KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MICHAL BOBEK

esitatud 15. aprillil 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑683/19

Viesgo Infraestructuras Energéticas, SA

versus

Administración General del Estado,

Iberdrola, SA,

Naturgy Energy Group, SA, endine Gas Natural SDG, SA,

EDP España, SA,

CIDE, Asociación de Distribuidores de Energía Eléctrica,

Endesa, SA,

Agri-Energía, SA,

Navarro Generación, SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus))

Eelotsusetaotlus – Elektrienergia siseturu ühiseeskirjad – Direktiiv 2009/72/EÜ – Avaliku teenuse osutamise kohustuse kohaldamine – Sotsiaalse soodustariifi rahastamine, milleks on kohustatud üksnes teatud äriühingud – Läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise nõuded

I. Sissejuhatus

1. Kaebajad on Hispaania elektriturul tegutsevad äriühingud. Neil oli kohustus panustada Hispaania kaitsetumate tarbijate sotsiaalhoolekande meetme rahastamisse. Hispaania seadusandja kinnitas, et see kohustus on „avaliku teenuse osutamise kohustus“ direktiivi 2009/72/EÜ artikli 3 lõike 2 tähenduses. ( 2 ) Üks kaebajatest vaidlustas rahastamiskohustuse kooskõla liidu õigusega Tribunal Supremos (Hispaania kõrgeim kohus, edaspidi „kõrgeim kohus“).

2. Selles kohtus rahuldati kaebajate kaebus. Kõrgeima kohtu hinnangul oli direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikest 2 tulenevate nõuete puhul tegemist acte clair’iga, mistõttu ei olnud eelotsusetaotlus vajalik. Tribunal Constitucional (Hispaania konstitutsioonikohus, edaspidi „konstitutsioonikohus“) aga tühistas põhiseaduskaebuse alusel selle otsuse. Ta leidis, et kõrgeim kohus järeldas vääralt, et esineb acte clair, ja rikkus seega Administración General del Estado (Hispaania keskvalitsus) põhiseadusest tulenevaid õigusi, tunnistades riigisisese õiguse liidu õigusega vastuolus olevaks, ilma et ta oleks eelnevalt esitanud eelotsusetaotluse Euroopa Kohtule.

3. Selle otsuse järel esitas kõrgeim kohus Euroopa Kohtule käesoleva eelotsusetaotluse, et selgitada välja kaebajatele pandud rahastamiskohustuse kooskõla direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

4. Direktiiviga 2009/72 asendati direktiiv 2003/54/EÜ ( 3 ) eesmärgiga arendada edasi elektrienergia siseturu ühiseeskirju. Selle põhjenduses 50 on märgitud järgmist: „Avaliku teenusega seotud nõudeid, sealhulgas universaalteenusega seotud nõudeid ja neist tulenevaid ühiseid miinimumstandardeid on vaja veelgi tugevdada, et tagada kõikidele tarbijatele, eelkõige kaitsetumatele tarbijatele võimalus konkurentsist ja õiglastest hindadest kasu saada. Avaliku teenuse nõuded tuleks määratleda riigi tasandil, võttes arvesse siseriiklikke tingimusi; liikmesriigid peaksid siiski austama ühenduse õigust. Liidu kodanikud ja, juhul kui liikmesriigid seda kohaseks peavad, väikeettevõtjad peaksid saama kasu avaliku teenuse kohustusest, eelkõige seoses varustuskindluse ja mõistlike hindadega. […]“

5. Direktiivi 2009/72 artiklis 2 on sätestatud: „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: […] 21. „vertikaalselt integreeritud ettevõtja“ – elektriettevõtja või elektriettevõtjate rühm, mille üle samal isikul või samadel isikutel on otsene või kaudne kontroll, ja kus asjaomase ettevõtja või ettevõtjate rühma vähemalt üks ülesanne on elektrienergia edastamine või jaotamine ning teine ülesanne elektrienergia tootmine või tarnimine; […]“.

6. Direktiivi 2009/72 artikkel 3 reguleerib „avalike teenuste osutamise kohustust“ ja tarbijakaitset. Selle punktides 2 ja 6 on sätestatud: „2. Liikmesriigid võivad asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhususe, taastuvate energiaallikate ja kliimakaitsega. Need kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama ühenduse elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale. […] […] 6. Kui liikmesriik annab tasuks lõigetes 2 ja 3 sätestatud kohustuste täitmise eest rahalist hüvitist, muud liiki hüvitisi ja ainuõigusi, tehakse seda mittediskrimineerivalt ja läbipaistvalt.“

B. Hispaania õigus

7. 26. detsembri 2013. aasta elektrisektori seaduse 24/2013 (Ley 24/2013 del Sector Eléctrico, edaspidi „seadus 24/2013“) artiklis 45 „Kaitsetumad tarbijad“ on asjakohases osas sätestatud: „2. Sotsiaalset soodustariifi kohaldatakse kaitsetumatele tarbijatele, kes vastavad ministrite nõukogu poolt kuningliku dekreediga määratletud sotsiaalsetele, tarbimis- ja ostujõu tunnustele. […] […] 3. See sotsiaalne soodustariif katab väiketarbijatele mõeldud vabatahtliku hinna ja baasväärtuse vahe, millele viidatakse kui „viimase võimaluse tariifile“ ja asjassepuutuv referentstarnija kohaldab seda sotsiaalse soodustariifi õigusega tarbijate arvetele. […] 4. Sotsiaalset soodustariifi käsitatakse avaliku teenuse osutamise kohustusena vastavalt direktiivile [2009/72] ja seda kohustust täidavad äriühingute kontsernide emaettevõtjad või vajaduse korral äriühingud, kes tegelevad samaaegselt elektrienergia tootmise, jaotamise ja turustamisega. Rahastatavate summade protsentuaalne jaotus arvutatakse välja iga kontserni kohta eraldi, ühe piirarvu – mille moodustavad jaotusettevõtjate jaotusvõrku ühendatud tarnekohtade arvu ja nende turustusettevõtjate, milles kontsern osaleb, klientide arvu aasta keskmiste summa – ning teise piirarvu – mis vastab kõikide nende kontsernide, mida tuleb selles jaotamises arvesse võtta, kõikide aasta keskmiste tarveväärtuste ja klientide summale – vahelise suhtena. Selle jaotusprotsendi arvutab igal aastal välja Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia [riigi turu- ja konkurentsiamet, Hispaania] määruses sätestatud korras ja tingimustel. […] […] Makse, mille iga nimetatud äriühing on kohustatud tegema, tuleb tasuda konkreetsele deposiidikontole, mille selle haldamise eest vastutav haldusasutus on avanud.“

8. 12. juuli 2013. aasta kuningliku dekreetseaduse elektrisüsteemi finantsstabiilsuse tagamise kiireloomuliste meetmete kohta (Real Decreto-ley 9/2013, de 12 de julio, por el que se adoptan medidas urgentes para garantizar la estabilidad financiera del sistema eléctrico, edaspidi „dekreetseadus 9/2013“) põhjenduses 5 on asjakohases osas öeldud: „Käesoleva kuningliku dekreetseadusega muudetakse ka sotsiaalse soodustariifi kulude kandmise korda. […] Sellest tulenevalt ja eesmärgiga panustada selle süsteemi kulude vajalikku ja kiiresse vähendamisse, on vajalik muuta määrusega IET/843/2012 […] ette nähtud kulude jaotamise korda, nõudes avaliku teenuse täitmise kohustusena, et sotsiaalse soodustariifi kulu kannavad äriühingute kontsernide emaettevõtjad või äriühingud, kes tegelevad samaaegselt elektrienergia tootmise, jaotamise ja turustamisega, ja kelle puhul on tegemist vertikaalselt integreeritud kontsernidega. Sellise kohustuse panemine neile emaettevõtjatele teeb vähemalt kaudselt võimalikuks selle koormuse jaotamise elektrisektori peamiste põhitegevusalade vahel. Seega jäetakse elektri edastamine nimetatud jaotusest välja, kuid seda erandit peetakse põhjendatuks, sest tegemist on reguleeritud tegevusega, mis toimub seadusega kehtestatud monopoli ja ainuõiguste kokkuleppe alusel, pidades silmas, et üks võrguettevõtja ei saa erinevalt eespool nimetatud ettevõtjatest või kontsernidest sellega seoses kantud kulusid turult tagasi saada, sest see oleks vastuolus selle muudatusega taotletava eesmärgiga.“

9. 21. novembri 2014. aasta kuninglik dekreedi 968/2014, millega rakendatakse metoodika sotsiaalse soodustariifi rahastamise summade protsentuaalse jaotuse kindlaksmääramiseks (Real Decreto 968/2014, de 21 de noviembre, por el que se desarrolla la metodología para la fijación de los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social, edaspidi „dekreet 968/2014“). artiklitega 2 ja 3 rakendatakse seaduse 24/2013 artikli 45 lõikes 4 ette nähtud sotsiaalse soodustariifi rahastamise metoodika.

III. Faktilised asjaolud, menetlus liikmesriigis ja eelotsuse küsimused

10. Kuningliku dekreetseadusega 6/2009 (Real Decreto-ley 6/2009, edaspidi „dekreetseadus 6/2009“) kehtestati mehhanism, mille abil võimaldada teatud sotsiaalsete, tarbimis- ja ostujõutunnustega tarbijatele (edaspidi „kaitsetumad tarbijad“) Hispaanias elektrihinna soodustariifi. Abikõlblikud tarbijad saavad elektrihinna automaatse vähenduse („sotsiaalne soodustariif“), mida viimase instantsi tarnija kohaldab oste nimetatud tarbijate elektriarvele. ( 4 ) Nimetatud tarnijad kajastavad abikõlblikele tarbijatele esitatavatel arvetel seega elektri turuhinnast väiksemat hinda. ( 5 )

11. Esialgu rahastati seda süsteemi dekreetseaduse 6/2009 kohaselt, kehtestades maksu kõigile äriühingutele, kellele kuuluvad elektrienergia tootmise rajatised. Kõrgeim kohus aga tühistas 7. veebruaril 2012 dekreetseaduse 6/2009 seetõttu, et selle rahastamiskord oli direktiiviga 2009/72 vastuolus (edaspidi „2012. aasta otsus“). ( 6 ) Selle kohtuotsuse peale konstitutsioonikohtusse põhiseadusest tulenevate õiguste kaitsmiseks (recurso de amparo) esitatud kaebus tunnistati vastuvõetamatuks.

12. Kõrgeima kohtu 2012. aasta otsuse arvessevõtmiseks ja dekreetseaduse 6/2009 asendamiseks võttis Hispaania seadusandja vastu kuningliku dekreetseaduse 9/2013. Selles seaduses on muu hulgas märgitud, et kõrgeim kohus jättis lahtiseks sotsiaalse soodustariifi kulude jaotamise meetodi, võimaldades Hispaania keskvalitsusel valida süsteemi, mida ta peab sobivaimaks. Seetõttu peaks sotsiaalse soodustariifiga seotud kulude kandmise kohustus lasuma „äriühingute kontsernide emaettevõtjatel või vajaduse korral äriühingutel, kes tegelevad samaaegselt elektrienergia tootmise, jaotamise ja turustamisega“.

13. 26. detsembril 2013 võeti vastu seadus 24/2013. Nimetatud seaduse artikli 45 lõikes 3 on sätestatud, et sotsiaalne soodustariif katab abikõlblikele kaitsetumatele tarbijatele esitatavatel arvetel kajastatud hinna ja Hispaania elektrituru elektri baashinna vahe. Seejärel kirjeldab selle seaduse artikli 45 lõige 4 sotsiaalset soodustariifi kui „avaliku teenuse osutamise kohustust“. Samuti on selles öeldud, et sellega seotud kulude kandmise kohustus lasub „äriühingute kontsernide emaettevõtjatel või vajaduse korral äriühingutel, kes tegelevad samaaegselt elektrienergia tootmise, jaotamise ja turustamisega“ (edaspidi „kohustuslik makse“).

14. Dekreet 968/2014 võeti vastu 21. novembril 2014, et rakendada seadust 24/2013. Selles nähakse ette metoodika sotsiaalse soodustariifi rahastamise summade protsentuaalse jaotuse kindlaksmääramiseks.

15. 7. märtsi 2014. aasta määruses nr IET/350/2014, millega määratakse kindlaks sotsiaalse soodustariifi rahastamise summade protsentuaalne jaotus 2014. aastal (Orden IET/350/2014, de 7 de marzo, por la que se fijan los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social correspondientes a 2014, edaspidi „määrus nr IET/350/2014“) nimetatakse üksused, keda kohustuslik makse puudutab, ja määratakse kindlaks kogu süsteemi rahastamise summade protsentuaalne jaotus 2014. aastaks. ( 7 )

16. Määruse nr IET/350/2014 kohaselt peaks 96,64131% sotsiaalse soodustariifi kuludest kandma neli äriühingut: Endesa, S.A (edaspidi „Endesa“) (41,612696%), Iberdrola, S.A (edaspidi „Iberdrola“) (38,474516%), Gas Natural SDG, SA (14,185142%) ja E.ON España, SLU (millest hiljem sai Viesgo Infraestructuras Energéticas, SL (edaspidi „Viesgo“)) (2,368956%)). Seevastu ülejäänud 23 äriühingut pidid selle määruse kohaselt kandma kuludest märkimisväärselt väiksema osa: kõik vähem kui 1%. Need summad arvutab igal aastal riigi turu- ja konkurentsiamet ja need tuleb tasuda selleks määratud deposiidikontole. Riigi turu- ja konkurentsiamet vastutab ka asjassepuutuvate ettevõtjatega arveldamise ja neile asjassepuutuva viimase instantsi tarnija poolt kaitsetumatele tarbijatele antud sotsiaalsele soodustariifile vastava summa ülekandmise eest.

17. E.ON España SLU (millest hiljem sai Viesgo) esitas 18. detsembril 2014 eelotsusetaotluse esitanud kohtusse dekreedi 968/2014 peale halduskaebuse. Ta väitis, et seaduse nr 2009/72 artikli 45 lõikes 4 ette nähtud sotsiaalse soodustariifi rahastamise kord, mida rakendatakse dekreedi 968/2014 artiklitega 2 ja 3, on direktiiviga 2009/72 vastuolus.

18. Kõrgeim kohus rahuldas 24. oktoobri 2016. aasta otsusega selle kaebuse. Ta tühistas dekreedi 968/2014 artiklid 2 ja 3, sest need olid direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2 vastuolus. Kõrgeim kohus selgitab, et tegi oma järelduse, tuginedes Euroopa Kohtu otsustele kohtuasjades Federutility jt ( 8 ) ning ANODE. ( 9 )

19. Hispaania keskvalitsus esitas konstitutsioonikohtusse põhiseaduskaebuse (recurso de amparo). Konstitutsioonikohus rahuldas 26. märtsi 2019. aasta otsusega Hispaania keskvalitsuse põhiseaduskaebuse. Ta leidis, et kõrgeim kohus on rikkunud õigust „kõigi tagatistega kohtumenetlusele“ Hispaania põhiseaduse artikli 24 lõike 2 tähenduses, kuivõrd on tunnistanud riigisisese õiguse liidu õigusega vastuolus olevaks, ilma et ta oleks eelnevalt esitanud eelotsusetaotluse Euroopa Kohtule.

20. Eelotsusetaotluse kohaselt leidis konstitutsioonikohus eelkõige, et kohtupraktika näol, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiiviga 2009/72 vastuolu tuvastamisel tugines, ei ole tema menetluses oleva vaidluse puhul tegemist acte clair’i juhtumiga. Neil põhjustel ei olnud kõrgeim kohus vabastatud eelotsusetaotluse esitamise kohustusest, mistõttu tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja taastada selle otsuse tegemise eelne olukord.

21. Selles õiguslikus ja faktilises kontekstis otsustas Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas vastavalt Euroopa Kohtu praktikale – muu hulgas 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsuses (kohtuasi C‑265/08, Federutility) ja 7. septembri 2016. aasta kohtuotsuses (kohtuasi C‑121/15, ANODE) – on direktiivi [2009/72] artikli 3 lõikes 2 sätestatud nõuetega kooskõlas niisugune riigisisene õigusnorm nagu [seaduse 24/2013] artikli 45 lõige 4, mida on hiljem rakendatud [dekreedi 968/2014] artiklites 2 ja 3 ning milles pannakse [„sotsiaalse soodustariifi“] [elektri sotsiaalne soodustariif teatud kaitsetumatele tarbijatele, edaspidi „sotsiaalne soodustariif“] rahastamise kohustus teatavatele elektrisektori ettevõtjatele – äriühingute kontsernide emaettevõtjatele või vastavatel juhtudel äriühingutele, kes tegelevad samaaegselt elektrienergia tootmise, jaotamise ja turustamisega –, kusjuures mõnel kohustatud isikutest on sektoris tervikuna väga väike konkreetne osakaal, samas kui kõnealusest kohustusest on vabastatud muud ettevõtlusüksused või kontsernid, kes võivad oma käibe või suhtelise tähtsuse poolest mõnes tegevussektoris või seepärast, et nad tegutsevad samaaegselt ja ühendatult kahel nimetatud tegevusaladest, olla selle kulu kandmiseks paremates tingimustes? 2. Kas direktiivi [2009/72] artikli 3 lõikes 2 sätestatud proportsionaalsuse nõudega on kooskõlas riigisisene õigusnorm, millest tuleneb, et sotsiaalse soodustariifi rahastamise kohustus ei ole ette nähtud erandina ega piiratud ajaks, vaid tähtajatult ja ilma igasuguse tagasimakse või kompenseeriva meetmeta?“

22. Kirjalikud seisukohad on esitanud Agri-Energía jt (edaspidi „Agri-Energía“), EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy Energy Group (edaspidi „Naturgy“), Viesgo, Hispaania valitsus ja Euroopa Komisjon. Nimetatud pooled vastasid ka Euroopa Kohtu esitatud kirjalikele küsimustele.

IV. Analüüs

23. Käesolev ettepanek on liigendatud järgmiselt. Alustan huvitatud poolte esitatud vastuvõetavust puudutavate küsimustega (A). Seejärel alustan sisulist analüüsi, käsitledes esmalt seda, mis täpselt on määratud „avaliku teenuse osutamise kohustusena“ (B.1). Pärast seda analüüsin, kas see „avaliku teenuse osutamise kohustus“ kuulub direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse ja kas seda saab pidada selle sätte tingimustega kooskõlas olevaks (B.2). Viimaks käsitlen eelotsusetaotluse esitanud kohtu teist küsimust, mis puudutab „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ proportsionaalsust ja seda, kas on olemas kohustus maksta avaliku teenuse osutamise kohustuse täitjale hüvitist (B.3).

A. Vastuvõetavus

24. Viesgo, Iberdrola ja Endesa esitasid kaks vastuvõetavusega seotud arutluskäiku.

25. Esiteks väidavad nad, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kui kõrgeim kohus, kes on pädev otsustama selle üle, kas otsuse tegemiseks dekreedi 968/2014 kooskõla kohta direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2 on vaja esitada eelotsusetaotlus, otsustas, et acte clair’i doktriin vabastas teda eelotsusetaotluse esitamise kohustusest. Kuivõrd üksnes nimetatud kohus peab tagama liidu õiguse tõhususe, ei ole konstitutsioonikohtul pädevust seda otsust läbi vaadata või eelotsusetaotluse esitanud kohut acte clair’i olemasolu hindamisel asendada.

26. Teiseks võtab konstitutsioonikohtu praktika, mille kohaselt on iga Hispaania kohus kohustatud esitama eelotsusetaotluse, kui ta leiab, et riigisisesed õigusnormid on liidu õigusega vastuolus, ( 10 ) kõrgeima astme kohtutelt pädevuse hinnata, kas eelotsusetaotlus on vajalik. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja pooled selgitavad, et nimetatud kohtupraktika on tulemusest sõltuv, nii et samasugust kohustust ei teki, kui liikmesriigi kohus leiaks, et riigisisesed õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas.

27. Seega arvestades seda, et põhjused, mille alusel käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotlus esitati, tulenevad liikmesriigi menetlusest ja kohtupraktikast, mis õõnestab liidu õiguse esimust ja tõhusust, peaks Euroopa Kohus leidma, et tal puudub pädevus eelotsuse küsimustele vastata. Teise võimalusena peaks ta tunnistama eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks.

28. Minu hinnangul ei ole käesolev kohtuasi vastuvõetamatu ega jää ka Euroopa Kohtu pädevusest välja.

29. Esiteks eeldatakse üldiselt, et liikmesriigi kohtu esitatud liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused on asjakohased. ( 11 ) Üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohus vastutab selle faktilise ja õigusliku raamistiku määratlemise eest, millest lähtudes ta soovib Euroopa Kohtu juhiseid. ( 12 ) Sama vastab tõele ka juhul, kui liikmesriigi õigus piirab ühel või teisel viisil liikmesriigi kohtu õigust esitada eelotsusetaotlus. Isegi neis olukordades on eelotsusetaotluse esitanud kohtul õigus sõnastada küsimused, tuua välja liikmesriigi õigusnormid ja menetlus ning määratleda Euroopa Kohtule esitatava kohtuasja ulatus. Lisaks sellele jääb eelotsusetaotluse esitanud kohtule hilisema kohtuotsuse tegemise vastutus. Kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus järelikult üldjuhul kohustatud eelotsuse tegema. ( 13 )

30. Teiseks puudutab eelotsusetaotluse sisu käesoleval juhul selgelt eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleliolevat vaidlust. See kohus selgitab, et eelotsusetaotlus on vaidluse lahendamiseks vajalik. Ta märgib, et tema ja kõrgeima kohtu vahel on lahkarvamus acte clair’i olemasolu suhtes, niivõrd, kui see on seotud direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 sisalduva mittediskrimineerimise nõudega. Erinevalt näiteks väljamõeldud kohtuasjadest on Euroopa Kohtule esitatud küsimuste lahendamine seega tõepoolest vajalik, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. ( 14 )

31. Kolmandaks, isegi kui kohtupraktika puhul, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma tõlgenduses tugines, on tõepoolest tegemist acte clair’iga (küsimus, mis ei ole kaugeltki selge, kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus ja konstitutsioonikohus on selle kohtupraktika kohaldatavuse suhtes eriarvamusel), vastab sellegipoolest tõele, et acte clair’i hüpoteetiline tuvastamine, et vabaneda eelotsusetaotluse esitamise kohustusest kohtuotsuse CILFIT ( 15 ) tähenduses, ei mõjuta esitatud eelotsuse küsimus(t)e vastuvõetavust. Tõsi, tuvastamine, et tegemist on acte clair’i juhtumiga, võib tähendada, et taotlus ei ole ELTL artikli 267 tähenduses „vajalik“. Küll aga on isegi selline kohtuasi selgelt vastuvõetav, kui selles asjas esitatakse eelotsusetaotlus Euroopa Kohtule. Äärmisel juhul võib Euroopa Kohus sel viisil esitatud kohtuasja lahendada Euroopa Kohtu kodukorra artikli 99 kohaselt põhistatud määrusega.

32. Seega kokkuvõttes on käesolev kohtuasi vastuvõetav. Lisaks sellele on kohtuasja ese ELTL artikli 267 alusel selgelt Euroopa Kohtu pädevuses.

33. Seda selgitanud, olen sellegipoolest nõus, et kui liidu õigusest tulenevat ja selles autonoomselt kindlaks määratud eelotsusetaotluse esitamise kohustust „kohandataks“ või pigem asümmeetriliselt „kärbitaks“ nõnda, nagu on välja pakkunud eelotsusetaotluse esitanud kohus ja on täiendavalt selgitanud pooled, tekitab see liidu õigusega seotud probleemi, kuid mitte tingimata seoses vastuvõetavusega. Et aga eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selle kohta küsimust sõnastanud, esitan lihtsalt järgmised üldised tähelepanekud.

34. Esiteks: asjaolu, et liikmesriigi kõrgeim kohus või konstitutsioonikohus otsustab karistada ELTL artikli 267 kolmandast lõigust tuleneva eelotsusetaotluse esitamise kohustuse rikkumist, ei ole kindlasti midagi, mis oleks liidu õigusega vastuolus. Tegelikult kontrollitakse mitmes liikmesriigis – eriti neis, milles kasutatakse kõrgeima kohtu otsuste põhiseaduslikkuse individuaalset järelevalvet – ( 16 ) riigisisese kõrgeima kohtu poolt eelotsusetaotluse esitamise kohustuse täitmist. ( 17 )

35. Teiseks, selline kõrgeima või konstitutsioonikohtu osalus võib loomulikult ja vältimatult tuua kaasa selle, et kohtutelt, kelle otsust läbi vaadatakse, võetakse (osa) nende kaalutlusõigusest. See aga kaasneb vältimatult konkreetsete otsuste mis tahes viisil läbivaatamisega. Vastab tõele, et Euroopa Kohus on leidnud, et igasugune põhiseaduslik, seadusandlik, haldus- või kohtupraktika, sh see, mis puudutab kaebusi, mis on esitatud kohtumääruste peale, millega jäetakse kõrvale eelotsusetaotluse vajadus, ei või võtta kohtult võimalust esitada eelotsusetaotlus. ( 18 ) Euroopa Kohus on isegi väitnud, et madalama astme kohtul on õigus jätta kõrgema astme kohtu õigusliku arvamusega arvestamata, kui ta leiab, et too on liidu õigusega vastuolus. ( 19 )

36. Selle kohtupraktika aluseks on aga soov vältida olukorda, milles kõrgemad kohtud takistavad oma kohtusüsteemi raames madalama astme kohtutel eelotsusemenetluse kaudu otse Euroopa Kohtusse pöördumist, mis oleks selgelt vastuolus ELTL artikliga 267 (selle teise lõiguga). ( 20 ) Minu arvates ei olnud selle kohtupraktika suundumuse eesmärgiks kunagi see, et anda liikmesriigi kohtutele üldine ja otsene „voli eirata“, mis meenutab pigem kehva James Bondi filmi juhtlauset kui ratsionaalselt korraldatud kohtusüsteemi. Pigem luuakse selle kohtupraktikaga (piiratud ja diskreetne) „õigus mitte nõustuda“ või isegi „õigus kalduda kõrvale“ konkreetsetel juhtumitel, mille puhul on see otsus nõuetekohaselt põhjendatud ja tõendatud. Kuldreegliks on seega põhjendatud seos liidu õigusega väidetavalt vastuolus oleva otsusega. ( 21 )

37. Kolmandaks, igasugune eelotsusetaotluse esitamise kohustuse riigisisene rakendamine peab igal juhul austama ELTL artikli 267 olemust ja ulatust, nii nagu see on määratletud Euroopa Kohtu praktikas. ( 22 ) Mõistagi võib riigisisene õigus menetluslikus mõttes „täpsustada“ seda, mis on liidu õiguses väljendatud üldisemalt. Oluline on aga see, et kui liikmesriik otsustab kehtestada jõustamiskriteeriumid, et tagada eelotsusetaotluse esitamise kohustuse õige kohaldamine, ei saa ta ise (ühepoolselt) muuta selle kohustuse ulatust, mis tuleneb ELTL artiklist 267, sest vastasel juhul satuks ohtu ühetaolisuse ja õiguskindluse nõue, mis samuti selles sättes sisaldub. ( 23 )

38. Neljandaks: olenemata sellest, millised kahtlused võivad kellelgi olla CILFITi kohtuotsuse kriteeriumide otstarbekuse suhtes, eriti seoses nendega, mis puudutavad liikmesriigi kohtu menetluses olevas kohtuasjas tekkinud põhjendatud kahtlusi liidu õiguse tõlgendamise suhtes, ( 24 ) on täiesti selge, et need kriteeriumid on seotud iga küsimusega, mis puudutavad liidu õiguse tõlgendamist. Seega on need kriteeriumid „küsimusest sõltuvad“ või „esemest sõltuvad“, kuid täiesti „tulemusest sõltumatud“. Tõepoolest, acte clair ei muutu kuidagi selgemaks sõltuvalt sellest, kas selle tulemusel tuvastab liikmesriigi kohus vastuolu liidu õigusega või sellega kooskõla. See, kas acte clair on olemas või mitte, ei ole kuidagi seotud selle hinnangu tulemusega.

39. Lisaks sellele annab liidu kohtusüsteemi ülesehitus liikmesriikide kohtutele volituse teha ise otsus riigisisese õiguse liidu õigusega kooskõla või vastuolu kohta. ( 25 ) See on osa liidu õigusega liikmesriikide kõigile kohtutele antud mandaadist. Kui need kohtud leiavad, et nad ei vaja Euroopa Kohtult selles konkreetses liidu õiguse küsimuses ELTL artikli 267 alusel abi, või arvavad, et neil ei ole ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel sellist kohustust, siis ei pea nad eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtusse pöörduma. Vastupidine väide ei oleks mitte üksnes vastuolus liidu õiguse alusel eelotsusetaotluse esitamise kohustuse ulatuse autonoomse sisuga, vaid takistaks ka liikmesriigi kohtute sõltumatu mandaadi kasutamist liidu õiguse kohaldamisel ja jõustamisel liikmesriigis. ( 26 )

40. Viiendaks ja lõpetuseks: kui liikmesriigi kõrgeim kohus või konstitutsioonikohus hakkab erakorralise kaebuse alusel kontrollima seda, kas konkreetne viimase astme kohus on õigesti kohaldanud CILFITi kohtuasjast tulenevat acte clair’i erandit, on vägagi tõenäoline, et see asja läbivaatav kohus hakkab ka ise liidu õigust tõlgendama. ( 27 ) Sellel hetkel saab aga asja läbivaatavast kohtust „kohus“ ELTL artikli 267 tähenduses. Et aga see asja läbivaatav kohus on määratluse järgi kohus ELTL artikli 267 kolmanda lõigu tähenduses ( 28 ), on tal ka kõik kohustused ja kogu vastutus, mis sellest positsioonist tuleneb, sealhulgas vajaduse korral ka kohustus esitada ise eelotsusetaotlus.

B. Sisulised küsimused

1. Mida kujutab endast täpsemalt asjassepuutuv „avaliku teenuse osutamise kohustus“?

41. Toimikus esitatud selgituste põhjal saan aru, et Hispaania seadusandja kehtestatud süsteem toimib järgmiselt: viimase instantsi tarnijad vahetult kohaldavad teatud kaitsetumate tarbijate elektriarvetele fikseeritud soodustariifi. See on „sotsiaalne soodustariif“. Selle süsteemi kulusid kannab mitu Hispaania elektriturul tegutsevat äriühingut (sh viimase instantsi tarnijate emaettevõtjad). See on „kohustuslik makse“.

42. Kuigi esialgsetes seisukohtades näis esinevat eriarvamusi, on kõik pooled Euroopa Kohtu kirjaliku küsimuse vastuses asunud seisukohale, et on olemas vaid üks „avaliku teenuse osutamise kohustus“. See kohustus, mis on kehtestatud seaduse nr 24/2013 artikli 45 lõikes 4, koosneb kahest osast: i) sotsiaalne soodustariif ja ii) kohustuslik makse. Teisisõnu on asjassepuutuva „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ puhul tegemist kahest osast koosneva „kogumiga“.

43. Seda „kogumit“ saab vaadelda kahel viisil. Ühe võimalusena saab võtta seadusandja poolt tehtud määramist nii nagu see on (isegi kui sellega kaasneb samal ajal mitu „avaliku teenuse osutamise kohustust“) või saab selle määratud „kogumi“ osadeks võtta ja nende kooskõla liidu õigusega eraldi hinnata. Olenemata sellest, kuidas sellele küsimusele läheneda, peab olemas olema teatud kontroll, et määratud „avaliku teenuse osutamise kohustus“ ei koosneks mitmest sõltumatust meetmest, mis on sama küsimusega seotud üksnes riivamisi.

44. Selle eesmärk ei ole mitte üksnes liikmesriikide kaalutlusõiguse kontrollimine. Vaevalt on vaja rõhutada, et sellel, mida liikmesriigid võivad liidu õiguses ette nähtud autonoomse mõiste „avaliku teenuse osutamise kohustus“ raames „määrata“, on teatud piirid. Selle kõrval on olemas ka üks väga praktiline põhjus: nagu käesolevas ettepanekus hiljem välja tuleb, on loogiliselt keeruline hinnata ühe „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ sees mitmest erinevast osast koosneva „kogumi“ kooskõla direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 nõuetega. Millist „osadest koosneva terviku“ osa peaks proportsionaalsuse kriteeriumi alusel hindama? Millist osa peaks riigi ametiasutused korrapäraselt kontrollima? Millise osa eest tuleks maksta hüvitist, kui üldse?

45. Sellistele küsimustele vastamisel tekkivad raskused võivad olla üheks põhjuseks, miks „kogumis olevad“„avaliku teenuse osutamise kohustused“ on Euroopa Kohtu praktikas seni käsitlusel olnud vaid korra. Euroopa Kohtus arutlusel olnud kohtuasi Оvergas Mrezhi ja Balgarska gazova asotsiatsia hõlmas Bulgaaria gaasivarustuse kindluse ja korrapärasuse tagamiseks ette nähtud maagaasi teatud ladustamiskohustusi, mille kulu kanti üle tarbijatele, fikseerides valitsuse kehtestatud metoodika alusel selle gaasi hinna. ( 29 ) Seevastu Euroopa Kohtu „traditsiooniline“ kohtupraktika palju tavalisema „lihtsa“„avaliku teenuse osutamise kohustuse“ suhtes on puudutanud konkreetset kohalikku ühistransporditeenust Napoli provintsis; ( 30 ) teatud meretransporditeenuseid Malta ja Gozo saare vahel; ( 31 ) teatud reisijaveoteenuseid bussidega, elektriliste sõidukitega ning mehaaniliste liftidega Lissaboni linnas ( 32 ) ja samuti teatud elektri võrgujärjekorra teenuseid Itaalias. ( 33 )

46. Käesoleval juhul on Euroopa Kohtu ees „avaliku teenuse osutamise kohustus“, mis koosneb kahest osast, mis küll funktsionaalselt võivad olla seotud sama teemaga, ent mille eesmärgid ja vahendid on sootuks erinevad.

47. Ühel pool on sotsiaalne soodustariif, mille eesmärk on aidata teatud kaitsetumaid tarbijaid Hispaanias seoses nende elektriarvega. See saavutatakse elektri turuhinnast 25% või 40% soodustuse andmise kaudu. Selle osa proportsionaalsuse kontrollimisel saab hinnata seda, kas kaitsetumate tarbijate rühm on piisavalt representatiivne ja/või kas pakutav soodustus on taotletava eesmärgi saavutamiseks ebapiisav.

48. Teisel pool on kohustuslik makse, mille eesmärk on sotsiaalse soodustariifi süsteemi rahastamine. See saavutatakse seeläbi, et rahastamiskohustus pannakse teatud vertikaalselt integreeritud äriühingutele, kes tegutsevad Hispaania elektriturul. Siin saaks proportsionaalsuse analüüsimisel kontrollida selle äriühingute rühma representatiivsust, kellele on see rahastamiskohustus pandud ja/või iga äriühingu maksekohustuse suurust.

49. On aga väga selge, et sotsiaalne soodustariif ja kohustuslik makse puudutavad erinevaid osalisi, huvisid ja kohustusi. Need kaks osa on funktsionaalselt omavahel seotud, sest nad on mõlemad osa suuremast süsteemist. Küll aga ei saa neid koos analüüsida kui üht meedet, eriti diskrimineerimise ja proportsionaalsuse (või nende puudumise) kontekstis.

50. Olles täiesti teadlik riigisisestest õigusnormidest ja käesoleva kohtuasja faktilistest asjaoludest, näib eelotsusetaotluse esitanud kohus jagavat poolte ühist järeldust, mille kohaselt viitab seaduse nr 24/2013 artikli 45 lõike 4 sõnastus sellele, et kogu süsteem määratleti „avaliku teenuse osutamise kohustusena“ ja see koosneb nii sotsiaalsest soodustariifist kui ka kohustuslikust maksest. ( 34 ) Samal ajal esitab see kohus oma küsimused üksnes kohustusliku makse kooskõla kohta direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2. Teisisõnu hoolimata sellest, et on olemas üks „avaliku teenuse osutamise kohustus“ (mis koosneb kahest osast), näib eelotsusetaotluse esitanud kohus möönvat kohustusliku makse mõningast eraldatavust „avaliku teenuse osutamise kohustusest“ kui tervikust.

51. Kokkuvõttes ei saa ma jätkuvalt aru, mida Euroopa Kohtul palutakse teha. Järgnevas analüüsis aga võtan lähtepunktiks eelotsusetaotluse esitanud kohtu määratletu ja käsitan kohustuslikku makset kui „avaliku teenuse osutamise kohustuse“„kogumisse“ kuuluvat iseseisvat (või eraldatud) osa. Sellegipoolest tekivad selle lähenemisega, nagu ma käesolevas ettepanekus ka selgitan, täiendavad probleemid, kui analüüsida direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 sisalduvaid erinevaid tahke, mida on tarvis, et tegemist oleks tõelise„avaliku teenuse osutamise kohustusega“.

2. Esimene küsimus

52. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas kohustuslik makse, nii nagu see on ette nähtud seadusega 24/2013 ja rakendatud dekreediga 968/2014, on direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2 kooskõlas.

53. Arvestades asjaolu, et nimetatud säte puudutab „avaliku teenuse osutamise kohustust“, analüüsin kõigepealt seda, kas kohustuslik makse vastab avaliku teenuse osutamise kohustuse tingimustele (a). Üksnes siis, kui see on kindlaks tehtud, analüüsin selle meetme kooskõla direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2 (b).

a) Kas kohustuslik makse kuulub direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse?

54. Hispaania valitsus leiab, et lähtudes Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Engie Cartagena ( 35 ) tekib küsimus, kas kohustusliku makse puhul võib tõepoolest olla tegemist „avaliku teenuse osutamise kohustusega“ direktiivi 2009/72/EÜ artikli 3 lõike 2 tähenduses.

55. Kui Hispaania valitsus kõrvale jätta, siis kõik teised huvitatud pooled leiavad, et kohtuotsus Engie Cartagena ( 36 ) ei mõjuta kohustusliku makse kui „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ olemust. Need pooled väidavad sisuliselt, et erinevalt kohtuasjas Engie Cartagena analüüsitud meetmest ei ole käesolevas asjas kohaldatud „avaliku teenuse osutamise kohustus“ üldmeede, vaid meede, mis on direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 alusel konkreetselt määratud. Lisaks sellele on„avaliku teenuse osutamise kohustus“, mis seisneb sotsiaalse soodustariifi kohaldamises vahetult abikõlblike tarbijate elektriarvetele, olemuslikult kohustusliku maksega seotud, nii et need kaks on „ühe meetme lahutamatud küljed“, kuivõrd esimest rahastatakse teise kaudu.

56. Arvestades, kui olulisel määral on pooled tuginenud kohtuotsusele Engie Cartagena ( 37 ), toon lühidalt välja selle kohtuasja üksikasjad (i). Seejärel analüüsin sellest kohtuasjast tulenevaid kaalutlusi ja nende võimalikku mõju käesolevale kohtuasjale, arutledes eelkõige selle üle, kas kohustuslikku makset saab nimetada maksutaoliseks kohustuseks (ii), enne kui järeldan, et isegi kui seda pidada maksuks, ei tähendaks see, et see jääks täielikult direktiivi 2009/72 ja eelkõige selle artikli 3 lõike 1 kohaldamisalast välja (iii).

i) Engie Cartagena ja „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ olemus

57. Engie Cartagena oli Hispaania elektriturul tegutsev äriühing. Ta esitas kaebuse, milles taotles, et tühistataks määrus, millega teda kohustati rahastama teatud summasid, mis määrati kindlaks 23. detsembri 2014. aasta kuningliku dekreetseaduse 14/2010, millega kehtestatakse kiireloomulised meetmed elektrisektori hinna puudujäägi korrigeerimiseks (Real Decreto ley 14/2010 de 23 de diciembre, por el que se establecen medidas urgentes para la corrección del déficit tarifario del sector eléctrico, edaspidi „kuninglik dekreetseadus 14/2010“) alusel. Engie Cartagena oli üks 11st ettevõtjast, kellel oli selline kohustus, et vähendada Hispaania elektrisektori tariifipuudujääki, mis tekkis riigi energiatõhususe tegevuskava käivitamise tulemusel. ( 38 ) Samas dekreetseaduses määrati, et see rahastamine on „avaliku teenuse osutamise kohustus“. Nii oli Euroopa Kohtule esitatud küsimus muu hulgas selle kohta, kas see rahastamine kujutas endast „avaliku teenuse osutamise kohustust“ direktiivide 2003/54 ja 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses. ( 39 )

58. Euroopa Kohus vastas eitavalt. Kõigepealt märkis ta, et selle mõiste puhul on vajalik liidu õiguse autonoomne tõlgendus. ( 40 ) Järgmisena käsitles ta direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tingimusi, seega „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ olemasolu ja selle kooskõla ELTL artikliga 106. ( 41 ) Ta selgitas, et kuivõrd esimesena nimetatu teeb erandi konkurentsieeskirjadest, tuleb „avaliku teenuse osutamise kohustust“ mõista kui sekkumist turu toimimisse, et saavutada üldisest huvist lähtuv eesmärk. See kohustaks elektrisektoris tegutsevaid ettevõtjaid tegutsema turul teatud viisil ja ametiasutuste poolt kehtestatud kriteeriumide alusel. ( 42 ) Sellist tõlgendust toetavad selle mõiste määratlused teistes liidu õigusaktides, eelkõige neis, mis kuuluvad ELTL artikli 4 raamesse. ( 43 )

59. Euroopa Kohus järeldas, et nende ettevõtjate vabadus tegutseda elektriturul on piiratud selles mõttes, et üksnes enda majanduslikku huvi silmas pidades ei oleks need ettevõtjad tarninud teatavaid kaupu või teenuseid või ei oleks seda teinud samas mahus või samadel tingimustel. ( 44 ) Asjassepuutuvate ettevõtjate poolt maksmisele kuuluvate summadega ei pandud neile aga mingeid tingimusi, mis oleks piiranud nende vabadust tegutseda elektriturul. Nad pidid üksnes panustama vahendeid, et vähendada Hispaania ametiasutuste tariifipuudujääki. Seetõttu ei saa selline makse kuuluda „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ mõiste kohaldamisalasse direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses. ( 45 )

60. Kohtuotsus Engie Cartagena ilmestas ja kinnitas seega „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ mõiste sisu, nii nagu see on muu hulgas kajastatud direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 esitatud loetelus. Selles loetelus sisalduvad näited vastavad teatud riiklikele meetmetele, millega sekkutakse turu vabasse toimimisse seeläbi, et kohustatakse sellel turul tegutsevaid teatud ettevõtjaid pakkuma teatud kaupu või teenuseid või hoiduma tegutsemisest viisil, mis hälbib tavapärasest äritegevusest muidu konkurentsil põhineval turul. ( 46 )

61. Selle loetelu ühine nimetaja on aga selge: toodud näited puudutavad erinevaid tegutsemisviise, mis mingil viisil kalduvad ühise huvi tõttu tavapärasest majandustegevusest kõrvale. Nende kavandatud meetmete liigid ei hõlma eelkõige rahalisi meetmeid, millega lihtsalt küsitakse raha „riigikukrusse“. Seega rahastamine või muud maksekohustused seega selle mõiste kohaldamisalasse ei kuuluks. ( 47 )

ii) Avaliku teenuse osutamise kohustus või maksutaoline lõiv?

62. Lähtudes kohtuotsusest Engie Cartagena väljendab Hispaania valitsus õigustatult kahtlusi selle kohustusliku makse olemuse suhtes.

63. Nagu eelotsusetaotlus ja pooled on selgitanud, on see kohustuslik makse finantskohustus, mis on kehtestatud seaduse nr 24/2013 artikli 45 lõikega 4 ja mida rakendatakse dekreedi 968/2014 artiklite 2 ja 3 kaudu. Sel viisil soovib Hispaania seadusandja katta sotsiaalse soodustariifiga kaasnevad kulud, ilma et seda peaks kandma tarbijad või elektrisüsteem kui tervik. See finantskohustus isikustatakse iga-aastase määrusega, milles nähakse ette, millised äriühingud maksavad vajaminevast üldisest summast millise protsendi. Nende summade tasumine ei ole seotud mingi toimingukohustusega. Nad ei pea tarnima teatavaid kaupu või teenuseid, mida nad ei oleks tarninud või ei oleks seda teinud samas mahus või samadel tingimustel, kui nad oleksid lähtunud üksnes enda majanduslikust huvist. Tõepoolest, kui hinnata „vabadust tegutseda elektriturul“, siis ei ole asjassepuutuvate ettevõtjate tegevus kuidagi mõjutatud. Nende äritegevus on mõjutatud samamoodi, nagu see oleks mis tahes muu maksu või eelarvelise makse puhul.

64. Selle teabe alusel on võimalik väita, et kohustusliku maksega üksnes rahastatakse (kuid see ei kujuta endast) riigi sekkumist Hispaania elektrituru toimimisse, selleks et saavutada tunnustatud „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitmine direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses. Selliselt on seda võimalik eristada kohustusest, mida käsitleti kohtuasjas Оvergas Mrezhi ja Balgarska gazova asotsiatsia, – mille puhul on tegemist ainukese „avaliku teenuse osutamise kohustuse“„kogumiga“, mida on Euroopa Kohtu praktikas seni käsitletud –, kuivõrd tolles kohtuasjas piiras Bulgaaria valitsus tegelikult Bulgaaria gaasiturul tegutsevate ettevõtjate vabadust, fikseerides gaasihinna, mida nad võivad tarbijatelt küsida. ( 48 )

65. Järgides Euroopa Kohtu lähenemisviisi kohtuasjas Engie Cartagena ja kui see leiab kinnitust, võib tõepoolest väita, et kohustuslik makse, mille Hispaania seadusandja kehtestas seaduse nr 24/2013 artikli 45 lõikes 4 ja rakendas kuningliku dekreedi 968/2014 artiklitega 2 ja 3, ei täida „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ tingimusi direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses.

66. Mis on sellisel juhul kohustusliku makse täpne olemus?

67. Pooled on kohustuslikku makset Euroopa Kohtule kirjeldanud nii, et see kujutab endast rahalist kohustust, mille riik on pannud teatud arvule äriühingutele, et need maksaksid teatud rahasumma, mida kasutatakse riigi poolt ette nähtud teatud teenuse rahastamiseks.

68. Sarnaselt Shakespeare’i viitega „see, millel nimeks roos, teist nime kandes lõhnaks sama hõrgult“, vastab see kirjeldus minu arvates maksutaolisele lõivule. Käesoleval juhul on see määratlus oluline, sest selgelt ei ole direktiiv 2009/72 liidu õiguse meede, mille eesmärk on liikmesriikide maksusätete ühtlustamine. Tegelikult nagu EÜ artikli 95 lõige 1 (praegu ELTL artikkel 114), mille alusel see direktiiv vastu võeti, konkreetselt oma teises lõigus selgitab, et seda maksudele ei kohaldata. ( 49 )

69. Vastates pooltele esitatud kirjalikule küsimusele leiavad EDP España, Iberdrola ja komisjon, et selle kohustusliku makse olemus ei ole selline, et see kujutaks endast maksu. Nad leiavad, et selle meetme abil kogutud vahendid saavad osaks Hispaania riigi tulust. Sellest lähtudes kujutab see kohustuslik makse pigem regulatiivset meedet kui maksu ja kuulub seega selgelt direktiivi 2009/72 kohaldamisalasse.

70. Need selgitused mind ei veena.

71. Liidu õiguse tähenduses on maksu olemuse kindlaksmääramine autonoomne analüüs, mille viib läbi Euroopa Kohus, lähtudes maksu objektiivsetest tunnustest ja sõltumatult selle liigitamisest riigisiseses õiguses. ( 50 )

72. Seda juhul, kui sarnaselt kohtuasjaga Engie Cartagena ei võimalda eelotsusetaotluses sisalduv teave Euroopa Kohtul (kindlalt) määratleda, kas sellel kohustuslikul maksel on selline olemus. ( 51 ) Toimikus sisalduvast piiratud teabest tulenevalt näib siiski, et see kohustuslik makse vastab maksu põhitunnustele.

73. Esmalt selgub eelotsusetaotlusest, et sotsiaalse soodustariifiga seotud kulude jaotamise metoodika on ette nähtud Hispaania õigusnormides, eelkõige kuninglikus dekreetseaduses 9/2013. Eelotsusetaotluses on samuti selgitatud, et eespool nimetatud dekreedi alusel antud hilisemad ministri määrused (7. märtsi 2014. aasta määrus nr IET/350 ja 8. septembri 2016. aasta määrus nr IET/1451, mis on vastu võetud dekreetseaduse 9/2013 ja dekreetseaduse 968/2014 alusel) jaotavad täpse kulu asjassepuutuvate ettevõtjate vahel.

74. Teiseks selgub, et nende dekreetide alusel kindlaks tehtud ettevõtjaid kirjeldatakse kui kohustusliku makse (kollektiivseid) tasujaid. Samuti selgub, et seda summat ei saa teisele isikule üle kanda. ( 52 ) Lisaks ilmneb, et selle summa tasumine on seaduse kohaselt kohustuslik, kuivõrd nende maksete kogumise eest vastutab riigi turu- ja konkurentsiamet. See tähendab minu arvates ka seda, et see ametiasutus või potentsiaalselt teised liikmesriigi organid võivad juhul, kui makset ei ole tehtud, asjassepuutuvad äriühingud vastutusele võtta. ( 53 )

75. Kolmandaks selgub eelotsusetaotlusest, et kohustuslik makse on mõeldud sotsiaalse soodustariifi kulude rahastamiseks. ( 54 ) Seega oma ülesehituselt on kohustuslik makse meede, mis on kehtestatud üldistes huvides vastavalt jaotuskriteeriumidele, mis on ette nähtud seaduses 24/2013, rakendatuna dekreediga 9/2013. Selle eesmärk on koguda vahendeid, mille otstarve on katta „tariifipuudujääk“, mis on tingitud poliitilisest otsusest pakkuda Hispaania kaitsetumatele tarbijatele madalamat elektrihinda. Vastupidi Agri-Energía, EDP España, Viesgo ja komisjoni poolt Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele antud vastuses esitatud väidetele ei mõjuta seda analüüsi asjaolu, et see makse ei laeku üldisesse riigieelarvesse, vaid sel on määratud otstarve. ( 55 )

iii) Direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 1 alus: konkurentsil põhinev turg, kus ei diskrimineerita ettevõtjaid

76. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus eeltoodut kinnitab, kas see tähendab siis seda, et kohustuslik makse ei kuulu direktiivi 2009/72 kohaldamisalasse, nagu väidab Hispaania valitsus? ( 56 )

77. Ma ei arva nii.

78. Meetme maksunduslik olemus ja sellega seotud kõhklus liikmesriigi riigisisestesse maksudesse sekkumisel ei tähenda seda, et ei ole võimalik kontrollida nende meetmete mõju kooskõla liidu õigusega. Eelkõige on see nii olukorras, nagu Agri-Energía, EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy ja Viesgo on välja toonud, kus „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ rahastamise meetod võib mõjutada elektri siseturu toimimist. ( 57 )

79. Käesoleval juhul sekkub Hispaania seadusandja Hispaania elektriturgu, asetades sotsiaalse soodustariifi kulud vaid mõnele sellel turul tegutsevale ettevõtjale. Selline korraldus ei ole iseenesest välistatud ( 58 ), eriti kuivõrd direktiiviga 2009/72 ei taotleta tema praegusel kujul liidu elektrituru täielikku ühtlustamist.

80. Kuigi sellist täielikku ühtlustamist ei toimu, siis nagu EDP España, Endesa, Iberdrola ja Naturgy on oma vastustes Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele sisuliselt täheldanud, ei tähenda see, et nimetatud kohustuslik makse ei peaks olema kooskõlas direktiivi 2009/72 „üldreeglitega“, eelkõige selle artikli 3 lõikega 1. Nimetatud säte kohustab liikmesriike tagama oma institutsioonilise korra alusel ja võttes asjakohaselt arvesse subsidiaarsuse põhimõtet, et elektriettevõtjad tegutseksid muu hulgas konkurentsivõimelise elektrituru loomise nimel ning et ettevõtjaid ei diskrimineeritaks. ( 59 )

81. Eespool toodud põhjustel ja tuginedes eelkõige Euroopa Kohtu suunistele kohtuotsuses Engie Cartagena, on võimalik väidelda selle üle, kas kohustuslik makse vastab „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ tingimustele direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses. Tegelikult arvan ma, et on viiteid sellele, et kohustusliku makse puhul võib olla tegemist maksutaolise lõivuga liidu õiguse tähenduses.

82. Kui aga liikmesriigi kohus jõuab sellisele järeldusele, siis ei tähenda see, et selline maks oleks tervikuna väljaspool direktiivi 2009/72 kohaldamisala, mida sisuliselt on väitnud Hispaania valitsus. Sel juhul oleks analüüsimise aluseks selle direktiivi artikli 3 lõike 2 asemel lihtsalt artikli 3 lõige 1. Enamgi veel – kuigi konkreetsed analüüsikriteeriumid on kummagi sätte puhul erinevad, on mõlemal sama alus, mis on seotud selle direktiivi artikli 3 lõikega 1: üldiselt ei tohi liikmesriigid elektrituru konkurentsi moonutada. Mis tahes vajalikud sekkumised peavad olema võimalikult väiksed (ja seega proportsionaalsed) ja võetud vastu mittediskrimineerivalt, säilitades kõigi turul tegutsevate ettevõtjate õiguste ja kohustuste võimalikult suure võrdsuse.

83. Kokkuvõttes ei soovi ma väita, et sotsiaalne soodustariif eraldiseisvana ei täida direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tingimusi või et see kujutab endast maksu. Sellist väidet ei ole Euroopa Kohtule esitatud ja samuti ei näi pooled selle üle vaidlevat. Asi on pigem selles, et pelk asjaolu, et (kohustuslikust) rahalisest maksest saadud tulu lõppeesmärk võib aidata kaasa „tegeliku“„avaliku teenuse osutamise kohustuse“ saavutamisele, ei ole piisav selleks, et see makse ise oleks selle eesmärgi saavutamiseks asjakohane (ja seega kooskõlas direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2). ( 60 )

84. Vastupidine moonutaks täielikult „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ mõistet, eeldades, et mis tahes rahaliste maksete abil saadud vahendite jaotamine võiks määratleda nende olemuse ja kohtlemise liidu õiguse alusel. ( 61 ) See omakorda võimaldaks „avaliku teenuse osutamise kohustuse“rahastamisel muutuda omaette „avaliku teenuse osutamise kohustuseks“ erinevalt lihtsalt vajalike vahendite kogumise mehhanismist, et maksta tegeliku„avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitjatele nende tegevuse eest hüvitist. ( 62 )

b) Kooskõla direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2

85. Kui kohustuslikku makset käsitatakse direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse kuuluvana, siis on vaja analüüsida selle makse kooskõla liidu õigusega.

86. Direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 kohaselt peavad „avaliku teenuse osutamise kohustusena“ ette nähtud meetmed olema „selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama liidu elektriettevõtjatele võrdse juurepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale.“ ( 63 )

87. Kõigepealt pean taas viitama probleemidele, millele juhtisin tähelepanu käesoleva ettepaneku punktides 42–50. Minu esialgne analüüs lähtub mõistagi eeldusest, et kohustuslik makse saab olla osa suuremast „avaliku teenuse osutamise kohustusest“, olles sellegipoolest direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tingimustele vastamise hindamiseks eraldatav, olenemata asjaolust, et see direktiiv näib olevat koostatud, lähtudes sellest, et analüüsitakse ühte„avaliku teenuse osutamise kohustust“ ja mitte „avaliku teenuse osutamise kohustuste“ kogumit või sellest eraldatud osasid.

88. Olles seda oletust selgitanud, märgin, et kõik pooled peale Hispaania valitsuse väidavad, et kohustuslik makse on oma praegusel kujul diskrimineeriv. Need pooled osutavad seaduse 24/2013 artikli 45 lõike 4 sõnastusele, milles on öeldud, et sotsiaalse soodustariifi rahastamiskohustus on nendel vertikaalselt integreeritud äriühingutel, kes samal ajal toodavad, jaotavad ja müüvad elektrit („rahastamiskohustuse kriteeriumid“). Olgugi, et selles ei nimetata ühtegi äriühingut nimepidi, nähakse selles sättes ette Hispaania elektriturul tegutsevate teatud üksuste selged ja tuvastatavad tunnused. Samal ajal jäetakse sellega kohustusliku makse tasujate hulgast välja need vertikaalselt integreeritud äriühingud, mis vastavad Hispaania elektrisektoris kuni kahele rahastamiskohustuse kriteeriumile. Seega tegelikult paneb seaduse 24/2013 artikli 45 lõige 4 sotsiaalse soodustariifi rahastamise koormuse peaaegu tervenisti neljale Hispaania elektriturul tegutsevale kontsernile. Selline kohtlemine muudab selle diskrimineerivaks.

89. Hispaania valitsus väidab, et meede ei ole diskrimineeriv ja on igal juhul objektiivselt põhjendatud. Kuningliku dekreetseaduse 9/2013 põhjendustes on selgitatud, et äriühingud, mis vastavad rahastamiskohustuse kriteeriumidele, on „ainulaadses olukorras“, et paremini katta sotsiaalse soodustariifi kulusid, sest neil on võimalik kanda seda koormat osana oma põhitegevusest elektriturul.

90. Tuleb meeles pidada, et direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud mittediskrimineerimise tingimuse eesmärk on see, et asjassepuutuv „avaliku teenuse osutamise kohustus“ seob kõiki sektoris tegutsevaid ettevõtjaid võrdselt, et mitte kahjustada konkurentsi nimetatud sektoris. ( 64 ) Seega peavad direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikest 2 tulenevad kohustused olema üldised ja mitte puudutama konkreetselt teatud äriühinguid. ( 65 ) Kuigi direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 ei ole ette nähtud võimalust diskrimineerivat kohtlemist objektiivselt põhjendada, on sellest tulenev nõue võrdsuse üldpõhimõtte konkreetne väljendus. ( 66 ) Seega see, kas sama liiki kaalutlustest lähtutakse sarnasuse hindamisel või „allavoolu“ põhjendatuse tasandil, on praktikas üksnes osaliselt asjakohane. ( 67 ) Oluline on, et igasugune selline objektiivne põhjendus peab olema seotud asjassepuutuvate õigusnormidega taotletava üldise majandusliku huvi eesmärgi tagamisega ( 68 ) ja selle jaoks kohane ning selle eesmärgiga proportsionaalne. ( 69 )

91. Lähtudes nendest tingimustest, näen ma seoses kohustusliku maksega esile kerkivat järgmisi potentsiaalseid probleeme.

92. Esiteks vastab tõepoolest tõele, et kohustuslik makse võib selle rakendamise viisist tulenevalt takistada konkurentsi Hispaania elektriturul, tekitades ebavõrdsuse selles sektoris tegutsevate ettevõtjate vahel. ( 70 ) See ebavõrdsus tuleneb sellest, et kohustuslik makse lasub üksnes nendel äriühingutel, mis vastavad rahastamiskohustuse kriteeriumidele, jättes sellest kohustusest välja teised samal turul tegutsevad ettevõtjad, nimelt need vertikaalselt integreeritud äriühingud, mis vastavad kuni kahele rahastamiskohustuse kriteeriumile (ja seega nende otsesed konkurendid). ( 71 )

93. Teiseks on selle ebavõrdse kohtlemise aluseks olev (ja selleni viiv) eesmärk ebapiisav. Tõepoolest, isegi kui kohustusliku makse (erinevalt sotsiaalsest soodustariifist) eesmärk oleks pakkuda kaitsetumatele tarbijate rühmadele elektri soodustariife – mida küll ei ole käesolevas asjas väidetud – ei oleks erinev kohtlemine sellegipoolest õigustatud. Kõik pooled välja arvatud Hispaania valitsus on väitnud, et kohustusliku makse „rahastamiskohustuse kriteeriumid“ ei ole kuidagi seotud eesmärgiga pakkuda teatud sotsiaalsete, tarbimis- ja ostujõutunnustega kaitsetumatele tarbijate rühmadele sotsiaalset soodustariifi. Tõepoolest, selle süsteemi kulude katmises osalevate ettevõtjate liik või arv ei mõjuta mingil viisil seda eesmärki. Tegelikult on kaitsetumad tarbijarühmad selle süsteemi raames abikõlblikud olenemata sellest, kes kannab selle süsteemiga kaasnevad kulud.

94. Kolmandaks, isegi kui eeldada, et kohustusliku makse eesmärk ei olnud subsideeritud elektrihinna pakkumine, vaid hoopis kuidagi seotud ümberjaotamispoliitika eesmärgiga, mille kohaselt peavad „rikkamad“ äriühingud väidetavalt panustama „vaesematest“ äriühingutest rohkem, tekib mul ikkagi küsimus, kas see eesmärk on tegelikult saavutatud. Eelkõige oleks see nii olukorras, kus rahastamiskohustuse kriteeriumide ja nende selgituste tulemuseks on erinev kohtlemine tuginedes nende potentsiaalsele finantssuutlikkusele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et mõnede kohustuslikke makseid tasuma kohustatud ettevõtjate osa sektoris kui tervikus on väike, samas kui esineb muid äriühinguid, kellel on suurem suutlikkus sotsiaalse soodustariifi kulude kandmiseks (olgu siis seetõttu, et neil on elektriturul suurem turuosa, neil on suurem käive või tegelevad nad mõnega neist tegevustest, mida kasutatakse maksekohustusega üksuste määratlemisel). Seda eemaldumist turu majandusolukorrast näib olevat mõistnud ka Hispaania keskvalitsus, kes eelotsusetaotluse esitanud kohtu põhikohtuasja käigus antud selgituste kohaselt nõustus sellega, et sünergia ja mastaabisääst võib olemas olla ka nende äriühingute puhul, kes maksekohustuse kriteeriumidele ei vasta.

95. Kokkuvõttes on tegemist ettevõtjate selge diskrimineerimisega, mis ei ole mõistlikult põhjendatud. Lõpliku arve peab tasuma üksnes väike osa turul tegutsevatest ettevõtjatest, tuginedes kriteeriumidele, mis ei ole otseselt seotud välja toodud üldise majandusliku huviga. Sel viisil ei maksa need äriühingud mitte üksnes liikmesriigi sotsiaalpoliitika eest, vaid toetavad kaudselt ka oma otseseid konkurente, kes tegutsevad samal turul.

96. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on ilmselt kõiki neid probleeme juba analüüsinud ja selle tulemusel tunnistanud liikmesriigi õigusnormid direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2 vastuolus olevaks. Nagu käesolevas jaotises varem on välja toodud, võiks tõepoolest arutada kohustusliku makse täpse liigituse üle, eriti juhul kui see makse eraldada sisuliselt sotsiaalsest soodustariifist, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimustes on teinud. Kui see taksonoomiline vaidlus aga kõrvale jätta, on selge ka see, et nii direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 1 kui ka lõike 2 loogika ja lõpptulemus on sisuliselt sarnane. Seega kui läheneda pragmaatiliselt, siis eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud põhjustel on liikmesriigi meetme analüüsi tulemus mõlema sätte alusel tõenäoliselt sama, muutes selle emma-kumma kategooria alusel liidu õigusega vastuolus olevaks.

97. Kokkuvõttes leian, et kõige sobilikum on anda kohustusliku makse liigitamise probleem eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kuivõrd sellel kohtul on täielik arusaam liikmesriigi õigusest ja asjaoludest, mida minul olla ei pruugi. Seoses nimetatud kohtu esitatud konkreetse küsimusega, mis on tõepoolest seotud „avaliku teenuse osutamise kohustusega“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses, teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks esimesele küsimusele järgmiselt: Direktiivi 2009/72 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi seadus, millega ilma taotletava üldise majandusliku huvi olemusest selgelt lähtuva objektiivse põhjuseta pannakse rahalise makse kohustus üksnes teatud elektriettevõtjatele, kes tegelevad tootmise, jaotamise ja turustamisega, et rahastada süsteemi, millega kohaldatakse elektrihinna sotsiaalset soodustariifi vahetult abikõlblike tarbijate elektriarvele.

3. Teine küsimus

98. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kohustuslik makse on kooskõlas direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud proportsionaalsuse nõudega, kuivõrd ta ei ole ajas piiratud ega võimalda panustavatele ettevõtjatele hüvitise maksmist.

99. Esimesele küsimusele pakutud vastust arvestades ei ole sellele küsimusele vaja vastata.

100. Et aga selle küsimuse sisuline külg võib sellegipoolest eelotsusetaotluse esitanud kohtule abiks olla, siis analüüsin, kas direktiivi 2009/72 artikli 3 lõige 2 võimaldab üldiselt ilma ajalise piiri ja hüvitamismehhanismita „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ olemasolu. See analüüs peab mõistagi toimuma lähtudes samast reservatsioonist, mille ma olen esitanud käesoleva ettepaneku punktides 42–50 ja 87. Kooskõlas selle tingimusega panen ette, et Euroopa Kohtule esitatud teist küsimust tuleb käsitleda, analüüsides kõigepealt meetme proportsionaalsust (a) ja alles seejärel vajadust maksta viimase instantsi tarnijatele „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täimise eest hüvitist (b).

a) Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine

101. Direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 sõnastuses ei viidata otsesõnu proportsionaalsuse nõudele seoses selle sätte kohaselt kehtestatud „avaliku teenuse osutamise kohustusega“.

102. See artikkel nõuab aga sellegipoolest, et „täielikult“ võetaks arvesse eelkõige EÜ artiklit 86 (praegu ELTL artikkel 106). ( 72 ) Lisaks ELTL artiklile 14, protokollile (nr 26) üldhuviteenuste kohta ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklile 36 puudutab see säte ka „üldhuviteenuste“ kooskõla aluslepinguga. ( 73 ) Teisisõnu on ELTL artikli 106 lõike 2 eesmärk ühitada liikmesriikide huvi kasutada teatud ettevõtjaid majandus- või sotsiaalpoliitika instrumendina liidu huviga, et järgitaks konkurentsieeskirju ja säilitataks siseturu ühtsus. ( 74 )

103. Tulenevalt sellest viitest ELTL artikli 106 sõnastusele võib mis tahes sekkumine konkurentsieeskirjadesse ja siseturu ühtsusesse aset leida „üksnes ulatuses, mis on vajalik taotletava üldise majandushuvi eesmärgi saavutamiseks, ning järelikult ka paratamatult piiratud aja jooksul“. ( 75 )

104. Seega peab igasugune sekkumine liikmesriigi elektrituru konkurentsitingimustesse ja seega elektri siseturu ühtsusesse, isegi kui see tuleneb „avaliku teenuse osutamise kohustusest“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses, järgima proportsionaalsuse põhimõtet. ( 76 )

105. Proportsionaalsuse põhimõtet on sarnases kontekstis seoses teiste direktiividega, mille eesmärk on kehtestada siseturu ühiseeskirjad, tõlgendatud nii, et selleks on vajalik selge seos i) asjassepuutuva liikmesriigi taotletava eesmärgi saavutamise, ii) ajalise mõõtme ja iii) kõnealuse meetme ratione personae vahel. ( 77 )

106. Eelotsusetaotluse esitanud kohus osutab teisele viidatud nõudele ja küsib, kas õiguspärane tuginemine „avaliku teenuse osutamise kohustusele“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses ei peaks olema ajaliselt piiratud.

107. Tuletatakse meelde, et „avaliku teenuse osutamise kohustus“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses vastab riiklikele meetmetele, millega sekkutakse elektrituru toimimisse. ( 78 ) Selline sekkumine piirab mõistagi teatud ettevõtjate elektriturul tegutsemise vabadust. ( 79 ) Selline piirang omakorda mõjutab direktiivi 2009/72 üldist eesmärki saavutada täielikult ja tegelikult avatud ja konkurentsivõimeline elektri siseturg, kus kõik tarbijad võivad vabalt valida oma tarnijaid ja kõik tarnijad saavad vabalt teenindada oma tarbijaid. ( 80 )

108. Siin muutub oluliseks seos ELTL artikliga 106. Nagu on tõlgendatud kohtuotsuses Federutility, nõuab see säte, et igasugust sekkumist pakumisse ja nõudlusesse „peab olema pikendatud ajaliselt ainult niikaua, kui on taotletava eesmärgi saavutamiseks rangelt vajalik, et eelkõige ei jääks lõputult kestma meede, mis juba oma olemuselt takistab elektrisektoris toimiva siseturu saavutamist. ( 81 ) Kontrollides kooskõla ELTL artikliga 106 peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, kas ja mis ulatuses on riigisisese õiguse alusel kohustus „perioodiliselt ja lühikeste ajavahemike järel üle vaadata [valitsuse] sekkumise vajadust ja selle viise lähtuvalt [elektri]sektori arengust“. ( 82 )

109. Nende põhimõtete kohaldamine on mõistagi liikmesriigi kohtu ülesanne. Eeldades aga, et see analüüs keskendub üksnes kohustuslikule maksele ( 83 ), näib aga lähtudes Euroopa Kohtule selles küsimuses esitatud väidetest, et ei seadus 24/2013 ega dekreet 968/2014 ei nõua kohustusliku makse ratione personae (st tasujate) korrapärast ülevaatamist. Pooled selgitavad, et ainuke selle süsteemi tahk, mida regulaarselt üle vaadatakse, on kohustusliku makse abil rahastatava summa protsentuaalne jaotus, mida igal aastal kohandatakse.

110. Kui need tähelepanekud osutuvad õigeks, siis juhul, kui seadusest 24/2013 tulenev ja dekreediga 968/2014 rakendatud kohustuslik makse oleks tähtajatu ega alluks mingile kontrollimehhanismile, ei oleks eespool viidatud proportsionaalsuse nõue täidetud. Lõppeks nõuab proportsionaalsuse põhimõte seda, et selles kajastub kulude muutumine. ( 84 ) Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kinnitab, siis näib, et see nõue ei ole käesoleval juhul täidetud.

111. Rõhutan, et neid põhimõtteid ei tohiks mõista nõnda, et need seavad kahtluse alla liikmesriikide pädevuse määratleda, mis „väärib“„avaliku teenuse osutamise kohustust“. Elektrisektoris tunnustavad direktiivi 2009/72 põhjendused 47 ja 50 sõnaselgelt liikmesriikide autonoomiat määratleda ja määrata liikmesriigi tasandil „avaliku teenuse osutamise kohustused“, võttes arvesse liikmesriigi olukorda. ( 85 ) Seega kui liikmesriigid tegutsevad selliste teenuste kohaldamisala ja korralduse kehtestamisel kooskõlas direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 2, on neil mõistlik kaalutlusõigus. ( 86 )

112. Üksnes selle rakendamise tasandil kehtestab liidu õigus teatud tingimused. Esiteks on need seotud küsimusega, kas liikmesriikide poolt määratu kuulub tegelikult direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 sätestatud liidu õiguse autonoomse mõiste „avaliku teenuse osutamise kohustus“ kohaldamisalasse. ( 87 ) Kui see on nii, siis tulevad mängu selle direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimused. ( 88 ) Üksnes juhul, kui väidetav „avaliku teenuse osutamise kohustus“ vastab tingimustele, mis on seotud tõelise „avaliku teenuse osutamise kohustusega“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses, tekib kohustus kontrollida seda kohustust, lähtudes nimetatud sättes ette nähtud tingimustest.

b) Hüvitis ja „avaliku teenuse osutamise kohustus“

113. Nagu käesoleva ettepaneku eelmises jaotises on näidatud, ei ole alati lihtne analüüsida, kas „avaliku teenuse osutamise kohustus“ on proportsionaalne, kui sellele läheneda kui kogumile. Kui aga kohustuslikku makset vaadelda iseseisva „avaliku teenuse osutamise kohustusena“ (või selle laiema kohustuse eraldatud osana), mida tuleks seetõttu analüüsida lahus ja eraldiseisvana, siis just seoses potentsiaalse kohustusega maksta hüvitist muutub see arutelu „keerukast“„kummaliseks“.

114. Seda seetõttu, et sel juhul on küsimuseks, kas kaebajad saavad nõuda hüvitist teenuse eest, mis seisneb kohustuslike maksete tegemises. Teisisõnu, kas direktiiv 2009/72 paneb liikmesriikidele kohustuse maksta raha maksmise eest raha? Minu hinnangul kinnitab see taas kord seda, miks on keeruline kohelda kohustuslikku makset eraldiseisvalt kui „avaliku teenuse osutamise kohustust“. ( 89 )

115. Olgu kuidas on, kui käsitleda eelotsusetaotluse esitanud kohtu teist küsimust abstraktselt, olukorras, kus on tegemist tõelise „avaliku teenuse osutamise kohustusega“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses, siis kas see säte näeb ette hüvitamismehhanismi?

116. Hispaania valitsus ja komisjon selgitavad, et olukorras, kus esineb „avaliku teenuse osutamise kohustus“ direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 tähenduses, ei ole automaatset hüvitise maksmise kohustust.

117. Üldisel ja abstraktsel tasandil olen selle seisukohaga tõepoolest nõus: on selge, et direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikes 2 ei ole sellist kohustust ette nähtud. Ka ei tulene sellist kohustust selle sättega seotud ELTL artiklist 106 ega ühestki teisest liidu õiguse instrumendist, mis käsitleb üldist majandushuvi pakkuvaid teenuseid. ( 90 ) Nagu Euroopa Kohtu praktikas on järjepidevalt leitud, on liikmesriikidel hüvitise maksmise osas lai kaalutlusõigus ( 91 ), mis peab olema kooskõlas kohtuotsusest Altmark ( 92 ) tulenevate põhimõtetega.

118. Kuigi sellele väitsid vastu kõik pooled peale Hispaania valitsuse ja komisjoni, tuleks sama järeldust laiendada ka direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikele 6. See säte puudutab olukorda, milles on makstud hüvitist, ja seob sellise hüvitise maksmise mittediskrimineerimise tingimusega.

119. Tõepoolest annab direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 6 mõistlik tõlgendamine tulemuseks järelduse, et nimetatud säte iseenesest ei sisalda elektrisektori konkreetse juhtumi puhul kohustust maksta „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitmise eest hüvitist. ( 93 ) Ka ei saa sellist kohustust tuletada direktiiviga 2009/72 taotletavast üldisest eesmärgist. Sellest tulenevalt järeldan, et meede, milles ei ole (tõelise) „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitmise eest hüvitist ette nähtud, ei ole iseenesest direktiivi 2009/72 artikli 3 lõikega 6 vastuolus.

120. Pigem on põhimõtted, mis tulenevad direktiivi 2009/72 artikli 3 lõike 2 ja artikli 3 lõike 6 koosmõjus tõlgendamisest, niisugused, et kõiki elektriturul tegutsevaid ettevõtjaid tuleb kohelda võrdselt nii seoses selle „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitmisega kui ka igasuguse hüvitisega, mida liikmesriik võib maksta. Sel viisil ei teki asjassepuutuva turu moonutamist ja säilib direktiivi 2009/72 eesmärk.

121. Esitan need tähelepanekud kahe reservatsiooniga.

122. Esiteks ja nagu juba käesoleva ettepaneku punktides 117–119 selgitatud, on direktiiviga võimalik aktsepteerida elektri siseturul tegutsemise vabaduse teatud piiranguid „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täimise üldistes huvides. See on võimalik aga üksnes seoses tõeliste„avaliku teenuse osutamise kohustustega“ ja mitte seoses nõrgalt seotud meetmete „kogumitega“, mille hulgas on (miski, mis näeb välja kui) maksutaoline lõiv. Muidu – nagu ma olen käesoleva ettepaneku punktides 113 ja 114 juba selgitanud – muutuks proportsionaalsuse kontrollimine ringikujuliseks: kas proportsionaalse meetme puhul oleks tõepoolest tarvis rahaliselt hüvitada raha äravõtmist?

123. Teiseks: „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ täitmise kulu peab olema mõistlik. Mõistagi ei saa liikmesriigid sundida teatud turul tegutsevat äriühingut de facto loobuma oma varast „avaliku teenuse osutamise“ rakendamise kattevarju all üksnes seetõttu, et ELTL artikli 106 ja direktiivi 2009/72 konkreetne õiguslik raamistik nõuab iseenesest hüvitist vastutasuks sellise teenuse osutamise eest. ( 94 )

124. Teisisõnu on mõeldav, et isegi kui kõiki turul tegutsevaid ettevõtjaid koheldakse võrdselt ja nende suhtes kohaldatakse sama kohustust, on see kohustus lihtsalt liiga koormav. On mõeldav, et vaid erandjuhtudel, kui ei oleks enam mingit „õiglast tasakaalu“ üldise huvi ja üksikisikute huvi vahel, võib tekkida sekkumine omandiõiguse olemusse, mis rikub seeläbi harta artiklit 17 ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni protokolli nr 1 artiklit 1. ( 95 )

V. Ettepanek

125. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) esimesele eelotsuse küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ, artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi seadus, millega ilma taotletava üldise majandusliku huvi olemusest selgelt lähtuva objektiivse põhjuseta pannakse rahalise makse kohustus üksnes teatud elektriettevõtjatele, kes tegelevad tootmise, jaotamise ja turustamisega, et rahastada süsteemi, millega kohaldatakse elektrihinna sotsiaalset soodustariifi vahetult abikõlblike tarbijate elektriarvele.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiiv 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (ELT 2009, L 211, lk 55).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (ELT 2003, L 176, lk 37; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211).

( 4 ) Direktiivis 2009/72 viidatud „avaliku teenuse osutamise kohustuse“ kontekstis viitab „viimase instantsi tarnija“ liikmesriigi nimetatud äriühingule, kes tagab elektritarbijatele (sh kodutarbijatele) varustuskindluse „mõistliku hinnaga“ (nn „viimase võimaluse tariif“). Vt direktiivi 2009/72 põhjendus 47, artikli 3 lõige 3 ja artikli 37 lõige 6.

( 5 ) Kuningliku dekreedi 897/2017 (Real Decreto 897/2017) artikli 6 kohaselt kajastub selles hinnas 25% soodustus Hispaania elektri turuhinnast „kaitsetumatele“ tarbijatele ja 40% soodustus „eriti kaitsetutele“ tarbijatele.

( 6 ) 7. veebruari 2012. aasta kohtuotsus STS 1425/2012 (ECLI:ES:TS:2012:1425).

( 7 ) Samasugused määrused on vastu võetud ka järgmiste aastate jaoks, näiteks määrus IET/2182/2015 (2015. aasta jaoks) ja määrus IET/1451/2016 (2016. aasta jaoks).

( 8 ) 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus (C‑265/08, EU:C:2010:205).

( 9 ) 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus (C‑121/15, EU:C:2016:637).

( 10 ) EDP España märgib, et selline praktika kajastub muu hulgas 8. aprilli 2019. aasta kohtuotsuses 46/2019 (ECLI:ES:TC:2019:46), 6. mai 2019. aasta kohtuotsuses 54/2019 (ECLI:ES:TC:2019:54), 6. mai 2019. aasta kohtuotsuses 58/2019 (ECLI:ES:TC:2019:58), 6. mai 2019. aasta kohtuotsuses 59/2019 (ECLI:ES:TC:2019:59), 20. mai 2019. aasta kohtuotsuses 67/2019 (ECLI:ES:TC:2019:67), 20. mai 2019. aasta kohtuotsuses 71/2019 (ECLI:ES:TC:2019:71) ja 17. juuni 2019. aasta kohtuotsuses 81/2019 (ECLI:ES:TC:2019:81).

( 11 ) 10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt (C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 27).

( 12 ) 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, punkt 24). Võrdlemisi piiratud olukordade kohta, mille puhul võib Euroopa Kohus keelduda eelotsuse tegemist, vt nt 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 44).

( 13 ) 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Facebook Ireland ja Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) Vt sellega seoses 11. märtsi 1980. aasta kohtuotsus Foglia (104/79, EU:C:1980:73, punkt 11), 16. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia (244/80, EU:C:1981:302, punktid 17 ja 18) ning 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 53).

( 15 ) 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus CILFIT jt (283/81, EU:C:1982:335, punktid 16–20).

( 16 ) Hispaaniast erinevate süsteemide näidetena vt nt Saksamaal Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi konstitutsioonikohus) 9. mai 2018. aasta kohtumäärus – 2 BvR 37/18; Tšehhi Vabariigis Ústavní soudi (Tšehhi konstitutsioonikohus) 8. jaanuari 2009 otsus nr II. ÚS 1009/08; Horvaatias Ustavni sud Republike Hrvatske (Horvaatia konstitutsioonikohus) 13. detsembri 2016. aasta otsus nr U-III-2521/2015; Slovakkias Ústavný súdi (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus) 18. aprilli 2012. aasta otsus nr II. ÚS 140/2010; Sloveenias Ustavno sodišče (Sloveenia konstitutsioonikohus) 21. novembri 2013. aasta otsus nr Up-1056/11, ECLI:SI:USRS:2013:Up.1056.11.

( 17 ) Vt võrdlevat ülevaadet Solar, N., Vorlagepflichtverletzung mitgliedstaatlicher Gerichte und ihre Sanierung, Neuer Wissenschaftlicher Verlag, Vienna, 2004. Vt nt hiljutisi üksikute riikide raporteid teoses Coutron, L. (dir.), L’obligation de renvoi préjudiciel à la Cour de justice: une obligation sanctionnée?, Bruylant, Brussels, 2014, või üksikuid kaastöid 2015. aasta German Law Journal’i erinumbris vol 16/6, eelkõige Lacchi, C., „Review by Constitutional Courts of the Obligation of National Courts of Last Instance to Refer a Preliminary Question to the Court of Justice of the EU“, lk 1663.

( 18 ) Vt nt 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punktid 94 ja 95 ja seal viidatud kohtupraktika), 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, punktid 35, 36 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 19 ) Nagu väljendub muu hulgas 5. oktoobri 2010. aasta kohtuotsuses Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 15. jaanuari 2013. aasta kohtuotsuses Križan jt (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 20 ) See sai alguse juba 16. jaanuari 1974. aasta kohtuotsusega Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3).

( 21 ) Vt üksikasjalikumalt minu ettepanek kohtuasjas Ministerul Public - Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie jt (C‑357/19 ja C‑547/19, EU:C:2021:170, punktid 235–243).

( 22 ) Vt analoogia alusel 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punkt 65).

( 23 ) 22. oktoobri 1987. aasta kohtuotsus Foto-Frost (314/85, EU:C:1987:452, punkt 15).

( 24 ) Vt kriitilist seisukohta kohtujurist Jacobsi ettepanekus kohtuasjas Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352), kohtujurist Dámaso Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanekus kohtuasjas Gaston Schul Douane expediteur (C‑461/03, EU:C:2005:415) või kohtujurist Nils Wahli ettepanekus liidetud kohtuasjades X ja van Dijk (C‑72/14 ja C‑197/14, EU:C:2015:319).

( 25 ) 19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, punktid 53–55), 5. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 28) ja 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Vikingo Fővállalkozó (C‑610/19, EU:C:2020:673, punkt 75).

( 26 ) Vt juba 9. märtsi 1978. aasta kohtuotsus Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, punkt 22). Vt ka hiljutise näitena 4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, punktid 36 ja 37 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) Kindlasti võib väita, et liikmesriigi konstitutsioonikohus käsitleb üksnes liikmesriigi põhiseadust. Seega tõlgendab ta üksnes liikmesriigi põhiseaduslikke eeskirju ega tõlgenda „pelgalt“ liikmesriigi õigust või a fortiori„pelgalt“ liidu õigust, mille mõlema puhul saab nad võrdsustada asjaoludega. Kuigi see kontseptsioon võib näida teoreetilisel tasandil mugav, ilmestab kohtupraktika sageli selle konstruktsiooni paikapidamatust. Enamgi veel: konkreetses olukorras, milles kontrollitakse, kas viimase astme kohtus esines teatud kohtuasjas acte clair, jääb üle vaid imetleda oskust kontrollida sisu ilma sellesse puutumata ja seda tõlgendamata. Justkui oleks Schrödingeri unistus lõpuks teoks saanud: oskus ilma (liidu õiguse) kasti lahti tegemata selgelt öelda, kas (CILFITi) kass on surnud või elus.

( 28 ) Vt analoogia alusel 4. novembri 1997. aasta kohtuotsus Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:517, punktid 24–26), 4. juuni 2002. aasta kohtuotsus Lyckeskog (C‑99/00, EU:C:2002:329, punktid 14 ja 15) ning 15. septembri 2005. aasta kohtuotsus Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552, punkt 30).

( 29 ) 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus (C‑5/19, EU:C:2020:343, punkt 55, 56, 69, ja 88).

( 30 ) 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus CTP (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, punkt 12). Võrdle aga kohtujurist Cruz Villalóni ettepanekuga kohtuasjas CTP (C‑516/12, EU:C:2014:63, punktid 36–38).

( 31 ) 28. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643 punkt 6).

( 32 ) 7. mai 2009. aasta kohtuotsus Antrop jt (C‑504/07, EU:C:2009:290, punkt 9).

( 33 ) 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, punktid 51–52, 55 ja 81).

( 34 ) Vt aga kuningliku dekreedi nr 9/2013 viienda põhjenduse sõnastust, mis näib määravat sotsiaalse soodustariifi rahastamise külge (oletatavasti kohustuslikku makset) kui „avaliku teenuse osutamise kohustust“.

( 35 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus (C‑523/18, EU:C:2019:1129).

( 36 ) Ibid.

( 37 ) Ibid.

( 38 ) Ibid., punkt 22.

( 39 ) Ibid., punktid 28–29.

( 40 ) Ibid, punktid 33–34.

( 41 ) Vt selle kohta 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Federutility jt (C‑265/08, EU:C:2010:205, punkt 26).

( 42 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 42). Vt ka punkte 45 ja 48.

( 43 ) Ibid., punkt 43.

( 44 ) Ibid., punkt 45.

( 45 ) Ibid., punkt 51.

( 46 ) Ibid., punktid 40–45.

( 47 ) Ibid., punkt 54.

( 48 ) 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus (C‑5/19, EU:C:2020:343, punktid 55, 56 ja 88).

( 49 ) 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus UNESA jt (C‑80/18–C‑83/18, EU:C:2019:934, punkt 56), 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus UNESA jt (C‑105/18–C‑113/18, EU:C:2019:935, punkt 53) ning 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 50).

( 50 ) Vt 18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus IRCCS - Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 51 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 32).

( 52 ) Vt selle kohta 14. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑163/14, EU:C:2016:4, punkt 44).

( 53 ) Vt 18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus IRCCS - Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 54 ) Ibid., punkt 34.

( 55 ) Ibid., punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 56 ) Sarnaselt 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 57 ) Vt direktiiviga 2009/72 elektri siseturuga seoses taotletava eesmärgi kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 47).

( 58 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 55).

( 59 ) 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, punkt 34).

( 60 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punktid 52 ja 53).

( 61 ) Vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 54).

( 62 ) Vt kohtujurist Hogani ettepanek kohtuasjas Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:769, punkt 54). Kohtujuristi kursiiv.

( 63 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 64 ) Vt selle kohta kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:248, punkt 82).

( 65 ) Vt selle kohta 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Оvergas Mrezhi ja Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, punkt 80).

( 66 ) Vt selle kohta 29. septembri 2016. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punktid 79–81 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 67 ) Selliste väidete ülekantavuse kohta vt minu ettepanek kohtuasjas Hornbach-Baumarkt (C‑382/16, EU:C:2017:974).

( 68 ) 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 69 ) 29. septembri 2016. aasta kohtuotsus Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 70 ) Vt selle kohta ibid., punkt 97.

( 71 ) Vt 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punkt 71).

( 72 ) Vt analoogia alusel 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Оvergas Mrezhi ja Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 73 ) Ibid., punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 74 ) Ibid., punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 75 ) 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 76 ) Vt analoogia alusel 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punkt 36).

( 77 ) Vt selle kohta 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Repsol Butano ja DISA Gas (C‑473/17 ja C‑546/17, EU:C:2019:308, punktid 55, 56 ja 62 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 78 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 45).

( 79 ) Ibid., punkt 51.

( 80 ) Ibid., punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 81 ) 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Federutility jt (C‑265/08, EU:C:2010:205, punkt 35).

( 82 ) 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Federutility jt (C‑265/08, EU:C:2010:205, punkt 35). Vt ka 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Repsol Butano ja DISA Gas (C‑473/17 ja C‑546/17, EU:C:2019:308, punkt 56).

( 83 ) Jättes täiesti kõrvale sotsiaalse soodustariifi ajalise kontrolli ja proportsionaalsuse, milleks oleks taas kord vaja sootuks teistsugust analüüsi, mis puudutaks erinevaid pooli ja kaalutlusi.

( 84 ) 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Repsol Butano ja DISA Gas (C‑473/17 ja C‑546/17, EU:C:2019:308, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 85 ) Kooskõlas EÜ lepingule lisatud protokolliga (nr 26) üldhuviteenuste kohta. Vt selle kohta 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, punktid 40–42).

( 86 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punktid 35–36). Vt selle kohta ka 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Federutility jt (C‑265/08, EU:C:2010:205, punktid 28 ja 29) ja 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, punkt 50).

( 87 ) 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 88 ) Ibid., punkt 48.

( 89 ) Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 44 ja 48–49.

( 90 ) Näiteks roheline raamat üldhuviteenuste kohta (KOM(2003) 270 lõplik), komisjoni teatis Euroopa riigiabi eeskirjade kohaldamise kohta üldist majandushuvi pakkuvate teenuste osutamise eest makstava hüvitise suhtes (ELT 2012, C 8, lk 4), komisjoni teatis – Euroopa Liidu raamistik riigiabi jaoks, mida antakse avalike teenuste eest makstava hüvitisena (2011) (ELT 2012, C 8, lk 15) või komisjoni 20. detsembri 2011. aasta otsus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 kohaldamise kohta üldist majandushuvi pakkuvaid teenuseid osutavatele ettevõtjatele avalike teenuste eest makstava hüvitisena antava riigiabi suhtes (ELT 2012, L 7, lk 3).

( 91 ) 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus BUPA jt vs. komisjon (T‑289/03, EU:T:2008:29, punkt 214 ja seal viidatud kohtupraktika), 7. novembri 2012. aasta kohtuotsus CBI vs. komisjon (T‑137/10, EU:T:2012:584, punkt 191), 16. juuli 2014. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (T‑295/12, ei avaldata, EU:T:2014:675, punkt 87) ning 16. juuli 2014. aasta kohtuotsus Zweckverband Tierkörperbeseitigung vs. komisjon (T‑309/12, ei avaldata, EU:T:2014:676, punkt 148).

( 92 ) 24. juuli 2003. aasta kohtuotsus Altmark Trans GmbH ja Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 95).

( 93 ) Vt ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/944 elektrienergia siseturu ühiste normide kohta ja millega muudetakse direktiivi 2012/27/EL (ELT 2019, L 158, lk 125) artikli 9 lõiget 3, mille sõnastus on sisuliselt sama.

( 94 ) Vt nõukogu 26. juuni 1969. aasta määruse (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT 1969, L 156, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 19) artikli 6 lõige 2, mis sisaldas sellist „õigust“ hüvitisele. Vt 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus CTP (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, punkt 34).

( 95 ) Vt EIK 22. septembri 1994. aasta otsus Hentrich vs. Prantsusmaa (ECLI:CE:ECHR:1994:0922JUD001361688, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 19. juuni 2006. aasta otsus Hutten-Czapska vs. Poola (ECLI:CE:ECHR:2006:0619JUD003501497, punkt 167 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka nt EIK 5. novembri 2002. aasta otsus Pincová ja Pinc vs. Tšehhi Vabariik (ECLI:CE:ECHR:2002:1105JUD003654897, punkt 53).