ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas kehtivat liidu õigust, eelkõige liidu õiguse üldpõhimõtteks olevat võrdse kohtlemise põhimõtet, vanuse tõttu diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet ELL artikli 6 lõike 3 ja [Euroopa Liidu] põhiõiguste harta artikli 21 tähenduses, diskrimineerimiskeeldu, mis on seotud töötajate liikumisvabadusega vastavalt ELTL artiklile 45, ja nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (1), tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võtavad selleks, et kaotada vanuse tõttu diskrimineerimine (nimelt asjaolu, et Austria föderaalraudtee töötajate enne 18. eluaasta täitumist töötatud aega ei võetud arvesse), mille Euroopa Kohus otsuses Gotthard Starjakob (2) tuvastas, küll väikese osa Austria föderaalraudtee töötajate puhul, keda varasema korra alusel diskrimineeriti, arvesse enne 18. eluaasta täitumist töötatud aega (siiski ainult sisuliselt Austria föderaalraudtee ja sarnaste avalik-õiguslike raudteeinfrastruktuuri- ja/või raudtee-ettevõtjate juures Euroopa Liidus, Euroopa Majanduspiirkonnas ning riikides, millega Euroopa Liit on sõlminud assotsiatsiooni- ja/või vaba liikumise lepingud), kuid ei võta Austria föderaalraudtee töötajate ülekaaluka osa puhul, keda algselt diskrimineeriti, arvesse kogu muud enne 18. eluaasta täitumist töötatud aega, eelkõige ka seda aega, mis võimaldab asjaomastel Austria föderaalraudtee töötajatel oma tööülesandeid edukamalt täita, nagu näiteks eelnevalt töötatud aega era- ja muude avalik-õiguslike transpordiettevõtjate ja/või infrastruktuuriettevõtjate juures, kes toodavad, turustavad või hooldavad tööandja infrastruktuuri (veeremit, rööpaid, juhtmestikke, elektri- ja elektroonikaseadmeid, signalisatsiooni- ja blokeerimisseadmeid, raudteejaamu jms), või sarnaste ettevõtjate juures, ning mis määrab seega tegelikult Austria föderaalraudtee töötajate ülekaaluka osa jaoks, keda varasema korra alusel diskrimineeriti, lõplikult kindlaks erineva kohtlemise vanuse alusel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 428/4

Wolf Oil Corp.-i 4. augustil 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (ainukohtunik) 1. juuni 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-34/15: Wolf Oil Corp. versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-437/16 P)

(2016/C 428/05)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Wolf Oil Corp. (esindajad: advocaat P. Maeyaert, advocaat J. Muyldermans)

Teine menetlusosaline: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 1. juuni 2016. aasta otsus kohtuasjas T-34/15

— jätta EUIPO ja menetlusse astuja esimeses kohtuastmes kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja Wolf Oil kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellant (Wolf Oil) palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada Üldkohtu 1. juuni 2016. aasta otsus kohtuasjas T-34/15 (vaidlustatud kohtuotsus), millega Üldkohus jättis rahuldamata Wolf Oil hagi Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) 31. oktoobri 2014. aasta otsuse peale (asi R 1596/2013-5). Apellatsioonkaebust põhjendab apellant kahe väitega.

Esimese väitega vaidlustab Wolf Oil vaidlustatud kohtuotsuse selle põhjenduse ebapiisavuse ja tõendite moonutamise tõttu, kuna kohtuotsuses on jäetud tähelepanuta mitu Wolf Oili argumenti ja vastuolu, millele ta viitas väites, mille kohaselt EUIPO kohaldas vääralt Euroopa Liidu kaubamärgimääruse (1) (viimati muudetud määrusega 2015/2424 (2)) (edaspidi „kaubamärgimäärus“) artikli 8 lõike 1 punktis b sätestatud segiajamise tõenäosust.

Teises väites toob Wolf Oil esile, et vaidlustatud kohtuotsus on vastuolus kaubamärgimääruse artikli 8 lõike 1 punktiga b, kuna selles on vääralt kohaldatud segiajamise tõenäosuse põhimõtteid. Teine väide jaguneb kolme ossa. Teise väite kahe esimese osa kohaselt on vääralt kohaldatud Üldkohtu ja Euroopa Kohti praktikas väljakujundatud eeskirju, mille kohaselt võivad kahe kaubamärgi kontseptuaalsed erinevused olla nende visuaalsetele ja foneetilistele sarnasustele teatud määral vastukaaluks. Teise väite kolmanda osaga vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsus segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamisel kaubamärkide kaubanduses tegelikku kasutamise arvesse võtmata jätmise tõttu.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1)

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta määrus (EL) 2015/2424, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta ja komisjoni määrust (EÜ) nr 2868/95 (millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta) ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni määrus (EÜ) nr 2869/95 siseturu harmoneerimisametile makstavate lõivude kohta (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (ELT L 341, lk 21)
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas siis on direktiivi nimetatud sätetega kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt on kohtul, kes jõuab järeldusele, et kindlaksmääratud tasu ei ole õiglane, õigus ja kohustus määrata selle asemel maksta tulev tasu kohtuotsusega kindlaks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 428/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa) 11. augustil 2016 – Roland Becker versus Hainan Airlines Co. Ltd

(Kohtuasi C-447/16)

(2016/C 428/06)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Hageja ja kassatsioonkaebuse esitaja: Roland Becker

Kostja ja vastustaja kassatsioonimenetluses: Hainan Airlines Co. Ltd

Eelotsuse küsimus

Kas kahest lennust koosneva reisijateveo korral ilma märkimisväärse ooteajata lennujaamades ümberistumisel tuleb esimese etapi lennu väljumiskohta pidada asjaomase kohustuse täitmise kohaks määruse (EÜ) nr 44/2001 (1) artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses ka juhul, kui hagis esitatud hüvitisnõue vastavalt määruse (EÜ) nr 261/2004 (2) artiklile 7 tugineb lennu teisel etapil esinenud häirele ja hagi on suunatud lennuettevõtja vastu, kellega oli sõlmitud veoleping ja kes teostas küll lennu teise, kuid mitte esimese etapi?

(1) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, lk 1, ELT eriväljaanne 19/04 lk 42).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT L 46, lk 1).
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: Kas selline siseriiklik õigusnorm – nagu käesoleval juhul üldise võrdse kohtlemise seaduse (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) § 9 lõikes 1 esitatud esimene alternatiiv –, mille kohaselt on usutunnistusest tingitud erinev kohtlemine usukogukondadesse ja nendega seotud organisatsioonidesse tööle võtmisel lubatav ka juhul, kui kandidaadi teatav usutunnistus on asjaomase usukogukonna kuvandit arvesse võttes usukogukonna enesemääramisõigusest tulenev põhjendatud kutsenõue, tuleb jätta käesoleva kohtuasjaga sarnases olukorras kohaldamata?
1.

Kas direktiivi 79/1072/EMÜ (1) artikleid 2, 3, 4 ja 5 koostoimes direktiivi 77/388/EMÜ (2) artikli 17 lõikega 2 ja lõike 3 punktiga a tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi maksuhalduri tegevus, kes leiab, et puuduvad objektiivsed andmed, mis kinnitaksid maksukohustuslase deklareeritud kavatsust kasutada imporditud kaupa oma majandustegevuse raames, kui leping, mille täitmiseks maksukohustuslane kauba soetas ja importis, oli tegeliku importimise ajal peatatud, millega kaasneb suur risk, et edasist tarnet/tehingut, mille jaoks imporditud kaup oli ette nähtud, enam ei tehta?
1.

Kas nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ (1) artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kindlustuskohustus, mis tuleneb nende sõidukite kasutamisest, mille põhiasukoht on iga liikmesriigi territooriumil, on kohaldatav sõidukite kasutamisele igal pool, kas riigi või kohaliku omavalitsuse või eraomandis olevas kohas, ainult juhtudel, kui need liiguvad, või ka juhtudel, kus need seisavad paigal, aga mootor käib?
1.

Kas EÜ artikliga 43 koosmõjus EÜ artikliga 48 (nüüd ELTL artikkel 49 koosmõjus ELTL artikliga 54) on vastuolus põhikohtuasjas kõne all olevad liikmesriigi maksuõigusnormid, mis keelavad vabastada mitteresidendist emaettevõtjat, mille ainuosanik on liikmesriigi resident, jaotatud kasumilt kapitalitulumaksu tasumisest, kuivõrd selles omavad osalusi isikud, kellel ei oleks õigust maksutagastusele või maksuvabastusele, kui nad saaksid tulu vahetult, ja (1) mitteresidendist emaettevõtja kaasamiseks puuduvad majanduslikud või muud kaalukad põhjused või (2) mitteresidendist emaettevõtja enda majandustegevusest (mis puudub muu hulgas juhul, kui välisriigi äriühingu brutotulu tuleneb vara haldamisest) saadud tulu ei moodusta rohkem kui 10 % tema asjaomase majandusaasta kogubrutotulust või (3) mitteresidendist emaettevõtja ei osale oma põhitegevuse eesmärgile vastava äritegevusega üldises majanduskäibes, samal ajal kui residendist emaettevõtjad vabastatakse kapitalitulumaksu tasumise kohustusest eelnimetatud tingimusi arvesse võtmata?
1.

Kas ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et süsteem, millega on kehtestatud kohustus osta päikese kiirgusenergiat kasutavate rajatiste toodetud elektrienergiat turuhinnast kõrgema tariifiga ja mida rahastavad elektrienergia lõpptarbijad, niisugusena nagu see süsteem tuleneb ministrite 10. juuli 2006. aasta määrusest (JORF nr 171, 26.7.2006, lk 11133) ja 12. jaanuari 2010. aasta määrusest (JORF nr 0011, 14.1.2010, lk 727), millega on kehtestatud selle elektrienergia ostmise tingimused, tõlgendatuna koostoimes 10. veebruari 2000. aasta seadusega nr 2000-108 avalik-õiguslike elektriteenuste kaasajastamise ja arendamise kohta, 6. detsembri 2000. aasta dekreediga nr 2000-1196 ja 10. mai 2001. aasta dekreediga nr 2001-410, kujutab endast riigiabi?
2.

Kuidas tuleb samas olukorras kohaldada eespool viidatud komisjoni määruse (EÜ) nr 784/2004 (1) artiklit 4, mille kohaselt olemasoleva abikava algse eelarve suurenemine üle 20 % on selle abikava muudatus, ja eelkõige: a) kuidas see toimib koos EÜ asutamislepingu artikli 88 (nüüd ELTL artikkel 108) lõikes 3 kehtestatud kohustusega abikavast eelnevalt teatada; b) kui asjaolu, et olemasoleva abikava algne eelarve ületab eespool viidatud komisjoni määruse (EÜ) nr 784/2004 artiklis 4 ette nähtud 20 % suuruse piirmäära, põhjendab uut teatamist, siis kas seda piirmäära tuleb hinnata lähtuvalt abikavale määratud tulu summast või abi saajatele tegelikult eraldatud kuludest, arvates välja reservi paigutatud summad või riigi kasuks kinni peetud summad; c) eeldades, et selle 20 % suuruse piirmäära järgimist tuleb hinnata abikavale eraldatud kuludest lähtudes, siis kas niisuguse hinnangu andmiseks tuleb võrrelda heakskiitvas otsuses esitatud kulu üldist ülempiiri üldise eelarvega, mille jaotav asutus eraldas hiljem kogu abile, või võrrelda selles otsuses tuvastatud iga abiliigi kohta teatatud ülempiire selle asutuse vastava eelarvereaga?
3.

Kas eksporttoodete valmistamine riigiabi vahenditega soetatud põhivara abil on tegevus, mis on määruse nr 1998/2006 artikli 1 punkti d tähenduses vahetult seotud eksporditavate kogustega? Kas juhul, kui sellele küsimusele vastatakse eitavalt, on liikmesriikidel võimalik näha liikmesriigi õiguses ette lisapiiranguid selliste toodete eksportijatele, mis on toodetud maksusoodustusest tuleneva investeeringuga soetatud vara abil? Kui sellele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis milline on viidatud sätte suhe ELTL artikliga 35, mis sätestab liikmesriikidevaheliste koguseliste ekspordipiirangute ning samaväärse toimega meetmete keelu, ja kas tegemist on diskrimineerimise ja kaupade vaba liikumise õiguse rikkumisega?
IV.

Kas asjaolu, et Euroopa Kohus ei piira asjaomase isiku kasuks sellise kohtuotsuse tagajärgi (ELTL artikli 264 teine lõik), mis toob liidu õiguse uuel viisil tõlgendamise või seni kehtivaks peetud liidu õigusakti kehtetuks tunnistamise tõttu asjaomase isiku jaoks kaasa õiguslikult negatiivse tagajärje, tingib selle, et asjaomasel isikul on keelatud tugineda siseriiklikus kohtus konkreetsel juhul õiguskindluse põhimõttele, kui tema heausksus on tõendatud?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 1996. aasta määruse (EÜ) nr 1610/96 taimekaitsevahendite täiendava kaitsesertifikaadi kasutuselevõtu kohta (1) artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse või Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (2) kohases täiendava kaitse tunnistuse taotluses on „Euroopa Liidus esmase müügiloa väljaandmise kuupäev“ esitatud valesti, kui see kuupäev on kindlaks määratud vastuolus Euroopa Liidu Kohtu otsuses C-471/14 esitatud õigusnormi tõlgendusega, ja seetõttu tuleb parandada täiendava kaitse tunnistuse kehtivusaega ka siis, kui tunnistus on välja antud enne selle kohtuotsuse kuulutamist ja selle otsuse edasikaebamise tähtaeg on juba möödunud?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (Itaalia) 14. septembril 2016 – Sicurbau Srl jt versus Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti jt

(Kohtuasi C-493/16)

(2016/C 454/31)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale della Campania

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Sicurbau Srl, IGR – Imprese Generali Riunite Srl, Iterga Costruzioni Generali SpA, Pa.Co. – Pacifico Costruzioni SpA

Vastustajad: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Autorità Portuale di Napoli, Soa Rina SpA

Eelotsuse küsimus

Kas õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõttega, koosmõjus kaupade vaba liikumise, asutamisvabaduse ja teenuste vaba liikumise põhimõtetega, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingus (ELTL), ning põhimõtetega, mis nendest tulenevad, nagu võrdse kohtlemise, diskrimineerimise keelu, vastastikuse tunnustamise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõte, mis on sätestatud (viimati) direktiivis 2014/24/EL (1), on vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu Itaalia õigusnormid, mis on sätestatud 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 163 artikli 87 lõikes 4 ja artikli 86 lõikes 3a ning 2008. aasta seadusandliku dekreedi nr 81 artikli 26 lõikes 6, käsitledes neid koos ja tõlgendades neid nii, nagu seda on teinud halduskohtumenetluse seadustiku artikli 99 alusel õiguse ühetaolise tõlgendajana tegutsev Consiglio di Stato täiskogu oma 2015. aasta otsustes 3 ja 9, mille kohaselt tuleb juhul, kui ehitustööde riigihanke pakkumisdokumentides on jäetud märkimata ettevõtja turvakulutused, see pakkumine igal juhul tagasi lükata, isegi kui eraldi äramärkimise kohustust ei olnud välja toodud hanketingimustes ja isegi sõltumata asjaolust, et sisuliselt on pakkumises järgitud ettevõtja kohustuslike minimaalsete turvakulutuste nõuet.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 94, lk 65).
2.

Kas võrdväärsuse põhimõtet, mida Euroopa Kohus on (muuhulgas) neis kohtulahendites maininud, tuleb mõista nii, et kui liikmesriik otsustab, et avalikus sektoris ei kohaldata tähtajalise töösuhte muutumist tähtajatuks (mis on erasektoris ette nähtud), on ta siiski kohustatud tagama töötajale sama kasuliku lahenduse, vajaduse korral kahju hüvitamise teel nii, et töötajale hüvitataks tingimata tähtajatu töökoha väärtus?
6.

Apellant viitab lisaks kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 3 rikkumisele. Üldkohus on põhjendanud oma otsust asjaoluga, et kaubamärgi Meissen® puhul on tegemist geograafilise päritolu tähisega. Apellant on kaubamärgi Meissen® registreerinud kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 3 kohaselt kasutamise käigus omandatud eristusvõime alusel. Apellant väidab, et sellega on ta õiguspäraselt tõendanud, et kaubamärgi Meissen® puhul ei ole tegemist geograafilise päritolu tähisega vaid kaubandusliku päritolu tähisega.
C 454/19

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal da Relação do Porto (Portugal) 26. septembril 2016 – José Joaquim Neto de Sousa versus Portugali riik

(Kohtuasi C-506/16)

(2016/C 454/34)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal da Relação do Porto

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: José Joaquim Neto de Sousa

Vastustaja: Portugali riik

Eelotsuse küsimus

Kas teise (1) ja kolmanda (2) liikluskindlustuse direktiiviga on vastuolus, et liikmesriikide mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate õigusnormide kohaselt tuleb [vastavalt] 19. mai dekreetseadusega 130/94 muudetud 31. detsembri dekreetseaduse 522/85 artikli 7 lõikele 3 mootorsõidukijuhile, kes on süüdi liiklusõnnetuse tekitamises, hüvitada varaline kahju, kui õnnetuses hukkus tema abikaasa, kes viibis mootorsõidukis kaassõitjana?

(1) Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 8, 1984, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3).

(2) Nõukogu kolmas 14. mai 1990. aasta direktiiv 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, 1990, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal da Relação de Évora (Portugal) 23. septembril 2016 – Luis Isidro Delgado Mendes versus Crédito Agrícola Seguros — Companhia de Seguros de Ramos Reais, S.A.

(Kohtuasi C-503/16)

(2016/C 454/33)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal da Relação de Évora

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Luis Isidro Delgado Mendes

Vastustaja: Crédito Agrícola Seguros — Companhia de Seguros de Ramos Reais, S.A.

Eelotsuse küsimused

Kas liidu õigusega ja konkreetselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2009/103/EÜ (1) artikli 12 lõikega 3 ja artikli 13 lõikega 1 on vastuolus, kui liiklusõnnetuse korral, milles on tekitatud isiku- ja varakahju jalakäijale, kellele sõideti tahtlikult otsa talle endale kuuluva sõidukiga, mida juhtis sõiduki ärandanud isik, on liikmesriigi õiguses välistatud igasuguse hüvitise andmine jalakäijale seetõttu, et ta on sõiduki omanik ja kindlustusvõtja?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (ELT 2009, L 263, lk 11).
—

tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei võtnud hiljemalt 1. juuniks 2015 vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/27/EL (millega muudetakse nõukogu direktiive 92/58/EMÜ, 92/85/EMÜ, 94/33/EÜ ja 98/24/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/37/EÜ, et kohandada neid määrusega (EÜ) nr 1272/2008, mis käsitleb ainete ja segude klassifitseerimist, märgistamist ja pakendamist) järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme või vähemalt ei teatanud nendest komisjonile, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud selle direktiivi artikli 6 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
3.

Kas hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluse kontekstis, milles esimese astme kohus on täitmisest keeldunud, kuna täitekorraldus põhineb lepingu ennetähtaegse lõpetamise tingimusel, mis on tunnistatud ebaõiglaseks samal täitekorraldusel põhinevas ja samade menetluspoolte vahelises varasemas hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluses, ja milles täitmisest keeldumise otsus tunnistati tühiseks apellatsioonikohtu poolt, kes saatis asja tagasi menetlusse, et täitekorraldus pöörataks täitmisele esimeses astmes, on nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tõhususe põhimõttega vastuolus teha apellatsiooniastmes tehtud otsus esimese astme kohtule siduvaks või kas liikmesriigi õigust tuleb tõlgendada nii, et teises astmes tehtud otsus ei ole esimese astme kohtule siduv, kui on juba olemas varasem ja lõplik kohtuotsus, millega on tunnistatud täitekorralduse aluseks olev lepingu ennetähtaegse lõpetamise tingimus tühiseks, ning seetõttu tuleb käesolevas asjas uuesti otsustada, et täitmisavaldust menetlusse ei võeta?
3.

Kui vastus eelmisele küsimusele on, et koondamise põhjus oli üleminek, ja mis on seega direktiiviga 2001/23/EÜ vastuolus, siis kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus keelata liikmesriigi õigusaktidega kohtunikul või kohtul otsustada niisuguse töötaja väidete üle sisuliselt, kes vaidlustab enda vallandamise, mis toimus kollektiivse koondamise raames, individuaalses kohtumenetluses, et kaitsta õigusi, mis tulenevad nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivist 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivist 98/59/EÜ (2) kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, asjaolu tõttu, et kollektiivse koondamise kohta on tehtud varasem jõustunud kohtuotsus kohtumenetluses, milles töötaja ei saanud osaleda, kuigi selles osalesid või võisid osaleda ettevõtjas asuvad ametiühingud ja/või seadusjärgsed töötajate kollektiivsed esindajad?
2.

Kas määruse nr 44/2001 artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et teatud liikmesriigis asuv tarbija võib koos enda nõuetega, mis tulenevad tarbijalepingust, panna hageja alalise elukoha kohtus maksma ka samalaadsed nõuded, mille on esitanud tarbijad, kelle elukoht on a. samas liikmesriigis, b. muus liikmesriigis või c. kolmandas riigis, kui talle loovutatud nõuded tulenevad sama kostjaga samas õiguslikus kontekstis sõlmitud tarbijalepingutest ja kui nõuete loovutamine ei ole seotud hageja kutse- või majandustegevusega, vaid selle eesmärk on nõuete ühine maksmapanek?
ET Euroopa Liidu Teataja C 14/28

Euroopa Komisjoni 16. novembril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 15. septembri 2016. aasta otsuse peale kohtuasjas T-386/14: Fih Holding ja Fih Erhvervsbank versus komisjon

(Kohtuasi C-579/16 P)

(2017/C 014/34)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: L. Flynn, K. Blanck-Putz ja A. Bouchagiar)

Teised menetlusosalised: FIH Holding A/S ja FIH Erhvervsbank A/S

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (kuues koda) 15. septembri 2016. aasta otsus kohtuasjas T-386/14: Fih Holding ja Fih Erhvervsbank vs. komisjon, millest teavitati komisjoni 16. septembril 2016;

— teha ise otsus esimeses kohtuastmes esitatud hagi osas ning jätta hagiavaldus rahuldamata, kuna see on õiguslikult põhjendamata; ning

— mõista kohtukulud välja teistelt menetlusosalistelt, kes on esimese kohtuastme hagejad.

Teise võimalusena palub apellant Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu (kuues koda) 15. septembri 2016. aasta otsus kohtuasjas T-386/14: Fih Holding ja Fih Erhvervsbank vs. komisjon, millest teavitati komisjoni 16. septembril 2016; ja

— saata asi tagasi Üldkohtule esimeses kohtuastmes esitatud teise väite osas uueks arutamiseks; ning

— otsustada kohtukulude kandmine esimeses kohtuastmes ja apellatsiooniastmes edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui leidis, et komisjoni oleks pidanud 2012. aasta meetmete puhul riigiabi olemasolu tuvastamiseks kohaldama turumajandusliku võlausaldaja kriteeriumi seoses kuludega, mis oleks Taani jaoks kaasnenud, kui viimane ei oleks neid meetmeid võtnud. Üldkohtu sellise järelduse puhul on tegemist õigusliku veaga, kuna kõnealused kulud on varem Taani poolt FIH-ile antud riigiabi otsene tagajärg, ning Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub selgelt, et komisjon ei saa selliseid kulusid arvesse võtta, kui ta käsitleb küsimust, kas liikmesriik on tegutsenud samamoodi nagu oleks tegutsenud turumajanduslik ettevõtja.
1.

Kas ühenduse õigusnorme, mis on sätestatud nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruses (EMÜ) nr 1408/1971 (1) ning nõukogu 29. juuni 1998. aasta määruses (EÜ) nr 1606/1998 (2), tuleb tõlgendada nii, et need välistavad selle, et pension juba saav isik võib taotleda mitmes eri pensioniskeemis, eriti elukohariigis ja teises Euroopa Liidu liikmesriigis kogunenud maksete liitmist?