ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Sellega seoses tuleb meenutada, et ehkki ELTL artikli 258 alusel algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses on komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud, esitades selleks Euroopa Kohtule kogu teabe, mida viimane vajab kontrollimaks, kas asjaomane rikkumine on aset leidnud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletustele, tuleb arvesse võtta asjaolu, et kontrollides, kas on õigesti kohaldatud siseriiklikke sätteid, mille eesmärk on tagada direktiivi tõhus rakendamine, sõltub komisjon, kellel puudub selles valdkonnas uurimispädevus, suuresti teabest, mille talle esitavad võimalikud kaebajad ning asjaomane liikmesriik ise (vt selle kohta kohtuotsus komisjon vs. Portugal,C‑526/09, EU:C:2010:734, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
50

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et: — ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui niisuguse teabesüsteemi haldur, mille eesmärk on selle veebisaidi kaudu võimaldada reisibüroodel müüa reise ühtse broneerimise viisil, saadab nendele ettevõtjatele isikliku e‑postkasti kaudu teate, hoiatades neid, et süsteemi vahendusel müüdavatele toodetele tehtavatel hinnaalandustel on nüüdsest ülempiir, ning kui pärast teate edastamist sisestatakse süsteemi tehnilised muudatused, mis on selle meetme rakendamiseks vajalikud, võib nende ettevõtjate puhul alates hetkest, mil nad said teada süsteemi halduri saadetud teatest, eeldada nende osalemist kooskõlastatud tegevuses selle sätte tähenduses, kui nad hoidusid sellest tegevusest avalikult distantseerumast, ei teavitanud sellest haldusasutusi või ei esitanud eelduse ümberlükkamiseks muid tõendeid, näiteks tõendit selle kohta, et pidevalt kohaldati kõnealust ülempiiri ületavat hinnaalandust. — Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siseriiklike normide alusel, mis reguleerivad tõendite hindamist ja nõutavat tõendatuse taset, analüüsida, kas kõiki talle esitatud asjaolusid arvestades võib põhikohtuasjas kõne all oleva teate saatmine olla piisav tõend selleks, et tuvastada, et teate adressaadid teadsid selle sisu. Süütuse presumptsiooniga on vastuolus, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et pelk teate saatmine võib olla piisav tõend selleks, et tuvastada, et teate adressaadid tingimata teadsid selle sisu.
47

Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 6 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub hagi, mille kolmas isik on siseriikliku õiguse kohaselt esitanud kostja vastu põhihagi menetluses ja mille esemeks olev nõue hüvitada põhihagi menetluses kindlustushüvitised, mis kolmas isik on hagejale välja maksnud, on põhihagiga tihedalt seotud, kuid selline hagi kuulub nimetatud sätte kohaldamisalasse tingimusel, et hagi ei ole esitatud üksnes selleks, et viia kostja välja selle kohtu alluvusest, kes oleks tema asjas pädev.
5

Selle määruse artikkel 4 „Valiku puudumisel kohaldatav õigus” sätestab: „1. Kui lepingu suhtes kohaldatavat õigust ei ole valitud vastavalt artiklile 3 ning ilma et see piiraks artiklite 5–8 kohaldamist, määratakse lepingute suhtes kohaldatav õigus kindlaks järgmiselt: a) kauba müümise leping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on müüja harilik viibimiskoht; b) teenuse osutamise leping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on teenuse osutaja harilik viibimiskoht; c) leping, mille esemeks on kinnisasjaõigus või õigus kasutada kinnisasja, on reguleeritud kinnisasja asukohariigi õigusega; d) olenemata punktist c on kinnisasja kasutamise leping, mis on sõlmitud kinnisasja ajutiseks isiklikuks kasutamiseks maksimaalselt kuueks järjestikuseks kuuks, reguleeritud selle riigi õigusega, kus on kasutusse andja harilik viibimiskoht, tingimusel et kasutaja on füüsiline isik ja tema harilik viibimiskoht on samas riigis; e) frantsiisileping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on frantsiisivõtja harilik viibimiskoht; f) turustusleping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on turustaja harilik viibimiskoht; g) kauba oksjonimüügil sõlmitud leping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on oksjoni toimumise koht, kui seda on võimalik kindlaks määrata; h) leping, mis on sõlmitud sellise mitmepoolse süsteemi raames, milles viiakse kokku mitme kolmandate isikute ostu‑ ja müügihuvid direktiivi 2004/39/EÜ artikli 4 lõike 1 punktis 17 määratletud finantsinstrumentide suhtes või hõlbustatakse nende kokkuviimist kooskõlas mittediskretsionaarsete eeskirjadega, ja mis on reguleeritud üheainsa õigusega, on reguleeritud kõnealuse õigusega. 2. Juhul kui leping ei ole hõlmatud lõikega 1 või kui lepingu elemendid on hõlmatud rohkem kui ühe lõike 1 punktiga a kuni h, reguleeritakse lepingut selle riigi õigusega, kus on lepingule iseloomuliku soorituse täitja harilik viibimiskoht. 3. Juhul kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb selgelt, et leping on oluliselt tihedamalt seotud mõne teise, lõikes 1 või 2 osutamata riigiga, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust. 4. Juhul kui kohaldatavat õigust ei saa kindlaks määrata lõike 1 või 2 kohaselt, on leping reguleeritud selle riigi õigusega, millega leping on kõige tihedamalt seotud.”
38

Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artikli 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on ühe liikmesriigi kutsealasest pensioniskeemist makstavad vanadushüvitised ja teise liikmesriigi riiklikust pensioniskeemist makstavad vanadushüvitised, mis mõlemad kuuluvad sama määruse kohaldamisalasse, selle sätte tähenduses samaväärsed hüvitised, kui nende hüvitise liikide eesmärk on tagada hüvitisesaajatele sama elustandardi säilimine, mis neil oli enne pensionile jäämist.
39

Mis puudutab konkreetselt asjaolu, et tulunduslikud hooldusasutused nagu see, mida käitab LJJ, ei saa ametiasutustelt mingit toetust ega rahalist abi, siis tuleb märkida, et esiteks mõiste „organisatsioon”, mis on põhimõtteliselt piisavalt lai, et hõlmata kasumit taotlevaid eraõiguslikke ühinguid (kohtuotsus Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, punkt 57), siis asjaolu, et LJJ tegutseb sellisel eesmärgil, ei välista mingil juhul nimetatud äriühingu liigitamist „asjaomases liikmesriigis muuks heategevana tunnustatud organisatsiooniks” kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti g mõttes. Teiseks, kuigi käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud kohtupraktikast nähtub, et asjaolu, et osutatud teenuste hinna on suures osas tasunud haigekassa või muu sotsiaalkindlustusorganisatsioon, võib kuuluda nende tegurite hulka, mida tuleb võtta arvesse, et teha kindlaks, kas asjaomane organisatsioon on heategev, on see asjaolu – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 30 – vaid üks mitmest tegurist. Seega, rahalise abi puudumine ametiasutuste poolt ei välista iseenesest sellisena tunnustamist, kuna viimast tuleb hinnata kõiki antud juhtumi puhul asjassepuutuvaid tegureid arvestades.
44

Sellega seoses tuleb märkida, et isegi kui seadus 113 (I)/2011 näeb ette, et „uued ametnikud”, see tähendab need, kes on nimetatud ametisse pärast 1. oktoobrit 2011, on hõlmatud teise pensioniskeemiga, mis ei sisalda sellist erinevat kohtlemist vanuse tõttu, kohaldatakse – nagu väidab komisjon, ilma et Küprose Vabariik oleks sellele vastu vaielnud – eelmist korda ehk seadusega 97 (I)/1997 ette nähtud korda sellegipoolest jätkuvalt enne seda kuupäeva ametisse nimetatud ametnikele, sealhulgas nendele, kes on juba ametist lahkunud.
4

Tolliseadustiku artikli 29 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud: „1. Imporditud kauba tolliväärtus on tehinguväärtus ehk ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud vastavalt artiklitele 32 ja 33, tingimusel et: [...] d) ostja ja müüja ei ole teineteisega seotud või kui ostja ja müüja on seotud, siis on tehinguväärtus tolliväärtusena aktsepteeritav lõike 2 alusel. a) Lõike 1 kohaldamisel tehinguväärtuse aktsepteeritavust kindlaks määrates ei ole asjaolu, et ostja ja müüja on teineteisega seotud, iseenesest piisav põhjus tehinguväärtuse aktsepteerimata jätmiseks. Vajaduse korral uuritakse müügiga seotud asjaolusid ja tehinguväärtus aktsepteeritakse, kui ostja ja müüja seotus ei ole mõjutanud hinda. Kui tollil on deklarandi poolt antud või mõnel muul viisil saadud teabe põhjal alust arvata, et ostja ja müüja seotus on avaldanud mõju kauba hinnale, peab toll esitama oma väited deklarandile, kellele antakse vastuväidete esitamiseks piisav võimalus. Deklarandi taotlusel esitab toll oma väited kirjalikult. b) Seotud isikute vahelise müügitehingu korral aktsepteeritakse tehinguväärtus ning kauba väärtus määratakse vastavalt lõikele 1, kui deklarant tõendab, et see väärtus on väga lähedane ühele samal ajal või ligikaudu samal ajal määratud järgmistest väärtustest: i) tehinguväärtusele ühendusse eksporditud identsete või sarnaste kaupade müügil ostja ja müüja vahel, kes ei ole ühelgi juhul seotud; ii) identsete või sarnaste kaupade tolliväärtusele, nagu on määratud artikli 30 lõike 2 punktis c; iii) identsete või sarnaste kaupade tolliväärtusele, nagu on määratud artikli 30 lõike 2 punktis d. Eespool nimetatud kriteeriumide rakendamisel tuleb asjakohaselt arvestada tõendatud erinevusi kaubanduslikus tasemes, koguses, artiklis 32 loetletud elementides ja kuludes, mida müüja kannab seoses müügitehingutega, mille puhul ta ei ole ostjaga seotud, kui ta selliseid kulusid ei kannaks seoses müügitehingutega, mille puhul ta on ostjaga seotud. c) Punktis b esitatud kriteeriume kasutatakse deklarandi algatusel ja üksnes võrdluseks. Nimetatud punkti alusel ei või määrata tuletatud väärtust.”
63

Selles kontekstis tuleb märkida, et mõiste „avalikult mitteseotuks lugemine” peegeldab faktilist olukorda, mille olemasolu tuvastab Üldkohus igal konkreetsel juhul eraldi talle esitatud teatud hulga kokkulangevuste ja kaudsete tõendite alusel ning pärast seda, kui on hinnanud asjassepuutuvaid tõendeid ja kaudseid tõendeid nende kogumis. Juhul kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud tõendamiskoormise ja tõendite kogumise suhtes kohaldatavaid õiguse üldpõhimõtteid ja menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite väärtust. See hinnang, välja arvatud juhul, kui tegemist on tõendite ilmselge moonutamisega, ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks kontrollida (vt selle kohta kohtuotsus Comap vs. komisjon, C‑290/11 P, EU:C:2012:271, punkt 71).
82

Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et leebema kohtlemise teatise eesmärk on luua kartellides ebakindluse õhustik, et julgustada ettevõtjaid kartellidest komisjonile teatama (kohtuotsus LG Display ja LG Display Taiwan vs. komisjon, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, punkt 87). Ebakindlus on tingitud nimelt asjaolust, et üheleainsale kartelliosalisele antakse täielik kaitse ning et komisjon võib igal ajal omal algatusel tuvastada selle kartelli olemasolu.
34

Neil asjaoludel ei saa määruse nr 2454/93 artikli 74 lõiget 1 tõlgendada nii, et see välistab selliste toodete nagu põhikohtuasjas käsitletavate päritolu tunnustamise üksnes põhjusel, et neid on omavahel segatud, kuigi selle segu valmistamine ei ole takistanud pädevaid asutusi veendumast, et eksporditud tooted pärinevad tõepoolest GSP riigist.
1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) ja millega asutatakse Euroopa Kemikaalide Agentuur ning muudetakse direktiivi 1999/45/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 793/93, komisjoni määrus (EÜ) nr 1488/94 ning samuti nõukogu direktiiv 76/769/EMÜ ja komisjoni direktiivid 91/155/EMÜ, 93/67/EMÜ, 93/105/EÜ ja 2000/21/EÜ, redaktsioonis, mis tuleneb komisjoni 22. juuni 2009. aasta määrusest (EÜ) nr 552/2009, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi õigusnormid panevad keemiatoodete importijale kohustuse registreerida need tooted liikmesriigi pädevas asutuses, ehkki sellel importijal on juba kohustus registreerida samad tooted nimetatud määruse alusel Euroopa Kemikaaliametis, tingimusel et registreerimine ei kujuta endast eeltingimust nende ainete turuleviimiseks; et see puudutab erinevat teavet kui see, mis on määrusega nõutud ja et see vastab samade eesmärkide saavutamisele kui need, mis määrusega taotletud, eelkõige eesmärgile tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitstuse kõrge tase ning ainete vaba ringlus siseturul, rakendades nende toodete ohutu käitlemise kontrollisüsteemi asjaomases liikmesriigis ja hinnates seda käitlemist; neid asjaolusid peab aga kontrollima liikmesriigi kohus.
30

Sellega seoses on eelkõige oluline meelde tuletada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleneb ELTL artikli 290 lõikest 1, et seadusandliku aktiga võidakse komisjonile delegeerida õigus võtta vastu muid kui seadusandlikke akte, mis on üldkohaldatavad ja täiendavad või muudavad seadusandliku akti teatavaid mitteolemuslikke osi. Vastavalt selle sätte teisele lõigule peavad volituste delegeerimise eesmärgid, sisu, ulatus ja kestus olema delegatsiooni sisaldavas seadusandlikus aktis sõnaselgelt kindlaks määratud. See nõue tähendab, et delegeeritud pädevuse andmise eesmärk on selliste eeskirjade kehtestamine, mis on osa seadusandliku alusaktiga määratletud õiguslikust raamistikust (kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu, C‑427/12, EL:C:2014:170, punkt 38, ning komisjon vs. parlament ja nõukogu, C‑88/14, EU:C:2015:499, punkt 29).
38

Lisaks on Euroopa Kohus uurimisotsuste puhul leidnud, et kuigi komisjon peab ära näitama nii täpselt kui võimalik selle, mida ta uurib, ja asjaolud, mida kontroll puudutab, ei pea uurimisotsuses sisalduvad andmed siiski tingimata sisaldama kõnealuse turu täpset piiritlemist ega eeldatavate rikkumiste täpset õiguslikku kvalifikatsiooni või viidet ajavahemikule, mille jooksul need rikkumised toime pandi, ning Euroopa Kohus on vastavat seisukohta põhjendanud asjaoluga, et kontrollid viiakse läbi uurimise alguses, mis on periood, mil komisjonil ei ole veel täpset teavet (vt selle kohta kohtuotsus Nexans ja Nexans France vs. komisjon, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, punktid 36 ja 37).
73

Kõigist eespool toodud kaalutlustest järeldub, et esitatud küsimustele tuleb vastata, et liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et olukorras, milles kohus viib läbi Euroopa maksekäsu päritoluliikmesriigi territoriaalselt pädeva kohtu määramise menetlust, nagu põhikohtuasjas, ja analüüsib neil asjaoludel küsimust, kas selle liikmesriigi kohtutel on rahvusvaheline pädevus lahendada kohtuasi, mis puudutab selle maksekäsu aluseks olevat nõuet, millele kostja esitas ettenähtud tähtaja jooksul vastuväite: — kuna määruses nr 1896/2006 ei ole selle kohtu volituste ja kohustuste kohta midagi märgitud, reguleerib neid menetlusküsimusi vastavalt määruse artiklile 26 kõnealuse liikmesriigi siseriiklik õigus; — määrus nr 44/2001 nõuab, et Euroopa maksekäsu päritoluliikmesriigi kohtute rahvusvahelise pädevuse küsimus lahendataks menetlusnormide kohaselt, mis võimaldavad tagada määruse sätete kasuliku mõju ja kaitseõigused, olenemata sellest, kas kõnealuse küsimuse lahendab eelotsusetaotluse esitanud kohus või viimase määratud kohus, kellel on territoriaalne ja sisuline pädevus lahendada tavalises tsiviilkohtumenetluses niisugust nõuet, nagu on kõne all põhikohtuasjas; — juhul kui niisugune kohus nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustab Euroopa maksekäsu päritoluliikmesriigi kohtute rahvusvahelise pädevuse üle ja järeldab, et määruses nr 44/2001 sätestatud kriteeriume arvestades on neil selline pädevus, kohustavad nimetatud määrus ja määrus nr 1896/2006 kohut tõlgendama siseriiklikku õigust nii, et see võimaldab tal kindlaks teha või määrata kohtu, kellel on territoriaalne ja sisuline pädevus asjaomane menetlus läbi viia, ning — juhul kui niisugune kohus nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab, et rahvusvaheline pädevus puudub, ei pea ta analoogselt määruse nr 1896/2006 artikliga 20 maksekäsku omal algatusel läbi vaatama.
111

Seega tuleb teisele küsimusele punktis b ja punkti c alapunktides i ja iii vastata, et rahapesudirektiivi artikleid 5 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mis on vastu võetud direktiivi artikliga 13 liikmesriikidele jäetud kaalutlusruumi või artiklis 5 nimetatud pädevust kasutades, peavad olema kooskõlas liidu õiguse, eriti aluslepingutega tagatud põhivabadustega. Kuigi sellised siseriiklikud õigusnormid, mille eesmärk on võitlus rahapesu või terrorismi rahastamise vastu, järgivad legitiimset eesmärki, millega saab põhjendada põhivabaduste piirangut, ja kuigi eeldus, et kui direktiivi kohaldamisalasse kuuluv asutus kannab raha üle mõnda muusse liikmesriiki peale oma asukohariigi, kaasneb sellega alati suurem rahapesu või terrorismi rahastamise oht, on selle eesmärgi saavutamiseks sobiv, lähevad need õigusnormid ometi kaugemale, kui on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik, kuna nendega kehtestatud eeldus laieneb kõigile rahaülekannetele, ilma et oleks ette nähtud selle kummutamise võimalust rahaülekannete korral, millega sellist riski objektiivselt ei kaasne.
45

Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et üldreeglite reegli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selliseid kaupu nagu põhikohtuasjas, mis on tollivormistuseks esitatud eraldi pakendites ja mis pakendatakse ühte pakendisse alles pärast seda toimingut, võib siiski pidada „jaekaubanduse jaoks mõeldud komplektina esitatud kaupadeks“ nimetatud reegli tähenduses ning seega võivad kõnealused kaubad kuuluda ühte ja samasse tariifirubriiki, kui muid objektiivseid asjaolusid arvesse võttes on selge, et need kaubad kuuluvad kokku ja on sellisena ette nähtud jaekaubanduses turustamiseks; viimati nimetatud asjaolu hindamine on siseriikliku kohtu ülesanne.
42

Komisjoni esitatud argumente arvesse võttes tuleb lisada, et tõdemus, et liikmesriigil tuleb arvestada teise liikmesriigi tehtud deklaratsiooniga, ei ole vastuolus ka Euroopa Kohtu praktikaga (vt eelkõige kohtuotsused Beerens, 35/77, EU:C:1977:194, punkt 9, ning Hliddal ja Bornand, C‑216/12 ja C‑217/12, EU:C:2013:568, punkt 46), mille kohaselt asjaolu, et liikmesriik on vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 5 või määruse nr 883/2004 artiklile 9 deklareerinud siseriikliku seaduse või õigusnormi, tuleb mõista kui kinnitust, et selle seaduse alusel makstud hüvitised on sotsiaalkindlustushüvitised nende määruste tähenduses, kuigi asjaolu, et seadust või õigusnormi ei ole selliselt deklareeritud, ei tõenda iseenesest, et see seadus või õigusnorm ei kuulu nimetatud määruste kohaldamisalasse.
55

Sellega seoses on siiski oluline märkida, et sotsiaaltoetuste andmine teatud isikule tähendab neid toetusi maksva asutuse jaoks koormust, olenemata sellest, kas selle isiku näol on tegemist täiendava kaitse seisundi saaja, pagulase, kolmanda riigi kodanikuga, kes elab Saksamaa territooriumil seaduslikult muudel põhjustel kui humaansetel või poliitilistel kaalutlustel või rahvusvahelise õiguse alusel, või Saksa kodanikuga. Selliseid toetusi saavate isikute liikumine või nende ebavõrdne koondumine asjaomase liikmesriigi territooriumil võib seega tähendada, et koormus jaguneb pädevate asutuste vahel ebasobivalt, ilma et sellega seoses oleks eriti oluline, kas need isikud on täiendava kaitse seisundi saajad.
46

Sellega seoses tuleb täpsustada, et kuigi direktiiv 2004/38 nõuab, et väljasaatmismeetme võtmisel või tuvastamisel, et isik koormab oma elamise raames põhjendamatult liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, võtaks liikmesriik arvesse asjaomase isiku individuaalset olukorda (kohtuotsus Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, punktid 64, 69 ja 78), ei ole selline individuaalne uurimine niisugusel juhul, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, siiski kohustuslik.
43

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks on lisaks oluline täpsustada, et käesoleva kohtuotsuse punktis 38 antud hinnangut ei mõjuta ükski neist erilistest asjaoludest, mida see kohus oma küsimuses nimetab ning mis on järgmised: asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all olevate töölepingute suhtes kohaldatakse kolmanda riigi õigust; asjaolu, et laev, mille pardal põhikohtuasja vastustajad pidid töötama, sõidab selle kolmanda riigi lipu all; asjaolu, et tööandja põhikirjajärgne asukoht on samas kolmandas riigis ja asjaolu, et asjaomasel liikmesriigil ei ole võimalik nõuda tööandjalt, et ta osaleks direktiivi 80/987 artikli 3 lõikes 1 nimetatud garantiiasutuse rahastamises.
116

Sõltumata esiteks vastusest küsimusele, kas niisugust nõuet nagu see, mis on kehtestatud direktiivi 2006/123 artikli 16 lõike 2 punktis a, saab põhjendada, nagu on sätestatud selles artiklis 16, ja teiseks asjaolust, et Ungari valitsuse esile toodud eesmärgid ei ole nimetatud artikli 16 lõigetes 1 ja 3 viidatud olulised avaliku huviga seotud põhjused, piisab tõesti, kui käesolevas asjas selle kohta märkida, et isegi kui neid eesmärke arvesse võtta, ei vasta niisugune nõue nagu see, mis on kehtestatud valitsuse määruse nr 55/2011 artikli 13 punktis a, igal juhul selle direktiivi artikli 16 lõike 1 punktis c sätestatud proportsionaalsuse tingimusele, kuna neid eesmärke võimaldaksid täita meetmed, mis – olles liidu õigusega kooskõlas – piiravad ja takistavad teenuste osutamise vabadust vähem kui need, mis tulenevad nimetatud nõudest ja milleks on näiteks käesoleva kohtuotsuse punktis 94 viidatud meetmed.
Direktiivi 93/13 artiklis 6 on sätestatud:

„1. Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta]. [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]

2. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.“
61

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata nii, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus maatükk ja sellel asuv ehitusjärgus hoone omandati asjaõiguse seadmise läbi, mis annab selle omanikule nende kinnisasjade kasutamise õiguse, tuleb kuuenda direktiivi artikli 11 A osa lõike 1 punkti b tõlgendada nii, et selle asjaõiguse väärtus, mida tuleb arvesse võtta nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 7 punktis a viidatud tarne maksustatava summa arvutamisel, vastab summade väärtusele, mis tuleb igal aastal maksta nimetatud asjaõiguse seadnud hoonestusõiguse lepingu kehtivuse jooksul allesjäänud tähtaja lõpuni ja mida on korrigeeritud või kapitaliseeritud sama meetodi järgi nagu see, mida kasutati hoonestusõiguse väärtuse välja selgitamisel.
37

Lisaks tuleb märkida, et need direktiivid puudutavad liidu sees kohaldatavat tollimaksuvabastust, samas kui see määrus reguleerib kolmandatest riikidest liitu imporditud asjadele kohaldatavat tollimaksuvabastust. Niisiis on nimetatud direktiivide eesmärk määruse nr 1186/2009 eesmärgist erinev. Nimetatud direktiivide põhjendustest tuleneb nimelt, et nende eesmärk on soodustada isikute vaba liikumist liidu sees, kõrvaldades maksutõkked isiklike asjade ja transpordivahendite importimisel ühest liikmesriigist teise. Nagu tuleneb nimetatud määruse põhjendusest 3, on selle määruse eesmärk hoopis anda kolmandatest riikidest liitu imporditavate selliste kaupade suhtes tollimaksuvabastus, mis oma laadilt ega koguselt ei viita sellele, nagu oleks need imporditud kaubanduslikul eesmärgil, kui kauba importimise tingimuste tõttu „puudub tavaline vajadus majandust kaitsta“.