ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ehkki määruse nr 617/2010, mis käsitleb komisjoni teavitamist Euroopa Liidu energeetika infrastruktuuri investeerimisprojektidest, eesmärk on küll teabe kogumine, on teabe kogumine selle määrusega ette nähtud selleks, et liidul oleks võimalik saavutada teatud eesmärgid, mis on talle usaldatud energeetika valdkonnas. Lisaks tuleneb määruse nr 617/2010 sisust, et sellega kehtestatakse peamiselt energeetika infrastruktuuri investeerimisprojekte käsitleva teabe kogumise süsteem, mille eesmärk on võimaldada liidul viia ellu energia valdkonnas kindlaks määratud eesmärgid, eeskätt seoses energia siseturu toimimisega, liidu energiavarustuse kindluse tagamisega ja uute ning taastuvate energiaallikate väljaarendamisega.

Selle määruse eesmärki ja sisu arvestades ei saa selle õiguslikuks aluseks olla ELTL artikkel 337. Nimelt kujutab see artikkel endast komisjoni poolt teostatava teabe kogumise üldist tegevust käsitlevate aktide õiguslikku alust, ilma et seejuures oleks nõutav, et kõnealune teabe kogumine on vajalik liidu konkreetse poliitika eesmärkide saavutamiseks.

Määruse nr 617/2010 õiguslik alus peab seega olema ELTL artikkel 194, mis – nagu tuleneb sätte ja eeskätt lõike 2 sõnastusest – kujutab endast selliste liidu aktide õiguslikku alust, mis on „vajalikud” liidu poliitikale energia valdkonnas ette nähtud eesmärkide saavutamiseks. Nimelt on määruse nr 617/2010 eesmärk ja sisu tihedalt seotud liidu energiapoliitika eesmärkidega ja sellist teabe kogumist õigustab ainuüksi eesmärk, mis seisneb liidule ELTL artikli 194 lõikega 1 (mis seondub energiapoliitikaga) usaldatud konkreetsete ülesannete täitmises.

Lõpetuseks, ehkki on tõsi, et määrusega nr 617/2010 reguleeritakse ka komisjonile teabe edastamist investeerimisprojektide kohta, mis on seotud teatud tuumainfrastruktuuriga, käsitleb kõnealune määrus siiski selle eesmärki ja sisu arvestades mitte liidu poliitika elluviimist konkreetses tuumavaldkonnas, nagu see on määratletud Euratomi asutamislepingus, vaid liidu poliitika elluviimist energia valdkonnas üldiselt. Sellest tuleneb, et määrus nr 617/2010 ei kuulu ka EA artikli 187 kohaldamisalasse.

(vt punktid 52, 61, 64, 66, 69, 73, 82 ja 85)
Niisuguses spetsiifilises olukorras, kus emaettevõtja esindab 100% sellise tütarettevõtja kapitalist, kes on toime pannud liidu konkurentsieeskirjade rikkumise, võib esiteks emaettevõtja selle tütarettevõtja tegevust otsustavalt mõjutada ning teiseks kehtib ümberlükatav eeldus, et emaettevõtja ka tegelikult mõjutab otsustavalt oma tütarettevõtja tegevust. Kui komisjon eeltoodut arvestades tõendab, et emaettevõtja esindab kogu tütarettevõtja kapitali, piisab sellest eeldamiseks, et emaettevõtja mõjutab tegelikult otsustavalt viidatud tütarettevõtja kaubandusstrateegiat. Komisjon saab seejärel pidada emaettevõtjat tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks, v.a kui see emaettevõtja, kelle kohustus on see eeldus ümber lükata, esitab piisavalt tõendeid, et tema tütarettevõtja tegutseb turul sõltumatult.

Siiski ei ole komisjon kohustatud tuginema ainult sellele eeldusele. Nimelt ei takista miski seda institutsiooni tuvastamast emaettevõtja tegelikku otsustavat mõju tütarettevõtjale muude tõendite alusel või kogumis nende tõendite ja selle eelduse alusel.

Võrdse kohtlemise põhimõte nõuab sellegipoolest, et kui komisjon otsustab selleks, et kindlaks teha, kas emaettevõtjad vastutavad nende tütarettevõtjate osalemise eest ühes keelatud kokkuleppes, kasutada konkreetset meetodit, on ta kohustatud kõigi emaettevõtjate puhul lähtuma samadest kriteeriumidest, kui ei esine erilisi asjaolusid. Järelikult, juhul kui komisjon otsustab pidada emaettevõtjaid vastutavaks üksnes juhul, kui tõendid kinnitavad tütarettevõtjate tegeliku otsustava mõjutamise eeldust (nö „kahe aluse” meetod), ning kui ta loobub tuginemisest ainult otsustava mõjutamise eeldusele, ei saa komisjon pidada emaettevõtjat solidaarselt vastutavaks tema tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest ainult kõnealuse eelduse alusel, ilma et komisjon ei diskrimineeriks teda võrreldes teiste emaettevõtjatega.

(vt punktid 46–50, 55–57)
Olukorras, kus isik on asunud ajutiselt elama teise liikmesriiki kui tema päritoluriik, tuleb ELTL artiklit 21 tõlgendada nii, et isiku puhul, kes tegeles kutsealase tegevusega vaid päritoluliikmesriigis ning oli laste sündimise ajaks töötamise ajutiselt lõpetanud ja asunud üksnes perekondlikel põhjustel elama teise liikmesriiki, kohustab see artikkel päritoluliikmesriigi pädevat asutust võtma vanaduspensioni määramisel arvesse teises liikmesriigis täitunud lapse kasvatamise perioode, nagu oleksid need perioodid täitunud tema enda territooriumil.

Siseriiklikud õigusnormid, mis ei näe niisugust kohustust ette, seavad teatud kodanikud ebasoodsamasse olukorda pelgalt asjaolu tõttu, et nad on kasutanud oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis, ning toovad seeläbi kaasa ebavõrdse kohtlemise, mis on vastuolus liidu kodaniku staatuse aluseks olevate põhimõtetega, näiteks seaduse ees võrdse kohtlemisega liikumisvabaduse kasutamisel.

(vt punktid 42, 45 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et kohtualluvuse tingimusele, milles on kokku leppinud kauba tootja ja selle omandaja, ei saa tugineda kolmandast isikust allomandaja vastu, kes on omandanud selle kauba üksteisele järgnevatest erinevates liikmesriikides asuvate poolte vahel sõlmitud omandiõiguse üleandmisega seotud lepingutest ühe lepingu alusel ning kes soovib kauba tootja vastu esitada kahju hüvitamise hagi, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et see kolmas isik on tegelikult nimetatud tingimusega selles artiklis sätestatud tingimustel nõustunud.

Nimelt saab lepingus sisalduv kohtualluvuse tingimus põhimõtteliselt mõjutada üksnes suhteid nende poolte vahel, kes selle lepingu sõlmimiseks oma nõusoleku andsid. Selleks et kolmanda isiku vastu saaks sellele tingimusele tugineda, on põhimõtteliselt vajalik, et see kolmas isik oleks sellekohase nõusoleku andnud.

Kauba allomandaja poolt selle kauba tootja vastu esitatud kahju hüvitamise hagi kontekstis puudub allomandaja ja tootja vahel igasugune lepinguline suhe, kuna viimane ei ole võtnud allomandaja suhtes ühtegi lepingulist kohustust. Järelikult ei saa nende puhul leida, et nad on määruse artikli 23 lõike 1 tähenduses kokku leppinud kohtu osas, kellele on tootja ja esimese omandaja vahel sõlmitud lepingus pädevus määratud.

Lisaks tuleb märkida, et erinevalt rahvusvahelise kaubanduse vahendist konossemendist, mida kasutatakse mereveo lepingutega seotud asjades, ei tulene omandiõiguse üleandmisega seotud lepingute ahela raames esialgse omandaja ja allomandaja vaheline õigusjärglussuhe ainult üheainsa lepingu ning kõigi selles lepingus sisalduvate õiguste ja kohustuste üleminekust. Sellises olukorras võivad poolte lepingulised kohustused olla lepingute lõikes erinevad, nii et õigused, mida allomandaja saab kasutada otsese müüja vastu, ei pruugi olla tingimata samad kui need kohustused, mille tootja võttis endale lepingulistes suhetes esimese ostjaga.

(vt punktid 29, 32–34, 37, 41 ja resolutsioon)
Määruse nr 40/94 artikli 63 sätete raames, mille sõnastus on identne määruse nr 2100/94 artikli 73 sõnastusega, on Üldkohtu ülesanne hinnata Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikodade otsuste õiguspärasust, kontrollides apellatsioonikodade poolt liidu õiguse kohaldamist eelkõige neile esitatud faktiliste asjaolude alusel. Seega võib Üldkohus määruse nr 40/94 artikli 63 piires teostada täielikku kontrolli Siseturu Ühtlustamise Ameti apellatsioonikodade otsuste üle, uurides vajaduse korral, kas apellatsioonikojad on vaidluse asjaoludele andnud täpse õigusliku kvalifikatsiooni või kas kõnealustele apellatsioonikodadele esitatud faktiliste asjaolude hindamisel ei ole tehtud vigu. Üldkohtul on sarnane pädevus Ühenduse Sordiameti või tema apellatsiooninõukogu otsuste õiguspärasuse üle kontrolli teostamisel.

Ühenduse Sordiameti ülesannet iseloomustab see, et ühenduse kaitse taotluse hindamise tingimused on teaduslikult ja tehniliselt keerukad, mistõttu tuleb tunnistada, et tal on oma ülesannete täitmisel kaalutlusruum. Taolise laia kaalutlusõigusega seoses võib sordiamet lisaks vajadusel võtta arvesse hiljem esitatud või leitud faktilisi asjaolusid ja tõendeid. Talle kui liidu ametile kehtib hea halduse põhimõte, mille kohaselt peab ta hoolikalt ja erapooletult analüüsima kõiki juhtumi asjakohaseid tegureid ning koguma kõik vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud oma kaalutlusõiguse teostamiseks, ning tal tuleb tagada algatatava menetluse tõrgeteta sujumine ja tõhusus. Määruse nr 2100/94 artikli 55 lõikest 4 tuleneb, et sordiamet määrab üldeeskirjade või üksikjuhtude nõuete põhjal kindlaks registreerimiskatsete ja võrdlusproovide jaoks mõeldud materjali esitamise aja ja koha ning selle kogused ja kvaliteedi. Võttes arvesse aga tema kaalutlusõigust, ei saa seda sätet tõlgendada nii, et see takistab sordiametil esitada kontrollitava taimse materjali ning selle materjaliga seotud dokumentaalsete tõendite kohta eraldi nõude. Taimse materjali kvaliteet võib määruse nr 2100/94 artikli 55 lõike 4 kohaselt olla hõlmatud üksikjuhu nõudega. Arvestades hea halduse põhimõtte ja vajadusega tagada menetluse tõrgeteta sujumine ja tõhusus, ning kuna sordiamet leiab, et esialgne nõue sisaldas ebatäpsusi, siis peab ta ühenduse sordikaitse taotluse esitajal paluma esitada taimset materjali, mis vastab uues üksikjuhu nõudes täpsustatud tingimustele.

Nii on sordiametil, ilma et ta oleks oma kaalutlusõigust ületanud, õigus täpsustada ühenduse sordikaitse taotluse hindamisele kohaldatavaid tingimusi, juhul kui tähtaeg, mille jooksul sordikaitse taotleja peab temale esitatud üksikjuhu nõude täitma, ei ole möödunud. Sordiamet võib seega esitada selle taotluse esitajale uue nõude kontrollitava taimse materjali saatmiseks.

(vt punktid 47, 48, 50–55)
ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes kehtestab teises liikmesriigis asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele kohustuse esitada enne vastavas liikmesriigis tegutsemist deklaratsioon.

Liidu tasandil ühtlustamata valdkonna siseriiklik normistik, mida kohaldatakse eranditeta kõigi selles liikmesriigis tegutsevate füüsiliste isikute või ettevõtjate suhtes, võib olla õigustatud sellest hoolimata, et sellega piiratakse teenuste osutamise vabadust, tingimusel et see on vastavuses ülekaaluka üldise huviga, mis ei ole kaitstud teenuseosutaja suhtes tema asukohaliikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega, ja ainult niivõrd, kui see on eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks.

Kuigi eesmärk võidelda pettuste vastu, sh sotsiaalvaldkonnas, ja ennetada kuritarvitusi – eelkõige avastada fiktiivseid füüsilisest isikust ettevõtjaid ning võidelda varjatud töösuhete vastu – võib olla seotud eesmärgiga kaitsta sotsiaalkindlustusskeemide finantstasakaalu, ennetada ebaausat konkurentsi ja sotsiaalset dumpingut ning kaitsta töötajaid, kaasa arvatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajaid, ei saa üldine pettuse presumptsioon olla siiski piisav, et õigustada meedet, mis takistab EL toimimise lepingu eesmärkide saavutamist, ning vastava liikmesriigi kohustus on veenvalt põhjendada, mis põhjusel ei lähe niisugune regulatsioon kaugemale kui nende eesmärkide saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 44, 45, 53, 55, 57 ja resolutsioon)
Kui komisjon on dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 8 kohaselt tuvastanud dumpingu ja kahju olemasolu ning eksportija on seejärel võtnud komisjoni suhtes hinnakohustused, siis sõltub komisjoni kontroll nende kohustuste täitmise üle asjaomase eksportija võetud hinnakohustuse täitmisel esitatud dokumentide usaldusväärsusest. Jättes täitmata hinnakohustusest tuleneva teabe esitamise kohustuse, purustab eksportija usaldussuhte, mis on selle kohustusega loodud koostööks vajalik. Nii võib nimetatud kohustuse tingimuste selline rikkumine muuta selle hinnakohustuse tarbetuks. Neil asjaoludel tuleb teavitamiskohustust käsitada selle kohustuste süsteemi nõuetekohase toimimise peamise kohustusena, mis võimaldab dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist vältida.

Järelikult, kui eksportija ei täitnud oma hinnakohustust osas, mis puudutab tema kohustust esitada hinnakohustusega hõlmamata toodete müügi kohta kvartaliaruanded, ega osas, mis puudutab tema kohustust mitte väljastada hinnakohustusega hõlmamata toodete kohta kinnitusarveid, on komisjonil õigus eksportija võetud hinnakohustuse heakskiit tühistada, rikkumata sealjuures proportsionaalsuse põhimõtet. Sellisel juhul peab ta nimetatud eksportijale ka algmääruse artikli 8 lõike 9 alusel dumpinguvastase tollimaksu kehtestama.

(vt punktid 35 ja 39)
Hagiavalduses, mis on esitatud komisjoni otsuse peale, millega koondumine tunnistati ühisturuga kokkusobivaks, ei mõjuta selle otsuse õiguspärasust asjaolu, et tehing tehti enne sellest komisjonile teatamist. Kuigi see asjaolu võib kaasa tuua määruses nr 4064/89 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle ette nähtud karistusi vastavalt selle määruse artikli 14 lõike 1 punktile a või lõikele 2, ei saa see põhjustada komisjoni otsuse tühistamist, kuna sellel ei ole mingit mõju koondumise kokkusobivusele ühisturuga. Määruse nr 4064/89 artikli 7 lõikes 5 on sätestatud, et iga niisuguse tehingu kehtivus, mis on toimunud enne sellest teatamist ja selle ühisturuga kokkusobivaks kuulutamist, sõltub otsusest, mille komisjon teeb pärast teatatud koondumise uurimist või põhjaliku uurimise menetlust.

(vt punktid 33, 36, 38 ja 39)
Kohtuasi C-511/10

Finanzamt Hildesheim

versus

BLC Baumarkt GmbH & Co. KG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 17 lõike 5 kolmas lõik — Sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus — Kaubad ja teenused, mida kasutatakse üheaegselt nii maksustatavates kui ka maksust vabastatud tehingutes — Kinnisasja üürileandmine äritegevuseks ja eluasemena — Käibemaksu mahaarvatava osa arvutamise kriteerium”

Kokkuvõte — Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 8. november 2012

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Sisendkäibemaksu mahaarvamine — Kaubad ja teenused, mida kasutatakse seoses nii tehingutega, mille puhul võib käibemaksu maha arvata, kui ka seoses tehingutega, mille puhul käibemaksu maha arvata ei või — Kinnisasja üürileandmine äritegevuseks ja eluasemena — Osa mahaarvamine — Väljaarvutamine — Käibel põhinevast meetodist erinev jaotuspõhimõte — Lubatavus — Tingimus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 17 lõike 5 kolmas lõik ja artikli 19 lõige 1)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 5 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab liikmesriikidel konkreetse tehingu korral – nagu näiteks mitme kasutusotstarbega hoone ehitamine – näha tasutud sisendkäibemaksu mahaarvatava osa arvutamisel esmajärjekorras ette selle direktiivi artikli 19 lõikes 1 sätestatud käibel põhinevast meetodist erineva jaotuspõhimõtte, tingimusel et rakendatav meetod tagab mahaarvatava osa kindlaksmääramisel täpsema tulemuse.

(vt punkt 26 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C-553/10 P ja C-554/10 P

Euroopa Komisjon

ja

Lagardère SCA

versus

Éditions Odile Jacob SAS

„Apellatsioonkaebus — Ettevõtjate koondumine raamatute kirjastamise turul — Edasivõõrandatava vara omandajana investeerimisettevõtja heakskiitmise otsuse tühistamine — Järelevalveisiku sõltumatuse võimaliku puudumise ulatus”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 6. november 2012

Konkurents — Koondumised — Asjaomaste ettevõtjate kohustused, mille eesmärk on muuta teatatud koondumine ühisturuga kokkusobivaks — Omandaja kohustus sõltumatu järelevalveisiku kontrolli all varad edasi võõrandada — Sõltumatu järelevalveisiku kontrollimine liidu kohtu poolt — Ulatus

(Nõukogu määrus nr 4064/89, artikli 8 lõige 2; komisjoni teatis 2001/C 68/03)

Kui komisjon tunnistab koondumise ühisturuga kokkusobivaks tingimusel, et omandaja täidab teatud kohustused, mille hulka kuulub kohustus varad edasi võõrandada ja määrata järelevalveisik, kelle ülesanne on kontrollida kõnealuse edasivõõrandamise täitmist, siis järelevalveisik peab esiteks olema pooltest sõltumatu ja lisaks tegutsema nendest sõltumatult, mistõttu piisab sõltumatuse puudumisest komisjoni niisuguse otsuse tühistamiseks. Küsimus, kas järelevalveisik tegutses sõltumatult, tekib vaid juhul, kui kõigepealt tuvastatakse, et ta oli pooltest tõesti sõltumatu. Seega juhul, kui liidu kohus tuvastas õigesti, et järelevalveisik ei olnud pooltest sõltumatu, ei olnud ta kohustatud uurima, kas järelevalveisik tegutses konkreetselt teatud viisil, millest nähtus selle sõltumatuse puudumine.

(vt punktid 51 ja 52)
Liikmesriik, kes annab üksnes residentidest pensionifondidele õiguse käsitada pensionikohustuste katteks eraldatud summasid mahaarvatavate kuludena, pakkumata sama soodustust mitteresidentidest pensionifondidele, rikub ELTL artiklist 63 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artiklist 40 tulenevaid kohustusi.

Niisuguste siseriiklike õigusnormide toimel osutuvad residentidest pensionifondide saadud dividendid erinevalt mitteresidentidest pensionifondide saadavatest dividendidest tegelikult olevat tulumaksust vabastatud või peaaegu vabastatud, samal ajal kui mitteresidentidest pensionifondidele kohaldatakse kinnipeetavat maksu, mille puhul ei ole lubatud mingid mahaarvamised. Selline mitteresidentidest pensionifondidele makstud dividendide ebasoodsam kohtlemine võrreldes dividendidega, mida makstakse residentidest pensionifondidele, võib pärssida mõnes teises liidu liikmesriigis või teises EMP riigis asuvate äriühingute tahet kõnealusesse liikmesriiki investeerida ja on seega käsitatav kapitali vaba liikumise piiranguna, mis üldreeglina on ELTL artikliga 63 ja EMP lepingu artikliga 40 keelatud.

Luues otsese seose pensionikohustuste katteks eraldatud summade ja maksustatavat tulu teenivate pensionikindlustusasutuste tegevuse vahel, on niisuguste õigusnormide eesmärk võtta arvesse pensionifondide erilist eesmärki, milleks on kapitali kogumine eelkõige dividende kujul tulu tootvate investeeringute abil, et olla valmis täitma kindlustuslepingute alusel tulevikus tekkivaid kohustusi. Kuna see erieesmärk on loomuldasa ka sama tegevust viljelevate mitteresidentidest pensionifondide eesmärk, siis on viimased selles liikmesriigis väljamakstavate dividendide osas residentidest pensionifondidega objektiivselt sarnases olukorras.

Lisaks ei õigusta niisugust kapitali vaba liikumise piirangut eesmärk tagada maksustamissüsteemi ühtsus, kuna ei ole tõendatud, et residentidest pensionifondidele tehtud maksusoodustust tasakaalustaks teatav maks, nii et mitteresidentidest pensionifondidele makstud dividendide maksustamine oleks põhjendatud.

(vt punktid 32, 33, 41–43, 50, 53 ja resolutsioon)
Direktiiv 91/440 ühenduse raudteede arendamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2001/12, ning direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta, mida on muudetud direktiiviga 2007/58, ei kohusta raudteid erastama. Seega võib raudteesektori ajalooline käitaja jääda riigi osalusega äriühinguks.

Siiski on direktiividega 91/440 ja 2001/12 nähtud ette vajadus tagada raudteeveoettevõtjatele sõltumatu ettevõtja – kas siis eraõigusliku või riigi osalusega – staatus ja vabadus juhtida omaenese tegevust. Nimelt on siiski tõsi, et direktiivi 91/440 artikli 5 lõige 3 lubab liikmesriikidel kehtestada üldpoliitilisi suuniseid, kuid seda üksnes eesmärgi saavutamiseks, milleks on raudteeveoettevõtjate riigist sõltumatu majandamine, ning riik ei tohi avaldada mõju raudteeveoettevõtjate üksikotsustele aktsiate võõrandamise või omandamise kohta.

Seega on liikmesriik, kelle siseriiklikud õigusnormid nõuavad igaks äriühingus kapitaliosaluse omandamise või võõrandamise otsuseks valitsuse heakskiitu ning allutavad sellise ettevõtja seega poliitilist laadi välisele kontrollile, mis ei vasta kuidagi tegutsemis- ja kontrolliviisidele ja -võimalustele, mis on eraõigusliku aktsiaseltsi aktsionäride käsutuses, siis on see liikmesriik rikkunud temale nimetatud artikli 5 lõikest 3 tulenevaid kohustusi.

(vt punktid 33, 37–39)
Seevastu, kuna liikluse juhtimist ei saa pidada olulisimaks ülesandeks, mille täitmine tuleb anda sõltumatule organile, tuleneb direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 3, et liikluse juhtimise võib anda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, kes on ka raudtee-ettevõtja.

Direktiivi 2001/14 artikli 14 lõikest 2 tuleneb, et kui infrastruktuuriettevõtja ei ole raudtee-ettevõtjatest sõltumatu, usaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ülesanne jaotamisorganile, mis on õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt ja otsustusfunktsioonide osas kõikidest raudtee-ettevõtjatest sõltumatu.

Kuigi vastavalt direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artikli 8 lõikele 1 ei pea liikmesriigid kehtestama siseriiklikes õigusnormides eeskirju, mille kohaselt peab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kindlaks määrama turusegmentide võime taluda kulude võimalikku suurenemist, ja tingimused, mil nad peavad seda tegema, näeb see säte siiski ette, et infrastruktuuriettevõtja kantud kulude tagasisaamise kindlustamiseks on vaja veenduda, et iga turusegment tõepoolest lisatasusid talub.

(vt punktid 70 ja 71)
Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta, muudetud direktiiviga 2004/49, artikli 6 lõikes 1 ette nähtud liikmesriikide kohustust kehtestada tingimused tagamaks, et tavapärastes äritingimustes ning mõistliku ajavahemiku jooksul oleks raudteeinfrastruktuuriettevõtja bilansis tasakaalus ühelt poolt tulud infrastruktuuri kasutustasudest, ülejääk muust majandustegevusest ja riiklik toetus ning teiselt poolt infrastruktuurikulud, tuleb tõlgendada nii, et sellega on silmas peetud infrastruktuuriettevõtja kasumiaruande tasakaalu. Ainuüksi infrastruktuuriettevõtja kasumiaruande tasakaalustamatusest ei piisa siiski, et järeldada, et asjaomane liikmesriik ei ole täitnud kohustusi, mis tal on nimetatud sätte kohaselt. Niisuguse järelduse tegemiseks tuleb juba selle sätte sõnastuse kohaselt veel tuvastada, et raamatupidamislik tasakaalustamatus esineb „tavapärastes äritingimustes ja mõistliku ajavahemiku jooksul”.

(vt punktid 26, 34 ja 35)