Kohtuasi C-696/15 P

Tšehhi Vabariik

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Transport – Direktiiv 2010/40/EL – Intelligentsete transpordisüsteemide kasutuselevõtmine maanteetranspordis – Artikkel 7 – Volituste delegeerimine Euroopa Komisjonile – Piirid – Delegeeritud määrus (EL) nr 885/2013 – Veoautodele ja tarbesõidukitele ettenähtud turvalisi parkimiskohti käsitleva teabeteenuse osutamine – Delegeeritud määrus (EL) nr 886/2013 – Kasutajatele liiklusohutusega seotud minimaalse üldise liiklusteabe tasuta edastamisega seotud andmed ja kord – ELTL artikkel 290 – Volituste delegeerimise eesmärkide, sisu, ulatuse ja kestuse sõnaselge piiritlemine – Asjaomase valdkonna olemuslik aspekt – Kontrolliasutuse loomine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 26. juuli 2017. aasta otsus

Määrus nr 885/2013, millega täiendatakse direktiivi 2010/40/EL seoses veoautodele ja tarbesõidukitele ettenähtud turvalisi parkimiskohti käsitleva teabeteenuse osutamisega ja määrus nr 886/2013, millega täiendatakse seda direktiivi, sätestades kasutajatele liiklusohutusega seotud minimaalse üldise liiklusteabe võimalusel tasuta edastamisega seotud andmed ja korra, ei sisalda ühtegi sätet, mis näeks liikmesriikidele ette sõnaselge kohustuse intelligentsete transpordisüsteemide rakendused ja teenused oma territooriumil kasutusele võtta. Viitest direktiivile 2010/40 mõlema vaidlustatud määruse artiklis 1 tuleneb ühemõtteliselt, et need määrused kohustavad liikmesriike üksnes võtma vajalikke meetmeid, et nendes määrustes sisalduvaid spetsifikatsioone kohaldataks intelligentsete transpordisüsteemide rakendustele ja teenustele juhul, kui need kasutusele võetakse. (vt punktid 25, 30)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 33)

Kuigi direktiivi 2010/40, mis käsitleb raamistikku intelligentsete transpordisüsteemide kasutuselevõtmiseks maanteetranspordis ja liideste jaoks teiste transpordiliikidega, artikli 7 alusel pidi komisjon võtma vastu spetsifikatsioonid, et tagada ühilduvus, koostalitlusvõime ja pidevus intelligentsete transpordisüsteemide kasutuselevõtmiseks ja tööks, tuleb tõdeda, et silmas pidades ELTL artiklit 290 ei saa artiklis 7 sisalduvat volituste delegeerimist siiski tõlgendada nii, et see lubab komisjonil ületada raamistikku sama direktiivi artiklis 6, mille lõikes 1 seatakse selged piirid mitte üksnes spetsifikatsioonide eesmärkidele, vaid ka nende sisule ja ulatusele ning määratletakse eelkõige selle lõikes 4 sõnaselgelt spetsifikatsioonides käsitletavad võimalikud meetmed. Vastavalt ELTL artikli 290 lõike 1 teise lõigu esimesele lausele määratakse nimelt seadusandlikes aktides sõnaselgelt kindlaks volituste delegeerimise eesmärgid, sisu, ulatus ja kestus. Sellest nõudest tuleneb, et delegeeritud pädevuse andmise eesmärk on selliste eeskirjade kehtestamine, mis on osaks seadusandliku alusaktiga määratletud õiguslikust raamistikust. Volituste andmisel peab piiritlemine olema piisavalt täpne selles mõttes, et sellest peavad selgelt nähtuma nende volituste piirid ja nende kasutamine komisjoni poolt peab olema kontrollitav liidu seadusandja kehtestatud objektiivsete kriteeriumide alusel. Sellega seoses ei saa õiguspäraselt väita, et liidu seadusandja on piiratud ainult keeluga delegeerida asjaomases valdkonnas olemuslike osade vastuvõtmist. ELTL artikli 290 lõike 1 teise lõigu esimene lause lubab tõesti liidu seadusandjal anda komisjonile teatava kaalutlusruumi temale delegeeritud volituste teostamisel, mis võib sõltuvalt asjaomase valdkonna tunnusjoontest olla laiem või ahtam. Siiski peab volituste delegeerimine ELTL artikli 290 tähenduses ja kogu võimalik kaalutlusruum, millele see viitab, mahtuma alusaktis määratletud õiguslikku raamistikku. (vt punktid 47–50, 52)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 56)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 72)