ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
111.

Seoses kolmanda etteheitega tuleb esiteks nentida, et kuna FIFA on samamoodi nagu esimeses kohtuastmes eespool viidatud kohtuotsuses T-385/07: FIFA vs. komisjon jätnud tõstatamata liikmesriikide praktika võrreldavuse küsimuse – seda tulnuks teha üksikasjalikult ja täpse etteheite abil –, et analüüsida muudetud direktiivi 89/552 artikli 3a alusel vastu võetud otsuste seaduslikkust, siis ei saa ta õiguspäraselt väita, et Üldkohus on selles osas teinud vea. Teiseks märgin, et Üldkohus on eespool viidatud kohtuotsuse T-68/08: FIFA vs. komisjon punktis 133 täielikult vastanud FIFA argumendile, mis oli seotud väitega, et komisjon ei võtnud arvesse asjaolu, et teised liikmesriigid on oma loenditesse kandnud peamiselt maailmameistrivõistluste „tippmänge”. Arvestades suurt tegutsemisruumi, mis liikmesriikidel on oma loendite koostamisel, tuleb igal juhul tagasi lükata argumendid, mis tulenevad teiste liikmesriikide praktika võrreldavusest. Seetõttu on see etteheide põhjendamatu.
52.

Nii oleks see kahtlemata juhul, kui Läti oleks oma hagis väitnud, et komisjon on ületanud talle direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel antud pädevust. Euroopa Kohus on juba nimelt Eesti ja Poolaga seoses otsustanud, et komisjonil ei ole pädevust, nagu käesolevas kohtuasjas, kehtestada oma mudelarvutuste alusel saastekvootide maksimumkogust. ( 13 ) Kuna aga Läti jättis selle väite kasutamata, on ta selle poolest samasuguses olukorras nagu ülejäänud 24 liikmesriiki, kes komisjoni otsuseid oma ajavahemiku 2008–2012 kohta tehtud jaotuskavade suhtes kahtluse alla ei seadnud, kuigi võib eeldada, et ka nendes otsustes olid sarnased õiguslikud vead.
69.

Probleem on ka see, et pensionisissemaksete kogusuurus on erinev. Seoses nooremate töötajate kaasamisega, kellelt algul nõutakse väiksemaid pensionisissemakseid, tekib küsimus, kas seda ei saaks saavutada ka nii, et muutuks vaid töötaja osa ja tööandja sissemaksed jääksid samaks. Tööandja sissemaksel ei ole nimelt konkreetset mõju nooremate töötajate tegelikule igakuisele netotöötasule. Seda, kas tööandja sissemakse on suurem või väiksem, noorem töötaja ei taju, sest tegelikult saadavat igakuist töötasu mõjutab otseselt vaid töötaja sissemakse. Seda, kas see on (majanduslikult) mõistlik alternatiiv, ei ole esitatud teabe põhjal võimalik otsustada. Sellesse küsimusse peab seega selgust tooma siseriiklik kohus.
Seletuskirjas ( 11 ) põhjendas komisjon seda muudatusettepanekut nii:

„[…] üks peamisi probleeme, millele on tähelepanu juhtinud nii liikmesriigid kui ka reisibürood, on see, et seda korda sai rangelt võttes kohaldada üksnes siis, kui reisiteenust müüdi reisijale. Niisugune reegel oli kujundatud turuolukorra järgi 1977. aastal, mil reisipakette müüs peamiselt reisibüroo otse reisijale. Tänapäeval on olukord oluliselt muutunud. Selles sektoris tegutseb rohkem isikuid ja pakettreiside pakkumine on killustunum kui 1977. aastal. Nii osutatakse järjest rohkem reisiteenuseid kas teistele reisibüroodele või teistele maksukohustuslastele, kes kasutavad reisiteenuseid oma töötajate motiveerimiseks või oma ettevõtluse raames, nt seminaride tarvis.

Praegune olukord, kus erikord ei ole kohaldatav, kui reisiteenus müüakse isikule, kes ei ole reisija, ei taga enam käibemaksutulu jaotumist sellesse liikmesriiki, kus teenus tegelikult tarbitakse. Kui reisibüroo müüb reisipaketi teisele reisibüroole, tuleb kohaldada tavapäraseid maksustamiseeskirju. See tähendab, et ta peab saama maha arvata enda tarnijatele makstud sisendkäibemaksu ja oma asukohaliikmesriigis võtta käibemaksu teisele reisibüroole müüdava pakettreisi koguväärtuselt. Sel juhul ei jaotu algsest teenuste (nt. hotellimajutuse) osutamisest tekkiv käibemaksutulu enam nendesse liikmesriikidesse, kus need eri teenused tarbitakse, vaid suundub reisibüroo asukohaliikmesriiki.

Selle ärahoidmiseks kohaldavad mitu suure turismitööstusega liikmesriiki teistsugust selle artikli tõlgendust ja laiendavad erikorra kohaldamisala olukordadele, kus reisibürood osutavad reisiteenuseid muudele klientidele peale reisijate. Selle tulemusel on erikorra algsed eesmärgid – lihtsustamine ja tarbimisliikmesriigis maksustamine – paremini täidetud.

Paraku viib see liidu piires erikorra eritaolise kohaldamiseni, mis ei ole kooskõlas siseturu nõuetekohase toimimisega ja moonutab konkurentsi eri liikmesriikides asuvate ettevõtjate vahel. Selline olukord on lubamatu ja sellepärast teeb komisjon ettepaneku muuta artikli 26 lõike 2 esimest lauset nii, et sealt kustutatakse sõna „reisijale”.

Selle tulemusel laieneb erikorra kohaldamisala oluliselt. Muudetud redaktsioonis erikorda tuleb kohaldada kõikidele reisibüroode tehingutele, mis vastavad artikli 26 lõikes 1 näidatud tingimustele, hoolimata sellest, millise kliendiga on tegu (eraisik, maksukohustuslane, ettevõtja, teised reisibürood jt).”
59.

Sõltumata õiguspärasest eesmärgist, mis vastab liidu õigusele, saab asutamislepinguga tagatud põhivabaduste piirangut õigustada üksnes eeldusel, et asjaomane meede on sellega taotletava eesmärgi elluviimise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik. ( 25 ) Lisaks on siseriiklikud õigusnormid konkreetse eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui need vastavad tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt. ( 26 )
13.

Højesteret otsustas seetõttu 7. oktoobri 2011. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 26. oktoobril 2011, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 2000/78 artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad ainult sellisel juhul ette näha, et vanusepiiride kehtestamist kutsealaste sotsiaalkindlustuskavadega liitumiseks või nendest hüvitiste saamiseks ei peeta diskrimineerimiseks, kui need sotsiaalkindlustuskavad on seotud pensioni- või invaliidsushüvitistega? 2. Kas artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et vanusepiiride kehtestamise võimalus puudutab ainult selliste kavadega liitumist, või tuleb kõnealust sätet tõlgendada nii, et vanusepiiride kehtestamise võimalus puudutab ka kava alusel hüvitiste saamise õigust? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas artikli 6 lõikes 2 kasutatud väljend „kutsealased sotsiaalkindlustuskavad” hõlmab sellist süsteemi nagu rådighedsløn (koondamistasu), nagu on sätestatud Tjenestemandslov’i § 32 lõikes 1, mille kohaselt saab ametnik juhul, kui ta koondatakse, erikaitsena kolme aasta jooksul oma kehtivat töötasu ja see aeg arvestatakse tema pensioniõigusliku staaži hulka, tingimusel et ta on valmis asuma teenistusse mõnel teisel sobival ametikohal? 4. Kas direktiivi 2000/78 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu Tjenestemandslov’i § 32 lõike 4 punkt 2, mille kohaselt ei maksta koondamisel koondamistasu ametnikele, kes on jõudnud riikliku vanaduspensioni saamise ikka?”
28.

Alates punktist 31 käsitles Üldkohus oma otsuses Clean Solutionsi argumenti, et apellatsioonikoja järeldustel ei olnud piisavalt faktilist alust. Käesolevas apellatsiooniasjas olulised punktid on järgmised: „32 Käesoleval juhul koosnevad menetlusse astuja poolt tema kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamiseks tühistamisosakonnale esitatud tõendid menetlusse astuja ärijuhi vande all antud ütlusest, neljast arvest ja 14‑st digitaalfotost. 33 Kõigepealt tuleb tõdeda, et apellatsioonikoja põhjendusest ei nähtu, et tema otsus, millega tuvastati tegelik kasutamine […] kaupade puhul, rajaneb menetlusse astuja ärijuhi vande all antud ütlusel. […] [T]egelikult [oli] fotode ja nelja arve tõendus[jõu] koostoime see, mis ajendas apellatsioonikoda sedastama, et kaubamärgi CENTROTHERM tegelik kasutamine on tõendatud. […] [S]elle ütluse mainimise eesmärk on üksnes viidata ütluse puudustele ja ütluse sisu toetavate täiendavate tõendite puudumisele. 34 Järelikult tuleb kontrollida, kas fotode ja nelja arve tervikuna hindamine võimaldab sedastada, et vaidlusalust kaubamärki on vastavalt […] kohtupraktikast tulenevatele põhimõtetele tegelikult kasutatud. […] 37 Sellest järeldub, et hageja müügijuhi ütluses olevate summadega võrreldes esitas hageja ühtlustamisametile müügi kohta suhteliselt nõrgad tõendid. Seega tuleb isegi siis, kui apellatsioonikoda oleks pidanud selle ütlusega arvestama, tõdeda, et toimikus ei ole piisavalt tõendeid, mis kinnitaksid ütluse sisu müügisummade osas. Mis lisaks puudutab kaubamärgi kasutamise ajalist külge, siis katavad need arved väga lühikese, lausa hetkega võrreldava ajavahemiku, nimelt 12., 18. ja 21. juuli 2006 ja 9. jaanuari 2006. […] 43 Niisiis tuleb teha järeldus, et […] tõendeid tervikuna hinnates ei saa tuvastada, seejuures tõenäolisusele või oletustele tuginemata, et vaidlusalust kaubamärki on asjaomasel ajavahemikul tegelikult kasutatud eespool punktis 11 loetletud kaupade puhul. 44 Seega on apellatsioonikoda teinud vea, leides, et menetlusse astuja on nende kaupade osas esitanud tõendid, et kaubamärki CENTROTHERM on tegelikult kasutatud. 45 Seda järeldust ei sea kahtluse alla […] menetlusse astuja argumendid, mille sisu seisneb väites, nagu muudaks turu eripära tõendite kogumise keerukaks. 46 Nimelt ei ole tegeliku kasutamise tõendamise kord ja vahendid piiratud. Üldkohtu järeldus, et käesolevas asjas ei ole tegelik kasutamine tõendatud, tuleneb mitte ülemäära kõrgest tõendamiskünnisest, vaid asjaolust, et menetlusse astuja tegi valiku piiratud hulga tõendite esitamise kasuks […]. Tühistamisosakonnale esitati madala kvaliteediga fotod, mis kujutavad esemeid, mille tootenumbrid ei vasta nende toodete numbritele, mis väheste esitatud arvete põhjal müüdud on. Peale selle hõlmavad need arved lühikest ajavahemikku ja tõendavad müüki, mille summad on menetlusse astuja väidetava kogu läbimüügiga võrreldes minimaalsed. Samuti tuleb tõdeda, et menetlusse astuja kinnitas kohtuistungil igasuguse otsese seose puudumist ühtlustamisametile esitatud arvete ja fotode vahel.”
79.

Käesoleval juhul tuleneb Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõikes 1 ette nähtud neljateistkümne päeva pikkune tähtaeg vajadusest tagada see, et kõikidel Euroopa Liidu õigussubjektidel on Euroopa Liidu Teatajas avaldatud liidu institutsioonide, organite ja asutuste aktide peale hagi esitamiseks sama tähtaeg, mitte alates Euroopa Liidu Teataja avaldamise ametlikust kuupäevast, mis tavaliselt on igale Euroopa Liidu Teataja numbrile märgitud, vaid kuupäevast, mil võib mõistlikult eeldada, et nimetatud Euroopa Liidu Teataja on tegelikult kõikides Euroopa Liidu liikmesriikides kättesaadav, kuna see on üldjuhul sinna jõudnud. Euroopa Kohtul on pealegi olnud võimalus otsustada, et Euroopa Liidu Teataja elektroonilises versioonis avaldamist ei saa pidada ühenduse õiguse kättesaadavaks tegemise piisavaks viisiks, et tagada isikute vastu ühenduse õigusele tuginemine. ( 56 ).
42.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus on välja toonud mitu asjaolu, mis on käesolevas kohtuasjas tähtsad. Kuna Euroopa Kohus peab neid järgima, tuleks mõnda neist rõhutada. Esiteks on MyP kehtivate registreeritud kaubamärkide omanik kõikide asjaomaste kaupade puhul. Teiseks on Gauquie ja D. Depuydt neid kaubamärke MyP nõusolekul kasutanud sellest peale, kui MyP need registreeris. Kolmandaks on vaieldamatu fakt, et pooled ei ole sõlminud litsentsilepingut. Neljandaks ei viita miski sellele, et Gauquie ja D. Depuydt on samuti vaidlusaluste kaubamärkide omanikud. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib „teatud vormis kaasomandit”, ei väida ta, et Gauquie ja D. Depuydt on kaubamärgid registreerinud või et nad on kasutamisel põhinevate kaubamärgiõiguste omanikud. ( 12 )
66.

Nõustun komisjoniga siiski selles, et sõnastades kriteeriume tuvastamaks, kas eeldus, et määrusandlikud aktid ei kuulu artikli 2 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamisalasse, on teataval üksikjuhul kummutatud, on tingimata vajalik arvestada direktiivi 2003/4 eesmärke. Mulle näib, et kui a) määrusandliku akti vastuvõtmiseni viivad menetlused vastavad Euroopa Kohtu näidatud kriteeriumidele, tagades ametiasutuse valduses olevale keskkonnateabele juurdepääsu õiguse, ja b) selline teabe levitamine ja kättesaadavaks tegemine üldsusele ( 31 ) saavutatakse samalaadselt nagu esmaste õigusaktide kehtestamise korral, on läbipaistvus ja avaliku kontrolli võimalus tagatud. Nendel asjaoludel ei kahjustaks direktiivi 2003/4 artikli 2 lõikes 2 sätestatud erandi kohaldamine selle direktiivi efektiivsust. Siseriikliku kohtu pädevuses on kindlaks teha, kas need kriteeriumid on konkreetsel üksikjuhul täidetud; ning selle tõendamine peaks olema erandile tugineda sooviva ametiasutuse kohustus.
69.

Seda väidet tuleb puudutada üksnes ammendavuse huvides. Esmalt tuleb meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt on ühenduse seadusandjal ühise põllumajanduspoliitikaga seotud küsimustes lai diskretsioon, mis vastab talle ELTL artiklitega 40‐43 antud poliitilisele vastutusele. Sellest tulenevalt piirdub kohtulik kontroll uurimisega, kas vastavat meedet ei muuda kehtetuks ükski ilmne viga ega võimu kuritarvitamine ning kas asjaomane ametiasutus ei ole ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire. ( 37 ) Lisaks sellele on Euroopa Kohus selgitanud, et ei ole vajalik, et kõik ühise põllumajanduspoliitika raames võetud meetmed taotlevad EÜ artiklis 33 sätestatud ühise põllumajanduspoliitika eesmärke korraga ja samal määral. ( 38 ) Euroopa Kohus on samuti leidnud, et ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide taotlemisel peavad ühenduse institutsioonid tagama nende eesmärkide vahel tekkinud konfliktidest tulenevalt iga eesmärgi püsiva tasakaalustatuse tingimusel, et selline tasakaalustamine ei muuda võimatuks teiste eesmärkide saavutamist. ( 39 )
26.

Deltafina esitas seitse väidet. Esimeses kolmes põhiväites märkis Deltafina vaidlusaluse otsuse tühistamist taotledes, et komisjon on teinud kolm ilmset viga: 1) see, et kaitse trahvide eest võeti ära väärale faktilisele eeldusele tuginedes; 2) seisukoht, et Deltafina on rikkunud 2002. aasta koostööteatise punkti 11 alapunktis a ette nähtud koostöökohustust; ja 3) väide, et Deltafina seadis oma kaitsetaotlust avaldades uurimise ohtu. Neljandas väites märkis Deltafina, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse, hea halduse ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Seejärel esitas Deltafina teise võimalusena kolm väidet, taotledes trahvisumma vähendamist. Viiendas väites märkis ta, et ülemäärane trahvi lähtesumma rikub proportsionaalsuse põhimõtet. Kuuenda väite kohaselt komisjon eksis, kui ta asus seisukohale, et Universal on Deltafina tegevuse eest solidaarselt vastutav, ja määras seetõttu Deltafinale ülemäärase trahvi. Seitsmendas väites märgiti, et kergendavaid asjaolusid on vääralt hinnatud. Hiljem loobus Deltafina kuuendast väitest.
57.

Prantsuse valitsus leiab siiski, et ELTL artikli 18 kohaldamine sellisele olukorrale, nagu on arutusel põhikohtuasjas, tähendaks tegelikult, et ELTL artikli 58 lõige 1 kaotaks täielikult oma kasuliku mõju, kuna juhul, kui liikmesriik peaks võrdselt kohtlema ühenduse lennuettevõtjaid, kes on saanud lennutegevusloa kõnealuse liikmesriigi territooriumil, ja ühenduse lennuettevõtjaid, kes on selle saanud mõne teise liikmesriigi territooriumil, siis tooks see kaasa ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse laiendamise käesolevas kohtuasjas arutusel olevatele transporditeenustele. Oma väite toetuseks viitab Prantsuse valitsus 13. detsembri 1989. aasta otsusele kohtuasjas Corsica Ferries France, ( 18 ) milles Euroopa Kohus sedastas, et EMÜ asutamislepinguga ja eelkõige artiklitega 59, 61, 62 ja 84 ei olnud enne määruse (EMÜ) nr 4055/86 ( 19 ) jõustumist vastuolus see, et liikmesriik nõuab juhul, kui laev kasutab liikmesriigile kuuluva saare territooriumil sadamarajatisi ning reisijad on laevale tulnud teistes liikmesriikides asuvatest sadamatest või suunduvad sinna, makse nii reisijate mahaminekul kui ka pealetulekul, samas kui kõnealuse liikmesriigi territooriumil asuva kahe sadama vahelise reisi puhul nõutakse makse vaid laevaletulekul saare sadamast väljumisel.
102.

Ent see argument esitati alles vasturepliigis ning komisjonil ei olnud võimalust sellele vastata. Pealegi jättis Hispaania osutamata, et otsuse 2002/894 punkt 99 jätkus: „Kui need tingimused ei ole täidetud, on abi ühisturuga kokkusobimatu, kui see on ette nähtud raskustes olevatele äriühingutele. Sellest lähtudes järeldab komisjon, et kõnealune maksuabi, kui seda anti raskuses olevatele äriühingutele, ei ole ühisturuga kokkusobiv vastavalt asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punktis c sätestatud erandile, mis käsitleb teatava tegevuse edendamist.” Selleks, et tõendada 1994. aasta pääste‑ ja ümberkorraldussuuniste järgimist, esitab Hispaania eksperdiaruande, mille eesmärk on tõendada vastavust nende suuniste punktis 3.2.2 ette nähtud üldtingimustele. Ent tähelepanelikul tutvumisel nimetatud aruandega selgub, et nendele tingimustele on viidatud kõigest lühendatult ja et teatavaid aspekte ei uuritud.
74.

Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe eesmärkidest tuleneb, et väljend „õigused, mis töötaja on […] saanud või on saamas” hõlmab kõiki töösuhtest otse või kaudselt tulenevaid rahalisi või muus vormis õigusi ja soodustusi, mida töötajal on õigus tööandjalt nõuda lapsehoolduspuhkuse alguspäeval. ( 46 ) Töösuhtest tulenevad õigused on need, mis olid töötajal puhkuse alguskuupäeval. ( 47 )
89.

Seega ei välista ma teist ELTL artikli 260 lõike 2 kohast menetlust juhul, kui vaidluse ese on ilmselgelt muutunud, kuna liikmesriik on võtnud meetmed, mis on ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuse täitmiseks väga ebapiisavad. See kehtib ka juhul, kui keerulise faktilise rikkumise tuvastanud kohtuotsuse täitmine on edenenud nii kaugele, et on õigustatud tulevikus tasumisele kuuluva karistusmakse vähendamine, ilma et oleks vaja seda meedet käsitleda. Vastavalt lojaalse koostöö põhimõttele, mis kehtib kohtupraktika kohaselt ka institutsioonidele, on eelistatav, et selle kohta teeks otsuse Euroopa Kohus, mitte komisjon vastavalt oma eelarvepädevuse julgele tõlgendusele.
31.

Seoses kohtuasjadega C‑618/11 ja C‑637/11 juhib Portugal veel tähelepanu asjaolule, et need on seotud sündmustega, mis toimusid enne dekreetseaduse 227/2006 jõustumist. Portugali väitel ei saanud praegune reklaamimaks kehtima hakata ilma selle dekreetseaduseta ning seega ei kohaldatud seda enne 22. novembrit 2006. Enne seda kehtis maksu suhtes Portugali väitel teistsugune õiguslik kord. Et kõike seda taotlustes ei märgita, väidab Portugal, et taotlused ei sisalda kirjeldusi, mis on vajalikud selleks, et Euroopa Kohus saaks eelotsusetaotlusele tarviliku vastuse anda. Seetõttu on esitatud küsimused Portugali väitel hüpoteetilised. Istungil väitis aga komisjon, et vaatamata mitmele muudatusele õigusaktides, ei ole reklaamimaks alates 1971. aastast sisuliselt muutunud. Seoses kohtuasjaga C‑659/11 juhib Portugal tähelepanu asjaolule, et see peaks põhinema nõukogu direktiivil 2006/112/EÜ ja tuleks vastavalt sellele ümber sõnastada.
Euroopa Kohus lisas, et selles olukorras on sellise teadmisega liikmesriigil lisakohustused. Neid kirjeldati järgmiselt:

„Välja arvatud määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 sätestatud võimalus vaadata taotlus ise läbi, kohustab see, et varjupaigataotlejat ei saa liidu liikmesriigile üle anda, kui see liikmesriik on määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt määratud vastutavaks riigiks, taotlejat üle andma kohustatud liikmesriiki vaatama läbi selles peatükis esitatud kriteeriumid, et teha kindlaks, kas mõne järgmise kriteeriumi kohaselt on teine liikmesriik vastutav varjupaigataotluse läbivaatamise eest.

Siiski on oluline, et liikmesriik, kus varjupaigataotleja asub, tagaks selle, et varjupaigataotleja põhiõiguste rikkumist ei raskendataks ebamõistlikult pika vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protseduuriga. Vajaduse korral tuleb sellel liikmesriigil endal varjupaigataotlus läbi vaadata vastavalt määruse nr 343/2003 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud korrale.” ( 12 )
70.

Hinnanud kõigepealt Soome piiravat meedet, lähtudes nendest kolmest põhjendusest, mis esitati juba kohtuasjas Marks & Spencer ( 36 ) , meenutas Euroopa Kohus, kes kontrollis seejärel selle meetme proportsionaalsust „enamiku [nende] eesmärkide” seisukohast, ( 37 ) et selleks et see kriteerium oleks täidetud, on vaja võimaldada emaettevõtjal tõendada, et Rootsi tütarettevõtja on ammendanud kahjumi arvessevõtmise võimalused oma asukohaliikmesriigis ega ole ka võimalust, et seda kahjumit võetakse arvesse samas liikmesriigis järgmistel maksustamisaastatel. ( 38 )
97.

Kuna Hispaania maks on kehtestatud ainult elektrienergia tootmisele, on maks võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas, kui see sektor teistest majandusharudest piisavalt erineb. Selliste erinevuste kasuks räägivad eeltoodud kaalutlused ning asjaolu, et liidu seadusandja on direktiivi 2003/87 läbi vaadates teinud kindlaks, et elektrisektoris on võimalik suurenenud kulud edasi suunata ja seepärast peaks saastekvoote selles sektoris eraldama ainult enampakkumistel. ( 30 ) Sellega on liidu seadusandja ühtlasi vihjanud, et selles sektoris saadakse „juhuslikku kasumit”. Teiste sektorite puhul ei ole ta võrreldavaid asjaolusid tuvastanud. Neis saadakse edaspidigi osa vajalikest saastekvootidest tasuta.
29.

Viimaseks heidab nõukogu ette seda, et ei ole võetud arvesse taotletud dokumendi tundlikku laadi (kolmas alaväide). Selline tundlik laad tuleneb tema väitel asjaolust, et delegatsioonide ettepanekud käsitlesid läbipaistvuspõhimõttest tehtavaid erandeid, mis kavatseti uues määruses ette näha – selle küsimuse kohta on Euroopa kohtud hiljuti otsuseid langetanud; samuti on selle üle toimunud avalik arutelu ning avalik arvamus on omalt poolt survet avaldanud. Sellisest tundlikust laadist annavad tema arvates tunnistust määruse reformimise menetluse käigus tõusetunud raskused; uue määruse vastuvõtmine viibib kõhkluste tõttu, mille delegatsioonides põhjustas taotletud teabe läbiimbumine, mis raskendas nende jaoks oma esialgsetest seisukohtadest kõrvalekaldumist; see annab nõukogu arvates tunnistust sellest, et tema keeldumine teabe avalikustamisest oli põhjendatud. AIE vaidleb sellele omalt poolt vastu, et Üldkohus ei öelnud, et „tundlikud” on üksnes sellised olukorrad, kus on tegemist liidu või selle liikmesriikide peamiste huvidega, kusjuures nõukogu ei ole käesoleval juhul üksikasjalikult põhjendanud oma keeldumist, mis pealegi ei seondu mitte juriidilise hinnanguga, vaid üksnes õigusakti eelnõu muutmise ettepanekutega. Lisaks on AIE seisukohal, et ülejäänud osa sellest alaväitest on vastuvõetamatu, sest selles piirdutakse Üldkohtu poolt teabe tundlikule laadile antud hinnangu vaidlustamisega. Igal juhul väidab AIE, keda toetab Euroopa Parlament, et seadusandliku menetluse puhul on arutelu tekkimine ning täpsustuste esitamine loomulik, sest just seda nõuavad läbipaistvus ja demokraatia. Lõpetuseks vaidleb AIE vastu sellele, et teabe lekkimine oli määruse reformimise menetluse raames tõusetunud raskuste põhjus või muutis vajalikuks töömeetodite muutmise.
72.

Eelarvemenetluse niisugusest kirjeldusest, nagu see on nüüd ette nähtud ELTL artiklis 314, järeldan ma, et eelarve kinnitamine saab toimuda vaid juhul, kui kokkulepe parlamendi ja nõukogu vahel on saavutatud. Isegi ELTL artikli 314 lõike 7 punktis d viidatud erijuhul, mille puhul on parlamendile antud pädevus minna mööda sellest, et nõukogu on ühise teksti tagasi lükanud, loetakse eelarve vastuvõetuks lepituskomitees saadud kokkuleppe alusel. Nimelt niisuguse kokkuleppe olemasolu, milleni on jõutud parlamendi ja nõukogu vahelist koostööd ja kooskõlastamist eelistava protsessi käigus ( 17 ), võimaldab asuda seisukohale, et eelarve on kinnitanud need kaks institutsiooni vastavalt ELTL artikli 314 esimese lõigu nõuetele.