ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-359/05

Estager SA

versus

Receveur principal de la recette des douanes de Brive

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde)

„Majandus- ja rahanduspoliitika — Määrused (EÜ) nr 1103/97 ja nr 974/98 — Euro kasutuselevõtt — Riikide rahaühikute ja euroühikute vaheline ümberarvestamine — Liikmesriigi õigusnormid, mis puudutavad selle riigi õigusaktides omavääringus väljendatud teatud summade muutmist väärtuseks eurodes”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 26. oktoobril 2006 I - 583

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 18. jaanuar 2007 I - 597

Kohtuotsuse kokkuvõte

Majandus- ja rahanduspoliitika – Euro kasutuselevõtt – Riikide rahaühikute ja euroühikute vaheline ümberarvestamine

(Nõukogu määrused nr 1103/97 ja nr 974/98)

Kuigi on tõsi, et määrused nr 1103/97 teatavate euro kasutuselevõtuga seotud sätete kohta ja nr 2866/98 euro ja eurot kasutusele võtvate liikmesriikide valuutade vaheliste konverteerimiskursside kohta ei mõjuta mingil viisil liikmesriikide maksualast pädevust ning nende võimet maksusummasid tõsta, peab maksusumma ümberarvestamine eurodesse sellegipoolest toimuma järgides määrusega nr 1103/97 ette nähtud sätteid ning õiguslike vahendite järjepidevuse põhimõtet ja eesmärki, et eurole üleminek peab olema neutraalne. See tähendab eelkõige õiguskindluse ja läbipaistvuse nõudeid, mis annavad euro kasutuselevõtul võimaluse kaitsta majandussubjektide ootust.

Seega tuleb määruseid nr 1103/97 ja nr 974/98 euro kasutuselevõtu kohta tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega inimtoiduks tarnitud või kasutatud harilikust nisust püüli- ja lihtjahu ning tangude kogustele kehtestatud maksu summa ümberarvestamisel eurodeks muutus see summa suuremaks kui see, mis oleks tulenenud nimetatud määrustega ette nähtud ümberarvestusreeglite kohaldamisest, välja arvatud siis, kui selline maksusumma tõus järgib nende määrustega tagatud õiguskindluse ja läbipaistvuse nõudeid, mis tähendab, et asjaomased õigusaktid võimaldavad selgelt eristada liikmesriigi otsust tõsta maksusummat selle summa eurodesse ümberarvestustoimingust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas see on nii arutlusel olevas kohtuasjas.

(vt punktid 32, 33, 37 ja resolutiivosa)
Leping, mille kohaselt üks tellija teeb teisele tellijale ülesandeks ehitise rajamise, kujutab endast riiklikku ehitustöölepingut direktiivi 93/37 (millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord) artikli 1 punkti a tähenduses, sõltumata asjaolust, kas lepinguga on ette nähtud, et esimene tellija on või saab terve ehitise või sellest ehitisest osa omanikuks.

(vt punkt 47, resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-313/05

Maciej Brzeziński

versus

Dyrektor Izby Celnej w Warszawie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie)

„Riigimaksud — Mootorsõidukimaks — Aktsiis — Kasutatud sõidukid — Import”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 21. septembril 2006 I - 516

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 18. jaanuar 2007 I - 538

Kohtuotsuse kokkuvõte

Selline aktsiis, millega on maksustatud kõik sõidukid mitte selle asjaolu tõttu, et need toimetatakse üle piiri, vaid hoopis seoses nende esmase registreerimisega liikmesriigi territooriumil, ei kujuta endast impordimaksu ega samaväärse toimega maksu EÜ artikli 25 mõttes, vaid kuulub kaupadelt võetavate siseriiklike lõivude üldisesse süsteemi ja seda peab seetõttu kontrollima EÜ artiklist 90 lähtudes. (vt punktid 24, 25 ja resolutiivosa punkt 1)

EÜ artikli 90 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus aktsiis juhul, kui aktsiisisumma, millega maksustatakse teisest liikmesriigist ostetud kasutatud sõidukeid nende esmasel registreerimisel liikmesriigi territooriumil, on suurem sama maksu järelejäänud summast, mis sisaldub selle maksu kehtestanud liikmesriigis varem registreeritud samasuguste sõidukite turuväärtuses, kusjuures selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne. (vt punkt 41 ja resolutiivosa punkt 2)
Kohtuasi C-265/05

José Perez Naranjo

versus

Caisse régionale d’assurance maladie (CRAM) Nord-Picardie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))

„Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikli 4 lõige 2a, artikkel 10a ja artikkel 95b — Lisavanadushüvitis — Siseriiklikud õigusaktid, mis seavad selle hüvitise andmise sõltuvusse elukoha tingimusest — Mitteosamakseline erihüvitis — Kandmine määruse nr 1408/71 IIa lisasse”

Kohtujurist L. A. Geelhoedi ettepanek, esitatud 13. juulil 2006 I - 349

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 16. jaanuar 2007 I - 363

Kohtuotsuse kokkuvõte

Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Mitteosamakselised erihüvitised

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 4 lõige 2a ja artikkel 10a ning IIa lisa)

Prantsuse õiguses ettenähtud Fonds de solidarité vieillesse lisavanadushüvitis, mida antakse vanaduspensioni suurendamiseks ja mille eesmärk on tagada selle saajale elatusvahendite miinimum, juhul kui vanaduspension on ebapiisav, ning mida on mainitud määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97) IIa lisas pealkirja „Prantsusmaa” all, on erihüvitis.

Euroopa Kohtule esitatud toimikumaterjalide põhjal toimunud lisahüvitise rahastamisviisi uurimisel ilmnes, et üldise sotsiaalmakse — mis on Fonds de solidarité vieillesse’i vahendite põhiallikas — ja kõnealuse hüvitise vahel puudub piisavalt tuvastatav seos, millest järeldub, et lisahüvitis on mitteosamakseline.

Esiteks nähtub, et vastavalt siseriiklikele õigusaktidele on lisahüvitise maksmiseks vajalikke vahendeid kättesaadavaks tegeva Fonds’i ülesandeks võtta enda kanda riikliku solidaarsuse valdkonda kuuluvad mitteosamakselised vanaduskindlustushüvitised, millest lisahüvitis moodustab vaid piiratud osa. Teiseks, kuigi on tõsi, et töötasult ja tööotsijatasult võetav üldine sotsiaalmakse moodustab olulise osa Fonds’i tuludest, ei ole siiski kahtlust selles, et need tulud on pärit ka muudest fiskaalsetest maksetest ja maksudest. Kolmandaks, töötasult ja tööotsijatasult võetavast üldisest sotsiaalmaksest rahastatakse mitte ainult Fonds’i, vaid ka muid sotsiaalsüsteeme. Neljandaks, lisahüvitise andmise ja arvutamise tingimusi ei määrata selle saajaid puudutavas osas kindlaks mingist osamaksest sõltuvalt.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida eespool mainitud seikade paikapidavust, et lõplikult otsustada, kas kõne all olev hüvitis on osamakseline või mitteosamakseline.

(vt punktid 33, 34, 48–53, 61 ja resolutiivosa)
1.

Kuna Kreeka Vabariik on jätnud jõusse: — sadamamaksud, mida peavad maksma reisilaevad (sealhulgas kruiisilaevad) või kaubalaevad Pireuse ja Thessaloniki sadamas maabumise, randumise ja ankrusse heitmise eest, ja mis on riigi territooriumil asuva kahe sadama vahelise transpordi korral madalamad võrreldes rahvusvahelise transpordiga, — seadusega nr 2932/2001 aktsiaseltsina loodud sadamaorganisatsioonide ning Pireuse ja Thessaloniki sadamate sadamakassasse makstavad maksud, mida peavad maksma rahvusvahelistel liinidel liiklevate praamide peale sõitvad sõidukid, samas kui Kreeka sadamate vahelistel liinidel ei ole taolist maksu kehtestatud, — õiguse kehtestada kohalike omavalitsuste kasuks maks, mida peavad maksma sõidukeid vedavad laevad, mille sihtkoht on välisriigi sadam, on Kreeka Vabariik rikkunud nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määruse (EMÜ) nr 4055/86 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelises mereveos artiklist 1 tulenevaid kohustusi.
Ühenduse õigus ei kohusta liikmesriike seadma liikumisvabadust kasutanud ühenduse kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule elamisloa andmise tingimuseks, et see pereliige viibiks eelnevalt seaduslikult mõnes teises liikmesriigis.

Nõukogu direktiivi 73/148 liikmesriikide kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires artikli 1 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et väljendiga „[tema] ülalpeetav[…] [olema]” peetakse silmas, et EÜ artikli 43 tähenduses teises liikmesriigis elama asunud ühenduse kodaniku pereliige vajab selle kodaniku või tema abikaasa materiaalset tuge, et rahuldada oma põhivajadusi oma päritoluriigis või riigis, kust ta tuleb, sel ajal, mil ta taotleb nimetatud kodaniku juurde elama asumise õigust. Sama direktiivi artikli 6 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et materiaalse toetuse vajaduse tõendamine võib toimuda kõigi sobivate vahenditega, kuid ühenduse kodaniku või tema abikaasa võetud kõnealuse pereliikme ülalpidamise kohustust ei pea käsitama kui tõendit selle pereliikme tegeliku sõltuvusseisundi olemasolu kohta.

(vt punkt 43, resolutiivosa punkt 2)
Ei saa välistada, et eraõiguslik töövahendusbüroo võib teatavatel tingimustel tugineda õigustele, mis on EÜ artikliga 39 antud otse ühenduse töötajatele, kui see büroo tegeleb tööjõu nõudluse ja pakkumise vahendamisega ja kui tööotsijaga sõlmitud töövahendusleping omistab sellisele büroole vahendaja rolli, kuivõrd ta esindab nimetatud tööotsijat ja püüab talle töökohta hankida.

EÜ artiklitega 39, 49 ja 50 on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et liikmesriik maksab eraõiguslikule töövahendusbüroole tasu, mis tööotsija võlgneb büroole talle töö vahendamise eest, üksnes tingimusel, et vahendaja leitud töökoha puhul on sotsiaalkindlustus nimetatud riigi territooriumil kohustuslik.

Tööotsija, kellele nimetatud büroo hankis töökoha, mille puhul on sotsiaalkindlustus kohustuslik teises liikmesriigis, on ebasoodsamas olukorras kui juhul, kui kõnealune büroo oleks hankinud töökoha selles liikmesriigis, kuna sel juhul ei oleks tööotsija pidanud vahendusbüroole töövahenduse eest võlgnetavat tasu maksma. Sellised õigusnormid loovad seega töötajate vabale liikumisele takistuse, mis võib tööotsijad — eriti need, kelle rahalised vahendid on piiratud — ja seetõttu ka eraõiguslikud töövahendusbürood panna loobuma otsimast tööd teises liikmesriigis, kuna tööotsija päritoluliikmesriik ei maksa töövahendustasu.

Selline õigusnorm sisaldab teenuste osutamise vabaduse piirangut, mis põhineb teenuse osutamise kohal, kuna see norm võib mõjutada teenuste tarbijat, st tööotsijat, kes juhul, kui eraõigusliku töövahendusbüroo hangitud töökoht asub teises liikmesriigis, peab ise nimetatud büroole võlgnetava tasu maksma. Mis puudutab eraõiguslikku töövahendusbürood, kes on teenuse osutaja, siis tema võimalus oma tegevust teistesse liikmesriikidesse laiendada on piiratud, kuna palju tööotsijaid kasutab selle büroo teenuseid suuresti just töövahenduskupongide süsteemi tõttu ja tänu samale süsteemile võib büroo vahendada tööotsijale töökoha teises liikmesriigis, ilma et ta riskiks tasust ilmajäämisega.

Asjaoluga, et sellise süsteemi eesmärk on parandada tööhõivet ning vähendada tööpuudust, kaitsta siseriiklikku sotsiaalkindlustussüsteemi või kaitsta siseriiklikku tööturgu kvalifitseeritud tööjõu kaotamise eest, ei saa sellist takistust õigustada. Keeldudes teistes liikmesriikides töökoha saanud tööotsijatele süstemaatiliselt sellest süsteemist tulenevaid soodustusi andmast, ületab kõnealune õigusnorm igal juhul taotletavate eesmärkide saavutamiseks vajalikku.

(vt punktid 35, 36, 38, 42, 44, 45, 57–59, 61, 62 ja resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-384/05

Johan Piek

versus

Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Piim ja piimatooted — Piima lisamaks — Erikvoot — Määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 3 punkti 1 teine lõik”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 11. jaanuar 2007 I - 291

Kohtuotsuse kokkuvõte

Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Piim ja piimatooted – Piima lisamaks

(Nõukogu määrus nr 857/84, artikli 3 punkti 1 teine lõige)

Määruse nr 857/84 (mis käsitleb üldeeskirju määruse nr 804/68 artiklis 5c sätestatud maksu kohaldamiseks) artikli 3 punkti 1 esimene lõik annab liikmesriikidele kaalutlusõiguse otsustada, kas näha tootjatele, kes on liitunud piimatootmise arengukavaga enne 1. märtsi 1984, ette erikvoodi andmise võimalus või mitte, ja määrata vajadusel nende kvootide kogusuurus, et võtta arvesse täitmisel olevat arengukava või pärast 1. jaanuari 1981 täidetavat arengukava.

Määruse nr 857/84 artikli 3 punktis 1 ei esine ühtegi elementi, mis takistaksid liikmesriigil piirata erikvoodi eraldamise õigust omavate tootjate ringi tootjatega, kes on võtnud investeerimiskohustused pärast 1. septembrit 1981.

Lisaks, mis puudutab eesmärki, millega soovitakse anda liikmesriikidele võimalus kohandada kvoote nii, et saaks võtta arvesse teatud tootjate eriolukorda, siis — nagu tuleneb ka nimetatud määruse artiklist 5 — tuleb selle saavutamiseks tegutseda siiski asjaomasele liikmesriigile tagatud kvoodijäägi piires. Selline kohustus võib õigustada ajaliste piirangute kehtestamist selles osas arvesse võetavatele investeeringutele.

Sellest järeldub, et artikli 3 punkti 1 teist lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, millega piiratakse piimatootjate kategooriat, kellel on õigus saada erikvoot, selliste tootjatega, kes on võtnud investeerimiskohustused pärast 1. septembrit 1981 ja enne 1. märtsi 1984.

(vt punktid 29–31, 39–41, 47 ja resolutiivosa)
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Maksusätted

–

Õigusaktide ühtlustamine

–

Käibemaks

–

Ühine käibemaksusüsteem

–

Maksukohustuslased

(Nõukogu direktiiv 77/388, artiklid 21 ja 22) (vt punkt 56 ja resolutiivosa)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – EÜ artiklite 28 ja 49 ning nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23) artiklite 21 ja 22 rikkumine – Siseriiklikud õigusnormid, millega on kehtestatud nõue, et maksukohustuslane, kelle asukoht ei ole liikmesriigis, kuid kes tegeleb seal maksustatava äritegevusega, peab määrama maksuvoliniku, kes ei ole otseselt maksukohustuslane.

Resolutiivosa

Resolutiivosa

1. Kuna Soome Vabariik on kehtestanud maksuvoliniku määramise nõude maksukohustuslastele, kelle asukoht ei ole Soome Vabariigis, kuid kes tegelevad seal maksustatava äritegevusega ning kelle asukoht on teises liikmesriigis või kolmandas riigis, kellega on sõlmitud nõukogu 15. märtsi 1996. aasta direktiivi 76/308/EMÜ vastastikuse abi kohta teatavatest maksude, tollimaksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (mida on muudetud nõukogu 15. juuni 2001. aasta direktiivi 2001/44/EÜ) ja nõukogu 7. oktoobri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1978/2003 halduskoostöö kohta käibemaksu valdkonnas ja määruse (EMÜ) nr 218/92 kehtetuks tunnistamise kohta reguleerimisalale vastava reguleerimisalaga pädevate ametiasutuste vastastikuse abi leping, siis on Soome Vabariik rikkunud nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (mida on muudetud nõukogu 20. detsembri 2001. aasta direktiiviga 2001/115/EÜ) artiklitest 21 ja 22 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.
Direktiivi 92/43 (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta) artikli 12 lõige 1, mis näeb ette, et liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et kehtestada IV lisa punktis a loetletud loomaliikide range kaitse süsteem nende looduslikul levilal, ei kohusta nimetatud liikmesriike vastu võtma mitte üksnes täielikku õiguslikku raamistikku, vaid rakendama ka konkreetseid ja spetsiifilisi kaitsemeetmeid. Lisaks tähendab range kaitse süsteem seda, et vastu tuleb võtta omavahel seostatud ja kooskõlastatud ennetavaid meetmeid.

EÜ artikli 226 alusel algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise asjades on komisjon kohustatud tõendama, et väidetav liikmesriigi kohustuste rikkumine on aset leidnud, ilma et ta seejuures toetuks lihtsalt oletustele.

(vt punkt 39)
Tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühesugustest põhiseaduslikest tavadest ja on sätestatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 ning mida kinnitab ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47.

Liikmesriikide kohtutel on kohustus EÜ artiklis 10 sätestatud koostööpõhimõtet järgides tagada nende õiguste kohtulik kaitse, mis tulenevad isikutele ühenduse õigusest. Teatud valdkonda reguleerivate ühenduse õigusnormide puudumisel tuleb iga liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse.

Kuigi EÜ asutamisleping on aluseks teatud liiki hagidele, mida eraisikud saavad vajadusel otse ühenduste kohtule esitada, ei olnud selle eesmärk kehtestada liikmesriigi kohtutes ühenduse õiguse tagamiseks muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud siseriiklikus õiguses. Teisiti oleks see üksnes juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või täiendava taotluse põhjal tagada isikute ühenduse õigusest tulenevad õigused. Kuigi põhimõtteliselt peab isiku õigus olla menetlusosaline ning tema põhjendatud huvi olema määratletud siseriiklikus õiguses, nõuab ühenduse õigus siiski, et liikmesriigi õigusaktid ei kahjustaks õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Liikmesriikide ülesanne on seega näha ette õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteem, mis võimaldab tagada selle õiguse järgimise.

Menetlusnormid, mis on kehtestatud nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse, ei tohi aga olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte). Iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mingi siseriiklik menetlusnorm on tõhus, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle sätte asukohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes. Lisaks on liikmesriigi kohtul kohustus tõlgendada talle esitatud kaebustele kohaldatavaid menetlusnorme nii palju kui võimalik selliselt, et nende kohaldamine aitaks saavutada eesmärki tagada ühenduse õigusest isikutele tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse.

(vt punktid 38–44 ja 54)
Kohtuasi C-29/05 P

Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

versus

Kaul GmbH

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Vastulausemenetlus — Siseturu Ühtlustamise Ameti apellatsioonikojale esitatud kaebuse toetuseks uute faktiliste asjaolude ja tõendite esitamine”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 26. oktoobril 2006 I - 2215

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 13. märts 2007 I - 2243

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühenduse kaubamärk – Apellatsioonimenetlus

(Nõukogu määrus nr 40/94, artikkel 59 ja artikli 74 lõige 2)

Kui apellatsioonikojale esitatakse kaebus otsuse peale, millega lükati tagasi vastulause tähise registreerimisele ühenduse kaubamärgina, on tal põhjendamise eeldusel hindamisruum selle otsustamisel, kas tema langetatavas otsuses tuleb arvesse võtta faktilisi asjaolusid või tõendeid, mille pool, kes esitas vastulause, esitab esimest korda kaebuse toetuseks, nii et ühelt poolt ei ole ta tingimata kohustatud neid faktilisi asjaolusid ja tõendeid arvesse võtma ja teiselt poolt ei saa nende faktiliste asjaolude ja tõendite arvessevõtmist automaatselt välistada.

Nimelt esiteks tuleneb määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõike 2 sõnastusest, mille kohaselt võib Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) mitte arvesse võtta faktilisi asjaolusid, millele pooled on hilinenult viidanud, ja tõendeid, mille pooled on hilinenult esitanud, et üldreeglina ja kui ei ole sätestatud teisiti, jääb pooltele võimalus esitada faktilisi asjaolusid ja tõendeid pärast nende tähtaegade möödumist, mis on nende esitamisele kehtestatud määrust nr 40/94 kohaldades, ning et ühtlustamisametil ei ole mingil juhul keelatud võtta arvesse faktilisi asjaolusid ja tõendeid, millele on selliselt hilinenult viidatud või mis on hilinenult esitatud. Sellegipoolest nähtub kõnealusest sõnastusest samuti, et selline hilinenud faktilistele asjaoludele ja tõenditele viitamine või nende esitamine ei anna seda võimalust kasutavale poolele tingimusteta õigust sellele, et ühtlustamisamet võtab neid faktilisi asjaolusid või tõendeid arvesse.

Teiseks, ükski apellatsioonikojas toimuva menetluse olemust või selle talituse pädevust puudutav põhimõte ei välista seda, et nimetatud koda võtab talle esitatud kaebuse läbivaatamisel arvesse faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis on ära toodud esimest korda selles kaebuses.

Kolmandaks, määruse nr 40/94 artiklit 59, mis täpsustab apellatsioonikojale kaebuse esitamise tingimusi, ei saa tõlgendada nii, et see annab kaebuse esitajale uue tähtaja oma vastulause toetuseks faktiliste asjaolude ja tõendite esitamiseks, nii et ei saa asuda seisukohale, et neid faktilisi asjaolusid ega tõendeid ei esitatud „hilinenult” selle määruse artikli 74 lõike 2 mõttes.

(vt punktid 41–43, 49, 60–62, 64, 67 ja 68)
Kaheksanda direktiivi 79/1072 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – välismaal asuvatele maksukohustuslastele käibemaksu tagastamise kord artikleid 2 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et tasumisele mittekuuluvat ja teenuse saaja arvele alusetult märgitud käibemaksu, mis seejärel tasuti teenuste osutamise koha liikmesriigi eelarvesse, ei saa nende sätete alusel tagastada.

Kaheksas direktiiv, mille eesmärk ei ole seada kahtluse alla kuuenda direktiiviga 77/388 (kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) rakendatud süsteemi, sätestab ühes liikmesriigis tasutud käibemaksu tagastamise korra teises liikmesriigis asuvate maksukohustuslaste puhul. Selle eesmärk on niisiis ühtlustada käibemaksu tagastamise õigust, nagu on ette nähtud kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 3. Kaheksanda direktiivi artiklid 2 ja 5 viitavad sõnaselgelt kuuenda direktiivi artiklile 17. Kuna neil asjaoludel ei laiene mahaarvamisõigus nimetatud artikli 17 mõttes alusetult arvele märgitud ja maksuhaldurile tasutud käibemaksule, tuleb sedastada, et seda käibemaksu ei saa kaheksanda direktiivi sätteid arvestades tagastada.

(vt punktid 25–28, resolutiivosa punkt 1)