ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ELTL artiklit 299 tuleb tõlgendada nii, et see artikkel ei määra kindlaks, milline liikmesriigi kohtuharu on pädev menetlema siis, kui vaidlustatakse Euroopa Komisjoni selliste aktide sundtäitmine, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide ja mida saab vastavalt sellele artiklile pöörata täitmisele; see tuleb vastavalt liikmesriigi menetlusautonoomia põhimõttele määrata kindlaks liikmesriigi õigusega, tingimusel et see ei kahjusta liidu õiguse kohaldamist ja tõhusust.

ELTL artiklit 299 ning nõukogu 24. juuni 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega; nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, ja nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 4256/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusrahastu suhtes, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei määrata sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kindlaks neid isikuid, kelle suhtes saab nõuda sundtäitmist Euroopa Komisjoni otsuse alusel, mis puudutab makstud summade tagasimaksmist ja mida saab täitmisele pöörata. Need isikud tuleb kindlaks määrata liikmesriigi õiguses, võttes arvesse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.

Sellega seoses nähtub ELTL artikli 299 esimese lõigu sõnastusest, et Euroopa Liidu Nõukogu, komisjoni või Euroopa Keskpanga õigusaktid, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, saab pöörata täitmisele. Sellest sättest tuleneb, et neid akte saab sundtäita nendes aktides nimetatud muude isikute suhtes peale riikide. Sundtäitmist puudutavate liikmesriigi õigusnormide kohta ilmneb ELTL sama artikli 299 teisest ja kolmandast lõigust, et need normid reguleerivad täitmisele pööramise korda, mitte isikuid, keda see täitmine võib puudutada. Kui puuduvad liidu õigusnormid, mis määravad kindlaks need isikud ja eelkõige võimaldavad teha kindlaks, kas täitmine võib toimuda muu isiku kui komisjoni otsuse adressaadi suhtes, siis tuleb järelikult iga liikmesriigi riigisiseses õiguskorras määrata kindlaks isikud, kelle suhtes sundtäitmine võib toimuda, kuid seda siiski tingimusel, et liikmesriigi õigusnormid ei ole vähem soodsad kui õigusnormid, mida kohaldatakse riigisisese õigusega reguleeritavate sarnaste olukordade suhtes (võrdväärsuse põhimõte), ja et need ei muuda praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks Euroopa Liidu õigusega antud õiguste kasutamist (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta kohtuotsus, 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 28–31 ja 35 ning resolutsiooni punkt 2)
Võrdse kohtlemise põhimõte nõuab, et hankemenetluses osalevatel pakkujatel oleksid pakkumuste koostamisel võrdsed võimalused ja eeldab seega, et need pakkumused esitatakse kõigi pakkujate jaoks samadel tingimustel. Mis puudutab pakkumuste erinevat kohtlemist, mis põhineb sellel, et üks pakkumus näib olevat põhjendamatult madala maksumusega, siis määruse nr 2342/2002, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust käsitleva nõukogu määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikli 139 lõige 1 paneb hankijale esiteks kohustuse teha kindlaks kahtlustatavad pakkumused, teiseks lubada asjaomastel pakkujatel nende tõsiseltvõetavust tõendada, nõudes neilt pakkumuse koostisosade kohta täpsustusi, mida nad peavad vajalikuks, kolmandaks hinnata nende pakkujate esitatud selgituste asjakohasust ja neljandaks teha otsus nimetatud pakkumuste vastavaks tunnistamise või tagasilükkamise kohta. Vaid siis, kui üks pakkumus tekitab a priori kahtlusi, on hankijal nimetatud sättest tulenev kohustus – nagu ka käesoleval juhul – pakutud hindade tõsiseltvõetavust majanduslike võrdlusnäitajate abil üksikasjalikult kontrollida.

Juhul, kui hindamiskomitee leiab, et ühe pakkuja pakkumus näis esmapilgul põhjendamatult madala maksumusega ning teise pakkuja pakkumus ei tundunud a priori ebaharilik, võib ta pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtet rikkumata alustada esimese suhtes määruse nr 2342/2002 artikli 139 lõikes 1 ette nähtud võistlevat menetlust ja nende hindade üksikasju majanduslike võrdlusnäitajate abil kontrollida ning teise suhtes sama kohtlemist mitte kohaldada. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka argumentatsioon, mille kohaselt ei võimalda pelk pakkumuse hind järeldada, et see pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega. Kuna määruse nr 2342/2002 artikli 139 lõikes 1 ega ka artikli 146 lõikes 4 pole toodud mõiste „põhjendamatult madala maksumusega pakkumus“ määratlust ega reegleid sellise pakkumuse kindlakstegemiseks, siis tuleb hankijal põhjendamatult madala maksumusega pakkumuste kindlakstegemise meetod ise kindlaks määrata, tingimusel et see meetod on objektiivne ja mittediskrimineeriv. Miski ei takista hankijal võrdlemast pakkumusi hanke alusdokumentides ette nähtud eeldatava maksumusega ning leidmast, et üks nendest on esmapilgul põhjendamatult madala maksumusega, kui selle pakkumuse maksumus on kavandatud maksumusest märkimisväärselt madalam.

(vt punktid 47, 49–55 ja 57)
Tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes märkis oma ettepaneku punktis 47, et kuna määruses nr 1408/71 ei nõuta, et liikmesriigid näeksid ette miinimumhüvitised ning neid ei ole seega iga liikmesriigi õiguses tingimata ette nähtud, ei saa määruse nr 408/71 artikli 46 lõikega 2 olla sätestatud selle miinimumhüvitise arvutamise üksikasjalikke erinorme.

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud nõukogu 29. juuni 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1606/98) tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi pädev asutus arvutab välja sellise miinimumhüvitise nagu põhikohtuasjas kõnealune põhipension, ei kohaldata määruse nr 1408/71 artikli 46 lõiget 2 ega artikli 47 lõike 1 punkti d. Sellist hüvitist tuleb arvutada vastavalt sama määruse artikli 50 sätetele koostoimes liikmesriigi õigusnormidega, kohaldamata siiski selliseid liikmesriigi õigusnorme nagu põhikohtuasjas kõnealused õigusnormid pro rata arvutamise kohta.

Määrust nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1606/98) ja konkreetselt selle määruse artiklit 50 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, milles on ette nähtud, et pädev asutus peab sellise miinimumhüvitise nagu põhikohtuasjas kõnealune põhipension arvutamisel võtma arvesse kogu vanaduspensioni, mida asjaomane isik ühest või mitmest liikmesriigist tegelikult saab.

Selles küsimuses on oluline meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peetakse määruse nr 1408/71 artiklis 50 silmas juhtusid, kus töötaja tööelu liikmesriikides, mille õigusakte on tema suhtes kohaldatud, on olnud suhteliselt lühike, nii et nende liikmesriikide makstavate hüvitiste summa kokku ei taga mõistlikku elatustaset (30. novembri 1977. aasta kohtuotsus, Torri, 64/77, EU:C:1977:197, punkt 5 ja 17. detsembri 1981. aasta kohtuotsus, Browning, 22/81, EU:C:1981:316, punkt 12).

Selle olukorra parandamiseks on artiklis 50 sätestatud, et kui elukohariigi õigusaktides on ette nähtud miinimumhüvitis, suurendatakse selle riigi poolt makstavat hüvitist lisapensioni võrra, mis võrdub nende eri riikide poolt, kelle õigusakte on töötajale kohaldatud, makstavate hüvitiste summa ja selle miinimumhüvitise vahega (30. novembri 1977. aasta kohtuotsus Torri, 64/77, EU:C:1977:197, punkt 6).

Sellest tuleneb, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 59 märkis, et sellise miinimumhüvitise nagu põhikohtuasjas kõnealune põhipension saamise õiguse arvutamisel on määruse nr 1408/71 artiklis 50 konkreetselt ette nähtud, et tuleb võtta arvesse vanaduspensioni tegelikku summat, mida asjaomane isik saab teisest liikmesriigist.

(vt punktid 57–60 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑227/16

Jan Theodorus Arts

versus

Veevoederbedrijf Alpuro BV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden)

Eelotsusetaotlus – Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Määrus (EÜ) nr 73/2009 – Ühtne otsemaksete kava – Vasikate pidaja, kes on sõlminud integratsioonilepingu – Lepingutingimus, mille kohaselt kuulub otsemakse integratsiooniettevõttele – Lubatavus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 9. novembri 2017. aasta otsus

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetuskavad – Ühiseeskirjad – Ühtne otsemaksete kava – Vasikate pidaja, kes on sõlminud integratsioonilepingu – Lepingutingimus, mis lubab maksta integratsiooniettevõttele toetust – Lubatavus

(Nõukogu määrus nr 73/2009)

Nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrust (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus lepingutingimus, mille kohaselt kuulub toetus, mida vasikate pidajal on õigus ühtse otsemaksete kava alusel taotleda, integratsiooniettevõttele, kui üleandmine toimub vastastikuse kasu ja vastastikuste kohustuste raames, milles pooled on lepingus kokku leppinud.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 1 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi suhtes, mis on esitatud võlausaldajate komitee liikmete vastu selle peale, kuidas nad tegutsesid maksejõuetusmenetluse raames saneerimiskava suhtes hääletamisel, ning et seega on selline hagi nimetatud määruse esemelisest kohaldamisalast välistatud.

(vt punkt 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑243/16

Miravitlles Ciurana jt

versus

Contimark SA

ja

Jordi Socias Gispert

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud

Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona)

Eelotsusetaotlus – Äriühinguõigus – Direktiiv 2009/101/EÜ – Artiklid 2 ja 6–8 – Direktiiv 2012/30/EL – Artiklid 19 ja 36 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 20, 21 ja 51 – Töölepingust tulenevate nõuete sissenõudmine – Õigus esitada samale kohtule hagi äriühingu vastu ja selle juhataja kui äriühingu kohustuste eest vastutava solidaarvõlgniku vastu

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 14. detsembri 2017. aasta otsus

Asutamisvabadus – Äriühingud – Direktiivid 2009/101 ja 2012/30 – Äriühingu liikmete ja kolmandate isikute kaitseks ELTL artikli 54 teises lõigu tähenduses äriühingute suhtes liikmesriikide nõutavate tagatiste koordineerimine, et muuta need võrdväärseteks – Töölepingust tulenevate nõuete sissenõudmine – Õigus esitada samale kohtule hagi äriühingu vastu ja selle juhataja kui äriühingu kohustuste eest vastutava solidaarvõlgniku vastu – Puudumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/101, artiklid 2, 6, 7 ja 8 ning direktiiv 2012/30, artiklid 19 ja 36)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivi 2009/101/EÜ (tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks [EÜ] artikli 48 teises lõigus osutatud äriühingutelt nõuavad, et muuta sellised tagatised võrdväärseteks), eriti selle artikleid 2 ja 6–8 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/30/EL (tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks [ELTL] artikli 54 teises lõigus tähendatud äriühingutelt nõuavad seoses aktsiaseltside asutamise ning nende kapitali säilitamise ja muutmisega, et muuta sellised tagatised võrdväärseteks), eriti selle artikleid 19 ja 36 tuleb tõlgendada nii, et need ei anna töötajale, kes on aktsiaseltsi võlausaldaja tema töölepingu lõpetamise tõttu, õigust esitada samale sotsiaalvaidluskohtule, kes on pädev lahendama tema hagi töölepingust tuleneva võla tunnustamise nõudes, vastutuse tuvastamise hagi selle äriühingu juhataja vastu tema poolt aktsionäride üldkoosoleku kokku kutsumata jätmise tõttu – mida ta oleks pidanud tegema äriühingu aktsiakapitali olulist vähenemist arvestades –, et see juhataja tunnistataks selle töölepingust tuleneva võla solidaarvõlgnikuks.

Küsimust, kas ja millistel materiaal- ja menetlusõiguslikel tingimustel on aktsiaseltsi võlausaldajatel potentsiaalselt õigus esitada juhataja vastu hagi tema vastutuse tuvastamiseks, et hüvitataks neile tekitatud kahju olukorras, kus aktsionäride üldkoosolekut ei ole hoolimata märgitud aktsiakapitali olulisest vähenemisest kokku kutsutud, reguleerib seega liikmesriikide õigus.

(vt punktid 33, 35 ja resolutsioon)
TEAVE AVALDAMATA KOHTULAHENDITE KOHTA 
Koh tulahend ite kogumik 
Euroopa Kohtu (kuues koda) 9. novembri 2 0 1 7 . aasta otsus – komisjon vs. Kreeka 
(kohtuasi C-4 8 1 / 1 6 ) 1 
Liikme sriigi kohustuste rikkumine – Riigiabi – Ebaseaduslikuks ja siseturuga kokkusobimatuks 
tunnistatud abi – Tagasinõudekohustus – Teavitamiskohustus – Täitmata jätmine – Vastuväited – 
Täitmise täielik võimatus 
1. Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Kohustus – Kohustus komisjoni otsus kohe ja 
tegelikult täita 
(ELTL artikli 108 lõige 2 ja artikkel 288; nõukogu määrus nr 659/1999 , artikli 14 lõige 3) 
(vt punktid 23 ja 24) 
2. Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Kohustus – Raskustes või pankrotistunud 
abisaajad – Mõju puudumine 
(ELTL artikli 108 lõige 2)  
(vt punkt 25)  
3. Riigiabi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmine – Abisaajast ettevõtjad, kes on pankrotistunud – 
Abisummade kandmine võlgnevuste tabelisse, et varasem olukord taastada 
(ELTL artikli 108 lõige 2)  
(vt punktid 26 ja 27)  
4. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi – Ebaseadusliku abi tagasinõudmise kohustuse rikkumine 
– Vastuväited – Täitmise täielik võimatus – Hindamiskriteeriumid – Täitmisel esinevad 
raskused – Liikmesriigi kohustus võtta kõnesolevate ettevõtjate suhtes tegelikke meetmeid ja 
pakkuda komisjonile välja alternatiivseid lahendusi, mis võimaldavad niisugused raskused ületada 
(ELTL artikli 108 lõige 2) 
(vt punktid 28, 29, 40) 
1 ELT C 383, 17.10.2016 . 
ET 
ECLI:EU:C:2017 :845 1 
TEAVE AVALDAMATA KOHTULAHENDITE KOHTA 
Resolutsioon 
1. Kuna Kreeka Vabariik ei ole ettenähtud aja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita 
komisjoni 27. märtsi 2014 . aasta otsust 2014 /539/EL riigiabi SA.34572 (13/C ex 13/NN) kohta, 
mida Kreeka andis Larco General Mining & Metallurgical Company SA.-le, ning kuna Kreeka 
Vabariik ei ole igal juhul Euroopa Komisjoni teavitanud selle otsuse kohaselt võetud 
meetmetest, siis on Kreeka Vabariik rikkunud talle nimetatud otsuse artiklitest 3-5 ning EL 
toimimise lepingust tulenevaid kohustusi. 
2. Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt. 
ECLI:EU:C:2017 :845 2
Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/109 pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis asjaomase liikmesriigi kohtutest osa tõlgenduse kohaselt ei näe ette pikaajalisest elanikust kolmanda riigi kodaniku kaitse väljasaatmise eest tingimuste kohaldamist kõikide väljasaatmise haldusotsuste suhtes nende laadist või tegemise korrast olenemata.

Tuleb täheldada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on direktiivi 2003/109 peamine eesmärk liikmesriikides pikaajaliselt elavate kolmandate riikide kodanike integratsioon (kohtuotsused, 26.4.2012, komisjon vs. Madalmaad, C‑508/10, EU:C:2012:243, punkt 66 ja 2.9.2015, CGIL ja INCA, C‑309/14, EU:C:2015:523, punkt 21).

Lisaks sellele on selle direktiivi artikli 12 lõikes 3 ette nähtud, et enne pikaajalisest elanikust kolmanda riigi kodaniku väljasaatmise otsuse tegemist peavad liikmesriigid võtma arvesse elamise kestust nende territooriumil, asjaomase isiku vanust, tagajärgi asjaomase isiku ja tema pereliikmete jaoks, sidemeid elukohariigiga ja sidemete puudumist päritoluriigiga. Seega ei ole mingit tähtsust sellel, kas asjaomane meede võeti halduskaristusena või on kriminaalkorras süüdimõistmise tagajärg.

Euroopa Kohus on pealegi oma 8. detsembri 2011. aasta otsuses Ziebell (C‑371/08, EU:C:2011:809, punktid 82 ja 83) juba rõhutanud, et sellise meetme võtmine ei saa olla automaatselt ette nähtud kriminaalkorras süüdimõistmise tagajärjena, vaid see vajab juhtumipõhist hindamist, mis peab hõlmama eeskätt selle artikli lõikes 3 nimetatud tegureid. Seetõttu ei saa pikaajalisest elanikust kolmanda riigi kodaniku väljasaatmise otsust teha ainuüksi seetõttu, et sellele isikule mõisteti üle aastane vangistus.

(vt punktid 23 ja 26–29 ning resolutsioon)
Nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/363/EMÜ, mis käsitleb arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist, mida muudeti nõukogu 26. jaanuari 1982. aasta direktiiviga 82/76/EMÜ, artikli 2 lõike 1 punkti c ning 15. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta artikli 24 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, millega on tegemist põhikohtuasjas ja mille kohaselt liikmesriigi poolt teises liikmesriigis erialaarsti kutse saamiseks toimuva koolituse rahastamiseks stipendiumi andmise suhtes kehtib tingimus, et stipendiumi saav arst töötab oma erialal esimesena nimetatud liikmesriigis viis aastat eriala omandamisest kulgema hakkava kümneaastase ajavahemiku jooksul või vastasel korral maksab tagasi kuni 70% saadud stipendiumi summast koos intressiga.

(vt punkt 31 ja resolutsiooni punkt 1)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) artikli 8 lõiget 4 ja artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et kui riigi reguleeriv asutus paneb konkreetsel turul märkimisväärse turujõuga ettevõtjale kuludele orienteeritud hindade kohustuse, võib see riigi reguleeriv asutus tõhususe ja püsiva konkurentsi edendamise eesmärkidel määrata selle kohustuse esemeks olevate teenuste eest hinna tasemel, mis on madalam nimetatud ettevõtjal teenuse osutamisel tekkinud kuludest, kui need kulud on kõrgemad tõhusa operaatori kuludest, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus.

Sellest tuleneb, et riigi reguleerivad asutused võivad siis, kui nad on kontrollinud asjaomase operaatori kuludele orienteeritud hindade kohustuse täitmist ja otsustanud, et on vajalik nõuda nende hindade kohandamist, panna operaatorile kohustuse kehtestada tasumäärad madalamal tasemel, kui asjaomase ettevõtja kantud kulud, kusjuures need kulud peavad hõlmama tema poolt otstarbekalt kasutatud kapitalilt mõistliku kasumi saamist.

(Vt punktid 39 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑500/16

Caterpillar Financial Services sp. z o.o.

versus

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 135 lõike 1 punkt a – Maksuvabastused – Liidu õigust rikkudes sissenõutud maksud – Enammakstud käibemaksu tagastamise takistused – ELL artikli 4 lõige 3 – Võrdväärsuse, tõhususe ja lojaalse koostöö põhimõtted – Isikutele antud õigused – Maksukohustuse aegumistähtaja möödumine – Euroopa Kohtu otsuse tagajärjed – Õiguskindluse põhimõte

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 20. detsembri 2017. aasta otsus

Euroopa Liidu õigus – Vahetu õigusmõju – Liidu õigusega vastuolus olevad siseriiklikud maksud – Tagastamine – Üksikasjalikud eeskirjad – Siseriikliku õiguse kohaldamine – Tingimused – Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtete järgimine – Pärast tagastamistaotluse aegumistähtaja möödumist tehtud Euroopa Kohtu otsusega alusetuks tunnistatud maks – Kõnealuse tähtaja kohaldamine – Lubatavus

(ELL lepingu artikli 4 lõige 3)

Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid tuleb ELL artikli 4 lõiget 3 arvestades tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis võimaldavad jätta enammakstud käibemaksu tagastamise taotluse rahuldamata, kui isik esitas selle taotluse pärast viieaastase aegumistähtaja möödumist, ehkki pärast selle tähtaja möödumist kuulutatud Euroopa Kohtu otsusest tuleneb, et selle taotluse esemeks olevat käibemaksu ei tulnud maksta.

(vt punkt 52 ja resolutsioon)
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik seadus, millest tulenevalt kohtuotsuse alusel lõpetatud äriühingu kohustuslik kustutamine käibemaksukohustuslaste registrist tekitab kohustuse arvutada äriühingu lõpetamise kuupäeval olemasolevalt varalt tasumisele kuuluv käibemaks või tasutud sisendkäibemaks ja tasuda see riigile, tingimusel et äriühing pärast lõpetamist enam majandustehinguid ei tee.

Äriühingu maksustatava majandustegevuse lõpetamise korral, välja arvatud äriühingule kogu vara või selle osa üleandmine, mis on sätestatud käibemaksudirektiivi artiklis 19, näeb see direktiiv artikli 18 punktis c sõnaselgelt ette, et maksukohustuslase või tema õigusjärglaste poolt kaupade säilitamist võib käsitada kaubatarnena tasu eest, kui nendelt kaupadelt võis käibemaksu maha arvata.

Euroopa Kohus on rõhutanud, et kõnealuse artikli 18 punkt c puudutab maksustatava majandustegevuse lõpetamise juhtumit üldiselt, tegemata vahet lõpetamise põhjuste või asjaolude alusel, välistades üksnes eelmises punktis nimetatud erandi, ja et see säte hõlmab ka maksustatava majandustegevuse lõpetamist, mis on tingitud maksukohustuslase kustutamisest käibemaksukohustuslaste registrist (8. mai 2013. aasta kohtuotsus Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, punktid 26 ja 28).

Nagu nähtub juba käibemaksudirektiivi artikli 18 punkti c sõnastusest ja selle sättega taotletavast eesmärgist, kehtib see analüüs ikkagi vaid olukorras, kus huvitatud isiku majandustegevus on lõppenud ja ta ei tee enam maksustatavaid tehinguid.

(vt punktid 36, 37, 40, 48 ja resolutsiooni punkt 1)