ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑52/13

Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint

versus

Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato

ja

Presidenza del Consiglio dei Ministri

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 2006/114/EÜ — Mõisted „eksitav reklaam” ja „võrdlev reklaam” — Liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on eksitav reklaam ja lubamatu võrdlev reklaam kaks erinevat õigusvastast tegu”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 13. märts 2014

Õigusaktide ühtlustamine – Eksitav reklaam ja võrdlev reklaam – Direktiiv 2006/114 – Kohaldamisala – Ettevõtjate kaitse – Mõisted „eksitav reklaam” ja „lubamatu võrdlev reklaam” – Liidu õiguse ühetaoline tõlgendamine – Erinevate keeleversioonide lahknemine – Asjaomase õigusakti üldine ülesehitus ja eesmärk kui viitamise alus – Rikkumiste sõltumatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/114)

Direktiivi 2006/114 eksitava ja võrdleva reklaami kohta tuleb ettevõtjate kaitse osas tõlgendada nii, et selles on käsitatud eksitavat ja lubamatut võrdlevat reklaami kahe iseseisva rikkumisena ning eksitava reklaami keelamiseks ja rikkumise eest karistuse määramiseks ei ole nõutav, et eksitav reklaam oleks ühtlasi lubamatu võrdlev reklaam.

(vt punkt 28 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 27. märtsi 2014. aasta otsus – Consejería de Infraestructuras y Transporte de la Generalitat Valenciana ja Iberdrola Distribución Eléctrica

(kohtuasi C‑300/13)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 85/337/EMÜ — Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine — Elektrienergia ülekandeks mõeldud teatavate õhuliinide ehitamine — Elektrialajaama laiendamine — Projekti keskkonnamõju hindamiseks esitamata jätmine”

Keskkond — Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine — Direktiiv 85/337 — Kohaldamisala — Elektrialajaama laiendamine — Kohaldamisalasse mittekuulumine, välja arvatud juhul, kui laiendamine toimub elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliinide ehitamise raames — Kontrollimine siseriikliku kohtu poolt (nõukogu direktiiv 85/337, muudetud direktiiviga 97/11, I lisa punkt 20 ja II lisa punkti 3 alapunkt b) (vt punktid 21, 25–30 ja resolutsioon)

Ese

Eelotsusetaotlus – Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana – Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ, teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248), muudetud direktiiviga 97/11/EÜ (EÜT L 73, lk 5; ELT eriväljaanne 15/03, lk 151) I lisa punkti 20 ja II lisa punkti 3 alapunkti b tõlgendamine – Elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliinide ehitamine, mille pinge on 220 kV või enam ja pikkus üle 15 km – Mõiste – Projekt, mis näeb ette elektrialajaama laiendamise sõltumata olemasolevast õhuliinist – Siseriiklikud õigusnormid, mis ei näe ette sellise projekti esitamist keskkonnamõju hindamiseks

Resolutsioon

Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ, teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ, I lisa punkti 20 ja II lisa punkti 3 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et niisugune projekt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis puudutab üksnes elektrialajaama laiendamist, ei kuulu sellisena neis sätetes silmas peetud projektide hulka, välja arvatud juhul, kui see laiendamine toimub elektrienergia ülekandeks mõeldud õhuliinide ehitamise raames, mida tuleb kontrollida siseriiklikul kohtul.
Kohtuasi C‑132/13

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV Frankfurt am Main

versus

ILME GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Köln)

„Eelotsusetaotlus — Õigusaktide ühtlustamine — Direktiiv 2006/95/EÜ — Mõiste „elektriseade” — CE‑vastavusmärgis — Mitmepooluseliste elektriühenduste korpused”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 13. märts 2014

Õigusaktide ühtlustamine – Teatavates pingevahemikes kasutatavad elektriseadmed – Direktiiv 2006/95 – Mõiste „elektriseade” – Tööstuslikuks kasutuseks mõeldud mitmepooluseliste elektriühenduste korpused – Hõlmamine – Tingimused – Piirid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/95, artikkel 1 ja artikli 2 lõige 1)

Direktiivi 2006/95 teatavates pingevahemikes kasutatavaid elektriseadmeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et tööstuslikuks kasutuseks mõeldud mitmepooluseliste elektriühenduste korpused on hõlmatud mõistega „elektriseade” selle sätte tähenduses ja need peavad järelikult kandma CE-märgist, kui nende nõuetekohane ja otstarbekohane integreerimine elektriühendustesse ei moonuta mingil juhul nende vastavust ohutusnõuetele, mille alusel neid kontrolliti.

Kuid direktiivi 2006/95 artikli 2 lõikes 1 on sisuliselt ette nähtud, et turule võib lasta üksnes selliseid elektriseadmeid, mis ei ohusta inimeste ja vara turvalisust ja seega ei saa CE-märgist kinnitada koostisosale, mis kujutab endast elektriseadet, mille ohutus sõltub peamiselt sellest, kuidas see on integreeritud lõplikku elektriseadmesse. Esiteks võib nimelt sellistel asjaoludel, kus koostisosa kvaliteet ei võimalda otsustada elektriseadme, millesse see on integreeritud, ohutuse üle, sellele koostisosale CE-märgise kinnitamine eksitada seadme kasutajat. Teiseks võib selline integreerimine moonutada eelnevalt kindlaks tehtud ohutusnõuetele vastavust, seda nii koostisosa enda kui ka selle elektriseadme puhul, millesse see koostisosa on integreeritud.

(vt punktid 33, 34, 40 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 65, artikli 90 lõiget 1, artikli 168 punkti a, artikli 185 lõiget 1 ja artiklit 193 tuleb tõlgendada kui nõuet, mille kohaselt käibemaksu mahaarvamine kaubatarne eest ettemakse tegemiseks esitatud arve saaja poolt kuulub korrigeerimisele, kui tarnet ei ole lõpuks tehtud, isegi kui tarnija jäi maksu tasumise eest vastutavaks ega ole ettemakset tagastanud.

Mis puudutab nimelt seda, kuidas käsitada käibemaksu olukorras, kus see märgiti arvele alusetult, kuna tegu ei olnud maksustatava tehinguga, siis tuleneb nimetatud direktiivist, et kahte asjaomast ettevõtjat ei kohelda tingimata ühtemoodi. Esiteks on arve väljastaja kohustatud vastavalt direktiivi artiklile 203 tasuma arvele märgitud maksu ka siis, kui tegemist ei olnud maksustatava tehinguga. Teiseks piirdub arve saaja mahaarvamisõiguse kasutamine vastavalt selle direktiivi artiklitele 63 ja 167 üksnes maksuga, mis vastab käibemaksuga maksustatavale tehingule.

Sellises olukorras on neutraalse maksustamise põhimõttest kinnipidamine tagatud liikmesriikidele antud võimalusega korrigeerida kogu alusetult arvele märgitud maksu, kui arve väljastaja tõendab oma heausksust või kui ta on õigeaegselt täielikult kõrvaldanud maksutulu saamata jäämise ohu.

Neis tingimustes – kahjustamata maksukohustuslase õigust saada asjassepuutuva siseriikliku õiguse kohaselt tarnijalt tagasi ettemakse kaubatarne eest, mida lõpuks ei ole tehtud – ei mõjuta asjaolu, et tarnija poolt tasumisele kuuluvat käibemaksu ennast ei korrigeerita, maksuhalduri õigust saada tagasi maks, mille maksukohustuslane on maha arvanud põhjusel, et on tehtud sellele tarnele vastav ettemakse.

(vt punktid 54, 55, 57 ja 58 ning resolutsioon)
Mis puudutab liikmesriigile määratava karistusmakse suurust ja vormi, siis on Euroopa Kohtu ülesanne määrata karistusmakse kaalutlusõigust teostades kindlaks nii, et see oleks ühelt poolt asjaoludele vastav ning teiselt poolt proportsionaalne tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega.

Komisjoni ettepanekud karistusmakse kohta ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad, olles vaid tarvilikuks lähtepunktiks. Samuti ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad komisjoni teatistes sisalduvad suunised, mis aitavad vaid tagada komisjoni tegevuse läbipaistvuse, ootuspärasuse ja õiguskindluse, kui see institutsioon esitab ettepanekuid Euroopa Kohtule. ELTL artikli 260 lõikel 2 põhinevas menetluses, mis puudutab liikmesriigi kohustuste rikkumist, mis kestab vaatamata asjaolule, et seesama rikkumine on juba tuvastatud EÜ artikli 226 või ELTL artikli 258 alusel tehtud esimese kohtuotsusega, peab Euroopa Kohus saama vabalt määrata karistusmakse summa ja vormi, mida ta peab sobivaks, et ajendada liikmesriiki Euroopa Kohtu esimesest otsusest tulenevate kohustuste rikkumist lõpetama. Selline karistus tuleb määrata lähtuvalt sellest, milline sunnijõud on vajalik veenmaks kohustusi rikkunud liikmesriiki täitma kohtuotsust, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine, ning muutma oma käitumist, et lõpetada väidetav rikkumine.

Nii peab Euroopa Kohus hindamise raames selleks, et liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise eesmärgil tagada karistusmakse sunnijõud, võtma põhimõtteliselt arvesse järgmisi kriteeriume: rikkumise kestus, mida hinnatakse lähtudes hetkest, mil Euroopa Kohus hindab asjaolusid, mitte hetkest, mil komisjon kohtusse pöördub, rikkumise raskusaste ja asjaomase liikmesriigi maksevõime, arvestades tema sisemajanduse koguprodukti hiljutist arengut ja väärtust asjaolude Euroopa Kohtu poolt hindamise ajal. Nende kriteeriumide kohaldamisel peab Euroopa Kohus arvesse võtma eelkõige täitmata jätmise tagajärgi avalikele ja erahuvidele ning seda, kuivõrd kiireloomuline on vajadus, et asjaomane liikmesriik täidaks oma kohustusi.

(vt punktid 95–97, 102 ja 104)
Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et selline kollektiivlepingu säte, mis näeb ette miinimumtasu sellistele vabakutselistele teenuseosutajatele, kes on kollektiivlepingu pooleks oleva töötajate ühingu liikmed ja kes täidavad töövõtulepingu alusel asjaomase tööandja kasuks samu ülesandeid kui selle tööandja palgatöötajad, ei kuulu ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse üksnes siis, kui need teenuseosutajad on näiliselt iseseisvad füüsilisest isikust ettevõtjad, see tähendab nimetatud töötajatega võrreldavas olukorras olevad teenuseosutajad. Vastava hinnangu peab andma siseriiklik kohus.

Sellised teenuseosutajad nagu orkestrantide asendajad on põhimõtteliselt ettevõtjad ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, pakkudes asjaomasel turul tasu eest oma teenuseid, ning tegutsevad oma käsundiandja suhtes iseseisvate ettevõtjatena. Esitatud järeldus ei takista siiski käsitamast teatavat kollektiivlepingu sätet sotsiaalse dialoogi tulemina eeldusel, et need vabakutselised teenuseosutajad, kelle eest ja nimel ametiühing läbirääkimisi pidas, on tegelikult näiliselt vabakutselised, olles nimelt töötajatega võrreldavas olukorras olevad teenuseosutajad. Teenuseosutaja võib nimelt minetada iseseisva turuosalise ja seega ettevõtja staatuse, kui ta ei määra iseseisvalt oma tegevust turul, vaid sõltub täielikult oma käsundiandjast, nii et tal ei lasu mingit viimati mainitu tegevusest tulenevat finants- ega äririski ning ta tegutseb selle käsundiandja ettevõttesse sulandunud abiüksusena.

Lisaks tuleb töötaja mõistet liidu õiguse tähenduses defineerida, lähtudes töösuhet iseloomustavatest objektiivsetest tunnustest ning võttes arvesse asjaomaste isikute õigusi ja kohustusi. Sellisel juhul ei välista vabakutselise teenuseosutaja siseriiklikust õigusest tulenev määratlus isiku määratlemist töötajana liidu õiguse tähenduses, kui tema vabakutselisus on näiline, varjates tegelikku töösuhet. Järelikult ei mõjuta töötaja õiguslikku staatust liidu õiguse tähenduses see, et isik tegutseb maksunduslikel, halduslikel või bürokraatiaga seotud põhjustel vabakutselise teenuseosutajana siseriikliku õiguse tähenduses, juhul kui see isik tegutseb oma tööandja juhiste alusel eelkõige seoses tööaja ning oma töö tegemise koha ja töö sisu valikuga ning töösuhte ajal sulandunud selle tööandja ettevõttesse, moodustades viimasega majandusüksuse.

(vt punktid 27, 31 ja 33–36)
Määruse nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on kõnealuse sätte alusel pädevad arutama pankrotihalduri poolt maksejõuetusemenetluse raames selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.

Asjaolu, et siseriiklikud õigusnormid võimaldavad põhimõtteliselt esitada sellise hagi olukorras, kus võlgnikust äriühingu vara suhtes ei ole algatatud ühtegi maksejõuetusmenetlust, ei takista iseenesest liigitamast sellist hagi hagiks, mis tuleneb otse maksejõuetusmenetlusest ja on sellega tihedalt seotud, tingimusel et hagi on tõepoolest esitatud maksejõuetusmenetluse raames.

(vt punktid 20, 26 ja resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Prantsuse Vabariik ei ole taganud: – asulareovee kogumist Basse-Terre'i linnastus, mille inimekvivalent on üle 15000, ja – asulavee puhastamist Ajaccio-Sanguinaires'i, Basse-Terre'i, Bastia-Nord’i, Cayenne-Leblond’i ja Saint-Denis' linnastutes, mille inimekvivalent on üle 15000, on Prantsuse Vabariik rikkunud nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ asulareovee puhastamise kohta artiklist 3 ja artikli 4 lõigetest 1 ja 3 tulenevaid kohustusi.
Esimese direktiivi 89/104 kaubamärkide kohta artikli 3 lõike 1 punkti e esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud keeldumispõhjust saab kohaldada tähisele, mis koosneb ainult kujust, millel on selle kauba üks või mitu puhtpraktilist põhiomadust, mis on asjaomase kauba üldise funktsiooniga või funktsioonidega seotud ning mida tarbija võib otsida ka konkurentide kaupade juurest.

Esimese direktiivi 89/104 kaubamärkide kohta artikli 3 lõike 1 punkti e kolmandat taanet tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud registreerimisest keeldumise põhjus on kohaldatav tähisele, mis koosneb ainult kauba kujust, millel on mitu omadust, mis võivad anda talle erinevaid märkimisväärseid väärtusi. See, kuidas sihtrühm kauba kuju tajub, on vaid üks asjaolu, mille põhjal saab asjaomase keeldumispõhjuse kohaldatavust hinnata.

(vt punkt 36 ja resolutsiooni punkt 2)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tegemaks kindlaks, kas riigi osalusega äriühingu antud garantiid on teda kontrollivale ametiasutusele omistatavad või mitte, omab lisaks kõikidele põhikohtuasjast tulenevatele asjaoludele ja garantiide võtmise kontekstile tähtsust esiteks asjaolu, et nimetatud äriühingu juhataja, kes need garantiid andis, tegutses ebaseaduslikult, hoidis garantiide andmist teadlikult saladuses ja eiras äriühingu põhikirja, ning teiseks asjaolu, et kui asjaomast ametiasutust oleks nimetatud garantiide andmisest informeeritud, ei oleks viimane sellega nõustunud. Siiski ei saa ainult nende asjaolude alusel sellist omistamist välistada.

(vt punkt 39 ja resolutsioon)
Selleks et kindlaks teha, kas kaubad või teenused on sarnased, tuleb arvesse võtta peamiselt keskmise tarbija seisukohta. Kaubad või teenused on sarnased, kui neil on sarnaseid tunnuseid ja nad kasutamise võrreldavuse kriteeriumi alusel rahuldavad tarbijate seisukohalt samu vajadusi, ja kui olemasolevad erinevused ei mõjuta oluliselt keskmise tarbija otsust kasutada üht või teist nimetatud kaupadest või teenustest.

Aluseks tuleb võtta iga liikmesriigi keskmine tarbija, kuna keskmise tarbija hinnang võib tõenäoliselt muutuda sõltuvalt siseriiklikule turule uute tehnoloogiate sissetungi määrast ja ligipääsust tehnilistele seadmetele, mis võimaldavad tarbijal lugeda või kuulata raamatuid, mis asuvad mõnel muul füüsilisel kandjal kui paber.

Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas paberkandjal välja antud raamatud ja raamatud, mis on välja antud muul füüsilisel kandjal kui paber, on tooted, mida keskmine tarbija võib pidada sarnasteks toodeteks. Nimetatud kohtul tuleb selleks hinnata, kas neil raamatutel on sarnaseid tunnuseid ja kas nad kasutamise võrreldavuse kriteeriumi alusel rahuldavad tarbijate seisukohalt samu vajadusi, et teha kindlaks, kas olemasolevad erinevused mõjutavad oluliselt või märgatavalt keskmise tarbija otsust kasutada üht või teist nimetatud raamatutest või mitte.

(vt punktid 25, 30 ja 31)
Liidetud kohtuasjad C‑217/13 ja C‑218/13

Oberbank AG jt

versus

Deutscher Sparkassen- und Giroverband eV

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Bundespatentgericht)

„Eelotsusetaotlus — Kaubamärgid — Direktiiv 2008/95/EÜ — Artikli 3 lõiked 1 ja 3 — Piirjoonteta punasest värvist koosnev kaubamärk, mis on registreeritud pangateenustele — Tühiseks tunnistamise taotlus — Kasutamise käigus omandatud eristusvõime — Tõend — Arvamusuuring — Aeg, milleks eristusvõime peab kasutamise käigus olema omandatud — Tõendamiskoormis”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 19. juuni 2014

Direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärkide kohta artikli 3 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus siseriikliku õiguse tõlgendamine nii, et menetlustes, milles käsitletakse küsimust, kas piirjoonteta värvi kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime, on igal juhul vajalik, et arvamusuuringu tulemuste kohaselt on selle kaubamärgi kinnistumise määr vähemalt 70%. (vt punkt 49 ja resolutsiooni punkt 1)

Kui liikmesriik ei ole kasutanud direktiivi 2008/95 kaubamärkide kohta artikli 3 lõike 3 teises lauses ette nähtud vabadust, tuleb direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 3 esimest lauset tõlgendada nii, et sellise kaubamärgi tühiseks tunnistamise menetluses, millel puudub olemuslik eristusvõime, tuleb selle hindamiseks, kas kaubamärk on eristusvõime omandanud kasutamise käigus, kontrollida, kas kõnealune võime on omandatud enne selle kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva. Selles osas ei ole asjakohane, et vaidlustatud kaubamärgi omanik väidab, et asjaomane kaubamärk on kasutamise käigus igal juhul omandanud eristusvõime pärast registreerimistaotluse esitamist, kuid enne kaubamärgi registreerimist. (vt punkt 61 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et disainilahendust saaks pidada eristatavaks, peab üldmulje, mis jääb disainilahendusest vastava ala asjatundjale, erinema mitte üldmuljest, mille on sellisele asjatundjale jätnud mitme varasema disainilahenduse üksikute elementide kombinatsioon, vaid üldmuljest, mille on talle jätnud üks või mitu varasemat disainilahendust eraldi võetuna.

Nimelt, viidates üldmuljele, mis jääb asjatundjale kõikide nende disainilahenduste jäetud üldmuljest, mis on avalikkusele kättesaadavaks tehtud, tuleb artiklit 6 tõlgendada nii, et disainilahenduse eristatavuse hindamisel tuleb aluseks võtta üks või mitu konkreetset disainilahendust, mis on kõikide varem avalikkusele kättesaadavaks tehtud disainilahenduste hulgas eristatavad, konkreetsed ja tuvastatavad.

(vt punktid 25, 35 ja resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Portugali Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita kohtuotsust komisjon vs. Portugal (C‑154/09, EU:C:2010:591), siis on Portugali Vabariik rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
1.

Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole taganud, et alates 1. jaanuarist 2012 ei peetaks munakanu enam täiustamata puurides, siis on ta rikkunud nõukogu 19. juuli 1999. aasta direktiivi 1999/74/EÜ, millega sätestatakse munakanade kaitse miinimumnõuded, artiklist 3 ja artikli 5 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.
Määrust nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (muudetud määrusega nr 535/1997) tuleb tõlgendada nii, et see ei näe ette ühenduse tasandil registreerimata geograafilise nimetuse kaitset, kuid selline kaitse võib olla sätestatud siseriiklikes õigusnormides, mis puudutavad selliste toodete geograafilisi nimetusi, mille omaduste ja geograafilise päritolu vahel puudub eriline seos, kuid seda siiski vaid tingimusel, et selle korra kohaldamine ei kahjusta määruse nr 2081/92 eesmärke ega riku EÜ artiklis 28 sätestatud kaupade vaba liikumist, kusjuures seda peab kontrollima siseriiklik kohus. Kuigi määruse nr 2081/92 eesmärk on kehtestada ühtne ja ammendav kaitsesüsteem, ei ole sellega vastuolus väljaspool määruse kohaldamisala eksisteeriva geograafiliste nimetuste kaitse korra kohaldamine.

Mis puudutab esimest tingimust määruse nr 2081/92 järgimise kohta, siis tuleb märkida, et siseriiklik kord ei või tuua kaasa seda, et tarbijatele tagataks selle kaitsega hõlmatud toodete puhul teatud kvaliteet või omadused, vaid et tagataks üksnes see, et need tooted on pärit teatud geograafilisest piirkonnast. Teise tingimuse puhul, mis käsitleb kooskõla EÜ artikliga 28, peab siseriiklik kohus ühest küljest kindlaks tegema, et kõnealune siseriiklik kord ei tooks kaasa seda, et tarbijatele tagataks geograafilise nimetuse all müüdavate toodete puhul teatud kvaliteet või omadused, ja teisest küljest, et selle korra rakendamisel järgitakse ülekaalukat üldist huvi ning et seda tehakse mittediskrimineerival viisil ja et see kord on taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust.

(vt punktid 28, 33, 34, 38 ja 39 ning resolutsioon)
Direktiivi 1999/31 prügilate kohta, mida on muudetud direktiiviga 2011/97, artikliga 8 ei ole siiski vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, milles on ette nähtud, et erandina normist, mille kohaselt ei või luba anda ühelegi jäätmekäitluskeskusele peale direktiivi 75/442 jäätmete kohta artikli 7 lõikega 1 nõutavas jäätmekavas ette nähtud jäätmekäitluskeskuste, võib enne selle jäätmekava jõustumist loa saanud jäätmekäitluskeskustele pärast jõustumist anda uue loa samade maatükkide osas, mille õiguslik alus võib olla selle direktiivi 1999/31 artikkel 14 ja mis kuulub kohaldamisele prügilatele, millele on antud luba või mis tegutsevad direktiivi ülevõtmise ajal, tingimusel et viimati mainitud artiklis nimetatud muud tingimused on täidetud, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Direktiivi 1999/31 artikli 8 punktidest a ja b nähtub, et prügilaluba ei anta enne välja, kui prügila projekt on kooskõlas direktiivi 75/442 artikli 7 lõikes 1 nimetatud jäätmekavaga. Siiski kehtestatakse direktiivi 1999/31 artiklis 14 prügilatele, „millele on antud luba või mis tegutsevad [selle] direktiivi ülevõtmise ajal”, kõige hiljem 16. juulil 2001 erandlik üleminekukord.

Selle üleminekukorra järgi võivad need prügilad tegutsemist jätkata ainult siis, kui nad on hiljemalt kaheksa aasta möödumisel alates 16. juulist 2001 viidud kooskõlla direktiivi 1999/31 artiklis 8 loetletud uute keskkonnaalaste nõuetega, välja arvatud need, mis on nimetatud direktiivi I lisa punktis 1. See erand on konkreetsemalt seotud prügila asukoha kohta käivate nõuetega.

Direktiivi 1999/31 artikli 14 kohaselt võivad siiski prügilad, millele on antud luba või mis tegutsevad ajal, kui liikmesriik võtab üle käesolevat direktiivi, tegutsemist jätkata ja taotleda uusi lube juhul, kui muud artiklis 14 nimetatud tingimused on täidetud – isegi kui kõnealust prügilat ei ole nimetatud direktiivi 75/442 artikli 7 lõike 1 kohaselt vastu võetud jäätmekavas ette nähtud kohtade nimekirjas.

(vt punktid 32–35, 37 ja resolutsioon)
1.

Kuna Ungari Vabariik on võtnud vastu ja kohaldanud õigusnormi, mis näeb ette, et selles määratletud tingimustel kehtib piiritusetehases etanooli tootmisele aktsiisimäär 0 forintit ning füüsiliste isikute poolt etanooli tootmine on aktsiisist vabastatud, siis on Ungari Vabariik rikkunud nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiivi 92/83/EMÜ alkoholi ja alkohoolsete jookide aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk 21; ELT eriväljaanne 09/01, lk 206) (muudetud aktiga Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta) artiklitest 19‑21 koostoimes selle direktiivi artikli 22 lõikega 7 ning nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiivi 92/84/EMÜ alkoholi ja alkohoolsete jookide aktsiisimäära ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk 29; ELT eriväljaanne 09/01, lk 213) artikli 3 lõikega 1 tulenevaid kohustusi.