Niisuguse vaidlustamise põhjenduseks võib huvitatud isik vajaduse korral osutada asjaolule, et tema nõustumine ei olnud nõuetekohane, sest väidetavalt ei esitanud nimetatud asutus teavet tagajärgede kohta, mille kõnealuse isiku konkreetsel juhtumil toob kaasa personalieeskirjade artikli 77 neljanda lõigu kohaldamine, mille kohaselt vanaduspension ei või olla väiksem kui 4% elatusmiinimumist iga teenistuses oldud aasta kohta. Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi teatavad puhtalt ettevalmistavad meetmed nagu staažilisa ettepanekud, millega kaasneb teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse esitatud väidetavalt puudulik teave, võivad huvitatud isiku huve kahjustada, sest need võivad mõjutada hiljem vastu võetava vaidlustatava akti sisu – näiteks staažilisa tunnustamist käsitlevate lõplike otsuste sisu – ei saa nende meetmete peale siiski esitada iseseisvat hagi ja need tuleb vaidlustada selle akti peale hagi esitamisel, sel juhul tuginedes ettevalmistava akti õigusvastasusele.

Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse lõplik otsus tunnustada liidu pensioniskeemis staažilisa teenistuja poolt siseriiklikes pensioniskeemides omandatud pensioniõigusliku staaži aastate eest on huve kahjustav akt, mille see teenistuja saab vaidlustada personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel esitatava kaebusega või mille peale saab teenistuja vajaduse korral esitada hagi ELTL artikli 270 personalieeskirjade artikli 91 lõike 2 alusel.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 12.3.2014, CR vs. parlament, F‑128/12 , EU:F:2014:38 , punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika; kohtumäärus 20.3.2014, Michel vs. komisjon, F‑44/13 , EU:F:2014:40 , punkt 53 , ja kohtuotsus 19.11.2014, EH vs. komisjon, F‑42/14 , EU:F:2014:250 , punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 10.2.1994, White vs. komisjon, T‑107/92 , EU:T:1994:17 , punkt 47 , ja 5.11.2002, Ronsse vs. komisjon, T‑205/01 , EU:T:2002:269 , punkt 52 .

Lisaks tuleb märkida, et eeldatakse, et iga tavapäraselt hoolikas ametnik tunneb personalieeskirju ja täpsemalt tema töötasu või vanaduspensioni reguleerivaid norme. Lisaks hinnatakse ametnikult oodata võivat tavapärast hoolsust tema koolitust, palgaastet ja töökogemust arvestades. Personalieeskirjade artikli 77 sõnastus on nii esimeses kui ka neljandas lõigus siiski suhteliselt selge, nii et see oleks pidanud huvitatud isikuid vähemasti ajendama selles küsimuses oma administratsiooni poole pöörduma.

Järelikult, kui huvitatud isikud taotlevad oma siseriiklikes pensioniskeemides omandatud pensioniõiguste ülekandmist liidu pensioniskeemi ja hiljem neid taotlusi kinnitavad, ilma et nad peaks vajalikuks nende otsuste kohta selgituste saamiseks administratsiooniga eelnevalt ühendust võtta, ei saa nad teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusele ette heita, et viimane ei ole neile selle kohta esitanud piisavat teavet, ega väita, et nende nõustumine neid puudutava staažilisa ettepanekuga ei ole nõuetekohane.

Liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise puhul tuleb seoses kahju puudutava tingimusega märkida, et kui hageja väidetav kahju on varaline, peab hageja selle sissenõudmiseks tõendama, et see kahju on tegelik ja kindel, kuivõrd tulevane ja hüpoteetiline kahju ei kuulu põhimõtteliselt hüvitamisele.

See ei ole nii kahju puhul, mis tuleneb sellest, et administratsioon jättis lepingulisele töötajale väidetavalt selgitamata, et vastavalt personalieeskirjade artikli 77 neljandale lõigule ei mõjuta tema tulevase pensioni summat pensioniõigusliku staaži aastad, mis tulenevad tema siseriiklike pensioniõiguste ülekandmisest liidu pensioniskeemi.

Ühest küljest on huvitatud isikul veel võimalus jätkata töötamist institutsioonis ja seetõttu ei ole välistatud, et ta asub hiljem teenistusse ajutise töötaja või ametnikuna ehk ametikohal, mis vastavalt personalieeskirjade artikli 110 lõike 1 teisele lõigule võimaldaks tal saavutada olukorra, kus tema tulevane vanaduspension, mille maksimummäär on 70% tema viimasest põhipalgast, ületaks personalieeskirjade artikli 77 neljanda lõigu kohaldamisel saadava summa. Sellises olukorras ei saa väita, et tema otsus kanda siseriiklikus pensioniskeemis omandatud pensioniõigused üle on talle kahju tekitatud.

Teisest küljest ei ole kindel, et kui huvitatud isik on jõudnud seadusjärgsesse pensioniikka, on personalieeskirjade artikli 77 neljandas lõigus ette nähtud eeskirja ulatus ja kohaldamise tingimused tingimata samad kui praegu, sest tuleb meeles pidada, et liidu seadusandja võib liidu ametnike ja töötajate õigusi ja kohustusi igal hetkel muuta ELTL artikli 336 alusel võetavate määrustega, millega muudetakse personalieeskirju ja muude teenistujate teenistustingimusi ning mis on kohaldatavad varasema seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele, kui ei ole sätestatud teisiti.

(vt punktid 80–83)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsused, 21.2.2008, komisjon vs. Girardot, C‑348/06 P, EU:C:2008:107, punkt 54, ja 22.12.2008, Centeno Mediavilla jt vs. komisjon, C‑443/07 P, EU:C:2008:767, punktid 60 ja 61.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 26.5.1998, Bieber vs. parlament, T‑205/96, EU:T:1998:110, ja kohtumäärus, 24.4.2001, Pierard vs. komisjon, T‑172/00, EU:T:2001:123, punkt 38.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 22.5.2012, Evropaïki Dynamiki vs. komisjon, T‑17/09, EU:T:2012:243, punkt 123 ja seal viidatud kohtupraktika.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtumäärus, 23.4.2015, Bensai vs. komisjon, F‑131/14, EU:F:2015:34, punkt 40, ja kohtuotsus, 19.5.2015, Brune vs. komisjon, F-59/14, EU:F:2015:50, punkt 76.