ÜLDKOHTU MÄÄRUS (apellatsioonikoda)

11. detsember 2014

Pavlos Longinidis

versus

Euroopa Kutseõppe Arenduskeskus (Cedefop)

„Menetlus — Kohtukulude kindlaksmääramine — Advokaaditasu — Liidu organi esindamine advokaadi poolt — Kindlasummaline tasu — Esindaja reisi‑ ja elamiskulud — Tõlkekulud — Hüvitatavad kulud — Hageja majanduslik olukord”

Ese:

Kohtukulude kindlaksmääramise taotlus, mille P. Longinidis esitas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel pärast 7. juuli 2011. aasta kohtuotsust Longinidis vs. Cedefop (T‑283/08 P, EKL AT, EU:T:2011:338).

Otsus:

Pavlos Longinidise poolt Euroopa Kutseõppe Arenduskeskusele (Cedefop) hüvitamisele kuuluvate kulude kogusummaks on määratud 6300 eurot.

Kokkuvõte

Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõige 1 sätestab, et kui hüvitatavate kulude üle tekib vaidlus, lahendab selle Üldkohus huvitatud poole taotlusel ja pärast vastaspoole seisukohtade ärakuulamist määrusega, mis ei kuulu edasikaebamisele. Vältimaks seda, et kaoks nimetatud sättes ette nähtud sellise menetluse kasulik mõju, mille eesmärk on menetlusega seotud kohtukulude kohta lõpliku otsuse tegemine, ei saa nõustuda seisukohaga, et vaidlus nimetatud artikli tähenduses tekib ainult siis, kui kohtuvaidluse võitnud poole esitatud hüvitamise taotluse saanud pool on sellele sõnaselgelt ja täielikult vastu (vt punktid 12 ja 13) Viide: Üldkohus: kohtumäärus, 25.3.2014, Marcuccio vs. komisjon, T‑126/11 P‑DEP, EU:T:2014:171, punkt 13.

Üldkohtu kodukorra artikli 91 punktist b tuleneb, et hüvitatavad kulud piirduvad ühelt poolt Üldkohtu menetlusega seotud kulude ning teiselt poolt kuludega, mis on sel eesmärgil olnud vältimatud. Üldkohus peab vabalt hindama kohtuasja faktilisi asjaolusid, arvestades kohtuvaidluse eset ja laadi, selle olulisust liidu õiguse seisukohalt, samuti kohtuasja keerukust, töömahtu, mida kohtumenetlus võis põhjustada menetluses osalenud advokaatidele, esindajatele või nõustajatele, ning poolte kohtuvaidlusega seotud majanduslikke huvisid. Üldkohus arvestab hüvitatavate kohtukulude summat kindlaks määrates kõigi kohtuasja asjaoludega kuni kohtukulude kindlaksmääramise kohtumääruse tegemiseni, sh kohtukulude kindlaksmääramise kohtumäärusega seotud vältimatute kuludega. Seevastu selle poole majanduslik olukord, kellelt on kohtukulud välja mõistetud, ei ole hõlmatud kriteeriumidega, mida arvestades liidu kohus määrab kohtukulude kindlaksmääramise menetluses kindlaks hüvitatavad kulud. (vt punktid 19–21 ja 67) Viited: Üldkohus: kohtumäärused, 28.6.2004, Airtours vs. komisjon, T‑342/99 DEP, EKL, EU:T:2004:192, punkt 18; 31.3.2011, Tetra Laval vs. komisjon, T‑5/02 DEP ja T‑80/02 DEP, EU:T:2011:129, punkt 53, ning 23.3.2012, Kerstens vs. komisjon, T‑498/09 P‑DEP, EU:T:2012:147, punktid 13–15.

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 19 esimesest lõigust, mida kohaldatakse Üldkohtule põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel, nähtub, et liidu institutsioonid on selles osas, kuidas nad kavatsevad ennast esindada või abistada liidu kohtus, vabad otsustama advokaadi abi kasutamise kasuks. Põhikirja selle sätte kohaldamiseks tuleb liidu organid samastada nimetatud institutsioonidega. Pealegi tuleb märkida, et kuigi asjaolu, et liidu organ kasutas esindajat ja organivälist advokaati, ei mõjuta asjaomaste kulude võimalikku hüvitatavust, kuna miski ei võimalda neid kulusid põhimõtteliselt välistada, võib see mõjutada nende menetlusega seotud kulude summa kindlaksmääramist, mis lõpuks hüvitamisele kuuluvad. Seega juhul, kui kostjaks olev liidu organ otsustab kasutada advokaadi teenuseid teatud kohtuasjades, samas kui teistes kohtuasjades esindavad teda tema esindajad, ei ole tegemist hagejate võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega. Mis tahes muu hinnang, mis seaks liidu asutuse õiguse nõuda advokaaditasu täielikku või osalist hüvitamist sõltuvusse tingimusest, et tõendatakse objektiivset vajadust advokaadi teenuste järele, kujutaks endast tegelikult kaudset piirangut Euroopa Kohtu põhikirja artikli 19 esimeses lõigus tagatud vabadusele ning paneks liidu kohtule kohustuse asendada teenistusüksuste töö korralduse eest vastutavate institutsioonide ja asutuste hinnang enda hinnanguga. Selline ülesanne ei ole aga kooskõlas Euroopa Kohtu põhikirja artikli 19 esimese lõigu ega sisestruktuuri alase pädevusega, mis liidu institutsioonidel ja asutustel liidu kohtutes oma kohtuasjade korraldamisel on. (vt punktid 24–26) Viited: Euroopa Kohus: kohtumäärus, 10.10.2013, CPVO vs. Schräder, C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, punktid 20–22 ja seal viidatud kohtupraktika. Üldkohus: kohtumäärus, 28.5.2013, Marcuccio vs. komisjon, T‑278/07 P‑DEP, EKL, EU:T:2013:269, punktid 14 ja 15.

Vt otsuse tekst. (vt punktid 28 ja 31) Viited: Üldkohus: kohtumäärused, Marcuccio vs. komisjon, EU:T:2013:269, punkt 20, ja Marcuccio vs. komisjon, EU:T:2014:171, punktid 31 ja 38 ning seal viidatud kohtupraktika.

Vt otsuse tekst. (vt punkt 50) Viide: Üldkohus: kohtumäärus, 20.1.2014, Schönberger vs. parlament, T‑186/11 DEP, EU:T:2014:40, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika.