ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Olles kehtestanud üldnormi, mille kohaselt aeguvad vastavalt määruse nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artiklile 73a kolmandate isikute vastu pööratud liidu nõuded viie aasta möödudes, soovis liidu seadusandja anda liidu potentsiaalsetele võlgnikele tagatise, et pärast seda tähtaega ei ole vastavalt õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse nõuetele põhimõtteliselt võimalik nende suhtes selliste nõuete sissenõudmiseks meetmeid kohaldada ning nad ei ole seega kohustatud tõendama, et nad ei ole neid summasid võlgu. Sellega seoses on nimetatud artikli 73a eesmärk nimelt piirata ajas võimalust nõuda sisse kolmandate isikute vastu pööratud liidu nõudeid, et täita usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet.

Kuna määruse nr 1605/2002 artiklis 73a viidatakse selle tähtaja arvutamise kuupäeva kindlaksmääramisega seoses rakenduseeskirjadele, mille kehtestab sama määruse artikli 183 alusel Euroopa Komisjon, ei saa selleks, et teha kindlaks liidu nõude aegumine, tugineda tõhusalt ainuüksi artiklile 73a ilma selle rakenduseeskirjadeta. Sellega seoses peavad kõnealused rakenduseeskirjad olema vastu võetud üksnes neid eesmärke järgides, mis on artiklis 73a nõnda sätestatud normi aluseks.

(vt punktid 43–45, 52)
Eksporditoetuste valdkonnas on eksporditud toote veatu ja standardse turustuskvaliteedi tingimus – millele on viidatud määruse nr 3665/87, millega sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad, ja mida on muudetud määrusega nr 1829/94, artiklis 13 – toetuse saamiseks vajalik sisuline tingimus. Selles osas tuleneb kõnealusest artiklist 13, et liikmesriigid peavad kontrollima, et kolmandatesse riikidesse eksporditud tooted oleks veatu ja standardse turustuskvaliteediga.

Samas, kui eksportija ei ole täitnud kohustust pidada registreid vastavalt määrusele nr 822/87 veinituru ühise korralduse kohta ja määrusele nr 2238/93 veinitoodete veo saatedokumentide ja veinisektoris peetavate registrite kohta – kusjuures selle peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus –, siis puudub liikmesriikidel võimalus määruse nr 3665/87 artikli 13 kohaselt kontrollida, kas kolmandatesse riikidesse eksporditud tooted on veatu ja standardse turustuskvaliteediga, ja seega veenduda, et on täidetud eksporditoetuse ettemaksete korraga seonduvad tingimused.

(vt punktid 35, 36 ja 40)
Kohtuasi C‑364/13

International Stem Cell Corporation

versus

Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division))

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 98/44/EÜ — Artikli 6 lõike 2 punkt c — Biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse — Munaraku aktiveerimine partenogeneesi teel — Inimese embrüonaalsete tüvirakkude tootmine — Patenditavus — Selle välistamine, et „inimese embrüoid kasutatakse tööstuslikel või kaubanduslikel eesmärkidel” — Mõisted „inimese embrüo” ja „organism, mis on võimeline käivitama inimese arenguprotsessi””

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 18. detsember 2014

Õigusaktide ühtlustamine — Biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse — Direktiiv 98/44 — Mõiste „inimese embrüo” — Inimese viljastamata munarakk — Hõlmamine — Tingimus — Loomuomane võime areneda inimorganismiks — Siseriikliku kohtu poolt teostatav kontroll

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/44, artikli 6 lõike 2 punkt c)

Direktiivi 98/44/EÜ biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta artikli 6 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et viljastamata munarakk, mida on partenogeneesi teel stimuleeritud jagunema ja edasi arenema, ei ole „inimese embrüo” selle sätte tähenduses, kui olemasolevate teadusandmete järgi ei ole sellel iseenesest loomuldasa olemas võimet areneda inimorganismiks – seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punktid 36, 38 ja resolutsioon)
Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõigete 1 ja 10 eesmärk on kindlustada, et kui lähetatud töötajad teevad vastuvõtva liikmesriigi territooriumil ajutiselt tööd, siis kohaldatakse neile lõikes 1 mainitud või ka liikmesriikide poolt lõike 10 alusel täpsustatud valdkondade töötingimuste osas vastuvõtva liikmesriigi minimaalset kaitset tagavaid sätteid. Kuna minimaalset kaitset tagavate sätete järgimisest kinnipidamist kontrollivad meetmed ei kuulu direktiivi 96/71 kohaldamisalasse ega ole Euroopa Liidu tasandil ühtlustatud, võivad liikmesriigid nende sisu vabalt määratleda, järgides sealjuures aluslepingut ning liidu õiguse üldpõhimõtteid.

ELTL artikleid 56 ja 57 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt peab sellise teenuse saaja, mida osutavad teises liikmesriigis asuva teenuseosutaja lähetatud töötajad, deklareerima pädevatele ametiasutustele enne nende töötajate kasutamist nende isikuandmed, kui töötajatel ei ole võimalik esitada tõendit deklaratsiooni kohta, mille nende tööandja oleks pidanud esitama vastuvõtva liikmesriigi pädevatele ametiasutustele enne teenuste osutamisega alustamist, kui selliseid õigusnorme võivad õigustada sellised ülekaalukast üldisest huvist tulenevad põhjused nagu töötajate kaitse või võitlus sotsiaalkindlustuspettuste vastu, tingimusel et need õigusnormid on taotletava seaduspärase eesmärgi või eesmärkide saavutamise tagamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärkide saavutamiseks, seda peab aga kontrollima riigisisene kohus.

Riigisiseseid õigusnorme, kuivõrd need näevad ette kontrolli deklareerimise kohustuse suhtes, mis on ette nähtud ajutiselt lähetatud töötaja tööandjale, võib pidada selle kohustuse loogiliseks tagajärjeks, mis on vajalik riigiülese teavitamise süsteemiga, mille eesmärk on migratsioonialased uuringud sotsiaalasutustes (Limosa süsteem), taotletavate eesmärkide saavutamiseks.

(vt punktid 72, 75 ja resolutsioon)
Direktiivi 2008/48, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 87/102, artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada esiteks nii, et sellega ei ole vastuolus, kui tarbija krediidivõimelisust hinnatakse vaid tarbija esitatud teabe alusel, tingimusel et see teave on piisav ja tarbija avaldatud andmetele on lisatud asjakohased tõendid, ning teiseks nii, et see ei pane krediidiandjale kohustust süstemaatiliselt kontrollida tarbija esitatud teabe tõelevastavust.

(vt punkt 39 ja resolutsiooni punkt 2)
–

on Kiato prügilat puudutavas jätnud võtmata vajalikud meetmed tagamaks, et jäätmekäitlus selles prügilas toimuks inimtervist ohustamata ning keskkonda kahjustamata ja selleks, et keelata selle prügila jäätmete hülgamine, kaadamine ja kontrollimata käitlemine, siis on Kreeka Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artiklist 13 ja artikli 36 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
Mis puudutab liikmesriigile määratava karistusmakse summat ja vormi, siis Euroopa Kohtul tuleb oma kaalutlusõigust teostades see kindlaks määrata selliselt, et see ühelt poolt vastaks asjaoludele ning teiselt poolt oleks proportsionaalne tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega.

Komisjoni ettepanekud ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult tarvilikku lähtepunkti. Samuti ei ole suunised, mis sisalduvad komisjoni teatistes, Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid need aitavad tagada komisjoni tegevuse läbipaistvust, ettenähtavust ja õiguskindlust, kui ta teeb Euroopa Kohtule ettepanekuid. ELTL artikli 260 lõike 2 alusel toimuvas menetluses, mis puudutab liikmesriigi kohustuste rikkumist, mis jätkub olenemata asjaolust, et sama rikkumine on juba tuvastatud EÜ artikli 226 või ELTL artikli 258 alusel tehtud esimese kohtuotsusega, on Euroopa Kohtul vabadus kohaldada karistusmakset sellises summas ja vormis, mida ta peab kohasteks selleks, et mõjutada seda liikmesriiki tegema lõpp Euroopa Kohtu esimesest kohtuotsusest tulenevate kohustuste mittetäitmisele.

Seega põhimõtteliselt on Euroopa Kohtu antava hinnangu raames põhikriteeriumid, mida tuleb arvesse võtta, tagamaks karistusmakse sunnijõud liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise eesmärgil, rikkumise kestus – arvessevõetuna selle kuupäeva seisuga, mil Euroopa Kohus uurib faktilisi asjaolusid –, selle raskusaste ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime, mille juures tuleb arvesse võtta liikmesriigi SKP hiljutist arengut võtta selle kuupäeva seisuga, mil Euroopa Kohus uurib faktilisi asjaolusid. Nende kriteeriumide kohaldamisel tuleb arvesse võtta eelkõige täitmata jätmise tagajärgi era‑ ning avalikele huvidele ning seda, kuivõrd kiireloomuline on vajadus, et asjaomane liikmesriik täidaks oma kohustused.

(vt punktid 52, 53, 57 ja 58)
Direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 41 lõiget 1 ning artikleid 43 ja 45 tuleb tõlgendada nii, et kui artiklis 45 ette nähtud hankemenetlusest kõrvaldamise aluste kohaldamise tingimused ei ole täidetud, ei takista see artikkel hankijal võtta vastu otsust mitte sõlmida riigihankelepingut, mille kohta viidi läbi hankemenetlus, ning jätta hankeleping sõlmimata ainsa hankemenetlusse jäänud pakkujaga, kelle pakkumus oli edukaks tunnistatud.

Liidu õigusega ei ole nimelt vastuolus see, kui liikmesriigid näevad oma õigusnormides ette võimaluse võtta vastu hanketeate kehtetuks tunnistamise otsus. Selline hanketeate kehtetuks tunnistamise otsus võib tugineda põhjustel, mis on seotud eeskätt hinnanguga, kas avaliku huvi seisukohast on kohane viia hankemenetlus lõpuni, arvestades muu hulgas majandusliku konteksti, faktiliste asjaolude või ka asjaomase hankija vajaduste võimaliku muutumisega. Selline otsus võib põhineda ka asjaolul, et konkurents ei ole piisava tasemega, kuivõrd asjaomase riigihankemenetluse tulemusel osutus vaid üks pakkuja võimeliseks asjaomast riigihankelepingut täitma. Seetõttu, ning tingimusel, et on järgitud läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, ei ole hankija kohustatud algatatud riigihankemenetlust lõpuni viima ja asjaomast lepingut sõlmima, isegi kui hankemenetlusse on jäänud ainult üks pakkuja.

(vt punktid 35–37 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artiklitega 49 ja 56 ei ole vastuolus selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine, mille kohaselt ei saa riigihankemenetluses osaleda ettevõtja, kes on rikkunud konkurentsieeskirju, kusjuures see rikkumine on tuvastatud jõustunud kohtuotsusega ja ettevõtjale on selle eest määratud trahv.

Nimelt hõlmab mõiste „raske eksi[mus] ametialaste käitumisreeglite vastu” direktiivi 2004/18 (ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta ) artikli 45 lõike 2 punkti d tähenduses kõiki süülisi toiminguid, mis mõjutavad asjaomase ettevõtja kutsealast usaldusväärsust, ja mitte ainult kutseala, kuhu ettevõtja kuulub, eetikaeeskirjade rikkumist selle kitsas tähenduses.

Neil asjaoludel tuleb järeldada, et konkurentsieeskirjade rikkumine, eeskätt juhul, kui selle eest on karistatud trahviga, kujutab endast viidatud artikli 45 lõike 2 punkti d kohaldamisalasse kuuluvat hankemenetlusest kõrvaldamise alust.

Lisaks, kui selline hankemenetlusest kõrvaldamise alus on võimalik direktiivi 2004/18 alusel, siis tuleb seda pidada a fortiori õigustatuks riigihangete puhul, mis jäävad alla direktiivi artiklis 7 ette nähtud asjakohast piirmäära ning mille suhtes ei kohaldata seetõttu selles direktiivis ette nähtud konkreetseid ja rangeid menetlusi.

(vt punktid 34–36, 39 ja resolutsioon)
Nimelt on liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud meetmed direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamiseks siduv kohustus, mis on kehtestatud ELTL artikli 288 kolmanda lõiguga ja direktiivi 2008/98 enesega. Isegi kui liikmesriikidel on direktiivi ülevõtmisel meetmete valiku osas ulatuslik kaalutlusruum, on neil siiski kohustus tagada direktiivi täielik mõju ja kinni pidada selles määratud tähtaegadest, et selle rakendamine oleks kogu liidus ühetaoline. Pealegi ei näe direktiiv 2008/98 ette erandit, mis võimaldaks liikmesriikidel ülevõtmismeetmete jõustumist õiguspäraselt edasi lükata direktiivi artikli 40 lõikes 1 kehtestatud tähtajast hilisemale kuupäevale.

Liidu õigust ning direktiivi 2008/98, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, millega võetakse üle selle direktiivi säte, kuid mille jõustumise tingimuseks on seatud hilisema siseriikliku akti vastuvõtmine, kui see jõustumine toimub pärast selles direktiivis määratud ülevõtmistähtaja möödumist.

Direktiivi 2008/98, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artikli 15 lõiget 1 koostoimes direktiivi artiklitega 4 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, milles ei ole ette nähtud esmase jäätmetekitaja või -valdaja võimalust ise oma jäätmed kõrvaldada, mis vabastab ta jäätmekõrvaldamise tasu maksmisest, tingimusel et need õigusnormid vastavad proportsionaalsuse põhimõtte nõuetele.

Seoses kohustusega võtta vajalikud meetmed tagamaks, et iga esmane jäätmetekitaja või jäätmevaldaja viib ise läbi oma jäätmete töötluse, on artikli 15 lõike 1 kohaselt liikmesriikidel nimelt lubatud valida mitme võimaluse vahel ning viidet direktiivi 2008/98 artiklitele 4 ja 13 ei saa tõlgendada nii, et see vähendab selliselt liikmesriikidele jäetud kaalutlusruumi, kohustades neid tunnustama esmase jäätmetekitaja või jäätmevaldaja õigust viia ise läbi jäätmete töötlus, mis vabastab nad kohustusest panustada avaliku võimu rakendatud jäätmekäitlussüsteemi rahastamisse.

Kui ei ole ühtegi liidu õigusakti, mis näeks liikmesriikidele ette täpse jäätmekäitluse kulude rahastamise täpse meetodi, võib seda rahastamist vastavalt asjassepuutuva liikmesriigi valikule tagada kas maksu või lõivu abil või muul viisil, ning siseriiklikke õigusakte, mis näevad sellise süsteemi rahastamiseks ette näiteks maksu, mis on arvutatud tekkinud jäätmete hinnangulise koguse alusel, mitte tegelikult tekitatud ja kogumisse antud jäätmete koguse alusel, ei saa pidada direktiiviga 2008/98 vastuolus olevaks. Kuigi on tõsi, et vastavas valdkonnas pädevatel siseriiklikel ametivõimudel on sellise tasu arvutamise meetodite kindlaksmääramisel järelikult ulatuslik kaalutlusruum, ei tohi selliselt kindlaksmääratud tasu siiski minna kaugemale, kui on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 42, 43, 47, 48, 50 ja resolutsioon)
Direktiivi 92/50, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, artikli 1, punktiga c on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad avalik-õigusliku raviasutuse osalemise riigihankemenetlustes tema avalik-õigusliku majandusüksuse staatuse tõttu, juhul kui sellel asutusel on õigus turul tegutseda vastavalt oma asutamis- ja põhikirjalistele eesmärkidele.

Nimelt ilmneb nii liidu õigusnormidest kui ka kohtupraktikast, et pakkumuse või taotluse võib esitada mis tahes isik või üksus, kes hanketeates loetletud tingimusi arvestades leiab, et on võimeline hankelepingut täitma kas isiklikult või allhanget kasutades, ning seda olenemata asjaomase isiku põhikirjast, sellest, kas ta on era- või avalik-õiguslik isik, ja olenemata sellest, kas ta tegutseb turul järjepidevalt või üksnes aeg-ajalt. Vastavalt direktiivi 92/50 artikli 26 lõike 2 sõnastusele on liikmesriikidel küll võimalus otsustada, kas anda teatud majandustegevuses osalejate kategooriatele õigus osutada teatud teenuseid, või mitte ja nad võivad muu hulgas lubada või keelata sellistel üksustel turul tegutseda sõltuvalt sellest, kas kõnealune tegevus on kooskõlas nende üksuste asutamis- ja põhikirjaliste eesmärkidega. Sellisel juhul ja niivõrd, kui neil üksustel on õigus turul teatud teenuseid pakkuda, ei või liikmesriigid sellegipoolest keelata neil üksustel osaleda sellistes riigihankemenetlustes, mis puudutavad samade teenuste osutamist. Selline keeld ei oleks kooskõlas direktiivi 92/50 artikli 1 punktide a ja c sätetega.

(vt punktid 35, 36, 38 ja resolutsiooni punkt 1)
Riigihankealase eelotsusetaotluse puhul, mis käsitleb ELTL artiklitest 49 ja 56 tulenevate võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtete ja läbipaistvuskohustuse kohaldamise küsimust, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastama asjaolud, mis võimaldavad Euroopa Kohtul kontrollida, kas põhikohtuasjas esineb nende põhimõtete kohaldamist õigustav selge piiriülene huvi. Euroopa Kohtu kodukorra artiklist 94 tuleneb, et Euroopa Kohus peab eelotsusetaotlusest saama ülevaate faktilistest andmetest, millel eelotsuse küsimused põhinevad, ning mis moel on need andmed eelotsuse küsimustega seotud. Seega tuleb selge piiriülese huvi kontrollimiseks vajalike läbi viia enne Euroopa Kohtusse pöördumist.

Eelotsusemenetluses siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu vahel valitseva koostöövaimu tõttu juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole võimaliku kindla piiriülese huviga seoses eelnevalt mingeid asjaolusid tuvastanud, ei too see siiski kaasa eelotsusetaotluse vastuvõetamatust tingimusel, et Euroopa Kohus leiab hoolimata kõnealusest puudujäägist, talle esitatud toimikust tulenevate asjaolude alusel, et tal on võimalik anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. Nii on see eelkõige juhul, kui eelotsusetaotlus sisaldab piisavalt asjakohaseid andmeid, hindamaks sellise huvi võimalikku olemasolu. Samas on Euroopa Kohtu vastus seotud tingimusega, et eelotsusetaotluse esitanud kohus võib tuvastada põhikohtuasjas esineva kindla piiriülese huvi üksikasjalikult kõiki põhikohtuasjas asjakohaseid tõendeid hinnates.

(vt punktid 47 ja 48)
Liidu konkurentsiõigus viitab ettevõtjate tegevusele ning ettevõtja mõiste hõlmab igat majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Juhul kui selline üksus rikub konkurentsiõiguse norme, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada.

Kui konkurentsiõiguse normide rikkumise toime pannud üksus kujundatakse õiguslikult või organisatsiooniliselt ümber, ei too see ilmtingimata kaasa sellise uue ettevõtja asutamist, mis ei vastuta eelneva üksuse konkurentsiõiguse normide vastase käitumise eest, kui need kaks üksust on majanduslikus mõttes identsed. Kui kaks üksust moodustavad ühe majandusüksuse, ei takista asjaolu, et rikkumise toime pannud üksus jääb alles, iseenesest karistamast üksust, millele anti üle tema majandustegevus.

Mis puudutab täpsemalt emaettevõtja poolt ühele oma tütarettevõtjatest selle tegevusvaldkonna tegevuse võõrandamist, milles pandi toime konkurentsiõiguse rikkumine, siis on majandusliku järjepidevuse kindlakstegemisel asjakohane kuupäev selle hindamiseks, kas tegemist on vara võõrandamisega kontserni sees või iseseisvate ettevõtjate vahel, võõrandamise enda kuupäev.

Kuigi majandusliku järjepidevuse tuvastamiseks on nõutav, et sel kuupäeval esineks võõrandaja ja omandaja vahel struktuuriline side, mis lubab kooskõlas isikliku vastutuse põhimõttega järeldada, et kaks üksust moodustavad ühe ettevõtja, ei ole siiski nõutav, arvestades majandusliku järjepidevuse põhimõtte eesmärki, et see side kestaks kogu ülejäänud rikkumise perioodi vältel või kuni rikkumise eest karistuse määramise otsuse vastuvõtmiseni. Sama moodi ei ole vajalik, et struktuuriline seos, mis võimaldab tuvastada majandusliku järjepidevuse, kestaks teatud minimaalse perioodi jooksul.

Õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui majandusliku järjepidevuse tuvastamiseks võetakse arvesse tegevusüksuse võõrandamise eesmärki. Nimelt viiks selle võõrandamise aluseks olnud majandusliku põhjenduse arvessevõtmine majandusliku järjepidevuse põhimõtte rakendamisel arvestamiseni subjektiivsete teguritega, mis on aga vastuolus selle põhimõtte läbipaistva ja ettenähtava kohaldamisega.

(vt punktid 39–41 ja 50–53)
Määruse nr 1408/71, määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006, artikli 3 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt osaajalisele pensionile järgneva vanaduspensioni määramine eeldab, et osaajalisel pensionil on oldud üksnes selle liikmesriigi siseriiklike õigusnormide kohaselt.

Esiteks võib selline säte seada ebasoodsamasse olukorda eelkõige töötaja, kes on teostanud oma õigust vabalt liikuda, kuna see seab võõrtöötaja, kes pärast teatavas liikmesriigis suurema osa oma tööstaažist omandamist töötab teises liikmesriigis, kus ta on osaajalisel pensionil, selle asjaolu tõttu ebasoodsamasse olukorda töötajast, kes on töötanud ainult ühes liikmesriigis ja jääb seal osaajalisele pensionile, ning teiseks võib niisugune õigusnorm pärssida sellise tööandja tahet, kes asub muus liikmesriigis, võtta siseriikliku osaajalise pensioni instituudi raames tööle isiku, kes on suurema osa oma tööstaažist omandanud liikmesriigis, kus pensioni taotletakse, kui selle siseriikliku instituudi regulatsioon erineb viimati nimetatud liikmesriigi osaajalise pensioni instituudi regulatsioonist.

Peale selle ei saa eelnimetatud õigusnorm olla põhjendatud, kui sellega on mindud kaugemale, kui on vajalik seatud eesmärkide saavutamiseks, milleks on tagada töötajatele, kes seda taotlevad, töölt pensionile üleminek võimalikult headel tingimustel ning teiseks soodustada töötute töölevõtmist ja väljaõppele võtmist.

Teise liikmesriigi osaajalise pensioni arvestamise selge ja ühene välistamine muu liikmesriigi, kus pensioni taotletakse, siseriikliku vanaduspensioni saamiseks tähendab, et jäetakse arvestamata asjaoluga, et selle teise liikmesriigi osaajalise pensioni korraga võidakse konkreetsel juhul taotleda selle liikmesriigi õiguses, kus pensioni taotletakse, ettenähtutega identseid või samu eesmärke viisil, mis on nimetatud õiguses sätestatuga samuti identne või samasugune, nii et selle korra kohaldamine võimaldab samamoodi saavutada kõnealuse või kõnealused õiguspärased eesmärgid.

(vt punktid 35–37, 39, 41, 42, 46 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑590/13

Idexx Laboratories Italia Srl

versus

Agenzia delle Entrate

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

„Eelotsusetaotlus — Kaudne maksustamine — Käibemaks — Kuues direktiiv — Artiklid 18 ja 22 — Mahaarvamisõigus — Kaupade ühendusesisene omandamine — Pöördmaksustamine — Sisulised nõuded — Vorminõuded — Vorminõuete täitmata jätmine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 11. detsember 2014

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine — Ühine käibemaksusüsteem — Sisendkäibemaksu mahaarvamine — Pöördmaksustamise menetlus — Kauba või teenuste saajana käibemaksu tasuma kohustatud maksukohustuslane — Mahaarvamisõigus — Tingimused — Sisulised nõuded — Vorminõuded — Raamatupidamisarvestusega ja deklaratsioonide esitamisega seotud vorminõuded ja kohustused — Eiramine — Distsiplinaarkaristus — Mahaarvamisõiguse kaotamine — Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 18 lõike 1 punkt d ja artikkel 22)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 18 lõike 1 punkti d ja artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et nendes sätetes on kehtestatud mahaarvamisõiguse saamiseks ette nähtud vorminõuded, mille täitmata jätmine niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei too endaga kaasa sellest õigusest ilmajäämist.

Selles osas olgu täpsustatud, et mahaarvamisõiguse teostamiseks ette nähtud sisulised nõuded reguleerivad selle õiguse sisu ja ulatust, mis on ette nähtud kuuenda direktiivi artiklis 17 „Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala”.

Selle õiguse saamiseks ette nähtud vorminõuded, mis on loetletud direktiivi artiklites 18 ja 22, kehtestavad seevastu kõnealuse õiguse teostamise viisi ja selle üle tehtava kontrolli korra ning reguleerivad käibemaksusüsteemi tõhusat toimimist, nähes ette kohustusi seoses raamatupidamisarvestusega ning arvete ja deklaratsioonide esitamisega.

(vt punktid 41, 42, 46 ja resolutsioon)