KOHTUJURISTI ETTEPANEK

CHRISTINE STIX-HACKL

esitatud 26. jaanuaril 20061( )

Kohtuasi C-378/03

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Belgia Kuningriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus – Ühenduste omavahendid – Tollivõlg, mida tuleb kokkuleppe alusel tasuda osadena – Maksu sissenõudmine – Ülekanne

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis palub komisjon tuvastada, et kuna juhul, kui tollivõlgnik on tasunud osade kaupa, on omavahendid makstud hilinemisega, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000( ), millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom( ) (edaspidi „omavahendite määrus”), artiklitest 6, 10 ja 11; nimetatud määrus tunnistas alates 31. maist 2000 kehtetuks ja asendas sama reguleerimisalaga nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom( ).

2. Käesoleva menetluse ese on peamiselt küsimus sellest, kas imporditollide osamaksed, mille puhul on kokku lepitud osade kaupa tasumine, tuleb omavahendite määruse kohaselt nn B‑raamatupidamisest A‑raamatupidamisse kanda, ja ka sellest, millal tuleb sellised osamaksed komisjoni käsutusse anda.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus: omavahendite määrus

3. Komisjon toetub oma kaebuses määrusele nr 1150/2000, millega tunnistati alates 31. maist 2000 kehtetuks ja asendati käesolevas asjas olulisel ajavahemikul kehtinud määrus nr 1552/89. Arvestades seda, et raamatupidamisarvestust, kande tegemist ja viivitusintressi puudutavate sätete (artiklid 6, 10 ja 11) sisu on erinevates redaktsioonides jäänud olulistes punktides samaks ja ei kujuta endast probleemi kostjast liikmesriigi kaitseõiguse suhtes ning teisalt tuleb Euroopa Kohtu praktika järgi lepingu rikkumist hinnata ühenduse õiguse aktuaalse seisuga tähtaja lõpus, mille komisjon on andnud asjaomasele liikmesriigile,( ) saab komisjon käesolevas asjas taotleda omavahendite määruse rikkumise kindlakstegemist määruse nr 1150/2000 redaktsiooni alusel.( )

4. Lisada tuleb siiski, et määruse nr 1552/89 erinevaid sätteid, eelkõige artiklit 2, mis käsitleb kindlaksmääramise kohustust,( ) on muudetud alates 14. juulist 1996 nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (Euratom, EÜ) nr 1355/96( ). Hinnangu andmisel Belgia ametivõimude toimingutele seoses aastatel 1990–1992 tekkinud ning märtsis 1993 kindlaksmääratud tollivõlgadega tuleb seetõttu põhimõtteliselt aluseks võtta määrus nr 1552/89 oma algses redaktsioonis, igatahes – järgides põhimõtet, et menetlussätted on üldiselt kohaldatavad kõikidele määruse jõustumise hetkel pooleliolevatele menetlustele( ) – kuni 14. juulil 1996 määrusega nr 1355/96 tehtud muudatuste jõustumiseni.

5. Kuna aga, nagu märkis ka Belgia valitsus, käesoleva menetluse suhtes asjakohaste omavahendite määrusest tulenevate kohustuste sisu ei ole määrusega nr 1355/96 oluliselt muudetud, tuginen ma järgnevas vastavalt haginõudele omavahendite määruse nr 1150/2000 redaktsioonile, mille asjakohaseid sätteid on järgnevalt osundatud.

6. Omavahendite määruse artikli 6 lõike 1 ja lõike 3 punktid a ja b, mis käivad omavahendite raamatupidamisarvestusse kandmise kohta, sätestavad:

„1. Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb vastavalt vahendite liigile.

[…]

3. a) Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.

b) Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse. Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.”

7. Omavahendite määruse artikli 10 lõige 1 määrab omavahendite kasutuseks eraldamise tähtaja:

„1. Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse kanne kõnealuse otsuse artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.

Artikli 6 lõike 3 punkti b alusel eraldi raamatupidamisarvestusse kantud maksude puhul tuleb sissekanne teha esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.”

8. Omavahendite määruse artikkel 11 määrab kindlaks viivitusintresside maksmise kohustuse:

„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”

B. Tollivõlglasega maksekokkulepet ning tollivõla osade kaupa tasumist puudutavad siseriiklikud sätted

9. Belgia valitsuse ja komisjoni toimikutest ning esitatud andmetest tuleneb, et üldseaduse tollimaksude ja aktsiiside kohta (loi générale sur les douanes et accises; edaspidi „LGDA”) artikli 281 kohaselt allub tolli- ja aktsiisiõiguse rikkumiste kontroll tolliametile, kellel on selles osas prokuratuuriga sama pädevus.

10. LGDA artikkel 263 võimaldab tolliametil kindlatel tingimustel tolli- ja aktsiisiõigusrikkumise korral sõlmida kriminaalmenetluse lõpetamiseks või täpsemalt kohtumenetluse vältimiseks kokkulepe rikkujaga, kes tasub teatava summa, mis hõlmab nii võlgnetavat maksu kui rahatrahvi.

11. Kokkuleppest kinnipidamise tagamiseks sõlmitakse Belgia ametkondade praktikas – igal juhul samas lepingus – kokkulepe „vaikimisi lõpetamise tingimusega”, et juhul, kui tolli- ja aktsiisiõiguse rikkuja ei täida oma maksekohustusi, säiliks kriminaalmenetluse läbiviimise võimalus ja tolliamet võib esitada kuriteoteate. Maksekokkuleppe järgi jäävad juhul, kui maksukohustuslane ei täida enam oma maksekohustust ja kui pädevad ametiasutused algatavad nimetatud võlgniku vastu võla sissenõudmise menetluse, juba tasutud maksed tolli- ja maksuametis „deponeerituks”.

12. Maksekokkuleppes saab maksuvõlglase olukorda kergendada maksuvabastuste või maksetähtaegade osas.

III. Asjaolud ja menetlus

13. Komisjon toetub käesolevas menetluses peamiselt omavahendite kontrolli tulemustele, mille ta 1996. aasta novembris Belgias läbi viia laskis ja mis tema arvates näitas korrapäratust osamaksetena laekuvate imporditollimaksudest omavahendite raamatupidamisarvestusse kandmisel ja arvele ülekandmises. Siinkohal on tegemist tollimaksudega, mida võlgnes importija (Tefron), kes importis Bangladeshist tekstiilitooteid (T-särke) valede päritolusertifikaatide alusel.

14. Belgia ametivõimudele saadetud 29. septembri 1997. aasta aruandest nähtub, et vaidlustatav tollimaksu summa (2 011 294 Belgia franki) võeti Antwerpeni tolliameti B-arvestusse 1993. aasta teisel trimestril pärast seda, kui sama aasta esimesel semestril oli komisjonile pettusest teatatud.

15. 16. novembril 1993 andsid Belgia ametivõimud maksekokkuleppega võlgnikule maksesoodustuse võla tasumiseks osade kaupa 100 000 Belgia frangi suuruste igakuiste maksetena. See maksevõimalus puudutas 2 223 710 Belgia frangi suurust tollivõlga, mille hulka kuulus eespool mainitud tollimaks 2 011 294 Belgia franki. Maksukohustuslane katkestas senised korrapärased maksed 1997. aasta augusti lõpus, kui tasutud oli juba 1 818 710 Belgia frangi suurune summa. Pärast pädeva kohtu poolt otsuse tegemist, millega kohustati tollivõlglast tasuma osade kaupa ka ülejäänud summa, jätkas võlgnik 22. oktoobril 1998 võla tasumist igakuistes 15 000 Belgia frangi suurustes maksetes. Kuni 1997. aasta augustini tasutud 1 818 710 Belgia frangi suurune maksusumma kanti 22. jaanuaril 2001 tervikuna A-arvestusse.

16. 12. mai 1999. aasta kirjas esitas komisjon Belgia ametivõimudele oma seisukoha, et osade kaupa tasumise korral tuleb kõik laekunud summad kanda A‑arvestusse nende laekumise hetkel ning anda komisjoni käsutusse vastavalt omavahendite määruse artikli 10 lõikele 1.

17. 18. novembri 1999. aasta kirjaga nõudis komisjon Belgia ametiasutustelt 959 144 Belgia frangi suuruse summa maksmist viivitusintressidena.

18. Belgia ametiasutused lükkasid oma 15. märtsi 2000. aasta vastuses komisjoni arvamuse ümber ning esitasid seisukoha, et B‑arvestusse kandmine toimus korrektselt ja vaidlusaluste omavahendite arvele ülekandmises ei esine hilinemist.

19. 18. juulil 2001 edastas komisjon Belgia ametiasutustele märgukirja ja 11. aprillil 2002 põhjendustega seisukohavõtu, millele vastates jäid ametiasutused kindlaks oma seisukohale, mille tõttu komisjon esitas käesoleva hagiavalduse.

IV. Hagiavalduse uurimine

A. Poolte peamised argumendid

20. Komisjon väidab, et omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punkti b kohaselt puudutab B‑arvestus neid nõudeid, mis on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, või siis neid nõudeid, mille kohta on küll tagatis antud, kuid mis on vaidlustatud. B‑arvestus ei ole aga seevastu kohaldatav kokkuleppe raames tollivõlglaselt osamakse sissenõudmisel.

21. Komisjoni arvates oleks tollivõla need osamaksed, mille Belgia ametivõimude poolt kindlaksmääramist ei ole käesolevas asjas vaidlustatud, tulnud omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 kohaselt pärast maksukohustuslase poolt esimeste maksete tegemist B‑arvestusest A‑arvestusse kanda kohe, mitte alles siis, nagu väidab Belgia valitsus, kui makstud on kogu summa.

22. Komisjon selgitab, et osamaksete puhul ei ole tegemist tagatise või kautsjoniga, nende maksetega soovib maksuvõlglane üksnes oma tollivõlga kustutada. Peale selle ei ole tegemist „vaidlustamisega” omavahendite määruse artikli 6 lõike 1 punkti b mõttes. Kui tollivõlglane katkestab osamaksete tegemise, ei saa seda lugeda vaidlustamiseks. Vaidlustamine peab peale selle toimuma kirjalikus vormis.

23. Kuigi komisjon ei vaidlusta Belgia praktikat maksekokkulepete sõlmimisel, lükkab ta siiski tagasi Belgia valitsuse argumentatsiooni, mille järgi tuleb tasutud osamakseid kuni võlgnetava summa täieliku tasumiseni vaadelda mitte sissenõutud, vaid „deponeeritud” summana. Seejuures ei oma siseriiklik kokkulepete sõlmimise praktika või täpsemalt küsimus Belgia ametivõimude nõude osalisest või täielikust lõppemisest alustada kriminaalmenetlust Belgia õiguse järgi mingit mõju kohustusele kanda omavahendid raamatupidamisarvestusse ning teha need kiirelt kasutatavaks, nagu nähtub otsekohaldatavast omavahendite määrusest.

24. Komisjon nendib lõpuks, et tollivõla sissenõutud osamaksete ebaõige lisamine B‑arvestusse mitme kuu jooksul viis omavahendite arvele kandmise hilinemiseni, mistõttu kuulub omavahendite määruse artikli 11 kohaselt tasumisele viivitusintress.

25. Belgia valitsus selgitab, et B‑arvestus viidi sisse selleks, et liikmesriigid ei peaks ise kandma ühenduste nõudeid, mida ei saanud veel tegelikkuses sisse nõuda omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punktis a ettenähtud tähtaja jooksul. Käesoleval juhul ei ole tollivõlga selle tähtaja jooksul tasutud ega antud ka tagatist, mistõttu on vastav summa võetud B‑arvestusse. Komisjon ei ole seda algset kannet vaidlustanud.

26. Peale selle ei tulene omavahendite määrusest, et B‑arvestusse võetud ja sissenõutud summad peab kandma lõpuks A‑arvestusse.

27. Belgia valitsus väidab lisaks, et tollivõlglase tasutud osamaksed ei ole tegelikkuses vaadeldavad „sissenõututena”, vaid, nagu tuleneb ka maksekokkuleppest, on üksnes tolliameti juures tollivõlglasele „deponeeritud”. Kui tollivõlglane lõpetab maksete tegemise, jätkatakse kriminaalmenetlust ja toll võib summa kohtulikult sisse nõuda.

28. Selles mõttes kehtib maksekokkuleppe suhtes „vaikimisi lõpetamise tingimus”, mis on vajalik, et tagada nimetatud kokkuleppest kinnipidamine. Maksekokkuleppe alusel tuleb nentida, et omandi lõpliku ülekandmise ja „sissenõudmisega” on omavahendite määruse mõttes tegemist alles hetkel, mil kogu tollivõlg on kas tasutud ja sellega on lõppenud ka kriminaalmenetluse alustamise nõue või mil tolliameti nõue tollivõla osas on kohtulikult kinnitatud. Selle ajani on osamaksed – nagu konkurentsiõiguses rahatrahvid, mis võivad olla hagi esemeks Esimese Astme Kohtus või Euroopa Kohtus – vaadeldavad kui ajutised või tinglikud. Kui vaadelda osamakseid kui lõplikke makseid, tooks see endaga kaasa ka kriminaalmenetluse alustamise nõude lõppemise.

29. Käesoleval juhul ei ole antud tagatist. Kui Euroopa Kohus peaks sellegipoolest lähtuma tagatise olemasolust ja kuna Belgia võimud peavad sellisel juhul taotlema täitedokumenti, tuleks maksete tegemise peatamist vaadelda vaidlustamisena B‑arvestuse mõttes. Selline vaidlustamine ei pea pealegi toimuma kindlas vormis.

30. Belgia valitsus väidab lõpuks, et viivitusintressi ei saa arvestada seetõttu, et võlgnetavad imporditollimaksud on omavahendite määruse kohaselt sissenõutavad alles (sisseriikliku) kohtu 30. septembri 2000. aasta otsuse alusel ning juba 11. jaanuaril 1998 tehti ülekanne võlgnetavate tollimaksude suuruses, et vältida viivitusintressi.

B. Põhjendatus

31. Esmalt tuleb märkida, et käesoleval juhul ei ole poolte vahel vaidlust vaidlusalustest tollimaksudest tulenevate omavahendite kindlaksmääramise üle Belgia ametivõimude poolt 1993. aasta märtsis.

32. Teiseks tuleb märkida, et komisjon ei ole lisaks vaidlustanud nimetatud kindlaksmääramisele järgnenud tollivõla algset B‑arvestusse kandmist.

33. Kolmandaks ei hõlma komisjoni etteheited Belgia seadusesätteid või täpsemalt öeldes Belgia tolliametite praktikat tollivõlglastega maksekokkulepete osas ja tollivõla osamakseid kui selliseid. Komisjon arvustab pigem Belgia ametivõimude tegevust seoses maksekokkuleppe alusel tollivõla tasumiseks kokkulepitud osamaksete raamatupidamisarvestusse kandmise ja arvele ülekandmisega.

34. Kõigepealt tuleb nõustuda Belgia valitsusega, et komisjoni arvamus, mille kohaselt tuleb tollivõla osamaksed vastavalt nende tasumisele omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 kohaselt kanda B‑arvestusest A‑arvestusse, on ekslik ning see eksimus on oluline ka käesolevas asjas läbiviidava analüüsi jaoks.

35. Omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punktidest a ja b tuleneb, et kindlaksmääratud nõuete raamatupidamisarvestusse kandmine – ja see kehtib nii A‑ kui B‑arvestuse kohta – peab toimuma hiljemalt kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.

36. Selle tähtaja jooksul, mis seostub nõude kindlaksmääramisega, kantakse omavahendite määruse artikli 6 lõike 3 punkti b alusel B‑arvestusse esiteks juba kindlaksmääratud, kuid veel sissenõudmata nõuded, mille kohta ei ole tagatist antud, ja teiseks kindlaksmääratud, kuid sissenõudmata nõuded, mille kohta on küll tagatis antud, kuid mida võib vaidlustada ja mis võivad vaidluse lahendamise tulemusena muutuda. Järelikult tuleb A‑arvestusse kanda sissenõutud nõuded, sissenõudmata nõuded aga vaid juhul, kui on antud tagatis ja lisaks sellele nõudeid ei vaidlustata.( )

37. Peamine erinevus nende kahe raamatupidamise vahel või täpsemini öeldes raamatupidamisarvestuse liigi tähenduses seisneb tegelikult summade arvele kandmise erinevates tagajärgedes, mis on reguleeritud omavahendite määruse artikli 10 lõikes 1.

38. Kui selle sätte esimese lõigu kohaselt tuleb A‑arvestusse võetud summade puhul sissekanne teha siiski hiljemalt nõude komisjoni poolt kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval, siis B‑arvestusse kantud summade puhul tuleb kanne teha alles vastava tähtaja jooksul pärast nende sissenõudmist.( )

39. Omavahendite määruse artikli 10 lõige 1 määrab seega kindlaks, et B‑arvestusse kantud summad tuleb seal nimetatud tähtaja jooksul alates sissenõudmisest üle kanda, mitte kanda alates sissenõudmisest A‑arvestusse, nagu väidab komisjon. B‑arvestusse kirjutatud summade suhtes kehtib niikuinii kohe pärast nende sissenõudmist kohustus nad õigeaegselt üle kanda, mistõttu näib selliste summade üleviimine A‑arvestusse üleliigne ja tekitaks omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 punkti 1 alusel ka teatava vasturääkivuse, kuivõrd A‑arvestusse kirjutatud summade arvele ülekandmise tähtaeg on seotud nende kindlaksmääramise ajahetkega.

40. Seega tuleb tagasi lükata komisjoni etteheide, et Belgia ametivõimud on vääralt jätnud makstud osamaksed A‑arvestusse kandmata.

41. Kuna komisjon ei vaidlusta vaidlusaluse tollivõla algset B‑arvestusse võtmist ega vaidle vastu ka sellele, et kuni selle ajahetkeni ei toimunud summa sissenõudmist ega tagatise andmist, taandub käesolevas asjas uurimine järelikult vaid küsimusele, kas tollivõla või täpsemalt öeldes üksikute osamaksete arvele ülekandmine – nimelt alles 11. jaanuaril 1998 või täpsemalt öeldes pärast 30. septembri 2000. aasta kohtuotsust – toimus liiga hilja. Sellega seoses tuleb selgitada, millal peab sellisel juhul nagu käesolev, kui kindlaksmääratud nõue rahuldatakse osade kaupa, toimuma sissenõudmine omavahendite määruse tähenduses.

42. Seoses Belgia valitsuse seisukohaga, mille järgi on vaieldav tollivõlg vastavalt maksekokkuleppele ja tollivõlgade sissenõudmist ja tollirikkumiste menetlust puudutavale Belgia asjaomasele õigusele alles alates kohtulikust kindlaksmääramisest või tollivõla täielikust tasumisest vaadeldav sissenõutuna, tuleb esmalt üldiselt meenutada, et kohustus omavahendid kasutatavaks teha, nagu on sätestatud omavahendite määruses, kujutab endast ühenduse õiguse kohustust, mille täielik mõju tuleb tagada.( )

43. Nagu ka komisjon üksikasjalikult seletab, ei saa seetõttu sissenõudmise hetke, millele toetub B‑arvestuses olevate nõuete osas omavahendite kasutusse andmise hetk, määratlemisel olla põhimõtteliselt oluline see, kas Belgia tollile tollivõlglase poolt maksekokkuleppe või Belgia õiguse alusel makstud osamaksed on vaadeldavad „deponeeritutena”. Kui jätta liikmesriikidele õigus määrata, millisest ajahetkest on kindlaksmääratud ja raamatupidamisarvestusse kantud ning ühendustele kuuluvad nõuded omavahendite määruse suhtes vaadeldavad „sissenõututena”, võib ühe liikmesriigi omavoliline käitumine kahjustada ühenduste finantsilist tasakaalu.( )

44. Samamoodi ei ole teistpidi üheselt arusaadav, miks peaks omavahendite määruse otstarbeks tasutud tollimaksete kvalifitseerimine sissenõututena muutma küsitavaks siseriikliku kriminaalmenetluse jätkumise, kui katkestatakse osamaksete tegemine, nagu see on kindlaks määratud maksekokkuleppes. Kui makstud osamaksed on omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 kohaselt vaadeldavad sissenõututena, ei tähenda see nimelt automaatselt, et need maksed on Belgia õiguse mõtte järgi või maksekokkuleppe kohaselt vaadeldavad kui „lõplikud” maksed, mis lõpetavad Belgia ametivõimude õiguse nõuda kriminaalmenetluse alustamist.

45. Mis puudutab nõuete sissenõudmise mõistet omavahendite määruse tähenduses, siis seda määrus ise ei defineeri.

46. Sellegipoolest tuleb esmalt nentida – nagu ka Belgia valitsus välja tõi ja nagu see seisab juba minu ettepanekus kohtuasjas C‑105/02( ) –, et B‑arvestuse sisseviimine 29. mai 1989. aasta määruse nr 1552/89 alusel peaks teenima mitte ainult liikmesriikide tegevuse paremat kontrolli omavahendite sissenõudmisel, vaid ka liikmesriikide finantshuvide kaitset.

47. Seeläbi, et kindlate artiklis 6 lõikes 3 punktis b kirjeldatud nõuete arvele kandmise kohustus seati sõltuvusse nende nõuete sissenõudmisest, on vähendatud liikmesriikide riski maksta käsutusseantavad omavahendid lõpuks oma eelarvest.

48. Omavahendite kasutusseandmise sätete eesmärk vähendada liikmesriikide finantsriske seoses B‑arvestusse kantavate nõuetega räägib minu arvates selle kasuks, et juba tasutud tollivõla osamaksed oleksid vaadeldavad ühendustele kuuluvate juba sissenõutud nõuetena, mis tuleb omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 teises lõigus sätestatud tähtajal komisjoni käsutusse anda, kuna sissemaksmisega või – nagu Belgia valitsus seda nimetab – tasutud osamaksete tolli arvele „deponeerimisega” on igal juhul tagatud, et kui tollivõlgase maksekohustus jääb alles, on Belgia ametivõimude käsutuses juba tasutud maksed ning seega ei teki riski, et liikmesriik peab maksma nende osamaksete alusel ühendustele määratud omavahendid oma eelarvest.

49. Lisaks tuleb ühenduste omavahendite kiire ja tõhusa kasutusse andmise eesmärki arvestades, mida järgib omavahendite määrus,( ) pidada vajalikuks tõlgendust, mille kohaselt sellised osamaksed nagu ka käesoleval juhul on vaadeldavad omavahendite määruse artikli 10 lõike 1 teise lõigu mõttes sissenõutud nõuetena.

50. Järelikult tuleb sedastada, et Belgia Kuningriik on rikkunud omavahendite määrusest, eelkõige selle artikli 10 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, kuna ta ei kandnud tollivõlglase poolt tasutud osamakseid üle hiljemalt tasumisele ja seega sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeval.

51. Omavahendite määruse artikli 11 kohaselt tuleb ülekande hilinenud tegemise korral tasuda viivitusintressi, mida võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuda olenemata sellest, mis põhjusel ühenduste kontole ülekandmisega on viivitatud.( )

52. Kuna tollivõlglase poolt maksekokkuleppe raames tasutud erinevate osamaksete arvele ülekandmine toimus – nagu nähtub eespool toodud selgitustest – hilinemisega, on tekkinud kohustus tasuda viivitusintressi, mida ei ole seni vaieldamatult veel tasutud.

53. Seetõttu on komisjoni hagi ka selles punktis põhjendatud.

V. Kohtukulud

54. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 69 lõike 3 järgi võib kohus otsustada kohtukulude jaotuse või jätta kummagi poole kulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega.

55. Kuna komisjoni etteheide seoses vaidlusaluste osamaksete ülekandmisega A‑arvestusse on põhjendamatu, teen ettepaneku määrata Belgia Kuningriigi kanda, kes muus osas vaidluse kaotas, kaks kolmandikku kogukuludest. Komisjoni kanda jääb seega ülejäänud kolmandik.

VI. Ettepanek

56. Esitatud põhjendustest lähtudes teen kohtule järgmise ettepaneku:

1. Kuna Belgia Kuningriik kandis tollivõlglase osaliste maksete korral omavahendid üle hilinemisega, mille tõttu tekkis viivitusintressi tasumise kohustus, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom – mis alates 31. maist 2000 tunnistas kehtetuks ja asendas sama reguleerimisesemega nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom –, artiklitest 10 ja 11.

2. Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3. Belgia Kuningriik kannab kaks kolmandikku menetluskuludest. Euroopa Ühenduste Komisjon kannab ülejäänud kolmandiku kuludest.