Kohtuasi T‑235/07

Bavaria NV

versus

Euroopa Komisjon

Konkurents – Keelatud kokkulepped – Madalmaade õlleturg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 rikkumine – Rikkumise tõend – Juurdepääs toimikule – Trahvid – Võrdse kohtlemise põhimõte – Mõistlik tähtaeg

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Mõiste – Ühine tahe käituda turul teatud viisil

(EÜ artikli 81 lõige 1)

2. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Mõiste – Suhtlus, mis on vastuolus iga ettevõtja kohustusega otsustada sõltumatult, millisel viisil ta turul tegutseb – Teabevahetus – Eeldus – Tingimused

(EÜ artikli 81 lõige 1)

3. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendi laad – Tõendite kogumile tuginemine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

4. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Tõendi laad – Dokumentaalsed tõendid

(EÜ artikli 81 lõige 1)

5. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Põhiõigused – Süütuse presumptsioon – Konkurentsi valdkonna menetlus – Kohaldatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

6. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Rikkumises osalenud teiste ettevõtjate poolt koostööteatise alusel esitatud avalduste kasutamine tõendina – Lubatavus – Tingimused

(EÜ artiklid 81 ja 82)

7. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Komisjoni kohustus esitada rikkumise kohta tõend – Piirid

(EÜ artikli 81 lõige 1)

8. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Kooskõlastatud tegevus – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Konkurentsivastane eesmärk – Piisav tuvastamine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

9. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus esitada tõend rikkumise ja selle kestuse kohta – Koostööteatise kohaldamise eesmärgil keelatud kokkuleppe peamiste osaliste poolt ettevõtja suhtes vabatahtlikult esitatud süüstavate avalduste tõenduslik väärtus

(EÜ artikli 81 lõige 1; komisjoni teatis 96/C 207/04)

10. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Mitut tegu hõlmav rikkumine, millel on nii keelatud kokkuleppe kui kooskõlastatud tegevuse tunnused – Üks kvalifikatsioon kui „kokkulepe ja/või kooskõlastatud tegevus” – Lubatavus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

11. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus, milles tuvastatakse ettevõtja rikkumine ja mis võetakse vastu pärast üht teist komisjoni otsust, milles mainitakse nimetatud ettevõtjat ainult faktiliste asjaolude ülevaates, kuid mille adressaadiks ettevõtja ei ole ja milles talle karistust ei määrata – Ne bis in idem põhimõtte rikkumine – Puudumine

(EÜ artikli 81 lõige 1)

12. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus esitada tõend rikkumise ja selle kestuse kohta – Tõendamiskoormise ulatus

(EÜ artikli 81 lõige 1)

13. Konkurents – Keelatud kokkulepped – Tõend – Ettevõtja vastus komisjoni teabenõudele – Tõenduslik väärtus – Hindamine

(Nõukogu määrus nr 17, artikkel 11, ja nõukogu määrus nr 1/2003, artikkel 18)

14. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta – Komisjoni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult juhtumi kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid

15. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni poolt liiga vara veendumuse väljendamine, et aset on leidnud rikkumine

16. Konkurents – Haldusmenetlus – Kaitseõiguste tagamine – Juurdepääs toimikule – Ulatus – Dokumendi esitamisest keeldumine – Tagajärjed – Vajadus teha asjassepuutuva ettevõtja tõendamiskoormise osas vahet süüst vabastavate ja süüstavate dokumentide vahel

(Nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 27 lõige 2)

17. Konkurents – Haldusmenetlus – Juurdepääs toimikule – Dokumendid, mida ei ole uurimistoimikus ja mida komisjon süüstavate tõenditena ei kasutanud – Dokumendid, mida saab kasutada poole kaitseks

(EÜ artikli 81 lõige 1 ja EÜ artikkel 82; EMP lepingu artiklid 53, 54 ja 57; nõukogu määrus nr 139/2004; komisjoni teatis 2005/C 325/07, punkt 27)

18. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Komisjoni kaalutlusruum – Piirid – Komisjoni kehtestatud suuniste järgmine – Kohtulik kontroll

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03)

19. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Turule avaldatava tegeliku mõju arvessevõtmine – Ulatus

(EÜ artikkel 81; nõukogu määrus nr 1/2003, artikli 23 lõige 2; komisjoni teatis 98/C 9/03, punkt 1A)

20. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Kriteeriumid – Rikkumise raskus – Komisjoni kaalutlusõigus

(Nõukogu määrus nr 17 ja nõukogu määrus nr 1/2003; komisjoni teatis 98/C 9/03)

21. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Asjassepuutuvate ettevõtjate jagamine erinevatesse kategooriatesse – Tingimused

(Komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1A kuues ja seitsmes lõik)

22. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Asjassepuutuvate ettevõtjate jagamine erinevatesse kategooriatesse – Arvessevõetud käive

(Komisjoni teatis 98/C 9/03, punkti 1A kuues ja seitsmes lõik)

23. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni kohustused – Mõistliku aja nõude järgimine – Hindamiskriteeriumid – Rikkumine – Tagajärjed

(Nõukogu määrus nr 1/2003)

24. Konkurents – Trahvid – Summa – Kindlaksmääramine – Võimalus tõsta trahvide taset, et suurendada nende hoiatavat mõju

(EÜ artikkel 81)

25. Konkurents – Haldusmenetlus – Komisjoni kohustused – Mõistliku aja nõude järgimine – Rikkumine – Tagajärjed – Trahvisumma õiglane vähendamine

(EÜ artikkel 81)

1. EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul teatud konkreetsel viisil. Kokkulepet nimetatud artikli tähenduses võib sõlmituks lugeda niipea, kui esineb ühine tahe, mis on suunatud konkurentsi piiramisele põhimõtteliselt, isegi kui plaanitava piirangu konkreetseid detaile alles läbi räägitakse. EÜ artikli 81 mõttes kokkuleppe olemasolu ei sea kahtluse alla asjaolu, et ettevõtjate tahted ei langenud kokku konkreetsete viiside osas, kuidas hinnatõusu läbi viia, ega asjaolu, et lõpuks seda turul tegelikult ei toimunudki.

(vt punktid 34 ja 35, 175)

2. Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö. EÜ artikli 81 lõikega 1 on vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega ettevõtja mõjutab oma hetke või potentsiaalsete konkurentide käitumist turul või annab neile teada tema enda turul käitumise kohta tehtud otsustest või kavatsustest, kui selle suhtlemise eemärk või mõju on konkurentsi piiramine.

Kui puuduvad vastupidist näitavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad, tuleb eeldada, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidelt saadud infoga, et määrata oma tegevus turul. See peab veelgi enam paika, kui kooskõlastamine toimub korrapäraselt pika ajavahemiku jooksul.

(vt punktid 36 ja 37, 178)

3. Mis puudutab EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta tõendite esitamist, siis peab komisjon väidetava rikkumise kohta esitama asjakohased tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu moodustavate asjaolude asetleidmist. Seega tuleb komisjonil esitada piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saab tuvastada, et rikkumine on toime pandud.

Kõik komisjoni esitatud tõendid ei pea ilmtingimata aga vastama neile tingimustele rikkumise kõigi tunnuste osas. Piisab, kui kaudsete tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult neile nõuetele.

Arvestades, et konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid, millest selgelt nähtuks, et ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke ja korrapäratuid tõendeid, mis komisjoni valdusesse satuvad, peab igal juhul saama täiendada nendest tehtavate järeldustega, mis võimaldavad taastada asjakohased üksikasjad. Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu võib seega tuletada teatud arvu kokkusattumuste ja kaudsete tõendite esinemisest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta.

(vt punktid 38–41)

4. Kui aga konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe asetleidmist järeldades tugines komisjon dokumentaalsetele tõenditele, tuleb poolel, kes sellele järeldusele Üldkohtus vastu vaidleb, mitte ainult esitada komisjoni teesile vastupidine usutav selgitus, vaid ka näidata, et vaidlustatud otsuses rikkumise tuvastamiseks ei olnud piisavalt tõendeid.

(vt punkt 42)

5. Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis juhul, kui tegemist on hagiga EÜ artikli 81 lõike 1 alusel tehtud otsuse tühistamise nõudes, peab Üldkohus üldiselt läbi viima tervikliku kontrolli küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte.

Kohtu kahtlust tuleb tõlgendada rikkumise tuvastamise otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mis liidu õiguse üldpõhimõttena kehtib muu hulgas ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, mille tulemusel võidakse määrata trahve või karistusmakseid.

(vt punktid 43 ja 44)

6. Mitte ükski liidu õiguse säte ega üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda ühe ettevõtja vastu teiste süüdistatavate ettevõtjate avaldustele. Vastasel korral oleks komisjonil lasuv EÜ artikli 81 ja EÜ artikli 82 vastase tegevuse tõendamise kohustus talumatu ja kokkusobimatu EÜ asutamislepinguga talle antud järelevalveülesandega seoses asjaomaste sätete nõuetekohase kohaldamisega.

Tõsi, kartellis osalemises süüdistatud ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, ei või pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate poolt toimepandud konkurentsieeskirjade rikkumise olemasolust, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid. Niisugusest avaldusest üksi rikkumise tuvastamiseks seega ei piisa, vaid seda peavad toetama muud tõendid. Kuid tuleb siiski asuda seisukohale, et kui avaldus on väga usutav, on nõutav toetuse tase – nii toetavate tõendite täpsuse kui veenvuse aspektist – väiksem, kui see oleks siis, kui avaldus ei oleks eriti usaldusväärne.

Seega, kui otsustatakse, et kooskõlaliste kaudsete tõendite kogum toetab nimetatud avalduses märgitud tegevuse asetleidmist ja selle teatud konkreetseid aspekte, võib see avaldus üksi olla piisav, et tõendada komisjoni otsuse muid aspekte.

Peale selle, eeldusel et tõend ei ole ilmselgelt vastuolus avaldusega süükspandud tegevuse asetleidmise või põhilise sisu kohta, piisab, kui see tõendab selles kirjeldatud tegevuse olulisi asjaolusid, et sel oleks toetava tõendina teatav väärtus süüstavate tõendite kogumis.

(vt punktid 60, 79–81)

7. Komisjonil tuleb sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohast ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei pruugi olla teinud komisjoniga aktiivset koostööd.

Kuigi komisjon on kohustatud tõendama, et sõlmitud on ebaseaduslik turgude jagamise leping, oleks liigne nõuda, et sellele lisaks tuleb komisjonil esitada tõendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutatud konkreetse mehhanismi kohta. Rikkumises süüdi oleval ettevõtjal oleks liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku lepingu toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui lepingu olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad end sellises olukorras tõhusalt kaitsta, kui neile on antud võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb.

(vt punkt 69)

8. EÜ artikli 81 tekstist endast tuleneb, et juhul kui ettevõtjatevahelisel kokkuleppel või kooskõlastatud tegevusel on konkurentsivastane eesmärk, on see keelatud olenemata sellest, kas see turgu mõjutab. Seega, kuna komisjon tuvastas konkurentsivastaste kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuste esinemise, ei saa nendele tuvastatud asjaoludele vastu vaielda väitega, et koostöökokkuleppeid ei kohaldatud või et need ei mõjutanud turgu.

(vt punktid 70 ja 71)

9. Kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartelli peamiste liikmete vabatahtlikesse ütlustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et need isikud püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei pruugi teatise, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul, alusel trahvi vähendamise taotlemine innustada süüks pandud kartelli teiste liikmete kohta moonutatud tõendite esitamist. Tegelikult võib igasugune katse komisjoni eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse.

(vt punkt 78)

10. Kui tegemist on keerulise faktilise olukorraga, ei tule konkurentsivastase tegevuse kahekordset kvalifikatsiooni „mitmeks kokkuleppeks ja/või kooskõlastatud tegevuseks” – kuna sellel tegevusel on samaaegselt tunnused, mille alusel tuleb see kvalifitseerida „kokkuleppeks”, kui ka tunnused, mille alusel tuleb see kvalifitseerida „kooskõlastatud tegevuseks” – mõista kvalifikatsioonina, mis nõuab, et üheaegselt ja kumulatiivselt oleksid esitatud tõendid selle kohta, et iga faktiline asjaolu sisaldab keelatud kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse tunnuseid, vaid seda tuleb mõista ühe tervikliku kvalifikatsioonina, mis koosneb faktilistest asjaoludest, millest osad on kvalifitseeritud kokkulepeteks ja teised kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 tähenduses, mis ei näe selliste mitut tegu hõlmavate rikkumiste puhul ette eraldiseisvat kvalifikatsiooni.

(vt punkt 183)

11. Non bis in idem põhimõte, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, mille järgimise tagab kohus, keelab sama isiku mitmekordse karistamise sama ebaseadusliku teo eest sama õigushüve kaitsmise eesmärgil. Nimetatud põhimõtte kohaldamisel tuleb arvestada kolme kumulatiivse tingimusega, st asjaolude samasuse, rikkumise toimepannud isiku samasuse ning kaitstava õigushüve samasusega.

Kui komisjon karistab ettevõtjat konkurentsivastase teo eest, ei rikuta seda põhimõtet kuidagi asjaolu tõttu, et karistatav tegu on juba komisjoni varasema otsuse esemeks, kui ettevõtjat selle varasema otsusega ei karistatud, ta ei olnud selle otsuse adressaat ega ka selle vastuväiteteatise adressaat, mis võeti vastu viimati nimetatud otsusega lõppenud menetluses, ja kui tema osalust õigusvastastes tegudes mainiti vaid faktiliste asjaolude ülevaates, ilma et komisjon oleks sellele andnud õiguslikku hinnangut.

(vt punktid 186–188)

12. Rikkumise kestus on EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud rikkumise mõiste koostisosa, mille tõendamise kohustus lasub peamiselt komisjonil. Kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis peab komisjon vähemalt esitama tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuletada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel.

(vt punkt 198)

13. Komisjoni poolt ettevõtjale määruse nr 17 artikli 11 ja määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel esitatud teabenõudele ettevõtja nimel vastuseks antud avaldus on iseenesest usaldusväärsem, kui vastus, mille annab tema töötaja, olenemata, milline on viimase isiklik kogemus või arvamus.

(vt punkt 217)

14. Liidu õiguskorras kehtestatud haldusmenetluse tagatiste hulgas on ka pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult juhtumi kõiki asjassepuutuvaid asjaolusid.

(vt punkt 222)

15. Rikkumise esinemist tuleb hinnata ainult komisjoni kogutud tõendite põhjal. Kui haldusmenetluse lõpuks on tegelikult tuvastatud rikkumise asetleidmine, ei saa tõend selle kohta, et komisjon väljendas selle menetluse jooksul enneaegselt oma veendumust, et rikkumine toime pandi, muuta olematuks tõendeid rikkumise enda kohta.

(vt punkt 226)

16. Toimikuga tutvumise õigus, mis tuleneb loogiliselt kaitseõiguste põhimõttest, tähendab, et komisjon peab võimaldama asjassepuutuval ettevõtjal põhjalikult uurida kõiki uurimistoimikus olevaid dokumente, mis võivad tähtsust omada tema kaitse seisukohast. Need hõlmavad nii süüstavaid kui ka süü puudumist tõendavaid dokumente, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni sisedokumendid ja muud salajased andmed.

Mis puudutab süüstavaid tõendeid, siis kujutab dokumendi edastamata jätmine endast kaitseõiguste rikkumist vaid siis, kui ettevõtja tõendab esiteks, et rikkumise asetleidmise vastuväite esitamiseks tugines komisjon sellele dokumendile, ja teiseks, et seda vastuväidet sai tõendada vaid viitega nimetatud dokumendile. Seega tuleb asjassepuutuval ettevõtjal tõendada, et tulemus, millele komisjon otsuses jõudis, oleks olnud erinev, kui edastamata dokumenti tõendina arvesse ei võetaks.

Mis puudutab aga komisjoni poolt ettevõtja süü puudumist tõendava dokumendi edastamata jätmist, siis peab ettevõtja ainult tõendama, et dokumendi avaldamata jätmine võis tema kahjuks mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu. Piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks võinud neid süü puudumist tõendavaid dokumente kasutada oma kaitses, tõendades muu hulgas, et ta oleks saanud tugineda tõenditele, mis ei olnud kooskõlas komisjoni poolt vastuväiteteatise staadiumis antud hinnangutega, ja et ta oleks seega saanud mõjutada mis tahes viisil otsuses antud hinnanguid.

(vt punktid 236–239)

17. Vastuväiteteatis on dokument, mis peab piirama ettevõtja vastu algatatud menetluse eseme ja tagama kaitseõiguste tõhusa kasutamise. Neid eesmärke arvestades kaasnevad vastuväiteteatisega kaitseõiguste järgimise põhimõttest tulenevad menetluslikud tagatised, mille hulgas on õigus tutvuda komisjoni toimikus olevate dokumentidega.

Vastused vastuväiteteatisele ei kuulu eeluurimistoimikusse endasse. Mis puudutab dokumente, mis ei ole vastuväiteteatisest teada andmise ajaks toimiku osa, siis on komisjon kohustatud need vastused teistele asjassepuutuvatele pooltele avaldama ainult juhul, kui nendest on näha, et nad sisaldavad uusi süüstavaid või süü puudumist tõendavaid tõendeid. Komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta [EÜ] artiklite 81 ja 82, EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning nõukogu määruse nr 139/2004 kohaldamise juhtudel punktis 27 on märgitud, et uurimise teiste poolte vastustele komisjoni vastuväiteteatisele ei anta üldreeglina juurdepääsu. Poolele antakse siiski juurdepääs dokumentidele, kui need dokumendid võivad sisaldada uusi, kas süüdistavaid või süüst vabastavaid tõendeid, mis puudutavad komisjoni vastuväiteteatises selle poole kohta esitatud vastuväiteid.

Mis puudutab esiteks uut süüstavat tõendit, siis juhul, kui komisjon kavatseb rikkumise tuvastamiseks tugineda vastuväiteteatise vastuse teatud osale, peab teistele selle menetlusega seotud ettevõtjatele olema antud võimalus selle uue tõendi kohta oma seisukoht esitada.

Mis puudutab teiseks uusi süüst vabastavaid asjaolusid, siis ei ole komisjon kohustatud neid omal algatusel kättesaadavaks tegema. Kui komisjon jätab haldusmenetluses rahuldamata hageja taotluse, milles palutakse juurdepääsu dokumentidele, mida eeluurimistoimikus ei olnud, on kaitseõiguste rikkumine tuvastatav vaid siis, kui haldusmenetlus oleks võinud lõppeda teisiti, kui hageja oleks selle menetluse käigus saanud tutvuda vaidlusaluste dokumentidega.

(vt punktid 241–246, 249)

18. Komisjonil on trahvide arvutamise meetodi suhtes ulatuslik kaalutlusõigus. See meetod, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta, sisaldab erinevaid paindlikkust tagavaid elemente, mis võimaldavad komisjonil teostada oma kaalutlusõigust kooskõlas määruse nr 1/2003 sätetega.

Lisaks, sellistes valdkondades, nagu trahvi kindlaksmääramine määruse nr 1/2003 alusel, kus komisjonil on selline kaalutlusruum, piirdub nende hinnangute seaduslikkuse kontroll ilmse hindamisvea puudumise kontrolliga. Komisjoni kaalutlusõigus ja selle piirid ei mõjuta aga täieliku pädevuse teostamist liidu kohtu poolt, mis annab talle õiguse komisjoni määratud trahvi summa tühistada, seda vähendada või suurendada.

(vt punktid 265–267)

19. Rikkumise raskusaste tuleb kindlaks määrata suure hulga asjaolude põhjal, nagu juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, mille suhtes on komisjonil kaalutlusõigus.

Täpsemalt, vastavalt suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta punkti 1A esimesele lõigule tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjaomase geograafilise turu suurust. Üldkohtu kohustus on täieliku pädevuse raames läbiviidava kontrolli käigus hinnata, kas määratud trahvisumma on proportsionaalne rikkumise raskusastme ja kestusega ning kõrvutada rikkumise raskust ja asjaolusid, millele ettevõtja tugineb.

Suuniste punkti 1A teise lõigu kolmanda taande tähenduses on väga rasked rikkumised „üldjuhul horisontaalsed piirangud, näiteks „hinnakartellid” ja turujagamiskvoodid”. Seda liiki keelatud kokkulepped tähistavad konkurentsi kahjustamise kõige raskemaid vorme, sest juba oma esemelt on need suunatud konkurentsi selgele ja lihtsale kaotamisele kokkulepet täitvate ettevõtjate vahel ning seega vastuolus liidu peamiste eesmärkidega. Horisontaalseid hinnakartelle või turgude jagamise kokkuleppeid võib samuti lugeda väga rasketeks rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku mõju turule.

Kuigi rikkumise tegelik mõju turule on asjaolu, mida tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta, on see vaid üks kriteerium teiste kriteeriumide seas, nagu rikkumise laad ja geograafilise turu suurus. Samuti on nimetatud suuniste punkti 1A esimeses lõigus sätestatud, et seda mõju tuleb arvesse võtta ainult siis, kui seda saab mõõta.

(vt punktid 270–272, 275 ja 276, 280 ja 281)

20. Komisjonil on määruse nr 17 ja määruse nr 1/2003 raames trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjaid oma tegevuses konkurentsieeskirju järgima ja õigus kohandada mis tahes hetkel trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

Komisjoni eelnev otsustuspraktika ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku.

Teisi juhtumeid käsitlevad otsused on diskrimineerimise esinemise küsimuses üksnes soovituslikud, arvestades, et ei ole eriti tõenäoline, et teiste juhtumite asjaolud, nagu turud, tooted, ettevõtjad ning ajavahemikud, on samad.

Rikkumiste raskusastme määrab komisjon kindlaks mitme asjaolu alusel ja kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu ning lisaks ei ole komisjonil kohustust kohaldada määratava trahvi terviksumma või selle üksikute elementide suhtes täpset matemaatilist valemit. Neid asjaolusid arvestades tekitab kahe eri rikkumise eest kahe eri otsuse adressaatidele määratud trahvi otsene võrdlus selle spetsiifilise ülesande moonutamise ohu, mida täidavad trahvi arvutamise erinevad etapid. Nimelt kajastavad trahvi lõppsummad iga konkreetse keelatud kokkuleppe eriomaseid asjaolusid.

(vt punktid 288, 290, 293 ja 294)

21. Suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta on sätestatud, et juhul kui rikkumine hõlmab mitut ettevõtjat, võib komisjon kasutada lähtesummade puhul kaalutegureid, et võtta arvesse iga ettevõtja osatähtsust, jagades kartelliosalised rühmadesse, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt. Suunistes on muu hulgas täpsustatud, et sama tegevuse eest võib võrdse karistamise põhimõtte alusel sõltuvalt asjaoludest määrata asjaomastele ettevõtjatele erineva trahvisumma, ilma et see eristamine põhineks aritmeetilisel arvutusel.

Komisjonil ei ole rikkumise raskusastme kindlakstegemise staadiumis juhul, kui trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, kohustust jälgida, et tema arvutuste tulemusel ettevõtjatele määratavad lõplikud trahvisummad väljendaksid väikseimatki erinevust nende ettevõtjate kogukäibes. Ta võib aga ettevõtjaid rühmadesse jagada.

Ettevõtjate kategooriatesse jagamisel tuleb aga järgida võrdse kohtlemise põhimõtet, mille kohaselt on keelatud kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud siis, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Lisaks peab trahvisumma olema vähemalt proportsionaalne nende asjaoludega, mis võeti arvesse rikkumise raskusastme hindamisel.

(vt punktid 298–300)

22. Hoolimata sellest, et see arv on ligilähedane, peetakse ettevõtjate käivet konkurentsiõiguses sobivaks kriteeriumiks, mille alusel hinnata asjassepuutuvate ettevõtjate suurust ja majanduslikku võimsust.

Mis puudutab aktsiisimaksu sisaldava käibe aluseksvõtmist individuaalsete trahvi põhisummade arvutamisel, siis tuleb toonitada, et kuna selles arvutuses tuleb kaaluda teiste kartelliosaliste suhtelist osakaalu turul, siis ei muuda lõivude või aktsiisimaksude väljajätmine komisjoni lõppjäreldust. Ainult juhul, kui komisjon oleks teiste asjassepuutuvate isikute individuaalsed põhisummad arvutanud käibe alusel, mis aktsiisimaksu ei sisalda, oleks võrdse kohtlemise põhimõtte argument põhjendatud.

(vt punktid 304, 306)

23. Mõistlikust menetlustähtajast kinnipidamine konkurentsipoliitikat puudutavas haldusmenetluses on liidu õiguse üldpõhimõte, mille täitmist tagavad liidu kohtud.

Selle põhimõtte kohaldamisel tuleb eristada kahte haldusemenetluse staadiumi, nimelt vastuväiteteatisele eelnevat uurimise staadiumi ja ülejäänud haldusmenetluse staadiumi. Esimene staadium, mis kestab kuni vastuväiteteatise vastuvõtmiseni, algab hetkel, mil komisjon – kasutades seadusandaja poolt talle antud pädevust – võtab rikkumise kohta tehtud kaebuse alusel meetmeid, ja see peab võimaldama tal võtta seisukoht haldusmenetluse edasise käigu suhtes. Teine staadium järgneb vastuväiteteatisele ja kestab lõpliku otsuse vastuvõtmiseni. See peab võimaldama komisjonil langetada lõplik otsus etteheidetud rikkumise suhtes.

Menetluse esimese staadiumi kestust 65 kalendrikuud tuleb pidada liiga pikaks, kui komisjon ei esita teavet või täiendavaid põhjendusi menetlustoimingute kohta, mida ta selles staadiumis läbi viib. Sellest hoolimata saab mõistliku tähtaja põhimõtte rikkumise tõttu rikkumist tuvastava otsuse tühistada ainult juhul, kui menetluse pikkus mõjutas menetluse tulemust.

(vt punktid 316–318, 320, 322, 325)

24. Asjaolu, et komisjon kohaldas minevikus teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 1/2003 sätestatud piirides, kui see on vajalik konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks. Vastupidi, konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele.

(vt punkt 335)

25. Menetlusnormi rikkumine, isegi kui selle tagajärjeks ei saa olla komisjoni poolt konkurentsiõiguse normide rikkumise tõttu äriühingu suhtes vastu võetud otsuse tühistamine, võib õigustada trahvi vähendamist. Mõistliku tähtaja ületamine võib olla aluseks komisjoni otsusele vähendada õiglaselt trahvisummat, arvestades, et sellise vähendamise võimaluse kasutamine kuulub tema teostatavate õiguste hulka.

(vt punktid 337 ja 338)

ÜLDKOHTU OTSUS (kuues koda laiendatud koosseisus)

16. juuni 2011( )

Konkurents – Keelatud kokkulepped – Madalmaade õlleturg – Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 rikkumine – Rikkumise tõend – Juurdepääs toimikule – Trahvid – Võrdse kohtlemise põhimõte – Mõistlik tähtaeg

Kohtuasjas T‑235/07,

Bavaria NV, asukoht Lieshout (Madalmaad), esindajad: advokaadid O. Brouwer, D. Mes ja A. Stoffer ning hiljem advokaadid O. Brouwer, A. Stoffer ja P. Schepens,

hageja,

versus

Euroopa Komisjon, esindajad: A. Bouquet, S. Noë ja A. Nijenhuis, hiljem A. Bouquet ja S. Noë, keda abistas advokaat M. Slotboom,

kostja,

mille ese on esiteks nõue tühistada osaliselt komisjoni 18. aprilli 2007. aasta otsus K(2007) 1697, mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust (Juhtum nr COMP/B/37.766 – Madalmaade õlleturg), ja teise võimalusena nõue vähendada hagejale määratud trahvi,

ÜLDKOHUS (kuues koda laiendatud koosseisus),

koosseisus: kohtunikud V. Vadapalas (ettekandja), koja esimehe ülesannetes (ettekandja), A. Dittrich ja L. Truchot,

kohtusekretär: ametnik J. Plingers,

arvestades kirjalikus menetluses ja 24. märtsi 2010. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1 Hageja Bavaria NV on õlle ja karastusjookide tootmise ja turustamisega tegelev äriühing.

2 Ta on üks neljast peamisest turuosalisest Madalmaade õlleturul. Ülejäänud suured õlletehased sellel turul on esiteks kontsern Heineken (edaspidi „Heineken”), mida juhib äriühing Heineken NV ja mille tootmistegevust viib läbi tütarettevõtja Heineken Nederland BV, teiseks kontsern InBev (edaspidi „InBev”), mida enne 2004. aastat tunti nime all Interbrew, mida juhib äriühing InBev NV ja mille tootmistegevust viib läbi tütarettevõtja InBev Nederland NV, ning kolmandaks kontsern Grolsch (edaspidi „Grolsch”), mida juhib äriühing Koninklijke Grolsch NV.

3 Hageja ja selle turu kolm ülejäänud peamist õlletehast müüvad oma toodangut lõpptarbijale eelkõige kahe turustuskanali kaudu. Nii tuleb eristada esiteks „horeca” asutuste sektorit, st hotelle, restorane ja kohvikuid, kus tarbimine toimub kohapeal, ja teiseks supermarketite ning veini- ja alkoholipoodide „food” sektorit, kus õlut ostetakse kodus tarbimiseks. Viimasesse sektorisse kuulub ka sellist sorti õlu, mida jaemüüja müüb oma kaubamärgi all. Viimati nimetatud õllega tegelevad neljast õlletehasest vaid InBev ja Bavaria.

4 Neli õlletehast on Centraal Brouwerij Kantoor (edaspidi „CBK”) liikmed. See on katusorganisatsioon, mis põhikirja kohaselt esindab oma liikmete huve ning tegutseb üldkoosoleku ja erinevate komisjonide kaudu, nagu „horeca” sektori küsimustega tegelev komisjon ja finantskomisjon, millest sai juhtkomisjon. CBK‑s toimunud koosolekud kutsus kokku ning ametlikud, kronoloogiliselt nummerdatud protokollid koostas ja saatis liikmetele välja selle sekretariaat.

Haldusmenetlus

5 28. jaanuari 2000. aasta kirjas ja ka 3., 25. ja 29. veebruari 2000. aasta kirjades tegi InBev mitu avaldust, mis sisaldasid teavet piirava kaubandustegevuse kohta Madalmaade õlleturul. Need avaldused tehti eelkõige 1999. aastal Euroopa Ühenduste Komisjoni poolt läbi viidud uurimise käigus, mis oli seotud kartelli ja turgu valitseva seisundi võimaliku kuritarvitamisega Belgia õlleturul. Koos nende avaldustega esitas InBev trahvi määramata jätmise või vähendamise taotluse vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).

6 Pärast InBevilt avalduste saamist viis komisjon 22. ja 23. märtsil 2000 hageja ja teiste asjassepuutuvate ettevõtjate ruumides läbi kontrollid. Hagejale saadeti 2001. aastast kuni 2005. aastani täiendavaid teabenõudeid.

7 30. augustil 2005 saatis komisjon hagejale ja teistele asjassepuutuvatele ettevõtjatele vastuväiteteatise. Hageja esitas selle teatise kohta oma märkused 24. novembril 2005. Ükski puudutatud isik ärakuulamist ei soovinud.

8 7. ja 8. mai 2006. aasta kirjadega saatis komisjon hagejale tutvumiseks täiendavaid dokumente. Muu hulgas saatis ta hagejale InBevile esitatud teabenõuded ja nende vastused ning ühe Heinekeni sisedokumendi.

9 18. aprillil 2007 võttis komisjon vastu otsuse K(2007) 1697, mis käsitleb EÜ artikli [81] alusel algatatud menetlust (Juhtum nr COMP/B/37.766 – Madalmaade õlleturg; edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille kokkuvõte on avaldatud 20. mai 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT 2008, C 122, lk 1) ja millest anti hagejale teada 24. aprilli 2007. aasta kirjaga.

Vaidlustatud otsus

Rikkumine

10 Vaidlustatud otsuse artiklis 1 on märgitud, et hageja ja äriühingud InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland ning Koninklijke Grolsch osalesid ajavahemikus 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999 EÜ artikli 81 lõike 1 ühes vältavas rikkumises, mis seisnes mitmes kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses, mille eesmärk oli piirata konkurentsi ühisturul.

11 Rikkumine seisnes esiteks õllehindade ja hinnatõusu kooskõlastamises Madalmaades nii „horeca” kui ka kodutarbimise müügi sektoris, kaasa arvatud õlu, mida müüdi jaemüüjate endi kaubamärgi all, ja teiseks aeg-ajalt Madalmaade „horeca” sektori üksikklientidele pakutavate teiste äritingimuste – nagu asutustele laenu andmine – kooskõlastamises ning kolmandaks aeg-ajalt Madalmaade klientide jaotamist käsitlevate kokkulepete sõlmimises nii „horeca” kui ka kodutarbimise müügi sektoris (vaidlustatud otsuse artikkel 1 ning põhjendused 257 ja 258).

12 Õlletehaste konkurentsivastast tegevust viidi vaidlustatud otsuse kohaselt läbi nii ametlike mitmepoolsete koosolekute tsüklite abil, millest Madalmaade õlleturu neli peamist osalist regulaarselt osa võtsid, kui ka täiendavate kahepoolsete kohtumiste abil, kus osalesid need samad õlletehased erinevates kombinatsioonides. Vaidlustatud otsuses märgitu kohaselt toimusid need kohtumised teadlikult salaja, sest osavõtjad teadsid, et need ei ole lubatud (vaidlustatud otsuse põhjendused 257–260).

13 Nii toimus kõigepealt 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999 rida mitmepoolseid koosolekuid nimega „Catherijne overleg” (Catherijne koostöö) või „agendacommissie” (päevakorra komisjon). Vaidlustatud otsuses tuvastati, et nende koosolekute – mis puudutasid peamiselt „horeca” sektorit, kuid võisid mõjutada ka kodutarbimise müügi sektorit – põhiline eesmärk oli kooskõlastada õlle hinda ja hinnatõuse, arutada hinnaalanduste piirmäärade ja klientide jaotamise teemasid ning leppida kokku teatud muudes äritingimustes. Nendel koosolekutel arutati ka jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjendused 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252).

14 Teiseks, mis puudutab õlletehaste kahepoolseid kontakte, siis on vaidlustatud otsuses märgitud, et 12. mail 1997 said InBev ja hageja kokku ning nad arutasid jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinnatõusu teemat (vaidlustatud otsuse põhjendus 104). Lisaks kohtusid komisjoni andmetel Heineken ja hageja 1998. aastal, et arutada piiranguid „horeca” sektori müügikohtades (vaidlustatud otsuse põhjendus 189). Komisjon märkis, et kahepoolsed kohtumised Heinekeni ja Grolschi vahel toimusid ka 1999. aasta juulis seoses kodutarbimise müügi sektori nendele klientidele antava kompensatsiooniga, kes tegid ajutisi hinnaalandusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 212 ja 213).

15 Lõpuks märgitakse vaidlustatud otsuses, et 1997. aastal toimus InBevi ja hageja vahel nii kahepoolne sidepidamine ja teabevahetus õllehinnaga seotud üldistel aruteluteemadel kui ka arutelud rõhuga jaemüüjate kaubamärkide teemal. Kahepoolne sidepidamine teabevahetuse kujul seoses jaemüüjate kaubamärkidega hõlmas 1998. aasta juunis ja juulis ka Belgia õlletehaseid (vaidlustatud otsuse põhjendused 105, 222–229 ja 232–236).

Hagejale määratud trahv

16 Vaidlustatud otsuse artikli 3 punktis c määrati hagejale trahv 22 850 000 eurot.

17 Selle trahvi väljaarvutamisel kohaldas komisjon nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõiget 2 ja suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ESTÜ] asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) sätestatud meetodit (vaidlustatud otsuse põhjendused 436 ja 442). Selle meetodi kohaselt määrati hageja trahv kindlaks rikkumise raskuse ja kestuse alusel (vaidlustatud otsuse põhjendus 437).

18 Täpsemalt, rikkumine kvalifitseeriti „väga raskeks”, sest see seisnes peamiselt hindade, hinnatõusude ja teiste äritingimuste regulaarses kooskõlastamises ning klientide jagamises (vaidlustatud otsuse põhjendus 440). Komisjon võttis ka arvesse konkurentsivastase tegevuse salastatust ja tahtlikku toimepanemist ning asjaolu, et rikkumise ese oli kogu Madalmaade territoorium ja kogu õlleturg, st nii „horeca” sektor kui ka kodutarbimise sektor (vaidlustatud otsuse põhjendused 453 ja 455). Lisaks täpsustas komisjon, et konkurentsivastase tegevuse tegelikku mõju Madalmaade turule käesolevas asjas arvesse ei võetud, sest seda oli võimatu mõõta (vaidlustatud otsuse põhjendus 452).

19 Lisaks kohtles komisjon hagejat erinevalt, et võtta arvesse tema tegelikku majanduslikku suutlikkust ja isiklikku osakaalu tuvastatud rikkumises. Selleks võttis komisjon aluseks hageja õlle müügikäibe Madalmaades 1998. aastal, st rikkumise viimasel täisaastal. Sellest alusest lähtudes liigitati hageja kolmandasse ja viimasesse kategooriasse, mis vastas trahvi lähtesummale 17 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 462 ja 464).

20 Kuna hageja osales rikkumises 27. veebruarist 1996 kuni 3. novembrini 1999, st ajavahemikul kolm aastat ja kaheksa kuud, suurendati tema trahvi lähtesummat 35% (vaidlustatud otsuse põhjendused 465 ja 469). Trahvi põhisummaks määrati seega 22 950 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 470).

21 Lõpuks otsustas komisjon, et trahvi tuleb vähendada 100 000 euro võrra, sest ta möönis, et käesolevas asjas kestis haldusmenetlus ebamõistlikult kaua (vaidlustatud otsuse põhjendused 495–499).

Menetlus ja poolte nõuded

22 Hageja esitas käesolevas asjas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kohtukantseleisse 4. juulil 2007.

23 10. veebruari 2010. aasta otsusega saatis Üldkohus kohtuasja kuuendale kojale laiendatud koosseisus vastavalt kodukorra artikli 14 lõikele 1 ja artikli 51 lõikele 1.

24 Menetlust korraldavate meetmetena esitas Üldkohus komisjonile 12. veebruaril 2010 kirjalikke küsimusi, millele viimane tähtaegselt vastas.

25 Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 24. märtsi 2010. aasta kohtuistungil.

26 Kuna ettekandja‑kohtunikul esines pärast suulise menetluse lõpetamist takistus käesoleva asja arutamisel osalemiseks, määrati asjale uus ettekandja‑kohtunik ja käesoleva kohtuotsuse tegemise nõupidamisel osalesid vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 32 need kolm kohtunikku, kes kohtuotsuse allkirjastasid.

27 Hageja palub Üldkohtul:

– tühistada vaidlustatud otsus tervikuna või osaliselt hagejat puudutavas osas;

– teise võimalusena vähendada hagejale määratud trahvi;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

28 Komisjon palub Üldkohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus

29 Oma hagiavalduse toetuseks esitab hageja kuus väidet: esiteks, et rikutud on hea halduse põhimõtet; teiseks, et rikutud on EÜ artiklit 81, süütuse presumptsiooni, seaduslikkuse põhimõtet ja põhjendamiskohustust; kolmandaks, et rikkumise kestuse kindlaksmääramisel on rikutud õigusnormi ja tehtud faktiviga; neljandaks, et trahvi summa kindlaksmääramisel on rikutud määruse nr 1/2003 artiklit 23, suuniseid ning võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet; viiendaks, et rikutud on mõistliku kestuse põhimõtet, ning kuuendaks, et rikutud on olulisi vorminõudeid, hea halduse põhimõtet ja kaitseõigusi, sest hagejal ei võimaldatud tutvuda teiste isikute vastustega vastuväiteteatisele ning toimikus oleva ühe dokumendiga.

30 Üldkohus leiab, et kõigepealt tuleb uurida teist ja kolmandat väidet, milles sisuliselt vaidlustatakse rikkumine ise, seejärel tuleb uurida esimest ja kuuendat väidet, mis puudutavad väidetavaid menetlusnormi rikkumisi, ning lõpuks neljandat ja viiendat väidet, mis puudutavad vastavalt trahvisumma kindlaksmääramist ja haldusmenetluse kestust.

Teine väide, et rikutud on EÜ artiklit 81, süütuse presumptsiooni, seaduslikkuse põhimõtet ja põhjendamiskohustust

Poolte argumendid

31 Esiteks väidab hageja sisuliselt, et komisjon kohaldas ja tõlgendas vääralt mõisteid „kokkulepe”, „kooskõlastatud tegevus” ja „üks vältav rikkumine”, ning teiseks, et ta on rikkunud õigusnormi ja andnud faktidele väära hinnangu, mis puudutab rikkumise tuvastamist nii „horeca” sektoris kui ka kodutarbimise sektoris, sealhulgas jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle segmendis.

32 Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.

Üldkohtu hinnang

33 EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.

34 EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil (Üldkohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑7/89: Hercules Chemicals vs. komisjon, EKL 1991, lk II‑1711, punkt 256, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 199).

35 Kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib sõlmituks lugeda niipea, kui esineb ühine tahe, mis on suunatud konkurentsi piiramisele põhimõtteliselt, isegi kui plaanitava piirangu konkreetseid detaile alles läbi räägitakse (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus HFB jt vs. komisjon, punktid 151–157 ja 206).

36 Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 115, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 158).

37 EÜ artikli 81 lõikega 1 on vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega ettevõtja mõjutab oma hetke või potentsiaalsete konkurentide käitumist turul või annab neile teada tema enda turul käitumise kohta tehtud otsustest või kavatsustest, kui selle suhtlemise eemärk või mõju on konkurentsi piiramine (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 116 ja 117).

38 EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta tõendite esitamise osas tuleb meeles pidada, et komisjon peab tõendama tema poolt tuvastatud rikkumisi ja esitama sellised tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmise (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 86).

39 Komisjonil tuleb seega rikkumise toimepanemise tuvastamiseks esitada täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid (vt selle kohta Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen vs. komisjon, EKL 2000, lk I‑2707, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).

40 Tuleb siiski rõhutada, et kõik komisjoni esitatud tõendid ei pea tingimata neile tingimustele vastama rikkumise kõigi koosseisu tunnuste osas. Piisab, kui neile vastab institutsiooni esitatud kaudsete tõendite kogum, mida hinnatakse tervikuna (vt Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt vs. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punktid 179 ja 180 ning seal viidatud kohtupraktika).

41 Arvestades, et konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid, millest selgelt nähtuks, et ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke väheseid tõendeid, mis komisjoni valdusesse on sattunud, peab igal juhul saama täiendada nendest tehtavate järeldustega, mis võimaldavad visualiseerida asetleidnud olukorra. Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe esinemist võib seega tuletada teatud arvust kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57).

42 Kui aga konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe asetleidmist järeldades tugines komisjon dokumentaalsetele tõenditele, tuleb poolel, kes sellele järeldusele Üldkohtus vastu vaidleb, mitte ainult esitada komisjoni teesile vastupidine usutav selgitus, vaid ka näidata, et vaidlustatud otsuses rikkumise tuvastamiseks ei olnud piisavalt tõendeid (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 187).

43 Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui tegemist on hagiga EÜ artikli 81 lõike 1 alusel tehtud otsuse tühistamise nõudes, peab Üldkohus üldiselt läbi viima tervikliku kontrolli küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte (vt Üldkohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑41/96: Bayer vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑3383, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).

44 Vastavalt süütuse presumptsiooni põhimõttele, mida Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõttena kohaldatakse eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse, tuleb juhul, kui kohus kahtleb, teha otsus rikkumist tuvastava otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punktid 149 ja 150, ning Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP: Dresdner Bank jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑3567, punktid 60 ja 61).

45 Neid kaalutlusi arvestades tuleb käesolevas asjas uurida, kas komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja tegevus oli kvalifitseeritav EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisena.

– InBevi avaldus

46 Kõigepealt tuleb märkida, et komisjon tugineb suures ulatuses (vt eriti vaidlustatud otsuse põhjendused 40–62) InBevi avaldusele, mille see tegi trahvi määramata jätmise või vähendamise taotluses 28. jaanuari 2000. aasta ning 3., 25. ja 29. veebruari 2000. aasta kirjadega; seda täiendasid selle lisaks olevad InBevi viie direktori avaldused (vaidlustatud otsuse põhjendused 34 ja 40, edaspidi koos „InBevi avaldus”).

47 Vaidlustatud otsusest nähtub, et InBevi avaldusest võis järeldada, et „Madalmaade õlleturul toimisid õlletehaste vahel […] erinevat vormi kooskõlastused”, st et eristati CBK liikmete üldkoosolekuna peetud ametlikke koosolekuid, CBK finantskomisjoni mitteametlikke koosolekuid ja paralleelselt toimunud „muid koosolekuid”, mida tunti nime all „Catherijne koostöö”, millel osalejate koosseis oli muutuv ja mille kohta InBevi sõnul ta kirjalikke tõendeid ei leidnud. „Muud koosolekud” võis aga liigitada järgmiselt: „i) nelja peamise õlletehase (Heineken, Interbrew, Grolsch ja Bavaria) horeca sektori direktorite koosolekud […]; ii) horeca ja kodutarbimise sektori direktorite ühiskoosolekud (1998. aastal toimus neid kaks) ja iii) kodutarbimise sektori direktorite koosolekud (1999. aastal toimus neid üks […])” (vaidlustatud otsuse põhjendused 41–46). [Siin ja edaspidi on vaidlustatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]

48 InBevi avalduse kohaselt oli finantskomisjonil „ametlik päevakord, kuid selle raames arutati ka hindade kindlaksmääramist kodutarbimise sektoris ja horeca sektoris[; n]eid arutelusid ei protokollitud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 43).

49 Sama avalduse kohaselt arutati „muudel koosolekutel” teemasid, mis puudutasid nii „horeca” sektorit kui ka kodutarbimise sektorit ning jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle segmenti (vaidlustatud otsuse põhjendus 47).

50 Esiteks, mis puudutab „horeca” sektorit, siis arutati kaht peamist teemat: „[H]oreca sektoris eksisteeris põhimõtteline kokkulepe maksimaalse hinnaalanduse kohta teatud koguselt […] ja teine arutlusteema puudutas horeca sektoris tehtud investeeringuid[; i]dee oli, et selles sektoris tuleb säilitada statu quo ning vältida teiste õlletehaste klientide ülevõtmist” (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).

51 Üks InBevi direktor märgib, et ta ei ole sellise kokkuleppe täpsest sisust teadlik ning üks teine direktor kirjeldab seda kui „väga keeruline ja ähmane kokkulepe määrade kohta (horeca sektoris tehtud hinnaalandused), mida me kunagi ei täitnud”, märkides, et „[k]oostöö seisnes horeca sektori direktorite kaks korda kuus toimunud koosolekutes, kus arutati ilmsiks tulnud „reegli” rikkumisi (kuigi see oli umbkaudne; me rääkisime turu piiride ületamisest)” (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).

52 Teiseks, kodutarbimise sektori osas puudutasid InBevi avalduse kohaselt arutelud nii üldist hinnataset kui ka spetsiifiliselt jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle teemat.

53 Mis puudutab üldist hinnataset, siis märkis üks InBevi direktor, et „tavaliselt tõstis õlletehas oma hindasid pärast seda, kui ta oli teisi õlletehaseid sellest teavitanud […;] initsiatiiv tuli alati mõne suure õlletehase poolt, üldjuhul näitas seda üles Heineken[; j]a sel juhul oli teistel õlletehastel aega ümber positsioneeruda[; k]uigi õlletehased määrasid üldjoontes oma hinna kindlaks üksteise järgi, oli ja jäi igaühele oma hinnapoliitika” (vaidlustatud otsuse põhjendus 51).

54 Mis puudutab jaemüüja kaubamärgi all müüdavat õlut, siis märgib InBev, et Madalmaade selle segmendi turuosaliste (Bavaria ja Oranjeboom, mille hiljem ostis Interbrew) vahel toimusid hinnaarutelud alates 1987. aastast. Ta lisab, et „[m]õlemad pooled said aru, olles sellest ka omavahel rääkinud, et nad ei nõustu mis tahes sekkumisega nende vastavasse kliendibaasi jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle segmendis, mille maht vähenes” (vaidlustatud otsuse põhjendus 52).

55 Mis puudutab Heinekeni ja Grolschi osalust selles sektoris, siis on InBevi avalduses märgitud, et „[M]adalmaade turgu iseloomustab suur erinevus jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle („kaubamärk B”) hinna ja [teiste kaubamärkide („kaubamärk A”) hinna vahel;] Heineken, kes ei ole jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle segmendis esindatud, keeldus alati kaubamärgi A all müüdava õlle hinna tõstmisest, kui jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hind ei tõusnud[; n]ii avaldas ta kaudset survet eriti jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle tootjatele, nagu Bavaria ja Interbrew” (vaidlustatud otsuse põhjendus 53).

56 InBev avaldab, et nelja õlletehase vahel arutati ka jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hinda, ehk teisisõnu osales selles ka Grolsch, kui arutati üldisemalt hinnaerinevuste säilitamist õlle eri kaubamärkide vahel. InBevi avalduse kohaselt „ei tõstnud Heineken ja Grolsch oma hindu aastaid ja teiste õlletehaste toodetav jaemüüjate kaubamärgi all müüdava õlle hind ei olnud samuti tõusnud[; v]iimastel aastatel tõstsid Bavaria ja Interbrew hindu ja nendele järgnes Grolsch” (vaidlustatud otsuse põhjendus 54). Samuti märgitakse, et „[3]–4 aasta eest integreeriti mitteametlikud konsultatsioonid horeca sektori Catherijne koostöösse, milles osalesid ka CBK esindajad[; p]ärast mõnda koosolekut otsustati need koosolekud uuesti jagada koosolekuteks kodutarbimise alal ja horeca sektori koosolekuteks” (vaidlustatud otsuse põhjendus 54).

57 Lisaks avaldab InBev, et Belgia õlletehase Martensi poolt teatud turuosa endale haaramine alates 1996.–1997. aastast tõi endaga kaasa „jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle turul tegutsevate Belgia ja Madalmaade õlletehaste kokkuleppe”[; k]aks koosolekut toimusid [ühes hotellis] Bredas 1998. aastal[…; l]epiti kokku Madalmaades ja Belgias asuvatele klientidele müüdava jaemüüjate kaubamärki kandva õlle koguste järgimises” (vaidlustatud otsuse põhjendus 55).

58 Vastavalt InBevi direktorite avaldustele olid „muud koosolekud” organiseeritud selleks, et vastastikku üksteist toetada turul esineva „piiratud agressiivsuse” küsimuses (vaidlustatud otsuse põhjendus 46).

59 19. detsembri 2001. aasta vastuses teabenõudele märkis InBev, et „1998. aasta novembri lõpus hävitati eelmiste aastate päevakorrad ja mitteametlikel koosolekutel tehtud märkmed[; u]mbes sel ajal hakkas ilmsiks tulema Madalmaade õlletehastevaheline koostöö turul ja tekkis kartus, et Madalmaade konkurentsiasutus viib läbi kontrolli[; p]äevakordi hävitati ka järgmistel aastatel” (vaidlustatud otsuse põhjendus 61).

60 Kõigepealt tuleb täheldada, et ükski õigusnorm ega liidu õiguse üldpõhimõte ei keela komisjonil tugineda ettevõtja vastu selliste teiste ettevõtjate avaldustele, kellele on samuti rikkumine süüks pandud. Vastasel juhul oleks komisjoni kohustust tõendada EÜ artikleid 81 ja 82 rikkuvat käitumist võimatu täita ja see oleks vastuolus EÜ asutamislepinguga talle pandud ülesandega teostada järelevalvet selle üle, et nimetatud sätteid kohaldataks nõuetekohaselt (vt eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 192 ja seal viidatud kohtupraktika).

61 Käesolevas asjas ei vaidle hageja vastu InBevi avalduses esitatud asjaolule, et Madalmaade õlletootjate esindajate vahel toimusid kohtumised. Ta ei vaidle vastu ka sellele, et tema esindaja osales enamusel nendel kohtumistel ning et seal arutati Madalmaade turu hinnataset ja „horeca” sektori klientidele tehtavaid hinnaalandusi.

62 Seda arvestades võis komisjon õigesti tuvastada, et InBevi avalduses viidatud koosolekud toimusid ja et hageja esindajad osalesid reaalselt vähemalt osadel nendel koosolekutel.

63 Hageja vaidleb aga vastu sellele, et nendel koosolekutel arutatu tulemusel sõlmiti mõni konkurentsivastane kokkulepe või võeti konkurentsivastase kooskõlastad tegutsemise kohustus. Ta väidab, et nende koosolekute ese oli alati õiguspärane ja kui arutatigi olukorda turul, ei tehtud seda konkurentsivastastel eesmärkidel. Hageja vaidleb vastu InBevi avalduse usaldusväärsusele, väites, et see on umbmäärane, ebaühtlane ja juba iseenesest vastuoluline.

64 Täpsemalt märgib hageja InBevi avalduse vastuolulisuse teemal, et see sisaldab mitut näidet tema süü puudumise kohta.

65 Esiteks viitab ta InBevi 3. veebruari 2000. aasta täiendava avalduse lõikudele, milles on märgitud järgmist: „„[E]elkõige me rääkisime, et jätta üksteisele vastastikku mulje, et me jääme turul rahulikuks. Vähe või üldse mitte puudutati määrade ja müügikohtade küsimusi. Tegelikult pidas igaüks teist rumalaks.” Viimastel aastatel kaotasid koosolekud aina rohkem sisu ja koostöö muutus ebamäärasemaks” (vaidlustatud otsuse põhjendus 46).

66 Teiseks viitab hageja InBevi direktorite avalduste teatud lõikudele, milles on muu hulgas märgitud: „toidukaupade sektori osas kokkulepe puudus”; „kokkulepete raames siiski hinnatõuse ei kohaldatud”; „mul ei ole teavet kokkuleppe kohta „jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle” sektoris; „sel koosolekul ei olnud erilist tähtsust. Pigem oli tegemist meeldiva koosviibimisega, millel ei olnud konkreetset päevakorda. Hinnaalanduste kohta tehti üldisi kommentaare. Mulle jäi mulje, et juba aastaid eksisteerib teatud hinnaalandustele mingi määrade süsteem või reegel, kuid täpselt seda kunagi ei mainitud. Me rääkisime ainult väga üldsõnaliselt hinnaalanduste üldistest summadest, mille raames toodi välja mõned juhud”; „[Interbrew] üheski hinnakokkuleppes ei osalenud”; „samuti ei toimunud ka mingit koostööd. Me tegutsesime täiesti sõltumatult ja kui 1999. aastal tõsteti kõiki õllehindu, suurendasime me kaubamärgi A hinda (pärast seda, kui Bavaria ja Grolsch olid seda teinud paar kuud varem) ja meie kliendid jaemüüjate kaubamärkide segmendis olid tugevalt vastu […] me tegutsesime seega täiesti õiguspäraselt”.

67 Hageja kinnitab, et eespool viidatud avaldused on vastuolus komisjoni järeldusega, et toime on pandud EÜ artikli 81 rikkumine. Hageja arvates tuleneb nendest, et kodutarbimise müügi sektoris toimunud hinnatõusu ei olnud kokku lepitud ega kooskõlastatud, et Interbrew määratles oma müügihinnad täiesti iseseisvalt, et Madalmaade õlletehased on alati omavahel tugevalt konkureerinud ja et õlletehaste vahel puudus mis tahes kokkulepe „horeca” sektoris tehtavate hinnaalanduste kohta.

68 Kõigepealt tuleb märkida, et InBevi avalduse teatud osadest – mis puudutavad arutelude üldsõnalisust, kokkuleppe puudumist teatud sektorites ja nende arutelude mõju puudumist õlletehaste tegevusele turul – hageja tehtud järeldused ei saa iseenesest kahtluse alla seada komisjoni järeldusi rikkumise asetleidmise kohta.

69 Nimelt, mis puudutab selle avalduse väidetavat üldsõnalisust, siis tuleb meenutada, et komisjonil tuleb sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohast ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei pruugi olla teinud komisjoniga aktiivset koostööd. Kuigi komisjon on kohustatud tõendama, et sõlmitud on ebaseaduslik turgude jagamise leping, oleks liigne nõuda, et sellele lisaks tuleb komisjonil esitada tõendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutatud konkreetse mehhanismi kohta. Rikkumises süüdi oleval ettevõtjal oleks liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku lepingu toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui lepingu olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad end sellises olukorras tõhusalt kaitsta, kui neile on antud võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 203; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑403/04 P ja C‑405/04 P: Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, EKL 2007, lk I‑729, punkt 50).

70 Edasi, mis puudutab InBevi avalduse väidetavat vastuolulisust, sest selles viidatakse, et vaidlusalune tegevus turgu ei mõjutanud, siis tuleb meenutada, et EÜ artikli 81 tekstist endast tuleneb, et juhul kui ettevõtjatevahelisel kokkuleppel või kooskõlastatud tegevusel on konkurentsivastane eesmärk, on see keelatud olenemata sellest, kas see turgu mõjutab (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Hüls vs. komisjon, punktid 163–166, ja 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑8/08: T-Mobile Netherlands jt, EKL 2009, lk I‑4529, punkt 29).

71 Seega, kuna komisjon tuvastas konkurentsivastaste kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuste esinemise, ei saa nendele tuvastatud asjaoludele vastu vaielda väitega, et koostöökokkuleppeid ei kohaldatud või et need ei mõjutanud turgu.

72 Selle kohta, et väidetavalt on kinnitatud, et kodutarbimise müügi sektoris ja „horeca” sektoris kokkulepe puudus, tuleb märkida, et hageja viidatud lõigud, kui neid lugeda nende konteksti arvestades, ei välista mingil juhul kokkulepet või kooskõlastatud tegevust asjassepuutuvates sektorites.

73 Nimelt, mis puudutab kodutarbimise sektorit (jaemüüki), siis järgneb InBevi ühe direktori kinnitusele, mille kohaselt „[selles] sektoris kokkulepet ei olnud”, õlletehaste hindade kooskõlastamise mehhanismi konkreetne kirjeldus. See lõik on sõnastatud järgmiselt (vaidlustatud otsuse põhjendus 51):

„Jaemüügi („Food”) sektoris kokkulepe puudus. Õlle hinna tõstmise suhtes oli tavaks, et õlletehas tõstis hindu pärast seda, kui ta oli teisi õlletehaseid sellest eelnevalt teavitanud. Kui üks tehastest sellest teada andis, järgnes arutelu teemal, kuidas hinnatõus turgu mõjutab; õlle hinna tõus toimus aga sellest olenemata. Initsiatiivi näitas üles alati mõni suur õlletehas ja üldjuhul tegi seda Heineken. Sel juhul oli teistel õlletehastel aega ümber positsioneeruda. Kuigi õlletehased määrasid üldjoontes oma hinna kindlaks üksteise järgi, oli ja jäi igaühele oma hinnapoliitika.”

74 Selles kontekstis ei saa aga pidada veenvaks argumendiks lihtsalt asjaolu, et InBevi direktor viitas „kokkuleppe” puudumisele, kuna asjassepuutuvate ettevõtjate esindajate avaldustes kirjeldatud tegevusele annavad õigusliku kvalifikatsiooni komisjon ja vajadusel Üldkohus.

75 Mis puudutab väidetavat kokkuleppe puudumist ja kokkuleppe täitmist „horeca” sektoris, siis tuleb märkida, et InBevi 3. veebruari 2000. aasta täiendava avalduse lõigud ja InBevi juhatajate avaldused, millele on viidatud eespool punktides 65 ja 66, ei välista kokkuleppe puudumist selle sektori klientidele tehtava hinnaalanduse kohta. Kuigi nendes lõikudes tõsteti esile, et arutelud olid üldsõnalised ja et harva arutati täpsete määrade ja müügikohtade küsimust, puudutasid need arutelude täpsuse taset ega rääkinud vastu EÜ artikli 81 mõttes keelatud kokkuleppe eksisteerimisele. Nii ei saa neid pidada vastuolus olevaks InBevi avalduses esitatud märkusega, mille kohaselt: „[e]ksisteeris põhimõtteline kokkulepe horeca sektoris maksimaalse hinnaalanduse kohta teatud koguselt” (vaidlustatud otsuse põhjendus 48).

76 Arvestades eespool esitatut ei ole põhjendatud hageja argumentatsioon, et InBevi avaldus on ebamäärane ja vastuoluline ning järelikult kasutas komisjon seda avaldust valikuliselt.

77 Lõpuks, mis puudutab InBevi avalduse usaldusväärsuse üldist hinnangut, siis tuleb asuda seisukohale, et vastupidi sellele, mida väidab hageja, võis komisjon õigesti pidada InBevi avaldust eriti suure tõendusliku jõuga tõendiks, arvestades, et tegemist on ettevõtja enda nimel antud vastusega, mis on usaldusväärsem kui vastus, mille annab tema töötaja, olenemata, milline on viimase isiklik kogemus või arvamus. Oluline on ka täheldada, et InBevi avaldus on selle ettevõtja läbiviidud siseauditi tulemus ning et selle andis komisjonile advokaat, kellel oli kutsetegevusest tulenev kohustus tegutseda selle ettevõtja huvides. Ta ei saanud seega rikkumist kergekäeliselt üles tunnistada, ilma et ta hindaks selle teo tagajärgi (vt selle kohta Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998 vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 45, ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 206).

78 Lisaks tuleneb ka väljakujunenud kohtupraktikast, et kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartelli peamiste liikmete vabatahtlikesse ütlustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et need isikud püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, ei pruugi koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotlemine innustada süüks pandud kartelli teiste liikmete kohta moonutatud tõendite esitamist. Nimelt võib igasugune katse komisjoni eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse (Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 70).

79 Veel tuleb meenutada, et kartellis osalemises süüdistatud ettevõtja sellist avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis osalemises süüdistatud ettevõtjad, ei saa pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate poolt toimepandud rikkumise olemasolu kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid (vt selle kohta Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑337/94: Enso-Gutzeit vs. komisjon, EKL 1998, lk II‑1571, punkt 91, ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 219).

80 InBevi avaldusest üksi rikkumise tuvastamiseks seega ei piisa, vaid seda peavad toetama muud tõendid.

81 Tuleb siiski asuda seisukohale, et käesolevas asjas on InBevi avalduse usaldusväärsuse tõttu nõutav väiksem toetavate tõendite tõendusjõud – nii nende täpsuse kui veenvuse aspektist – kui see oleks siis, kui see avaldus ei oleks eriti usaldusväärne. Seega, kui otsustatakse, et kooskõlaliste kaudsete tõendite kogum toetab InBevi avalduses ja vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud tegevuse asetleidmist ja selle teatud konkreetseid aspekte, võib see avaldus üksi olla piisav, et tõendada vaidlustatud otsuse muid aspekte. Peale selle, eeldusel et tõend ei ole ilmselgelt vastuolus InBevi avaldusega süükspandud tegevuse asetleidmise või põhilise sisu kohta, piisab, kui see tõendab selles kirjeldatud tegevuse olulisi asjaolusid, et sel oleks toetava tõendina teatav väärtus süüstavate tõendite kogumis (vt selle kohta eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt vs. komisjon, punkt 220 ja seal viidatud kohtupraktika).

82 Arvestades eeltoodut tuleb uurida hageja argumente muude tõendite kohta, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, et toetada InBevi avalduse põhjal tehtud järeldusi.

– Muud tõendid

83 Vaidlustatud otsuses märgib komisjon, et InBevi avaldust toetavad rida hageja ja ülejäänud kolme Madalmaade õlletehase sisedokumente, koosolekutel tehtud omakäelised ülestähendused, kuludokumendid ja päevakordade ärakirjad, mis saadi kontrollide ja teabenõuetele esitatud vastuste abil.

84 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 67 viitab komisjon Grolschi ühe direktori omakäelistele ülestähendustele 27. veebruari 1996. aasta koosolekul, mille teemaks oli märgitud „CBK cie HOR cath”. Nende ülestähenduste üks lõik on järgmine: „Tagatised/rahastamine: rahas[tamine] [...] rohkem kui konkreetsete kohtade vajadus. Seega […] mil[jonit]”.

85 Komisjoni arvates tuleneb sellest lõigust, et asjassepuutuvad neli õlletehast arutasid ühel „Catherijne” koosolekul „horeca” sektori teatud klientidele kohaldatavaid või tulevikus kohaldatavaid finantstingimusi (vaidlustatud otsuse põhjendus 72) ja täpsemalt Madalmaades mitut „horeca” asutust omava isiku poolt hallatavate asutuste finantstingimusi.

86 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 76 viitab komisjon ühe Bavaria „horeca” direktori omakäelistele ülestähendustele 19. juuni 1996. aasta koosoleku kohta. Ülestähendused on esitatud järgmiselt:

„– kohandada hinda

kodutarbimine suur – nõrk

koostöö Bavaria – Interbrew

[…] ja […] –> probleem […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– ainult vaadi hinna suurendamine

argumendid

ainult tervikuna Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

tõstavad koos

Bavaria /

–> […] ka

alumine tõuseb rohkem kui ülemine

– puhuda õhku

– kokkulepped

fikseerida hinnaalandus joogi käibe osas Heinekeni vaadilt 7,5

valmistada ette esindajad võimalikeks kokkulepeteks

Interbrew \

võime kasutada õhku

Grolsch /”.

87 Komisjoni hinnangul näitavad need ülestähendused, et koosolekul osalenud õlletehased arutasid detailselt nii jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle kui vaadiõlle hindu, ning et Interbrew ja Bavaria toodetavate odavamate õllede hind pidi tõusma rohkem kui Heinekeni ja Grolschi toodetavate kallimate õllede hind (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).

88 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 89 viitab komisjon kirjale, mille Interbrew Nederlandi peadirektor saatis 25. märtsil 1997 InBevi kontorisse Belgias:

„Nüüd on peamiste õlletehaste vahel saavutatud konsensus, et hinnatõus läbi viia enne 1998. aastat. See võimaldab õlletehastel suurendada puhvrit vajalikuks täiendavaks kampaaniaeelarveks. Kaubamärgi A osalised üritavad eristada kaubamärgi A (pluss 2 NLG/hl) ja kaubamärgi B (pluss 4 NLG/hl) hinnatõusu. See tundub mulle väga ebareaalne – me peame kõik toetama terviklikku hinnatõusu 4 NLG. Ma jätaksin hinnatõusu kohaldamata meie spetsiaalsetele õlledele „mis lasevad end juua” (DAS, Hoegaarden, Leffe). Läbirääkimised on alanud.”

89 Komisjon järeldas sellest kirjast, et hinnatõus nähti ette enne 1998. aastat peamiste tootjate hinnaläbirääkimise tulemusena. Sama kiri kinnitas ka, et eristati kallimaid ja odavamaid tootjaid ning kaubamärke (vaidlustatud otsuse põhjendus 90).

90 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 92 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäelistele ülestähendustele 1. mai 1997. aasta koosoleku kohta. Ta tsiteerib järgmisi lõike:

„Catherijne Club 1/5 – 97

kontserni „sees” üleminek

peavad samuti järgima „määra”

[…] „Haag”

Monster ZH [Lõuna-Holland] pakub tugevamat konkurentsi”.

91 Komisjoni hinnangul kinnitavad need ülestähendused, et õlletehased arutasid üksikutele müügikohtadele pakutavate äritingimuste „määra” kontsernidevahelise ülemineku korral ja ka kontsernisisese ülemineku korral (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).

92 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 100 märgib komisjon, et eespool nimetatud ülestähendused sisaldavad esimeses reas ka ärinimesid „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch”, teises reas ärinimesid „Interbrew/Bavaria” ning et need read olid omavahel ühendatud loogeliste sulgudega, millele järgnes märkus „hinnatõusu ei ole”. Komisjon järeldas sellest, et Heinekenile ja Grolschile kuuluvate kaubamärkide A ning Interbrew’le ja Bavariale kuuluvate kaubamärkide B eristamine oli õlletehaste poolt peetud õllehinna tõusu arutelude keskmes (vaidlustatud otsuse põhjendus 103).

93 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 117 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäelistele ülestähendustele 17. detsembri 1997. aasta koosoleku kohta. Ta tsiteerib järgmist lõiku:

„2) Hindade olukord: märts/aprill

ühefaasiline/kahefaasiline

a) Heineken loodab vähesele kärale!! Heineken 18.59

b) tõusu korral: vägagi läbiräägitav; kogu südamest; seda toetatakse”.

94 Komisjon järeldas sellest, et 17. detsembri 1997. aasta koosolekul osalenud õlletehased, eriti Bavaria, Grolsch ja Heineken arutasid hinnatõuse ja nende tekitatavaid võimalikke reaktsioone (vaidlustatud otsuse põhjendus 127).

95 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 129 viitab komisjon Bavaria „horeca” direktori omakäeliste ülestähenduste lõigule 12. märtsi 1998. aasta koosoleku kohta:

„– Alates 1. jaanuarist midagi eriti ei toimunud

– Kaubamärgid A, pole hinna osas paanikat Hein

11,49 vähendamisel 9.95‑le ei oleks eriti mõtet Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

jaemüüja kaubamärgiga tooted;

hind turu allosas

[…] märtsi keskel Bavaria midagi

Amsteli all (17) Bavaria all (15)

9.75 kuni 10.75 kui midagi

ei toimu, siis Grolsch ja Hein

pocket õlletehase tõusud

→ sõlmida kokkulepe […] ja Dick

See peab olema „Nielsenis” eristatav, muidu

ei toimu midagi”.

96 Komisjoni arvates tuleneb sellest, et 12. märtsi 1998. aasta koosolekul viibinud õlletehased arutasid Madalmaade kauplustele antavaid hinnaalandusi (vaidlustatud otsuse põhjendus 137) ja et Bavaria hinnatõusud pidid olema eristatavad AC Nielseni poolt kokkukogutavates kaupluste kassaandmetes (vaidlustatud otsuse põhjendus 133).

97 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 138 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste ühele teisele lõigule:

„Bav intress 4% ? 6 1/2

välja arvatud

kui on reklaami hüvitis”.

98 Komisjon leiab, et see lõik tõendab, et arutati „horeca” müügikohtadele antava laenu intressimäärasid (vaidlustatud otsuse põhjendus 142).

99 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 143 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste kolmandale lõigule:

„Jalgpalliklubid Kontserdimajad Teatrid

Üliõpilasliidud

[…]

Grolsch

Kõrgemal/määrast väljaspool

130

[…] (125) 124,5 ”.

100 Komisjoni hinnangul tuleneb sellest, et õlletehaste konkreetse arutelu esemeks olid kindlad „horeca” sektori kliendid seoses teatud „määraga” ja see oli kooskõlas InBevi avaldusega, et eksisteeris kokkulepe, mida nimetati „määra” kokkuleppeks (vaidlustatud otsuse põhjendus 147).

101 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 156 viitab komisjon Bavaria nõukogu liikme omakäeliste ülestähenduste lõigule 3. juuli 1998. aasta koosoleku kohta:

„[…] Heineken tõstetud

[…] >> Heinekeni vaadiõlu”.

102 Komisjon järeldab sellest lõigust, et õlletehased arutasid nii kodutarbimise sektori klientidele kui ka ühele „horeca” kliendile kohaldavat hinda (vaidlustatud otsuse põhjendused 162–164).

103 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 165 viitab komisjon eespool viidatud omakäeliste ülestähenduste veel ühele lõigule:

„ Kohvik […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 hl kaudu

650.000,– V.B.K.”.

104 Komisjoni arvates tuleneb sellest lõigust, et õlletehased arutasid antud hinnaalandust ja/või varu kohaldatud või kohaldama hakatava hinnaalanduse jaoks konkreetsetele „horeca” müügipunktidele (vaidlustatud otsuse põhjendus 171).

105 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 174 viitab komisjon 30. juuni 1998. aasta dokumendile ja Heinekeni hinnakirjale, milles on märgitud nii pudeliõlle kui vaadiõlle (õlu tsisternis ja vaadis) uued hinnad alates 1. juunist 1998, mis leiti Grolschi „kodutarbimise” müügi direktori büroost ja mis sisaldab märkust „CBK k[omis] päevakord” (CBK päevakorra komisjon). Komisjoni hinnangul toetavad need dokumendid InBevi avaldust, mille kohaselt arutati asjassepuutuvatel koosolekutel nii „kodutarbimise” hindu kui ka konkurentsi „horeca” turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 175).

106 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 179 viitab komisjon Heinekeni 14. oktoobri 1998. aasta sisedokumendile, mis on adresseeritud Heinekeni juhatusele ja sõnastatud järgmiselt: „CBK‑s Bavaria lubatud hinnatõus selgelt Nielseni [arvudest] välja ei tule”. Komisjoni hinnangul kinnitab see ülestähendus järeldust, et Bavaria teatas 12. märtsi 1998. aasta koosolekul esimesena oma soovist tõsta hindu kodutarbimise müügi sektoris, et teised õlletehased pidid sellega hiljem kaasa minema ja et Bavaria hinnatõusud pidid olema „Nielseni” arvudes „eristatavad” (vaidlustatud otsuse põhjendus 180).

107 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 184 viitab komisjon Heinekeni Madalmaade „horeca” üksuse direktorile adresseeritud kirjale, mille oli saatnud Heinekeni Brand BV õlletehase turunduse ja kodutarbimise direktor oma intervjuu kohta ühe Bavaria nõukogu liikmega:

„Noordwijki toidumessil 9. septembril [1998] rääkis [üks Bavaria nõukogu liige] mulle […] asjast ja Heinekeni reaktsioonist. Lühidalt, tema hinnangul oli selgunud, et Heineken võis palju varem alustada Heinekeni ja Bavaria kõrgete juhtide vahelisi läbirääkimisi Madalmaade horeca turu teemal. Kaotatud hektoliitreid võis kompenseerida muul viisil. Ta lisas ka, et lõpuks sihtis Bavaria ehk Horeca sektori muid potentsiaalseid kliente, kes tahtsid ise Bavaria klientideks üle tulla (rõhutati vabatahtlikkust, nagu […] puhul, nagu ta väitis) [Madalmaade Heinekeni horeca sektori ühe juhi eesnimi], on ütlematagi selge, et need ettepanekud olid […] teada ja täiesti retoorilised. Ma ei tahtnud sind sellest informatsioonist ilma jätta. Edu intervjuul.”

108 Komisjon leiab, et see kiri kinnitab InBevi avaldust, et õlletehased arutasid mitte ainult hinnaalandustele seatavaid piiranguid, vaid ka nendele müügikohtadele seatavaid piiranguid, kes tahtsid õlletehast vahetada ning neid teemasid arutati mitte ainult mitmepoolsetel koosolekutel vaid ka kahepoolsetel kohtumistel (vaidlustatud otsuse põhjendus 189).

109 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 193 viitab komisjon Grolsche Bierbrouwerij Nederlandi ühe peadirektori omakäelistele ülestähendustele kutse kohta 8. jaanuari 1999. aasta koosolekule:

„– müük ‘98

– õlle hind →

– „pinool” tüüpi kast | toimingud / kat II

– kastida | madal

| vaat

| NMA”.

110 Komisjoni hinnangul tuleneb sellest, et õllehinna arutelud keskendusid neljale teemale: esiteks kodutarbimise turul tehtavad kampaaniad, teiseks odavamate õllede hind, mida müüdi jaemüüja kaubamärgi all, kolmandaks vaatides, Madalmaade õlleturu „horeca” sektoris kasutusel olevates suurtes mahutites müüdava õlle hind, ja neljandaks Madalmaade konkurentsiasutus NMA (vaidlustatud otsuse põhjendus 194).

111 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 197 ja 199 viitab komisjon reale küsimustele, mida tuli käsitleda 8. jaanuari 1999. aasta koosolekul ja mille kohta üks Grolschi esindaja oli märkinud nii lühendi „BP” – mida komisjon tõlgendab kui „õlle hind” (bierprijs) või „baashind” (bodemprijs) – kui ka sõnad „lisaks P[rivate] L[abel] 50 ct”. Komisjon järeldab nendest märkmetest, et õlletehased arutasid üksikasjalikult vaadiõlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjendus 203).

112 Vaidlustatud otsuse põhjendustes 212 ja 213 viitab komisjon dokumendile, milles viidatakse kolmele kontaktivõtmisele Heinekeni ja Grolschi juhatuse tasemel 1999. aasta 5. juuli paiku; nendes mainitakse nimetatud kahe õlletehase vahelist „hinnasõda”. Komisjon järeldab sellest, et Heineken võttis Grolschiga hinnaalanduste teemal otse ühendust poolteist kuud enne, kui hakati kohaldama reaalseid ajutisi hinnaalandusi, mida hakkas pakkuma üks kauplusekett, millele Grolsch keeldus hüvitist maksmast (vaidlustatud otsuse põhjendus 213).

113 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 224 viitab komisjon reale dokumentidele, mis on tema haldusmenetluse toimikus ja millest nähtuvad teemad, mida arutati Bavaria ja InBevi kahepoolsetel koosolekutel, mis toimusid 8. märtsil 1995, 1997. aasta märtsi teisel poolel, 12. mail 1997, 19. juunil 1997 ja 8. septembril 1997. Ta tsiteerib järgmisi lõike:

– 8. märtsi 1995. aasta koosolek: „[Bavaria] ja [Interbrew Nederland] kinnitasid mõlemad, et neil on tõsiseid probleeme M‑ga […] Madalmaades” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 491);

– 12. mai 1997. aasta koosolek: viidati „hinnatõusule” ja „jaemüüjate kaubamärkidele kui Damoklese mõõgale […], Grolschi ja eriti Heinekeni psühholoogilisele survele, et tõstetaks jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinda” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 493);

– 19. juuni 1997. aasta koosolek: tõstatati küsimus „kuidas oma tegevust kohandada jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle segmendis ja milline on sellega seoses Interbrew suhtumine Martensisse (keda peeti Madalmaade õllemaailma mitteteretulnud külaliseks[)]” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 494);

– 8. septembri 1997. aasta koosolek: käsitleti „jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle turu olukorda Madalmaades ja asjaolu, et Bavaria oli üle võtnud ühe Interbrew kliendi […] baaspakkumine, mis tehti Bavaria [kliendile] […] muutis statu quo’d […]” (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 495).

114 Komisjon tõlgendab neid dokumente kui tõendeid selle kohta, et Bavaria ja InBevi vahelised kahepoolsed läbirääkimised võimaldasid jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle suhtes säilitada „relvastatud rahu” või „mittekallaletungi pakti” (vaidlustatud otsuse põhjendus 223).

115 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 227 viitab komisjon 26. septembri 1997. aasta kirjale, mille Interbrew Nederlandi üks ekspordidirektor saatis Interbrew peamaja ekspordidirektorile teemal „õlle müük Saksamaal ja jaemüüja kaubamärkide all müüdav õlu”:

„Ma konsulteerisin hiljuti sel teemal meie peamise konkurendiga Madalmaades ja sain teada, et nad pidid kokku saama […], et otsustada, kas suurendada või mitte TIP õlle koguseid 1998. aastal. Mulle teeb muret hinnatase, mida nad tahtsid kohaldada ja ta kinnitas mulle täpselt sama hinda, v.a. üks panus […] peamajale, ja asjaolu, et selle hinnaga nõustub ta mahuga umbes 200 000 hl.”

116 Komisjoni hinnangul nähtub sellest, et Interbrew küsis ja sai Bavarialt üksikasjalikku teavet ühe potentsiaalse kaubasaadetise hinna ja mahu kohta, mille Bavarialt tellis jaemüüja kaubamärgi all müüdava õllena üks suur Saksa kauplusekett. Komisjon leiab, et see asjaolu kinnitab InBevi avaldust, mille kohaselt vahetasid Interbrew ja Bavaria teavet klientidele pakutud jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinna tasemete kohta. Komisjon väidab ka, et seda asjaolu kinnitas InBev oma 21. veebruari 2006. aasta kirjas (vaidlustatud otsuse põhjendus 228).

117 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 234 viitab komisjon õlletehase Haacht avaldusele 14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku kohta, millel osalesid Bavaria, Interbrew Nederland ja Belgia õlletehased Interbrew Belgique, Alken‑Maes, Haacht ja Martens:

„Sel koosolekul teavitati Madalmaade õlletehaseid Belgia osaliste teabevahetuse sisust. Madalmaade õlletehased andsid oma nõusoleku vahetada teavet koguste, pakendi liigi, lepingute kestuse, nende võimalike lõppkuupäevade ja klientide teemal. Hindade osas leppisid osalised kokku reeglis, et sel teemal teavet ei vahetata […].

Koosolekul osalejad leidsid, et vahetatava teabe kogumise ülesannet peab täitma neutraalne isik. See ettepanek tehti seetõttu, et Madalmaade turul tegutsevad isikud ei usaldanud üksteist. Teabe kogumisega paluti tegeleda Haachtil, kuna tema ei tegutsenud Madalmaade turul.”

118 Komisjoni hinnangul kinnitab see avaldus käsitletud teemade osas InBevi avaldust (vaidlustatud otsuse põhjendus 235).

119 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 236 viitab komisjon eespool viidatud 14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku kohta tehtud omakäelistele ülestähendustele, mis leiti Bavaria juhatuse esimehe sekretäri laualt:

„Martens → Madalmaades midagi konkreetsemalt ei tehtud

→ madal – turg – hinna allalööja

→ hinnapakkumised on tehtud

Interbrew Nederland – Martens –> kaubamärkide suurkliendile on tehtud pakkumine

jaemüüja

[…]

7,68 [toetatakse]

Martens – „hinnaalandus Belgias”

praegu NL → […]

Interbrew Belgique astus esimese sammu P[rivate] L[abeli] küsimuses

ainult […]

Pilsener […]

/ \ / \

üks kordaja

[…] – „otsustatud” → Interbrew

KAT I+II”.

120 Komisjoni hinnangul kinnitavad need ülestähendused, et Interbrew Belgique näitas üles initsiatiivi korraldada koosolek jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle teemal ja sellel koosolekul otsustati, et leping jaemüüjate sisseostu organisatsiooniga „läheb Madalmaades Interbrew’le” (vaidlustatud otsuse põhjendus 237).

121 Viimati nimetatud koosoleku osas viitab komisjon ka ühe InBevi „kodutarbimise” direktori avaldusele, mille InBev esitas 21. veebruaril 2006 vastuseks teabenõudele (vaidlustatud otsuse põhjendus 238):

„Ühel hetkel […] M. [...] […] pani mind vastastikku madala hinnaga, mis ta oli Martensile pakkunud. Ta kinnitas mulle, et ta suutis kehtestada hinna 0,32 NLG pudelilt. See teeb 24 pudeliga kasti hinnaks 7,68 NLG, mida mainitakse M. [Bavaria esindaja] ülestähendustes. Nendes aruteludes, mis kestsid 1998. aasta aprillist kuni juuni alguseni, soovitasin ma tal üle minna II. kategooriale ja nii maksta vähem aktsiisi. Lõpuks, 1998. aasta juuni alguses leppisime me […] kokku uue […] II. kategooria õlle tellimuses. Tänu II. kategooria õllele üleminekust tulenevale madalamale aktsiisile võisime me pakkuda hinda 6,36 NLG (mis sisaldas aktsiisimaksu alandust 0,84 NLG) ja kaitsta end nii Martensi pakkumise eest.

[…]

14. või 15. juuni 1998. aasta koosoleku aegu […] leppis Interbrew […] kokku […] I. kategooria ja II. kategooria õlle tellimistes. Sel koosolekul tekitasin ma arutelu ja märkisin […] sõlmitud lepingut kahel põhjusel. Esiteks tahtsin ma vastu panna Martensi pakkumisele, mille ta tegi […], teades, et ta oli alati eitanud Madalmaades hinnapakkumiste tegemist. Teiseks tahtsin ma teavitada teisi osalejaid, et nad ei teeks enam pakkumisi […], arvestades Interbrew ja […] vahel sõlmitud lepingut. [Vaidlustatud otsuse põhjenduses 236 viidatud dokumendi] rida n tõendab minu poolt edastatud teavet I. kategooria ja II. kategooria õlle tarnelepingu sõlmimise kohta […] ja Interbrew vahel. Selle lepingu olemasolu […] nähtub 24. juuni 1998. aasta faksist.”

122 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 240 viitab komisjon Belgia õlletehase Haacht avaldusele Belgia-Madalmaade teise koosoleku kohta 7. juulil 1998:

„See on viimane koosolek, mis poolte vahel toimus. Haacht jagas seal Madalmaade turul kogutud teavet.

Seejärel vahetasid pooled teemat, et käsitleda mõnda vähemtähtsat küsimust, kuid Haachti esindaja sellest arutelust enam osa ei võtnud. Kuidas see ka ei olnud, nendel teemadel igatahes olulist teavet ei vahetatud. Koosolekul jäi mulje, et midagi konkreetset sellel ei arutatud.”

123 Komisjon leiab, et Interbrew „kodutarbimise” direktori avaldus kinnitas Haachti avaldust, et see oli viimane Belgia-Madalmaade koosolek. Komisjon leiab, et otsus need koosolekud lõpetada oli ajendatud ühest konkreetsest põhjusest: nimelt kartusest, et Madalmaade konkurentsiasutus võib korraldada ühes või mitmes õlletehases läbiotsimise; seda kinnitab InBevi avaldus (vaidlustatud otsuse põhjendus 241).

124 Vaidlustatud otsuse põhjenduses 248 viitab komisjon Heinekeni sisemisele dokumendile, mille kohaselt „olid Belgia õlletehase Martensi praegused eriti odavad hinnad […] vastuolus hinnapoliitikaga, et madalama hinnaga toodete hinda turul tõstetakse”.

125 Lõpuks, vaidlustatud otsuse põhjenduses 249 viitab komisjon avaldusele, mis tehti tema kontrolli käigus 23. märtsil 2000 ning millele kirjutas alla üks Grolsche Bierbrouwerij Nederland peadirektoritest, kellest sai Koninklijke Grolschi nõukogu esimees:

„Tal oli CBK finantskomisjoni koosolekutel kaasas dokument […] pealkirjaga „Stsenaarium, kui hindade aluseks oleks hulgimüügi hinna selge tõus 2,00 NLG ühe hl kohta”, mis sisaldas kommentaari „CBK – Fie – võtta alati kaasa”. Ta kasutas seda dokumenti selleks, et juhtida Interbrew ja Bavaria (Madalmaades jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede tootjad) tähelepanu tema arvates õigustamatule hindade kindlaksmääramisele jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede osas (vähem kui 10 floriini kastilt).”

126 Vaidlustatud otsuse samas põhjenduses viitab komisjon ka Heineken Nederlandi peadirektori järgmisele avaldusele:

„Ma juba osalesin ühel CBK koosolekul, kus teised rääkisid jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle hinna kindlaksmääramisest. Neid märkusi tehti oma mure väljendamiseks. Ma ei reageerinud, sest põhimõtteliselt ei ole Heineken jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle tootmisega seotud.”

127 Komisjon järeldab vaidlustatud otsuse põhjendustes 248 ja 249 tsiteeritud lõikudest, et jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle tootjad (Interbrew ja Bavaria) informeerisid oma hinnastrateegiast Heinekeni ja Grolschi, kes selles sektoris ei tegutse (vaidlustatud otsuse põhjendus 248). Ta järeldab, et kahepoolsed arutelud Interbrew ja Bavaria vahel, millega püüti jaemüüja kaubamärgi all müüdavate õllede hinda suurendada, olid osa üldisest arutelust nelja õlletehase vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 252).

128 Tuleb märkida, et eespool esitatud kaudsed tõendid toetavad InBevi avaldust ja õigustavad järeldust, et Heinekeni, Grolschi, Interbrew ja Bavaria esindajad said regulaarselt kokku tsüklitena peetud mitteametlikel koosolekutel, mida nimetati „Catherijne koostöö” või „päevakorra komisjon” ja mille koosseis varieerus (InBevi avaldus, mida tsiteeriti vaidlustatud otsuse põhjenduses 45; muud tõendid, mida uuriti põhjendustes 65–222). Vaidlustatud otsuses mainitud 18 koosolekut, mis sellesse tsüklisse kuulusid, peeti 27. veebruaril 1996, 19. juunil 1996, 8. oktoobril 1996, 8. jaanuaril 1997, 1. mail 1997, 2. septembril 1997, 16. detsembril 1997, 17. detsembril 1997, 12. märtsil 1998, 9. aprillil 1998, 3. juulil 1998, 15. detsembril 1998, 8. jaanuaril 1999, 4. märtsil 1999, 10. mail 1999, 11. augustil 1999, 19. augustil 1999 ja 3. novembril 1999.

129 Mis puudutab nimetatud koosolekutel arutatud teemasid, siis toetavad eespool viidatud kaudsed tõendid InBevi avaldust ja need tõendavad järgmisi asjaolusid:

– kodutarbimise sektori kohta:

– neli õlletehast arutasid õlle hindu (vaidlustatud otsuse põhjenduses 51 tsiteeritud InBevi avaldus ja muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 129, 156, 174, 193, 212 ja 213) ning õlle hindade tõusu Madalmaades (vaidlustatud otsuse põhjenduses 51 tsiteeritud InBevi avaldus ja muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 89, 117 ja 179);

– arutelusid hindade üle peeti üldjuhul kahepoolsete kontaktide teel, eriti Grolschi ja Heinekeni vahel 1999. aasta juulis (vaidlustatud otsuse põhjendustes 212 ja 213 tsiteeritud dokument);

– arutati konkreetseid hinnapakkumisi (Interbrew sisemine kiri, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 89) ja teave, mida vahetati, oli mõnikord suhteliselt üksikasjalik (vaidlustatud otsuse põhjendustes 129 ja 174 viidatud dokumendid);

– aastatel 1997 ja 1998 olid õlletehased jõudnud konsensusele, et hindu tõstetakse kas enne 1998. aastat või selle jooksul (vaidlustatud otsuse põhjendustes 89, 174 ja 179 viidatud dokumendid);

– „kaubamärkide A” õlle tootjad (Heineken ja Grolsch) nõudsid ja „kaubamärkide B” tootjad (jaemüüjate kaubamärkide all müüdav õlu) (Interbrew ja Bavaria) olid vastu sellele, et hinnatõus toimuks „kahes faasis”, kõigepealt kaubamärkide B suhtes ja seejärel kaubamärkide A suhtes ning et kaubamärkide A ja kaubamärkide B hinnatõusu määr oleks erinev (vaidlustatud otsuse põhjenduses 53 tsiteeritud InBevi avaldus; muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 89, 100, 117 ja 193);

– Bavaria teatas (tõenäoliselt 12. märtsi 1998. aasta koosolekul) soovist tõsta oma hindu (tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 129 ja 179 ning vaidlustatud otsuse põhjenduses 51 tsiteeritud InBevi avalduses). Teised õlletehased pidid tõenäoliselt Bavariat imiteerima ja hiljem oma hindu tõstma (vaidlustatud otsuse põhjenduses 51 tsiteeritud InBevi avaldus);

– mis puudutab üksteise jäljendamise mehhanismi, siis lepiti kokku, et Bavaria hinnatõus peab olema nähtav AC Nielseni poolt kokkukogutavates kaupluste kassaandmetes (vaidlustatud otsuse põhjendustes 129 ja 179 viidatud dokumendid);

– puuduvad mis tahes tõendid selle kohta, et 1998. aastaks ettenähtud hinnatõus tegelikult toimus;

– hinnakonsultatsioonide käigus arutasid õlletehased teatud konkreetsete kaupluste olukorda (vaidlustatud otsuse põhjendustes 76 ja 156 viidatud omakäelised ülestähendused);

– aruteludes viitasid osalejad hindadele konkreetsete arvudena (vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 89, 117, 129 ja 174 viidatud dokumendid);

– jaemüüjate kaubamärkide all müüdava õlle sektori kohta:

– alates 1995. aastast väljendasid Madalmaade kaks jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle tootjat (Interbrew ja Bavaria) mitu korda oma muret seoses Belgia õlletehase Martens plaaniga tulla selles sektoris Madalmaade turule (vaidlustatud otsuse põhjenduses 55 tsiteeritud InBevi avaldus; muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 224, 236, 238 ja 248);

– neid muresid arutati Bavaria ja InBevi kahepoolsete konsultatsioonide raames (vaidlustatud otsuse põhjenduses 52 tsiteeritud InBevi avaldus; Interbrew sisemine kiri, mida tsiteeriti vaidlustatud otsuse põhjenduses 227) ja viiel kahepoolsel koosolekul (8. märtsil 1995, 1997. aasta märtsi teises pooles, 12. mail 1997, 19. juunil 1997 ja 8. septembril 1997), mis olid pühendatud sellele probleemile (vaidlustatud otsuse põhjenduses 224 viidatud dokumendid);

– kaks „Belgia-Madalmaade” koosolekut toimusid Bredas ka 14. või 15. juunil 1998 (vaidlustatud otsuse põhjendused 234, 236 ja 238) ning 7. juulil 1998 (vaidlustatud otsuse põhjenduses 240 tsiteeritud Haachti avaldus) Interbrew Nederland, Bavaria ja Belgia õlletehaste Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht ja Martens vahel (vaidlustatud otsuse põhjenduses 55 tsiteeritud InBevi avaldus);

– jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle teemasid arutati ka Heinekeni ja Grolschi (kes selles segmendis ei tegutse) juuresolekul üldise diskussiooni raames (vaidlustatud otsuse põhjenduses 54 tsiteeritud InBevi avaldus; muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 156, 193, 248 ja 249);

– õlletehased arutasid jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjenduses 54 tsiteeritud InBevi avaldus; muud tõendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 193, 199, 227, 236, 238 ja 249);

– Heineken ja Grolsch avaldasid Bavariale ja Interbrew’le „psühholoogilist survet”, et tõsta jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle hinda (vaidlustatud otsuse põhjenduses 224, joonealuses märkuses nr 493 ja põhjenduses 248 viidatud dokumendid), keeldudes tõstmast kaubamärkide A hinda (vaidlustatud otsuse põhjenduses 53 tsiteeritud InBevi avaldus);

– selles sektoris oli nii kahepoolselt Interbrew Nederlandi ja Bavaria vahel kui ka mitmepoolselt Madalmaade ja Belgia õlletehaste vahel kokku lepitud mitte üritada üle võtta kliente ja järgida vastavaid jaemüüja kaubamärkide all müüdava õlle koguseid Madalmaades ja Belgias; otsustati nimelt, et lepingu jaemüüjate sisseostu organisatsiooniga sõlmib Interbrew Nederland (vaidlustatud otsuse põhjenduses 55 tsiteeritud InBevi avaldus; dokumendid, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 224, 236 ja 238);

– õlletehased vahetasid teavet teatud konkreetsetele klientidele pakutavate äritingimuste kohta (vaidlustatud otsuse põhjenduses 227 viidatud kiri ning vaidlustatud otsuse põhjendustes 236 ja 238 viidatud dokumendid);

– aruteludes viitasid osalised hinna osas konkreetsetele arvudele (vaidlustatud otsuse põhjendustes 236, 238 ja 249 viidatud dokumendid);

– „horeca” sektori kohta:

– neli õlletehast arutasid hindasid (vaidlustatud otsuse põhjendustes 174, 193 ja 197 viidatud dokumendid) ning hinnatõuse (vaidlustatud otsuse põhjenduses 76 viidatud omakäelised ülestähendused) „horeca” sektoris;

– õlletehaste vahel oli sõlmitud kokkulepe nimega „määr”, mis puudutas „horeca” klientidele antava hinnaalanduse määrasid (vaidlustatud otsuse põhjenduses 48 viidatud InBevi avaldus; vaidlustatud otsuse põhjendustes 92, 143 ja 165 viidatud omakäelised ülestähendused) ning mida õlletehased pidid „järgima” (vaidlustatud otsuse põhjenduses 92 viidatud omakäelised ülestähendused); selle kokkuleppe täitmist jälgiti ja ilmsiks tulnud rikkumisi arutati „Catherijne” koosolekutel (vaidlustatud otsuse põhjenduses 48 viidatud InBevi avaldus);

– arutati ka piiranguid, mis pidid sektoris säilitama statu quo, vältides teiste õlletehaste klientide ülevõtmist (vaidlustatud otsuse põhjenduses 48 viidatud InBevi avaldus; vaidlustatud otsuse põhjenduses 184 tsiteeritud Heinekeni sisemine kiri, mis puudutas ühe üliõpilasliidu ülevõtmist Bavaria poolt);

– selliste piirangute kehtestamist arutati ka kahepoolsete kontaktide teel; nii arutasid Heinekeni ja Bavaria juhid 9. septembril 1998 omavahel Heinekeni ühe „horeca” kliendi ülevõtmist Bavaria poolt (vaidlustatud otsuse põhjenduses 184 viidatud Heinekeni sisemine kiri);

– õlletehased vahetasid teavet teatud klientide ja konkreetsete müügikohtade teemal (vaidlustatud otsuse põhjendustes 92, 143, 156, 165 ja 184 viidatud dokumendid);

– omavahelistes aruteludes mainisid õlletehased konkreetseid arve hinnaalanduste taseme ja allhindluse varu kohta (vaidlustatud otsuse põhjendustes 143 ja 165 viidatud omakäelised ülestähendused).

130 Hageja argumente talle süüks pandud tegevuse kolme komponendi kohta, milleks on esiteks õlle hindade ja hinnatõusude kooskõlastamine Madalmaades nii „horeca” sektoris kui ka kodutarbimise sektoris, sealhulgas jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle segment, teiseks aeg-ajalt Madalmaade „horeca” sektori üksikutele klientidele pakutavate muude äritingimuste kooskõlastamine, ja kolmandaks aeg-ajalt nii Madalmaade „horeca” sektori kui ka kodutarbimise müügi sektori klientide ärajagamise kooskõlastamine (artikkel 1 ning põhjendused 257 ja 258), tuleb uurida neid asjaolusid arvesse võttes.

– Faktilised asjaolud, mis on seotud esiteks järeldusega, et toimus õlle hindade ja hinnatõusude kooskõlastamine, ning teiseks järeldusega, et aeg-ajalt toimus klientide ärajagamise kooskõlastamine

131 Hageja leiab sisuliselt, et süüks pandud koosolekutel õlletehaste esindajate koostatud omakäelisi ülestähendusi on komisjon tõlgendanud poolikuna ja mitmes kohas väga kindla vaatenurga alt.

132 Ta vaidleb muu hulgas vastu vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 89, 92, 100, 117, 129, 143, 156, 179, 184, 193, 199, 227, 228, 236 ja 238 esitatud asjaoludele antud tõlgendusele (vt eespool punktid 86−95, 99−101, 106−111, 115, 117, 119 ja 121).

133 Enne kui asuda uurima eespool viidatud asjaolude kohta esitatud hageja argumente, tuleb märkida, et enamus eespool punktides 128 ja 129 loetletud faktilisi asjaolusid on tuvastatud mitme tõendi põhjal.

134 Esiteks viitab hageja hagiavalduse mitmes erinevas osas dokumentaalsetele tõenditele, millele tugineti vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 100, 117, 156, 193 ja 199, selleks et sisuliselt väita, et need ei saa tõendada hindade kooskõlastamist kodutarbimise müügi sektoris, sealhulgas jaemüüja kaubamärgi all müüdava õlle segmendis, ega ka „horeca” sektoris.

135 Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et seda, et õlletehased arutasid hindu ja võimalikke hinnatõuse selles sektoris, tõendavad ka dokumendid, mida on mainitud vaidlustatud otsuse põhjendustes 174, 212, 213 ja 249. Seega, kuigi on tõsi, et need dokumendid puudutavad eelkõige arutelusid Heinekeni ja Grolschi vahel, oli siiski ka hageja teadlik nendest aruteludest, mis vähemalt osaliselt toimusid tema juuresolekul (vt vaidlustatud otsuse põhjenduses 249 ja eespool punktis 125 tsiteeritud dokument) ja seega võib teda selle eest vastutavaks pidada (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punktid 80−83).

136 Edasi tuleb asuda seisukohale, et vastupidi hageja väidetule tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustes 76, 100, 117 ja 156 tsiteeritud dokumentidest, et tarbijasektori hinnataseme suhtes ei piirdunud õlletehased lihtsalt rahulolematusega. Need dokumendid tõendavad konkreetselt, et aruteludes puudutati teatud klientide olukorda ja kindlaid müügikohti ning mainiti konkreetseid hindu ja hinnaalandusi.

137 Teiseks väidab hageja, et Heinekeni sisemine kiri, mis puudutas ühe üliõpilasliidu ülevõtmist Bavaria poolt (vaidlustatud otsuse põhjendus 184) on ainus konkreetne tõend, millest nähtub õlletehaste (antud juhul Heinekeni ja Bavaria) vaheline arutelu „horeca” klientide ülevõtmise teemal (vt eespool punkt 107). Hageja sõnul võib sellest kirjast kõige rohkem järeldada seda, et Heinekeni esindaja väljendas oma rahulolematust väga suure „horeca” kliendi kaotuse pärast. Hageja eitab ka õlletehastevahelise hüvitistesüsteemi olemasolu klientide ülevõtmise juhtudeks, väites, et sellise süsteemi eksisteerimine oleks vastuolus väidetavalt esinenud klientide jagamise kooskõlastamisega.

138 Need hageja argumendid ei ole usutavad. Vaidlustatud otsuses märkis komisjon õigesti, et asjassepuutuvas kirjas olev lause „kaotatud hektoliitreid võis kompenseerida muul viisil”, viitab sellele, et Heinekeni ja Bavaria vahel ei arutatud hüvitise maksmise vajadust, vaid ainult hüvitise saamise viisi (vaidlustatud otsuse põhjendus 185) ja et sõnade „teada ja täiesti retoorilised”, „rõhutati” ja „vabatahtlikkust” kasutamine tähendab, et kirja autori Heinekeni arvates kahtlustati Bavariat reegli rikkumises, et õlletehas ise ei pöördu aktiivselt teiste õlletehaste „horeca” klientide poole (vaidlustatud otsuse põhjendus 188).

139 Seega toetavad vaidlustatud otsuse põhjendustes 184–188 viidatud tõendid vaidlustatud otsuse põhjenduses 48 tsiteeritud InBevi avalduses esitatud kinnitusi kokkuleppe suhtes „horeca” klientide ülevõtmisest hoidumise kohta.

140 Kolmandaks väidab hageja, et hoolimata 25. märtsi 1997. aasta kirjas mainitud „konsensusest” (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 89), Heinekeni 14. oktoobri 1998. aasta sisedokumendis täheldatud Bavaria lubadusest (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 179) hindade tõstmise kohta kodutarbimise sektoris ja selle hinnatõusu täpsest määrast, mis oli ära märgitud Bavaria horeca direktori omakäelistes ülestähendustes (tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 129), ning hoolimata aruteludest „horeca” sektoris tehtavate hinnaalanduste üle, mida kajastati vaidlustatud otsuse põhjendustes 92 ja 143 tsiteeritud omakäelistes ülestähendustes, jätkasid õlletehased turul sõltumatult nende endi strateegia kohaldamist.

141 Mis puudutab viidet Heinekeni sisedokumendis (viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 179), mille kohaselt „CBK‑s Bavaria lubatud hinnatõus selgelt Nielseni [arvudest] välja ei tule”, siis märgib hageja, et see, et hinnatõusu – mis oli turul teada juba kuid – väljak