KOHTUJURISTI ETTEPANEK

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

esitatud 18. novembril 2008 ( 1 )

Kohtuasi C-421/07

Kriminaalasi

Frede Damgaardi

süüdistuses

„Inimtervishoius kasutatavad ravimid — Direktiiv 2001/83/EÜ — Mõiste „reklaam” — Ravimiteabe omal algatusel levitamine kolmanda isiku poolt”

I. Sissejuhatus

1. Taani Vestre Landsreti (lääne ringkonnakohus) eelotsuse küsimus pakub Euroopa Kohtule uue võimaluse täpsustada ühenduse õiguses ravimireklaamile seatud alati vaidlust tekitavaid piire.

2. Palutakse selgitada, kas ravimi tootmise, turustamise või levitamise suhtes kõrvalise kolmanda isiku arvamust ravimi kohta tuleb kvalifitseerida „reklaamiks” direktiivi 2001/83/EÜ ( 2 ) tähenduses või muud laadi teateks.

3. Vastavalt selle direktiivi artiklitele 87 ja 88 peavad liikmesriigid keelama selliste ravimite reklaamimise, millele ei ole antud müügiluba, samuti ainult arstiretseptiga müüdavate või psühhotroopseid aineid sisaldavate ravimite reklaami. Riigid võivad samuti keelata oma territooriumil hüvitamisele kuuluvate ravimite reklaamimise.

4. Eelotsusetaotluse esitanud kohtus arutamisel olev kohtuasi on kolmekordselt delikaatne, sest levitatav teatis, mis ilmus ühel Taani Interneti-lehel ajakirjaniku allkirjaga, käib Taanis keelatud farmaatsiatoote kohta. Kõiki neid elemente tuleb hoolikalt kaaluda, sest need tekitavad vastakaid hinnanguid. Ühelt poolt nõuab rangust asjaolu, et tegemist on ravimiga, mis ei ole lubatud. Teiselt poolt nõuab see, et ajakirjanik F. Damgaard tugineb oma sõnavabadusele, paindlikumat ja nimetatud vabaduse suhtes respekteerivat lähenemist. Lisaks teeb olukorra keeruliseks see, et teadet levitati Internetis, nimelt raskuste tõttu, mis tulenevad õigusele virtuaalses võrgumaailmas.

5. Seega peab Euroopa Kohus vastuse välja töötamisel kaaluma neid iseäralikke asjaolusid, unustamata, et kriteeriumid, mis ta kehtestab, võivad laieneda igat liiki ravimitele.

6. F. Damgaardi juhtum ei ole erandlik. Sarnaseid olukordi on hiljuti esinenud näiteks Hispaanias seoses F. Sánchez Dragó avaldustega melatoniini kohta suure vaadatavusega infosaates ( 3 ) ja samuti Tšehhi Vabariigis – nagu jutustas Tšehhi valitsuse esindaja kohtuistungil – avaldatud jutukogumikuga pealkirjaga „Viagraga on lõpp, saabunud on Cialis” ( 4 ).

7. Ma ei taha panna punkti Euroopa elavale arutelule selles küsimuses, ( 5 ) aga ei ole kahtlust, et käesolevas asjas antav lahendus aitab selgitada reklaami ja muud tüüpi teabe vahel ühenduse õigusnormides vaikimisi sätestatud vahetegemist.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigusnormid

8. Käesoleva eelotsuse küsimuse esemeks olev direktiiv 2001/83 sündis vajadusest kodifitseerida inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevad arvukad ühenduse õigusnormid (mille hulgas on direktiiv 92/28/EMÜ ( 6 )).

9. Vastavalt direktiivi 2001/83 põhjendusele 2 peab ravimite tootmist, turustamist ja kasutamist reguleerivate eeskirjade põhieesmärk olema rahvatervise kaitse. Põhjenduses 3 on siiski märgitud, et see eesmärk tuleb saavutada vahenditega, „mis ei takista ühenduse farmaatsiatööstuse ega ravimikaubanduse arengut”.

10. Patsientidele antavat teavet reguleerivate sätete suhtes nõuab põhjendus 40, et need peaksid tagama kõrgetasemelise tarbijakaitse, et ravimeid oleks täieliku ja mõistetava teabe alusel võimalik kasutada nõuetekohaselt. Direktiivi põhjenduses 48 lisatakse, et ravimite reklaamimist tuleks „tõhusalt ja nõuetekohaselt kontrollida”, viidates eksitava reklaami direktiivis ette nähtud järelevalvesüsteemidele. ( 7 )

11. Ka põhjenduses 42 viidatakse viimati nimetatud direktiivile, täpsustades, et direktiiv 2001/83 ei piira direktiivi 84/450 alusel vastu võetud meetmete rakendamist.

12. Vaidlusaluse direktiivi VIII jaotis reguleerib ravimireklaami. Selle artikli 86 lõikes 1 kirjeldatakse reklaami kui kõiki „ravimite koduuksel propageerimise viise, klientide värbamist või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud meelitusvahendeid”. Selles sättes on näiteks loetletud rida edendamisviise (raviminäidiste tarnimine, kohtumiste või teaduskongresside spondeerimine), lisades, et reklaam võib olla suunatud nii tarbijatele kui ka isikutele, kellel on õigus ravimeid välja kirjutada.

13. Seejärel piiratakse nimetatud VIII jaotise kohaldamisala artikli 86 lõikes 2, loetledes mõned tegevused, mida see jaotis ei hõlma, sealhulgas inimeste tervist või haigusi käsitlev teave, tingimusel et selles puudub isegi kaudne viide ravimitele.

14. Artikli 87 lõikes 1 nähakse ette liikmesriikide võimalus keelata kõikide selliste ravimite reklaamimine, millele ei ole antud müügiluba vastavalt ühenduse õigusele; lõikes 3 keelatakse eksitav reklaam ja seatakse nõue, et reklaam peab soodustama ravimi mõistlikku kasutamist, esitledes seda objektiivselt ja ilma selle omadusi liialdamata.

15. Direktiivi 2001/83 muudeti direktiiviga 2004/27/EÜ ( 8 ) selleks, et „selgitada direktiivi 2001/83/EÜ mõisteid ja kohaldamisala, et saavutada kõrged standardid inimtervishoius kasutatavate ravimite kvaliteedi, ohutuse ja efektiivsuse osas” (põhjendus 7). 2004. aastal tehtud muudatuste hulgas lisati direktiivi jaotis VIIIa „Teave ja reklaam”, mis algab artikliga 88a, kus tehakse komisjonile ülesandeks esitada kolme aasta jooksul pärast määruse (EÜ) nr 726/2004 ( 9 ) jõustumist, olles konsulteerinud patsientide ja tarbijate ühendustega, arstide ja apteekrite ühendustega, liikmesriikidega ja teiste huvitatud osapooltega, Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruanne kehtiva tava kohta teabe esitamisel – eriti Interneti kaudu – ja sellega kaasnevate ohtude ja hüvede kohta patsientidele. Pärast nimetatud andmete analüüsimist esitab komisjon vajaduse korral ettepanekud, milles kehtestatakse teabestrateegia, et tagada kvaliteetne, objektiivne, usaldusväärne ja mitte müügi edendamiseks mõeldud teave ravimite ja muude ravivormide kohta ning tõstatab küsimuse teabeallika kohustustest.

B. Taani õigusnormid

16. Direktiivi 92/28 artikli 2 lõige 1 (mida korrati hiljem direktiivi 2001/83 artikli 87 lõikes 1) võeti üle Taani ravimiseaduse artikliga 27b, mis lisati 6. mai 1993. aasta seadusega nr 280 ( 10 ) ja mis keelab sõnaselgelt reklaamida „neid ravimeid, mille turustamine ja levitamine Taanis ei ole lubatud”.

17. Taani ravimiseaduse kodifitseeritud versioon, mis oli kehtiv ajal, mil F. Damgaard mõisteti esimeses kohtuastmes süüdi (seadus nr 656/1995), tunnistati kehtetuks alates 17. detsembrist 2005 ja asendati . aasta uue seadusega nr 1180, mille artikli 64 punktis 1 korratakse sama keeldu.

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

18. Hyben Total on ravim, mida toodab ettevõte Natur-Drogeriet A/S. Selle turustamine ja levitamine ei ole Taanis lubatud, aga seda saab vabalt osta Rootsis ja Norras, kus see on klassifitseeritud toidulisandiks.

19. Frede Damgaard levitas Interneti-aadressi www.basisinform.dk kaudu mitmesuguseid andmeid Hyben Totali ( 11 ) omaduste kohta, väites, et peale Rootsi müüakse seda Norras ning et see sisaldab kibuvitsamarja – vilja, mis väidetavalt aitab leevendada teatud tüüpi podagrast, samuti artroosist tingitud valusid.

20. Nendel asjaoludel algatas Anklagemyndigheden (riigiprokuratuur) F. Damgaardi vastu kriminaalmenetluse, kuna ta leidis, et viimane oli teinud reklaami preparaadile, mis ei ole Taanis lubatud, rikkudes tol ajal kehtiva Taani ravimiseaduse artiklit 27b koostoimes artikli 44 lõike 1 punktiga 1. Retten i Århus (Århusi esimese astme kohus) tunnistas ta 2. detsembril 2005 etteheidetavates tegudes süüdi, määrates talle trahvi.

21. F. Damgaard kaebas esimese astme kohtu süüdimõistva otsuse peale edasi Vestre Landsretile, tuginedes sellele, et ta on sõltumatu ajakirjanik ja tal puudub igasugune seos ettevõttega Natur-Drogeriet A/S (ta väidab, et ta ei ole selle äriühingu töötaja ega saa sellelt mingit tasu ning tal ei ole mingit huvi ettevõtte ega Hyben Totali läbimüügi suhtes). Ta väidab, et tema tegu ei kujuta endast reklaami direktiivi 2001/83 tähenduses, sest see õigusnorm sisaldab kitsamat mõistet, mis ei laiene kolmandatele isikutele.

22. Prokuratuur väidab vastupidi, et ravimi kohta teabe levitamist võib pidada reklaamiks, tingimusel et see on mõeldud ravimit ostma õhutama, olenemata seose olemasolust või puudumisest tootjate või turustajatega. Ta rõhutab, et direktiivi 2001/83 artikkel 86 erineb eksitavat reklaami käsitleva direktiivi artikli 2 lõikest 1.

23. Vestre Landsret esitas EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, mida on hiljem muudetud, artiklit 86 tuleb tõlgendada nii, et toodet ning eriti selle ravi- ja ennetavaid omadusi puudutava teabe levitamist kolmanda isiku poolt tuleb käsitada reklaamimisena, isegi kui see kolmas isik tegutseb omal algatusel ja tootjast või müüjast õiguslikult ning faktiliselt täiesti sõltumatult?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

24. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 13. septembril 2007.

25. Kirjalikke märkusi esitasid F. Damgaard, komisjon ning Taani, Belgia, Ühendkuningriigi, Poola ja Kreeka valitsus.

26. 8. oktoobril 2008 toimunud kohtuistungil osalesid suuliste väidete esitamiseks F. Damgaardi, Taani Kuningriigi, Tšehhi Vabariigi, Kreeka Vabariigi, Poola Vabariigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning komisjoni esindajad.

V. Eelotsuse küsimuse õiguslik analüüs

27. Ravimireklaami käsitlevad ühenduse õigusnormid on tekitanud siseriiklikes kohtutes väga erinevaid tõlgendamiskahtlusi.

28. Esialgsel arutamisel ei või jätta nimetamata kahte tähtsat Euroopa Kohtu otsust, millele on kohtutoimikus korduvalt viidatud, sest need on käesoleva asja lahendamiseks vältimatud kohtupraktika viited. Esiteks kohtuotsus Gintec International, ( 12 ) milles uuriti, kuidas tuleb direktiivi 2001/83 alusel käsitleda kolmandate isikute avaldusi ravimireklaami raames, ning sedastati, et liikmesriigid võivad nende tunnistuste kasutamist keelata ainult juhul, kui selle direktiivi artikli 87 lõikes 3 sätestatud nõuded ei ole täidetud. Ja teiseks kohtuotsus Ter Voort, ( 13 ) milles keelduti pidamast ravimi „esitluseks” ühenduse mõiste tähenduses ravimi raviomaduste kohta teabe levitamist „tootjast või müüjast õiguslikult ning faktiliselt täiesti sõltumatult omal algatusel tegutsevate kolmandate isikute poolt”. Viimati nimetatud kohtuotsuse sõnastuse ja Vestre Landsreti poolt oma eelotsuse küsimuse koostamiseks valitud sõnastuse sarnasus on ilmne, kuigi kohtuasjas Ter Voort ei arutatud, kas tegemist oli reklaamimisega direktiivi tähenduses nagu käesolevas asjas.

29. Vastavalt sellele kohtupraktikale küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas direktiivi 2001/83 artikkel 86, milles kirjeldatakse „ravimireklaami” kui kõiki „ravimite koduuksel propageerimise viise, klientide värbamist või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud meelitusvahendeid”, hõlmab toote ravi- või ennetavate omaduste kohta teabe levitamist sõltumatu ja omal algatusel tegutseva kolmanda isiku poolt.

30. Küsimus on väga oluline, sest direktiiv 2001/83 keelab mittelubatud ravimite igasuguse reklaamimise, samuti ainult arstiretseptiga müüdavate ravimite reklaamimise. Seetõttu tuleb minna eelotsusetaotluse sõnastusest kaugemale, et välja selgitada, kas ühenduse seadusandja tahtis takistada igasugust andmeedastust nende kahte liiki ravimite kohta või kas ta jättis, vastupidi, mõnda tüüpi teabelevitamise direktiivi kohaldamisalast välja.

A. Reklaam ja teave on eri mõisted

31. Kõigepealt tuleb täpsustada mõisteid „reklaam” ja „ravimiteave”, mis on ühenduse õigusnormides hästi eristatud, eriti pärast direktiivi 2001/83 muutmist 2004. aastal sellesse direktiiviga 2004/27 lisatud jaotisega VIIIa „Teave ja reklaam”. Nende mõistete tähendust ei selgitata, aga rõhutatakse, et võib olla ravimiteavet, mis ei kujuta endast reklaami. Selle uue jaotise esimeses artiklis 88a rõhutatakse vajadust tagada kvaliteetne, objektiivne ja usaldusväärne teave ravimite kohta, tehes komisjonile ülesandeks koostada aruanne selles valdkonnas, eriti Internetis, kehtiva tava kohta ning sellega kaasnevate ohtude ja hüvede kohta patsientidele, ning teha selles aruandes ettepanekud teabestrateegia kohta, eelkõige teabeallika kohustuse kohta.

32. Komisjon tuletab 2007. aasta viimastel päevadel Euroopa Parlamendile ja nõukogule esitatud aruandes ( 14 ) meelde, et tuleb jälgida, et oleks selge see mõisteline kahesus, mille olemasolu on sõnaselgelt tunnistatud märkides järgmist: „ühenduse õigusaktides [eristatakse] alates 1992. aastast selgelt ravimireklaami ja ravimiteavet”.

33. Komisjon märgib, et „[p]atsiendid on muutunud suuremate õigustega ja teadlikumateks tervishoiuteenuste kasutajateks, otsides üha enam teavet oma haiguste, ravivõimaluste ja ravimite kohta […]”. Talle teeb ühtlasi muret, et üksikisikud kasutavad üha sagedamini otsinguks Internetti; seetõttu kordab ta lõpetuseks, et on vaja luua raamistik, mis pakuks Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele „arusaadavat, objektiivset, kõrgekvaliteedilist ja mitte reklaamimiseks mõeldud teavet ravimitega seotud eeliste ja ohtude kohta ning mis säilitaks kodanike, õiguslike reguleerijate ja tervishoiutöötajate usalduse”.

34. Erinevalt reklaamist ei ole ravimiteavet reguleerivaid sätteid ühtlustatud. Liikmesriikidel on seega vaba voli järgida selles valdkonnas oma soovitud lähenemisviisi, tingimusel et nad ei riku direktiivis 2001/83 sätestatud ühenduse reklaamieeskirju. Nagu komisjon oma aruandes märgib, säilivad liikmesriikide õigusaktides selles osas seni suured erinevused; mõned kohaldavad väga rangeid eeskirju, samal ajal kui teised lubavad mitte reklaamimiseks mõeldud teavet.

35. Need õiguslikud erinevused raskendavad praegu ühenduse kohtu ees seisvat ülesannet: tõmmata inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaami ja lihtsalt ravimeid käsitleva teabe vahele direktiivi 2001/83 seisukohast selge piir. Pealegi on need kaks mõistet teineteisest nii suures sõltuvuses, et neid ei ole võimalik eraldada ainult ühe kriteeriumi abil, nagu palutakse eelotsuse küsimuses.

B. Kahe mõiste piiritlemine

36. Vestre Landsret küsib, kas direktiivi 2001/83 artiklis 86 osutatud reklaam hõlmab preparaadi ravi- või ennetavate eeliste edendamist omal algatusel ja tootjast või müüjast faktiliselt ja õiguslikult sõltumatult tegutseva kolmanda isiku poolt.

37. Minu arvates on autori või häälekandja positsioon – ja eriti tema suhe ravimitootjast või -turustajast ettevõtjaga – tegur, mis aitab küll kontrollida, kas tema teade kujutab endast reklaami, aga mida tuleb siiski hinnata koos teiste asjaoludega, nagu tema tegevusala laad ja sõnumi sisu. Eelotsuse küsimus väärib seega mõneti nüansirikkamat vastust.

1. Direktiivis 2001/83 käsitatakse „ravimireklaami” mõistet sõnumi eesmärgi seisukohast

38. Analüüsi tuleb alustada direktiivi artikli 86 lõike 1 sõnastusest, milles mõistetakse ravimireklaami all kõiki „ravimite koduuksel propageerimise viise, klientide värbamist või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud meelitusvahendeid”. Vaidlustatud sättest nähtub, et reklaami lihtsast teabest eristamise määravaks kriteeriumiks on taotletav eesmärk: kui tahetakse edendada ravimite„väljakirjutamist, tarnimist, müüki või tarbimist”, on direktiivi järgi tegemist reklaamiga; seevastu, kui edastatakse „puhtalt” informatiivseid andmeid, ravimit edendamata, siis selle suhtes ühenduse ravimireklaami eeskirjad ei kehti.

39. Tähtis on seega sõnumi autori teadlik ja otsene kavatsus. Selles osas ei nõustu ma Tšehhi valitsuse seisukohaga, kelle esindaja väitis kohtuistungil, et reklaami mõistet tuleb hinnata selliste objektiivsete tegurite alusel nagu teabe võime suurendada kauba tarbimist. Minu arvates viitab artikli 86 lõige 1 –nimetades teatavate toimingute „edendamisele” suunatust – tahtele, millest tegevuses juhindutakse, ja lähtub järelikult subjektiivsetest kriteeriumidest.

40. Direktiivi artikli 86 lõikes 2 jäetakse teatavat liiki teabe levitamine VIII jaotise kohaldamisalast välja tõenäoliselt seetõttu, et sellist liiki levitamist oleks sellise edendamise kavatsusega keeruline kasutada: selleks on nimelt markeeringud ja infolehed (mille suhtes siiski kehtivad V jaotise sätted); teatava ravimiga seotud konkreetsele küsimusele vastamiseks vajalik kirjavahetus, isegi kui sellele lisatakse materjal, millel puudub müügiedenduslik iseloom; faktilised andmed pakendi muutuste kohta, kaubakataloogid ja hinnakirjad, ning „inimeste tervist või haigusi käsitlevad andmed”, tingimusel et viimati nimetatud kahel juhul puudub isegi kaudne viide ravimitele.

41. See artikli 86 lõikes 2 sisalduv loetelu annab olulised juhised lõikes 1 antud reklaami määratluse tõlgendamiseks, kuid see ei paista olevat ammendav, sest võib olla mitte reklaamimiseks mõeldud teavet, mida ei ole selles loetelus nimetatud.

42. Sellesse mõttesse süüvides tekib küsimus, kas ravimiettevõte teeb reklaami, kui ta näitab tervishoiutöötajatele ühe oma toote õiget manustamisviisi, või kui arst ise annab patsiendile trükise, mis lihtsustab tal ravimivõtmist (näiteks ravimi annustamise keerukuse tõttu) või andes välja teadustöö farmakoloogia arengu kohta.

43. Minu arvates tuleb ravimi nimetamisele vaatamata kõikides nendes olukordades uurida, kas teavitamise eesmärk oli edendamine direktiivi artikli 86 tähenduses. Nagu ma eespool märkisin, võivad isik, kes teavet annab, ja raamistik, milles ta seda levitab, selles suhtes huvipakkuvaid juhiseid anda.

2. Direktiiv ei keela, et reklaamsõnum pärineb sõltumatult kolmandalt isikult

44. Kui eelotsuse küsimuse juurde tagasi tulla, siis direktiivi sõnastus ei takista reklaami mõiste laiendamist teabe edastamisele sõltumatu kolmanda isiku poolt. Teabe andmine või õhutamine ravimitootjast või -turustajast ettevõttele kõrvalise isiku poolt võib kujutada endast reklaami, tingimusel et see on mõeldud „ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks”. Direktiivi artiklis 86 rõhutatakse tegevuse eesmärki, käsitlemata teostajast isikut.

45. Tavaliselt tegeleb ravimi „edendamisega” keegi, kes oma otsese või kaudse seose tõttu tootjate või turustajatega saab paremast läbimüügist kasu, aga nimetatud artikli 86 ulatus võimaldab reklaamiks kvalifitseerida ka sõnumi isikult, kes ergutab ravimi tarbimist või väljakirjutamist mittemajanduslikel kaalutlustel. ( 15 ) Seega võiks ravimit edendada keegi, kes seda ei tooda, levita ega turusta ja keda läbimüügikõikumised ei mõjuta.

46. Selles suhtes ei nõustu ma Euroopa Komisjoni märkustega käesolevas menetluses. Komisjon väidab oma seisukohas direktiivi artikli 86 lõikele 1 tuginedes, et ühenduse seadusandja kavatsus ei olnud reguleerida ravimiteabe levitamist sõltumatute kolmandate isikute poolt. Pärast selle selgitamist, mida mõistetakse VIII jaotise raames mõiste „ravimite reklaamimise” all, täpsustatakse selles sättes, et see mõiste hõlmab reklaamimist nii üldsusele kui ka isikutele, kellel on õigus ravimeid välja kirjutada, ja loetleb selle illustreerimiseks ( 16 ) mõned toimingud, nagu ravimiesindajate külaskäigud, raviminäidiste tarnimine või müügiedendusalaste kohtumiste või teaduskongresside spondeerimine.

47. Komisjon lisab, et selles artikli 86 lõikes 1 toodud näited puudutavad ülesandeid, mida peavad täitma müügiloa omanik või teised ravimi turustamisest huvitatud isikute rühmad. Sellegipoolest võib artiklis osutatud müügiedendusalast kohtumist või teaduskongressi spondeerida keegi, keda turustamine otseselt ei puuduta. Lisaks tahetakse põhjendusega 53 ( 17 ) (millele komisjon oma seisukohas samuti tugineb) ainult tagada, et ravimiettevõtetelt pärinev teave on usaldusväärne, kuid sellega ei välistata teabe pärinemist muudest allikatest.

48. Samuti ei ühine ma Poola valitsuse seisukohaga, et kui direktiivi artikli 98 lõikes 3 sätestatakse, et liikmesriigid ei keela sama ravimi müügi edendamist müügiloa omaniku poolt koos ühe või mitme tema nimetatud ettevõttega, tahetakse sellega piirata ravimite reklaamimise õigusega isikute arvu – sest selline tõlgendus läheb kaugemale selle artikli sõnastusest ja eesmärgist.

49. Ent ilma et see öeldut piiraks, põhineb direktiiv põhimõttel, et need kolmandate isikute avaldused on reklaamist kuidagi erinevat laadi (seda näitab väga hästi direktiivi artikkel 90, nagu ma järgnevalt selgitan) ja sellel arusaamal põhinevad mõned Euroopa Kohtu seisukohad (eespool viidatud kohtuotsustes Gintec International ja Ter Voort).

50. Direktiivi artikkel 90 keelab tarbijatele suunatud reklaamis materjali, mis „viitab soovitustele, mida on andnud teadlased, tervishoiutöötajad või sellised isikud, kes ei kuulu kumbagi eespool nimetatud rühma, kuid kes oma tuntuse tõttu võivad soodustada ravimite tarbimist” (punkt f), samuti mis viitab sobimatul, hirmutaval või eksitaval viisil „väidetavale paranemisele” (punkt j). Mõlemal juhul peetakse silmas avaldusi, millel on see edendav mõju, aga käsitledes neid eraldiseisvana reklaamist kui sellisest. Direktiivis keelatakse sõnaselgelt need kahte tüüpi avaldused üldsusele suunatud reklaamis, kuid vaikitakse selliste avalduste sõltumatu tegemise suhtes ja nende kasutamise suhtes ravimeid välja kirjutavatele isikutele suunatud reklaamis.

51. Euroopa Kohus tõlgendas seda artiklit 90 kohtuotsuses Gintec International, sedastades kohtuotsuse punktis 37, et direktiivi 2001/83 eesmärgi saavutamine oleks ohus, kui liikmesriik laiendaks direktiiviga ette nähtud kohustusi, kehtestades direktiivis sõnaselgelt sätestamata absoluutse ja tingimusteta keelu kasutada ravimireklaamis viiteid kolmandate isikute avaldustele, samas kui direktiiv keelab nende kasutamise üksnes siis, kui need sisaldavad teatavaid elemente või kui need pärinevad teatavatelt erialase pädevusega inimestelt.

52. Euroopa Kohus kinnitas selles suhtes minu 13. veebruari 2007. aasta ettepanekut, milles ma väidan, et direktiiv 2001/83 ei keela üldiselt ja abstraktselt reklaamikampaaniaid, milles kasutatakse kolmandate isikute avaldusi, ega asjakohaseid avaldusi, vaid ainult reklaami, mis on „ebanormaalne, mis õhutab kontrollimatule tarbimisele, sest see on ebasobiv, liialdatud või ülemäärane („kuritarvituslik”), murettekitav ja häiriv („ärevust tekitav”) või eksitav” (punktid 47 ja 69).

53. Selles ettepanekus meenutan ka, et kohtuotsuse Deutscher Apothekerverband ( 18 ) alusel ei või liikmesriigid keelata seda, mida direktiiv 2001/83 ei keela, ja kuna see direktiiv „püüab kõrgetasemelist tervisekaitset sätestades kaotada ravimireklaami käsitlevate liikmesriikide õigusnormide vahelised erinevused ühise korraga, mis tagab ravimite vaba liikumise ühisturul, ei ole erandite lai tõlgendamine asjakohane” (punkt 45).

54. Öeldu põhjal leian ma, et kui liikmesriigid võivad keelata kolmandate isikute avaldused üldsusele mõeldud ravimireklaamis ainult direktiivi artiklis 90 sätestatud asjaolude esinemisel, on lubamatu nende tunnistuste täielik keeld ravimite puhul, mis ei ole lubatud või mille jaoks on vaja retsepti, üksnes põhjusel, et neid avaldusi peetakse omamoodi reklaamitegevuseks.

55. Samuti lisati viidatud kohtuotsuse Ter Voort punktis 31, et „toodet ning eriti selle ravi- ja ennetavaid omadusi puudutava teabe levitamine omal algatusel ja tootjast või müüjast õiguslikult ning faktiliselt täiesti sõltumatult tegutseva kolmanda isiku poolt ei kujuta endast iseenesest „esitlemist” direktiivi tähenduses”, sest see ei näita tootja või müüja tahet turustada tooteid ravimitena. Euroopa Kohtu hinnangud kohtuasjas Ter Voort ei ole käesolevale juhule otseselt ülekantavad, sest selles asjas tuli kontrollida, kas sõltumatu isiku avaldused kujutasid endast toote „esitlust” selleks, et toodet ravimiks kvalifitseerida, samas kui praegu tahetakse välja selgitada, kas neid tunnistusi peetakse direktiivi 2001/83 järgi „reklaamiks”. Sellegipoolest on paljuütlev, et Euroopa Kohus eitas, et teabe edastamine kolmanda isiku poolt on toote „esitlemine”, sest isikul ei ole ärikavatsust. ( 19 )

56. Pärast eelnevaid selgitusi tuleb rõhutada, et direktiivi 2001/83 artikli 86 sõnastus ei võimalda a priori reklaamteatistel ja pelgalt informatiivsetel teatistel vahet teha üksnes nende autorsuse kriteeriumi järgi, sest ravimireklaami võib teha tootja, müüja või nende kahe suhtes täiesti kõrvaline isik, kes tegutseb muudes huvides. Ent kui ravimi kohta andmete edastamist sõltumatu kolmanda isiku poolt võib direktiivi tähenduses reklaamiks pidada, saab seda täpselt kvalifitseerida vaid hinnates koos paljusid elemente, mille hulgas on tähtis sõnumi autori seos ravimiettevõttega – asjaolu, mis ei ole küll määrav tegur, aga on erilist kaalu omav näitaja, sest ei ole just sagedane, et kolmas isik levitab ravimiteavet müügi edendamise eesmärgil. Koos selle isikukriteeriumiga tuleb kaaluda veel kahe asjaoluga seotud tegureid: ühelt poolt, nagu ma juba märkisin, kas sõnum on edenduslik, ja teiselt poolt, kas see tegevus on äritaotluslik.

3. Direktiiv ei nõua, et ravimite reklaamimine peab toimuma äri- või tööstustegevuse raames

57. F. Damgaardi esindaja väidab, et direktiivi 2001/83 põhjenduse 42 järgi ( 20 ) tuleb artiklis 86 osutatud reklaami mõistet tõlgendades lähtuda määratlusest, mis on samale terminile antud eksitavat reklaami käsitlevas ühenduse õigusaktis. Direktiivi 84/450 artikli 2 lõikes 1 ( 21 ) on see määratletud lihtsalt kui edendamise eesmärki teeniv „kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud teave”. Kui see täiendav tingimus oleks kehtestatud ravimite suhtes, välistaks see võimaluse sõltumatu kolmanda isiku poolt teabe levitamist reklaamiks pidada.

58. Ühendkuningriigi valitsuse sõnul peab eksitavat reklaami käsitlev direktiiv direktiivis 2001/83 määratletud ravimireklaami mõistet „modelleerima” selle direktiivi ajaloolise tõlgenduse ja eelneva direktiivi 92/28 ettevalmistavate tööde põhjal.

59. Komisjoni koostatud direktiivi ettepanekus oli ravimireklaami idee sama mis eksitavat reklaami käsitlevas direktiivis ja piirdus seega äri- või tööstustegevusega seotud müügiedendusega. Direktiivi ettepaneku käsitlemise käigus tegi Euroopa Parlament ettepaneku laiendada direktiivi kohaldamisala, lisades mitteärilised tegevusalad. Vastuvõetud tekst ei sisalda viiteid eksitavat reklaami käsitlevale direktiivile ega sõnastust, mida soovitati parlamendi muudatusettepanekutes, mis lükati tagasi.

60. Ühendkuningriik järeldab sellest arengust õigusnormides, et ühenduse seadusandja soovis ravimisektorile üle kanda viidatud eksitavat reklaami käsitlevas direktiivis määratletud reklaami mõiste.

61. Selline arusaam direktiivist ei ole õige, sest vaikimine direktiivis näitab, et seadusandja oli teadlik, et reklaami käsitlevatele sätete valdkonnas ei saa anda selget ja kindlat vastust. Tõenäoliselt sel põhjusel kaotati direktiivis märge, et reklaami tuleb teha kaubanduse või tööstuse raames ning samuti ei laiendatud direktiivi väljapoole kaubandusringkondi. Kokkuvõttes, kui direktiivi ei võetud sama reklaami mõistet, mis on direktiivis 84/450 ja teleringhäälingudirektiivis ( 22 ) (mis sisaldab samuti kaubandus- või tööstustegevuse elementi), siis täiesti sihilikult. Vajalikuks osutus vähem kategooriline ja nüansseeritum lahendus, nagu ma kavatsen käesolevas ettepanekus välja selgitada. ( 23 )

62. Pealegi ei kohaldata eksitavat reklaami käsitlevat direktiivi juhul, kui on olemas erinormid, vastavalt põhimõttele lex specialis generalibus derogat. ( 24 ) Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuse Gintec International punktis 31, et direktiiv 2001/83 sisaldab ravimireklaami käsitlevaid erisätteid, mistõttu on tegemist erisättega direktiivist 84/450. Järelikult on vaatamata sellele, et eksitava reklaami suhtes kohaldatakse viimati nimetatud direktiivi eeskirju, ravimite puhul olemas omaette reklaami mõiste.

4. Esialgne järeldus

63. Pärast neid sissejuhatavaid märkusi võib teha mõned järeldused:

64. Esiteks tuleb ravimiteabe levitamise reklaamiks kvalifitseerimiseks kontrollida, kas seda tehti selle kauba väljakirjutamise, tarnimise, müügi või tarbimise edendamiseks.

65. Teiseks on teabelevitaja seosed ravimiettevõttega, samuti teabe avaldamise tööstuslik või kaubanduslik kontekst põhilised näitajad selle kohta, kas teave kujutab endast reklaami, kuigi sõltumatu kolmanda isiku sõnum võib kujutada endast reklaami vastavalt direktiivile ja artiklis 86 antud „ravimite reklaamimise” määratlust ei tule käsitleda teistes ühenduse õigusnormides antud reklaami üldmõiste järgi.

66. Igal juhul tuleb Vestre Landsretil, kuna ta tunneb põhikohtuasja asjaolusid otseselt, hinnata, kas F. Damgaard on Natur-Drogerietist sõltumatu, nagu väideti, ja kas teave, mis ta oma Interneti-lehele üles pani, oli müügiedenduslik; selleks tuleb näiteks välja selgitada, kas seal oli esitatud Hyben-Totali kaubamärk, toote logo või ärinimi või samuti selgelt kaubanduslik teave (nagu hind või müügikohad).

C. Õiguse sõnavabadusele kaitse

67. Lisaks kirjeldatud asjaoludele peab Taani kohus kaaluma F. Damgaardi õigust vabalt arvamust avaldada, sest – nagu otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas Lindqvist, ( 25 ) on liikmesriikide ametivõimude ja kohtute ülesanne tagada, et ühenduse õiguse valitud tõlgendus ei riku Euroopa Liidu õiguskorraga kaitstud põhiõigusi või teisi ühenduse õiguse põhimõtteid nagu proportsionaalsuse põhimõte.

68. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt moodustavad põhiõigused lahutamatu osa õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise tagab Euroopa Kohus, kes saab inspiratsiooni liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest ning inimõiguste kaitset puudutavatest rahvusvahelistest lepingutest, mille puhul liikmesriigid on teinud koostööd või millega nad on ühinenud. ( 26 )

69. Need põhimõtted on sätestatud Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikes 2, mille kohaselt „[austab liit] põhiõigusi kui ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga, mis on alla kirjutatud Roomas 4. novembril 1950 [edaspidi „EIÕK”] ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest”.

70. Sõnavabadus kuulub iga liikmesriigi põhiseaduslikku õigustikku ( 27 ) ja on sätestatud EIÕK artiklis 10, samuti Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 11. ( 28 ) On palju Euroopa Kohtu otsuseid, milles kaitstakse õigust sõnavabadusele ühenduse territooriumil. ( 29 )

71. Strasbourgi kohus on rõhutanud selle vabaduse olulisust, kinnitades, et see on „üks demokraatliku ühiskonna põhialustest, üks ühiskonna edasimineku ja isikute arengu esmatähtsatest tingimustest”. ( 30 ) Nii kehtib sellega tagatud kaitse mitte üksnes „teabe ja ideede kohta, mis saavad heakskiidu või mida peetakse ohutuks või ebaoluliseks, vaid ka teabe ja ideede kohta, mis riiki või mingit osa rahvastikust riivab, šokeerib või teeb murelikuks”. ( 31 )

72. Nagu märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Cwik, hõlmab sõnavabadus „võimalust avaldada ametlikest seisukohtadest erinevaid arvamusi”. ( 32 )

73. See kohtupraktika omandab erilise tähtsuse käesolevas kohtuasjas, mis puudutab teabe avaldamist ravimi kohta, mis ei ole lubatud.

74. Mul ei ole oma ettepanekus kohtuasjas Gintec International kahtlust, et EÜ asutamislepingus sätestatud tervisekaitse eesmärgist juhinduv direktiiv 2001/83 edendab ravimite õiget ja ratsionaalset kasutamist. See eesmärk peab aga arvestama sõnavabaduse eripära, sest selle õigusega tagatud kaitse laieneb ka avaldustele, mida tervishoiuasutused peavad nimetatud tervisekaitse eesmärgile ohtlikuks.

75. Euroopa Kohus nimetas seda vältimatut kõikide arvessetulevate õiguste ja huvide kaalumist eespool viidatud kohtuotsuses Lindqvist seoses Rootsi leeriõpetajaga, kelle vastu oli algatatud kriminaalmenetlus sellepärast, et ta oli loonud mitu Interneti-lehte andmetega iseenda ja 18 kogudusekaaslase kohta, kus olid märgitud nende nimed ja mõnel puhul perekonnaseis, telefoninumber ja teised üksikasjad, küsimata eelnevalt nende nõusolekut. Käesoleva asja jaoks omab tähtsust, et Euroopa Kohus rõhutas kohustust kaaluda „ühelt poolt B. Lindqvisti sõnavabadust tema töös leeriõpetajana, samuti vabadust usuelu edendavas tegevuses, ning teiselt poolt nende inimeste eraelu kaitset, kelle andmed B. Lindqvist oma Interneti-lehel avaldas”.

76. Sõnavabaduse kasutamist võidakse vastavalt EIÕK artikli 10 lõikele 2 seostada „formaalsuste, tingimuste, piirangute või karistustega, mis on fikseeritud seaduses” ja mis on eelkõige demokraatlikus ühiskonnas vajalikud tervise kaitseks.

77. Ent oma eespool viidatud kohtuotsuses Connolly nõudis Euroopa Kohus nende piirangute kitsalt tõlgendamist, lisades, et „Euroopa Inimõiguste Kohtu hinnangul eeldab omadussõna „vajalikud” artikli 10 lõike 2 tähenduses „ülekaalukat sotsiaalset vajadust” ja kuigi „[o]salisriikidel on kõnealuse vajaduse olemasolu tuvastamisel teatav kaalutlusõigus”, peab nende sekkumine olema „taotletava õiguspärase eesmärgiga proportsionaalne” ja „riigi ametivõimude põhjendused selle õigustamiseks” peavad olema „asjakohased ja piisavad””. ( 33 )

78. Võtmeelement on seega õiguse piirangu proportsionaalsus. Seda märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Karner, ( 34 ) milles käsitleti reklaami piiranguid ja mis on seetõttu praegu analüüsitava asjaga teatud määral sarnane, väites, et kui sõnavabaduse teostamine „ei aita kaasa üldist huvi pakkuvale arutelule ja pealegi on tegemist valdkonnnaga, milles liikmesriikidel on teatav kaalutlusõigus, kontrollitakse üksnes seda, kas sekkumine on mõistlik ja proportsionaalne. Sama kehtib sõnavabaduse kaubandusliku kasutamise osas, eriti just niivõrd keerukas ja muutlikus valdkonnas nagu reklaam” (punkt 51).

79. Käesolevas kohtuasjas on Vestre Landsreti ülesanne hinnata, kas F. Damgaardi suhtes kriminaalmenetluse algatamine on liigne sekkumine, mis võib kahjustada tema õigust sõnavabadusele, või vastupidi, kas see meede on hädavajalik tervisekaitse ning ravimite õigesti kasutamise edendamise eesmärkide saavutamiseks, mida edendavad ühenduse õigusnormid, sest sõnavabadus ei kaitse seda, kui teabelevi või ravimiteabe andmise varjus tegeletakse reklaamiga, mis on tänase seisuga ühenduse õiguskorras keelatud.

80. Reklaam väärib EIÕK artikli 10 kohast kaitset, ( 35 ) kuivõrd selles sättes ei tehta vahet selle alusel, kas taotletav eesmärk on suunatud tulu saamisele või mitte; ( 36 ) sellegipoolest on liikmesriikide kaalutlusõigus piirangute kehtestamiseks suurem selles valdkonnas, kus seatakse mõnikord piirangud kõlvatu konkurentsi või vale või eksitava reklaami takistamiseks. Teatud asjaoludel on võimalik, et objektiivsete ja tõeste reklaamsõnumite levitamist piiratakse teiste isikute õiguste kaitsmiseks või äritegevuse või teatava kutseala eripära alusel. ( 37 )

81. Lõpetuseks ei tohi unustada, et F. Damgaard tugines oma ajakirjanikustaatusele, ( 38 ) mida peab kontrollima siseriiklik kohus ja mida tuleb juhul, kui see on õige, arvesse võtta, sest see annab süüdistatavale suurema õiguskaitse. Nagu nähtub Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, kus kohtuasjas The Observer ja The Guardian vs. Ühendkuningriik ( 39 ) otsustati, et kui riigi ametivõimud võtavad meetmeid, mis võivad takistada ajakirjandusel teavet anda õigustatult üldistes huvides olevates küsimustes, peab kohus nende meetmete proportsionaalsust hoolikalt kontrollima. Tegemist on ajakirjandusele demokraatlikus süsteemis omistatud „valvekoera” ülesande loogilise tagajärjega, mis võimaldab avalikul arvamusel riigivõimu kontrollida. ( 40 )

VI. Ettepanek

82. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vestre Landsreti eelotsuse küsimusele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, mida on hiljem muudetud, artiklit 86 tuleb tõlgendada nii, et toodet ning eriti selle ravi- ja ennetavaid omadusi puudutava teabe levitamist sõltumatu kolmanda isiku poolt tuleb käsitada reklaamimisena, tingimusel et sellega tahetakse edendada ravimi väljakirjutamist, tarnimist, müüki või tarbimist. 2. Teabe esitaja ja ravimimüüjate või -tootjate vaheliste seoste puudumine ja asjaolu, et see sõltumatu kolmas isik ei tegutse äri- ega tööstusalal, võivad siiski olla olulised näitajad sellest, et sõnum ei ole müügiedenduslik. 3. Direktiivi 2001/83 siseriiklikusse õigusesse üle võtnud õigusnormide kohaldamise ülesandega peavad riigi ametivõimud ja kohtud tagama õige tasakaalu ühelt poolt tervisekaitse ja ravimite ratsionaalse kasutamise ning teiselt poolt asjaomase isiku õiguse sõnavabadusele vahel, võttes arvesse süüdistatava erilist kaitset, kui tõendatakse, et ta on ajakirjanik.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 67; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69).

( 3 ) 2008. aasta veebruaris, kui see televisiooniteadustaja need avaldused tegi, ei olnud melatoniini müük Hispaanias lubatud, aga teistes liikmesriikides müüdi seda vabalt toidulisandina (teatist saab vaadata Interneti-aadressil http://actualidad.terra.es/sociedad/articulo/abogacia_estado_sdrago_2268719.htm). Sarnasus F. Damgaardi juhtumiga sellega piirdubki, sest minu teada prokuratuuri poolt Hispaania tervishoiuministeeriumis läbi viidud juurdluse tulemusel menetlust ei algatatud, tõenäoliselt sellepärast, et juba siis oli ette nähtud selle hormooni lubamine.

( 4 ) „Viagře už odzvonilo, teď je tady Cialis”. Nende lühijuttude autorile ja kirjastajale määrati 2004. aastal 200000 Tšehhi krooni suurune trahv.

( 5 ) Praegu valitsevaid arvamusi kajastab hiljuti Euroopa Komisjoni poolt Interneti-lehel http://ec.europa.eu/enterprise/pharmaceuticals/patients/patients_key.htm algatatud uurimus.

( 6 ) Nõukogu 31. märtsi 1992. aasta direktiiv inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaamimise kohta (EÜT L 113, lk 13), mis tunnistati kehtetuks direktiiviga 2001/83.

( 7 ) Nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiv 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (EÜT L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227).

( 8 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiv 2004/27/EÜ, millega muudetakse direktiivi 2001/83/EÜ ühenduse eeskirjade kohta seoses inimtervishoius kasutatavate ravimitega (ELT L 136, lk 34; ELT eriväljaanne 13/34, lk 262).

( 9 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrus, milles sätestatakse ühenduse kord inim- ja veterinaarravimite lubade andmise ja järelevalve kohta ning millega asutatakse Euroopa ravimiamet (ELT L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 13/34, lk 229). Direktiivis 2004/27 nimetatakse direktiivi 2001/83 artiklit 88a redigeerides ekslikult „direktiivi 2004/726/EÜ”.

( 10 ) Lov nr 280 af. 6. maj 1993 om ændring af lov om lægemidler m.v.

( 11 ) Kohtuistungil vastas F. Damgaardi esindaja minu küsimustele Interneti-lehe kohta, selgitades, et selles teavitati paljudest toodetest ning seal oli märgitud Hyben-Totali hind.

( 12 ) 8. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-374/05 (EKL 2007, lk I-9517).

( 13 ) 28. oktoobri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-219/91 (EKL 1992, lk I-5485, punkt 31).

( 14 ) Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile ja nõukogule seoses aruandega, mis käsitleb kehtivat tava patsientide ravimitest teavitamisel vastavalt direktiivi 2001/83/EÜ (muudetud direktiiviga 2004/27/EÜ ühenduse eeskirjade kohta seoses inimtervishoius kasutatavate ravimitega) artiklile 88a [KOM(2007) 862 (lõplik)].

( 15 ) Direktiivi määratluse järgi on näiteks raske eitada, et geneeriliste ravimite tarbimise ja väljakirjutamise stimuleerimiseks sageli ametivõimude algatatud kampaaniad on reklaam. Sellegipoolest piisab Ühendkuningriigi valitsuse mureküsimusele vastamiseks sellest, kui lisada, et need kampaaniad ei ole oma reklaamina käsitatavuse tõttu alati keelatud. Keelata ei saa selliste geneeriliste ravimite edendamist, milles ei nimetata konkreetseid toimeaineid, sest need jäävad direktiivi VIII jaotise artikli 86 lõikest 2 välja. Samuti ei ole õigusvastane reklaam, mis on suunatud isikutele, kes ravimeid välja kirjutavad, kuigi tegemist on geneeriliste ravimitega, mille müümiseks on vaja retsepti, sest direktiiv keelab seda tüüpi toodete reklaamimise ainult juhul, kui see on suunatud üldsusele. Ja hüvitamisele kuuluvate ravimite puhul annab direktiivi artikli 88 lõige 3 liikmesriikidele õiguse reklaam keelata, mistõttu oleks õiguspärane sallida mõningaid erandeid.

( 16 ) Nagu ma järeldan väljendi „eelkõige hõlmab see järgmist” kasutamisest selles artiklis.

( 17 ) „Kõik ravimeid tootvad või importivad ettevõtjad peaksid kehtestama süsteemi tagamaks, et kogu ravimit käsitlev teave on vastavuses selle heakskiidetud kasutustingimustega”.

( 18 ) 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-322/01 (EKL 2003, lk I-14887).

( 19 ) Ravimi ühenduse määratluses ei nimetata, kas see esitlemine on tootja või müüja ülesanne.

( 20 ) „Käesoleva direktiivi kohaldamine ei piira nende meetmete rakendamist, mis on vastu võetud kooskõlas nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiviga 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus[- ja haldus]normide ühtlustamist”.

( 21 ) Mis võetakse sõna-sõnalt üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/114/EÜ (eksitava ja võrdleva reklaami kohta) artikli 2 punktis a (ELT L 376, lk 21), millega kodifitseeritakse direktiiv 84/450 ja sellesse hiljem tehtud muudatused.

( 22 ) Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224).

( 23 ) Kohtujurist C. Stix-Hackl soovitab kohtuasjas Doc Morris (11. detsembri 2003. aasta kohtuotsus C-322/01, EKL 2003, lk I-14887), milles uuriti, kas ravimimüügi Interneti-leht sisaldas üldsusele suunatud edendamist, samamoodi analüüsida iga üksikjuhtu eraldi, märkides, et „küsimuse lahendamiseks on vaja lähtuda objektiivsest muljest, mille jätab tarbijale Interneti-lehe üldine ülesehitus” (. aasta ettepanek, punkt 211).

( 24 ) Erisätte eeliskohaldamise põhimõtte kohta vt 16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-136/96: Scotch Whisky Association (EKL 1998, lk I-4571).

( 25 ) 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-101/01 (EKL 2003, lk I-12971, punkt 87).

( 26 ) Teiste hulgas 11. juuli 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 60/84 ja 61/84: ERT (EKL 1985, lk 2605).

( 27 ) Euroopa erinevates põhiseadustes kehtestatud sõnavabaduse korra võrdleva uuringu kohta Skouris, W. (kirj), Advertising and constitutional rights in Europe, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden-Baden, 1994.

( 28 ) Välja kuulutanud Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon Nice’is 7. detsembril 2000 (EÜT C 364, lk 1) ja vastu võetud Strasbourgis. Lissaboni lepinguga, mis ei ole käesoleva ettepaneku esitamise ajal veel ratifitseeritud, on kavas muuta selle EL artikli 6 sõnastust, mille lõige 1 jääb nii: „Liit tunnustab (…) Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (…) sätestatud õigusi, vabadusi ja põhimõtteid, millel on aluslepingutega võrreldes samaväärne õigusjõud”.

( 29 ) 25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-288/89: Stichting Collectieve Antennevoorziening Gorda (EKL 1991, lk I-4007, punktid 22 ja 23); . aasta otsus kohtuasjas C-235/92 P: Montecatini vs. komisjon (EKL 1999, lk I-4539, punkt 137); . aasta otsus kohtuasjas C-368/95: Familiapress (EKL 1997, lk I-3689, punktid 24–26); . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-273/99 ja C-274/99: Connolly (EKL 2001, lk I-1575); . aasta otsus kohtuasjas C-340/00 P: Cwik (EKL 2001, lk I-10269) ja . aasta otsus kohtuasjas C-112/00: Schmidberger (EKL 2003, lk I-5659). Kohtujurist F.G. Jacobs tugineb oma . aasta ettepaneku punktis 101 viimati nimetatud kohtuasjas Schmidberger konkreetselt harta artiklile 11.

( 30 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas Handyside vs. Ühendkuningriik, A-seeria, nr 24, punkt 49; . aasta otsus kohtuasjas Appleby jt vs. Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions, 2003-VI; . aasta otsus kohtuasjas Müller jt, A-seeria, nr 133, punkt 33, ja . aasta otsus kohtuasjas Vogt vs. Saksamaa, A-seeria, nr 323, punkt 52.

( 31 ) Eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Handyside, punkt 49.

( 32 ) Eespool viidatud kohtuotsus Cwik, punkt 58.

( 33 ) Vt ka 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 5/88: Wachauf (EKL 1989, lk 2609); . aasta otsus kohtuasjas C-177/90: Kühn (EKL 1992, lk I-35); . aasta otsus kohtuasjas C-22/94: Irish Farmers Association jt (EKL 1997, lk I-1809) ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-20/00 ja C-64/00: Hydro Seafood GSP Ltd (EKL 2003, lk I-7411). Strasbourgi kohtu praktika kohta eespool viidatud kohtuotsus Vogt vs. Saksamaa, punkt 52, ja . aasta otsus kohtuasjas Wille vs. Liechtenstein, Recueil des arrêts et décisions 1999-VI, punktid 61–63.

( 34 ) 25. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-71/02 (EKL 2004, lk I-3025).

( 35 ) Ärialase sõnavabaduse kohta Euroopas vt Twomey, P. M., „Freedom of expresion for comercial actors”, Neuwahl, N. A. ja Rosas, A., The European Union and human rights, Martines Nijhoff Publishers, 1995.

( 36 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 24. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas Casado Coca vs. Hispaania, A-seeria, nr 285-A, punkt 35.

( 37 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 20. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas Marka Intern Verlag GmbH ja Klaus Beermann vs. Saksamaa, A-seeria, nr 165, punkt 34. Ka Ameerika Ühendriikide Ülemkohus on pärast pikka ja kõhklevat kohtupraktika arengut jõudnud mõttele, et esimene muudatus hõlmab ka reklaami, kuigi põhiseadus „kaitseb ärialast sõnavabadust vähem kui teisi põhiseadusega kaitstud sõnavabaduse vorme” (Bolger vs. Young Products Corp., 463 U.S., lk 64 ja 65 (1983)).

( 38 ) F. Damgaardi advokaat rõhutas kohtuistungil oma kliendi kogemust tervishoiule, dieetidele ja toitumisele spetsialiseerunud ajakirjanikuna.

( 39 ) Euroopa Inimõiguste Kohtu 26. novembri 1991. aasta kohtuotsus, A-seeria, nr 216, punkt 59.

( 40 ) Sarmiento, D., Mieres, L. J. ja Presno, M., Las sentencias básicas del Tribunal Europeo de Derechos Humanos, Thomson-Civitas, Madrid, 2007, lk 81.