Selleks et kindlaks teha, kas tegemist on samal ajal pooleliolevate kohtuasjadega, tuleneb määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 19 lõikest 1, et abieluasjades ei ole nõutud, et erinevates liikmesriikides esitatud hagide ese ja alus oleks sama. Kuigi on oluline, et hagid oleks esitatud samade poolte poolt, võib neil olla erinev ese, kui need puudutavad lahuselu tuvastamist, abielulahutust või abielu kehtetuks tunnistamist. Seda tõlgendust toetab määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõigete 1 ja 2 võrdlus, millest selgub, et ainult lõike 2 kohaldamise tingimus on, et vanemlikku vastutust puudutavate kohtuasjade puhul esitatud hagide ese ja alus oleksid samad. Järelikult võib samal ajal pooleliolevate kohtuasjade olukorraga olla tegemist siis, kui kahe erineva liikmesriigi kahes kohtus algatatakse ühe puhul lahuselu tuvastamise menetlus ja teise puhul abielu lahutamise menetlus ning kui mõlemale esitatakse abielulahutuse hagi.

Kui kahe erineva liikmesriigi kahes kohtus algatatakse ühe puhul lahuselu tuvastamise menetlus ja teise puhul abielu lahutamise menetlus ning kui mõlemale esitatakse abielulahutuse hagi, samas kui menetluste pooled on samad, siis peatab nimetatud määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 19 lõike 1 sätete kohaselt kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena. Selleks, et esimese kohtumenetluse kohtu pädevus oleks selle määruse artikli 19 lõike 1 alusel kindlaks tehtud, piisab kui kohus, kellele hagi esitati esimesena, ei ole omal algatusel deklareerinud, et asi ei allu talle, ja kui ükski kohtuvaidluse pool ei ole enne seda kohtualluvust vaidlustanud või kuni sellise seisukoha esitamiseni, mida siseriikliku menetlusõiguse kohaselt loetakse asja arutavale kohtule esitatud esimeseks vastuseks teise poole seisukohtadele.

Määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 19 lõikeid 1 ja 3 tuleb samade poolte vahel kahes erinevas liikmesriigis alustatud lahuselu tuvastamise ja abielu lahutamise menetluste puhul tõlgendada nii, et sellises olukorras, kus esimene kohtumenetlus esimeses liikmesriigis raugeb pärast teise kohtu poole pöördumist teises liikmesriigis, ei ole samal ajal pooleliolevate kohtuasjade tingimused enam täidetud, ning järelikult tuleb asuda seisukohale, et esimese kohtumenetluse kohtu pädevust ei saa lugeda kindlaks tehtuks.

Selleks, et tegemist oleks samal ajal pooleliolevate kohtuasjade olukorraga, on nimelt vaja, et samade poolte vahel alustatud menetlused, mis puudutavad abielu lahutamist, lahuselu tuvastamist või abielu kehtetuks tunnistamist, oleks samal ajal pooleli erinevate liikmesriikide kohtutes. Kui kahe erineva liikmesriigi kohtutes on alustatud menetlused ja üks neist raugeb, siis ühildamatute kohtulahendite oht ning samal ajal pooleliolevate kohtuasjade olukord määruse artikli 19 tähenduses kaob. Järelikult, isegi kui eeldada, et selle kohtu pädevus, kuhu esimesena pöörduti, on esimese menetluse käigus kindlaks tehtud, ei ole enam tegemist samal ajal pooleliolevate kohtuasjade olukorraga ja seetõttu ei ole see pädevus kindlaks tehtud. Sel juhul muutub kohus, kuhu pöörduti teisena, esimese kohtumenetluse kohtuks selle menetluse raugemise kuupäeval.

Sellisel juhul ei ole esimese kohtumenetluse hageja käitumine, nimelt tema võimalik hoolikuse puudumine, asjassepuutuv selleks, et tuvastada, kas on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kuhu esimesena pöörduti. Lisaks ei puutu ka asjasse esiteks see, kas asjaomaste liikmesriikide vahel esineb ajavahe, mis võimaldas pöörduda esimesena esimese liikmesriigi kohtutesse, enne kui pöörduti teise liikmesriigi kohtutesse, ning teiseks asjaolu, et menetluse raugemine kohtus, kuhu pöörduti esimesena esimeses liikmesriigis, leidis aset väga lühikest aega enne kolmanda menetluse alustamist esimese liikmesriigi kohtus.

(vt punktid 37, 38, 43–47 ja resolutsioon)