KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ANTONIO TIZZANO

esitatud 18. jaanuaril 2005( )

Kohtuasi C-519/03

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Luksemburgi Suurhertsogiriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 96/34/EÜ – Lapsehoolduspuhkus – Sünnituspuhkus – Direktiivi ebaõige ülevõtmine

1. Euroopa Ühenduste Komisjon palus 12. detsembri 2003. aasta hagis Euroopa Kohtul vastavalt EÜ artiklile 226 tuvastada, kas Luksemburgi Suurhertsogiriik võttis nõukogu 3. juuni 1996. aasta direktiivi 96/34/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta( ) (edaspidi „direktiiv 96/34” või lihtsalt „direktiiv”) siseriiklikusse õigusesse üle õigesti.

2. Komisjon heidab direktiivi üle võtnud Luksemburgi Suurhertsogiriigi seadusandlusele eelkõige ette lapsehoolduspuhkuse asendamist sünnituspuhkusega nende kahe puhkuse omavahelise kattumise korral ning lapsehoolduspuhkuse andmist ainult vanematele, kelle laps on sündinud hiljem kui seitse kuud pärast direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud tähtaja möödumist.

I. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigusnormid

3. Ühenduse seadusandja jõustas direktiiviga 96/34 tööandjate ja töövõtjate vaheliste üldorganisatsioonide (UNICE, CEEP ja ETUC)( ) vahel 14. detsembril 1995 lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe (edaspidi „raamkokkulepe”). Direktiivi artikli 2 kohaselt jõustavad liikmesriigid direktiivi enda ja ühtlasi sellega kinnitatud kokkuleppe järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 3. juuniks 1998.

4. Käesolevas menetluses on eriti tähtis meenutada raamkokkuleppe üldkaalutluste punkti 9, mille kohaselt on lapsehooldus „sünnituspuhkusest erinev”, ning klausli 2 punkti 1, mille kohaselt „käesolev kokkulepe [tagab] mees- ja naistöötajatele individuaalse õiguse saada lapsehoolduspuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest vähemalt kolm kuud kuni lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8‑aastaseks saamiseni, ja nimetatud vanuse määravad kindlaks liikmesriigid ja/või töösuhte pooled.”

B. Siseriiklikud õigusnormid

5. Luksemburgi Suurhertsogiriik kavatses direktiivi 96/34 rakendada lapsehoolduspuhkust ja perekondlikel põhjustel antavat puhkust reguleeriva 12. veebruari 1999. aasta seadusega( ) (edaspidi „12. veebruari 1999. aasta seadus”).

6. Kõnesoleva seaduse artiklitest 2 ja 8 tuleneb, et kumbki lapsevanem võib saada lapsehoolduspuhkust kestusega kuus kuud (mida võib osalise ajaga puhkuse korral pikendada kuni 12 kuuni), mille kestel talle makstakse hüvitist 272,68 eurot kuus (mida vähendatakse osalise ajaga puhkuse korral poole võrra).

7. Sama seaduse artikli 7 lõige 2 sätestab, et lapsehoolduspuhkuse ajal raseduse (või lapsendamise) korral, mis annab õiguse saada sünnituspuhkust (või lapsendaja puhkust), asendab nimetatud puhkus lõppevat lapsehoolduspuhkust.

8. Selle seaduse artikli 19 viies lõik omakorda sätestab, et lapsehoolduspuhkust reguleerivatele sätetele võivad tugineda ainult pärast 31. detsembrit 1998 sündinud laste vanemad või kelle lapsendamisasi on esitatud pädevale kohtule pärast seda kuupäeva.

9. Kuigi komisjon ei vaidlusta otseselt kõnesoleva seaduse artikli 3 lõiget 4 põhjustel, mida ma käsitlen hiljem, tuleks lisaks meenutada selle artikli lõiget 4, mis näeb ette, et üks vanematest peab võtma esimese lapsehoolduspuhkuse, muidu kaotab ta selleks õiguse pärast sünnituspuhkuse (või lapsendaja puhkuse) lõppemist. Vastavalt artikli 3 viiendale lõigule võib teise lapsehoolduspuhkuse võtta teine vanem kuni lapse viieaastaseks saamiseni.

10. Lõpuks tuleb meenutada, et 12. veebruari 1999. aasta seadust muudeti 21. novembri 2002. aasta seadusega,( ) millega lisati antud asjas tähtsust omav artikli 10 kuues lõik, mis sätestab:

„[Lapsehoolduspuhkuse jaoks] ette nähtud hüvitise taotluse lõplik tagasilükkamine [pädeva ametiasutuse] poolt ei mõjuta lapsehoolduspuhkuse andmise võimalust tööandja poolt [direktiivis 96/34] sätestatud tingimustel.”( )

11. Luksemburgi Suurhertsogiriik viitas oma kirjalikus vastuses ka 2003. aasta seaduseelnõule, millega kavatsetakse asjakohasesse õigusakti teha teisi muudatusi, millele ma siiski ei pea vajalikuks viidata, kuna need ei ole kahtlemata käesolevas menetluses ratione temporis asjassepuutuvad.

II. Asjaolud ja menetlus

12. Komisjon teavitas 16. mai 2001. aasta märgukirjas Luksemburgi Suurhertsogiriiki, et tema meelest ei ole 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 7 lõige 2 ja artikli 19 viies lõik direktiiviga 96/34 kooskõlas.

13. Luksemburgi Suurhertsogiriik vaidlustas 26. juuli 2001. aasta kirjaga komisjoni väited.

14. Komisjon teavitas 23. oktoobril 2001 edastatud täiendavas märgukirjas Luksemburgi Suurhertsogiriiki, et tema arvates ei ole ühenduse õigusega kooskõlas ka 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõige 6, mille kohaselt tuleb mõlema vanema lapsehoolduspuhkuse taotlemise korral eesõigus anda emale.

15. Luksemburgi Suurhertsogiriik vastas 8. jaanuaril 2002, et eespool nimetatud sätet muudetakse selliselt, et vanemate vaheline eelisõigus määratakse kindlaks nende perekonnanimede tähestikulise järjekorra alusel. See muudatus viidigi sisse 21. novembri 2002. aasta seadusega.

16. Sama aasta 15. novembril saatis komisjon vastavalt EÜ artikli 226 esimesele lõigule Luksemburgi Suurhertsogiriigile põhjendatud arvamuse, milles ta heitis viimasele ette, et 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõike 6, artikli 7 lõike 2 ja artikli 19 vastuvõtmisega oli see riik rikkunud ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi eelkõige järgmiste aspektide osas: i) tingimus, et lapsehoolduspuhkust antakse mõlema vanema samaaegse taotluse korral esmajärjekorras ühele vanematest; ii) lapsehoolduspuhkuse asendamine sünnituspuhkusega nende kahe puhkuse omavahelise kattumise korral; iii) lapsehoolduspuhkuse andmine ainult hiljem kui seitse kuud pärast direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud tähtaja möödumist sündinud laste vanematele.

17. Arvamuses kutsuti Luksemburgi Suurhertsogiriiki üles viima oma õigusakt kooskõlla ühenduse õigusega kahe kuu jooksul teatise kättesaamisest, see tähendab hiljemalt 15. jaanuariks 2003.

18. Vastuseks põhjendatud arvamusele saatis Luksemburgi Suurhertsogiriik komisjonile 19. mail 2003 kirja, milles ta teavitas komisjoni vaidlusalusesse 1999. aasta seadusesse 21. novembri 2002. aasta seadusega tehtud muudatustest. Kuigi see vastus saadeti enne käesoleva menetluse algatanud hagi esitamist (12. detsembril 2003), ei olnud see komisjonisiseses asjaajamises esinenud eksimuste tõttu aga selleks kuupäevaks veel õigusteenistusse jõudnud.

19. Olles 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõikesse 6 tehtud muudatusest, olgugi et osaliselt, teada saanud, loobus komisjon oma hagis etteheitest seoses lapsehoolduspuhkuse eelisõiguse andmisega emale samaaegsete taotluste korral, kuid säilitades kaks ülejäänud väidet muutumatuna.

20. Nimetatud väidete toetuseks esitatud argumentide ilmestamiseks väitis komisjon pealegi, et 12. veebruari 1999. aasta seadus rikub direktiivi ka sätte tõttu, mille kohaselt üks vanematest on pärast sünnituspuhkuse (või lapsendaja puhkuse) lõppemist kohustatud võtma lapsehoolduspuhkust (artikli 3 lõige 4). Ta jättis siiski selle küsimuse sõnaselgelt hagi esemest välja, kuivõrd seda kohtueelses menetluses ei käsitletud.

21. Kui tavapäraseid kirjalikke selgitusi oli vahetatud teist korda, kuulati pooled ära 24. novembri 2004. aasta kohtuistungil.

III. Õiguslik analüüs

Vastuvõetavus

22. Luksemburgi Suurhertsogiriik tõstatab kõigepealt hagi vastuvõetavuse küsimuse, märkides, et hagil puudub ese, sest võimalik rikkumine heastati vaidlusalusesse siseriiklikkusse õigusakti 21. novembri 2002. aasta seadusega tehtud muudatustega. Kuigi nimetatud muudatustest teatati komisjonile hilinemisega, on need siiski tehtud Luksemburgi Suurhertsogiriigile põhjendatud arvamuses direktiivi nõuete täitmiseks antud tähtajaks (15. jaanuar 2003).

23. Luksemburgi Suurhertsogiriik märgib veel, et igatahes ei olnud komisjonil hagiavalduse esitamise ajal enam põhjust asja Euroopa Kohtusse anda, sest kuigi Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusakti tehtud muudatustest ei teatatud komisjonile tähtaegselt, lõpetati nendega kohustuste rikkumine siiski õigel ajal. Olles kaotanud põhjendatud arvamusele antud vastuse, andis komisjon sellegipoolest asja Euroopa Kohtusse, kuigi selleks ajaks oli ta objektiivselt kaotanud huvi menetluse algatamiseks. Hagi on seega vastuvõetamatu ka sel põhjusel.

24. Luksemburgi Suurhertsogiriik lisas vasturepliigis vastuvõetamatuse vastuväite toetuseks, et põhjendatud arvamuses talle antud kahekuuline tähtaeg ei ole mõistlik, kuna nii lühikese aja jooksul ei ole võimalik komisjoni nõudmisele vastavalt õigusakte muuta.

25. Mulle näib siiski, et komisjonil on õigus, kui ta vaidlustab need vastuväited Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale tuginedes.

26. Kõigepealt on Euroopa Kohus tõepoolest järjekindlalt kinnitanud, et „liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist tuleb hinnata liikmesriigi põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi.”( ) Kuna on kindel, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi uuest õigusaktist, mis küll vastu võeti, ei teatatud õigel ajal komisjonile, tuleb käesolevas asjas tõdeda, et viimase jaoks ei olnud tõepoolest määratud tähtaja lõpus „liikmesriigi olukord […] põhjendatud arvamusega kooskõlas.”

27. Peale selle on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt komisjonil jätkuvalt huvi esitada hagi EÜ artikli 226 alusel isegi juhul, kui etteheidetav rikkumine on pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaega kõrvaldatud( ) (eelkõige mõistagi siis, kui ta leiab – nagu käesolevas asjas – et rikkumist ei ole üldse kõrvaldatud).

28. Tõsi on, et antud juhul näib olukord põhjendatud arvamusele Luksemburgi Suurhertsogiriigi vastuse edastamisel esinenud hilinemiste ja eksimuste tõttu keerulisem. Nagu komisjon meenutab, oli Euroopa Kohtul siiski võimalus täpsustada, et kohustuste rikkumise hagi vastuvõetavuse seisukohast ei oma põhjendatud arvamusele antud vastuse arvesse võtmata jätmine erilist tähtsust.( ) Eespool nimetatud kohtuotsuses komisjon v. Madalmaad on nimelt kirjas, et „isegi kui oletada, et kohtumenetlus algatati komisjoni hagiga, milles ei arvestatud asjaomase liikmesriigi põhjendatud arvamusele antud vastuses esitatud uute faktiliste ega õiguslike asjaoludega, ei rikuta sellega kõnealuse liikmesriigi kaitseõigusi. See riik võib kohtumenetluse raames täielikult nendele elementidele tugineda juba oma esimeses kaitsedokumendis. Euroopa Kohus otsustab nende asjakohasuse üle kohustuste rikkumise hagis.”( )

29. Mulle näib seega, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi esitatud vastuväiteid hagi vastuvõetamatuse kohta ei saa rahuldada.

30. Lõpuks, mis puutub Luksemburgi Suurhertsogiriigi märkustesse talle põhjendatud arvamuses antud tähtaja väidetava ebapiisavuse kohta, võib selles osas piirduda tähelepanekuga, et see väide esitati alles vasturepliigi ajal ja seega ei tule seda hilinemise tõttu arvesse võtta.

31. Selle kohta tuleks sisuliselt siiski märkida, et kuna asutamislepingus seda punkti ei puudutata, on kaks kuud see tähtaeg, mille komisjon tavaliselt liikmesriikidele põhjendatud arvamuses annab.( ) Kuigi see võib iseenesest paista ebapiisav, tuleks meenutada, et „võimaldada liikmesriigil […] olukorda parandada enne asja andmist Euroopa Kohtusse” on kogu kohtueelse menetluse, ja mitte ainult põhjendatud arvamuse, eesmärk tervikuna.( ) See kujutab endast siiski vaid menetluse lõplikku toimingut, mis nagu teada, kestab tavaliselt piisavalt kaua, et võimaldada liikmesriigil komisjoni nõudeid täita.

32. Käesolevat asja arvestades võib seejärel lisada, et kui Luksemburgi Suurhertsogiriik võis muuta vaidlusalust õigusakti põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul, on ilmne, et see tähtaeg ei olnudki nii ebapiisav, nagu väidab selle riigi valitsus. Kas tehtud muudatused kõrvaldavad tegelikult käesoleva hagi eseme, ongi küsimus, millele peab Euroopa Kohus selle kohtuasja sisu üle otsustades vastama.

33. Eeltoodust lähtudes teen seega ettepaneku tunnistada hagi vastuvõetavaks.

Hagi esimene väide

34. Komisjon tõstab oma esimeses väites esile, et 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 7 lõige 2, mille kohaselt juhul, kui rasedus (või lapsendamine), mis annab õiguse saada sünnituspuhkust (või lapsendaja puhkust), langeb kokku lapsehoolduspuhkusega, siis viimati nimetatud puhkus lõpeb ja seda asendab sünnituspuhkus, ei ole direktiiviga kooskõlas.

35. Nimelt on komisjoni arvates see säte vastuolus direktiiviga kinnitatud raamkokkuleppe üldkaalutluste punktis 9 sätestatud põhimõttega (vt eespool punktid 3 ja 4), mille kohaselt on lapsehoolduspuhkus sünnituspuhkusest erinev.

36. Raamkokkuleppe klausli 2 punkti 1 kohaselt on mõlemal töötaval vanemal individuaalne õigus saada lapsehoolduspuhkust, mis võimaldab ühel neist puududa töölt vähemalt kolm kuud kuni lapse teatud vanuseni, mille määrab liikmesriik, kuid mitte rohkem kui lapse 8-aastaseks saamiseni.

37. Sünnituspuhkus seevastu kaitseb „naise bioloogilist seisundit ning rasedusele ja sünnitusele järgneval perioodil naise ja tema lapse vahelist erilist suhet, kaitstes seda suhet samal ajal töötamise jätkamisest tuleneva koormuse eest.”( )

38. Komisjon lisab, et kuna nende kahe puhkuse andmise tingimused ei ole samad, siis ei ole õige, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusakt sätestab, et sünnituspuhkuse andmisega lõpetatakse lapsehoolduspuhkus, ja seda eelkõige seetõttu, et naine, kelle lapsehoolduspuhkuse katkestab uue raseduse tõttu algav (sünnieelne) sünnituspuhkus, peaks seejärel saama lapsehoolduspuhkusest kasutamata jäänud osa.

39. Luksemburgi Suurhertsogiriik vastab, et lapsehoolduspuhkuse saamise õiguse kardetav rikkumine võib esineda vaid üliharvadel juhtudel. Tema meelest nimelt sätestab 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõige 4 ühele vanematest kohustuse võtta lapsehoolduspuhkust vahetult pärast sünnituspuhkust. Kuna valdaval enamikul juhtudel kasutab seda puhkust ema, ei oleks bioloogiliselt võimalik, et tema lapsehoolduspuhkuse katkestab järgnevast rasedusest tingitud sünnituspuhkus. Isegi kui tõepoolest möönda, et uus rasedus tekib vahetult pärast sünnitust, algaks selle uue raseduse alusel antav sünnieelne sünnituspuhkus pärast esimese rasedusega seonduva sünnijärgse sünnituspuhkuse ja selle lõppemisel võetava lapsehoolduspuhkuse liitmisel saadavat perioodi.

40. Luksemburgi Suurhertsogiriik möönab seevastu, et kui sünnituspuhkuse lõppedes taotleks lapsehoolduspuhkust isa, ei saa välistada võimalust, et seejärel omakorda ema poolt hiljem kasutatava lapsehoolduspuhkuse ajal võib naine rasestuda ja seega saada sünnituspuhkust, mis lõpetaks lapsehoolduspuhkuse enne tähtaja lõppu.

41. Luksemburgi Suurhertsogiriigi väitel on ta aga selle, ehkki vähetõenäolise võimaluse puhuks lahenduse ette näinud, võttes nimelt vastu 21. novembri 2002. aasta seaduse enne talle põhjendatud arvamuses antud tähtaja möödumist.

42. Selle seadusega, nagu nägime, lisati eelnevale õigusaktile artikli 10 kuues lõik, mille kohaselt „[lapsehoolduspuhkuse jaoks] ette nähtud hüvitise taotluse lõplik tagasilükkamine [pädeva ametiasutuse] poolt ei mõjuta lapsehoolduspuhkuse andmise võimalust tööandja poolt [direktiivis 96/34] sätestatud tingimustel.”

43. Nii on emal, kelle lapsehoolduspuhkus katkeb sünnituspuhkusega kattumise tõttu enne tähtaja lõppu, lubatud tagantjärele kasutada direktiiviga ette nähtud vähemalt kolmekuulisest lapsehoolduspuhkusest puudujäävat osa.

44. Luksemburgi Suurhertsogiriik lisab, et juba enne õigusakti muutmist andis ta pädevatele ametiasutustele täpsed juhised, et komisjoni viidatud olukorras olevatele emadele võimaldataks täiendavat lapsehoolduspuhkust, mida nad ei saanud kasutada nii palju, et selle kogukestus oleks mitte direktiiviga ette nähtud vähemalt kolm kuud, vaid 12. veebruari 1999. aasta seaduse artiklis 2 kehtestatud kuus kuud (12 kuud osalise ajaga puhkuse puhul). Lisaks sellele maksab Luksemburgi Suurhertsogiriik nendel puhkudel eespool nimetatud seaduse artiklis 8 sätestatud hüvitist, kuigi direktiiv seda ei nõua.

45. Kuigi tuleb möönda, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusakt on tervikuna vaidlusaluses valdkonnas väga soodne, ei saa ma ometi nõustuda selle riigi argumentidega.

46. Need ei veena mind esiteks selles osas, mis puudutab komisjoni väiteid enne 2002. aasta muudatusi kehtinud õigusakti ja eelkõige 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 7 lõike 2 kooskõla kohta direktiiviga 96/34.

47. Nagu tõdetud, näeb see säte ette, et juhul, kui uuest rasedusest tingitud sünnituspuhkus langeb kokku juba sündinud lapse hooldamiseks mõeldud lapsehoolduspuhkusega, lõpeb viimane ja seda asendab sünnituspuhkus.

48. See tähendab, nagu Luksemburgi Suurhertsogiriik isegi tõdeb, et ehkki need juhud, kus tuleb tegemist kõnesoleva artikliga, on piiratud, tähendab selle kohaldamine, et lapsehoolduspuhkusel oleval emal on puhkust vähem kui direktiivi üle võtnud Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusaktiga tavaliselt ette nähtud kuus kuud.

49. Ent nagu komisjon kohtuistungil rõhutas, on liikmesriigil mõistagi vabadus direktiivi ülevõtmise hetkel anda direktiiviga kehtestatud vähemalt kolmekuulisest pikemat lapsehoolduspuhkust. Kui ta aga on otsustanud anda pikemat puhkust, peab ta seda andma samadel tingimustel kõikidele direktiivi kohaldamisalasse kuuluvatele isikutele ning tal ei ole õigust neid isikuid ilma objektiivsete põhjendusteta selles osas erinevalt kohelda.

50. Minu meelest tuleb seda järeldada tõigast, et mittediskrimineerimise põhimõte on lahutamatu osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimist tagab Euroopa Kohus,( ) ning et need põhimõtted „on […] liikmesriikidele ühenduse õigusaktide rakendamisel siduvad.”( ) Järelikult võib direktiivi pidada õigesti üle võetuks vaid siis, kui seadusandja on kasutanud talle selles direktiivis antud kaalutlusõigust ka nimetatud põhimõtet järgides.

51. Sellest tuleneb, et objektiivsete põhjenduste puudumisel, mida antud juhul ei ole esitatud, ei võinud Luksemburgi Suurhertsogiriik anda mõnedele emadele lapsehoolduspuhkust, mis olgugi, et pikem kui kolm kuud, on igal juhul lühem kui sellistel puhkudel tavapäraselt antav kuuekuuline puhkus.

52. Seejärel, mis puutub eespool jutuks olnud haldusjuhistesse (punkt 44), siis need on antud asjas kahtlemata kasulikud, kuid need üksi ei ole väidetava diskrimineerimise välistamiseks otsustav element. See on nii seetõttu, kuna vastavalt Euroopa Kohtu poolt korduvalt väidetule „ei saa tühipaljast halduspraktikat, mis võib sõltuda ametiasutuse suvast ning mis ei ole piisavalt avalikustatud, pidada EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks.”( )

53. Seda silmas pidades, tuleb nüüd kindlaks teha, kas Luksemburgi Suurhertsogiriik tegi vaidlusalusesse õigusakti hiljem muudatused, et lõpetada kohustuste rikkumine põhjendatud arvamuses antud tähtajaks (15. jaanuar 2003). See vastab eespool nimetatud kohtuotsusest komisjon v. Madalmaad tulenevale loogikale ning millest lähtuvalt võib arvesse võtta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul võetud meetmeid, millest aga teatati hilinemisega.

54. On tõsi, et 21. novembri 2002. aasta seadusega lisati 12. veebruari 1999. aasta seadusesse säte (artikli 10 kuues lõik), mis võimaldab emadel, kelle lapsehoolduspuhkus lõpeb sünnituspuhkusega kattumise tõttu enne tähtaja lõppu, seejärel kasutada uuesti lapsehoolduspuhkust nii, et see moodustab kokku direktiivis kehtestatud minimaalse kestuse.

55. Ent Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusnormid ei ole isegi nendel tingimustel ikkagi direktiivi ja ühenduse õiguse põhimõtetega täielikult kooskõlas, kuivõrd sellega võib tekitada ka diskrimineerivaid olukordi asjassepuutuvate isikute suhtes.

56. Uue õigusakti kohaselt nimelt saaksid kuuekuulist lapsehoolduspuhkust ja vastavat hüvitist kõik isad ja emad, kelle lapsehoolduspuhkus ei ole lõppenud ennetähtaegselt uuest rasedusest tingitud sünnituspuhkuse tõttu. Seevastu emad, kelle lapsehoolduspuhkuse katkestab enne tähtaja lõppu uuest rasedusest tingitud sünnituspuhkus, saavad kasutada vaid lühemat ja mitte täielikult hüvitamisele kuuluvat perioodi. Neil oleks nimelt õigus tagasi saada vaid direktiiviga ette nähtud vähemalt kolmekuulisest lapsehoolduspuhkusest puudujääv osa, ilma et nad saaks selle tagantjärele saadud puhkuse eest mingit hüvitist.

57. Isegi, kui tahetaks arvesse võtta kõige hilisemat õigusakti, tuleb täheldada, et eespool (punkt 49 jj) esitatud mittediskrimineerimise põhimõtte kaalutlustel ei võeta Luksemburgi Suurhertsogiriigi õigusnormiga direktiivi üle õigesti.

58. Seda järeldust ei saa välistada, kui meenutada nagu Luksemburgi Suurhertsogiriik, kui ebatõenäoline on, et järgnev sünnituspuhkus lõpetab lapsehoolduspuhkuse enne tähtaja lõppu.

59. On kahtlemata tõsi, et silmaspeetavaid juhte ei esine sageli ja neid esineb seda vähem, kui arvestada, et 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõike 4 kohaselt on pärast sünnituspuhkuse lõppemist üks vanematest kohustatud võtma lapsehoolduspuhkust. Kui aga puhkuse kasutaja on ema, nagu juhtub kõige sagedamini, lõpeks tema lapsehoolduspuhkus ennetähtaegselt uuest rasedusest tingitud sünnieelse sünnituspuhkuse tõttu üksnes vähetõenäolisel juhul, kui see rasedus algas üsna kohe pärast eelmist sünnitust.

60. Kuid peale asjaolu, et kõnesoleva sätte kooskõla direktiiviga on kaheldav ja et selle üle ei vaielda käesolevas menetluses üksnes seetõttu, et seda ei vaidlustatud kohtueelses menetluses (vt eespool punkt 20), tuleb märkida, et kõik see ei mõjutaks komisjoni väidetud kohustuste rikkumise toimumist, vaid ainult rikkumise ulatust.

61. Ent nagu Euroopa Kohtul on olnud võimalus selgitada, ei oma kohustuste rikkumise tagajärgede tõsidus erilist tähtsust, selleks et tuvastada rikkumist ennast: „isegi kui oletada, et tehakse kindlaks, et kahju ei tekitatud, on oluline meenutada, et ühenduse õigusega kehtestatud kohustuste täitmata jätmine on iseenesest kohustuste rikkumine ning et kaalutlus, kohustuste täitmata jätmisega ei kaasnenud negatiivseid tagajärgi, ei oma tähtsust.”( )

62. Minu meelest võib seega selles osas järeldada, et 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 7 lõikega 2 ei võeta direktiivi üle õigesti ja et 21. novembri 2002. aasta seadusega seda viga ei parandatud. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku hagi esimese väitega nõustuda.

Hagi teine väide

63. Komisjon kinnitab oma teises väites, et 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 19 viies lõik, mille kohaselt antakse lapsehoolduspuhkust ainult pärast 31. detsembrit 1998 sündinud laste vanematele (või kelle lapsendamisasi on esitatud pädevale kohtule pärast seda kuupäeva), rikub direktiivi artikli 2 lõiget 1, milles sätestatakse ülevõtmise tähtajaks 3. juuni 1998.

64. Ma pean kohe täpsustama, et komisjoni väide ei puuduta niivõrd seda, et Luksemburgi Suurhertsogiriik valis direktiivis sätestatud kuupäevast erineva lapsehoolduspuhkuse õigust andva alguskuupäeva (31. detsember 1998, mitte 3. juuni 1998). See puudutab peaasjalikult pigem selle õiguse saamiseks valitud kriteeriumi, nimelt asjaolu, et Luksemburgi Suurhertsogiriik annab lapsehoolduspuhkust ainult pärast seda kuupäeva sündinud laste vanematele.

65. Komisjon tõstab nimelt esile, et direktiivi alusel tuleb eespool nimetatud õigust tunnustada kõikide teatud vanuses (mille vanusepiiriks võivad liikmesriigid määrata kuni 8 eluaastat ja milleks Luksemburgi Suurhertsogiriik on määranud 5 eluaastat) laste vanematele, olenemata sellest, kas laps on sündinud enne või pärast direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud kuupäeva. Luksemburgi Suurhertsogiriik peaks seega andma lapsehoolduspuhkust ka kõikidele enne 3. juunit 1998 sündinud, kuid lapsehoolduspuhkuse taotlemise kuupäevaks veel mitte viieaastaseks saanud laste vanematele.

66. Luksemburgi Suurhertsogiriik vastab esiteks, et lapsehoolduspuhkuse õiguslik alus ei seisne lapse vanuses, vaid nimelt lapse sünnis, mis tuleneb tema sõnul selgelt raamkokkuleppe klausli 2 punkti 1 inglise- ja saksakeelsest versioonist.( )

67. Sellele lisaks, jätkab Luksemburgi Suurhertsogiriik, eeldaks komisjoni väide direktiivi kohaldamist enne direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud kuupäeva sündinud laste vanemate suhtes, andes nii sellele tagasiulatuva jõu. See on ebaseaduslik, sest kohtupraktikaga on kindlaks tehtud, et ühenduse õigusnormid on tagasiulatuva jõuga ainult erandjuhtudel, kui õigusnormi sätetest ilmneb selgesti seadusandja selline kavatsus.( )

68. Käesolevas asjas oli seadusandja kavatsus erinev, nagu on näha raamkokkuleppe ja direktiivi mitmest tekstiosast ja eelkõige direktiivi kümnendast põhjendusest, mille kohaselt „raamkokkulepe [määrab kindlaks] miinimumnõuded lapsehoolduspuhkuse […] kohta ning [jätab] liikmesriikide ja/või tööturu osapoolte hooleks lapsehoolduspuhkuse rakendamise tingimuste määratlemise, selleks et võtta arvesse iga liikmesriigi, sealhulgas sealse perepoliitika olukorda, eriti lapsehoolduspuhkuse võimaldamise ning selle kasutamise õiguse tingimusi”.

69. See õigustab ka lapsehoolduspuhkuse „järkjärgulist” sisseviimist, nagu seda teeb Luksemburgi Suurhertsogiriik. Nimelt, kui lapsehoolduspuhkust oleks antud ka enne 31. detsembrit 1998 (tegelikult, nagu võis näha punktides 63 ja 64, enne 3. juunit 1998) sündinud laste vanematele, oleks tekkinud direktiivi rakendamisel rida praktilisi raskusi, sest oleks vaja olnud iga juhu korral kindlaks teha, kas vanemad olid sama lapse puhul juba saanud teist liiki, varem ette nähtud puhkusi.

70. Mina omalt poolt ei jaga Luksemburgi Suurhertsogiriigi argumenti selles punktis. Nagu teada, „ei võimalda ühenduse õigusakti rakendamisel ilmnevad raskused liikmesriigil ühepoolselt oma kohustusi täitmata jätta”.( ) Järelikult, isegi kui see on tõsi, ei vabasta direktiivi rakendamiseks vajalike kontrollide väidetav keerukus (vt eelnev punkt) Luksemburgi Suurhertsogiriiki tema kohustustest.

71. See punkt selgitatud, käsitlen ma pooltevahelise vaidluse keskset punkti, nimelt seda, kas lapsehoolduspuhkuse saamise õiguse määrab lapse sünd või lapse õrn iga ja sellest tulenev hooldamisvajadus.

72. On tõsi, nagu rõhutab Luksemburgi Suurhertsogiriik, et direktiiviga kinnitatud raamkokkuleppe sõnastus kinnitab, et õigus lapsehoolduspuhkusele antakse lapse „sünni alusel”. Oleks ka raske ette kujutada vastupidist, arvestades, et see õigus tekib tingimusel, et laps on sündinud. See ei tähenda aga minu meelest, et õiguse alus on sünd ise, mida peetakse ajaliselt kindlaks määratud sündmuseks. Mulle näib seevastu ilmne, et direktiiviga kinnitatud raamkokkuleppe klausli 2 punktist 1 tuleb selgelt välja, et see alus seisneb vajaduses tagada väikelaste hooldamine ja seega kavatsuses võimaldada vanematel pühenduda lapsele, loomulikult seejärel, kui laps on sündinud selleks vajalikuks peetavaks ajaks.

73. Kui see on nii, johtub sellest aga samuti, et komisjoni väide ei omista direktiivile sugugi tagasiulatuvat jõudu, vaid kohaldab seda täiesti kooskõlas põhimõttega, mida on kinnitatud Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikas ning, mille kohaselt „uus norm on vahetult kohaldatav eelneva normi ajal tekkinud olukorra tulevastele tagajärgedele”,( ) see tähendab, et seda kohaldatakse „hetkel olevatele olukordadele”,( ) mille määravad käesolevas asjas lapse õrn iga ja järelikult jätkuv vajadus lapse eest hoolitseda.

74. Mulle näib seega, et nendest kahest vastakast väitest järgib direktiivi eesmärke paremini komisjoni väide. Ja samal arvamusel näivad olevat ka teised liikmesriigid, kui on tõsi komisjoni ütlus, et nad ühinesid selle väitega.

75. Luksemburgi Suurhertsogiriik esitab hagi vastu siiski ka teisi vastuväiteid. Ta püüab eelkõige tugineda 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõikele 4 (mida, meenutagem, käesolevas menetluses ei vaidlustata: vt eespool punktid 20 ja 60), mis sätestab ühele vanematest kohustuse võtta lapsehoolduspuhkust vahetult pärast sünnituspuhkuse lõppu, muidu kaotab ta õiguse puhkusele.

76. Ent Luksemburgi Suurhertsogiriigi valitsuse ütluste järgi tähendab see säte, et lapsehoolduspuhkust ei saa anda enne 31. detsembrit 1998 (see tähendab enne 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 19 viiendas lõigus kehtestatud kuupäeva) sündinud laste vanematele. Selle sätte kohaldamisel oleks nimelt näiteks 1. jaanuaril 1998 sündinud lapse üks vanem pidanud taotlema lapsehoolduspuhkust selle aasta kevadel, see tähendab sünnituspuhkuse lõpus. Kui ta seda ei oleks teinud, oleks ta kaotanud sellele õiguse pöördumatult .

77. Tuleb siiski täheldada, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi seadusandja valikust tulenevalt ei tuleks lapsehoolduspuhkust anda ka seda teisena taotlevale vanemale, kes võiks seega seda taotleda mis tahes kuupäeval tingimusel, et laps ei ole veel viieaastane. Sellest tuleneb, et isegi kui 12. veebruari 1999. aasta seaduse artikli 3 lõige 4 on direktiiviga kooskõlas – see kooskõla tekitab teatud kahtlusi –, paneb Luksemburgi Suurhertsogiriik vähemalt selles aspektis toime rikkumise, kuivõrd ta keeldub lapsehoolduspuhkusest ka selle sätte alla mittekuuluvate vanemate suhtes, kelle laps on sündinud enne 31. detsembrit 1998 (täpsemini 3. juunil 1998).

78. Viimaks tõstab Luksemburgi Suurhertsogiriik esile, et artikli 10 kuuenda lõigu lisamisega 12. veebruari 1999. aasta seadusesse (mida tehti 21. novembri 2002. aasta seadusega, seega põhjendatud arvamuses antud tähtaja jooksul), lõpetas ta kohustuste rikkumise tänu sellele, et see säte laiendab direktiivis ette nähtud minimaalse lapsehoolduspuhkuse õiguse enne direktiivi ülevõtmiseks sätestatud tähtaega sündinud laste vanematele.

79. Ma leian siiski, et kõnesolev säte piirdub sellega, et näeb ette, et „[lapsehoolduspuhkuse jaoks] ette nähtud hüvitise taotluse lõplik tagasilükkamine [pädeva ametiasutuse] poolt ei mõjuta lapsehoolduspuhkuse andmise võimalust tööandja poolt [direktiivis 96/34] sätestatud tingimustel”.

80. Sellest tuleneb, et alla viie aasta vanuste, kuid enne 31. detsembrit 1998 sündinud laste vanematele antakse lapsehoolduspuhkust ilma hüvitiseta ja ainult kolm kuud, mis vastab direktiivis ette nähtud minimaalsele puhkusele, samas kui samuti alla viieaastaste, ent hiljem sündinud laste vanemad saavad kuuekuulist lapsehoolduspuhkust koos hüvitisega.

81. Samad kaalutlused mittediskrimineerimise põhimõtte kohta, mis esitati esimese väite suhtes (vt eespool punkt 49 jj) ja mis viisid mind järelduseni, et Luksemburgi Suurhertsogiriigi eespool nimetatud sättega ei võeta direktiivi õigesti üle (vt eespool punkt 57), kehtivad ka siin.

82. Mulle näib seega, et ka hagi teine väide on põhjendatud.

83. Sellest lähtuvalt teen ettepaneku käesolev hagi rahuldada.

IV. Kohtukulud

84. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Luksemburgi Suurhertsogiriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista temalt.

V. Ettepanek

85. Sellest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et:

1. Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik kehtestas, et sünnituspuhkus lõpetab lapsehoolduspuhkusega kattumise korral lapsehoolduspuhkuse, ning kohaldas õigust saada lapsehoolduspuhkust üksnes vanematele, kelle laps on sündinud pärast 31. detsembrit 1998, on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud nõukogu 3. juuni 1996. aasta direktiivist 96/34/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta tulenevaid kohustusi.

2) Mõista kohtukulud välja Luksemburgi Suurhertsogiriigilt.