ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 122/7

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 17. detsembril 2018 — Athesia Energy Srl jt versus Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA

(kohtuasi C-799/18)

(2019/C 122/08)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Athesia Energy Srl, Pv Project Cologna S.r.l., Belriccetto S.r.l., Itt Energy S.r.l., Pietra dei Fiori S.r.l., Energia Solare S.r.l., Green Hunter S.p.A, Actasol 5 S.r.l., Actasol 6 S.r.l., Cinque S.r.l., Spf Energy Uno S.r.l., Spr Energy Due S.r.l., Spf Energy Tre S.r.l., Bulicata S.r.l., Energy Line S.r.l., Marche Solare 1 S.r.l.

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigus keelab kohaldada selliseid liikmesriigi õigusnorme nagu dekreetseaduse nr 91/2014 (seadusega 116/2014 seadusena kinnitatud redaktsiooni) artikli 26 lõiked 2 ja 3, mis kas vähendavad toetusi, mis on seadusega juba ette nähtud ning vastavates fotogalvaaniliselt saadud elektrienergia tootjate ning selleks asutatud riigi osalusega äriühingu Gestore dei servizi energetici s.p.a. vahel sõlmitud lepingutes kindlaks määratud, või siis viivitavad märkimisväärselt nende väljamaksmist;

täpsemalt, kas need liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas selliste Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega nagu õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, õiguskindluse põhimõte, lojaalse koostöö põhimõte ja kasuliku mõju põhimõte; Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 16 ja 17; direktiiviga 2009/28/EÜ (1) ja sellega, kuidas see direktiiv reguleerib toetuskavasid; ning ELTL artikli 216 lõikega 2, eriti seoses Euroopa energiaharta lepinguga?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2009, L 140, lk 16).
—

Üldkohus rikkus õigusnormi (i) kui ta vaidlustatud kohtumääruse punktides 30 ja 32 otsustas, et on ebatõenäoline, et hagi raames apellandi väidetud ebaseaduslikkus korduks tulevikus ning et apellandil puudub hagi esitamiseks huvi, ja (ii) kui ta samades punktides otsustas, et selles kontekstis asjakohane küsimus on see, kas on tõenäoline, et tulevikus esineb olukord, kus komisjonile teavitatakse seaduseelnõust, mis vastab tema muredele seoses olemasolevate õigusnormidega teavitavas liikmesriigis, mille suhtes on käimas kohustuste rikkumise menetlus, ja milles komisjon keeldub andmast luba tutvuda direktiivi 98/34 (1) alusel esitatud üksikasjaliku arvamusega, mis seondub selle seaduseelnõuga, õigustades seda üldise mitteavalikustamise eeldusega, mis tuleneb vajadusest kaitsta selle rikkumismenetluse eesmärki, samas kui õiguslikult ei ole asjakohane küsimus mitte selles, kas niisugune konkreetne olukord võib esineda, vaid hoopis selles, kas komisjon võib tulevikus kohaldada määruse 1049/2001 (2) või direktiivi 98/34 tõlgendust, millele ta tugineb ja millele apellant on oma kaebuses vastu vaielnud.
3.

Kas sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Itaalia normid, mis on sätestatud seaduse 190/2014 artikli 1 lõike 644 punktis g ning mis seavad seadusandlikus dekreedis 504/1998 ette nähtud ühtse totomaksu kohustuse Itaalia vahendajatele, kes edastavad hasartmänguandmeid mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis asuvate totokorraldajate nimel, eriti äriühingu Stanleybet Malta Ltd laadsete korraldajate nimel, ning mille kohaselt võivad samad totokorraldajad olla maksu tasumise eest nende Itaalia vahendajatega solidaarselt vastutavad, kusjuures see maks kuulub tasumisele kindla suurusega maksustatavalt summalt, mis on kolm korda suurem kui ettevõtte või kogumispunktide asukohaprovintsis kogutud panuste keskmine summa, mis leitakse andmete põhjal, mis on riiklikus hasartmänguandmete infosüsteemis registreeritud asjaomasele maksustamisperioodile eelneval perioodil, on Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 52, 56 jj, Euroopa Kohtu praktikaga hasartmängu- ja tototeenuste valdkonnas ning võrdse kohtlemise põhimõtte ja diskrimineerimiskeelu põhimõttega vastuolus, võttes ka arvesse Corte Costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus) 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsust?
2.

Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt (ja see direktiiv tunnistatakse tavatelefoniside- ja internetiteenuste osutajatele kohaldatavaks), siis kas direktiivi 2002/20/EÜ artiklitega 12 ja 13 on liikmesriikidel lubatud kehtestada tasu või kasutustasu, mille suurus määratakse kindlaks ainult brutotulu alusel, mida ettevõtja – kes on paigaldatud seadmete omanik – on aastas teeninud tavatelefoniside- ja internetiteenuste osutamisega vastaval territooriumil?
2.

Kui sellele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta ning direktiivi 98/30/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 3 lõige 3 koostoimes A lisa punktidega b ja c on eraõigusliku juriidilise isikuna (Saksa osaühinguna) tegutseva tarneettevõtja suhtes alates 1. juulist 2004 vahetult kohaldatav, kuna selle direktiivi nimetatud sätted on nende sätete sisu silmas pidades tingimusteta ja seega ei tule nende kohaldamiseks vastu võtta uut rakendusakti, ning need annavad kodanikule õigusi organisatsiooni suhtes, mis on hoolimata eraõiguslikust vormist riigi kontrolli all, sest riik on majandusüksuse ainuosanik?
3.

Kas liidu õigusega, eelkõige direktiivi 2000/78/EÜ (1) artikliga 9, on vastuolus õigusnorm, mis näeb ette, et õigus saada vanuse alusel diskrimineeriva töötasu tõttu hüvitist, lõpeb kahe kuu möödumisel, kui — 8. septembril 2011. aastal kuulutatud kohtuotsuse C-297/10 ja C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs ja Mai) alusel hakkab tähtaeg sellele vaatamata kulgema, et asjaomase isiku suhtes ei kohaldata Saksamaa avaliku sektori töötajate kollektiivlepingut (Bundesangestelltentarifvertrag), vaid tema isiklik olukord vastab 9. septembri 2015. aasta kohtuotsuses C-20/13, ECLI:EU:C:2015:561 (Unland) esinenud olukorrale, — asjaomastel ametnikel ja kohtunikel (töötajatel) on eespool nimetatud kohtuotsust võimalik leida üksnes üldistest avalikest allikatest, — pärast eespool nimetatud kohtuotsuse tegemist on tööandjad eitanud selle ülekantavust ametnikele ning vaielnud seejuures vastu vanuselise diskrimineerimise olemasolule, kusjuures seda õiguslikku seisukohta on vähemalt osaliselt levitatud ka väljapoole, — esimese astme halduskohtute praktikas on nimetatud tähtaja jooksul ja ka pärast seda, kuni 19. juuni 2014. aasta kohtuotsuseni C-501/12–C-506/12, C-540/12 ja C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht) ülekaalukalt eitatud vanuselise diskrimineerimise olemasolu, — selle tähtaja jooksul puudus kõrgemate kohtute praktika ja esimene kõrgeima astme kohtu otsus tehti alles pärast otsuse tegemist kohtuasjas Specht, — ametniku või kohtuniku teenistussuhtes (töösuhtes) kehtib õigust lõpetav tähtaeg ainult erikulutuste hüvitamise kohta ja sellised tähtajad ei ole lühemad kui kuus kuud, — tasustamise (töötasu) nõuete suhtes kohaldatakse kolmeaastast aegumistähtaega, mis algab aasta lõppemisel, mil nõue on muutunud sissenõutavaks, ja soodustatud isik teab või peaks nõudest teadma, vastasel juhul on aegumistähtaeg kümme aastat, — riigisisesed tasustamise (töötasu) nõuded, mis ei ole seadusega kindlaks määratud, tuleb aegsasti esitada, st eelarveaasta jooksul, mille eest töötasu taotletakse?
Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) 30. novembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 28. septembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit versus komisjon

(Kohtuasi C-747/18 P)

(2019/C 112/19)

Kohtumenetluse keel: ungari

Pooled

Apellant: Lux-Rehab Foglalkoztató Non-Profit Kft. (Lux-Rehab Non-Profit Kft.) (esindaja: ügyvéd L. Szabó)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Lux-Rehab Non-Profit Kft. palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul

— tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja tuvastada, et see on põhjendatud, ning järelikult tühistada Üldkohtu (seitsmes koda) 28. septembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-710/17, Lux-Rehab Non-Profit Kft. versus Euroopa Komisjon, millest teatati apellandile 2. oktoobril 2018;

— saata asi seoses teises ja neljandas vastuvõetamatuse väites nimetatud vaidlustatud otsusega tagasi Üldkohtule;

— mõista esimese astme kohtukulud välja esimese astme menetluse kostjalt, kuid juhul kui asi saadetakse tagasi Üldkohtule, siis otsustada, et esimese astme menetluse kohtukulud ja apellatsioonimenetluse kohtukulude jaotuse kohta käesolevas asjas otsust ei tehta, vaid tehakse see lõplikus kohtuotsuses.

Väited ja peamised argumendid

1. Esimene väide

Apellandi väitel on põhjendatud tema tuginemine oma menetluslike õiguste kaitsele, mistõttu tuleb teda lugeda puudutatud isikuks, kui tema kaebuse ese on tühistada määruse 659/1999 (1) artikli 4 lõike 3 alusel tehtud vastuväidete esitamata jätmise otsus, ning kaebus sisaldab vaikimisi, selle viitamise tasandil, tuginemist õiguste kaitsele.

2. Teine väide

Osas, milles Üldkohus tõlgendas hagiavalduse lisa ning tegi selle tõlgenduse alusel ka sisulise otsuse, siis ei saa ta tugineda põhjendatult sellele, et ta ei ole kohustatud leidma ja tuvastama kaebaja poolt hagiavalduse lisas viidatud õiguslikke aluseid.

Kui Üldkohus nõuab, et kaebaja näitaks konkurentsi kahjustavat mõju, mis on „konkreetne ja käegakatsutav“, tema olukorrale, ning tõendaks seeläbi, et ta on vaidlustatud õigusaktist otseselt puudutatud, siis on tegemist juba olukorra faktiliste asjaolude hindamisega. Nii moonutab ta aga tingimusi, mis on kehtestatud selleks, et hinnata, kas isik on õigusaktist otseselt puudutatud.

3. Kolmas väide

Juhul kui vastustaja tugineb sellele, et vaidlustatud otsuseid ei ole võimalik vaidlustada, kuna need ei ole lõplikud otsused sel põhjusel, et uurimismenetlus on alles pooleli, siis kohtu otsus selles küsimuses tuleb teha enne teisi vastuvõetavuse küsimuses tehtavaid otsuseid.

(1) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT 1999, L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
C 112/27

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Judical da Comarca de Faro (Portugal) 28. detsembril 2018 – Rolibérica, Lda versus Autoridade para as Condições do Trabalho

(Kohtuasi C-834/18)

(2019/C 112/32)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal Judical da Comarca de Faro

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Rolibérica, Lda

Vastustaja: Autoridade para as Condições do Trabalho

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrust (EÜ) nr 561/2006 (1) tuleb tõlgendada nii, et sellega kehtestatakse kohustus, mille kohaselt kauba- ja reisijateveoga tegelevate juhtide iganädalane puhkeperiood peab algama ja lõppema perioodil, mis jääb ajavahemikku alates kell 00.00 esmaspäeval ja lõpetades kell 24.00 pühapäeval, või tuleb seda hoopis tõlgendada nii, et iganädalast puhkeaega võib terviklikult ja katkematult kasutada kahe töönädala vahel?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrus (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85 (ELT 2006, L 102, lk 1.
—

tuvastada, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole võtnud vastu (kõiki) õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud komisjoni 7. aprilli 2016. aasta delegeeritud direktiivi (EL) 2017/593, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/65/EL, täitmiseks, või ei ole komisjonile neist teatanud, siis on Sloveenia Vabariik rikkunud nimetatud direktiivi artiklist 14 tulenevaid kohustusi; ja
2.

Kas eespool nimetatud tingimustel ja eespool öeldust olenemata rikub igal juhul ELTL artiklit 20 Hispaania riigi tava kohaldada automaatselt kuninga dekreedi 240/2007 artiklis 7 sätestatud korda, keeldudes andmast elamisluba liidu kodaniku — kes ei ole kunagi kasutanud liikumisvabadust — pereliikmele ainuüksi põhjusel, et liidu kodanik ei täida selles õigusnormis sätestatud nõudeid, ilma et oleks kontrollitud konkreetselt ja individuaalselt, kas selle liidu kodaniku ja kolmanda riigi kodaniku vahel on sedalaadi sõltuvussuhe, mis mingil põhjusel ja asjaolusid arvestades viitab sellele, et kui kolmanda riigi kodanikule riigis elamise õigust ei anta, ei saa liidu kodanik elada lahus pereliikmest, kellest ta on sõltuv, ja ta peaks liidu territooriumilt lahkuma? Kõige selle juures tuleb arvestada Euroopa Liidu Kohtu praktikat, sealhulgas 8. mai 2018. aasta kohtuotsust K.A. jt (C-82/16) (1).
3.

Kas esimest ja teist küsimust arvestamata tuleb määruse artikli 3 lõiget 3 tõlgendada nii, et selles lõikes sätestatud keeld on üldine ja objektiivne, nii et selle alusel on keelatud igasugused andmeliikluse haldamise meetmed, mis teevad vahet teataval internetisisul, olenemata sellest, kas internetiühenduse teenuse osutaja kehtestab need meetmed lepingu, kaubandustava või muud tüüpi teguviisiga?
3.

Kas liikmesriigi õigusnorm, mis näeb taotleva patsiendi tervislikust seisundist olenemata ette pädeva asutuse eelneva loa andmiseks 31 päeva pikkuse ja loa andmisest keeldumiseks 23 päeva pikkuse menetlustähtaja, vastab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2011. aasta direktiivi 2011/24/EL patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius artikli 9 lõikes 3 sätestatud, konkreetset terviseseisundit ning kiireloomulisust ja juhtumi eripära arvestava mõistliku menetlustähtaja nõudele? Kas ametiasutus võib taotluse puhul kontrollida, kas tervishoiuteenus on sotsiaalkindlustuses kindlustatud, ja kui see on sotsiaalkindlustuses kindlustatud, siis kas seda teenust võib osutada meditsiiniliselt põhjendatud tähtaja jooksul riiklikest vahenditest rahastatav tervishoiuteenuse osutaja, samas kui juhul, kui see ei ole sotsiaalkindlustuses kindlustatud, analüüsib ta patsiendi nimetatud teenuseosutaja osutatava tervishoiuteenuse kvaliteeti, ohutust ja kuluefektiivsust?
1.

Kas ELTL artiklit 157 tuleb tõlgendada nii, et samaaegselt sissemaksetel põhineva vanadus-, toitjakaotus- või töövõimetuspensioniga makstav „emaduse pensionilisa“, mis on vaidluse all põhikohtuasjas ning mis on absoluutselt ja tingimusteta välistatud pensionisaajatest isadele, kes suudaksid tõendada, et nad on oma lapsi kasvatanud, põhjustab töötajatest emade ja isade vahel diskrimineerimise tasustamisel?
2.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2004/38 artiklit 5 ja selle lõiget 2 tuleb tõlgendada samamoodi juhul, kui isik, kes on liidu kodaniku pereliige ja kellel ei ole liikmesriigi kodakondsust, on omandanud alalise elamisõiguse Ühendkuningriigis ja talle on väljastanud alalise elamisloa Ühendkuningriik? Teisisõnu, kas selle direktiivi artiklis 20 ette nähtud alaline elamisluba, mille on väljastanud Ühendkuningriik, vabastab selle omaniku viisa hankimise kohustusest, olenemata sellest, et sellele riigile ei ole kohaldatav ei direktiivi 2004/38 artikli 5 lõikes 2 nimetatud nõukogu 15. märtsi 2001. aasta määrus (EÜ) nr 539/2001, milles loetletakse kolmandad riigid, kelle kodanikel peab välispiiride ületamisel olema viisa, ja need kolmandad riigid, kelle kodanikud on sellest nõudest vabastatud, ega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määrus (EL) 2016/399, mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad)?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (1) artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormil, mille kohaselt peab kohalik omavalitsusüksus (Landkreis (maakond)) koolitranspordi korraldamise kohustust täitma üksnes asjaomase kõrgemalseisva föderaalse üksuse (Bundesland (liidumaa)) elanike suhtes, on kaudselt diskrimineeriv mõju isegi juhul, kui juhtumi asjaolude põhjal on kindlaks tehtud, et elukohanõude tõttu jääb valdav osa ülejäänud liikmesriigi territooriumil elavatest isikutest hüvitisest ilma? Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt:
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Timișoara (Rumeenia) 24. detsembril 2018 — SC Terracult SRL versus Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara –Administrația Județeană a Finanțelor Publice Arad — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Juridice 5, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Serviciul de Soluționare a Contestațiilor

(kohtuasi C-835/18)

(2019/C 131/27)

Kohtumenetluse keel: rumeenia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Curtea de Apel Timișoara

Põhikohtuasja pooled

Apellant: SC Terracult SRL

Vastustajad: Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara –Administrația Județeană a Finanțelor Publice Arad — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Juridice 5, Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Serviciul de Soluționare a Contestațiilor

Eelotsuse küsimus

Kas käibemaksudirektiivi (1), neutraalse maksustamise, tõhususe ja proportsionaalsuse põhimõtetega on sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus haldusasutuste tegevus ja riigisiseste õigusnormide tõlgendus, mis takistab teatud arvete parandamist ja sellest tulenevalt parandatud arvete kandmist selle ajavahemiku käibedeklaratsiooni, mille kestel parandus on tehtud, seoses tehingutega, mis on tehtud ajavahemikul, mille kohta viidi läbi maksukontroll, mille tulemusena maksuhaldur on teinud maksuotsuse, mis on lõplikult jõustunud, kui pärast maksuotsuse tegemist ilmnevad täiendavad andmed ja lisateave, mis tooks kaasa teistsuguste maksustamise aluste kohaldamise?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
Wallapop, S.L-i 5. detsembril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 3. oktoobri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-186/17: Unipreus versus EUIPO — Wallapop (wallapop)

(kohtuasi C-763/18 P)

(2019/C 131/25)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Wallapop, S.L. (esindajad: advokaadid D. Sarmiento Ramírez-Escudero ja N. Porxas Roig)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet ja Unipreus, S.L.

Apellandi nõuded

— tühistada kohtuotsus ainsas väites esitatud põhjustel ja sedastada, et vaidlusalused teenused ei ole sarnased;

— mõista Wallapopi poolt nii esimeses kohtuastmes kui ka käesolevas menetluses kantud kulud välja Unipreusilt.

Väited ja peamised argumendid

Wallapop, S.L. esitab apellatsioonkaebuse Üldkohtu (kuues koda) 3. oktoobri 2018. aasta kohtuotsuse peale kohtuasjas T-186/17 (1), mis käsitleb vastulausemenetlust, mille äriühing Unipreus, S.L. algatas siis, kui Wallapop, S.L. esitas Euroopa Liidu kujutismärgi taotluse nr 13 268 941.

Apellatsioonkaebuse toetuseks on esitatud üksainus väide, et on rikutud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (2) artikli 8 lõike 1 punkti b (nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkt b) ja kohtupraktikat, mis käsitleb teenuste sarnasuse hindamist.

Eeskätt põhistab apellant oma väidet sellega, et Üldkohus kohaldas vääralt kriteeriume, mis on kohtupraktikas kehtestatud kaubamärkide puhul arvessevõetava sarnasuse kindlaksmääramiseks; eeskätt seetõttu, et ta ei pööranud tähelepanu turustamise kontseptile ja teenustele, mida internetipõhine kauplemiskoht osutab õigusnormidest ja kohtupraktikast johtuvalt, see tähendab vahendusteenustele, mitte aga turustamisteenustele ja sarnastele.

Üldkohtu selline väär hinnang kandub üle asjaomaste teenuste sarnasuse analüüsile, mille Üldkohus viis vaidlustatud kohtuotsuses läbi, kohaldades selleks kohtupraktikas kehtestatud kriteeriume (nagu teenuste laad, turustamiskanalid, otstarve ja tajumine või nendevaheline konkurents ja täiendavus).

(1) 3. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Unipreus vs. EUIPO — Wallapop (wallapop) (T-186/17, ei avaldata, EU:T:2018:640).

(2) ELT 2009, L 78, lk 1.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 9. novembril 2018 — Ascopiave SpA jt versus Ministero dello Sviluppo Economico jt

(kohtuasi C-711/18)

(2019/C 131/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellandid: Ascopiave SpA, Bim Belluno Infrastrutture SpA, Centria Srl, Retipiù Srl, Pasubio Distribuzione Gas Srl — Unipersonale, Pasubio Group SpA, Unigas Distribuzione Srl

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero per gli Affari Regionali e le Autonomie

Eelotsuse küsimus

Kas liidu õigusega ning eelkõige elektrienergia ja maagaasi siseturu ühiseeskirjadega ning õiguskindluse põhimõttega ja õiguspärase ootuse põhimõttega on kooskõlas see, kui endistele kontsessionääridele ette nähtud hüvitiste suuruse kindlaksmääramise kriteeriume kohaldatakse tagasiulatuvalt, nii et see mõjutab varem kokku lepitud suhteid, on nende põhimõtete ja õigusnormidega vastuolus, või kas sellist kohaldamist õigustab — muu hulgas proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades — vajadus kaitsta muid üle-euroopalise tähtsusega avalikke huve, mis on seotud vajadusega võimaldada kõnealuse turu konkurentsitingimuste paremat kaitset koos suurema kaitsega selle teenuse tarbijatele, keda endistele kontsessionääridele ette nähtud summade suurenemine võiks kaudselt mõjutada?
2

(a) Juhul, kui küsimusele 1 vastatakse jaatavalt: Milliste kriteeriumide või asjaolude alusel tuleb kindlaks määrata, kas juht kui rahvusvahelise autoveo valdkonnas tegutsev töötaja lähetatakse direktiivi 96/71 artikli 1 lõigete 1 ja 3 tähenduses „liikmesriigi territooriumile“ või kas see töötaja teeb direktiivi 96/71 artikli 2 lõike 1 tähenduses „piiratud aja jooksul […] oma tööd muu liikmesriigi territooriumil kui riik, kus ta tavaliselt töötab“? (b) Kas küsimusele 2(a) vastamisel on oluline asjaolu, et ettevõtja, kes lähetab küsimuses 2(a) nimetatud töötaja, on seotud ettevõtjaga, kelle juurde see töötaja lähetatakse — näiteks kontserni kaudu —, ning kui see on oluline, siis mil määral? (c) Kui küsimuses 2(a) nimetatud töötaja töö hõlmab osaliselt kabotaažvedu — st transporditeenust, mida osutatakse üksnes muu liikmesriigi territooriumil kui riik, kus kõnealune töötaja tavaliselt töötab —, siis kas selle töötaja puhul tuleb alati lähtuda asjaolust, et nimetatud töölõigu puhul töötab ta ajutiselt esimesena nimetatud liikmesriigi territooriumil? Juhul, kui see on nii, kas selles osas kehtib alampiir, nt minimaalne ajavahemik kuus, mil kõnealune kabotaažvedu toimub?
3.

Kas kohtuasjas C-98/14 tehtud kohtuotsuse sisu võib tõlgendada nii, et asjaolu, et mänguautomaatide käitamine ei ole enam kasumlik ja seda saab hasartmängumaksu põhjendamatu ja diskrimineeriva tõstmise tagajärjel teha ainult kahjumiga, võimaldab hinnata, et selle on [käitamisele] „takistuseks olev“ või seda „vähem atraktiivseks muutev“ mõju?
b)

Kas direktiiviga 2000/78 ja/või Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 16 kohaselt põhiõiguseks oleva ettevõtlusvabadusega on direktiivi 2000/78 artikli 8 lõiget 1 arvestades vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei luba põhiõiguseks oleva usuvabaduse kaitse põhjendada usulistest nõuetest tuleneva rõivastuse kandmise keeldu ainuüksi sellega, et selline rõivastus võib abstraktselt ohustada tööandja neutraalsust, vaid nõutav on piisavalt konkreetne oht, eelkõige tööandjat või asjassepuutuvat kolmandat isikut ähvardav konkreetne oht sattuda majanduslikult ebasoodsamasse olukorda?