuskeelses versioonis, arvestades nende õigusaktide teisi keeleversioone.

( 30 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 45 jj.

( 31 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 32 ) Maksekohustuse kohese tekkimise hetke idee on võrreldes prantsuskeelse versiooniga selgemalt väljendatud teistes keeleversioonides, näiteks hispaania-, itaalia-, portugali- ja soomekeelses versioonis.

( 33 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 34 ) Vt eelkõige kohtuotsus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 47).

( 35 ) Asjaomaste huvide kohta vt kohtujuristi ettepanek, Ruiz‑Jarabo Colomer, liidetud kohtuasjad Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05‑C‑9/05, EU:C:2006:97, punktid 22 ja 23).

( 36 ) Nimetatud artikkel 2 „Huvide kaitse” nõuab lõikes 1, et algmääruse artiklis 14 ette nähtud erandi jõustamise tingimusi peavad „omanik ning põllumajandustootja [rakendama] nii, et kaitstakse üksteise seaduslikke huve”, mis eeldab lõike 2 kohaselt, et „[võetaks] arvesse vajadust säilitada mõistlik tasakaal kõikide huvide vahel või proportsionaalsus asjakohase tingimuse eesmärgi ja selle rakendamise tegeliku mõju vahel.”

( 37 ) Täiendavalt võib nentida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määratlus, et põllumajandustootja maksekohustus algab pärast uuesti külvamise kuupäeva ja vajaduse korral pärast ühenduse kaitse alla võetud sordi omaniku nõuet, vastab senisele tavapärasele praktikale selles valdkonnas.

( 38 ) Vt nimetatud määruse põhjendused 3 ja 19, kusjuures viimasena nimetatud sättes on rõhutatud, et „tuleb tagada, et kõnealused tingimused sätestatakse ühenduse tasandil”.

( 39 ) Vt eelkõige kohtuotsus Kone jt (C‑557/12, EU:C:2014:1317, punkt 24 jj).

( 40 ) Selle kohta rõhutab komisjon, et arvesse tuleb võtta asjaolu, et vastavalt algmääruse artikli 14 lõike 3 viiendale taandele on kaitstud sortide selles artiklis lubatud kasvatamise raames kasutamise kontrollimise ja järelevalve eest vastutavad üksnes omanikud ning seega sõltuvad nad asjassepuutuvate põllumajandustootjate heausksusest ja koostööst (vt kohtuotsus Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 42).

( 41 ) Vt idem ja minu ettepanek kohtuasjas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 54).

( 42 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, punktid 26–28), milles Euroopa Kohus märkis, et rakendusmääruse eesmärgiga, milleks on aretaja ja põllumajandustootja seaduslike huvide tasakaalustatud kaitsmine, oleks vastuolus seisukoht, et töötleja kohustus esitada teavet ei ole ajaliselt kuidagi piiratud.

( 43 ) Kuna õiguskindluse põhimõte on osa liidu õiguskorrast, peavad seda järgima nii selle institutsioonid kui ka liikmesriigid neile liidu õigusaktidega antud pädevuse teostamisel. See põhimõte nõuab esitaks, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed, ning teiseks, et nende kohaldamine oleks õigussubjektidele ette nähtav. Seda nõuet tuleb eriti rangelt järgida siis, kui tegemist on õigusnormidega, mis võivad tekitada rahalisi kohustusi, et asjaomastel isikutel oleks võimalik täpselt teada oma kohustuste ulatust. Vt eelkõige kohtuotsused Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 58); „Goed Wonen” (C‑376/02, EU:C:2005:251, punkt 32) ja Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, punktid 27‑29).

( 44 ) Nagu on märgitud rakendusmääruse põhjenduses 5, täiendab selle artikkel 7 „Väiketootjad” selle põllumajandustootjate kategooria, mille alla kuuluvad tootjad on sõnaselgelt vabastatud kohustusest maksta õiglast tasu, määratlemise kriteeriume, mis on sätestatud algmääruse artikli 14 lõike 3 kolmandas taandes. Nimetatud artikli 7 lõige 2 täpsustab, et maad, mis on tootmisest kõrvaldatud „turustusaastal, […] mille puhul tuleks maksta tasu”, kuuluvad nende alade hulka, mida võetakse arvesse kindlaksmääramisel, kas põllumajandustootja kuulub kõnealusesse kategooriasse, tingimusel et liit või asjaomane liikmesriik maksab kõnealuse tootmisest kõrvaldatud maa eest subsiidiumi või kompensatsiooni (kohtujuristi kursiiv).

( 45 ) Hispaania valitsus leiab, et kuna liidu õiguses ei ole määratud täpset tähtaega selle tasu maksmiseks, peaks omanik nõudma selle maksmist aegumistähtaja jooksul, mis on ette nähtud sedalaadi nõudeid käsitlevates riiklikes õigusnormides, määrates arve väljastamise teel kindlaks maksmisele kuuluva summa ning märkides maksetähtaja; vastasel juhul ei saa selle tasu maksmise kohustust, olgugi et see on tekkinud, lugeda täitmisele kuuluvaks ja tasu sissenõutavaks, nii et põllumajandustootja ei saa panna toime algmääruse artikli 94 kohaldamisalasse kuuluvat rikkumist.

( 46 ) STV leiab, et igal aastal põllumajandustootjatele saadetavad nõuanded, milles on loetletud kaitsealused sordid, millest tulenevaid õiguseid STV haldab, ning tema veebilehel esitatud täiendav teave (vt käesoleva ettepaneku punkt 6) võimaldaksid asjaomastel isikutel käesolevas asjas kergesti välja arvutada summa, mille nad selle alusel maksma peavad.

( 47 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 48 ) Kohustus hüvitada rikkumise tõttu kannatanud omanikule tekkinud kahju, mis on kõnealuse artikli 94 eesmärk (vt kohtuotsus Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, punkt 36), sisaldab seevastu tahtlikkuse tegurit selle artikli lõikes 2 nimetatud asjaoludel.

( 49 ) Õiglase tasu määra kindlaksmääramise kriteeriumeid, mis on kehtestatud artikli 5 lõikes 2 ja sellele järgnevates lõigetes, on tõepoolest keeruline rakendada. Lisaks märgib algmääruse artikli 14 lõike 3 teine lause, et „kõnealuse õiglase tasu tegelik tase võib aja jooksul muutuda”.

( 50 ) Nimelt täpsustab rakendusmääruse artikkel 10, et omanikul on kohustus edastada põllumajandustootjale asjakohane teave algmääruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglase tasu summa arvutamiseks.

( 51 ) Kohtuotsustes Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 69 jj), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:104, punkt 53 jj) ning Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, punkt 62) toonitas Euroopa Kohus, et ei algmäärus ega rakendusmäärus näe ette, et omanikul on juhul, kui tal ei ole tõendeid, et teatud isik võis kasutada põllumajandustootjate erandit, õigus nõuda sellelt isikult teavet selle kohta, kas ta kasutas või kavatseb seda erandit kasutada.

( 52 ) Saksa õigusteoorias on nenditud, et ei ole mingit põhjust, miks isik, kes kasutas põllumajandustootjate erandit, ei peaks olema kohustatud otseselt esitama selle kohta nõutud teavet (vt Würtenberger, G., „Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme”, Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. [toim], Mohr Siebeck, Tübingen, 2014, lk 111).