ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 45/27

Andechser Molkerei Scheitz GmbH 23. detsembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 15. oktoobri 2013. aasta määruse peale kohtuasjas T-13/12: Andechser Molkerei Scheitz GmbH versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-682/13 P)

2014/C 45/45

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Andechser Molkerei Scheitz GmbH (esindaja: Rechtsanwalt H. Schmidt)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— Tühistada osaliselt Üldkohtu 15. oktoobri 2013. aasta määrus kohtuasjas T-13/12, kuivõrd sellega jäeti rahuldamata tühistamishagi, milles hageja palus tühistada komisjoni 11. novembri 2011. aasta määrus (EL) nr 1131/2011, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1333/2008 II lisa stevioolglükosiidide osas (1), avaldatud 12. novembri 2011. aasta Euroopa Liidu Teatajas, ja

— tühistada komisjoni 11. novembri 2011. aasta määrus (EL) nr 1131/2011, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1333/2008 II lisa stevioolglükosiidide osas, avaldatud 12. novembri 2011. aasta Euroopa Liidu Teatajas.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab esiteks, et rikutud on tema õigusemõistmisega seotud põhiõigusi, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47. Tühistamishagi on Euroopa Liidu esmase õiguse kohaselt põhimõtteliselt vastuvõetav. Artikli 47 esimeses lauses sätestatud põhiõigus on suunatud sellele, et põhimõtteliselt vastuvõetavat õiguskaitsevahendit oleks võimalik tõhusalt kasutada. Üldkohtu määrusega rikutakse apellandi õigust tõhusale õiguskaitsevahendile harta artikli 47 esimeses lauses sätestatud tõhusa õiguskaitse tagamise tähenduses.

Teiseks väidab apellant, et rikutud on artikli 47 teises lauses sätestatud põhiõigust, kuna riivatakse artiklis 21 sätestatud diskrimineerimiskeeldu ja artiklis 16 sätestatud ettevõtlusvabadust, ilma et tema esitatud hagi oleks käsitatud tõhusa õiguskaitsevahendina. Apellant väidab, et teda kui biotoiduainete valmistajat diskrimineeritakse, kuna stevioolglükosiidide kasutamine on lubatud sellisel moel, mis annab tema tavapäraste toiduainete tootjatest konkurentidele põhjendamatu ja ebaausa konkurentsieelise.

Apellant nõuab, et liidu seadusandja kohtleks teda teistega võrdselt. Ta väidab, et rikutud on harta artiklis 20 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet. Pealegi diskrimineeritakse teda kui biotoiduainete tootjat võrreldes tavapäraste toiduainete tootjatega harta artiklit 21 silmas pidades. Tõendamaks, et tegemist on suvalise diskrimineerimisega, tugineb apellant Euroopa Liidu ja Ameerika Ühendriikide vahel 2012. aasta veebruaris sõlmitud kokkuleppele, mis lubab Euroopa Liidu siseturul turustada ELi mahetoote logo kasutades USA bioõiguse kohaselt toodetud biotooteid, mis sisaldavad stevioolglükosiide. See näitab, et puudub igasugune mõistlik põhjus lubada apellandi tavapäraste toiduainete tootjatest konkurentidel toota stevioolglükosiide sisaldavat jogurtit ning kasutada samal ajal õigusinstrumenti, mille tulemusena apellandil see ettevõtlusvabadus puudub. Apellant väidab, et põhiõiguste harta artiklis 16 sätestatud ettevõtlusvabadust on rikutud.

(1) ELT L 295, lk 205.
ET Euroopa Liidu Teataja C 45/24

Villeroy et Boch 5. detsembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (neljas koda) 16. septembri 2013. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-373/10, T-74/10, T-382/10 ja T-402/10: Villeroy et Boch Austria jt versus komisjon

(Kohtuasi C-644/13 P)

2014/C 45/41

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Villeroy et Boch (esindaja: advokaat J. Philippe)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— tühistada täies ulatuses Üldkohtu (neljas koda) 16. septembri 2013. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-373/10, T-374/10, T-382/10 ja T-402/10, kuna selles jäeti apellandi hagi rahuldamata;

— teise võimalusena tühistada osaliselt Üldkohtu 16. septembri 2013. aasta otsus;

— kolmanda võimalusena vähendada apellandile 23. juuni 2010. aasta vaidlustatud otsuse artiklis 2 määratud trahvi;

— neljanda võimalusena saata vaidlus tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks;

— mõista menetluse kulud välja vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet.

Esimeses väites viitab apellant vastuolule hinnangus, mille Üldkohus andis tõenditele, mis puudutasid kõiki Prantsusmaal asetleidnud faktilisi asjaolusid. Nimelt hindas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kolme tõendit vastuoluliselt ja lausa täiesti vastupidiselt võrreldes hinnanguga, mille ta andis samadele tõenditele paralleelselt lahendatud liidetud kohtuasjades T-379/10 ja T-381/10: Sanitec ja kohtuasjas T-380/10: Wabco vs. Ideal Standard, milles hagejate süüd Prantsusmaad puudutavas osas ei tuvastatud. Käesoleva apellatsioonkaebuse esitanud apellant leiab, et sellise radikaalse vastuoluga, mis väljendub samade tõendite pinnalt tehtud vastupidistes järeldustes, rikutakse võrdse kohtlemise põhimõtet, in dubio pro reo põhimõtet ja kahjustatakse ka Üldkohtu otsuse loogilist ja õiguslikku ühtsust.

Teises väites heidab apellant Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist. Üldkohus liitis kunstlikult õiguslikult eraldiseisvad ja faktiliste asjaolude poolest üksteisest sõltumatud teod, et kvalifitseerida rikkumine mitmest osateost koosnevaks üheks vältavaks rikkumiseks. Lisaks ei võtnud Üldkohus arvesse seda, et tegudel, millele ta andis hinnangu grupeeritult, puudus üksteist täiendav suhe.

Kolmandas väites kritiseerib apellant Üldkohtu kontrolli ulatust, mis oli väga piiratud ning nii ei kasutanud ta täielikult oma kontrollivolitusi ja asja uuesti läbivaatamise pädevust. Apellant järeldab sellest, et rikutud on õigust õiglasele kohtulikule arutamisele.

Neljandas väites leiab apellant, et määratud karistus on ebaproportsionaalne.
ET Euroopa Liidu Teataja C 45/21

Issam Anbouba 25. novembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 13. septembri 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T-592/11: Anbouba versus Nõukogu

(Kohtuasi C-630/13 P)

2014/C 45/37

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Issam Anbouba (esindajad: advokaadid J.-M. Salva ja M.-A. Bastin)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Nõukogu

Apellandi nõuded

— teha otsus, millega: — tühistatakse Euroopa Liidu Üldkohtu (kuues koda) 13. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas T-592/11: Issam Anbouba vs. Euroopa Liidu Nõukogu; — tunnistatakse õigusvastaseks otsus kanda hageja nende isikute ja üksuste nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse majandussanktsioone; — tühistatakse kohtuasjas T-592/11 vaidlustatud otsused ja määrused; — mõistetakse mõlema kohtuastme kohtukulud välja nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant kaks väidet.

Esiteks leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, tehes järelduse, et nõukogu –olukorras, kus ei olnud võimalik tuua tõendeid selle kohta, et hageja toetas Süüria režiimi — tegi õigesti, eeldades et Süüria peamiste ettevõtete juhid toetasid Süüria režiimi. Väite esimene haru tugineb sellel, et niisugusel eeldusel puudub õiguslik alus. Nimelt, piiravate meetmete eriti tõsine ja piirav iseloom ei võimalda neid kohaldada eelduse alusel, millele ei viita ükski õigusnorm. Väite teine haru tugineb selle eelduse ebaproportsionaalsusel võrreldes taotletud eesmärgiga, eelkõige kuna see on eriti üldise iseloomuga. Väite kolmas haru tugineb selle väite lõplikul laadil. Negatiivset tõendit režiimi toetamise puudumise kohta on materiaalselt võimatu esitada ja positiivset tõendit režiimi opositsiooni kohta ei saa mõistlikult arvestada ainsa viitena seose puudumisest selle režiimiga.

Teiseks heidab apellant Üldkohtule ette, et otsus langetati ilma nõukogu esitatavate tõenditeta. Teise väite esimeses harus leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, jättes esiteks vaidlustatud otsused tavaliselt kontrollimata, et langetades teiseks otsuse, ilma et nõukogu oleks talle ühtki tõendit esitanud. Teise väite teises harus heidab apellant Üldkohtule ette, et vaidlustatud kohtuotsuses ei sanktsioneeritud võistlevuse põhimõtte ja hageja kaitseõiguste ilmselget rikkumist. Üldkohus vabastas nõukogu kohustusest esitada tõendeid või põhjendusi selle kohta, miks nimetatud tõendeid ei avaldatud, ja lubas nõukogul tugineda oma otsuses üksnes eeldusele, millele ei tohi ühegi õigusnormi alusel viidata.
—

tuvastada, et kuna Poola Vabariik kohaldas vähendatud käibemaksumäära 11. märtsi 2004. aasta kaupadelt ja teenustelt võetavat maksu käsitleva seaduse III lisas nimetatud kaupadele, mis on vajalikud tuleohutuse eesmärgil, siis on Poola Vabariik rikkunud direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) artiklitest 96–98 koosmõjus direktiivi III lisaga tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 45/25

6. detsembril 2013 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-648/13)

2014/C 45/42

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: K. Herrmann ja E. Manhaeve)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Poola Vabariik ei ole Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, (1) artikli 2 punkte 19, 20, 26 ja 27, artikli 8 lõiget l, artikli 9 lõiget 2, artikli 10 lõiget 3 ja artikli 11 lõiget 5, V lisa (punktid 1.3, 1.3.4, 1.3.5, 1.4 ja 2.4.1) ja VII lisa (A osa punktid 7.2–7.10) üle võtnud või ei ole seda teinud täielikult või nõuetekohaselt, siis on Poola Vabariik rikkunud nendest sätetest ja nimetatud direktiivi artiklist 24 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Artikli 2 punktid 19, 20, 26 ja 27

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et see ei ole direktiivi 2000/60/EÜ artikli 2 punktides 19, 20, 26 ja 27 sisalduvaid mõisteid õigesti või täielikult üle võtnud.

Artikli 8 lõige 1

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et Poola õigusnormides puuduvad Natura 2000 aladele kehtivatele näitajatele vastavad nõuded.

Artikli 9 lõige 2

Komisjon arvab, et direktiivi 2000/60/EÜ artikli 9 lõiget 2 ei ole täielikult või nõuetekohaselt üle võetud kohustuse osas lisada vesikondade majandamiskavadele direktiivi keskkonnaalaste eesmärkide saavutamiseks tehtavate kulude katmiseks kavandatavad meetmed.

Artikli 10 lõige 3

Komisjon on seisukohal, et Poola Vabariik ei ole üle võtnud direktiivi 2000/60/EÜ artikli 10 lõikes 3 sisalduvat kohustust, kuid selle sätte ülevõtmine on vee direktiivi eesmärkide saavutamiseks ülimalt oluline.

Artikli 11 lõige 5

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et see ei ole direktiivi 2000/60/EÜ artikli 11 lõiget 5 nõuetekohaselt üle võtnud, kuna Poola vastavate õigusnormide kohaldamisala on kitsam kui direktiivil.

V lisa

Komisjoni arvates ei ole V lisa osad punktid hoolimata selle lisa laiaulatuslikust ülevõtmisest Poola õigusesse rahuldavalt üle võetud. Mittenõuetekohase ülevõtmise etteheide puudutab eelkõige usaldusväärsuse tasemele antud hinnangu lisamist vesikondade majandamiskavadesse (punktid 1.3, 1.3.4 ja 2.4.1), elupaikade ja liikide seiret kaitsealadel (punkt 1.3.5) ja hüdromorfoloogiliste komponentide välistamist veekogude olukorra klassifitseerimisel (punkt 1.4.2).

VII lisa

Komisjon heidab Poola Vabariigile ette, et see ei ole nõuetekohaselt üle võtnud VII lisa A osa punkte 7.2–7.10, kuna riigi veekaitseprogrammi sätteid tuleb eristada vesikondade majandamiskavadest direktiivi 2000/60/EÜ VII lisa tähenduses. Seepärast ei piisa Poola ametiasutuste esitatud siseriiklikest sätetest, mis on mõeldud üle võtma direktiivi artiklit 11, VII lisa punktides 7.2–7.10 toodud nõuete ülevõtmiseks.

(1) EÜT L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275.
ET Euroopa Liidu Teataja C 45/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Krajský súd v Prešove (Slovakkia) 29. oktoobril 2013 — CD Consulting s. r. o. versus Marián Vasko

(Kohtuasi C-558/13)

2014/C 45/30

Kohtumenetluse keel: slovaki

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Krajský súd v Prešove

Põhikohtuasja pooled

Hageja: CD Consulting s. r. o.

Kostja: Marián Vasko

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EÜ (1) ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiivi 87/102/EMÜ (2) tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas ja mille kohaselt ei saa siseriiklik kohus, kes otsustab indosseeritud vekslist tulenevate õiguste üle, põhimõtteliselt menetluse üheski staadiumis omal algatusel hinnata õigussuhte aluseks olevat lepingut, lepingutingimuse võimalikku ebaõiglast laadi ega sellise seaduse võimalikku rikkumist, mis reguleerib veksli aluseks olevas tarbijakrediidilepingus krediidi kulukuse aastamäära märkimata jätmise tagajärgi?

(1) EÜT L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.

(2) EÜT L 42, lk 48; ELT eriväljaanne 15/01, lk 326.
—

tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 16. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas T-258/10: Orange vs. Euroopa Komisjon ja kui Euroopa Kohus on seisukohal, et tal on kogu vajalik teave selleks, et asi ise sisuliselt lõplikult lahendada, siis tühistada komisjoni 30. septembri 2009. aasta otsus C(2009) 7426 lõplik, mis käsitles Délégation de Service Public (DSP) kulude hüvitamist kiire lairibaühendusvõrgu rajamise ja käitamise eest Hauts-de-Seine departemangus (riigiabi N 331/2008 — Prantsusmaa);
3.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav (selles mõttes, et kahepoolse sotsiaalkindlustusalase konventsiooni kohaldamine ei ole välistatud), võib soodsamaks määruse (EMÜ) nr 883/2004 artikli 8 lõike 1 tähenduses pidada õiguslikku skeemi, mille kohaselt tunnustab sotsiaalkindlustusalase konventsiooni allkirjastanud riik lühemat maksete tasumise perioodi kui see, mis tegelikult täitus, ning maksab suuremat pensionit kui see, mida isik saaks, kui allkirjastanud riik tunnustaks kogu maksete tasumise perioodi?
1.

Energia maksustamise direktiivi artikli 4 lõike 2 (1) kohaselt tähendab „maksustamistase” kõiki kinnipeetavaid kaudseid makse (välja arvatud käibemaks), mis arvestatakse otse või kaudselt elektrienergia koguse alusel tarbimisse lubamise ajal. Direktiivi artikli 21 lõige 5 sätestab, et elektrienergia on maksustatav ning maksustatava sündmuse alguseks loetakse hetke, mil turustaja või edasimüüja toote kohale toimetab. Kas nende artiklitega on vastuolus maks, mida võetakse tuumareaktorite soojusvõimsuselt?
4.

Lõpuks heidetakse apellatsioonkaebuse neljandas väites ette, et Üldkohtu kinnitatud trahvisumma on igatahes ebaproportsionaalne. Võttes arvesse seda, et osa süüks pandud asjaolude tuvastusi on Üldkohtu otsuses juba tühistatud ja osa tuleks põhjendamiskohustuse täitmata jätmise tõttu veel tühistada, ei ole seaduses ettenähtud kõrgeima trahvimäära, milleks on 10 % kontserni käibest ja mida Üldkohus otsustas käesolevas asjas kohaldada, muutumatul kujul määramine proportsionaalne ja seega seaduslik. Kui rikkumise tõendamiseks kasutatud tuvastused ei ole suures osas vettpidavad, puudub põhjusliku seose puudumise ja tõendamises esinenud puuduste tõttu ning seetõttu, et hagejale ei ole sellist tegevust võimalik omistada, SCCI, mis oleks hõlmanud 6 riiki, 3 toodete gruppi ja 10 tegevusaastat, vaid tegemist on äärmisel juhul üksikute kohalike rikkumistega, mis ei õigusta aga kaugeltki käesolevas asjas rakendatud karistuse määra. Uuritud asjaoludel ei ole kaugeltki tegemist raske või ka võimalikult raskeima rikkumisega; Üldkohus ei võtnud seda aga tõlgendamisele kuuluvaid hindamiskriteeriumeid olulisel määral arvestamata jättes arvesse.
ET Euroopa Liidu Teataja C 39/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa) 2. detsembril 2013 — Jean-Bernard Lafonta versus Autorité des marchés financiers

(Kohtuasi C-628/13)

2014/C 39/20

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Jean-Bernard Lafonta

Vastustaja: Autorité des marchés financiers

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/6/EÜ siseringitehingute ja turuga manipuleerimise (turu kuritarvitamise) kohta (1) artikli 1 punkti 1 ning komisjoni 22. detsembri 2003. aasta direktiivi 2003/124/EÜ, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/6/EÜ seoses siseteabe määratluse ja avalikustamisega ning turuga manipuleerimise määratlusega (2), artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et täpne teave nende õigusnormide tähenduses võib olla ainult teave, millest on võimalik piisava tõenäosusega järeldada, et kui see on avalikustatud, võib see avaldada asjaomaste finantsinstrumentide kursile mõju konkreetses suunas?

(1) EÜT L 96, lk 16; ELT eriväljaanne 06/04, lk 367.

(2) EÜT L 339, lk 70; ELT eriväljaanne 06/06, lk 348.
ET Euroopa Liidu Teataja C 52/31

19. detsembril 2013 esitatud hagi — Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-679/13)

2014/C 52/56

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: F. Drexler, A. Caiola ja M. Pencheva)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 7. oktoobri 2013. aasta rakendusotsus 2013/496/EL 5-(2-aminopropüül)indooli suhtes kontrollimeetmete kehtestamise kohta (1);

— säilitada nõukogu rakendusotsuse 2013/496/EL toime kuni hetkeni, mil see asendatakse uue nõuete- ja vormikohaselt vastu võetud aktiga;

— mõista kõik kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Parlament toob esmalt välja, et vaidlustatud otsuse preambul viitab kahele õiguslikule alusele: nõukogu 10. mai 2005. aasta otsusele 2005/387/JSK uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta (2) ja Euroopa Liidu toimimise lepingule. Parlament järeldab sellest, et nõukogu pidas vaikimisi silmas varasema Euroopa Liidu asutamislepingu artikli 34 lõike 2 punkti c.

Parlament tugineb oma hagi põhjendamiseks kahele väitele.

Esiteks, ta väidab, et nõukogu otsus põhines õiguslikul alusel (EL artikli 34 lõike 2 punkt c), mis on Lissaboni lepinguga tunnistatud kehtetuks. Seetõttu põhineb vaidlustatud otsus üksnes otsusel 2005/387/JSK. Viimane on aga tuletatud õiguslik alus ja seega õigusvastane.

Teiseks, parlament leiab eelnevat arvesse võttes, et otsustusmenetluses rikuti olulisi menetlusnorme. Ühelt poolt, kui EL lepingu artikli 34 lõike 2 punkt c oleks olnud kohaldatav, oleks enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist pidanud parlamendiga konsulteerima vastavalt EL lepingu artikli 39 lõikele 1. Parlamendi väitel seda ei tehtud. Teiselt poolt, kui kohaldada tuleb Lissaboni lepinguga sisse viidud sätteid, oleks parlamendi pidanud igal juhul kaasama õigusloomemenetlusse. Parlament väidab selle kohta, et kuigi 5-(2-aminopropüül)indooli suhtes kontrollimeetmete kehtestamine kujutas endast otsuse 2005/387/JSK olemuslikku osa, oleks tulnud järgida ELTL artikli 83 lõikes 1 sätestatud seadusandlikku tavamenetlust. Vastasel juhul, kui pidada otsust 2013/496/EL otsuse 2005/387/JSK rakendamise ühetaoliseks tingimuseks või meetmeks, mis täiendab või muudab nimetatud otsuse mitteolemuslikku osa, tuleks rakendusaktide või delegeeritud aktide vastuvõtmisel järgida ELTL artiklites 290 ja 291 sätestatud menetlust. Igal juhul ei olnud parlament kaasatud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise menetlusse ja see kujutab olulist menetlusnormide rikkumist.

Lõpuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama vaidlustatud otsuse tühistada, leiab parlament, et vastavalt ELTL artikli 264 teisele lõigule tuleks säilitada vaidlustatud otsuse toime kuni hetkeni, mil see asendatakse uue nõuete- ja vormikohaselt vastu võetud aktiga.

(1) ELT L 272, lk 44.

(2) ELT L 127, lk 32.
ET Euroopa Liidu Teataja C 52/26

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 20. novembril 2013 — Ministero dell'Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero della Salute, Ministero dello Sviluppo Economico versus Ediltecnica SpA

(Kohtuasi C-592/13)

2014/C 52/46

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: Ministero dell'Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero della Salute, Ministero dello Sviluppo Economico

Vastustaja: Ediltecnica SpA

Eelotsuse küsimus

Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on sätestatud 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 152 artiklites 244, 245 ja 253, mis ei luba juhul, kui mõne ala reostus on tuvastatud, kuid saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, ametiasutusel nõuda kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, vaid näevad talle ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maa-ala väärtusega pärast saneerimist, on vastuolus Euroopa Liidu keskkonnapõhimõtetega, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 191 lõikes 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/35/EÜ (1) (artiklis 1 ja artikli 8 lõikes 3; põhjendustes 13 ja 24) — täpsemalt põhimõttega, et „saastaja maksab”, ettevaatuspõhimõtte, ennetusmeetmete võtmise põhimõtte, ja põhimõttega, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (ELT L 143, lk 56; ELT eriväljaanne 15/08, lk 357).
2)

Teine väide , et Euroopa Liidu Kohtu praktika kohaldamisel on rikutud õigusnormi ning suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (2) kohaldamisel on rikutud võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse, põhjendamise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid.