ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapesti haldus- ja töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 2004/38] artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui selle direktiivi kohaldamisel on pereliikmel kas selle direktiivi artiklis 10 osutatud kehtiv elamisluba või selle artiklis 20 osutatud alaline elamisluba, on seda luba omav pereliige liikmesriigi territooriumile sisenemisel viisanõudest vabastatud? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2004/38 artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada samamoodi juhul, kui liidu kodaniku pereliige, kes ise ei ole liikmesriigi kodanik, on omandanud alalise elamisõiguse just Ühendkuningriigis ja talle on väljastanud alalise elamisloa nimelt see riik? Teisisõnu, kas selle direktiivi artiklis 20 ette nähtud alaline elamisluba, mille on väljastanud Ühendkuningriik, vabastab selle omaniku viisanõudest, olenemata sellest, et Ühendkuningriigile ei ole kohaldatav ei nimetatud direktiivi artikli 5 lõikes 2 osutatud [määrus nr 539/2001] ega [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määrus (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad) (ELT 2016, L 77, lk 1)]? 3. Kui vastus esimesele ja teisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2004/38 artikli 20 kohaselt välja antud elamisloa omamist tuleb pidada iseenesest piisavaks tõendiks sellest, et loa omanik on liidu kodaniku pereliige, ja ilma et oleks vaja mingit täiendavat kontrollimist või tõendamist, on selle loa omanikul pereliikmena õigus siseneda teise liikmesriigi territooriumile ja ta on direktiivi 2004/38 artikli 5 lõike 2 alusel viisanõudest vabastatud? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on eitav, siis kas Schengeni konventsiooni artikli 26 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et lennuettevõtja on lisaks reisidokumentidele kohustatud kontrollima ka seda, kas reisija, kes soovib reisida alalise elamisloaga direktiivi 2004/38 artikli 20 tähenduses, on riiki sisenemise ajal tõepoolest ja tegelikult liidu kodaniku pereliige? 5. Kui vastus neljandale küsimusele on jaatav, siis: [a]) kas juhul, kui lennuettevõtja ei saa kindlaks teha, kas reisija, kes soovib reisida alalise elamisloaga direktiivi 2004/38 artikli 20 tähenduses, on riiki sisenemise ajal tõepoolest liidu kodaniku pereliige, peab lennuettevõtja keelduma seda reisijat lennuki pardale lubamast ja teda teise liikmesriiki vedamast? [b]) kas juhul, kui lennuettevõtja jätab selle asjaolu kontrollimata või ei keeldu vedamast reisijat, kes omab küll alalist elamisluba, kuid ei suuda tõendada, et ta on pereliige, võib sellele lennuettevõtjale määrata sel põhjusel trahvi Schengeni konventsiooni artikli 26 lõike 2 alusel?“
48

Kuigi direktiivi 2001/83 põhjenduses 46 on märgitud, et tasuta raviminäidiste jagamine üldsusele müügi edendamise eesmärgil on keelatud, ei ole selles nimelt esiteks ette nähtud samasugust keeldu tervishoiutöötajatele ja eelkõige isikutele, kellel on õigus ravimeid tarnida. Ravimite reklaamimise kontekstis ei saa seega eeldada, et tasuta raviminäidiste jaotamine apteekritele on keelatud.
15

Neil asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Słupsku (Słupski rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liidu õigusnormi, mis on sätestatud [raamotsuse 2004/757] artikli 4 lõike 2 punktis a, tuleb koostoimes artikli 2 lõike 1 punktiga c mõista nii, et see õigusnorm ei takista liikmesriigi kohut tõlgendamast mõistet „märkimisväärne uimastikogus“ juhtumipõhiselt antava individuaalse hinnangu raames, ilma et selle hinnangu andmisel oleks vaja kohaldada objektiivseid kriteeriume – eelkõige ei ole nõutud selle tuvastamine, et kuriteo toimepanija valdab uimasteid raamotsuse artikli 4 lõike 2 punktis a nimetatud tegude toimepanemiseks ehk uimastite tootmiseks, pakkumiseks, müügiks pakkumiseks, turustamiseks, vahendamiseks, kättetoimetamiseks mis tahes tingimustel? 2. Kas kohtuliku kaitse vahendid, mis on vajalikud raamotsuses 2004/757, eelkõige selle artikli 4 lõike 2 punktis a koostoimes artikli 2 lõike 1 punktiga c sisalduvate liidu õigusnormide tõhususe ja tulemuslikkuse tagamiseks ulatuses, milles [narkomaaniavastase võitluse seaduses] ei ole täpselt määratletud mõistet „märkimisväärne uimastikogus“ ja see küsimus on jäetud konkreetses kohtuasjas otsuseid tegevate kohtunike otsustada nn kohtunike kaalutlusõiguse raames, on piisavad, et tagada Poola kodanikele tõhus kaitse, mis tuleneb liidu õigusnormidest, millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta? 3. Kas liikmesriigi õigusnorm, mis sisaldub narkomaaniavastase võitluse seaduse artikli 62 lõikes 2, on kooskõlas liidu õigusega, eelkõige õigusnormiga, mis sisaldub [raamotsuse 2004/757] artikli 4 lõike 2 punktis a, kui seda lugeda koos artikli 2 lõike 1 punktiga c, ja kui jah, siis kas Poola riigisiseste kohtute kasutusele võetud psühhotroopsete ja narkootiliste ainete märkimisväärse koguse mõiste tõlgendus ei ole vastuolus liidu õigusnormiga, mis sätestab, et karmimalt karistatakse isikuid, kes on toime pannud kuriteo, mis seisneb suure uimastikoguse valdamises eesmärgiga panna toime tegusid, mis on loetletud [raamotsuse 2004/757] artikli 2 lõike 1 punktis c? 4. Kas võib asuda seisukohale, et narkomaaniavastase võitluse seaduse artikli 62 lõige 2, millega kehtestatakse karmim kriminaalkaristus teo eest, mis seisneb psühhotroopsete või narkootiliste ainete valdamises koguses, mis on märkimisväärne kogus Poola riigisiseste kohtute kasutusele võetud tõlgenduse kohaselt, ei ole vastuolus võrdsuse põhimõttega ja diskrimineerimiskeelu põhimõttega ([EIÕK] artikkel 14, [harta] artiklid 20 ja 21 koostoimes ELL artikli 6 lõikega 1)?“
37

Igal juhul on oluline rõhutada, et selleks, et hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olev kokkupandav jalgratas on algupärane looming ja on seega autoriõigusega kaitstud, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse kõiki asjas tähtsust omavaid asjaolusid, nii nagu need esinesid selle objekti kujundamisel, sõltumata teguritest, mis jäävad kauba loomisest väljapoole ja on sellest hilisemad.
27

Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Frankfurt am Main (liidumaa kõrgeim üldkohus Frankfurdis) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artikli 18 esimeses lõigus sätestatud diskrimineerimise keelu adressaadid on ainult ELi liikmesriigid ja liidu institutsioonid või ka eraõiguslikud isikud (ELTL artikli 18 esimese lõigu vahetu õigusmõju)? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav ja kui ELTL artikli 18 esimene lõik ei ole eraõiguslike isikute vahelisele suhtele kohaldatav, kas siis tuleb ELTL artikli 18 esimest lõiku tõlgendada nii, et kindlustuskaitse piiramine Prantsusmaa Euroopa osas ja Prantsuse ülemereterritooriumidel toimuvate kahjujuhtumitega on selle sättega vastuolus seetõttu, et Prantsuse pädev asutus [tarifitseerimise keskbüroo] ei vaidlustanud vastavat klauslit, kuigi selle klausliga rikutakse ELTL artikli 18 esimest lõiku, sest see sisaldab kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on [jaatav], siis millistel tingimustel võib kaudne diskrimineerimine olla põhjendatud eraisikutevahelistes suhetes? Eelkõige: kas kindlustuskaitse territoriaalne piiramine kahjujuhtumitega, mis toimuvad Euroopa Liidu teatud liikmesriigis, võib olla põhjendatud kindlustusandja vastutuse piiramise argumendiga ja kindlustusmakse summa suurusega siis, kui asjaomased kindlustuslepingud näevad ühtlasi ette, et korduvate kahjujuhtumite puhul on tagatud summa kahjujuhtumi ja kindlustusaasta kohta piiratud? 4. Kui vastus esimesele küsimusele on [jaatav], kas siis tuleb ELTL artikli 18 esimest lõiku tõlgendada nii, et kindlustusandja ei saa juhul, kui ta sõlmis ELTL artikli 18 esimese lõiguga vastuolus oleva lepingu üksnes kahjujuhtumite kohta, mis on tekkinud Prantsusmaa Euroopa osas ja Prantsuse ülemereterritooriumidel, esitada kahjujuhtumi toimumisel väljaspool neid piirkondi vastuväidet, et makset ei saa teha, sest kindlustuskaitse maksimumsumma on ületatud?“
3

Direktiivi 86/653 teises ja kolmandas põhjenduses on sätestatud: „[K]aubandusliku esindamisega seotud siseriiklike õigusaktide erinevused mõjutavad märkimisväärselt konkurentsitingimusi ja kõnealuse tegevuse jätkamist [Euroopa Liidus] ning neil on kahjustav mõju kaubandusagentide kaitsele nende esindatavate suhtes ja äritehingute turvalisusele; lisaks sellele takistavad need erinevused oluliselt kaubandusliku esindamise lepingute sõlmimist ja toimimist, kui esindatav ja kaubandusagent on registreeritud eri liikmesriikides; liikmesriikide kaubavahetus peaks toimuma ühtse turu tingimustega sarnastel tingimustel ja seetõttu on vaja liikmesriikide õigussüsteeme ühtlustada ühisturu nõuetekohaseks toimimiseks vajalikus ulatuses; selles osas seaduste konfliktiga seotud reeglid ei kõrvalda kaubandusliku esindamise osas eespool nimetatud vastuolusid ega kõrvalda neid isegi siis, kui need ühtlustataks, ning seetõttu on kavandatav ühtlustamine nendest reeglitest hoolimata vajalik“.
14

13. juuli 2016. aasta kollektiivlepingu artikkel 46 on sõnastatud järgmiselt: „I. Töötaja võib puudumisest ette teatades ja selle vajadust põhjendades töölt puududa, ilma et ta kaotaks õigust töötasule, järgmistel põhjustel ja järgmise kestusega: A. Abiellumise korral 15 kalendripäeva alates selle sündmuse kuupäevast või sellele vahetult eelnevast päevast töötaja valikul. B. Kolm päeva lapse sünni puhul või kuni teise astme veresugulasest või hõimlasest pereliikme surma, õnnetuse või raske haiguse või haiglaravi korral. Abikaasa või lapse surma korral pikendatakse seda perioodi 5 päevani. Kui sel põhjusel on töötajal vaja reisida, pikeneb see ajavahemik ühe päeva võrra. C. Kaks päeva kuni teise astme veresugulasest või hõimlasest pereliikme kodust puhkust nõudva ambulatoorse operatsiooni puhul. Kui sel põhjusel on töötajal vaja reisida, on see ajavahemik neli päeva. D. Üks päev alalise elukoha kolimiseks. E. Hädavajalik aeg vältimatu ühiskondliku ja isikliku kohustuse täitmiseks, sealhulgas aktiivse valimisõiguse teostamiseks. F. Ametiühinguga või töötajate esindamisega seotud ülesannete täitmiseks seaduses või kollektiivlepingus sätestatud tingimustel. G. Arstitõendiga tõendatud vältimatult vajalik aeg, kui töötaja peab haiguse tõttu minema arsti vastuvõtule töötundide ajal. H. Hädavajalikud tunnid selleks, et töötaja saaks osaleda õpingute või koolituste lõpueksamitel, kui ta õpib kutsetunnistuse või akadeemilise diplomi saamiseks. Neil juhtudel peab ta esitama taotlust tõendava ametliku dokumendi. I. Igal aastal võib töötaja eelnevates punktides A, B ja D ette nähtud puhkuste raames võtta kuni kolm kumuleeruvat puhkusepäeva ühe päeva kaupa või kuni kaks päeva abikaasa, elukaaslase või lapse surma korral, või – välja arvatud lõikes 1 ette nähtud puhkuse korral – samuti ühe päeva kaupa järgmistel juhtudel: 1) Üks päev või kaheksa tundi aastas, et saata alla 16aastast last arsti vastuvõtul töötaja töötundide ajal, tingimusel et töötaja esitab selle kohta arstitõendi. 2) Kuni teise astme veresugulasest või hõimlasest pereliikme abiellumise korral. 3) Juhilubade eksami sooritamiseks ja elamispinna ostmiseks või müümiseks vajaliku notariaalakti allkirjastamiseks, kui töötaja peab seda tegema isiklikult ning oma tööajal. II. Seoses nimetatud puhkustega, välja arvatud käesoleva artikli punktis A ette nähtud puhkus, on tsiviilpartnerluses paaridel samad õigused, tingimusel et nad on asjaomases ametlikus registris nõuetekohaselt registreeritud ja töötaja esitab selle kohta autonoomses piirkonnas kohaldatavates eeskirjades sätestatud nõuetele vastava tõendi. III. Töötaja peab võimalikult kiiresti teavitama oma otsest ülemust, et viimane saaks võtta vajalikud meetmed talle vastava puhkuse võimaldamiseks, ning esitama tõendi määratud või määratava puhkuse väidetava põhjuse kohta. IV. Käesoleva artikli kohaldamisel tähendab töötaja vajadus reisida seda, et töötaja peab läbima rohkem kui 150 km oma alalise elukoha ja sihtkoha vahel.“
20

Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Törvényszék (Pealinna Budapesti kohus) menetlused peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kohtuasjades C‑807/18 ja C‑39/19 sõnastatud identselt: „1. Kas internetiühenduse teenuse osutaja ja lõppkasutaja vahel sõlmitud kaubanduslepingut, mille alusel teenuseosutaja kohaldab lõppkasutajale teatavate rakenduste suhtes nulltariifi (see tähendab, et andmemahus ei võeta arvesse teatava rakenduse andmeliiklust ega aeglustata andmeliikluse kiirust, kui lepingus sätestatud andmemaht on täis) ja mille kohaselt teenuseosutaja poolne diskrimineerimine toimub üksnes lõpptarbijaga sõlmitud kaubanduslepingu tingimustel ja on suunatud ainult selle lõppkasutaja vastu, kes on selle lepingu pool, ja mitte lõppkasutaja vastu, kes selle lepingu pool ei ole, tuleb tõlgendada [määruse 2015/2120] artikli 3 lõike 2 seisukohast? 2. Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav, siis kas [määruse 2015/2120] artikli 3 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et rikkumise tuvastamiseks – arvestades ka määruse põhjendust 7 – on vaja mõju- ja turupõhist hindamist, mis määraks kindlaks, kas – ja vajadusel mil määral – internetiühenduse teenuse osutaja võetud meetmed piiravad tõepoolest määruse artikli 3 lõikega 1 lõppkasutajale antud õigusi? 3. Kas [määruse 2015/2120] artikli 3 lõiget 3 tuleb sõltumata esimesest ja teisest küsimusest tõlgendada nii, et selles lõikes sätestatud keeld on tingimusteta, üldine ja objektiivne, nii et selle alusel on keelatud igasugused andmeliikluse haldamise meetmed, mis teevad internetisisul vahet, olenemata sellest, kas internetiühenduse teenuse osutaja kehtestab need meetmed lepingu või kaubandustavaga või muul moel? 4. Kas juhul, kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, võib tuvastada ka [määruse 2015/2120] artikli 3 lõike 3 rikkumise ainuüksi seetõttu, et esineb diskrimineerimine, ilma et oleks vaja lisaks turu ja mõju hindamist, mistõttu sel juhul ei ole vaja läbi viia hindamist vastavalt määruse artikli 3 lõigetele 1 ja 2?“
1.

Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – eelkõige arvestades selle artikli 3 lõikeid 1 ja 4 ning artikli 5 lõike 2 punkti a – tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus toimub ettevõtte üleminek, mille suhtes on selle pankrotihaldur algatanud maksejõuetusmenetluse, ei ole selle direktiiviga vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu neid on riigisiseses kohtupraktikas tõlgendatud, mille kohaselt juhul, kui pärast maksejõuetusmenetluse algatamist leiab aset sündmus, mis annab õiguse vanaduspensionile täiendava tööandja pensioniskeemi alusel, ei vastuta omandaja töötaja tulevikus tekkivate õiguste eest sellele pensionile, mis on kogunenud enne maksejõuetusmenetluse algatamist töötatud perioodide eest, tingimusel et selle summa kohta, mille eest omandaja ei vastuta, on võetud meetmed töötajate huvide kaitseks, mis on vähemalt võrdväärsed kaitsetasemega, mis on nõutud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artiklis 8.
103

CSP raamistiku punktis 11 on märgitud, et avaliku teenuse osutamise eest makstavad hüvitised kujutavad endast riigiabi ja need võib tunnistada ELTL artikli 106 lõikega 2 kokkusobivaks, kui see on vajalik asjaomase üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamiseks ja see ei mõjuta kaubanduse arengut liidu huvide vastasel määral. Lisaks on selles punktis täpsustatud, et selline tasakaal on võimalik vaid siis, kui raamprogrammi jaotistes 2.2–2.10 ette nähtud tingimused on täidetud, nimetatud jaotistes asuvad selle raamistiku punktid 12–60.
106

Olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et Euroopa Kohus ei ole pädev tuvastama fakte ega üldjuhul hindama tõendeid, millele Üldkohus on nende faktide tuvastamisel tuginenud. Nimelt kui need tõendid on saadud õiguspäraselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskohustust ja tõendite esitamist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust. See hinnang, välja arvatud juhul, kui tegemist on nende tõendite moonutamisega, ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks kontrollida (27. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon, C‑79/19 P, EU:C:2020:129, punkt 70).
105

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad kapitali vaba liikumist piiravad siseriiklikud meetmed olla põhjendatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, tingimusel et need meetmed on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (10. novembri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal, C‑212/09, EU:C:2011:717, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks on Euroopa Kohus möönnud, et riigisisesed õigusnormid võivad endast kujutada põhivabaduse õigustatud piirangut, kui need on tingitud üldise huvi eesmärki taotlevatest majanduslikest kaalutlustest (22. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Essent jt, C‑105/12–C‑107/12, EU:C:2013:677, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
80

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 14 punkti 2 alapunkti a ja määruse nr 883/2004 artikli 13 lõike 1 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelisi vedusid tegeva veoautojuhi tööandja nende sätete tähenduses on ettevõtja, kelle tegelikus alluvuses see veoautojuht on, kes on tegelik töötasukulude kandja ja kellel on tegelik voli tema tööleping üles öelda, ja mitte ettevõtja, kellega see veoautojuht on sõlminud töölepingu ja kes on selles lepingus formaalselt määratletud kui selle autojuhi tööandja.
62

Võttes arvesse eripärasid, mis iseloomustavad hagi, mille komisjon esitas ELTL artikli 258 alusel koostoimes ELTL artikli 260 lõikega 3, leiab Rumeenia lisaks, et asjakohasem oleks kindlaks määrata põhisumma minimaalne suurus ja maksimaalne suurus, mis varieeruvad sõltuvalt sellest, kui raske on asjaomase liikmesriigi toime pandud rikkumine. Nende summade kindlaksmääramiseks tuleb arvesse võtta kõiki asjakohaseid asjaolusid. Seega tuleb ühelt poolt kindlaks määrata minimaalne põhisumma, mis on palju väiksem sellest, mille komisjon praegu on välja pakkunud, ja mida kohaldatakse juhul, kui asjaomane liikmesriik on tegutsenud konstruktiivselt ja teinud koostööd ning kui rikkumine on vähem raske. Teiselt poolt peab maksimaalne põhisumma kajastama asjaomase liikmesriigi vastupidist suhtumist ja raskemat rikkumist. Käesolevas asjas on komisjoni pakutud minimaalne põhisumma 1887000 eurot ebaproportsionaalne, arvestades juhtumi iseärasusi, Rumeenia suhtumist ja käitumist ning uut minimaalset põhisummat 1651000 eurot, mis on välja pakutud komisjoni 13. septembri 2019. aasta teatises „Rikkumismenetlustes komisjoni poolt Euroopa Kohtule soovitatava põhisumma ja karistusmakse arvutamiseks kasutatavate andmete ajakohastamine“ (ELT 2019, C 309, lk 1). Seega, kui Euroopa Kohus määrab põhisumma, peab see olema palju väiksem ning see peab kajastama ka asjaolu, et kuigi 11. juuli 2019. aasta seadus nr 129/2019 jõustus alles 21. juulil 2019, oli direktiiv 2015/849 osaliselt üle võetud juba enne direktiivi ülevõtmise tähtaja lõppu. Isegi kui Euroopa Kohus otsustab järgida komisjoni soovitatud lähenemist, tuleb põhisumma suurust vähendada, võttes arvesse üksnes päevi, mis jäävad põhjendatud arvamuses määratud tähtaja ehk 8. veebruari 2018 ja vastavalt olukorrale rikkumise lõppemise kuupäeva või käesoleva kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva vahele.
59

Ungari väidab, et kuivõrd kehtivates liikmesriigi õigusnormides on ette nähtud võimalus vaidlustada riikliku reguleeriva asutuse määrused Alkotmánybíróságis (konstitutsioonikohus), siis on need õigusnormid kooskõlas direktiivi 2009/72 artikli 37 lõikega 17 ja direktiivi 2009/73 artikli 41 lõikega 17. Nimelt on nõutav, et võrgutasude kehtestamiseks tuleb vastu võtta määrus, mitte halduse üksikakt.
51

Samuti väidab Iirimaa, et ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldatavust tuleb hinnata iga juhtumi puhul eraldi, võttes arvesse asjaomase liikmesriigi heausksust. Kuna selle sättega komisjonile antud õigus on oma olemuselt kaalutlusõigus, tuleb järeldada, et komisjoni üldine poliitika, nagu seda on kirjeldatud komisjoni teatises „[Liidu] õigus: parema kohaldamisega paremad tulemused“ (ELT 2017, C 18, lk 10) ja mis seisneb selles, et ta taotleb põhisummade ja karistusmaksete määramist süstemaatiliselt, ei ole selle sätte eesmärgiga kooskõlas. Lisaks ei võimalda see poliitika võtta arvesse liikmesriikide heas usus tehtud jõupingutusi. Käesolevas asjas hoiti komisjoni direktiivi 2015/849 ülevõtmise edenemise ja direktiivi ülevõtmise meetmete võtmiseks kehtestatud ajakavaga kursis. Neil asjaoludel ei võimalda põhisumma määramine tõenäoliselt saavutada sellist hoiatavat mõju nagu „liidu õigusaktidega taotletavate üldiste huvide“ kaitse, millele komisjon viitab, vaid see võib – vastupidi – viia selleni, et liikmesriigid seavad direktiivide ülevõtmise kvaliteedi ohtu direktiivide õigeaegse ülevõtmise nimel. Komisjoni järgitud lähenemisviis rikub seega ELL artikli 5 lõikes 4 kehtestatud proportsionaalsuse põhimõtet. Samuti ei ole see lähenemisviis kooskõlas lojaalse koostöö kohustusega, mis lasub komisjonil ELL artikli 4 lõike 3 alusel. Komisjoni otsus nõuda süstemaatiliselt põhisumma maksmist, põhjendamata seda nõuet iga juhtumi puhul eraldi, on liiati vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt ei tohi põhisumma määramine olla automaatne ja see tuleb otsustada juhtumi asjaolusid arvestades. Ent käesolevas asjas on komisjoni eesmärk teha Iirimaa juhtumist pretsedent ja seeläbi tagada, et teised liikmesriigid järgivad tulevikus direktiivides ette nähtud ülevõtmistähtaegu. See on ebaõiglane ja õigusvastane. Pealegi on komisjoni tegevuse aluseks eeldus, et liikmesriigid üritavad direktiivide ülevõtmisega viivitada, see tähendab tegelikult, et eeldatakse liikmesriikide pahausksust. Selline eeldus on aga vastuolus ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö kohustusega.
104

Mis puudutab apellantide argumente kõnealuse rikkumise mõju väidetava puudumise kohta, mida analüüsitakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156 ja 157, siis vastab tõele, et selle kohtuotsuse punktis 156 märkis Üldkohus, et 2006. aasta suuniste punkti 22 sõnastuse kohaselt ei pea komisjon trahvi arvutamisel rikkumise raskust hinnates tingimata arvesse võtma rikkumise tegelikku mõju turule või mõju puudumist kui raskendavat või kergendavat asjaolu. See kaalutlus võib jätta mulje, et Üldkohus piirdus selles osas üksnes oma ülesandega kontrollida vaidlusaluse otsuse õiguspärasust eelkõige 2006. aasta suuniste alusel. Kuigi need käitumisreeglid on siduvad komisjonile endale, kuna ta on piiranud oma kaalutlusõigust (28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 211), ei kohaldu 2006. aasta suunised siiski liidu kohtule, eelkõige tema täieliku pädevuse teostamisel käesoleva kohtuotsuse punktis 96 (vt selle kohta 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus KME Germany jt vs. komisjon, C‑389/10 P, EU:C:2011:810, punktid 102 ja 103), isegi kui ta võib õiguspäraselt otsustada sellest juhinduda (vt selle kohta 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Aloys F. Dornbracht vs. komisjon, C‑604/13 P, EU:C:2017:45, punkt 75).