KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

esitatud 9. septembril 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑296/20

Commerzbank AG

versus

E.O.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Lugano II konventsioon – Kohtualluvus, kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Kohtualluvus tarbijalepingute puhul – Tarbija, kes pärast lepingu sõlmimist viib oma elukoha üle teise konventsiooniga seotud riiki – Äri- või kutsetegevusega tegelemine tarbija alalise elukoha liikmesriigis

1. Selles eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada 2007. aasta Lugano konventsiooni ( 2 ) artikli 15 lõike 1 punkti c, et määrata kindlaks kohus, kes on pädev lahendama vaidlust, milles pank nõuab kliendilt arvelduskonto deebetsaldo tasumist.

2. Kohtuasja eripära seisneb selles, et lepingu sõlmimise ajal oli mõlema poole alaline elu- või asukoht samas riigis (Saksamaa), samas kui nõude esitamise ajal oli kliendi alaline elukoht Šveitsis. ( 3 ) Juhtumi rahvusvaheline mõõde on seega tekkinud hiljem, seda ei ole algusest peale olnud.

3. Kui ma ei eksi, siis ei ole Euroopa Kohus konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c kohta veel seisukohta võtnud. ( 4 ) Küll on ta seda teinud määruse (EÜ) nr 44/2001 ( 5 ) samaväärse normi kohta, mis on omakorda sätestatud praegu kehtivas määruses (EL) nr 1215/2012 ( 6 ).

4. Selles valdkonnas tehtud Euroopa Kohtu otsused ei anna tervikuna vaadeldes minu arvates piisavat selgust küsimusele, mille mõju tarbija lepingupartneri majandustegevusele ei ole tähtsusetu.

I. Õiguslik raamistik. Lugano II konventsioon

5. II jaotise 1. jagu („Üldsätted“) sisaldab artikleid 2 ja 3, mis on sõnastatud järgmiselt: – Artikli 2 lõige 1: „Käesoleva konventsiooni kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht on mõnes käesoleva konventsiooniga seotud riigis, hoolimata nende kodakondsusest kõnealuse riigi kohtusse“. – Artikli 3 lõige 1: „Isikuid, kelle alaline elukoht on käesoleva konventsiooniga seotud riigis, saab käesoleva konventsiooniga seotud teise riigi kohtusse kaevata üksnes käesoleva jaotise 2.–7. jaos sätestatud korras“.

6. II jaotise 4. jagu („Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“) hõlmab artikleid 15, 16 ja 17 järgmise sisuga: – artikli 15 lõike 1 punkt c: „1. Küsimustes, mis on seotud lepinguga, mille isik ehk tarbija on sõlminud oma majandus- või kutsetegevusest sõltumatul eesmärgil, määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao alusel, ilma et see piiraks artikli 4 ja artikli 5 lõike 5 kohaldamist, kui tegemist on: […] c) kõigil ülejäänud juhtudel lepinguga, mis on sõlmitud isikuga, kes tegeleb kutse- või äritegevusega tarbija alalise elukoha riigis, mis on käesoleva konventsiooniga seotud riik, või kelle selline tegevus on mis tahes vahenditega suunatud nimetatud riiki või mitme riigi hulgas ka nimetatud riiki, ning kui leping kuulub sellise tegevuse raamesse“. – Artikli 16 lõige 2: „2. Teine lepinguosaline võib algatada menetluse tarbija vastu üksnes selle käesoleva konventsiooniga seotud riigi kohtutes, kus on tarbija alaline elukoht“. – Artikli 17 lõige 3: „Käesoleva jao [kohtualluvuse määramise] sätetest võib kõrvale kalduda üksnes sellise kokkuleppe alusel: 3) mis on sõlmitud tarbija ja teise lepinguosalise vahel, kui mõlema alaline või peamine elukoht oli kokkuleppe sõlmimise ajal käesoleva konventsiooniga seotud ühes ja samas riigis, ning millega pädevus on määratud selle riigi kohtutele, tingimusel et selline kokkulepe ei ole vastuolus asjaomase riigi seadustega“.

II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused

7. Commerzbank AG-l, kelle peakontor on Maini‑äärses Frankfurdis (Saksamaa), on Dresdenis (Saksamaa) filiaal, mille kaudu ta avas 2009. aastal arvelduskontona hallatava konto kliendile, kelle elukoht oli sel ajal samuti Dresdenis.

8. Klient sai pangalt krediitkaardi, mille liikumised arveldati kontol. Pank lubas arvelduskrediiti, kui klient tegi krediitkaardiga tehinguid tema arvel ja konto jääk oli ebapiisav.

9. Klient kolis 2014. aastal Šveitsi. 2015. aasta jaanuaris tahtis ta ärisuhte Commerzbank AG-ga lõpetada. Arvelduskontol oli sellel kuupäeval deebetsaldo, mis tulenes 2013. aasta septembris tehtud kaardimaksest, mida klient keeldus maksmast, väites, et see olid tingitud krediitkaardi kasutamisest pettuse teel kolmandate isikute poolt ilma tema nõusolekuta.

10. 2015. aasta aprillis lõpetas Commerzbank lepingusuhte viivitamatult ja teatas, et deebetsaldo tuleb talle ära maksta. Klient jättis ikkagi selle saldo maksmata.

11. Commerzbank esitas tasumisnõude Amtsgericht Dresdenile (Dresdeni esimese astme kohus, Saksamaa), kes tunnistas selle oma pädevuse puudumise tõttu vastuvõetamatuks.

12. Kuna Commerzbanki apellatsioonkaebus jäeti rahuldamata, esitas ta kassatsioonkaebuse Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kes esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse järgmises sõnastuses: „1. Kas Lugano II konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kutse- või äritegevusega „tegelemine“ tarbija alalise elukoha riigis, mis on nimetatud konventsiooniga seotud riik, eeldab juba lepingueelsete läbirääkimiste ja lepingu sõlmimise ajal, et tarbijaga lepingu sõlminud pool tegeleb piiriülese tegevusega, või tuleb nimetatud sätet kohaldada kohtuasja menetlemiseks pädeva kohtu määramiseks ka siis, kui lepingu sõlmimise ajal oli lepingupoolte alaline elu- ja asukoht Lugano II konventsiooni artiklite 59 ja 60 tähenduses ühes ja samas konventsiooniga seotud riigis ning õigussuhte piiriülene mõõde tekkis alles tagantjärele seeläbi, et tarbija asus hiljem alaliselt elama teise konventsiooniga seotud riiki? 2. Kas juhul, kui tegevus ei pea olema piiriülene lepingu sõlmimise ajal, on vastavalt Lugano II konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktile c koostoimes sama konventsiooni artikli 16 lõikega 2 põhimõtteliselt välistatud pädeva kohtu määramine Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alusel, kui tarbija asus lepingu sõlmimise ja nõude esitamise vahelisel ajal alaliselt elama teise konventsiooniga seotud riiki, või on lisaks nõutav, et tarbijaga lepingu sõlminud pool tegeleks kutse- või äritegevusega ka tarbija uues elukohariigis või et tema selline tegevus oleks suunatud nimetatud riiki ning leping kuuluks selle tegevuse raamesse?“

III. Menetlus Euroopa Kohtus

13. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 3. juulil 2020.

14. Pärast Euroopa Kohtu määruse kohtuasjas mBank S.A. ( 7 ) avaldamist ja kuna see on seotud eelotsusetaotluses arutatud küsimustega, küsiti eelotsusetaotluse esitanud kohtult 3. septembril 2020, kas ta soovib jääda oma eelotsuse küsimuste juurde.

15. Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) teatas 6. oktoobril 2020 Euroopa Kohtule, et ta võtab teise küsimuse tagasi ja jääb esimese küsimuse juurde.

16. Kirjalikud seisukohad on esitanud Commerzbank, Šveitsi valitsus ja komisjon. Kohtuistungi pidamist ei peetud vajalikuks.

IV. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

17. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c kohaldamiseks: – on vaja, et ettevõtja ja tarbija suhe hõlmaks välismaist „mõõdet“ – käesoleval juhul panga piiriülest tegevust – juba lepingu ettevalmistamise ja sõlmimise ajal; – või kas piisaks vastupidi sellest, kui suhe on muutunud rahvusvaheliseks tagantjärele, tulenevalt sellest, et tarbija viis oma elukoha üle teise konventsiooniga seotud riiki.

18. Komisjon, Šveitsi valitsus ja Commerzbank on nii neile kahele küsimusele vastamisel kui ka oma argumentides eri arvamustel. Mõnda nendest ( 8 ) silmas pidades tuleks minu arvates enne konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c tõlgendamise käsitlemist tähelepanu juhtida selle II jaotise 4. jao, mis käsitleb kohtualluvust tarbijalepingute puhul, teatavatele aspektidele,.

19. Kuna vaidlusalune säte käesolevas asjas ning määruste nr 44/2001 ja nr 1215/2012 vastavad artiklid on praktiliselt identsed, tuleb neid kõiki tõlgendada ühtemoodi. ( 9 )

20. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c mõisteid tuleb samamoodi nagu nendes kahes määruses tõlgendada autonoomselt, et tagada nende ühetaoline kohaldamine kõigis konventsiooniga seotud riikides. ( 10 )

1. Konventsiooni II jaotise 4. jao ratio legis. Tarbijakaitse

21. Konventsiooni II jaotise 4. jao esmane eesmärk on tagada piisav kaitse tarbijale, keda peetakse tema kutselisest lepingupartnerist ( 11 ) majanduslikult nõrgemaks ja õigusküsimustes vähem kogenud lepingupooleks. ( 12 )

22. See kavatsus ei ole absoluutne: seadusandja ei ole tarbijakaitset ette näinud piiramatuna ning Euroopa Kohus ei ole sellest ka nii aru saanud. ( 13 )

23. Asjaolu, et olukord, mida arutatakse, on rahvusvaheline, on konventsiooni kohaldamise sine qua non tingimus. II jaotise 4. jagu, milles määratakse kohtualluvus tarbijalepingute puhul, ei kujuta endast erandit sellest reeglist. ( 14 ) Kaitsega, mille see annab, püütakse tasakaalustada lepinguosaliste olukorda rahvusvahelise kohtualluvuse tasandil. ( 15 )

24. Sätetega, millega koondatakse tarbija poolt või tema vastu algatatud hagid tema elukohariiki, välditakse tüli, mida tekitaks talle see, kui ta oleks sunnitud kohtumenetluses osalema teises riigis. Eeldatakse, et kuna ta on „nõrgem pool“, siis ei pruugi tal alati olla võimalik ette näha, et võimalik kohtuasi võib olla rahvusvaheline, ega arvestada selle riskide ja kuludega. ( 16 ) Ühtlasi välditakse, et ta loobuks oma õiguste teostamisest kohtu kaudu, kui tal tuleb neid kaitsta väljaspool oma elukohariiki. ( 17 )

25. Tarbijale, kelle alaline elukoht on konventsiooniga seotud riigis, antud kaitse: a) võimaldab tal hagejana pöörduda samadesse kohtutesse, mis oleksid kättesaadavad kodumaiste lepingutega seotud vaidluste lahendamiseks; ( 18 ) ja b) tagab, et müüja või teenuste osutaja saab pöörduda ainult samadesse kohtutesse, kui ta soovib tarbijat kohtusse kaevata.

26. Teistsugune lahendus võiks pärssida kalduvust tarbida väljaspool oma riigi piire Euroopa-sisesel turul [või Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) piires].

2. Ettevõtjaga arvestamine ja kohtu asukoha ettearvatavus

27. Nagu ma juba rõhutasin, ei ole tarbijakaitse rahvusvahelise kohtualluvuse tasandil tingimusteta ega jää teistest konventsiooni ühistest eesmärkidest välja.

28. Ettevõtja jaoks asendavad rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjad tarbijalepingute puhul eeskirju, mis on sätestatud konventsiooni artiklis 2 (mis määrab kohtualluvuse kostja alalise elukoha riigi kohtutele) ja artikli 5 lõikes 1 (valikulise kohtualluvuse kohta lepingutega seotud asjades). Neid tuleb seega tõlgendada kitsalt, laiendamata neid õigusnormides ettenähtust erinevatele olukordadele. ( 19 )

29. See on nii seda enam, et tarbija jaoks, kes kohtusse pöördub, väljenduvad konventsiooni II jaotise 4. jao eeskirjad forum actoris’es.

30. Nende eeskirjade kohaldamine juhtumile nõuab, et sellele on iseloomulikud kolm kumulatiivset tingimust ( 20 ), mida tuleb samuti tõlgendada kitsalt või koguni piiravalt ( 21 ).

31. Kordan, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjad tarbijalepingute puhul ei toimi väljaspool konventsiooni üldpõhimõtteid. Tugevdada Euroopa Liidus asuvate isikute õiguslikku kaitset, tagada kohtualluvuse etteaimatavus ja vältida menetluste paljusust samas asjas on ühised eesmärgid, mis peavad ühilduma tarbijakaitse eesmärgiga. ( 22 )

32. See, et ettevõtjale on ette teada, kus tema võib ja kus tema vastu võidakse kohtusse pöörduda, on võtmetegur. See suunab konventsiooni II jaotise 4. jao tõlgendamist viisil, mis on vastukaaluks tarbija eesõigustele. Selgitan edaspidi, et artikli 15 lõike 1 punkti c puhul on see nii.

33. Konventsioonis, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, on teisi sama tähendusega meetmeid. Kõiki nimetamata, võib nende hulgas esile tuua järgmised: – mõiste „tarbija“ määratlus suurendab ettevõtja õiguskindlust. Seda staatust ei tunnistata, kui kauba või lepingulise teenuse kasutamine on märkimisväärselt seotud (väidetava) tarbija kutsetegevusega; ( 23 ) – tarbija ja müüja või teenuste osutaja peavad olema sõlminud lepingu. See tingimus on hädavajalik, kuna see võimaldab ettevõtjal näha ette, et asi allub ainult tarbija alalise elukoha kohtutele; ( 24 ) – müüja või teenuste osutaja peab olema selgelt väljendanud tahet endale kohustust võtta. Olukordi, kus seda tahet ei täheldata, võiks äärmisel juhul kvalifitseerida lepingueelseks või peaaegu lepingu sõlmimiseks ning nendele kehtib valikulise kohtualluvuse jagu; ( 25 ) – leping peab olema vaidluse poolte vahel. Määruse nr 44/2001 artikli 16 lõikes 1 kasutatud mõiste „teine lepinguosaline“ tähistab lisaks ettevõtjale, kellega tarbija on lepingu sõlminud, ka tema lepingupartnerit, kuid üksnes juhul, kui tarbija oli eelnevalt nende mõlemaga lepinguga lahutamatult seotud. ( 26 )

B. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkt c: võimalikud tõlgendused

34. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c, mille tõlgendamist ainus veel käsitlemata eelotsuse küsimus puudutab, saab põhimõtteliselt tõlgendada kahte moodi, mis annaksid vastavalt eitava või jaatava vastuse: – esimene (eitav) põhineks sellel, et see säte on kohaldatav juhul, kui müüja või teenuste osutaja näeb vabatahtlikult ette, et leping on rahvusvaheline, kavandades või teostades oma majandustegevust ka oma riigi piirest kaugemale ulatuvalt, et saada kliente teistes riikides. See oleks teisiti juhul, kui õigussuhte välismaine komponent tekib alles pärast lepingu sõlmimist tarbija elukoha muutumise tõttu; – teine (jaatav) vastus põhineb sellel, et kohtuvaidluse algatamise hetkel omistatakse tarbija elukohale suuremat tähtsust.

35. Ütlen juba ette ära, et esimese vastuse kasuks esitatud põhjendused näivad mulle olulisemad. Oleks siiski võimalik kompromisslahendus, mis tasakaalustaks tarbija ja kutsealal tegutseva isiku positsioonid rahvusvahelise kohtualluvuse seisukohast, kui esimene viib pärast lepingu sõlmimist oma elukoha üle teise riiki.

1. Kas see küsimus on juba varem lahendatud?

36. Euroopa Kohus on juba teinud otsuse määruse nr 44/2001 artikli 15 lõikes 1 punkti c ja määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 kohta. Seega on õiguspärane küsida, kas tema kohtuotsustest saab järeldada, et küsimus konventsiooni samade sätete kohta on lahendatud.

37. Ma ei välista arutluskäiku, milles lähtutakse kohtuotsusest Pammer ja Alpenhof ning seejärel keskendutakse kontrollimisele, kas on põhjust eristada tegevust, millega müüja või teenuste osutaja tegeleb ühes riigis, ja tegevust, mille ta suunab sellesse riiki konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c kontekstis. Selle aspekti juurde tulen ma hiljem tagasi. ( 27 )

38. Ma ei usu seevastu, et seni tehtud kohtuotsustest oleks otsustava tähendusega need, mis on loetletud käesolevas kohtuasjas esitatud argumentides.

39. Nendest kohtuotsustest on mul raske järeldada, et Euroopa Kohus on tahtnud vastata vaikimisi sama sisuga küsimusele, kui käesolevas asjas esitatud küsimus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes näitab, et ta tunneb Euroopa Kohtu praktikat, ei järelda sellest praktikast ühest vastust. Koormavad tagajärjed, mis kaasnevad tarbijakaitse-eeskirjade kohaldamisega ettevõtjale juhul, kui tarbija on ootamatult elukohta vahetanud, millega ettevõtja ei olnud arvestanud või mida tal ei olnud võimalik ette näha, nõuavad sellekohast otsest arutelu.

40. Kohtuasi MBank S.A. puudutas küll käesoleva eelotsusetaotluse omaga sarnast olukorda. Ent Euroopa Kohus sõnastas talle esitatud küsimused ümber ( 28 ) ja vastas, et „määruse nr 1215/2012 artikli 18 lõikes 2 kasutatud mõistet „tarbija alaline elukoht“ tuleb tõlgendada nii, et see tähistab tarbija elukohta kohtusse hagi esitamise kuupäeval“. Euroopa Kohus piirdus oma argumentatsioonis selle üksikasjaga. ( 29 )

41. Ka kohtuasjas C‑327/10 ( 30 ) tehtud kohtuotsus ei lahenda käesolevas asjas tekkinud kahtlusi. Selles kohtuotsuses ei eitanud Euroopa Kohus, et kutsealal tegutseva isiku ja tarbija vaheline leping võib lepingu sõlmimise ajal samas liikmesriigis vastata määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punktile c. Ta ei käsitlenud aga käesolevas asjas vaidlusalust aspekti. ( 31 )

42. Sama kehtib ka kohtuasjas C‑478/12 ( 32 ) tehtud kohtuotsuse kohta, milles samuti ei lahendata probleemi, mida käesolevas asjas analüüsitakse: – selles kohtuotsuses ei otsustata rahvusvahelise mõõtme üle mitte kohaldamise tingimusena seoses määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punktiga c, vaid seoses selle õigusakti kui tervikuga; ( 33 ) – selle kohta on Euroopa Kohus sedastanud, et „tuleb vahet teha ühelt poolt küsimusel, millistel tingimustel tuleb kohaldada kõnealuse määruse kohtualluvuse eeskirju, ja teiselt poolt küsimusel, millistest kriteeriumidest tuleneb nende eeskirjade kohaselt rahvusvaheline kohtualluvus“; ( 34 ) – kui kutsealal tegutsevale isikule, kelle asukoht on tarbija liikmesriigis, kohaldati sel ajal II jaotise 4. jagu (konkreetselt määruse artikli 16 lõiget 1), siis tehti seda soovist vältida menetluste paljusust seoses „ühe tehinguga“, mis koosneb „lahutamatutest“ lepingutest, isegi kui need on sõlmitud kahe erineva kutsealal tegutseva isikuga. ( 35 )

2. Argumendid selle poolt, et lepingusuhe peab (tingimata) olema algul rahvusvaheline

a) Kutsealal tegutseva isiku piiriülene tegevus

43. Lugano II konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkt c täidab ülesannet, mis oli varem 1988. aasta Lugano konventsiooni ( 36 ) artikli 13 lõike 1 punktil 3, mis on selles punktis identne Brüsseli konventsiooniga.

44. Selle sätte mõistmiseks tuleb tagasi minna aega, millal see lisati Brüsseli konventsiooni 1978. aastal ja teada selle hilisemat arengut.

1) Esimene redaktsioon

45. Brüsseli konventsiooni algredaktsioonis (1968) oli tarbijakaitse rahvusvahelise kohtualluvuse tasandil ette nähtud artiklites 13–15. See piirdus järelmaksuga müügilepingutega ja sellise müügi rahastamise lepingutega, kajastades Euroopa Majandusühenduse asutajaliikmesriikide õiguse hetkeseisu tarbimise valdkonnas.

46. Konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta Brüsseli konventsiooniga, ( 37 ) lisati Brüsseli konventsiooni artiklile 13 kolmas lõik, millega laiendati kaitset igasugusele teenuste osutamisele või kaubatarnele, kui on täidetud lisaks kaks tingimust: – riigis, kus on tarbija alaline asukoht, on lepingu sõlmimisele eelnenud temale adresseeritud konkreetne pakkumine või reklaam ja – tarbija peab olema teinud lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud selles riigis.

47. Kumulatiivsed tingimused tulenesid Rooma konventsiooni lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta artikli 5 lõike 2 esimesest taandest. ( 38 ) Need puudutasid „passiivset“ tarbijat, st tarbijat, keda müüja või teenuste osutaja läheb otsima kodust, ning nende eesmärk oli tagada tihe seos lepingu ja tarbija alalise elukoha riigi vahel.

48. Mõlemas õigusaktis oli tüüpiline juhtum sellise ettevõtja olukord, kes siseneb teise riigi turule piiriülese reklaami kaudu ( 39 ) või individuaalsete kauplemispakkumistega, mida teevad eelkõige agendid või müügimehed. ( 40 )

49. Rahvusvaheline ulatus anti lepingule ettevõtja algatusel. Tarbija reageerimine ettevõtja reklaamile või pakkumisele piirdus tema enda riigiga. Seega oli põhjendatud, et rahvusvahelise ulatuse riski ja selles riigis alustatud kohtumenetluse kulud jäid ainult kutsealal tegutseva isiku kanda.

50. Kohtualluvus võimaliku nõude esitamiseks tarbija vastu ja tarbija poolt, oli kõigile etteaimatav.

2) Muudatused

51. Määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punktiga c, mis on konventsiooni üle võetud, laiendati II jaotise 4. jagu kõikidele lepingutele ja muudeti kaitsvale kohtualluvusele tuginemiseks nõutavaid tingimusi. Seda tehti selleks, et tagada tarbijakaitse „arvestades uute sidevahendite ja elektroonilise kaubanduse arengut“. ( 41 )

52. Liidu seadusandja asendas nõuded, mis olid kehtestatud vastavalt kutsealal tegutsevale isikule ja tarbijale, teiste nõuetega, mis kehtestati ainult esimesele. Tarbija tegevus, lepingu sõlmimise koht või lepingu sõlmimise viis ei omanud tähtsust. ( 42 )

53. Pocar’i aruandes konventsiooni kohta selgitatakse teksti uut redaktsiooni. ( 43 ) Selles on rõhutatud, et „[u]uendusi pole järelmaksuga kaupade müügi või osamaksetena tagastatavate laenude osas, kui pole oluline lähedus lepingu ja riigi vahel, kus on tarbija alaline elu- või asukoht“, samas kui „[t]eiste lepingute suhtes ei oleks aga kaitse laiendamine kõigile tarbijalepingutele ja sellega kaasnev forum actoris’e laienemine õigustatud ilma lepingu teist poolt ja tarbija elu- või asukohariiki ühendava tegurita“. ( 44 )

54. Tõlgendades määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c väljendit „selline tegevus on […] suunatud“, seadis Euroopa Kohus selle kohaldamise tingimuseks, et müüjal peab olema kavatsus luua ärisuhteid ühe või teise liikmesriigi tarbijatega ja sõlmida nendega lepinguid. ( 45 )

55. Euroopa Kohus on selgelt märkinud, et tarbijakaitse laiendamine tuleneb samast stsenaariumist nagu varem, st sellest, et ettevõtja, kes asub liikmesriigis, soovib vallutada teiste liikmesriikide tarbijaid.

56. Ainult sellistel asjaoludel võib müüja või teenuste osutaja ette näha teiste liikmesriikide kohtute rahvusvahelise kohtualluvuse – mis on tema jaoks kohustuslik.

b) Tegevus tarbija elukohariigis

1) Tegevusalal „tegutsemine“ või tegevuse „suunamine“

57. Euroopa Kohus on selgitanud määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c väljendi „selline tegevus on […] suunatud“ osas.

58. Ma ei näe põhjust tõlgendada seda sätet teistmoodi olenevalt sellest, kas müüja või teenuseosutaja tegevus seisneb tarbija alalise elukoha riigis tegutsemises või tegevuse sellesse riiki suunamises.

59. Mulle näib, et ühes riigis asuva ettevõtja kavatsus luua ärisuhteid tarbijatega, kelle elukoht on teises riigis, ja sõlmida nendega lepinguid, kehtib mõlemal juhul ühtemoodi.

60. Määruse nr 44/2001 ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et mõiste „tegevus“ on ühtne (mille alal tegutsetakse tarbija elukohariigis või mis on suunatud sellesse riiki), ning need kinnitavad selle sätte kohaldamist tarbijalepingule, mis on sõlmitud „interaktiivsel veebisaidil, mis on kättesaadav tarbija elukohariigis“. ( 46 ) Sel viisil samastatakse elektroonilised lepingud telefoni, faksi või sarnaste vahendite teel sõlmitud lepingutega, mille puhul ei ole artikli 16 kohtualluvust vaidlustatud. ( 47 )

61. Sõnad „tegutsema“ ja „suunama“ on õigusaktis samal tasandil ning on seotud sidesõnaga „või“, mis selles funktsioonis annab tunnistust sellega ühendatud elementide samaväärsusest. ( 48 )

62. Müüja või teenuste osutaja jaoks on tulemus rahvusvahelise kohtualluvuse osas mõlemal juhul sama, nii et sellele peavad kehtima samad tingimused.

2) Tarbija alaline elukoht konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktis c

63. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktis c piiritletakse II jaotise 4. jao kohaldamist sõltuvalt müüja või teenuste osutaja tegevusest „tarbija […] elukoha riigis“, kuna see elukoht määrab võimaliku vaidluse korral pädeva kohtu.

64. Euroopa Kohus on tuvastanud, et tarbija alaline elukoht määruse nr 1215/2012 artikli 18 lõike 2 tähenduses (samaväärne konventsiooni artikli 16 lõikega 2) on tarbija elukoht nõude esitamise kuupäeval. ( 49 )

65. See säte reguleerib tarbijalepingut siis, kui tarbija alaline elukoht kui rahvusvaheline mõõde, mis on oluline ( 50 ) rahvusvahelise kohtualluvuse jaoks, on riigis, kus müüja või teenuste osutaja tegutseb või kuhu ta oma tegevuse suunab.

66. See tõlgendus on kooskõlas konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c kujunemisloo ja eesmärgiga tagada ettevõtjale etteaimatav rahvusvaheline kohtualluvus.

c) „Kõigil muudel juhtudel“. Lepinguliikide erinevus

67. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkt c käsitleb sõna otseses mõttes sellest väljapoole jäävat osa selles mõttes, et see reguleerib tarbijalepinguid, mida punktid a ja b ei kata.

68. Nende punktide – nagu ka konventsiooni kõikide sätete – kohaldamine nõuab, et olukord peab olema rahvusvaheline. See ei nõua seevastu, et peab olema lepingupartneri loodud eriline seos tarbija elukohaga.

69. Eritingimuse puudumine oli iseloomulik Brüsseli konventsiooni tekstile selle algses redaktsioonis, mis on tänaseni säilinud.

70. Euroopa Kohus on selgitanud punktides a ja b osutatud lepingute erilist kohtlemist järelmaksule eriomastes riskides. Praegu konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktis a silmas peetud müük on ainult selline müük, milles müüja on kauba valduse ostjale üle andnud enne seda, kui ostja on kogu hinna tasunud.

71. Nendel juhtudel „võidakse esiteks ostjat lepingu sõlmimise ajal eksitada tegeliku summa osas, mille ta peab tasuma, ja teiseks peab ostja kandma kauba kaotamise riski, kuigi ta on kohustatud tasumata osamaksed ära maksma“. ( 51 )

72. Nende riskide olulisus kompenseerib seda, et konventsiooni II jaotise 4. jao kohaldamiseks ei nõuta lisaks seost lepingu ja tarbija alalise elukoha riigi vahel.

d) Vahejäreldus

73. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c kujunemislugu ja eesmärk, seda sätet (või varasemaid sellega samaväärseid sätteid) käsitlev Euroopa Kohtu praktika ja sätte tõlgendamine koostoimes artikliga 16 soosiksid seega selle sätte tõlgendamist järgmiselt: nõutakse, a) et müüja või teenuste osutaja loob oma tegevusalal tegutsemise või oma pakkumise kaudu vabatahtlikult seose oma asukohariigist erineva osalisriigiga; ja b) et see „teine riik“ peab olema tarbija alalise elukoha riik, milleks loetakse riiki, mille järgi määratakse (hiljem, kui osutub vajalikuks) kindlaks rahvusvaheline kohtualluvus.

74. Loogiliselt tuleb eelnevast järeldada, et: – artikli 15 lõike 1 punkt c ei hõlma lepinguid, mille puhul on mõlema poole alaline elu- või asukoht lepingu sõlmimise ajal samas konventsiooniga seotud riigis; – tarbija elukoha hiljem teise riiki üleviimisest, enne nõude esitamist, ei piisa selleks, et avada konventsiooni II jaotise 4. jagu muudele lepingutele peale vallasvara järelmaksuga otsmise või nende ostmise rahastamiseks sõlmitud müügilepingute.

3. Argumendid selle poolt, et lepingusuhe on (võib olla) muutunud rahvusvaheliseks

75. Eespool viidatud sätte mõistmine võib siiski olla vastuolus konventsiooni artikliga 17, mis reguleerib kohtualluvuse valimist artiklis 15 osutatud lepingutes.

76. Artikli 17 lõige 3 tunnustab nende poolte vahel kokku lepitud kohtualluvuse tingimuste kehtivust, kelle elu- või asukoht, või alaline elukoht oli „lepingu sõlmimise ajal“ samas (konventsiooniga seotud) riigis, tingimusel et nende lepingutingimustega antakse pädevus selle riigi kohtutele, mille õigusega ei ole niisugused lepingutingimused keelatud.

77. Esmapilgul näib, et konventsioon ise tunnistab, et see, et mõlema lepingupoole (müüja või teenuste osutaja ja tarbija) alaline asu- või elukoht on lepingu sõlmimise kuupäeval ühes riigis, ei takista lepingu rahvusvaheliseks tunnistamist ja seega ka kohtualluvuse kindlaks määramist.

a) Kohtualluvuse valimine enne elukohavahetust

78. Lugano II konventsiooni artikli 17 lõikes 3 sätestatud reegliga sarnane reegel oli olemas Brüsseli konventsiooni esimeses redaktsioonis (1968), nimelt selle artikli 15 lõikes 3.

79. Jenard’i aruandes selgitatakse selle lisamist õigluse kaalutlustel müüjale või laenuandja kasuks, kelle asukoht on ostja või laenuvõtjaga samas riigis, kui need on pärast lepingu sõlmimist asunud elama välismaale. ( 52 )

80. 1978. aasta Brüsseli konventsiooni redaktsioonis muudeti selle sätte sõnastust, et täpsustada, et selles on mõeldud ühist asu- või elukohta lepingu sõlmimise, mitte nõude esitamise ajal. ( 53 )

81. Viide müüjatele ja laenuandjatele asendati praeguse väljendiga. Selle muudatuse kohta ei ole ühtegi selgitust.

82. Schlosseri aruandes, mis puudutab tarbija elukoha üleviimist pärast lepingu sõlmimist, on sõnaselgelt mainitud, et on vähe tõenäoline, et see mõjutab tolleaegse redaktsiooni artikli 13 lõike 3 juhtumit. ( 54 ) Seetõttu on niisugustel juhtudel ka artikli 15 lõike 3 kohaldatavus erandlik.

b) Konventsiooni artikli 15 ja artikli 17 lõike 3 vaheline seos

83. Artikli 17 lõike 3 lisamine tarbijalepingute jakku ei ole seotud konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c või selle vastavate artiklite lisamisega eelmistesse tekstidesse.

84. Veelgi enam, artikli 17 lõike 3 lähtepunkt (lepingupoolte alaline asu- või elukoht on lepingu sõlmimise ajal samas riigis) on tegelikult vastupidine artikli 15 lõike 1 punkti c lähtepunktile.

85. Siiski ei ilmne, et seadusandja oleks soovinud välistada igasuguse seose nende kahe sätte vahel, sest kui see oleks nii, siis ei oleks ta kõrvaldanud algset viidet müüja ja ostja või laenuandja ja laenusaaja vahelisele lepingule.

86. Ma leian, et vastuolu (mida seadusandjat võib-olla ei ole märganud) ei tule lahendada, lisades artikli 15 lõike 1 punkti c olukorrad, mille jaoks see artikkel ei ole ette nähtud ja mis jätavad müüja või teenuste osutaja teise lepingupoole meelevalda, ( 55 ) andmata talle vastu kindlat lahendust.

87. Võimalus artikli 17 lõikes 3 nimetatud asjaoludel kohtualluvuses kokku leppida ei ole automaatne, kuna see sõltub lõppkokkuvõttes iga konventsiooniga seotud riigi otsusest.

88. Ma ei ole ka kindel, et praktikas kaitseb see võimalus müüjat või teenuste osutajat ootamatu asjaolude muutumise eest, mis on tingitud tarbija ühepoolsest tahtest.

89. Konventsiooni artikli 17 lõikes 3 kirjeldatud olukord on põhimõtteliselt kodumaine: kohtualluvuses kokku leppivate poolte loomulik kavatsus on valida territoriaalne kohtualluvus. Algse kokkuleppe ulatuse ex lege laiendamine, mis muudaks selle kohtualluvuse määramiseks rahvusvahelises plaanis, ( 56 ) ei vasta sellele, mida pooled on ette näinud, ning ma ei näe põhjust, miks see tuleks neile kohustuslikuks teha.

90. Artikli 17 lõike 3 kohaldamisalasse kuuluvad valikuklauslid, mis on kokku lepitud enne igasugust vaidlust ja konkreetse eesmärgiga neutraliseerida tulevast rahvusvahelist ulatust, mis tekib kummagi poole asukoha või alalise elukoha vahetuse tõttu. ( 57 )

91. Seda tüüpi tingimuse ette nägemise tõenäosus erineb sõltuvalt lepingu sõlmimise asjaoludest: see on suurem, kui olukorras on juba sel ajal mõni välismaine mõõde, ja vastupidisel juhul väiksem või olematu.

92. See tõenäosus sõltub suurel määral ka asjaomase ettevõtja kogemusest ja riigisisestest kohtualluvuse valimise õigusnormidest: – väikeettevõtja, kes ei tegutse ega kavanda oma majandustegevust teistes riikides, arutleb vaevalt igapäevases äritegevuses rahvusvahelise kohtualluvuse üle; – arukal müüjal või teenuste osutajal oleks targem näha oma lepingutes alati ette kohtualluvusklausel, kui kohaldatav õigus seda võimaldab. Sellega vastavalt õigusnormidele kaasnevad kulud kajastab ta hinnas tarbijale; ( 58 ) – müüja või teenuste osutaja, kelle asukoht on riigis, mille seadusega on kohtualluvuse kokkulepped keelatud, või kellel on selles suhtes kahtlusi, eelistab lepingu sõlmimata jätta või jätab võimaliku kohtuasjaga välisriigis kaasnevad kulud ennetavalt tarbijate kanda, suurendades lepingute hinda.

93. Kokkuvõttes selline tõlgendus, mis jätab konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c ja artikli 17 lõike 3 ühitamiseks tarbija elukohavahetusest tingitud rahvusvahelisuse riski igal juhul müüja või teenuste osutaja kanda: – jätab arvesse võtmata esimese õigusnormi tüüpilise faktilise olukorra; – pakub ebavõrdset lahendust olenevalt osalisriigist, kus leping sõlmitakse; ning – võib tekitada majandusanalüüsi ja kõigi asjaomaste poolte huvide seisukohast soovimatuid tagajärgi.

94. Olen seega arvamusel, et selline tõlgendus tuleb kõrvale jätta.

C. Alternatiivne ettepanek

95. Kui Euroopa Kohus minu ettepanekut ei järgi, peaks ta võib-olla püüdma leida viisi tagada nii eesmärk kaitsta tarbijat rahvusvahelisuse (sealhulgas tema enda tekitatud) nõude vastu, kui ka eesmärki muuta rahvusvaheline kohtualluvus, mida konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktis c seostatakse ettevõtja enda piiriülese äritegevusega.

96. Minu arvates ei ole eespool kajastatud vastuolu ületamine täiesti teostamatu. Konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c võib tõlgendada nii, et see hõlmab kõiki olukordi, kus müüja või teenuste osutaja tegutseb oma tegevusalal või suunab oma majandustegevust muudesse riikidesse kui tema asukohariik, kusjuures üks neist on see, kus on tarbija alaline elukoht nõude esitamise ajal.

97. Selles kontekstis ei takista asjaolu, et mõlema poole alaline asu- või elukoht on lepingu sõlmimise ajal konventsiooniga seotud riigis, konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkti c ja seega II jaotise 4. jao kohaldamist koos kõigi selle tagajärgedega.

98. Samadel asjaoludel võib tarbija, kes viib oma elukoha hiljem üle teise konventsiooniga seotud riiki, esitada nõude ettevõtja asukoha või enda uue elukoha kohtutele. Ettevõtja võib esitada hagi ainult viimati nimetatud kohtutele.

99. Olen teadlik asjaolust, et kuigi lepingu ettevalmistamise ja sõlmimise ajal on ettevõtja asukoht samas riigis, kus on tarbija elukoht, ei oleks tal ilma ühegi asjaoluta, mis muudaks hiljem lepingusuhte rahvusvaheliseks, põhimõtteliselt alust näha selle konkreetse lepingu suhtes ette nõuet teises riigis.

100. Etteaimatavus jääks sel juhul suurema abstraktsiooni tasemele. Tavapäraselt hoolas müüja või teenuste osutaja, kes teostab teatavat liiki tegevust teises liikmesriigis, ei saa jätta tähelepanuta asjaolu, et teda võidakse mõne lepingu suhtes, mis seondub oma objekti poolest sellise tegevusega, ( 59 ) seal kohtusse kaevata, kui tarbija viib oma elukoha sinna üle.

101. Arvestades sellise võimalusega, mida ta teab, kuna see tuleneb tema enda tegevusest, võib tavapäraselt hoolas ettevõtja kasutada talle artikli 17 lõikega 3 antud vahendit, st allkirjastada kohtualluvuse kokkuleppe, millega nimetatakse pädevaks kohtuks lepingu sõlmimise ajal ühise asu- või elukoha riigi kohtud (kui selle riigi õigus seda ei keela).

102. Lahenduse puhul, mis ei ole optimaalne, on teatud määral inspireeritud kohtupraktikast: – kohtuotsuses Emrek lahutati äritegevus ühes riigis ja lepingute sõlmimine tarbijatega, kelle elukoht on seal, väites, et määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkt c ei nõua põhjuslikku seost äri-või kutsetegevuse tarbija alalise elukoha liikmesriiki suunamiseks kasutatud vahendi ja tarbijaga lepingu sõlmimise vahel; ( 60 ) – kohtuotsuses Hobohm tunnistati, et ettevõtja tegevus, millega seoses ta kohtusse kaevati, ei pea olema tegevus, mida ettevõtja suunab tarbija alalise elukoha riiki. Sellise lahenduse tingimus on, et müüja või teenuste osutaja erinevatest tegevustest tulenevate lepingute vahel on tihe seos. Euroopa Kohus tõi välja teatavad seose tunnused ja otsustas, et seose olemasolu korral võib „äri‑ või kutsetegevuse raames tegutsev isik põhjendatult oodata, et neile kahele lepingule kuuluvad kohaldamisele samad kohtualluvuse eeskirjad“. ( 61 )

V. Ettepanek

103. Eespool esitatut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) järgmiselt: Luganos, 30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni, mille sõlmimine kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ, artikli 15 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav, kui lepingupoolte asu- või elukoht (selle konventsiooni artikli 59 ja 60 tähenduses) on lepingu sõlmimise ajal samas konventsiooniga seotud riigis ja õigussuhte piiriülene mõõde tekib alles tagantjärele seeläbi, et tarbija asus hiljem alaliselt elama teise samuti konventsiooniga seotud riiki. Teise võimalusena on konventsiooni artikli 15 lõike 1 punkt c kohaldatav juhul, kui poolte alaline elukoht lepingu sõlmimise ajal on samas selle konventsiooniga seotud riigis ja tarbija asub hiljem elama teise riiki, mis on samuti konventsiooniga seotud, tingimusel et ettevõtja tegutseb tarbija uues elukoha riigis samasuguse majandus- või kutsetegevusega nagu see, mille kohta leping sõlmiti.

( 1 ) Algkeel: hispaania.

( 2 ) 30. oktoobril 2007 Luganos allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon, mille sõlmimine kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 1; edaspidi „Lugano II konventsioon“ või „konventsioon“). Konventsioonile lisatud protokolli nr 2 alusel on Euroopa Kohus pädev seda konventsiooni tõlgendama.

( 3 ) Konventsioon on mõlema riigi jaoks siduv. Käesolevas ettepanekus tähistab märge „riik“ konventsiooniga seotud riike, välja arvatud kolmandad riigid.

( 4 ) 2. mai 2019. aasta kohtuotsuses Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345) käsitleti konventsiooni artiklis 15 kasutatud mõistet „tarbija“.

( 5 ) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).

( 6 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1). Samaväärne õigusnorm selles määruses on artikli 17 lõike 1 punkt c.

( 7 ) 3. septembri 2020. aasta kohtumäärus mBank S.A. (C‑98/20, EU:C:2020:672; edaspidi „kohtumäärus mBank S.A.“). Küsimus oli selles, kuidas tõlgendada määruse nr 1215/2012 artikli 18 lõiget 2, mis ühtib sisuliselt konventsiooni artikli 16 lõikega 2.

( 8 ) Komisjon ohverdab konkreetselt kohtute etteaimatavuse tarbijaga lepingu sõlminud kutsealal tegutseva isiku seisukohast (kirjalikud seisukohad, punkt 51 jj).

( 9 ) 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, punkt 27).

( 10 ) Mis ei takista arvesse võtta teisi liidu õiguse sätteid, eriti kui kohtualluvuse eeskirjades on nendest juhindutud: vt edaspidi käesoleva ettepaneku punkt 47.

( 11 ) Kasutan seda terminit, sest seda kasutatakse konventsioonis.

( 12 ) Määruse nr 1215/2012 põhjendus 18. Muu hulgas 11. juuli 2002. aasta kohtuotsus Gabriel (C‑96/00, EU:C:2002:436; edaspidi „kohtuotsus Gabriel“, punkt 39); 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, punkt 33) ja 7. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Pammer ja Hotel Alpenhof (C‑585/08 ja C‑144/09, EU:C:2010:740; edaspidi „kohtuotsus Pammer ja Hotel Alpenhof“, punkt 58).

( 13 ) Vt konkreetselt määruse nr 44/2001 artikli 15 lõike 1 punkti c kohta kohtuotsus Pammer ja Hotel Alpenhof (punkt 70); 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Mühlleitner (C‑190/11, EU:C:2012:542; edaspidi „kohtuotsus Mühlleitner“, punkt 33) ja 23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844; edaspidi „kohtuotsus Hobohm“, punkt 32).

( 14 ) Selles kohtuasjas on küsimus selles, kas vastavalt konventsiooni artikli 15 lõike 1 punktile c, peab rahvusvahelisus olema teatud kindla profiiliga.

( 15 ) Vt selle kohta ka kohtujurist Cruz Villalóni ettepanek kohtuasjas Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:494, punkt 23).

( 16 ) Seega loetakse pärast vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe kehtivaks, isegi kui see teeb erandi kohtualluvusest tarbija alalise elukoha riigis (konventsiooni artikli 17 lõige 1). Nagu nähtub määruse nr 1215/2012 artikli 26 lõikest 2, on lubatud ka tarbija suhtes mõne muu kohtu, kui tema elukohajärgne kohus vaikimisi, kohtualluvus.

( 17 ) 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, edaspidi „kohtuotsus Gruber“, punkt 34).

( 18 ) Lisaks teistele.

( 19 ) Vt 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) all; konsolideeritud tekst EÜT 1998, C 27, lk 1; edaspidi „Brüsseli konventsioon“) alusel 3. juuli 1997. aasta kohtuotsus Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, punkt 14); kohtuotsus Gabriel (punkt 36) ja kohtuotsus Gruber (punktid 32 ja 33). Määruse nr 44/2001 kohta vt kohtuotsus Mühlleitner (punktid 26 ja 27) ja määruse nr 1215/2012 kohta 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, punkt 24).

( 20 ) 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, punkt 25): „[…] määruse nr 44/2001 artikli 15 lõige 1 on kohaldatav juhul, kui täidetud on kolm tingimust: esiteks on üks lepingupooltest tarbija, kes tegutseb oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil; teiseks on leping sellise tarbija ja ettevõtja vahel tõepoolest sõlmitud ning kolmandaks kuulub see leping ühte artikli 15 lõike 1 punktides a–c nimetatud kategooriatest“.

( 21 ) Vt mõiste „tarbija“ kitsendava tõlgendamise kohta muu hulgas 3. juuli 1997. aasta kohtuotsus Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, punkt 16) ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 41).

( 22 ) 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 52) ja järgnevates joonealustes märkustes viidatud kohtupraktika).

( 23 ) Kohtuotsus Gruber (punkt 45).

( 24 ) 28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punkt 29); 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punkt 46) ja 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, punktid 62 ja 63).

( 25 ) 14. mai 2009. aasta kohtuotsus Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, punktid 56 ja 57); 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33, punktid 35 jj ja resolutsioon) ja 28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37).

( 26 ) 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Maletic ja Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, punkt 32); 28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, punkt 33); 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, punkt 64) ja 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, punkt 46).

( 27 ) Käesoleva ettepaneku punktid 54, 55, 57 jj.

( 28 ) Ta määras ainult kindlaks, „kas määruse nr 1215/2012 artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „tarbija alaline elukoht“ tähistab tarbija elukohta asjaomase lepingu sõlmimise kuupäeval või tema elukohta kohtusse hagi esitamise kuupäeval“ (kohtumääruse mBank S.A. punkt 23).

( 29 ) Kohtumääruses mBank S.A. on määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõikele 1 viidatud punktides 24 ja 25 (sellest tulenevalt ka punktis 33) ja see ei mõjuta seda, milles on praegu küsimus: „[…] kõne all oleva lepingu sõlmis füüsiline isik, kes on tarbija, ning ükski […] dokument ei anna alust arvata, et PA oleks sõlminud selle lepingu oma […] kutsealaga seotud eesmärgil määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 tähenduses. Sellest järeldub, et viimati nimetatud sätte kohaselt võib põhikohtuasjas käsitletav leping kuuluda „tarbijalepingute“ kategooriasse selle sätte tähenduses“.

( 30 ) 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745).

( 31 ) Selles kohtuasjas esitas eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuse määruse nr 44/2001 artikli 16 lõike 2 raames ilma muude argumentideta. Igal juhul olid vaidluse asjaolud erandlikud, mistõttu ei saa seda muuta paradigmaks aspekti suhtes, mida üldse ei arutatud. Seda üksikasja ei käsitletud, ei poolte argumentides ega kohtujurist Trstenjaki ettepanekus (C‑327/10, EU:C:2011:561). Kohtuotsuses, määruse nr 44/2001 artiklit 15 ei mainitud.

( 32 ) 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Maletic ja Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735).

( 33 ) Loc. ult. cit., punkt 25.

( 34 ) 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, punkt 31).

( 35 ) 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Maletic ja Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735, punkt 29 jj).

( 36 ) Luganos 16. septembril 1988. aastal sõlmitud konventsioon kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1988, L 319, lk 9).

( 37 ) EÜT 1978, L 304, lk 1.

( 38 ) Kohtuotsus Gabriel (punkt 40 jj) viitega Schlosseri aruandele Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, samuti selle konventsiooni Euroopa Kohtu poolt tõlgendamise protokollile (EÜT 1979, C 59, lk 71; edaspidi „Schlosseri aruanne“), punkt 158.

( 39 ) Schlosseri aruanne (punkt 161, in fine).

( 40 ) Kohtuotsus Gabriel (punkt 44). Mõisted „agent“ ja „müügimees“ kinnitavad mõtet, et pakkuja asukoht on tarbija riigist erinevas riigis. Muu tüüpiline tegevus oli tol ajal postimüük või müük telefoni teel.

( 41 ) Kohtuotsused Pammer ja Hotel Alpenhof (punktid 59 ja 60) ning Mühlleitner (punkt 38).

( 42 ) Kohtuotsuses Mühlleitner väitis Euroopa Kohus, et nõue, et leping on sõlmitud kauglepingu vormis, ei ole artikli kohaldamiseks tingimata vajalik tingimus. Tarbija reisis pärast kutsealal tegutseva isiku veebilehega tutvumist selle asukoha liikmesriiki ning ostumüügitehing sõlmiti ja tehti seal. Asjaolud sarnanevad 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuse Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:666) omadega.

( 43 ) Vt määruse nr 44/2001 kohta nõukogu määruse (EÜ) kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ettepaneku (KOM(1999) 348 (lõplik) seletuskiri, lk 15–17, eriti lk 16: „Uue artikli 15 lähtepunkt on, et seose loob lepingupartner, suunates oma tegevuse tarbija riiki“.

( 44 ) Pocar’i aruanne Lugano II konventsiooni kohta (ELT 2009, C 319, lk 1, punktid 82 ja 83). Kohtujuristi kursiiv.

( 45 ) Kohtuotsus Pammer ja Hotel Alpenhoff (punktid 75 ja 76 ning resolutsiooni punkt 2).

( 46 ) Vt komisjoni ettepaneku seletuskiri (käesoleva ettepaneku eelmine joonealune märkus 43), lk 16.

( 47 ) Loc. ult. cit.

( 48 ) Need ei ole omavahel vastandatud; tegelikult võiks tegevuse „suunamine“ olla juba üks tegevusalal tegutsemise vorm või selle tegutsemise üks etapp.

( 49 ) Kohtumäärus mBank S.A.

( 50 ) Tegelikult muutub see oluliseks, kui tekib kohtuvaidlus, kohtualluvust määrava kriteeriumina.

( 51 ) 27. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202, punkt 31). Seega ei ole juhul, kui hind tuleb enne valduse üleminekut täies ulatuses ära maksta, tegemist järelmaksuga müügiga, isegi kui ostjale on antud võimalus maksta järelmaksuga.

( 52 ) Jenard’i aruanne 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohta (EÜT 1979, C 59, lk 1), lk 152.

( 53 ) Schlosseri aruande punkt 161a.

( 54 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 46. Schlosseri aruande punkti 161 lõpus on märgitud, et „uus 4. jagu ei ole kohaldatav, välja arvatud erandjuhul, kui tarbija viib pärast lepingu sõlmimist oma elukoha üle teise liikmesriiki. Selle lepingu sõlmimiseks vajalikke toiminguid ei tehta nimelt peaaegu kunagi uues elukohaliikmesriigis“.

( 55 ) Konventsiooni süsteemis on asjaolu, et välismaine mõõde, millel on tagajärjed rahvusvahelisele kohtualluvusele, ilmneb pärast lepingu sõlmimist, ühine risk. Kuid sellistes suhetes, kus ei ole nõrgemat poolt, on hagejal mitu „vaidlustamise kohtualluvust“, mis II jaotise 4. jao puhul nii ei ole. Müüjal või teenuste osutajal, kellele kohaldatakse seda jagu, ei ole hagejana valida rohkem kohtuid peale tarbija alalise elukoha riigi kohtute. Artikli 17 lõige 3 ei anna talle muid võimalusi, see ainult muudab tarbija tegeliku elukoha järgse kohtualluvuse tema lepingu sõlmimise aegse elukoha kohtualluvuseks.

( 56 ) See tähendab, et kokkulepe vastab selle kehtivuse tingimustele, ka selles plaanis. Pooled võivad muidugi anda sellele klauslile erineva ulatuse, arvestades tekkinud rahvusvahelist olukorda. On vähe tõenäoline, et nad teevad seda enne, kui on tekkinud vaidlus – sageli saab müüja või teenuste osutaja tarbija elukoha üleviimisest teada alles sel hetkel. Sellisel juhul kohaldatakse artikli 17 lõiget 1, mitte lõiget 3.

( 57 ) Nii nähtub ka Jenard’i aruandest, lk 152. Tegemist oli tarbija elukohavahetusega. Tegelikult vähendab see lepingutingimus ka tarbija võimalusi hagejana.

( 58 ) Schlosseri aruande punkt 161a käsitleb ainult kokkuleppe vorminõudeid, mis peavad olema artiklis 17 (Lugano II konventsiooni artikkel 23) ette nähtud nõuded. Muud tingimused määratakse kindlaks selle riigi tarbijakaitseseadusega, mille õigust lepingu kehtivuse suhtes kohaldatakse.

( 59 ) Tingimus, et leping on seotud müüja või teenuste osutaja rahvusvahelise tegevusega, on artikli 15 lõike 1 punkti c sõnasõnaline nõue, mis on vajalik etteaimatavuse jaoks (kohtuotsus Hobohm, punkt 39).

( 60 ) 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:666). Selles kohtuasjas ei olnud tarbija ettevõtja tegevusest teada saanud mitte ettevõtja veebisaidi kaudu, vaid oma tuttavate kaudu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eeskujul nõustus Euroopa Kohus sellega, et müüja või teenuste osutaja kavatses oma veebisaidi kaudu kaasata tarbijaid mujalt riikidest peale oma riigi.

( 61 ) Kohtuotsus Hobohm (punktid 39 ja 40 ning resolutsioon).