ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta määruse (EÜ) nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri (viisaeeskiri), (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013), artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et piiratud territoriaalse kehtivusega viisa taotlus, mille kolmanda riigi kodanik on selle eeskirja artikli 25 alusel humanitaarkaalutlustel esitanud vastuvõtva liikmesriigi välisesindusele kolmanda riigi territooriumil eesmärgiga esitada sellesse liikmesriiki saabumisel rahvusvahelise kaitse taotlus ja seega viibida selles liikmesriigis kauem kui 90 päeva 180‑päevase ajavahemiku jooksul, ei kuulu selle eeskirja kohaldamisalasse, vaid käesoleval hetkel kehtiva liidu õiguse kohaselt kuulub see üksnes siseriikliku õiguse kohaldamisalasse.

Olgu lisatud, et vastupidine järeldus võimaldaks kolmanda riigi kodanikel esitada viisaeeskirja alusel viisataotlusi eesmärgiga saada rahvusvaheline kaitse enda valitud liikmesriigis – samas kui viisaeeskiri kehtestati selleks, et väljastada viisasid liikmesriikides kuni 90‑päevaseks viibimiseks mis tahes 180‑päevase ajavahemiku jooksul –, see aga läheks vastuollu määrusega nr 604/2013 loodud süsteemiga.

Oluline on veel märkida, et selline vastupidine järeldus tähendaks, et liikmesriigid on viisaeeskirja alusel kohustatud faktiliselt võimaldama kolmandate riikide kodanikel esitada rahvusvahelise kaitse taotlusi liikmesriikide välisesindustele kolmanda riigi territooriumil. Kuna aga viisaeeskirja eesmärk ei ole liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine rahvusvahelise kaitse valdkonnas, tuleb tõdeda, et ELTL artikli 78 alusel vastu võetud liidu õigusaktid, mis reguleerivad rahvusvahelise kaitse taotlustele kohaldatavaid menetlusi, ei näe niisugust kohustust ette, vaid hoopis välistavad oma kohaldamisalast liikmesriikide välisesindustele esitatud taotlused. Nii ilmneb direktiivi 2013/32 artikli 3 lõigetest 1 ja 2, et see direktiiv on kohaldatav rahvusvahelise kaitse taotlustele, mis on esitatud liikmesriigi territooriumil, kaasa arvatud piiril, territoriaalvetes või transiiditsoonis, kuid mitte diplomaatilise või territoriaalse varjupaiga taotlustele, mis on esitatud liikmesriikide välisesindustele. Ka määruse nr 604/2013 artiklitest 1 ja 3 tuleneb, et see määrus kohustab liikmesriike vaatama läbi rahvusvahelise kaitse taotlused, mis on esitatud liikmesriigi territooriumil, kaasa arvatud piiril või transiiditsoonis, ja et selles määruses sätestatud menetlused on kohaldatavad ainult niisugustele rahvusvahelise kaitse taotlustele.

(vt punktid 48, 49, 51 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑138/16

Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger registrierte Genossenschaft mbH (AKM)

versus

Zürs.net Betriebs GmbH

(eelotsusetaotlus, mille esitas Handelsgericht Wien)

Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused infoühiskonnas – Direktiiv 2001/29/EÜ – Õigus teoseid üldsusele edastada – Artikli 3 lõige 1 – Erandid ja piirangud – Artikli 5 lõike 3 punkt o – Telesaadete levitamine kohaliku kaabelvõrgu kaudu – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette erandid seadmete jaoks, mida saavad kasutada kuni 500 abonenti, ning avalik-õigusliku ringhäälingu saadete liikmesriigi territooriumil kordusülekande jaoks

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 16. märtsi 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2001/29 – Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine infoühiskonnas – Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioon – Üldsusele edastamine – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette erandid seadmetele, mida saavad kasutada kuni 500 abonenti ning avalik-õigusliku ringhäälingu saadete liikmesriigi territooriumil ülekande jaoks – Lubatavus – Tingimused – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/29, artikli 3 lõige 1 ja artikli 5 lõike 3 punkt o)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõiget 1 ja 9. septembri 1886. aasta Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni, Pariisi 24. juuli 1971. aasta lepingust tuleneva redaktsiooni, mida on muudetud 28. septembril 1979, artiklit 11bis tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis näevad ette, et üldsusele edastamise ainuõigusest tulenevat nõuet saada autori luba, ei kohaldata riikliku ringhäälinguorganisatsiooni saadete samaaegsele, täielikule ja muutmatul kujul ülekandmisele kaabli abil liikmesriigi territooriumil, tingimusel, et tegemist on lihtsa tehnilise edastamisvahendiga ning et teose autor võttis seda algse edastamise loa andmisel arvesse, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Direktiivi 2001/29 artiklit 5 ja eeskätt selle lõike 3 punkti o tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis näevad ette, et üldsusele edastamise ainuõigusest tulenevat nõuet saada autori luba, ei kohaldata ringhäälingule ühisantennisüsteemi abil, kui selle antenniga liitunud abonentide arv ei ole suurem kui 500, ning neid õigusnorme tuleb seetõttu kohaldada kooskõlas selle direktiivi artikli 3 lõikega 1, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 44 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑4/16

J. D.

versus

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilny (Varssavi apellatsioonikohus, tsiviilkolleegium, Poola))

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 2009/28/EÜ – Artikli 2 teise lõigu punkt a – Taastuvatest energiaallikatest toodetud energia – Hüdroelektrienergia – Mõiste – Ühe teise käitise tootmisprotsessist tuleneva heitvee ärajuhtimise kohas asuva väikese hüdroelektrijaama toodetud energia

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 2. märtsi 2017. aasta otsus

Keskkond – Taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamine – Direktiiv 2009/28 – Mõiste „taastuvatest energiaallikatest toodetud energia“ – Ühe teise käitise tootmisprotsessist tuleneva heitvee ärajuhtimise kohas asuva hüdroelektrijaama toodetud energia – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/28, artikli 2 teise lõigu punkt a)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta artikli 2 teise lõigu punktis a kasutatud mõistet „taastuvatest energiaallikatest toodetud energia“ tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab energiat, mis on toodetud väikeses hüdroelektrijaamas, mis ei ole pumpelektrijaam ega pump-turbiiniga elektrijaam ning mis asub ühe teise sellise käitise tootmisprotsessist tuleneva heitvee ärajuhtimise kohas, kes on vett eelnevalt võtnud oma tarbeks.

Nagu märkis sisuliselt kohtujurist oma ettepaneku punktides 36–38, tuleneb kirjeldatud teguritest, et taastuvatest energiaallikatest toodetud energia direktiivi 2009/28 artikli 2 teise lõigu punkti a tähenduses on kogu hüdroelektrienergia olenemata sellest, kas see on toodetud loodusliku veevoolu hüdroenergia toimel või kunstliku veevoolu hüdroenergia toimel, välja arvatud elekter, mis on toodetud eelnevalt mäe otsa pumbatud vett kasutavates pumpelektrijaamades. Pettuste vältimiseks on siiski oluline, et ülemjooksul toimuva tegevuse, mis on kunstliku veevoolu allikas, ainus eesmärk ei oleks kõnealuse veevoolu tekitamine selle alamjooksul elektri tootmiseks kasutamise eesmärgil. Nii ei oleks taastuvatest energiaallikatest toodetud hüdroelektrienergia mõistega direktiivi 2009/28 tähenduses hõlmatud elekter, mis on toodetud kunstliku veevoolu hüdroenergia toimel, kui asjaomane kunstlik veevool on ülemjooksul pumba abil tekitatud üksnes eesmärgil toota seda elektrit alamjooksul.

(vt punktid 31, 36, 38 ja resolutsioon)
Nõukogu 20. septembri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta artikli 42 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et kui Natura 2000 toetuskõlblik metsaala kuulub osaliselt riigile ja osaliselt eraisikule, siis tuleb viimatinimetatule makstava toetuse suuruse arvutamisel arvesse võtta riigile kuuluva maa ja eraisikule kuuluva maa pindalade suhet.

Samas ei too asjaolu, et Natura 2000 võrgustikku määratud metsamajandusliku maatüki üks osa ei kuulu Natura 2000 toetuste kohaldamisalasse, sest see kuulub riigile, endaga kaasa seda, et kaoks vajadus hüvitada eraisikule kuuluva maatüki majandamisele neis direktiivides ette nähtud nõuete rakendamisest tulenevad piirangud.

Seega oleks määruse nr 1698/2005 artikli 42 lõike 1 esimese lause kohaldamisalast ühe Natura 2000 võrgustikku määratud metsaala, mis kuulub nii eraisikule kui ka riigile, täielik väljajätmine igal juhul vastuolus Natura 2000 toetussüsteemi kompenseeriva eesmärgiga.

(vt punktid 27, 28, 36 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-146/16

Verband Sozialer Wettbewerb eV

versus

DHL Paket GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Ebaausad kaubandustavad – Trükimeedias sisalduv reklaam – Olulise teabe esitamata jätmine – Ligipääs sellele teabele veebilehe kaudu, kus asjaomaseid kaupu müüakse – Kaubad, mida müüb reklaamteate avaldanud isik või kolmas isik

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 30. märtsi 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Direktiiv 2005/29 – Eksitavad väljajätted – Teave, mida peetakse ostukutses oluliseks – Mõiste – Ulatus – Selliste konkreetsete toodete reklaam trükimeedias, mida ostetakse kõnealuse reklaami koostanud ettevõtja veebilehe kaudu, millele on reklaamis viidatud – Hõlmamine – Siseriikliku kohtu hinnang – Kriteeriumid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/29, artikli7 lõige 4)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004, artikli 7 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et selline reklaamteadaanne, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille suhtes on kohaldatav mõiste „ostukutse“ selle direktiivi tähenduses, võib olla kooskõlas kõnealuses sättes ette nähtud teavitamiskohustusega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab igal konkreetsel juhul kontrollima esiteks, kas ruumilised piirangud reklaamtekstis õigustavad tarnija kohta teabe esitamist üksnes interneti müügiportaali tasandil, ja teiseks vajaduse korral, kas kõnealuse direktiivi artikli 7 lõike 4 punktis b nõutud teave interneti müügiportaali kohta on esitatud lihtsalt ja kiirelt.

(vt punkt 33 ja resolutsioon)
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000, artikli 220 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et importija võib selle sätte tähenduses tugineda õiguspärasele ootusele, et vaielda heausksusele tuginedes tollivormistusjärgse arvestuskande tegemisele vastu, üksnes siis, kui on täidetud kolm kumulatiivset tingimust. Kõigepealt peab olema täidetud tingimus, et maksu sissenõudmine ei ole toimunud pädevate asutuste endi eksimuse tõttu, teiseks, et nende eksimus on selline, mida heausksel tollimaksu tasumise eest vastutaval isikul ei oleks olnud mõistlikult võimalik avastada, ning lõpuks, et viimane on järginud kõiki tollideklaratsiooni kohta kehtivaid sätteid. Selline õiguspärane ootus ei ole tekkinud, kui importija on päritolusertifikaadi vormi A õigsuses kahtlemise ilmselgete põhjuste esinemisel siiski jätnud oma võimalusi arvestades kogumata selle sertifikaadi väljaandmise asjaolude kohta teavet, et teha kindlaks, kas tema kahtlused olid põhjendatud. Sellest ei tulene aga importijal lasuvat üldist kohustust kontrollida süstemaatiliselt ekspordiriigi tolli poolt päritolusertifikaadi vormi A väljaandmise asjaolusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki konkreetseid asjaolusid arvestades hinnata, kas käesoleval juhul on need kolm tingimust täidetud.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑51/16

Stryker EMEA Supply Chain Services BV

versus

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane, kantoor Rotterdam Rijnmond

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Noord-Holland)

Eelotsusetaotlus – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Kaupade klassifitseerimine – Inimkehasse luumurdude ravimiseks või proteeside kinnitamiseks paigaldatavate implantaatide kruvi – Kombineeritud nomenklatuur – Rubriik 9021 – Rakendusmäärus (EL) nr 1212/2014 – Kehtivus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 26. aprilli 2017. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Inimkehasse luumurdude ravimiseks või proteeside kinnitamiseks paigaldatavate implantaatide kruvi – Klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 9021 – Kriteeriumid

(Nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa, rubriik 9021)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (muudetud komisjoni 16. oktoobri 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 1101/2014) I lisas toodud ühise tollitariifistiku kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 9021 tuleb tõlgendada nii, et sellesse kuuluvad niisugused meditsiiniliste implantaatide kruvid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuna neil toodetel on tunnused, mis eristavad neid tavatoodetest kõrgetehnoloogilise taseme ja täpsuse ning samuti nende valmistamismeetodi ja funktsiooni spetsiifika tõttu. Iseäranis asjaolu, et selliseid meditsiiniliste implantaatide kruve, nagu on kõne all põhikohtuasjas, saab kehasse paigaldada vaid spetsiifiliste meditsiiniliste instrumentidega, mitte aga tavatööriistadega, kujutab endast tunnust, mida tuleb arvestada selleks, et asjaomaseid meditsiiniliste implantaatide kruve tavatoodetest eristada.

(vt punkt 57 ja resolutsioon)
Kõrgeima astme poolt direktiivi 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul, ülevõtmistähtaja alguses, esitatud arvamus, mis annab liikmesriigi pädevatele kohtutele, kes lahendavad eelvangistuse kohaldamise määruse peale esitatud kaebust, õiguse otsustada, kas kriminaalkohtumenetluse etapis tuleb kahtlustatava eelvangistuses pidamise küsimuses teostada kohtulikku kontrolli selle üle, kas on piisav alus kahtlustada, et isik on talle etteheidetava süüteo toime pannud, ei saa pärast selle tähtaja möödumist selle direktiivi eesmärke tõsiselt kahjustada.

Nimetatud arvamus – milles tuvastatakse, et Euroopa inimõiguste konventsiooniga on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad kohtul kriminaalkohtumenetluse etapis ja eelvangistuses seisneva tõkendi küsimust lahendades hinnata, kas on piisav alus kahtlustada, et isik on süüteo toime pannud – ei kirjuta see nendele liikmesriigi kohtutele, kes lahendavad eelvangistuse kohaldamise määruste peale esitatud kaebusi, ette, millise otsuse nad peavad tegema. Vastupidi, et see arvamus annab nendele kohtutele võimaluse valida, kas kohaldada nimetatud konventsiooni sätteid, nii nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on neid tõlgendanud, või siseriiklikke kriminaalmenetluse norme.

(vt punktid 34, 36 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑145/16

Aramex Nederland BV

versus

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Gerechtshof Amsterdam)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EMÜ) nr 2658/87 – Tolliliit ja ühine tollitariifistik – Tariifne klassifitseerimine – Kombineeritud nomenklatuur – Kehtivus – Määrus (EL) nr 301/2012 – Rubriigid 8703 ja 8711 – Kolmerattaline sõiduk nimetusega „Spyder“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kuues koda) 16. veebruari 2017. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Kolmerattaline sõiduk, millel on küll kolmerattaliste mootorrataste jaoks valmistatud rehvid, kuid mis sarnanevad sõiduautode rehvidega, mida juhitakse juhtraua abil ning millel on Ackermani põhimõttel rajanev rooliajam – Klassifitseerimine kombineeritud nomenklatuuri rubriiki 8703

Nõukodu määrus nr 2658/87, I lisa, rubriigid 8703 ja 8711; komisjoni määrus nr 927/2012

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud komisjoni 9. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 927/2012, I lisas sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et selline kolmerattaline sõiduk nagu põhikohtuasjas, millel on küll kolmerattaliste mootorrataste jaoks valmistatud rehvid, kuid mis sarnanevad sõiduauto rehvidega, mida juhitakse juhtraua abil ning millel on Ackermani põhimõttel rajanev rooliajam, kuulub selle nomenklatuuri rubriiki 8703.

(vt punkt 35 ja resolutsioon)
Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes IV peatüki sätteid, eelkõige selle määruse artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ülalpidamist saama õigustatud isik, kelle kasuks on tehtud liikmesriigis kohtuotsus ja kes soovib selle täitmisele pööramist teises liikmesriigis, võib esitada oma taotluse otse viimati nimetatud liikmesriigi sellisele pädevale asutusele nagu spetsialiseeritud kohus, ning temalt ei või nõuda, et ta esitaks viimati nimetatud kohtule oma taotluse täitmise liikmesriigi keskasutuse kaudu.

IV peatüki „Kohtuotsuste tunnustamine, täidetavus ja täitmine“, millesse kõnealune artikli 41 lõige 1 kuulub, ükski säte ei näe ette erimenetlust, mis lisanduks menetlustele, mis on kohaldatavad puhtalt siseriiklike taotluste puhul, ja eelkõige ei näe see ette kohustuslikku pöördumist liikmesriigi keskasutuste poole.

Keskasutuste poole pöördumine on ette nähtud määruse nr 4/2009 VII peatükis, mis käsitleb keskasutuste vahelist koostööd.

Määruse nr 4/2009 artiklitest 51 ja 56 koostoimes määruse põhjendustega 31 ja 32 nähtub, et keskasutustele esitatud abistamise taotlus on määruse VII peatüki sätete kohaselt õigus, mitte kohustus. Taotlus on seega vabatahtlik ja seda kasutatakse ainult siis, kui ülalpidamist saama õigustatud isik soovib sellest endale abi, et näiteks ületada teatavad erilised takistused nagu ülalpidamist andma kohustatud isiku asukoha kindlakstegemine.

Seega näeb määrus nr 4/2009 pädevate kohtute poole pöördumiseks ette kaks alternatiivset viisi: üks võimalus on otse pöördumine vastavalt määruse IV peatüki sätetele ja teine võimalus on pöörduda keskasutuste kaudu, kui ülalpidamist saama õigustatud isik taotleb määruse VII peatüki sätete kohaselt oma elukohaliikmesriigi keskasutuse abi.

Seda analüüsi toetab määruse nr 4/2009 V peatükis asuva artikli 45 sõnastus. Kõnealune artikkel, mis käsitleb õigusabi, eristab selgelt ülalpidamist saama õigustatud isiku kahte alternatiivset võimalust täitmistaotluse esitamiseks, nimelt keskasutuste kaudu „või“ otse pädevatele asutustele.

Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et kohustus, mille näevad ülalpidamist saama õigustatud isikule ette sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad ja mille kohaselt tuleb pöörduda taotluse saanud liikmesriigi keskasutuse poole, kuigi õigustatud isik soovib määruse nr 4/2009 IV peatüki alusel pöörduda otse pädevate asutuste poole, ning mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul toob kaasa täiendavaid tähtaegu, on vastuolus selle määruse artikli 41 lõikega 1 koostoimes määruse eesmärgi ning süsteemiga, millesse see säte kuulub.

(vt punktid 37, 39–44 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-253/16

Flibtravel International SA

ja

Léonard Travel International SA

versus

AAL Renting SA jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Bruxelles)

Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 96 – Kohaldatavus – Siseriiklikud õigusnormid, millega keelatakse taksoettevõtjatel anda kliendi käsutusse üksikud istekohad – Siseriiklikud õigusnormid, millega keelatakse taksoettevõtjatel sihtkohta eelnevalt kindlaks määrata – Siseriiklikud õigusnormid, millega keelatakse taksoettevõtjatel end ise klientidele välja pakkuda

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 15. märtsi 2017. aasta otsus

Teenuste osutamise vabadus – Asutamislepingu sätted – Kohaldamisala – Transport – Siseriiklikud õigusnormid, millega keelatakse taksoettevõtjatel anda kliendi käsutusse üksikud istekohad, sihtkoht eelnevalt kindlaks määrata ja end ise klientidele välja pakkuda – Välistamine

(ELTL artikkel 96)

ELTL artikli 96 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav taksoettevõtjatele seatud selliste piirangute suhtes, nagu on põhikohtuasjas käsitletavad piirangud.

Selle sätte eesmärgiks on vältida, et liikmesriigid võtaksid kaitsemeetmeid, millest saavad kaudselt kasu selle ettevõtja kliendid, kes neile neid hindu ja tingimusi pakuvad, jättes võtmata kaitsemeetmed, millest saaksid otsest kasu teised ettevõtjad, kes on asjaomase ettevõtja konkurendid.

Seda tõlgendust toetab ka ELTL artikli 96 lõige 2, mille alusel peab komisjon võtma põhimõtteliselt artikli 96 lõikega 1 keelatud meetme lubamisel arvesse eelkõige sobiva regionaalse majanduspoliitika nõudeid, vähearenenud piirkondade vajadusi ja poliitilistest asjaoludest tugevasti mõjutatud piirkondade probleeme.

Vastupidine tõlgendus, mida kaitsevad põhikohtuasja vastustajad, kahjustaks lisaks ka ELTL artikli 58 kasulikku mõju – see säte näeb kooskõlas ELTL artikliga 91 ette, et teenuste osutamise vabaduse põhimõtete kohaldamine tuleb läbi viia ühise transpordipoliitika rakendamisega (kohtuotsus, 22.12.2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, punkt 30) –, kuna ELTL artikli 96 lõike 1 eesmärgiks on otseselt keelata suur osa meetmeid, mis võidakse kvalifitseerida veoteenuste osutamise vabaduse piiranguks, ilma et liidu seadusandja oleks sellekohase normi vastu võtnud.

(vt punktid 20, 21, 23, 24 ja resolutsioon)
–

enne üleandmise teostamist peavad liikmesriigi ametiasutused, ja vajaduse korral ka selle liikmesriigi kohtud, kõrvaldama igasugused tõsised kahtlused seoses sellega, et üleandmine võib mõjutada asjaomase isiku tervislikku seisundit, võttes ennetavaid meetmeid selleks, et üleandmine toimuks tingimustel, mis võimaldavad asjaomase isiku tervislikku seisundit sobivalt ja piisavalt kaitsta. Kui aga seetõttu, et varjupaigataotleja haigus on eriti tõsine, ei piisa selliste ennetavate meetmete võtmisest kindlustamaks, et isiku üleandmisega ei kaasne ohtu tema tervise tõsiseks ja parandamatuks halvenemiseks, peavad asjaomase liikmesriigi ametiasutused peatama asjaomase isiku üleandmise ja tegema seda seniks, kuni tema seisund võimaldab üleandmist, ja