ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Lisaks sellele, võttes arvesse, et komisjoni poolt alates aastast 1999 algatatud kolm ametlikku uurimismenetlust on omavahel põimunud ja et Euroopa Kohus ning Üldkohus on nende menetluste algatamise ja lõpetamise otsuste kohta teinud järjestikku erinevaid otsuseid, tuleb märkida, et vastavalt oma kohustustele, mis on sätestatud ELTL artiklis 266, peab komisjon võtma meetmed, et täita 1. juuli 2008. aasta kohtuotsust Deutsche Post vs. komisjon (T‑266/02, EU:T:2008:235), 18. septembri 2015. aasta kohtuotsust Deutsche Post vs. komisjon (T‑421/07 RENV, EU:T:2015:654), ja 14. juuli 2016. aasta kohtuotsust Saksamaa vs. komisjon (T‑143/12, EU:T:2016:406), mille liidu kohtud on juba teinud ja mis on omandanud seadusjõu.
54

Kolmandaks tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus märkis, et kuigi mõiste „info[, mis] on seotud heitmetega keskkonda“ määruse nr 1367/2006 artikli 6 lõike 1 esimese lause tähenduses ei hõlma teavet pelgalt hüpoteetiliste heitmete kohta, ei saa mainitud mõistet siiski piirata nii, et see hõlmaks üksnes teavet taimekaitsevahendi või kõnealuse toimeaine taimedel või pinnases kasutamise käigus tegelikult keskkonda eraldatud heitmete kohta; need heitmed sõltuvad eelkõige põllumajandustootja poolt tegelikult kasutatud toote kogustest ning turustatud lõpptoote täpsest koostisest (apellatsiooniastme kohtuotsuse punkt 73). Seega leidis Euroopa Kohus, et kõnealuse mõistega on samuti hõlmatud teave taimekaitsevahendist või kõnealusest toimeainest keskkonda eraldatavate, etteaimatavate heitmete kohta selle toote või aine tavalise või realistliku kasutamise korral, mis vastab neile tingimustele, millest lähtudes on nimetatud tootele või toimeainele antud turuleviimise luba, ja mis on valitsevad tingimused piirkonnas, kus toode või aine on kasutamiseks ette nähtud (apellatsiooniastme kohtuotsuse punkt 74). Ta täpsustas veel, et kuigi üldiselt ei ole toote või aine turuleviimine piisav selleks, et asuda seisukohale, et see toode või aine eraldub tingimata keskkonda ja et toodet või ainet puudutav teave on seotud „heitmetega keskkonda“, on see teisiti niisuguse toote puhul nagu taimekaitsevahend, ja niisuguses tootes sisalduvad toimeained on määratud tavakasutuse käigus eralduma keskkonda juba ainuüksi ainete otstarbe tõttu. Kõnealuse toote või selles tootes sisalduvate ainete tavalise või realistliku kasutamise korral ei ole heitmete etteaimatav eraldumine keskkonda hüpoteetiline ja see on hõlmatud mõistega „heitmed keskkonda“ määruse nr 1367/2006 artikli 6 lõike 1 esimese lause tähenduses (apellatsiooniastme kohtuotsuse punkt 75).
251

Sellega seoses võib osutada, et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 130 selgitanud, et tema hinnangul on abi saajad need ettevõtjad, kes võisid maksustamisel firmaväärtust amortiseerida. Ta tõi nimelt esile, et puudub mehhanism, mis tagaks, et eelis läheb täielikult või osaliselt asjaomaste osaluste müüjatele üle, ja et isegi kui see läheb üle, annaks vaidlusalune meede omandajale ikkagi suurema võimaluse pakkuda kõrgemat hinda, „mis on konkurentsi tingimustes toimuva omandamistehingu korral oluline tegur“.
129

Alustuseks tuleb tõdeda, et kuigi hagejad paluvad oma nõuetes hüvitada varalise kahju 3975329 eurot, ei ole nad apellatsioonkaebuses vaielnud vastu kolme miljoni euro suurusele summale, mille Avaliku Teenistuse Kohus määras kindlaks töötasu alusel, mida Alessandro Missir Mamachile oleks kuni tema pensionile jäämiseni makstud ja millest on maha arvatud summa, mida Alessandro Missir Mamachi ja tema abikaasa oleksid enda tarbeks kulutanud. Nimelt vaidlevad hagejad käesolevas väites vastu asjaolule, et Avaliku Teenistuse Kohus otsustas, et varalise kahju hüvitamiseks tuleb arvesse võtta kõik personalieeskirjades sätestatud hüvitised, kaasa arvatud personalieeskirjade artiklis 73 sätestatud erinevad ühekordsed hüvitised. Isegi kui möönda, et 3975329 euro suuruse varalise kahju nõude esitamisega seavad hagejad kahtluse alla Avaliku Teenistuse Kohtu kindlaks määratud kolme miljoni euro suuruse summa, tuleb lisaks meenutada, et kui Avaliku Teenistuse Kohus on tuvastanud kahju olemasolu, on ta nõude piires ainsana pädev hindama selle kahju hüvitamise viisi ja ulatust, võttes arvesse, et selleks, et Üldkohus saaks teostada kohtulikku kontrolli Avaliku Teenistuse Kohtu otsuste üle, peavad need otsused olema piisavalt põhistatud, ja juhul, kui tegemist on kahju hindamisega, peavad neis olema välja toodud kriteeriumid, mida on arvestatud väljamõistetud summa kindlaksmääramisel (vt selle kohta kohtuotsus, 5.11.2014, komisjon vs. Thomé, T‑669/13 P, EU:T:2014:929, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega, kuna hagejad ei ole selgitanud, kuidas Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi nende kriteeriumide kohaldamisel, mida ta kolme miljoni kindlaksmääramisel kasutas, tuleb asuda seisukohale, et Alessandro Missir Mamachi neljale lapsele tekitatud varalise kahju eest makstav hüvitis vastab sellele summale.
40

EUIPO vastab, et hankedokumentide punkt 13.1 on kooskõlas kohtupraktikaga, mille kohaselt esiteks võib võimalik huvide konflikt tekkida siis, kui üks edukatest pakkujatest osales hankemenetluse ettevalmistamisel, ja teiseks võib sellises olukorras edukale pakkujale anda võimaluse esitada selgitusi põhjuste kohta, miks see huvide konflikt tema puhul siinses konkreetses asjas ei andnud talle alusetut konkurentsieelist. Igal juhul peab huvide konflikt olema tegelik ja mitte hüpoteetiline, ning selle tekkimise oht peab olema tõendatud pärast pakkumuse ja pakkuja olukorra konkreetset hindamist. Potentsiaalne huvide konflikt, kuna üks alltöövõtja osales hankedokumentide koostamisel, ei ole piisav, et seda pakkujat välja jätta. Käesolevas asjas võttis EUIPO arvesse väidetavat huvide konflikti. Olles sedastanud, et PricewaterhouseCoopers (PWC) Spain on üks Drasis konsortsiumi alltöövõtjatest, nõudis ta kohe sellelt konsortsiumilt selgitusi. Sellele nõudele vastates selgitas Drasis esiteks, et üksnes PWC UK ja PWC Belgium osalesid hankedokumentide koostamisel ja et puudus mis tahes struktuuriline seos ühest küljest nende ja teisest küljest PWC Spain’i vahel. Teiseks oli PWC UK– l ja PWC Belgiumil konfidentsiaalsuskohustus seoses EUIPO– le osutatud teenustega hankedokumentide koostamise raames, mistõttu need kaks äriühingut ei edastanud selle kohta mingit asjassepuutuvat teavet eelkõige sama kontserni teistele äriühingutele. Kolmandaks täpsustas Drasis, et ta võttis PWC Spain’iga ühendust alles kuus päeva enne pakkumuste esitamise tähtaega ja tema 15. aprilli 2011. aasta kiri kinnitas asjaolu, et see äriühing ei osalenud konsortsiumi poolt esitatud tehnilise pakkumuse ettevalmistamisel, koostamisel, hindade määramisel ega kinnitamisel. Selle teabe põhjal kontrollis EUIPO seejärel, kas PWC Spain’i osalemine Drasis konsortsiumis võis anda viimasele alusetu konkurentsieelise teiste pakkujate ees, ning järeldas, et see ei olnud nii. Seetõttu järeldas EUIPO, et ta oli järginud hankedokumente ja kohaldatavaid eeskirju ning hinnanud põhjendatult, et juhtumi konkreetsete asjaolude juures ei olnud ühtegi kehtivat põhjust välistada Drasis konsortsium hankemenetlusest. Lõpuks sai esimese hageja pakkumus lepingu sõlmimise tehniliste kriteeriumide alusel palju kõrgemad punktid kui Drasis konsortsiumi pakkumus, mis iseenesest näitab, et see konsortsium ei saanud mingit alusetut eelist.
190

Seejärel, kuna hageja tugineb õiguspärase ootuse tekkes siduvale teabele, siis tuleb meenutada, et muidugi ei saa välistada võimalust, et ebaseadusliku abi saaja tugineb erandlikele asjaoludele, mille põhjal võis tal põhjendatult tekkida õiguspärane ootus selles osas, et käsitlusel olev abi on nõuetekohane, ja vaidlustab sellest tulenevalt selle abi tagastamise. Siiski peab see abisaaja viitama neile asjaoludele riiklikes ametiasutustes või siseriiklikus kohtus, vaidlustades tagasinõudmise otsuse, millega need ametiasutused võtavad üle komisjoni otsuse. Selles raamistikus peab siseriiklik kohus pärast Euroopa Kohtule tõlgendamisküsimuste esitamist vajaduse korral hindama kõnealuseid asjaolusid (vt selle kohta kohtuotsused 7.3.2002, Itaalia vs. komisjon, C‑310/99, EKL, EU:C:2002:143, punkt 103; 27.1.1998, Ladbroke Racing vs. komisjon, T‑67/94, EKL, EU:T:1998:7, punktid 182 ja 183; ja Fleuren Compost vs. komisjon, punkt 110 eespool, EU:T:2004:4, punktid 136 ja 137). Selle kohtupraktika kohaselt ei saa seega hageja viidata siduva teabe olemasolule, kui ta väidab, et vaidlustatud otsus rikub õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet (vt selle kohta kohtuotsus 16.7.2014, Zweckverband Tierkörperbeseitigung vs. komisjon, T‑309/12, EU:T:2014:676, punkt 237).
140

Nimelt esiteks, küsimus, kas maksumeetme valikulisuse hindamise kontekstis on meede laadilt üldkohaldatav või mitte, tugineb küsimusele, kas üldise või tavapärase maksusüsteemiga võrreldes kehtestab meede erisuse ettevõtjate vahel, kes on selle süsteemiga taotletud eesmärki silmas pidades faktiliselt ja õiguslikult sarnases olukorras. Nagu seda eelnevates punktides märgiti, siis järeldas komisjon vaidlustatud otsuses põhjendatult, et vaidlusalune meede tekitab eristamise ettevõtjate vahel, st kõnealuses meetmes kehtestatud tingimused täitnud ettevõtjate ja teiste ettevõtjate vahel, kes on kõnealuse süsteemiga taotletud eesmärki silmas pidades faktiliselt ja õiguslikult sarnases olukorras. Isegi kui sarnaselt hageja väidetele võiks oletada, et see eesmärk on vältida kahjumi ülekandmise kuritarvitamist, tuleb siiski järeldada, et vaidlusalune meede (olgu siis eraldi võetult või koos kahe eespool märgitud erandiga) ei hõlma kõiki ettevõtjaid, kelle suhtes on toimunud kahju tekitav osaluse omandamine, mis ei tekita sellist kuritarvitamise riski.
Tähis fluege.de, mille registreerimist on taotletud Nizza kokkulepe klassidesse 35, 39 ja 43 kuuluvate teenuste „reklaam; ärijuhtimine; kontoriteenused”, „transport (veondus); kaupade pakendamine ja ladustamine; reiside korraldamine” ja „toitlustusteenused, tähtajaline majutus” jaoks, kirjeldab Euroopa Liidus asuva saksakeelse keskmise tarbija arvates ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluses nimetatud kaupu määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses.

Kuna asjaomane avalikkus määratleb kohe taotletud kaubamärgi domeeninimena, mis viitab lennunduse ja lendude valdkonna veebiaadressile, siis kirjeldab taotletud kaubamärk määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses klassi 39 kuuluvaid „transpordi (veondus)” teenuseid ja nende teenuste hulgas täpsemalt lennutranspordi teenuseid. Muid kaubamärgitaotluses nimetatud teenuseid, mis on kaubamärgitaotluses määratletud väga laialt, võib kõiki osutada lennutranspordi ja lendude valdkonnas ja need on sellega tihedas seoses.

Kirjeldava ja eristusvõimeta sõnaga tippdomeeninime ühendamine ei anna eristusvõimet sellise toimingu tulemusel tekkinud tähisele, mida asjaomane avalikkus kohe määratleb kui domeeninime ja seega viidet veebiaadressile. Nimelt ei ole sellise domeeninime eristav osa mitte tippdomeen, mis võib koosneda punktist ja tähekombinatsioonist, mis vastab riiki tähistavale laiendile, vaid pigem teise astme domeen, mis on ühendatud tippdomeeniga.

Domeeninimi iseenesest viitab kõige enam üksnes ühele veebiaadressile ja mitte teatud kaupade või teenuste kaubandusliku päritolu seondumisele kindla tootja või tarnijaga. Domeeninimede eraldamise ja kasutamise tavad ei määra kindlaks seda, kas silmas pidades määruses nr 207/2009 määratletud absoluutseid keeldumispõhjuseid saab domeeninime registreerida ühenduse kaubamärgina.

Selles osas tuleb meenutada vajadust teha vahet esiteks domeeninime registreerimisest tulenevatel õigustel ja teiseks tähise ühenduse kaubamärgina registreerimisest tulenevatel õigustel. Lisaks ei tähenda asjaolu, et mõnele menetlusosalisele kuulub teatud domeeninimi, et nimetatud domeeninime saab sellest tulenevalt ühenduse kaubamärgina registreerida. Selleks on vaja nimelt, et domeeninimi vastaks kõigile määruses nr 207/2009 sätestatud tingimustele. Niisiis ei ole tulemuslik ükski argument, mida saab seostada sellega, et puudub vajadus jätta kaubamärk vabalt kasutavaks põhjusel, et kõnealuse domeeninime kasutamiseks on omandatud ainuõigus.

(vt punktid 20, 26, 28–31, 38 ja 41)
Sellise õigusakti õiguspärasuse kohtulik kontroll, millega üksuse suhtes on võetud piiravaid meetmeid, hõlmab akti põhjendamiseks esitatud faktide ja asjaolude hindamist ning samuti selle hinnangu aluseks olevate tõendite ja teabe kontrollimist.

Õiguspärasust saab hinnata ainult nende faktiliste ja õiguslike asjaolude põhjal, mille alusel vaidlustatud otsus võeti vastu, mitte nende asjaolude alusel, millest institutsioon sai teada pärast selle otsuse vastuvõtmist, ja seda isegi siis, kui institutsioon on arvamusel, et need asjaolud saavad põhjendatult olla nimetatud otsuse vastuvõtmise aluseks. Liidu kohus ei saa asendada otsuse aluseks olevaid põhjendusi.

(vt punktid 18 ja 29)
Kohtuasi T-53/12

CF Sharp Shipping Agencies Pte Ltd

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Ühine välis- ja julgeolekupoliitika — Iraani suhtes võetud piiravad meetmed, mille eesmärk on tõkestada tuumarelvade levikut — Rahaliste vahendite külmutamine — Tühistamishagi — Põhjendamiskohustus — Üldkohtu otsus (neljas koda), 26. oktoober 2012”

Kokkuvõte – Üldkohtu otsus (neljas koda), 26. oktoober 2012

Juhul kui isikut otseselt ja isiklikult puudutav määrus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega aktiga, tuleb seda akti käsitleda uue asjaoluna, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. Selline muutmine peab toimuma ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud kahekuulise tähtaja jooksul. Nimelt on see tähtaeg põhimõtteliselt kohaldatav nii siis, kui akti tühistamise nõue esitatakse hagis, kui ka siis, kui vastav nõue esitatakse poolelioleva kohtumenetluse raames ja selliste nõuete muutmise teel, mis olid suunatud kõnealuse aktiga kehtetuks tunnistatud ning asendatud varasema akti tühistamisele. Erandina sellest põhimõttest ei ole nimetatud tähtaeg siiski kohaldatav poolelioleva kohtumenetluse raames juhul, kui kõnealuse akti ja selle akti ese, mis kõnealuse aktiga kehtetuks tunnistatakse ja asendatakse, on esiteks huvitatud isikut puudutavas osas sama, kui need aktid põhinevad peamiselt samadel põhjendustel ning nende sisu on olulises osas samasugune, mistõttu need erinevad üksteisest vaid vastava ajalise kohaldamisala poolest, ja teiseks, kui nõuete muutmine ei tugine ühelegi muule uuele väitele, asjaolule või tõendile kui selle akti vastuvõtmisele, millega tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse varasem akt. Sellisel juhul ei kahjusta õiguskindlust kuidagi asjaolu, et nõuete muutmine toimub pärast kõnealuse kahekuulise tähtaja möödumist, arvestades seda, et esialgses hagis määratletud kohtuvaidluse ese ning raamistik on muutunud vaid selle ajaliste piiride osas. (vt punktid 25 ja 26, 28 ja 29)

Huve kahjustava akti põhjendamise kohustus kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet, millest võib erandeid teha ainult ülekaalukatel põhjustel. Põhjendused tuleb seega üldjuhul edastada huvitatud isikule tema huve kahjustava aktiga samal ajal ning nende puudumist ei saa heastada sellega, kui huvitatud isik saab akti põhjendustest teada liidu kohtus toimuva menetluse käigus. Mis puudutab sellist akti nagu määrus nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, on nõukogu – kui mõningate asjaolude teatavakstegemine ei ole liidu või selle liikmesriikide julgeolekut või nende rahvusvaheliste suhete korraldamist puudutavate ülekaalukate põhjustega vastuolus – kohustatud nendele üksustele, kelle suhtes on võetud piiravaid meetmeid, tegema teatavaks spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks need meetmed tuleb võtta. Ta peab mainima neid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, millest sõltub meetme õiguslik põhjendatus, ning kaalutlusi, mille tõttu ta selle meetme on võtnud. (vt punktid 35 ja 36)
Direktiivi 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta artikli 5 lõikest 1 liikmesriigile tulenevat võimalust jätta direktiivi sätete kohaldamisalast vastavalt erivajadustele välja ravimid, mida tarnitakse heauskselt tervishoiutöötaja ettekirjutuste kohaselt vormistatud omaalgatusliku tellimuse alusel ja mis on mõeldud kasutamiseks otseselt tema isiklikus vastutusalas olevatele üksikpatsientidele, saab kasutada ainult juhul, kui see osutub vajalikuks tulenevalt patsiendi erivajadustest. Selles sättes osutatud mõiste „erivajadused” viitab ainult konkreetsetele juhtumitele, mille aluseks on meditsiinilised kaalutlused, ning eeldab, et ravim on patsientide vajaduste rahuldamiseks vajalik. Samuti tähendab nõue, et ravimeid tarnitakse „heauskselt” ja „omaalgatusliku tellimuse” alusel, et arst kirjutab ravimi välja pärast oma patsientide tegelikku läbivaatust ning puhtalt ravikaalutlustel.

„Erivajaduste” ning „heauskselt” ja „omaalgatusliku tellimuse” alusel tarnimise tingimustele ja järelikult direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud tingimustele vastavad koolhappe haiglapreparaadid, mis on liikmesriigi õigusakti kohaselt ravimid, mis on kättesaadava või haiglaapteegi kohandatud ravimpreparaadi puudumisel valmistatud farmakopöa ettekirjutuste alusel ja vastavalt selles õigusaktis nimetatud heale tavale tervishoiuasutuse siseapteegis või nimetatud õigusakti alusel loa saanud ravimiasutuses, kui haiglapreparaate väljastab tervishoiuasutuse siseapteek retsepti alusel ühele või mitmele patsiendile ja kui asjaomane liikmesriik on välistanud inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate liidu õigusaktide kohaldamise neile preparaatidele alates selle ravimi kasutamise algusest.

Esiteks on nende koolhappe haiglapreparaatide eesmärk erivajaduste rahuldamine selle mõttes, et need vastavad meditsiinilistel kaalutlustel põhjendatud üksikolukordadele ja need on vajalikud patsientide vajaduste rahuldamiseks, arvestades seda, et turul ei ole ühtegi ravimit maksahaigustele, mis võivad kiiresti kaasa tuua haigestunud inimese surma, ning teiseks kirjutab need välja arst pärast oma patsientide tegelikku läbivaatust ning puhtalt ravikaalutlustel.

(vt punktid 37–39, 41, 43–46)
Dumpinguvastase algmääruse nr 1225/2009 artikli 3 lõikest 6 tuleneb, et liidu institutsioonid peavad tõendama, et dumpinguhinnaga import tekitab liidu tootmisharule olulist kahju, võttes arvesse selle mahtu ja hinda. Tegemist on nn omistamise analüüsiga. Samuti nähtub selle määruse artikli 3 lõikest 7, et nimetatud institutsioonid peavad esiteks uurima kõiki muid teadaolevaid tegureid, millega liidu tootmisharu dumpinguhinnaga impordiga samal ajal kahjustatakse, ning teiseks tagama, et nende muude teguritega tekitatud kahju ei omistataks nimetatud impordile. Tegemist on nn mitteomistamise analüüsiga.

Määruse nr 1225/2009 artikli 3 lõike 6 eesmärk on seega tagada, et liidu institutsioonid eraldaksid ja eristaksid dumpinguhinnaga impordi ja muude tegurite kahjulikku mõju. Kui institutsioonid jätaksid kahju erinevate tegurite mõju eraldamata ja eristamata, siis ei saaks nad õiguspäraselt järeldada, et dumpinguhinnaga import on liidu tootmisharule kahju põhjustanud. Samuti peavad institutsioonid kahju kindlakstegemisel hindama eeskätt seda, kas kahju, millele nad kavatsevad oma järeldused rajada, tuleneb liidu tootjate endi käitumisest.

(vt punktid 62–64)
Hankija peab igas hankemenetluse etapis tagama selle, et järgitaks võrdse kohtlemise põhimõtet ja sellest tulenevalt oleks kõigi pakkujate võimalused võrdsed. Võrdse kohtlemise põhimõte tähendab ka kohustust tagada läbipaistvus, et võimaldada kontrollida selle põhimõtte järgimist. Läbipaistvuse põhimõte tähendab ka seda, et kogu asjakohane tehniline teave peab hanketeate või hankedokumentide mõistmise huvides olema nii varakult kui võimalik kõigile hankemenetluses osalevatele ettevõtjatele kättesaadavaks tehtud nii, et ühelt poolt võimaldaks see kõigil piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikel pakkujatel mõista selle täpset ulatust ja sellest ühtemoodi aru saada ning teiselt poolt võimaldaks hankijal kontrollida, kas pakkujate esitatud pakkumused vastavad tegelikult kõnealuse hankemenetluse tingimustele.

Neil kaalutlustel ei kujuta läbipaistvuse põhimõtte rikkumist institutsiooni poolt kohtueelses menetluses hindamisaruande edastamisest keeldumine, kuna see ei muuda ebavõrdseks hagejate ja teiste pakkujate võimalusi pakkumuste koostamisel. Nimelt ilmneb määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artiklist 147, et hindamisaruande eesmärk ei ole kajastada kõiki hankemenetluse tingimusi ega eeskirju, vaid esitada hindamiskomisjoni läbiviidud hindamise tulemus, kus tuuakse ära kõigi pakkujate nimed, kelle pakkumus on tagasi lükatud ja nende pakkumuste tagasilükkamise põhjused, samuti väljavalitud lepingupartneri nimi ning valiku põhjendused.

(vt punktid 45–51)
Mis puudutab dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmiseks järgitavat menetlust, siis kui on näidatud, et dumpingumarginaal, mille alusel tollimakse maksti, on kaotatud või seda on vähendatud tasemeni, mis on alla kehtiva tollimaksu taseme, on asjakohane säte dumpinguvastase algmääruse nr 1225/2009 artikli 11 lõike 8 teine lõik. Selle sätte sõnastus viitab maksmisele kuuluvatele dumpinguvastastele tollimaksudele. Sellest ei selgu seega tagasimaksetaotluse vastuvõetavuse tingimus, mis on seotud nende tollimaksude maksmisega.

Järelikult ei ole eespool viidatud määruse artikli 11 lõike 8 teises lõigus ette nähtud kuuekuulise tähtaja algusele seatud tingimust, et dumpinguvastased tollimaksud peavad olema eelnevalt makstud.

Miski nimetatud määruse artikli 11 lõike 8 teise lõigu sõnastuses ei võimalda asuda seisukohale, et tagasimaksetaotlused peavad olema sama lõike kolmanda lõigu tähenduses tõendusmaterjaliga nõuetekohaselt varustatud esitamisest peale. Tagasimaksetaotlusi võib menetluse jooksul täiendada.

Kuigi on tõsi, et komisjoni teatise dumpinguvastaste tollimaksude tagasimaksmise kohta näeb ette, et komisjon teatab asjaomasele isikule, milline teave tuleb esitada, ja määrab kindlaks mõistliku aja, mille jooksul tuleb esitada nõutav tõendusmaterjal, ei ole komisjon siiski kohustatud omal algatusel ja oletustele tuginedes uurima, milline on see teave, mida oleks talle võidud esitada. Seda sätet ei saa nimelt mõista nii, et komisjonil on kohustus teatada asjaomasele isikule, millist tüüpi või millisesse kategooriasse kuuluva teabe või dokumendid peab talle esitama, et ta saaks tagasimaksetaotlust menetleda.

(vt punktid 34, 35, 40 ja 46)
Edutamise kandidaatideks olevate ametnike teenete võrdleval hindamisel on ametisse nimetaval asutusel ulatuslik kaalutlusõigus ning selles osas peab liidu kohtu kontroll piirduma uurimisega, kas administratsioon on jäänud menetluse ja väidete osas oma kaalutlusõiguse piiridesse ega ole ilmselgelt neid piire ületanud ega kasutanud oma kaalutlusõigust selgelt vääralt. Liidu kohus ei saa asendada nimetatud asutuse hinnangut oma hinnanguga kandidaatide kvalifikatsiooni ja teenete kohta.

Selleks et säilitada selles osas ametisse nimetavale asutusele seadusandja poolt edutamise vallas usaldatud kaalutlusruumi kasulikku mõju, ei saa liidu kohus tühistada otsust ainult sel põhjusel, et ta leiab, et tegemist on ametisse nimetava asutuse hinnangu osas tõenäolisi kahtlusi tekitavate faktiliste asjaoludega, ega ka tuvastada hindamisvea olemasolu.

Liidu kohus ei saa seega üksikasjalikult uuesti läbi vaadata edutatavate kandidaatide kõiki toimikuid tagamaks, et ta on ametisse nimetava asutuse järeldusega nõus, kuna seda tehes väljuks ta õiguspärasuse kontrolli raamest, asendades ametisse nimetava asutuse hinnangu edutatavate kandidaatide teenetele enda hinnanguga.

Siiski piirab ametisse nimetava asutuse ulatuslikku kaalutlusõigust vajadus viia kandidaatide teenete hindamine läbi hoolsalt ja erapooletult ning nii, et see oleks teenistuse huvides ja vastavuses võrdse kohtlemise põhimõttega. Praktikas tuleb see hindamine läbi viia võrdsel alusel ning võrreldavatest infoallikatest ja andmetest lähtudes.

(vt punktid 29–32)

Euroopa Kohus: 21. aprill 1983, kohtuasi 282/81: Ragusa vs. komisjon (EKL 1983, lk 1245, punktid 9 ja 13); 3. aprill 2003, kohtuasi C-277/01 P: parlament vs. Samper (EKL 2003, lk I-3019, punkt 35).

Üldkohus: 15. september 2005, kohtuasi T-132/03: Casini vs. komisjon (EKL AT 2005, lk I-A-253 ja II-1169, punktid 52 ja 53).