ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrgu pakkumise põhimõtete kohaldamise teel (EÜT L 199, lk 32) põhjenduses 10 on sätestatud: „arvestades, et vastastikuse sidumise tariifide kehtestamine on määrava tähtsusega konkurentsi struktuuri ja intensiivsuse seisukohast liberaliseeritud turule üleminekul; et märkimisväärse turujõuga ettevõtjad peavad olema võimelised tõendama, et nende vastastikuse sidumise tasud on kindlaks määratud objektiivsete kriteeriumide alusel, et need lähtuvad läbipaistvuse ja kulupõhisuse põhimõttest ning et need on piisavalt mitmekesised vastavalt pakutavate sidevõrkude ja teenuste osadele; et vastastikuse sidumise teenuste, tariifide ja tingimuste loetelu avaldamine suurendab vajalikku läbipaistvust ja soodustab võrdset kohtlemist; et vastastikuse sidumise teenuste hinna kujundamise meetodid peavad olema paindlikud ja hõlmama muu hulgas võimsusel põhinevat hindade määramist; et tariifid peavad stimuleerima tootlikkust ning soodustama tõhusate ja jätkusuutlike ettevõtjate turuletulekut ega tohi olla madalamal tasemest, mis kinnitatakse pikaajaliste marginaalkulude alusel vastavalt tegelikel kuludel põhinevatele kulude jaotamise ja omistamise meetoditele, ega kõrgemal ülemmäärast, mis kehtestatakse kõnealuse vastastikuse sidumise teenuse osutamise omakulu alusel; et vastastikuse sidumise tariifid, mis põhinevad vastastikuse sidumise juurdepääsu pakkumise pikaajaliste marginaalkuludega tihedalt seotud hinnatasemel, on sobivad avatud ja konkurentsinõuetele vastava turu kiire arengu soodustamiseks.” [Siin ja edaspidi on osundatud direktiivi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
32

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi Iirimaa õiguse kohaselt on seaduste tagasiulatuv kohaldamine põhimõtteliselt välistatud, ei sisalda 2003. aasta seaduse artikkel 6 midagi sellist, mis selle tagasiulatuvat kohaldamist takistaks. Ta lisab, et kuigi kooskõlalise tõlgendamise kohustus on piiratud õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtetega ning see ei saa iseenesest ja sõltumatult direktiivi 1999/70 rakendavast siseriiklikust seadusest luua ühenduse õiguse rikkumise tagajärjeks olevat kriminaalvastutust või seda raskendada, tõusetub käesoleval juhul siiski küsimus, kas see kohustus tähendab, et siseriiklikku õigust võib kohaldada tagasiulatuvalt selleks, et see oleks aluseks liikmesriigi kui tööandja tsiviilvastutuse tekkele, mille aluseks on viimati nimetatu teod või tegematajätmised, mis on vastuolus direktiiviga ning mis puudutavad ajavahemikku, mil see direktiiv oleks pidanud olema kõnealuse liikmesriigi poolt üle võetud.
81

Sellegipoolest piirdub põhjendamiskohustus põhimõtteliselt põhjustega, miks antud ettevõtjate kategooria saab antud meedet kasutada, kuid ei tähenda seda, et tuleks põhjendada, miks välistatakse kõik teised ettevõtjad, kes ei ole sarnases olukorras. Kuna on võimalik, et see kategooria, kes meedet kasutada ei saa, on piiramatu, ei saa ühenduste institutsioonidelt nõuda, et nad esitaksid neist igaühe kohta konkreetsed põhjendused.
15

Peek & Cloppenburgile kuuluvad naiste- ja meesterõivaste kauplused kogu Saksamaal. Ta on ühes oma poes klientide jaoks sisse seadnud puhkenurgad, mis on sisustatud LC 2 ja LC 3 seeriate tugitoolide ja istesohvade ning lauakomplektiga LC 10-P. Ühe tütarettevõtja vaateaknale on dekoratsiooniks paigutatud LC 2 seeria tugitool. Nimetatud mööbliesemete valmistaja ei ole Cassina, vaid need on toodetud ilma viimase loata ettevõtja poolt, kes asub Bolognas (Itaalia). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei olnud need mööbliesemed tootmise ajal tootmiskohaks olevas liikmesriigis autoriõigusega kaitstud.
30

Neil asjaoludel otsustas voorzitter van de rechtbank van koophandel te Hasselt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 89/48 […] artikleid 3 ja 4 tuleb tõlgendada selliselt, et Madalmaades asuv kinnisvaramaakler, kes vahendab kinnisvara Belgias, ei pea nimetatud direktiivist tulenevalt enam vastama Belgia seadusandja sätestatud tingimustele […], kui ta on sõlminud Belgias asuva ja [BIV] poolt tunnustatud kinnisvaramaakleriga koostöölepingu ning on korraldanud kutsetegevuse selliselt, et i) tarbija võib Belgias aset leidva tegevuse osas alati pöörduda selle Belgias tunnustatud kinnisvaramaakleri poole ja ii) see koostöö tuuakse reklaamis alati esile, nimelt viidatakse Belgia õiguse alusel läbi viidavate tegevuste puhul [BIV] poolt Belgias tunnustatud kinnisvaramaakleri kaasamisele, või tuleb direktiivi 89/48 […] artikleid 3 ja 4 tõlgendada selliselt, et Madalmaades asuv kinnisvaramaakler, kes tegeleb kinnisvara vahendamisega Belgias, peab igal juhul vastama nimetatud direktiivist tulenevalt Belgia seadusandja sätestatud tingimustele […], arvestamata seejuures [selle kinnisvaramaakleri poolt sõlmitud] võimalikku koostöölepingut Belgias tunnustatud kinnisvaramaakleriga, kes vastutab Belgia õiguse alusel aset leidva tegevuse eest[?] 2. Kui Euroopa Kohus leiab, et [eeltoodud variantidest tuleb toetada teist varianti], kas siis eelnimetatust ei tulene see, et asjaomane direktiiv ja selle direktiivi täitmiseks vastu võetud siseriiklikud õigusnormid on vastuolus EÜ […] artikliga 49 […], kuna kõnealuse tõlgenduse kohaselt isoleerivad nimetatud direktiiv ja selle täitmiseks vastu võetud siseriiklikud õigusnormid Belgias asuva kinnisvara turu vaieldaval ja kunstlikul viisil ning ilma objektiivse põhjenduseta nii, et ei ole võimalik koostöö erinevates liikmesriikides (Belgia [Kuningriik] ja Madalmaad[e Kuningriik]) asuvate füüsilisest isikust ettevõtjatest kinnisvaramaaklerite vahel, kellest vähemalt üks (Belgia[…] kinnisvaramaakler) vastab kõnealuse direktiivi ja [eelnimetatud] siseriiklike normidega ette nähtud tingimustele, nii et nõue, mille kohaselt peab [Madalmaades asuv kinnisvara]maakler samuti vastama nimetatud tingimustele […], võrdub kaudse diskrimineerimisega kodakondsuse alusel ning kujutab endast vähemalt mittediskrimineerivat keelatud piirangut[?]”
22

Kolmandaks väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuses leidnud, et kõik püügimahu suurendamise taotlused puudutasid uusi laevu, kuigi suur osa nendest oli esitatud laevade kohta, mille ehitamist kavandati. See ilmneb selgelt apellantide nimel komisjonile esitatud taotlustest. Peale selle ei ole Esimese Astme Kohus kontrollinud, kas kõik laevad, mille kohta taotlused on esitatud, olid valmis ehitatud vaidlusaluse otsuse tegemise päeval või tühistamishagide esitamise päeval, kuivõrd kohus leidis, et see asjaolu ei oma tähtsust. Apellandid väidavad veel, et kuna Esimese Astme Kohus otsustas, et komisjonil oli kohustus uute laevade ehitamise taotlused läbi vaadata, oleks Esimese Astme Kohus pidanud need taotlused kohaldatava õiguse alusel lahendama. Seega järeldus, et apellandid ei ole isiklikult puudutatud põhjusel, et asjaomased laevad on fiktiivsed, ei ole õiguslikult põhjendatud ja on vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustega vastuolus.
10

BGB § 346 pealkirjaga „Lepingust taganemise tagajärjed” lõiked 1–3 on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui lepingupool võib vastavalt lepingule või seadusele lepingust taganeda, siis on pooled taganemise korral kohustatud saadud sooritused üksteisele tagastama ja tegelikult saadud viljad välja andma. 2. Tagastamise või väljaandmise asemel peab võlgnik maksma hüvitist, kui: 1) tagastamine või väljaandmine on üleantu olemuse tõttu välistatud, 2) ta on üleantud eseme ära tarvitanud, võõrandanud, koormanud kolmanda isiku õigusega, ümber töötanud või ümber korraldanud; 3) üleantu on halvenenud või hävinud; kusjuures ei arvestata tavalisest kasutamisest tingitud kulumist. Kui leping näeb ette vastusoorituse, tuleb seda hüvitise arvutamisel arvestada; laenust saadud kasu hüvitamisel võib tõendada, et kasu väärtus oli madalam. 3. Hüvitamise kohustus on välistatud, kui: 1) taganemise aluseks olev puudus ilmnes alles eseme ümbertöötamisel või ümberkorraldamisel; 2) halvenemine või hävimine toimus võlausaldajast tulenevatel asjaoludel või kui kahju oleks tekkinud ka võlausaldaja juures; 3) seadusest tuleneva taganemisõiguse teostamise puhul on üleantu halvenenud või hävinud vaatamata sellele, et lepingupool ilmutas niisugust hoolt, mida ta rakendab tavapäraselt oma asjades. Alusetult saadu tuleb välja anda.”
46

Konkreetselt sedastas Euroopa Kohus eespool viidatud otsuses Heininger, et koduukselepingute direktiiviga on vastuolus see, kui siseriiklik seadusandja sätestab direktiivi artiklis 5 ette nähtud taganemisõiguse kasutamise tähtajaks ühe aasta arvates lepingu sõlmimisest, juhul kui tarbija ei ole saanud direktiivi artiklis 4 ette nähtud teadet. Nagu Volksbank, Saksamaa valitsus ja komisjon on õigesti väitnud, ei ole see põhikohtuasjas nii. Põhikohtuasjas on siseriiklik seadusandja kehtestanud ühekuise tähtaja alates sellest ajast, kui lepingupooled on lepingust tulenevad kohustused täies ulatuses täitnud.
42

Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et selleks, et pädev ametiasutus saaks niisuguse otsuse teha, peab ta määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 kohaselt tuginema loomade heaolu puudutavatele objektiivsetele ja konkreetsetele asjaoludele, mis võimaldavad järeldada, et eksportija poolt tema eksporditoetuse taotlusele lisatud dokumendid ei võimalda tõendada, et vedamise käigus järgiti direktiivi 91/628 sätteid; kirjeldatud juhul on eksportijal võimalus tõendada, et tõendid, mille alusel kõnealune ametiasutus tegi järelduse, et nimetatud määrust ja direktiivi ei ole järgitud, ei ole asjakohased (vt 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C-96/06: Viamex Agrar Handel, EKL 2008, lk I-1413, punkt 41).
154

Seejärel uuris Esimese Astme Kohus vaidlusaluses otsuses esitatud argumente võimaliku „ühise hinnapoliitika” kohta peamiste äriühingute vahel ning analüüsis neid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 295–324, otsides kaudseid tõendeid, mis selgitaksid asjaomaste turgude väidetavat ebapiisavat läbipaistvust. Sellega seoses tegi Esimese Astme Kohus eeskätt järgmised järeldused: „315 Seega ilmneb, et ainus [vaidlusaluses] otsuses välja toodud läbipaistmatuse asjaolu on põhjenduses 80 (ja teistes vastavates suuri riike käsitlevates põhjendustes) esinev kinnitus, et „allahindluskampaaniad ei ole nii läbipaistvad kui tavalised allahindlused ja et nende kontroll nõuab samuti jaemüügiturul seda tüüpi allahindluste arengu ranget jälgimist”. […] 318 Tuleb ka märkida, et [vaidlusaluses] otsuses ei märgita, et turg on läbipaistmatu, ega ka seda, et see ei ole piisavalt läbipaistev, et võimaldada hindade kooskõlastamist; seal märgitakse kõigest, et allahindluskampaaniad ei ole nii läbipaistvad, ilma et otsuses oleks esitatud vähimatki tõendit nende laadist, nende toimumise asjaoludest ning nende tegelikust tähtsusest netohindadele ega ka nende mõjust hindade läbipaistvusele. 319 Lisaks tuleb meenutada, et nagu eespool märgiti, esitas komisjon [vaidlusaluses] otsuses hulga tõendeid ja tegureid, mis soodustavad turu läbipaistvust ja kergendavad kokkuleppe järgimise kontrolli. 320 Sellest tuleneb, et turu ega isegi mitte allahindluskampaaniate läbipaistmatust ei saa tõendada mõned kinnitused seoses allahindluskampaaniatega, mis asuvad [vaidlusaluse] otsuse osas, mis käsitleb hindade kooskõlastamist suurtes riikides, kuna need on ebatäpsed, tõendamata ja neile räägivad vastu teised [vaidlusaluses] otsuses esitatud märkused. Need kinnitused piirduvad ka üksnes märkimisega, et allahindluskampaaniad ei ole nii läbipaistvad kui tavalised allahindlused, kuid need ei selgita, miks on need asjakohased turu läbipaistvusele, ega võimalda mõista, kuidas need üksi võivad kompenseerida kõiki teisi otsuses välja toodud turu läbipaistvuse tegureid ja seega kaotada vajaliku läbipaistvuse, mis on kollektiivse valitseva seisukoha olemasoluks vajalik. […] 324 Sellest tuleneb, et ka väikesi riike käsitlevas osas ei ole põhjendust järeldusele, et turg ei ole allahindluskampaaniate tõttu läbipaistev. Igal juhul ei saa väikeste riikide olukord olla kehtivaks põhjenduseks järeldusele suurte riikide turgude läbipaistvuse tasemest. 325 Kõigest eelnevast tuleneb, et turu läbipaistvuse järelduse ebapiisavat põhjendust käsitlev etteheide on põhjendatud, mis juba iseenesest õigustab [vaidlusaluse] otsuse tühistamist.”
1.

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuna antud valdkonnas ühenduse õigusnormid puuduvad, on liikmesriikide ülesanne kindlaks määrata käibemaksusummade ümardamise eeskirjad ja meetodid, samas on need liikmesriigid kohustatud kindlaksmääramisel järgima ühenduse põhimõtteid, millel ühine maksusüsteem põhineb, eelkõige neutraalse maksustamise ja proportsionaalsuse põhimõtet.
75

Selline võimalus võib — nagu Iirimaa ise lisaks tunnistab — viia selleni, et pädevad asutused ei võta meetmeid, et katkestada või lõpetada sellise projekti teostamine, mis kuulub muudetud direktiivi 85/337 kohaldamisalasse ja mida teostatakse või mis on juba teostatud eirates loa saamise ja enne nimetatud loa andmist läbiviidava keskkonnamõju hindamise kohustust, ning ei algata PDA-s ette nähtud sunnivahendite rakendamise menetlust; Iirimaa rõhutab selles osas, et tal on kõnealuses valdkonnas kaalutlusõigus.
77

Äriühingute kohta on oluline märkida, et nende asukoht asutamislepingu artikli 58 tähenduses omab tähtsust, kuna sel alusel määratakse kindlaks, millise liikmesriigi õiguskorrale nad alluvad, nagu seda tehakse füüsiliste isikute puhul kodakondsuse alusel. Kui lubada, et asukohajärgne liikmesriik võiks äriühinguid kohelda erinevalt vaid seetõttu, et äriühingu asukoht on teises liikmesriigis, muutuks asutamislepingu artikkel 52 sisutühjaks. Asutamisvabadus tagab ka välismaiste isikute kohtlemise vastuvõtvas liikmesriigis võrdselt selle liikmesriigi residentidega ja keelab igasuguse diskrimineerimise äriühingu asukoha tõttu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punkt 43 ja viidatud kohtupraktika).
Nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/439/EMÜ juhilubade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003) artikli 1 lõiget 2, artikli 7 lõiget 1 ja artikli 8 lõikeid 2 ning 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas keeldub oma territooriumil tunnustamast juhtimisõigust – mis tuleneb juhiloast, mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, pärast asjaomasele isikule uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist – ja seetõttu keeldub ka tunnustamast nimetatud juhiloa kehtivust, kui selle loa omaniku puhul ei ole täidetud tingimused, mis on esimeses liikmesriigis ette nähtud niisugusteks juhtudeks – st pärast juhiloa äravõtmist uue juhiloa väljastamiseks –, sh juhtimissobivuse kontroll, mis näitab, et juhiloa äravõtmist õigustanud asjaolusid enam ei ole.

Samadel asjaoludel ei ole nimetatud sätetega vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast niisugusest juhiloast tulenevat juhtimisõigust, mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, juhul kui juhiloale kantud märgete või muu väljastanud liikmesriigilt saadud vaieldamatu teabe alusel on võimalik kindlaks teha, et juhiloa väljastamise ajal ei olnud sellise juhiloa omaniku alaline elukoht, kellelt on esimeses liikmesriigis varasem juhiluba ära võetud, väljastava liikmesriigi territooriumil.
70

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2, artikli 7 lõiget 1 ning artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas keeldub oma territooriumil tunnustamast niisugusest juhiloast tulenevat juhtimisõigust – mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, pärast asjaomasele isikule uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist – ja seetõttu ka nimetatud juhiloa kehtivust, kui selle loa omaniku puhul ei ole täidetud tingimused, mis on esimeses liikmesriigis ette nähtud niisugusteks juhtudeks – st pärast juhiloa äravõtmist uue juhiloa väljastamiseks –, sh juhtimissobivuse kontroll, mis näitab, et juhiloa äravõtmist õigustanud asjaolusid enam ei ole. Samadel asjaoludel ei ole nimetatud sätetega vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast niisugusest juhiloast tulenevat juhtimisõigust, mille teine liikmesriik on väljastanud hiljem, juhul kui juhiloale kantud märgete või muu väljastanud liikmesriigilt saadud vaieldamatu teabe alusel on võimalik kindlaks teha, et juhiloa väljastamise ajal ei olnud sellise juhiloa omaniku alaline elukoht, kellelt on esimeses liikmesriigis varasem juhiluba ära võetud, väljastava liikmesriigi territooriumil.
90

Eespool viidatud Arblade jt kohtuotsuse punktis 76 on Euroopa Kohus – seoses kohustusega hoida kättesaadavana ja säilitada teatud dokumente vastuvõtvas liikmesriigis elava füüsilise isiku elukohas, kes hoiab neid dokumente teda määranud tööandja esindajana ka pärast seda, kui sellel tööandjal ei ole kõnesolevas riigis enam töötajaid – siiski täpsustanud, et teenuste osutamise vabaduse piirangu õigustamiseks ei piisa sellest, kui selliste dokumentide olemasolu vastuvõtva liikmesriigi territooriumil hõlbustab üldiselt selle riigi kontrolliasutustel oma ülesannete täitmist. On vaja, et need asutused ei saaks oma kontrolliülesannet tõhusalt täita ilma selleta, et ettevõtjal on selles liikmesriigis kõnesolevaid dokumente säilitav esindaja. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et kohustus säilitada dokumente vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elava füüsilise isiku juures ei ole õigustatud (vt eespool viidatud Arblade jt kohtuotsus, punkt 77).
19

Vastavalt EÜ artikli 234 teisele ja kolmandale lõigule, kui EÜ asutamislepingu või Euroopa Ühenduse institutsioonide teiseste õigusaktide tõlgendamise küsimus antakse liikmesriigi kohtusse, võib see kohus taotleda, või kui on tegu liikmesriigi kohtuga, mille otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata, siis peab see kohus taotlema sellekohast eelotsust Euroopa Kohtult, kui ta leiab, et otsuse tegemiseks on vaja kõnealune küsimus lahendada (vt 8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-231/89: Gmurzynska-Bscher, EKL 1990, lk I-4003, punkt 17, ja 9. veebruari 1995. aasta otsus kohtuasjas C-412/93: Leclerc-Siplec, EKL 1995, lk I-179, punkt 9).
3

Direktiivi 89/104 artikkel 5 pealkirjaga „Kaubamärgiga antavad õigused” sätestab järgmist: „1. Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata: a) kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud; b) kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning kaubamärgiga ja tähisega kaitstud kaupade või [teenuste identsuse või sarnasuse tõttu] on tõenäoline, et [avalikkus] võib need omavahel segi ajada, [sh seostada kaubamärki tähisega]. 2. Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid tema nõusolekuta kasutamast kaubandustegevuse käigus mis tahes tähist, mis on identne või sarnane kaubamärgiga [selliste] kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, [juhul kui viimane on liikmesriigis omandanud maine] ja juhul kui selle tähise põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi [eristusvõimet] või mainet. 3. Lõigete 1 ja 2 alusel võib muu hulgas keelata järgmised toimingud: a) tähise kandmine kaupadele või nende pakendile; b) kõnealuse tähisega kaupade pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine või osutamine; c) kaupade importimine ja eksportimine kõnealuse tähise all; d) tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides. […] 5. Lõigete 1–4 kohaldamine ei mõjuta ühegi liikmesriigi sätteid, mis käsitlevad kaitset tähise kasutamise vastu muul otstarbel kui kaupade ja teenuste eristamiseks, kui kõnealuse tähise põhjendamatu kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks kaubamärgi [eristusvõimet] või mainet”. [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
59

Seevastu üksikisikutele Montego Bay konventsioonist põhimõtteliselt autonoomseid õigusi ja vabadusi ei tulene. Üksikisikud saavad meresõiduõigust kasutada vaid siis, kui nad on fikseerinud neile kuuluva laeva seose riigiga, mis määrab laeva riikkondsuse ja on laeva lipuriigiks. Kõnealune suhe peab loodama asjassepuutuva riigi õiguse alusel. Konventsiooni artiklis 91 on selles osas täpsustatud, et iga riik kehtestab laeva oma riikkondsusse võtmise, oma territooriumil registreerimise ja oma lipu all sõitmise tingimused, kusjuures riigi ja vastavate laevade vahel peab olema tegelik seos. Montego Bay konventsiooni artikli 92 lõike 1 kohaselt peab laev sõitma ühe riigi lipu all ning reisi vältel ja külastatavas sadamas viibides ei tohi laev oma lippu vahetada, välja arvatud juhul, kui omanik vahetub või kui tehakse registrimuudatus.
16

ILCO väitis Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) menetluses, et kõnealune artikkel sätestab vaid seda, et ühenduse abi ei saa anda kolmandatest riikidest pärit toodete töötlemiseks mõeldud projektide rahastamiseks, kuid sellest ei tulene, et ettevõtja, kes on abi saanud ja kasutanud seda ühenduse eeskirjadele vastavalt ning kes on kokkulepitud kohustused täitnud ja vastavas programmis ettenähtud eesmärgid saavutanud, ei tohi ühtlasi tappa kolmandatest riikidest pärit loomi.
12

Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „[E]siteks, kas […] määruse […] artikli 6 punktis 1 sätestatud valikulise kohtualluvuse eeskiri, mille kohaselt isiku, kelle elu- või asukoht on liikmesriigis, võib kaevata „juhul kui kostjaid on mitu, selle paiga kohtusse, kus on neist ühe [elu- või asukoht], tingimusel et nõuded on sedavõrd tihedalt seotud, et eri menetlustest tulenevate vastuoluliste otsuste ohu vältimiseks oleks soovitav neid menetleda ning otsuseid teha üheskoos”, on kohaldatav vaidluses, kus töötaja on liikmesriigi kohtusse esitanud hagi kahe samasse kontserni kuuluva äriühingu vastu, kellest üks, st see, kes palkas töötaja kontserni tööle, kuid kes hiljem keeldus teda tagasi võtmast, asub selles samas liikmesriigis, ning teine, kelle palgal olles asjassepuutuv isik viimati kolmandates riikides töötas ja kes ta vallandas, asub teises liikmesriigis, samas kui hageja viitab töölepingu tingimusele, väitmaks et need mõlemad [äriühingud] olid tema kaastööandjad, kellelt ta nõuab vallandamise eest hüvitist, ja teiseks, […] kas määruse artikli 18 [lõikes] 1 sätestatud reegel, mille kohaselt tehakse töölepinguga seotud küsimuste puhul kohtualluvus kindlaks [selle määruse] II peatüki [5.] jao alusel, välistab [nimetatud määruse] artikli 6 punkti 1 kohaldamise, nii et kummagi äriühingu vastu tuleb esitada hagi selle liikmesriigi kohtusse, kus on äriühingu asukoht?”