KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 4. oktoobril 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑420/16 P

Balázs-Árpád Izsák,

Attila Dabis

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Kodanikualgatus „Piirkondadevahelise võrdsuse tagamist ja piirkondade kultuuri säilitamist puudutav ühtekuuluvuspoliitika“, millega kutsutakse komisjoni üles esitama seadusandlik ettepanek hõlmata rahvusvähemusega piirkonnad liidu ühtekuuluvuspoliitika alla – Registreerimistaotlus – Rahuldamata jätmine komisjoni poolt – Määruse (EL) nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkt b – Ilmselgelt väljaspool komisjoni volituste ulatust – Ilmselgus – Tõendamiskoormis – ELTL artikkel 174 – ELTL artikkel 167 – ELTL artikli 19 lõige 1

I. Sissejuhatus

1. Käesolevas kohtuasjas paluvad Balázs-Árpád Izsák ja Attila Dabis tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. mai 2016. aasta otsuse Izsák ja Dabis vs. komisjon (T‑529/13, EU:T:2016:282) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega jäeti rahuldamata nende hagi, milles nad palusid tühistada komisjoni 25. juuli 2013. aasta otsuse C(2013) 4975 final, mis käsitleb taotlust registreerida Euroopa kodanikualgatus „Piirkondadevahelise võrdsuse tagamist ja piirkondade kultuuri säilitamist puudutav ühtekuuluvuspoliitika“, mis esitati Euroopa Komisjonile 18. juunil 2013 (edaspidi „vaidlusalune otsus“ või „keeldumisotsus“).

2. Käesoleva apellatsioonkaebusega tõstatatud keskne küsimus puudutab seda, kuidas tõlgendada põhjendust, mille alusel Üldkohus jättis jõusse komisjoni otsuse keelduda registreerimast kavandatud Euroopa kodanikualgatust (edaspidi „kavandatud kodanikualgatus“) ning mille kohaselt jääb see kodanikualgatus „ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, mille kohaselt komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 211/2011 (edaspidi „määrus nr 211/2011“) ( 2 ) kodanikualgatuse kohta artikli 4 lõike 2 punkti b tähenduses.

3. Kõigepealt arvan, et arvestades teatavate apellatsioonkaebuse väidete sõnastust, mis võib kohati olla üldine, on enamik neist kas vastuvõetamatud või põhjendamatud.

4. Siiski leian, et esimese ja kolmanda väitega tuleb nõustuda, nagu ma selgitan oma analüüsis, milles ma käsitlen neid väiteid koos. Üldkohus lükkas ekslikult täielikult tagasi kõik etteheited, mille kohaselt on vääralt tõlgendatud ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c ja ELTL artiklit 174 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta määruse nr 1059/2003, millega kehtestatakse ühine statistiliste territoriaalüksuste liigitus (NUTS), ( 3 ) artikli 3 lõiget 5 koostoimes selle määruse põhjendusega 10 ning jättis jõusse vaidlusaluse otsuse, millega keelduti kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest. Vaidlustatud kohtuotsus tuleb seega minu arvates selles osas tühistada.

II. Vaidluse taust, vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus

5. B.-Á. Izsák ja A. Dabis (edaspidi „apellandid“) koos viie teise isikuga esitasid 18. juunil 2013 Euroopa Komisjonile kavandatud kodanikualgatuse „Piirkondadevahelise võrdsuse tagamist ja piirkondade kultuuri säilitamist puudutav ühtekuuluvuspoliitika“. Kavandatud kodanikualgatuse ese oli „pöörata liidu ühtekuuluvuspoliitikaga erilist tähelepanu piirkondadele, mille rahvuslikud, etnilised, kultuurilised, religioossed või keelelised tunnused erinevad ümbritsevate piirkondade omadest“. ( 4 )

6. Komisjon tegi 25. juulil 2013 otsuse, milles ta tuletas kõigepealt meelde määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 sõnastust ning analüüsis eelkõige kavandatud kodanikualgatuses viidatud ELTL sätteid ning „kõiki muid võimalikke õiguslikke aluseid“, ning keeldus apellantide kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest põhjendusel, et see jääb ilmselgelt väljapoole komisjoni pädevust esitada aluslepingute rakendamiseks ettepanek liidu õigusakti vastuvõtmiseks, vastavalt määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktile b ja sama artikli lõikele 3. ( 5 )

7. Apellandid esitasid 27. septembril 2013 Üldkohtusse hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks. Hagi ainus väide, millega paluti tuvastada, et komisjon rikkus määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b, koosnes mitmest etteheitest. Esimese etteheite kohaselt on vääralt tõlgendatud ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c, ELTL artiklit 174 ja määruse nr 1059/2003 artikli 3 lõiget 5 koostoimes sama määruse põhjendusega 10; teise etteheite kohaselt on vääralt tõlgendatud ELTL artiklit 167; kolmanda etteheite kohaselt on vääralt tõlgendatud ELTL artikli 19 lõiget 1; neljanda etteheite kohaselt on ekslikult võetud arvesse teavet, mida ei ole määruse nr 211/2011 artikli 4 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud; ning vastavalt viiendale etteheitele on kuritarvitatud võimu ja rikutud hea halduse põhimõtet. ( 6 )

8. Vaidlustatud kohtuotsuses hindas Üldkohus erinevaid etteheiteid, mida apellandid oma ainsas väites esitasid, ning jättis seejärel hagi rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja hagejatelt.

III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

9. Apellandid esitasid 28. juulil 2016 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Nad paluvad oma nõuetes Euroopa Kohtul esimese võimalusena tühistada täies ulatuses vaidlustatud kohtuotsus, teha asjas sisuline otsus ja tühistada vaidlusalune otsus, ning teise võimalusena suunata asi tagasi Üldkohtusse, kui Euroopa Kohus leiab, et menetlusstaadium ei luba teha asja suhtes kohtuotsust, ning mõista kohtukulud välja komisjonilt.

10. Komisjon palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldamata jätta ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.

11. Menetlusse astunud Rumeenia ja Slovakkia valitsus paluvad Euroopa Kohtul jätta apellantide apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.

12. Samuti menetlusse astunud Ungari valitsus palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning teha asjas sisuline otsus või, juhul kui Euroopa Kohus leiab, et tingimused selle tegemiseks ei ole täidetud, suunata asi sisulise otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtusse.

13. Apellantide esitatud kohtuistungi korraldamise taotluses esitasid nad ka kolm lisaväidet ning paluvad nende väidete või teiste apellatsioonkaebuses esitatud väidete alusel tühistada vaidlustatud kohtuotsus. Komisjon vastas oma seisukohtades kirjalikult, et lisaväited olid esimese võimalusena vastuvõetamatud ning teise võimalusena põhjendamatud.

14. Euroopa Kohtus 3. aprillil 2018 toimunud kohtuistungil kuulati ära kõik pooled peale Slovakkia valitsuse, kes sinna oma esindajat ei saatnud.

IV. Õiguslik analüüs

Esialgsed kaalutlused

15. Oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid viis väidet ning oma eespool nimetatud kohtuistungi korraldamise taotluses veel kolm lisaväidet. Esimene väide käsitleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 ja Üldkohtu 4. märtsi 2015. aasta kodukorra (edaspidi „Üldkohtu kodukord“) ( 7 ) artikli 92 lõike 1 rikkumist. Teise väite kohaselt on rikutud ELL artikli 11 lõiget 4 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b. Kolmanda väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c ja ELTL artiklit 174. Neljanda väite kohaselt on rikutud ELTL artikleid 7 ja 167, ELL artikli 3 lõiget 3, harta artiklit 22 ning diskrimineerimise keelamist käsitlevaid sätteid. Viienda väite kohaselt on Üldkohus kohtukulude kandmise üle otsustades vääralt tõlgendanud mõistet „õiguste kuritarvitamine“. Kolm lisaväidet käsitlevad seda, et on rikutud hea halduse põhimõtet, eiratud võrdse kohtlemise põhimõtet ning kavandatud kodanikualgatust ei registreeritud osaliselt.

16. Kuigi apellatsioonkaebuse põhjenduseks on esitatud viis väidet ja kolm lisaväidet, pean asjakohaseks keskenduda käesolevas ettepanekus teise kuni neljanda väite analüüsimisele. Peale selle leian, et apellatsioonkaebuses tuleb teha ümberkorraldusi, liites omavahel esimese ja kolmanda väite, mis käsitlevad sisuliselt tõendamiskoormist, mis oli vaidlustatud kohtuotsuses hagejate kanda.

17. Esmalt tuleb märkida, et apellatsioonkaebuse väidete kui terviku ühisosa on määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktis b sätestatud tingimus ning Üldkohtu kontroll komisjoni tehtud hinnangu üle, mis puudutab seda, mis jääb ilmselgelt väljapoole komisjoni pädevust.

18. Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, nagu tuleneb määruse nr 211/2011 põhjendusest 4 ja artikli 4 lõike 1 viimasest lõigust, et komisjon on selle registreerimismenetluse raames kohustatud andma Euroopa kodanikualgatuse (edaspidi „kodanikualgatus“) korraldajatele abi ja nõu, eelkõige registreerimise kriteeriumide küsimuses. Järgmiseks on oluline rõhutada, nagu on meenutatud kõnesoleva määruse põhjenduses 10, et otsus tuleb kavandatud kodanikualgatuse registreerimise kohta selle määruse artikli 4 tähenduses võtta vastu kooskõlas hea halduse põhimõttega, millega on esmajoones seotud pädeva institutsiooni kohustus teostada hoolikas ja erapooletu uurimine, mis arvestab muu hulgas kõiki antud asjas olulisi asjaolusid. Need nõuded, mis on hea halduse põhimõtte lahutamatu osa, on üldiselt kohaldatavad liidu ametiasutuste tegevusele üldsusega suhtlemisel, olles seega kohaldatavad ka kodanikualgatuse esitamise õiguse raamistikus, mis on kodanike jaoks liidu demokraatlikus elus osalemise instrument. ( 8 )

19. Tuleb silmas pidada, et vastavalt selle instrumendi eesmärkidele, s.o julgustada kodanike osalust ja muuta liit ligipääsetavamaks, nii nagu need on ette nähtud määruse nr 211/2011 põhjendustes 1 ja 2, peab komisjon olukorras, kus talle on esitatud kavandatud Euroopa kodanikualgatus, tõlgendama ja kohaldama selle määruse artikli 4 lõike 2 punktis b ette nähtud registreerimistingimust nii, et on tagatud kodanikualgatuse lihtne kasutatavus. ( 9 ) Samuti nähtub kõnealuse määruse põhjenduses 2 ette nähtud eesmärkidest, et kodanikualgatuse kord ja tingimused peaksid olema selged, lihtsad ja kasutajasõbralikud ning vastama kodanikualgatuse olemusele. See kord ja tingimused peaksid õigusi ja kohustusi õiges tasakaalus hoidma. ( 10 )

20. Komisjon võib kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b alusel keelduda vaid siis, kui kavandatud kodanikualgatus jääb, arvestades selle eset ja eesmärke, nii nagu need nähtuvad kohustusliku teabe hulgast ja täiendava teabe hulgast, kui korraldajad on seda selle määruse II lisa alusel esitanud, ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, ( 11 ) mille kohaselt komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks. ( 12 )

21. Just neid kaalutlusi arvestades tulebki apellatsioonkaebuse väiteid analüüsida.

A. Esimene ja kolmas väide, et rikutud on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c, ELTL artiklit 174 ja tõendamiskoormise jaotust

1. Vaidlustatud kohtuotsus

22. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 nentis Üldkohus, et hagejad ei ole tõendanud, et liidu ühtekuuluvuspoliitika rakendamine nii liidu kui ka liikmesriikide poolt ohustaks rahvusvähemusega piirkondade eriomaseid tunnuseid. ( 13 ) Lisaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85, et hagejad ei ole ka tõendanud, et rahvusvähemusega piirkondadele eriomaseid etnilisi, kultuurilisi, religioosseid või keelelisi tunnuseid saaks käsitada raske ja püsiva ebasoodsa demograafilise tingimusena ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses.

23. Seejärel analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 ELTL artikli 174 kolmandat lõiku ( 14 ) ja määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 121 lõiget 4 ( 15 ) (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 ( 16 )) (edaspidi „määrus nr 1303/2013“), nentides, et nende sätete kohaselt ei hõlma mõiste „ebasoodsad tingimused“ rahvusvähemusega piirkondadele eriomastest etnilistest, kultuurilistest, religioossetest või keelelistest tunnustest tulenevaid ebasoodsaid tingimusi.

24. Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et „[i]segi eeldades, et neid tunnuseid võiks analüüsida kui asjaomastele piirkondadele iseloomulikke demograafilisi andmeid, ei ole tõendatud, et need kujutaks kõnealuste regioonide majandusliku arengu jaoks süstemaatiliselt ebasoodsamat olukorda võrreldes ümbritsevate piirkondadega“. Üldkohus möönis, et kindlasti võivad keelelised erinevused olla tehingutega seotud lisakulude või töölesaamisega seotud takistuste allikaks. Ta leidis siiski, et need erinevused võivad anda rahvusvähemusega piirkondadele ka teatavaid võrreldavaid eeliseid, nagu huvitavus turistidele või mitmekeelsus.

2. Poolte argumentide kokkuvõte

25. Apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb minu arvates ümber sõnastada, sest sisuliselt väidavad apellandid, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 85 eespool viidatud viisil, ilma et oleks neid eelnevalt teavitanud tõendamiskoormise ulatusest, ning seejärel lükkas hagejate etteheite vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 tõendite puudumise tõttu tagasi. Kolmas väide kujutab endast esimese väite edasiarendust.

26. Esiteks väidavad apellandid – keda sisulises osas toetab Ungari valitsus –, et enne vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist ei teatanud Üldkohus pooltele, et nad peavad tõendama asjaolu, et liidu ühtekuuluvuspoliitika rakendamine nii liidu kui ka liikmesriikide poolt ohustas rahvusvähemusega piirkondade eriomaseid tunnuseid (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81), ning et rahvusvähemusega piirkondadele eriomaseid etnilisi, kultuurilisi, religioosseid või keelelisi tunnuseid saab käsitada ebasoodsa demograafilise tingimusena (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 85). Sellest tulenevalt tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 nende väitel oletustele. Kui Üldkohus pidas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 ELTL artikli 174 kolmandas lõigus sisalduvat loetelu ammendavaks, siis seevastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 tunnistas ta apellantide väitel kaudselt, et seda loetelu võib laiendada. Üldkohtu põhjendused olid nende väitel mitmeti mõistetavad.

27. Teiseks väidavad apellandid sisuliselt, et Üldkohus rikkus harta artiklit 47 ( 17 ) ja võistlevuse põhimõtet ning Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõiget 1. ( 18 ) Apellandid leiavad, viidates eelkõige 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsusele Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 29) ( 19 ), et õigusest õiglasele kohtulikule arutamisele tulenevate nõuete täitmiseks on oluline, et pooled oleksid tutvunud nii faktiliste kui ka õiguslike asjaoludega, mis on määravad, ja saaksid võistlevalt nende üle vaielda.

28. Kolmandaks väidavad apellandid, et Üldkohus eksis samuti, kui ta keeldus võtmast arvesse Judeţul Covasna (Covasna piirkond, Rumeenia) ja Obec Debrad’i (Debrad’i piirkond, Slovakkia) menetlusse astumise avaldustes (edaspidi koos „esimeses kohtuastmes esitatud menetlusse astumise avaldused“) esitatud statistilisi andmeid, mis tõendavad, et rahvusvähemusega piirkondades valitsevad demograafiliselt ebasoodsad tingimused.

29. Komisjon ning Rumeenia ja Slovakkia valitsus leiavad, et need väited ei ole põhjendatud. Komisjon väidab, et põhimõtteliselt peab isik, kes oma nõude toetuseks asjaolud esitab, tõendama nende tõelevastavust.

30. Komisjon märgib, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–89 ei käsitlenud Üldkohus sisuliselt selle kohtuotsuse punktides 80 ja 85 nimetatud asjaolusid faktiliste asjaoludena tõendamiskoormise ja tõendite kogumise reeglite tähenduses. Vastupidi, Üldkohus tõlgendas asjasse puutuvaid õigusnorme, jõudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 järeldusele, et komisjon ei saa liidu ühtekuuluvuspoliitika raames teha sellist ettepanekut liidu õigusakti vastuvõtmiseks, mille eesmärk ja sisu vastavad kavandatud aktile, ei ELL artikli 2, põhiõiguste harta artikli 21 lõike 1 ega muu liidu õigusnormi alusel, mille eesmärk on võidelda diskrimineerimisega, eelkõige rahvusvähemuse hulka kuuluvuse tõttu.

31. Komisjon kasutas enda väitel käesolevas asjas Üldkohtu tõlgendust 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses Costantini vs. komisjon (T‑44/14, EU:T:2016:223, punktid 16–18). Nendes punktides meenutas Üldkohus sisuliselt, et ELL artikli 5 kohaselt reguleerib liidu pädevuse piire pädevuse andmise põhimõte ja ELL artikli 13 lõike 2 kohaselt peab iga institutsioon tegutsema talle aluslepinguga antud volituste piires. See ongi määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b kontekst. Selle sätte sõnastusest tuleneb, et selleks, et hinnata, kas kavandatud kodanikualgatus jääb ilmselgelt komisjoni volituste alt välja, peab komisjon viima läbi talle teadaolevate asjaolude esmase kontrolli, võttes arvesse, et selle määruse artikli 10 lõike 1 punktist c tuleneb, et kavandatud kodanikualgatuse registreerimise korral on ette nähtud täielikuma kontrolli läbiviimine.

3. Analüüs

32. Esiteks leian, et väide esimeses kohtuastmes esitatud menetlusse astumise avaldustes sisaldavate tõendite vastuvõetavuse kohta on ilmselgelt põhjendamatu. On oluline märkida, et need tõendid sisaldavad statistilisi andmeid, mis olid juba olemas esimeses kohtuastmes esitatud menetlusse astumise avaldustes, mille Üldkohtu esimese koja president jättis rahuldamata 18. mai 2015. aasta kohtumäärusega Izsák ja Dabis vs. komisjon (T‑529/13, EU:ECLI:T:2015:325, ei avaldata). Need tõendid on taas lisatud käesoleva apellatsioonkaebuse lisasse. Kuna aga käesolevas asjas jäeti esimeses kohtuastmes esitatud menetlusse astumise avaldused rahuldamata, ei saa Üldkohtule ette heita seda, et ta ei võtnud oma sisulise otsuse, st vaidlustatud kohtuotsuse tegemisel arvesse nendes avaldustes sisalduvaid statistilisi andmeid. Neid tõendeid ei saa arvesse võtta ka apellatsiooniastmes, sest Euroopa Kohus saab kontrollida üksnes Üldkohtu otsuse põhjendatust, arvestades Üldkohtus lahendatud kohtuvaidluse esemega hõlmatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. ( 20 )

33. Teiseks tuleb tagasi lükata väited, mis käsitlevad sisuliselt Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõike 1 rikkumist. Üldkohtu kodukorra artikli 92 lõikes 1 on sätestatud: „Üldkohus määrab määrusega kindlaks vajalikud menetlustoimingud, nimetades tõendamist vajavad asjaolud.“ Apellandid tõlgendasid aga selle kodukorra artikli 92 lõiget 1 vääralt, sest Üldkohtul ei ole hagejate ees kohustust paluda neil täpsustada tõendeid, mida nad peavad esitama. Nimelt võib Üldkohus seoses menetlust korraldavate meetmetega ( 21 ) teostada omal algatusel Üldkohtu kodukorra artiklis 91 nimetatud menetlustoiminguid. Siiski tuleneb kohtupraktikast, millega ma nõustun, et Üldkohus on ainupädev otsustama, kas tema menetluses olevas kohtuasjas esitatud teavet on vaja täiendada. ( 22 )„Lisaks kuuluvad Üldkohtu poolt […] vastavalt artiklile 91 […] määratud menetlustoimingud Üldkohtu kaalutlusõiguse alla. Sellest tulenevalt on Üldkohtul vabadus otsustada, kas neid toiminguid on vaja määrata või mitte.“ ( 23 )

34. Apellantide väide, et Üldkohus oleks pidanud neilt paluma esitada oma väidete kohta täiendavaid tõendeid, tuleb seega tagasi lükata.

35. Seevastu kolmanda ja viimase punktina leian, et tuleb nõustuda väitega, milles on sisuliselt märgitud, et rikutud on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c ( 24 ), ELTL artiklit 174 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktist b tulenevat tõendamiskoormise jaotust.

36. Tuletan meelde, et määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 3 kohaselt keeldub komisjon kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest muu hulgas juhul, kui ei ole täidetud selle määruse artikli 4 lõike 2 punktis b kehtestatud tingimus. Nagu apellandid õigesti märgivad, tuleneb nimelt kõnealuse määruse grammatilisest tõlgendamisest, et komisjon saab kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest keelduda üksnes sellekohase pädevuse ilmselge ( 25 )„puudumise“ tõttu. Määrsõnast „ilmselgelt“ tuleneb, et kõigepealt viiakse läbi esialgne üldine kontroll, mis võimaldab lükata tagasi kavandatud kodanikualgatused, mis ei kuulu ilmselgelt ühegi aluslepingute sätte alla, mis saaks olla liidu pädevuse aluseks, ( 26 ) võttes arvesse, et kavandatud kodanikualgatuse registreerimise korral on ette nähtud täielikum kontroll. ( 27 )

37. Määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktis b sätestatud eitava tingimuse täitmiseks peavad korraldajad kavandatud kodanikualgatuses täpsustama, et see kuulub komisjoni volituste alla, pakkudes välja õigusnorme, mis on nende arvates asjakohased komisjoni pädevuse põhjendamiseks. Komisjon ja seejärel Üldkohus peavad seevastu kontrollima, et see eitav tingimus on täidetud.

38. See tähendab seega, et esiteks juhul, kui esineb kahtlusi niisuguse kavandatud kodanikualgatuse eesmärkide kohta, mis võib potentsiaalselt kuuluda komisjoni pädevuse alla, peab komisjon kavandatud kodanikualgatuse registreerima. Teiseks, kui kavandatud kodanikualgatus jääb komisjoni volituste ulatusest välja, kuid komisjon ei ole tõendanud, et see on ilmselge, võib kavandatud kodanikualgatuse registreerida. Kolmandaks, kavandatud kodanikualgatus peab kuuluma komisjoni volituste alla, kuid ei saa nõuda, et korraldajad tõendaksid, et see kuulub ilmselgelt komisjoni volituste alla.

39. Nüüd, kus see on täpsustatud, tuleb asuda hindama seda, kuidas Üldkohus kontrollis vaidlustatud kohtuotsuses „ilmselget väljajäämist komisjoni volituste ulatusest“.

40. Esiteks tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 õigesti meelde, et määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b kohaselt peab komisjon tegema tema käsutuses olevate asjaolude alusel esialgse kontrollimise, et hinnata, kas kavandatud kodanikualgatus ei jää ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 rõhutas Üldkohus, et käesolevas asjas tuli teha kindlaks, kas komisjon on rakendanud nõuetekohaselt määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktis b kehtestatud tingimust.

41. Apellandid ei vaidle nendele hinnangutele vastu ning oluline on märkida, et need hinnangud on analoogsed Üldkohtu hinnangutega 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses Costantini vs. komisjon (T‑44/14, EU:T:2016:223, punktid 16–18), millele komisjon oma menetlusdokumentides viitab.

42. Kuigi neid põhimõtteid, millest peavad juhinduma nii komisjon kui ka Üldkohus, ei saa mitte kuidagi kritiseerida, ei too need kohtuasjas sisulist lahendust, vastupidi sellele, mida väidab komisjon oma vastuses apellatsioonkaebusele.

43. Teiseks hindas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64–71 vaidlusaluse otsuse põhjendatust, arvestades sätteid, mida on hagejate esimeses kohtuastmes esitatud väidete kohaselt vääralt tõlgendatud. ( 28 ) Nende kaalutluste põhjal järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 õigusliku raamistiku alusel, et komisjon on vaidlusaluses otsuses õigusega jõudnud järeldusele, et „ELTL artiklid 174, 176, 177 ja 178 [ei saa] olla kavandatava akti vastuvõtmisel õiguslikuks aluseks.“ Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–76 arendas Üldkohus vaidlusaluses otsuses sisalduvat komisjoni analüüsi edasi ning kinnitas seda otsust, järeldades, et „liidu seadusandja [ei saa] ELL artikli 4 lõiget 2 ( 29 ) rikkumata võtta vastu akti, milles […] oleks määratletud autonoomsete kriteeriumide alusel – ja seega olenemata vastavates liikmesriikides kehtivast poliitilisest, halduslikust ja institutsioonilisest olukorrast – rahvusvähemusega piirkonnad, kellele pöörataks liidu ühtekuuluvuspoliitika raames erilist tähelepanu“.

44. Kolmandaks nüansseerib Üldkohus siiski oma analüüsi, märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77, et „igal juhul“, kui „rahvusvähemusega piirkonnad võivad vastata asjaomastes liikmesriikides olemasolevatele haldusüksustele või nende üksuste ühendamisel saadud üksustele, tuleb märkida, et nende piirkondade eriomaste […] tunnuste säilitamine ei ole eesmärk, mis saab õigustada liidu õigusakti vastuvõtmist ELTL [artikli 174] alusel“. Üldkohus leiab, et ELTL artikli 174 eesmärgid ei vasta kavandatud kodanikualgatuse eesmärkidele, milleks on rahvusvähemusega piirkondadele omaste tunnuste säilitamine, sest nimetatud artikli alusel võetud meetmete eesmärk on edendada liidu igakülgset harmoonilist arengut, ning eelkõige ühtlustada eri regioonide arengutaset ja vähendada mahajäämust kõige ebasoodsamates piirkondades, pöörates nendele erilist tähelepanu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 möönab Üldkohus, et hagejad väidavad, et praegune ühtekuuluvuspoliitika rakendamine ei täida oma eesmärke. Üldkohus märgib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 siiski, et apellandid ei ole tõendanud, et rahvusvähemusega piirkondadele eriomaseid tunnuseid saaks käsitada raske ja püsiva ebasoodsa tingimusena ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses. Kuigi see tõendamine oli Üldkohtu hinnangul ebapiisav, järeldab see kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 ELTL artikli 174 kolmanda lõigu ja määruse nr 1303/2013 artikli 121 lõike 4 ( 30 ) sõnastust arvestades, et teisese õiguse või aluslepingute sätete alusel ei saa järeldada, et „mõiste „rasked ja püsivad ebasoodsad demograafilised tingimused“ ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses võiks sisaldada rahvusvähemusega piirkondadele eriomaseid etnilisi, kultuurilisi, religioosseid või keelelisi tunnuseid“.

45. Neljandaks märgib Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et „[i]segi eeldades, et neid tunnuseid võiks analüüsida kui asjaomastele piirkondadele iseloomulikke demograafilisi andmeid, ei ole tõendatud, et need kujutaks kõnealuste regioonide majandusliku arengu jaoks süstemaatiliselt ( 31 ) ebasoodsamat olukorda võrreldes ümbritsevate piirkondadega“. Üldkohus möönab küll, et „eelkõige keelelised erinevused nende ja ümbritsevate piirkondade vahel [võivad] olla teatavate tehingutega seotud lisakulude või töölesaamisega seotud takistuste allikaks“. Ta leiab samas, et „neile piirkondadele eriomased tunnused võivad anda neile ka teatavaid võrreldavaid eeliseid nagu huvitavus turistidele või mitmekeelsus“.

46. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 järeldab Üldkohus sellest: „Et hagejad ei ole esitanud ühtegi tõendit, puudub ka alus eeldada, et rahvusvähemusega piirkondade eriomased etnilised, kultuurilised, religioossed või keelelised tunnused mõjutaksid süstemaatiliselt ebasoodsalt nende piirkondade majandusarengut võrreldes ümbritsevate piirkondadega, nii et neid tunnuseid saaks käsitada „raskete ja püsivate ebasoodsate demograafiliste tingimustena“ ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses.“

47. Kogu Üldkohtu arutluskäigu ülesehitus tervikuna tõendab minu arvates ELTL artikli 174 kolmanda lõigu väära tõlgendamist koos komisjonil lasuva tõendamiskoormise ümberpööramisega hagejate kahjuks.

48. Tuletan sellega seoses meelde, et ELTL artikkel 174 sätestab: „Selleks et edendada oma igakülgset harmoonilist arengut, töötab liit välja ja rakendab meetmeid majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvuse tugevdamiseks. Iseäranis taotleb liit eri regioonide arengutaseme ühtlustamist ning mahajäämuse vähendamist kõige ebasoodsamates piirkondades. Asjaomaste regioonide puhul pööratakse erilist tähelepanu maapiirkondadele, tööstuslikust üleminekust mõjutatud piirkondadele ja regioonidele, kus valitsevad rasked ja püsivad ebasoodsad looduslikud või demograafilised tingimused, näiteks väga väikese rahvastikutihedusega põhjapoolseimatele piirkondadele, saartele, piiriülestele ja mäestikualadele.“

49. Nagu nimelt apellandid õigesti väitsid, ilmneb ELTL artikli 174 kolmandast lõigust, et selles on asjaomaseid regioone loetletud mitteammendavalt, kasutades sõna „näiteks“.

50. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 leidis Üldkohus, et asjaomaste regioonide loetelu oli ammendav, ning selle kohtuotsuse punktis 72 kinnitas Üldkohus vaidlusalusele otsusele viidates komisjoni hinnangut, mille kohaselt oli ebasoodsate tingimuste loetelu ammendav.

51. Mis puudutab aga ebasoodsate tingimuste loetelu, siis ELTL artikli 174 kolmandas lõigus on loetletud kahte tüüpi tingimusi, st „raskeid ja püsivaid ebasoodsaid looduslikke tingimusi“ või „demograafilisi tingimusi“. Ebasoodsate tingimuste tüübi ammendavus ei tähenda aga seda, et rahvusvähemusega piirkonnad ei saaks kuuluda selles sättes teisena nimetatud ebasoodsate tingimuste tüübi alla. Nagu ma nimelt eespool märkisin, ei ole selle alla kuuluda võivate piirkondade loetelu ammendav, nagu näitab sõna „näiteks“ kasutamine. Leides aga, et ELTL artikli 174 kolmandas lõigus nimetatud piirkondade loetelu on ammendav, ei jäta Üldkohus mingit võimalust, et rahvusvähemusega piirkondade suhtes saaks kohaldada ELTL artiklist 174 tulenevat poliitikat.

52. Niisuguse tõlgendusvea puudumisel ei saa välistada, et kavandatud kodanikualgatus kuulub komisjoni pädevuse alla. Ma rõhutasin aga juba käesoleva ettepaneku punktis 38, et kui kavandatud kodanikualgatus võib potentsiaalselt kuuluda komisjoni pädevuse alla, peab komisjon selle registreerima.

53. See viga on veelgi ilmsem selle tõttu, et Üldkohus jättis keeldumisotsuse jõusse, rõhutades, et kavandatud kodanikualgatuse eesmärk oli uuesti määratleda mõistet „piirkond“, võtmata arvesse liikmesriikides kehtivat poliitilist, halduslikku ja institutsioonilist olukorda, mida ühtekuuluvuspoliitika peab austama – samas kui ELTL artikli 174 kolmas lõik lisab selle poliitikaga hõlmatud regioonide hulka „piiriülesed“ alad.

54. Selliseid mõisteid kasutades võib ELTL artikli 174 kolmas lõik olla potentsiaalselt õiguslik alus riikide piire ületava regioonide ühtekuuluvuse tugevdamisele.

55. Neil asjaoludel võib ELTL artikli 174 kolmas lõik olla nõuetekohane õiguslik alus kavandatud kodanikualgatuse registreerimiseks, vastupidi Üldkohtu hinnangule vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72. Nagu ma nimelt märkisin eelnevalt käesoleva ettepaneku punktis 38, piisab määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktis b ette nähtud tingimuse täitmiseks pelgalt sellest võimalusest.

56. Järelikult – vastupidi Üldkohtu hinnangule vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81, 85, 87 ja 89 – ei tulnud hagejatel tõendada, et rahvusvähemusega piirkondadele eriomased tunnused võivad kujutada endast rasket ja püsivat ebasoodsat demograafilist tingimust ELTL artikli 174 kolmanda lõigu tähenduses, vaid komisjonil tuli esitada tõendid, et kavandatud kodanikualgatus jäi ilmselgelt tema volituste ulatusest välja.

57. Asjaolu, et kavandatud kodanikualgatus võib potentsiaalselt kuuluda komisjoni volituste alla, on piisav.

58. Lisan, et kavandatud kodanikualgatuse sisu vormistus on suhteliselt piiratud. Määruse nr 211/2011 II lisast „Kavandatud kodanikualgatuse registreerimiseks vajalik teave“ tuleneb, et kavandatud kodanikualgatuse sisu maht peab olema kuni 200 tähemärki ja selle eesmärkide kirjeldus kuni 500 tähemärki. See teave on kohustuslik. Vabatahtlikult võivad korraldajad ka soovi korral lisada täiendavat teavet ning esitada ka õigusakti eelnõu, mis esitatakse lisades.

59. Kavandatud kodanikualgatus on piiratud ka sisu poolest, sest – nagu varem on rõhutatud ( 32 ) – seda korraldavad kodanikud „ei ole liidu õiguse spetsialistid“, nad ei saa tunda kõiki liidu valdkondi ja kogu poliitikat. Euroopa ja liikmesriikide institutsioonidega võrreldes ei ole korraldajate valduses kõiki andmeid, vahendeid ja meetmeid, mis oleksid käesolevas asjas võimaldanud oma kavandatud kodanikualgatuse kõige paremaks põhjendamiseks tõendada nende piirkondade ebasoodsaid tingimusi, asjaolu, et liidu ühtekuuluvuspoliitika ohustab rahvusvähemusega piirkondadele eriomaseid tunnuseid, ning et need tingimused on süstemaatiliselt ebasoodsad nende piirkondade majandusliku arengu jaoks.

60. Neid kaalutlusi arvestades oleks iseäranis ebamõistlik ja ebaproportsionaalne jätta niisuguse tõendamiskoormise kandmise kohustus korraldajatele. ( 33 )

61. Lisaks ei saa ma aru, milliseid tõendeid oleksid hagejad pidanud esitama, kui Üldkohus lähtus väärast eeldusest, et ELTL artikli 174 kolmandas lõigus nimetatud piirkondade loetelu oli ammendav.

62. Kõikidest nendes kaalutlustest tuleneb, et minu arvates tuleb nõustuda apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega, mida ma käsitlesin koos.

B. Teine apellatsioonkaebuse väide, et rikutud on ELL artikli 11 lõiget 4 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b

63. Apellatsioonkaebuse teine väide koosneb kahest osast. Esimene osa käsitleb seda, et Üldkohus rikkus õigusnormi, tehes kavandatud kodanikualgatuse sisust väära kokkuvõtte. Teine osa käsitleb Üldkohtu põhjenduste puudumist ja ELL artikli 11 lõike 4 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b rikkumist.

1. Teise väite esimene osa, mille kohaselt on kavandatud kodanikualgatuse sisu vääralt tõlgendatud

a) Poolte argumentide kokkuvõte

64. Apellandid väidavad kõigepealt, et Üldkohus on teinud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74 väära kokkuvõtte kavandatud kodanikualgatuse sisust ja lisateabest. Apellandid väidavad, et Üldkohus omistas komisjoni argumentidega nõustudes kodanikualgatusele väära sisu, mis ei tulene korraldajate esitatud kavandatud kodanikualgatusest. Seega jättis Üldkohus hagejate hagi rahuldamata õigusvastaselt. Oma repliigis, mis esitati enne20. juuni 2017. aasta parandavat kohtumäärust Izsák ja Dabis vs. komisjon (T‑529/13, EU:T:2017:429, ei avaldata, edaspidi „20. juuni 2017. aasta parandav kohtumäärus“), jäävad apellandid oma väite juurde, sõltumatult vaidlustatud kohtuotsuse keeleversioonist, mille Euroopa Kohus aluseks võtab. ( 34 )

65. Seejärel leiavad apellandid, et kavandatud kodanikualgatus on kooskõlas ELL artikli 11 lõikega 4, ( 35 ) sest see täidab nimetatud sätte esimest tingimust, mille kohaselt algatuse peab tegema küsimuses, mille suhtes kodanike arvates on vaja aluslepingute rakendamiseks vastu võtta liidu õigusakt. Kavandatud kodanikualgatus täidab nende väitel ka teist tingimust, mille kohaselt komisjonil peavad olema volitused esitada asjakohane ettepanek vastavalt ELL artikli 11 lõikele 4, ning registreerimine ei ole välistatud määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b ( 36 ) alusel. Nimelt selgitasid apellandid enda väitel üksikasjalikult, et komisjon oleks võinud jagatud pädevuse mõistele tuginedes esitada aluslepingutest tulenevasse liidu pädevusse kuuluva ettepaneku, mis vastaks samas korraldajate esitatud kavandatud kodanikualgatusele. Korraldajad ei oodanud kavandatud kodanikualgatusega pakutud akti sätetest seda, et see kohustaks liikmesriike seda mõistet määratlema või koostama piirkondade loetelu. See ei ole isegi mitte vajalik, sest liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse kuuluv ühtekuuluvuspoliitika võimaldab liidul esiteks määratleda „rahvusvähemusega piirkonna“ mõiste ning nendele piirkondadele kohaldatava õigusliku raamistiku üldjooned; teiseks võimaldab see liikmesriikidel nimetada oma territoriaalsed üksused, mis nende soovi kohaselt peaksid kuuluma selle mõiste alla, mis on määratletud asjaomase õigusaktiga, täiendades seda õigusakti, ning kolmandaks võimaldab see loetleda komisjoni õigusakti lisas nimeliselt piirkonnad, mida liikmesriigid peavad rahvusvähemustega piirkondadeks.

66. Komisjon, keda toetavad Rumeenia ja Slovakkia valitsus, väidab, et see väite osa tuleb põhjendamatuse või igal juhul tulemusetuse tõttu tagasi lükata.

b) Analüüs

67. See väite osa on minu arvates osaliselt ilmselgelt põhjendamatu ning osaliselt ilmselgelt vastuvõetamatu.

68. Esiteks väidavad apellandid, et kavandatud kodanikualgatuse sisust ja lisateabest on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74 tehtud väär kokkuvõte.

69. Selle kohta on kõigepealt oluline nentida, et apellandid ei määra kindlaks ühtegi vaidlustatud kohtuotsuse osa, mis võiks kinnitada nende väidet vaidlustatud kohtuotsuse punkti 74 kohta. ( 37 )

70. Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73 teise lause kohta tuleb märkida, et selle kohtumenetluse keelses, st ungarikeelses versioonis oli viga, mis parandati 20. juuni 2017. aasta parandava kohtumäärusega.

71. Enne seda parandust oli vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73 teise lause ungarikeelses versioonis märgitud, et „[k]avandatava aktiga tuleb nõuda, et liikmesriigid täidaksid oma kohustusi vähemusrahvuste suhtes, […] määratleksid„rahvusvähemusega piirkonna“ enda mõiste, mis on ühtlasi „piirkond“ ELTL artiklite 174–178 tähenduses, ning loetleksid nimeliselt rahvusvähemusega piirkonnad […]“. ( 38 )

72. Kõnealune vaidlustatud kohtuotsuse punkti ungarikeelne versioon erines kõikidest teistest keeleversioonidest selle poolest, et selles on antud mõista, et kavandatud kodanikualgatusega paluti, et „rahvusvähemusega piirkonna“ mõiste määratleks ning nende piirkondade loetelu koostaks mitte liit kavandatavas aktis, vaid liikmesriigid. ( 39 )

73. Ehkki on tõsi, et 20. juuni 2017. aasta parandav kohtumäärus tehti käesoleva apellatsioonkaebuse raames toimunud kirjaliku menetluse jooksul, jäid apellandid pärast selle kohtumääruse vastuvõtmist siiski oma väite juurde, mille nad olid esitanud vaidlustatud kohtuotsuse ungarikeelse versiooni punkti 73 teise lause suhtes, kuigi selles versioonis sisalduv ilmselge viga oli kõnealuse kohtumäärusega õigustatult ära parandatud.

74. Kuivõrd aga selle väite kohaselt on kavandatud kodanikualgatuse sisust tehtud väär kokkuvõte sellisel kujul, nagu see oli esitatud vaidlustatud kohtuotsuse esialgse ungarikeelse versiooni punkti 73 teises lauses, ei saa selle väitega ilmselgelt nõustuda, sest see rajaneb vääral faktiliste asjaolude suhtes tehtud järeldusel.

75. Väite esimese osa esimese punkti kohta märgin lõpetuseks igaks juhuks, et apellantide argumendil, mille kohaselt see, kui Euroopa Kohus eelistaks muud keeleversiooni kui kohtumenetluse keele versiooni, mis on ainus autentne versioon, kahjustaks Euroopa Kohtu praktika ühetaolisust ja õiguskindluse põhimõtet, puudub faktiline alus, sest selles keeles on ainus autentne versioon vaidlustatud kohtuotsuse punkti 73 teise lause see versioon, mis on parandatud 20. juuni 2017. aasta parandava kohtumäärusega.

76. Teiseks väidavad apellandid, et Üldkohtu sedastus, et komisjon jõudis õigusega järeldusele, et ELTL artiklid 174 ja 176–178 ei saa olla kavandatava akti vastuvõtmisel õiguslikuks aluseks, rajaneb ELL artikli 11 lõike 4 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b vääral tõlgendamisel. Esiteks oli õigusakt kodanike arvates vaja vastu võtta. Ühtekuuluvuspoliitikaga hõlmatud kavandatud akt kuulus teiseks apellantide väitel jagatud pädevuse alla. Seega ei kohusta kavandatud kodanikualgatuses välja pakutud õigusakt apellantide sõnul liikmesriike määratlema mõistet „rahvusvähemusega piirkond“ või koostama piirkondade loetelu.

77. Tõsi küll, ELL artikli 11 lõike 4 esimese lõigu sõnastusest tuleneb, et korraldajad „kutsu[vad] [komisjoni] üles esitama talle antud volituste piires asjakohase ettepaneku küsimustes, mille suhtes kodanike arvates on vaja aluslepingute rakendamiseks vastu võtta liidu õigusakt“. ELL artikli 11 lõike 4 teine lõik kehtestab siiski teatud tingimused, mis on vajalikud kodanikualgatuse komisjonile esitamiseks, nähes ette, et kodanikualgatuse esitamise kord ja tingimused kehtestatakse tervikuna ELTL artikli 24 esimese lõiguga ette nähtud määrusega, s.o määrusega nr 211/2011.

78. Lisaks on oluline meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus põhimõtteliselt kohtuasja sisuliselt arutanud kohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. ( 40 ) Apellatsioonkaebus peab piirduma üksnes õigusküsimustega ning selle aluseks peavad olema väited, mis käsitlevad Üldkohtu pädevuse puudumist, Üldkohtus menetlusnormide rikkumist, mis kahjustab kaebaja huve, või liidu õiguse rikkumist Üldkohtu poolt.

79. Ainult Üldkohus on pädev faktilisi asjaolusid tuvastama – välja arvatud juhul, kui talle esitatud toimiku materjalidest nähtub tema tuvastatud faktiliste asjaolude sisuline ebaõigsus – ja tõendeid hindama.

80. Nagu komisjon märgib, kujutab vaidlusaluse otsuse tõlgendamine Euroopa Kohtu poolt endast faktiliste asjaolude tuvastamist ja hindamist, välja arvatud juhul, kui asjaolusid on moonutatud, ning ei ole seega niisugune õigusküsimus, mis kuulub Euroopa Kohtu poolt läbivaatamisele. ( 41 )

81. Apellatsioonkaebuses ei ole aga mitte üksnes jäetud täpselt osutamata need kohtuotsuse punktid, kus Üldkohus rikkus õigusnormi, esitades vaid üldiselt argumente „vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses tehtud analüüsile“, vaid selles on eelkõige väidetud, et korraldajad ei oodanud, et kavandatud akt kohustaks liikmesriike määratlema „rahvusvähemustega piirkonna“ mõistet või koostama piirkondade loetelu, kusjuures see ei ole isegi mitte vajalik, sest ühtekuuluvuspoliitika kuulub liidu ja liikmesriikide jagatud pädevuse alla. Niiviisi üritavad apellandid seada kahtluse alla faktilist järeldust ja hindamist.

82. Seetõttu tuleb kõnealune etteheide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Järelikult on teise väite esimene osa osaliselt põhjendamatu ja osaliselt vastuvõetamatu.

2. Teise väite teine osa, mille kohaselt puuduvad põhjendused ning on rikutud ELL artikli 11 lõiget 4 ja määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b

83. Teine osa käsitleb Üldkohtu põhjendamiskohustust ning ELL artikli 11 lõike 4 ning määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b rikkumist.

a) Poolte argumentide kokkuvõte

84. Teise apellatsioonkaebuse väite teises osas väidavad apellandid, keda toetab Ungari valitsus, sisuliselt, et vaidlustatud kohtuotsus rikub määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punkti b. Nimelt nähtub selle määruse grammatilisest tõlgendamisest, et komisjon saab kodanikualgatuse registreerimisest keelduda üksnes selles valdkonnas ilmselge volituste „puudumise“ tõttu.

85. Määruse nr 211/2011 sõnastus eeldab nende väitel seega, et kavandatud kodanikualgatuse võib esitada liidu pädevuse seisukohast eri vormis. Esitaks, kui ilma põhjalikuma analüüsita on võimalik nentida, et kavandatud kodanikualgatus ei kuulu liidu pädevusse, st ei ole seotud liidu ainupädevuse või jagatud pädevuse valdkondadega, mis on määratletud aluslepingutes, peab komisjon selle registreerimisest keelduma. Teiseks, juhul, kui kavandatud kodanikualgatus ei kuulu liidu pädevusse, kuid seda saab kindlaks teha üksnes pärast põhjalikku analüüsi, või kui see ei ole ilmselge, peab komisjon selle siiski registreerima. Kui aga vajalikud allkirjad olid olemas, peab komisjon keelduma selle määruse artiklis 10 kirjeldatud menetluse lõpus täiendavate meetmete võtmisest, teatades põhjused, millest nähtub, et tal ei ole vajalikke volitusi.

86. Apellantide sõnul aga märkis komisjon kodanikualgatuse registreerimisest keeldumise otsuses, et ta „tegi keeldumisotsuse kavandatud kodanikalgatuses viidatud aluslepingute sätete ja kõigi muude võimalike õiguslike aluste põhjaliku ( 42 ) hindamise tulemuste alusel“. Kui kavandatud kodanikualgatuse eesmärk oleks jäänud „ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, mille kohaselt komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks“, ei mõista apellandid, milleks oli vaja põhjalikku hindamist, kuivõrd kavandatud kodanikualgatus jäi ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest.

87. Seega leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus Üldkohtu kodukorra artikli 117 punktis m ( 43 ) ette nähtud põhjendamiskohustust, kuivõrd ta ei esitanud seisukohta volituste puudumise ilmselge laadi tõlgendamise kohta.

88. Komisjon, keda toetavad Rumeenia ja Slovakkia valitsus, väidab, et see väite osa ja see väide tervikuna tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

b) Analüüs

89. Kõigepealt olgu märgitud, et – nagu on meenutatud käesoleva ettepaneku punktides 78 ja 79 – etteheide, mis käsitleb komisjoni hindamise ulatust keeldumisotsuses, arvestades esiteks asjakohasteks peetavaid sätteid ja kõiki muid võimalike õiguslikke aluseid, ning teiseks kavandatud kodanikualgatuse hindamise ulatust, samas kui see jääb ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, tähendab analüüsi, mis eeldab mitte kohtuasja sisuliselt arutanud kohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimist, vaid faktilist hinnangut.

90. Minu arvates on võimatu hinnata seda etteheidet ilma faktilist järeldust ja hindamist kahtluse alla seadmata. Seetõttu on etteheide vastuvõetamatu.

91. Peale selle selgub, et apellatsioonkaebuse teise väite teise osa peamine etteheide Üldkohtu põhjenduste ulatuse kohta vaidlustatud kohtuotsuses on ühtaegu tulemusetu ja vastuvõetamatu.

92. Apellandid väidavad sisuliselt, et Üldkohus rikkus Üldkohtu kodukorra artikli 117 punktis m ette nähtud põhjendamiskohustust. Nimelt väidavad apellandid, et Üldkohus hindas üksnes osaliselt seda, kas kavandatud kodanikualgatus jäi välja komisjoni volituste ulatusest, ning ei esitanud seisukohta selle kohta, kas see jääb „ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest“.

93. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et tuleb eristada põhjendamiskohustust kui olulist vorminõuet, millele saab tugineda otsuse põhjenduste ebapiisavuse või puudulikkuse kohta esitatud väite raames, otsuse põhjendatuse kontrollist, mis kuulub õigusakti sisulise õiguspärasuse kontrolli hulka ja eeldab, et kohus teeb kindlaks, et akti põhjendustes ei ole tehtud viga. Tegemist on nimelt kahe erinevat laadi kontrolliga, mille tulemusel annab Üldkohus erinevad hinnangud. ( 44 )

94. Selles osas, milles põhjendamiskohustuse rikkumine puudutab selliseid punkte vaidlustatud kohtuotsuses, mille ma soovitan apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väite analüüsis tühistada, ei puutu see rikkumine asjasse. Kui Euroopa Kohus järgib minu ettepanekut ja nõustub nende kahe väitega, on see kohus nimelt tingimata kontrollinud põhjendatust, mis on seotud Üldkohtu hinnanguga „komisjoni volituste ulatusest ilmselgelt väljapoole jäämise“ kohta.

95. Selles osas, milles kõnesolev väite osa puudutab muid vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, ei ole apellandid täpsustanud, millistes vaidlustatud kohtuotsuste punktides põhjendused puuduvad.

96. Seega tuleb teise väite teine osa tagasi lükata ning sellest tulenevalt on teine väide tervikuna osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.

C. Neljas väide, et rikutud on ELTL artikleid 7 ja 167, ELL artikli 3 lõiget 3, harta artiklit 22 ning diskrimineerimiskeeldu käsitlevaid õigusnorme

1. Vaidlustatud kohtuotsus

97. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91–104 analüüsis Üldkohus hagejate argumenti, mille kohaselt komisjon leidis vääralt, et kavandatud kodanikualgatus jäi ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, kuna see ei aita saavutada ELTL artiklis 167 osundatud liidu kultuuripoliitikaga taotletavaid eesmärke. Üldkohus meenutas kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–97 neid aluslepingute sätteid, mida korraldajad pidasid asjakohasteks ja millele oli viidatud kavandatud kodanikualgatuses, ning seejärel analüüsis see kohus iseäranis ELTL artikli 167 lõigete 2, 3 ja 5 ulatust ning selle artikli eesmärke. Kõnesolevas väites käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–104 esitas Üldkohus analüüsi ja argumendid, mille alusel jäeti komisjoni keeldumisotsus jõusse. Nõnda leidis Üldkohus, et ELTL artikkel 167 ei saa olla kavandatud kodanikualgatuse eesmärgi ja sisuga liidu õigusakti vastuvõtmise aluseks. Nimelt läheb kavandatud kodanikualgatuse eesmärk ( 45 ) esiteks märkimisväärselt kaugemale liikmesriikide kultuuri õitsengule kaasaaitamisest – nende rahvuslikku ja regionaalset mitmekesisust respekteerides – või pelgast ühise kultuuripärandi rõhutamisest, ja teiseks ei ole see otseselt seotud ELTL artikli 167 lõikes 2 täpselt nimetatud eesmärkidega. Üldkohus leiab, et hagejad tunnistasid hagiavalduses, et kavandatud kodanikualgatuse eesmärk ei olnud kaitsta kultuurilist mitmekesisust, isegi kui kavandataval aktil võis olla selline mõju.

98. Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 105–114 käsitlevad ELTL artikli 19 lõike 1 ( 46 ) rikkumist. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105–109 on tehtud kokkuvõte poolte argumentidest ja vaidlusaluse otsuse sisust. Hagejad väidavad, et ELTL artikli 19 lõiget 1 on tõlgendatud vääralt. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111–114 analüüsis Üldkohus ELTL artikli 19 lõike 1 ulatust.

2. Poolte argumentide kokkuvõte

99. Esiteks heidavad apellandid, keda toetab Ungari valitsus, Üldkohtule ette väära tõlgendamist, kui see kiitis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–104 heaks komisjoni argumendid, mille kohaselt kavandatud kodanikualgatuses välja pakutud õigusnormid ei aita kaasa ühegi liidu kultuuripoliitika eesmärgi saavutamisele. Nad leiavad vastupidi, et kavandatud kodanikualgatus aitab viia kooskõlla liidu poliitikavaldkondi ja meetmeid, nagu on nõutud ELTL artiklis 7, ( 47 ) toetades lähenemist, mille eesmärk on see, et ühtekuuluvuspoliitika võtaks arvesse ELTL artiklis 167 nõutud kultuurilist mitmekesisust ja selle püsivust.

100. Lisaks väidavad apellandid, et Üldkohus „analüüsis [apellatsioonkaebuse] käesolevas alajaos viidatud õigusnorme ( 48 ) abstraktselt, väljaspool ühtekuuluvuspoliitika konteksti, ning see ei ole õige“.

101. Peale selle heidavad apellandid Üldkohtule ette, et see lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 104–114 tagasi etteheited, mis põhinesid ELTL artikli 19 lõikel 1 ja artiklil 167. Apellandid leiavad nimelt, et „Üldkohus ei võtnud arvesse riski, et õiguslik raamistik rikub neid sätteid ning teisi [apellatsioonkaebuse] käesolevas alajaos nimetatud õigusnorme“, juhul kui liidu seadusandlikud organid peavad muutma ühtekuuluvuspoliitika raames vastu võetud eeskirju. Apellandid jäävad repliigis oma seisukoha juurde ja väidavad, et vastuvõetamatuse vastuväide, mille komisjon selle väite kohta esitas, ei ole põhjendatud. Apellandid tuletavad samuti meelde, et kultuurivaldkonnas on liidu võetud meetmete eesmärk liikmesriikide vahelise koostöö innustamine. Vastavalt ELTL artikli 167 lõikele 4 peab liit samuti teiste sätete kohaselt tegutsedes arvesse võtma erinevaid kultuuriaspekte. Apellandid märgivad samuti, et seda kohustust rõhutab ELTL artikkel 7, milles on sätestatud, et liidu poliitikavaldkonnad ja meetmed peavad olema kooskõlas, ning harta artikkel 22, mille kohaselt liit peab oma meetmetes austama kultuurilist, usulist ja keelelist mitmekesisust. Ühtekuuluvuspoliitika praegune rakendamine ei aita kaasa ELTL artiklis 167 nõutud kultuurilise mitmekesisuse säilitamisele ning ei ole seega kooskõlas ELTL artikliga 7, mis käsitleb liidu poliitikavaldkondade ja meetmete kooskõla. Sellest tulenevalt on vaidlustatud kohtuotsus õigusvastane.

102. Komisjon, keda toetavad Rumeenia ja Slovakkia valitsus, leiab, et neljas väide on esimese võimalusena vastuvõetamatu ja teise võimalusena põhjendamatu.

3. Analüüs

103. Leian niisamuti nagu Rumeenia ja Slovakkia valitsus ning komisjon, et kõnesolev väide tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, kuivõrd apellandid ei ole toonud välja õigusnormi rikkumist ega esitanud täpset õiguslikku argumenti Üldkohtu arutluskäigu kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–114.

104. Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra ( 49 ) artikli 168 lõike 1 punktist d ning artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt märkida kohtuotsuse osad, mille tühistamist taotletakse, ning seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu. ( 50 )

105. Apellatsioonkaebuse punktides 72–84 on esitatud kohtuasja õigusliku raamistiku teatud elemendid, kuid apellandid ei ole esitanud konkreetseid argumente, mis peaksid näitama õigusnormide rikkumist, mille Üldkohus pani nende väitel toime nende õigusnormide tõlgendamisel, mida on väidete kohaselt rikutud, või faktiliste asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel nende õigusnormide alusel. Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid oma repliigi osas, ei ole nad mitte kuidagi üksikasjalikult selgitanud õiguslikke aluseid, mille suhtes rikkus Üldkohus õigusnorme, kui ta tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 ELTL artiklit 167. Peale selle ei ole nad konkreetselt märkinud, mispärast vaidlustatud kohtuotsus rikkus nende apellatsioonkaebuses loetletud sätteid. Apellatsioonkaebuse punktides 81 ja 84 esitatud sätete teatud sõnade rõhutamine poolpaksu kirja abil, ilma et oleks kommenteeritud, mis põhjustel apellandid valisid konkreetselt need sätted, ei saa kujutada endast õiguslikku argumenti või kriitikat Üldkohtu arutluskäigu kohta, mis jättis jõusse kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest keeldumise otsuse.

106. Apellandid piirduvad vaid sellega, et märgivad oma apellatsioonkaebuse punktis 89 esitatud teises etteheites, et Üldkohus tõlgendas vääralt apellatsioonkaebuses viidatud sätteid, ning sellest tulenevalt on vaidlustatud kohtuotsus õigusvastane, esitamata aga apellatsioonkaebuse neljanda väite kohta käivas arutluskäigus selle väite kinnituseks mitte ühtegi õiguslikku argumenti. Kõnealune etteheide kujutab endast tegelikult nõuet, millega palutakse Üldkohtus esitatud etteheite faktiliste asjaolude uuesti läbivaatamist, mis ei kuulu apellatsioonimenetluse staadiumis Euroopa Kohtu pädevusse.

107. Apellatsioonkaebuse punktides 86 ja 87 piirduvad apellandid põhiliselt sellega, et toovad välja kultuuripoliitika kooskõla puudumise, tugines faktilistele asjaoludele, nimetamata neid vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, millega nad ei nõustu; nad üksnes juhivad Euroopa Kohtu tähelepanu kavandatud kodanikualgatusele, kuid ei esita ühtegi täpset etteheidet selle kohtuotsuse aluseks olnud arutluskäigu kohta.

108. Peale selle teevad apellandid oma repliigis väära järelduse 9. septembri 1999. aasta kohtuotsusest Lucaccioni vs. komisjon (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, punkt 61 jj). Nende arvates on apellatsioonkaebus vastuvõetav põhjendusel, et apellandid peavad üksnes täpsustama õigusliku aluse, millest lähtudes oleks Üldkohus pidanud tegema teistsuguse järelduse, sest ainult Euroopa Kohtul on lubatud liidu õigust tõlgendada. On küll tõsi, et Euroopa Kohus on viimase astme kohus, kes on pädev liidu õigust tõlgendama. Nagu aga komisjon täpsustas, nähtub selgelt 9. septembri 1999. aasta kohtuotsuse Lucaccioni vs. komisjon (C‑257/98 P, EU:C:1999:402) punktist 62, et selles kohtuotsuses viidatud „õiguslik alus“, millest lähtudes Üldkohus oleks pidanud jõudma erinevale järeldusele, erineb selgelt „sätetest“, mida oli rikutud Üldkohtule esitatud väidete kohaselt. ( 51 ) Apellandid oleksid selle kohta pidanud esiteks seletama, mispärast oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 sisalduvas ja ELTL artikli 167 ulatust käsitlevas Üldkohtu hinnangus rikutud õigusnormi seoses sellega, et Üldkohus leidis, et rahvusvähemusega piirkondade autonoomse seisundi tunnustamine liidu ühtekuuluvuspoliitika rakendamisel on eesmärk, mis läheb märkimisväärselt kaugemale liikmesriikide kultuuri õitsengule kaasaaitamisest nende rahvuslikku ja regionaalset mitmekesisust respekteerides. Teiseks oleksid apellandid samuti pidanud selgitama, kuidas on selline tunnustamine otseselt seotud ELTL artikli 167 lõikes 2 täpselt nimetatud eesmärkidega, erinevalt sellest, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis 101.

109. Kuivõrd apellandid üksnes viitasid nendele õigusnormidele, mida Üldkohus oli väidetavalt rikkunud, esitamata konkreetseid ja täpseid kaalutlusi sellele kohtule ette heidetud õigusnormide rikkumiste kohta, ei esitanud apellandid lõppkokkuvõttes ühtegi õigusvastasuse väidet.

110. Mis puudutab kolmandaks apellantide väidet, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–104 tehtud järeldused tulenevad „apellatsioonkaebuse käesolevas alajaos“ viidatud teiste õigusnormide abstraktsest analüüsist väljaspool ühtekuuluvuspoliitika konteksti, siis on mul kõigepealt, ilma apellantide sõnade moonutamisega riskimata, raske aru saada, millistele konkreetsetele õigusnormidele ja millisele alajaole ( 52 ) nad viitavad. Juhul kui tegemist on ELL artikli 3 lõike 3 neljanda lõiguga ja harta artikliga 22, mida on nimetatud kavandatud kodanikualgatuses ja vaidlusaluses otsuses, kuid mitte Üldkohtule esitatud hagiavalduses, siis nendele tuginemine ainult apellatsioonimenetluse staadiumis tähendaks Üldkohtus piiritletud vaidluse eseme ulatuse laiendamist. Lisaks ei täpsusta apellandid, kuidas viis Üldkohtu abstraktne tõlgendus ELTL artikli 167 väära tõlgendamiseni, ning milline oleks pidanud vastaval juhul olema konkreetne tõlgendus, mida Üldkohus oleks pidanud kasutama selleks, et selle artikli väidetavat rikkumist ei oleks esinenud. Järelikult tuleb seda väidet pidada vastuvõetamatuks.

111. Seega tuleb neljas väide minu arvates vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.

D. Viies väide kohtukulude kohta

1. Vaidlustatud kohtuotsus

112. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 22 nähtub, et esimese astme kohtus toimunud istungil teatas komisjon Üldkohtule, et hagejad olid oma veebilehel avaldanud kavandatud kodanikualgatuse ja kostja vastuse, mille komisjon oli esimeses kohtuastmes esitanud, ning vaatamata komisjoni nõuetele keeldusid hagejad selle kostja vastuse veebilehelt eemaldamisest. Komisjon nõudis Üldkohtult, et ta arvestaks hagejate niisugust kuritarvitavat käitumist kohtukulude jaotamisel. Hagejad ei vaidlustanud komisjoni poolt etteheidetud asjaolusid, aga väitsid, et kuna puudub vastav keelav tekst, ei kujuta nende käitumine endast õiguste kuritarvitamist. Seega palusid nad Üldkohtul kohaldada üldiseid reegleid kohtukulude kohta.

113. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 leidis Üldkohus, et Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõikest 1 tuleneb, et kuna hagejad on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud välja mõista hagejatelt, kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud, ilma et oleks vaja arvesse võtta kahju, mida hagejad põhjustasid kohtumenetluse kaitsele, eelkõige protsessuaalse võrdsuse ja hea õigusemõistmise põhimõtetele. ( 53 )

2. Poolte argumentide kokkuvõte

114. Apellandid esitavad komisjoni kostja vastuse Internetis avaldamise asjaoludega seotud faktilisi tõendeid. Nad väidavad samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 on tehtud väär järeldus, millest nähtub, et Üldkohus leiab, et „kahju, mida hagejad põhjustasid kohtumenetluse kaitsele, eelkõige protsessuaalse võrdsuse ja hea õigusemõistmise põhimõtetele“, on tuvastatud asjaolu. Liikmesriikide õiguse üldpõhimõtete kohaselt ei saa käesolevas asjas rääkida liidu õiguste kuritarvitamisest.

115. Komisjon leiab, et igal juhul on vastuvõetamatud eraldi nõuded, mis puudutavad kohtukulude kohta tehtud Üldkohtu otsuse väidetavat õigusvastasust – kui eeldada, et need nõuded esitati. Väide on esimese võimalusena tulemusetu ja see tuleks seega tagasi lükata, ning juhul, kui kõik teised apellatsioonkaebuse väited tagasi lükatakse, peab nõuded, mis puudutavad kohtukulusid käsitleva Üldkohtu otsuse väidetavat õigusvastasust, vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkama, vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 teisele lõigule.

116. Ungari ja Rumeenia valitsus ei võtnud selle väite kohta seisukohta, samas kui Slovakkia valitsus toetab sisuliselt komisjoni.

3. Analüüs

117. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 esitatud Üldkohtu sedastusest nähtub, et hagejate käitumine ei olnud kohtukulude jaotuse otsustamise aluseks. Üldkohtu kasutatud sõnastus „ilma et oleks vaja arvesse võtta“ näitab nimelt, et ta ei võtnud seisukohta selle kohta, kuidas hagejate käitumine võib mõjutada kohtukulude jaotust.

118. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei saa aga Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste suhtes esitatud argumendid tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist ning on seega tulemusetud. ( 54 )

119. Järelikult tuleb viies väide tulemusetuse tõttu tagasi lükata.

E. Lisaväited, mille kohaselt on rikutud hea halduse põhimõtet, tulenevalt osaliselt registreerimata jätmisest on rikutud õigusnormi ning on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet

120. Nende kolme väitega heidavad apellandid Üldkohutule sisuliselt ette esiteks hea halduse põhimõtte rikkumist, teiseks õigusnormi rikkumist seoses kavandatud kodanikualgatuse osaliselt registreerimata jätmisega ja kolmandaks võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, ning nad tuginevad nendele väidetele, et paluda vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.

121. Komisjon väidab, et väited on uued, ning seega esimese võimalusena vastuvõetamatud. Ta leiab, et need on igal juhul põhjendamatud.

122. Mina leian omalt poolt, et lisaväited on põhjendamatud.

123. Esiteks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on põhimõtteliselt piiratud kohtuasja sisuliselt läbi vaadanud kohtutes arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. ( 55 ) Lisaks tuleb meenutada, et Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 127 lõike 1 kohaselt, mis on apellatsioonimenetluse suhtes kohaldatav vastavalt selle kodukorra artikli 190 lõikele 1, on menetluse käigus uute väidete esitamine keelatud, välja arvatud juhul, kui need tuginevad õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.

124. Käesoleval juhul tuginevad väited, mis käsitlevad hea halduse põhimõtte rikkumist, õigusnormi rikkumist seoses kavandatud kodanikualgatuse osaliselt registreerimata jätmisega ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks käesoleva apellatsioonkaebuse menetluse käigus ja mis puudutavad kodanikualgatust „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe“ (edaspidi „kodanikualgatus Minority SafePack“), mille eesmärk on rahvus- ja keelevähemuste kaitse ja liidu tasandil normide vastuvõtmine liidu keelelise ja kultuurilise mitmekesisuse säilitamiseks, ning kodanikualgatust „Let us reduce the wage and economic differences that tear the EU apart!“, mis registreeriti osaliselt komisjoni 16. mai 2017. aasta otsusega (EL) 2017/877, milles käsitletakse kavandatud kodanikualgatust „Let us reduce the wage and economic differences that tear the EU apart!“ („ELi lõhki rebivaid majanduslikke ja palgalõhesid tuleb vähendada!“). ( 56 )

125. Komisjon tegi kavandatud kodanikualgatuse Minority SafePack kohta alguses keelduva otsuse. ( 57 ) Üldkohus tühistas 3. veebruari 2017. aasta kohtuotsusega Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe vs. komisjon (T‑646/13, EU:T:2017:59) komisjoni kõnealuse keeldumisotsuse, ning sellest tulenevalt registreeriti kodanikualgatus Minority SafePack osaliselt. ( 58 ) Kavandatud kodanikualgatuses on kutsutud „ELi üles parandama rahvus- ja keelevähemusse kuuluvate isikute kaitset ning tugevdama liidus kultuurilist ja keelelist mitmekesisust“. Samadest andmetest, mis edastati vajaliku teabena, selgub, et kodanikualgatusega taotletavad eesmärgid olid kutsuda Euroopa Liitu „võtma vastu hulk õigusakte, et parandada rahvuslike ja keeleliste vähemuste hulka kuuluvate isikute kaitset ning tugevdada kultuurilist ja keelelist mitmekesisust [oma territooriumil]“ ning et „[n]ende aktide hulka peavad kuuluma meetmed, mis on seotud piirkondlike ja vähemuskeelte, hariduse ja kultuuri, regionaalpoliitika, rahvaosaluse, võrdsuse, meedia sisu ning riigiabiga, mida annavad piirkondlikud ametiasutused“. Kavandatud kodanikualgatuses on tehtud ettepanek muuta olemasolevat määrust ELTL artiklite 177 ja 178 põhjal. ( 59 )

126. Esiteks on põhjendamatu väide, mis käsitleb õigusnormi rikkumist seoses kodanikualgatuse registreerimata jätmisega.

127. Apellantide väidete kohaselt, kes tuginevad käesoleva ettepaneku punktides 124 ja 125 nimetatud kodanikualgatuste osalistele registreerimistele, mis toimusid pärast vaidlustatud kohtuotsust, oli osalise registreerimise võimalus olemas juba 2013. aastal, kui keelduti kõnesoleva kavandatud kodanikualgatuse registreerimisest. Asjaolu, et kõik korraldajate poolt viidatud ja asjakohaseks peetud õigusnormid ei kujuta endast kavandatud kodanikualgatuse jaoks nõuetekohaseid õiguslikke aluseid, ei mõjuta kodanikualgatuse osalist registreerimist. ( 60 )

128. Apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohtul aga üksnes õigus tuvastada kohtuotsuse õigusvastasust ning ta ei saa kohustada komisjoni teatud viisil toimima. Sellest tuleneb, et kui Euroopa Kohus peaks apellatsioonkaebuse rahuldama, peab sellest kõik vastavad järeldused tegema komisjon.

129. Teiseks on põhjendamatud ka väited hea halduse põhimõtte rikkumise ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta.

130. Nagu nimelt on meenutatud määruse nr 211/2011 põhjenduses 10, tuleb otsus kavandatud kodanikualgatuse registreerimise kohta nimetatud määruse artikli 4 tähenduses vastu võtta kooskõlas hea halduse põhimõttega, millega on esmajoones seotud pädeva institutsiooni kohustus teostada hoolas ja erapooletu kontroll, mis arvestab muu hulgas kõiki antud asjas olulisi asjaolusid. ( 61 ) See ei saa siiski kaasa tuua ulatuslikumat analüüsi ja on seega tulemusetu.

131. Tõsi küll, kavandatud kodanikualgatuse eesmärk, mis kujutab endast selle kodanikualgatuse tuuma, kattub teatud osas kodanikualgatuse Minority SafePack sisuga, kuid see kavandatud kodanikualgatus on siiski oluliselt erinev kavandatud kodanikualgatusest Minority SafePack, mida on meenutatud käesoleva ettepaneku punktides 124 ja 125. Seega ei saa olukordade puhul, mis ei ole sarnased, väita, et rikutud on võrdsuse põhimõtet. Samuti ei saa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist käsitlev väide tuua kaasa ulatuslikumat analüüsi ning on seega tulemusetu.

132. Teen ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse lisaväited tulemusetuse tõttu tagasi.

V. Hagi Üldkohtus

133. Nagu ma täpsustasin käesoleva ettepaneku punktis 62, leian, et esimese ja kolmanda apellatsioonkaebuse väitega tuleb nõustuda. Vaidlustatud kohtuotsus tuleb seega minu arvates sellega seoses tühistada.

134. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda võimaldab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.

135. Leian, et Euroopa Kohtul on võimalik käesolevas kohtuasjas otsus teha. Minu arvates piisab nentimisest, et komisjon rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et kavandatud kodanikualgatus jäi ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest ning et määruse nr 211/2011 artikli 4 lõike 2 punktis b sisalduv tingimus ei olnud täidetud. Sellest tulenevalt leian, et vaidlusalune otsus tuleb selles osas tühistada. Komisjonil tuleb sellega seoses teha kõik vastavad järeldused.

VI. Kohtukulud

136. Oma analüüsi tulemusena teen ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega.

137. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.

138. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

139. Kuna apellandid on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.

140. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikele 4 kannavad menetlusse astujad ise oma kohtukulud.

VII. Ettepanek

141. Kõigist eespool toodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus: 1. Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. mai 2016. aasta otsus Izsák ja Dabis vs. komisjon (T‑529/13, EU:T:2016:282); 2. Tühistada komisjoni 25. juuli 2013. aasta otsus C(2013) 4975 final, millega jäeti rahuldamata taotlus registreerida kavandatud Euroopa kodanikualgatus „Piirkondadevahelise võrdsuse tagamist ja piirkondade kultuuri säilitamist puudutav ühtekuuluvuspoliitika“; 3. Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt; 4. Ungari, Rumeenia ja Slovaki Vabariigi valitsus kannavad ise oma kohtukulud.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2011, L 65, lk 1.

( 3 ) ELT 2003, L 154, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 196.

( 4 ) Vt kavandatud kodanikualgatuse II lisa punkt 2.

( 5 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 9.

( 6 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 39.

( 7 ) ELT 2015, L 105, lk 1, muudetud 13. juulil 2016 (ELT 2016, L 217, lk 71, 72 ja 73).

( 8 ) Vt selle kohta 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punktid 46–48).

( 9 ) Vt selle kohta 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 49).

( 10 ) Vt selle kohta määruse nr 211/2011 põhjendus 2.

( 11 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 12 ) Vt selle kohta 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 50).

( 13 ) Korraldajad määratlesid kavandatud kodanikualgatuses, et mõiste „rahvusvähemusega piirkonnad“ hõlmab mitut geograafilist piirkonda ja sektorit, sealhulgas ilma halduspädevuseta geograafilisi piirkondi, mis eristuvad naaberpiirkondadest rahvuslike, etniliste, kultuuriliste, religioossete või keeleliste tunnuste poolest.

( 14 ) ELTL artikli 174 kolmas lõik sätestab: „Asjaomaste regioonide puhul pööratakse erilist tähelepanu […] regioonidele, kus valitsevad rasked ja püsivad ebasoodsad looduslikud või demograafilised tingimused, näiteks väga väikese rahvastikutihedusega põhjapoolseimatele piirkondadele, saartele, piiriülestele ja mäestikualadele.“

( 15 ) Selles artiklis on sätestatud: „4) hõlmatud peavad olema looduslikult või geograafiliselt püsivalt väga ebasoodsate tingimustega piirkonnad, mis on määratletud järgmiselt: a) Ühtekuuluvusfondist toetust saavad saareliikmesriigid ja muud saared, välja arvatud saared, millel asub liikmesriigi pealinn või millel on püsiühendus maismaaga; b) liikmesriigi õigusaktides määratletud mägipiirkonnad; c) hõredalt asustatud (alla 50 elaniku ruutkilomeetri kohta) ja eriti hõredalt asustatud (alla kaheksa elaniku ruutkilomeetri kohta) alad; d) ELTL artiklis 349 määratletud äärepoolseimate piirkondade hõlmatus.“

( 16 ) ELT 2013, L 347, lk 320.

( 17 ) Harta artiklis 47 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele“ on sätestatud: „Igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.

Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. Igaühel peab olema võimalus saada nõu ja kaitset ning olla esindatud.

Isikule, kellel puuduvad piisavad vahendid, antakse tasuta õigusabi sellises ulatuses, mis tagab talle võimaluse kohtusse pöörduda.“

( 18 ) Selles sättes on ette nähtud: „Üldkohus määrab määrusega kindlaks vajalikud menetlustoimingud, nimetades tõendamist vajavad asjaolud.“

( 19 ) Viites on ilmselt silmas peetud 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsuse Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88) punkti 30.

( 20 ) Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimene lõik.

( 21 ) Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 88 lõikele 1. Kohtujuristi kursiiv.

( 22 ) Vt analoogia alusel 22. novembri 2007. aasta kohtuotsus Sniace vs. komisjon (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, punktid 77 ja 78) ning 3. veebruari 2005. aasta kohtuotsus Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe vs. komisjon (T‑139/01, EU:T:2005:32, punkt 171): „toimiku materjalide ja kohtuistungil esitatud selgituste põhjal on võimalik kohtuasi lahendada.“

Lisaks, nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 21, mille tõi välja Rumeenia valitsus oma seisukohtades, otsustas Üldkohus hagejate esitatud tõendite põhjal oma kodukorra artikli 89 lõike 3 punktis b ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames paluda pooltel esitada kirjalikult oma arvamus vaidluse mõne aspekti kohta.

( 23 ) Vt selle kohta 8. veebruari 2018. aasta kohtumäärus HB vs. komisjon (C‑336/17 P, EU:C:2018:74, punkt 26).

( 24 ) Selles artiklis on sätestatud: „2. Liit ja liikmesriigid jagavad pädevust järgmistes põhivaldkondades: […] c) majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus […].“

( 25 ) Vastavalt sõnaraamatule Larousse tähendab omadussõna „manifeste“ („ilmselge“) „väga selge, täiesti kindlalt olemasolev ja ehtne“.

( 26 ) „Ilmselgelt komisjoni volituste ulatusest väljaspool“ olemise piirangust tuleneb, et kavandatud kodanikualgatus ei saa puudutada liidu pädevust ületavat valdkonda ega teemat, näiteks ühist välis- ja julgeolekupoliitikat, mis kuulub küll liidu pädevusse, kuid mille kohta komisjonil ei ole pädevust ettepanekut esitada. Nimelt on komisjon ELL artikli 17 lõike 2 kohaselt institutsioon, kellel on lõppastme seadusandlik algatuspädevus ja kes teeb algatuse õigusakti vastuvõtmiseks, kui kavandatud kodanikualgatus vastab kõikidele määruses nr 211/2011 ette nähtud registreerimistingimustele ja sisulistele tingimustele. Vt ka Villani, U., artikkel, D’Alessio, M. T., Kronenberger, V., ja Placco, V. (dir.), De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins. Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruylant, Bruxelles, 2013, lk 202.

( 27 ) Vt selle kohta 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Costantini jt vs. komisjon (T‑44/14, EU:T:2016:223, punkt 17) ning vaidlustatud kohtuotsuse punkt 60.

( 28 ) Nende etteheidete kohaselt on vääralt tõlgendatud ELTL artikli 4 lõike 2 punkti c, ELTL artiklit 174 ning määruse nr 1059/2003 artikli 3 lõiget 5 koostoimes selle määruse põhjendusega 10.

( 29 ) Selles artiklis on sätestatud. „Liit austab liikmesriikide võrdsust aluslepingute ees ning nende rahvuslikku identiteeti, mis on omane nende poliitilistele ja põhiseaduslikele põhistruktuuridele, sealhulgas piirkondlikule ja kohalikule omavalitsusele. Liit austab riigi põhifunktsioone, sealhulgas riigi territoriaalse terviklikkuse tagamist, avaliku korra säilitamist ja riigi julgeoleku kaitsmist. Eelkõige riigi julgeolek jääb iga liikmesriigi ainuvastutusse.“

( 30 ) Vt 15. joonealune märkus.

( 31 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 32 ) Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:175, punkt 2).

( 33 ) Vt selle kohta Organ, J., „Decommissioning Direct Democracy? – A Critical Analysis of Commission Decision-Making on the Legal Admissibility of European Citizens Initiative Proposals“, European Constitutional Law Review, 2014, nr 10, lk 422–443.

( 34 ) Tuletan meelde, et vaidlustatud kohtuotsuse ungarikeelses versioonis parandatud punktist tuleneb, et „rahvusvähemusega piirkondade“ mõiste pidi määratlema ja rahvusvähemusega piirkondade loetelu esitama just kavandatud kodanikualgatuses pakutud akt, mitte liikmesriigid, nagu eeldas vaidlustatud kohtuotsuse ungarikeelse versiooni esialgne punkt.

( 35 ) Selles artiklis on sätestatud: „Vähemalt miljon kodanikku märkimisväärsest arvust liikmesriikidest võivad kutsuda Euroopa Komisjoni üles esitama talle antud volituste piires asjakohase ettepaneku küsimustes, mille suhtes kodanike arvates on vaja aluslepingute rakendamiseks vastu võtta liidu õigusakt.“

( 36 ) Selles artiklis on täpsustatud, et „komisjon registreerib kavandatud kodanikualgatuse kahe kuu jooksul alates II lisas sätestatud teabe saamisest ainuomase registreerimisnumbri all ja saadab kinnituse korraldajatele, kui on täidetud järgmised tingimused: […] b) kavandatud kodanikualgatus ei jää ilmselgelt välja komisjoni volituste ulatusest, mille kohaselt komisjon on pädev esitama liidu õigusakti ettepaneku aluslepingute rakendamiseks.“

( 37 ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 piirdus Üldkohus sellega, et tegi kokkuvõtte kriteeriumidest, mille alusel kavandatud kodanikualgatuse kohaselt tuleks rahvusvähemusega piirkonnad määratleda.

( 38 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 39 ) Lisaks, nagu komisjon rõhutas, oli vaidlusaluses punktis viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktile 7, milles on tehtud kavandatud kodanikualgatusest kokkuvõte, mis annab selle sisu õigesti edasi.

( 40 ) Vt selle kohta 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Masco jt vs. komisjon (C‑614/13 P, EU:C:2017:63, punkt 32), 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 55), 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus FLSmidth vs. komisjon (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, punkt 42) ning 22. mai 2014. aasta kohtuotsus ASPLA vs. komisjon (C‑35/12 P, EU:C:2014:348, punkt 39).

( 41 ) Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (C‑45/15, EU:C:2016:658, punkt 72), 15. juuni 2017. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑279/16 P, EU:C:2017:461, punkt 36) ja 3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus PP Nature‑Balance Lizenz vs. komisjon (C‑82/15 P, ei avaldata, EU:C:2015:796, punktid 26 ja 27).

( 42 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 43 ) Selles artiklis on ette nähtud, et „[k]ohtuotsuses sisaldub: […] m) põhjendused“.

( 44 ) Vt selle kohta 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 45 ) Kavandatud kodanikualgatuse eesmärk on vähemusrahvusega piirkondade eriomaste etniliste, kultuuriliste, religioossete või keeleliste tunnuste säilitamine või isegi nende piirkondade autonoomse seisundi tunnustamine liidu ühtekuuluvuspoliitika rakendamisel.

( 46 ) Selles artiklis on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks aluslepingute teiste sätete kohaldamist ja talle liidu poolt antud volituste piires võib nõukogu seadusandliku erimenetluse kohaselt ühehäälselt ja pärast Euroopa Parlamendilt nõusoleku saamist astuda vajalikke samme, et võidelda diskrimineerimisega soo, rassilise või etnilise päritolu, usutunnistuse või veendumuste, puuete, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel.“

( 47 ) Kõnealune ELTL artikkel 7 sätestab: „Liit tagab erinevate poliitikavaldkondade ja meetmete kooskõla, võttes arvesse kõiki oma eesmärke ja järgides pädevuse andmise põhimõtet.“

( 48 ) Apellatsioonkaebuses ei ole täpsustatud, milliseid „viidatud õigusnorme“ on silmas peetud, kuid vaidlustatud kohtuotsuse punktides (101–104) on viidatud ELTL artikli 167 lõigetele 1, 2 ja 3 ning artikli 3 lõikele 3 ja harta artiklile 22.

( 49 ) ELT 2012, L 265, lk 1.

( 50 ) Vt selle kohta 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus Dextro Energy vs. komisjon (C‑296/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:437, punkt 60), 16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Brandconcern vs. EUIPO ja Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122, punkt 37) ning 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. komisjon (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punkt 53).

( 51 ) Selles punktis on märgitud: „Väite neljandas osas heidetakse Üldkohtule ette sedastust, et komisjon ei olnud rikkunud personalieeskirjade artiklites 73 ja 78 ette nähtud menetlusi, täpsustamata aga, millisel õiguslikul alusel oleks Üldkohus pidanud leidma, et komisjon rikkus neid sätteid, kui ta ei palunud personalieeskirjade artikli 78 alusel 1991. aastal moodustatud töövõimetuskomitee seisukohta selle kohta, kas apellandi haigus võib olla kutsehaigus, ning seetõttu tuleb see väite osa tunnistada vastuvõetamatuks.“

( 52 ) Neljanda väite raames viitavad apellandid ELTL artiklitele 7 ja 10, artikli 19 lõigetele 1 ja 2 ning artikli 167 lõikele 4, ning seejärel ELL artiklile 2, artikli 3 lõigetele 1 ja 6, artikli 3 lõike 3 neljandale lõigule, harta artikli 21 lõigetele 1 ja 2 ning artiklile 22, ning viimasena määruse nr 1303/2013 artiklile 7. Vaidlustatud kohtuotsuse kõnesolevas etteheites käsitletud punktides on aga nimetatud ainult ELL artikli 3 lõiget 3, ELTL artikli 167 lõikeid 1, 2 ja 3 ning harta artiklit 22.

( 53 ) Vt selle kohta ja analoogia alusel 21. septembri 2010. aasta kohtuotsus Rootsi jt vs. API ja komisjon (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punktid 85 ja 93).

( 54 ) Vt selle kohta 12. veebruari 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, punkt 33), 30. juuni 2015. aasta kohtumäärus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon (C‑575/14 P, ei avaldata, EU:C:2015:443, punkt 20), 13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, punkt 82) ja 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 79).

( 55 ) Vt selle kohta 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Masco jt vs. komisjon (C‑614/13 P, EU:C:2017:63, punkt 32), 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 55), 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus FLSmidth vs. komisjon (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, punkt 42) ning 22. mai 2014. aasta kohtuotsus ASPLA vs. komisjon (C‑35/12 P, EU:C:2014:348, punkt 39).

( 56 ) ELT 2017, L 134, lk 38. Otsus tehti teatavaks numbri C(2017) 3382 all.

( 57 ) Vt selle kohta komisjoni 13. septembri 2013. aasta otsus C(2013) 5969 (final).

( 58 ) Vt selle kohta komisjoni 29. märtsi 2017. aasta otsus (EL) 2017/652, milles käsitletakse kavandatud kodanikualgatust „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe“ (teatavaks tehtud numbri C(2017) 2200 all) (ELT 2017, L 92, lk 100).

( 59 ) Otsus 2017/652, mis võeti vastu pärast 3. veebruari 2017. aasta kohtuotsust Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe vs. komisjon (T‑646/13, EU:T:2017:59) ja millega registreeriti kodanikualgatus Minority SafePack, sätestab artikli 1 lõike 2 neljandas ja viiendas taandes: „Toetusavaldusi kavandatud kodanikualgatusele võib koguda, lähtudes arusaamast, et selle eesmärk on, et komisjon esitaks järgmised ettepanekud:

määrus, millega kohandatakse struktuurifondide ülesannete, peamiste eesmärkide ja organisatsiooni struktuuri suhtes kohaldatavaid üldeeskirju, et võtta arvesse vähemuste kaitset ja kultuurilise ja keelelise mitmekesisuse edendamist, tingimusel et rahastatavad meetmed tugevdavad liidu majanduslikku, sotsiaalset ja piirkondlikku seotust;

Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, milles käsitletakse programmi „Horisont 2020“, et parandada sellise lisandväärtuse analüüsi, mida võivad anda rahvusvähemused ning kultuuriline ja keeleline mitmekesisus ELi eri paikade sotsiaalsele ja majanduslikule arengule.“

( 60 ) Vt selle kohta otsus 2017/652.

( 61 ) Vt selle kohta 12. septembri 2017. aasta kohtuotsus Anagnostakis vs. komisjon (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, punkt 47).