ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
88

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata järgmiselt: — ELTL artiklit 21 ja direktiivi 2004/38 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb automaatselt rahuldamata jätta kolmanda riigi kodaniku taotlus elamisloa saamiseks – kui tegemist on vanemaga, kelle alaealine laps on liidu kodanik, kes on pärit muust liikmesriigist kui vastuvõttev liikmesriik, on vanema ülalpidamisel ja elab koos temaga vastuvõtvas liikmesriigis – ainuüksi põhjusel, et teda on varem kriminaalkorras karistatud; — ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb automaatselt rahuldamata jätta kolmanda riigi kodaniku taotlus elamisloa saamiseks – kui tegemist on liidu kodanikest alaealiste laste vanemaga, kellel on laste ainuhooldusõigus – ainuüksi põhjusel, et teda on varem kriminaalkorras karistatud, kui rahuldamata jätmise tagajärjel peavad tema lapsed liidu territooriumilt lahkuma.
50

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt tuleb sellest liikmesriigist kolmandasse riiki välja saata kolmanda riigi kodanik, kes on kriminaalkorras süüdi mõistetud, isegi siis, kui ta on selle liikmesriigi kodanikust väikelapse tegelik hooldaja, milles laps elab enda sünnist saadik, ilma et ta oleks kunagi kasutanud oma õigust vabalt liikuda, kui selle isiku väljasaatmine kohustaks seda last liidu territooriumilt lahkuma, jättes ta ilma võimalusest liidu kodanikuna oma põhilisi õigusi reaalselt kasutada. Siiski võib liikmesriik erandlike asjaolude esinemisel teha väljasaatmise otsuse tingimusel, et see põhineb kolmanda riigi kodaniku isiklikul käitumisel, mis peab kujutama endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu mõnele selle liikmesriigi ühiskonna põhihuvile, ja seejuures võetakse arvesse erinevaid olemasolevaid huve; seda peab kontrollima siseriiklik kohus.
33

Direktiivi artiklis 38 on ette nähtud: „1. Kui aktsiisikauba liikumise vältel on aset leidnud eeskirjade rikkumine vastavalt artikli 33 lõikele 1 või artikli 36 lõikele 1 muus liikmesriigis kui liikmesriigis, kus see tarbimisse lubati, maksustatakse see aktsiisiga ning aktsiis on sissenõutav liikmesriigis, kus eeskirju rikuti. 2. Kui aktsiisikauba liikumise vältel on aset leidnud eeskirjade rikkumine vastavalt artikli 33 lõikele 1 või artikli 36 lõikele 1 muus liikmesriigis kui liikmesriigis, kus see tarbimisse lubati, ja kui ei ole võimalik kindlaks teha, kus eeskirjade rikkumine aset leidis, loetakse eeskirjade rikkumine toimunuks liikmesriigis, kus see avastati, ning aktsiis on sissenõutav selles liikmesriigis. Kui aga enne kolme aasta möödumist alates aktsiisikauba soetamise kuupäevast tehakse kindlaks liikmesriik, kus eeskirjade rikkumine tegelikult aset leidis, kohaldatakse lõike 1 sätteid. [...] 4. Käesolevas artikli tähenduses on „eeskirjade rikkumine“ olukord, mis tekib aktsiisikauba liikumisel artikli 33 lõike 1 või artikli 36 lõike 1 alusel ja mis ei ole hõlmatud artikliga 37 ning mille tõttu aktsiisikauba liikumine või osa liikumisest ei ole nõuetekohaselt lõppenud.“
67

Mis puutub ÜTK määruse artikli 7 sisusse, siis on oluline meenutada, et selle artikli lõikes 1 on nimetatud toodete jaoks kindlaks määratud rahalised väärtused kaaluühiku kohta. Kuid pelk asjaolu, et liidu seadusandja otsustas varemkasutatud mõiste „hinnad“ asemel kasutada mõistet „künnised“, ei saa ümber lükata fakti, et need väärtused kujutavad endast hindu. Nagu selle määruse artikli 7 lõikest 2 tuleneb, on need künnised kehtestatud eelkõige sisendite „hindu“ arvestades.
36

Pealegi on teada asjaolu, et teatud riigihangete puhul võib nende eseme tõttu algusest peale eeldada, et nende ebakindel olemus muudab tõenäoliseks nende täitmisel raskuste tekkimise. Seega peab sellise hanke puhul hankija mitte üksnes kohaldama sobivaimat hankemenetlust, vaid ka hoolikalt määratlema selle hanke eseme. Lisaks olgu märgitud, et nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktist 30, võib hankija jätta endale võimaluse teha pärast hankelepingu sõlmimist selles teatud muudatusi, isegi olulisi, tingimusel et see oli ette nähtud hankedokumentides.
78

Tuleb märkida, et olukord on võrreldes 10. septembri 2009. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Kreeka (C‑286/08, ei avaldata, EU:C:2009:543) tuvastatud olukorraga veidi paranenud, kuivõrd Kreeka Vabariik kinnitas kohtuistungil, et kuigi ohtlike jäätmete käitlemiskava ei olnud veel vastu võetud, oli see siiski välja töötatud ja heaks kiidetud. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et Kreeka Vabariik on teinud suuremahulisi investeeringuid 10. septembri 2009. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Kreeka (C‑286/08, ei avaldata, EU:C:2009:543) täitmiseks ning on teinud komisjoniga koostööd.
43

Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1/2005 I lisa V peatüki punkti 1.4. alapunkti d tuleb tõlgendada nii, et vaadeldavate loomaliikide, eelkõige veiste, s.h vasikate, maanteeveo käigus võib esiteks veoetappide vaheline puhkeaeg olla põhimõtteliselt pikem kui üks tund. See puhkeaja kestus, kui see on pikem kui üks tund, ei tohi olla siiski selline, et selle puhkeaja ja kogu veo konkreetsetel tingimustel põhjustab see tõenäoliselt veetavatele loomadele vigastusi või tarbetuid kannatusi. Lisaks ei tohi veo- ja puhkeaeg kokku, nagu on ette nähtud selle peatüki punkti 1.4. alapunktis d, ületada 29 tundi, tingimusel, et seda võidakse loomade huvides pikendada kahe tunni võrra, vastavalt selle peatüki punktile 1.8. ja kahjustamata nimetatud määruse artikli 22 sätete kohaldamist ettenägematutel asjaoludel. Teiseks võib kõikide kõige rohkem 14-tunniste veoetappide jooksul teha üks või mitu peatust. Need peatuste etapid peavad olema lisatud nende kõige rohkem 14-tunniste veoetappide arvutamisel, mille hulka need kuuluvad.
30

Seega võidakse teenuseid kasutavat ettevõtjat nimelt vaidlusaluses kooskõlastatud tegevuses süüdistada eelkõige juhul, kui ta oli teadlik tema konkurentide ja teenusepakkuja konkurentsivastastest eesmärkidest ja kui ta kavatses sellele oma tegevusega kaasa aidata. Kuigi selline tingimus on kindlasti täidetud juhul, kui see ettevõtja kavatses avaldada oma teenusepakkuja kaudu tundlikku äriteavet oma konkurentidele või kui ta nõustus sõnaselgelt või kaudselt sellega, et viimane jagaks nendega tundlikku äriteavet (vt analoogia alusel kohtuotsused, 7.1.2004, Aalborg Portland jt vs. komisjon, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punktid 82–84, ning 21.1.2016, Eturas jt, C‑74/14, EU:C:2016:42, punkt 28), siis sellega ei ole tegemist olukorras, kus see teenusepakkuja kasutas viimati nimetatud ettevõtja tundlikku äriteavet teda sellest teavitamata, et täita nimetatud konkurentide pakkumusi.
45

Lisaks tuleb märkida, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 54 ja 55 mainis, tuleneb konkreetses abikavas määrusele nr 800/2008 viitamise kohustuslikkus – selleks et liikmesriik saaks antud määruse alusel teatamiskohustusest vabastuse – määruse artikli 3 lõikest 1, mis sätestab, et abikavad, mis vastavad „kõigile“ määruse nr 800/2008 I peatükis sätestatud tingimustele, vabastatakse teatamiskohustustest, tingimusel et iga kõnealuse kava alusel antud üksikabi vastab „kõigile“ käesolevas määruses sätestatud „tingimustele“ ning et kavas on „sõnaselgelt viidatud“ käesolevale määrusele.
i)

kui vastulause aluseks on varasem märk määruse [nr 40/94] artikli 8 lõike 2 punktide a või b [mille sõnastus on identne määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punktide a ja b sõnastusega] tähenduses või kui vastulause aluseks on määruse [nr 40/94] artikli 8 lõige 3 [mille sõnastus on identne määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 3 sõnastusega], siis märge varasema märgi toimikunumbri või registrinumbri kohta; märge selle kohta, kas varasem märk on registreeritud või kas selle registreerimist taotletakse, samuti märge liikmesriigi kohta (kaasa arvatud vajaduse korral Beneluxi kohta), kus varasem märk on kaitstud või mille jaoks varasemat märki on kaitstud, ning vajaduse korral ka märge selle kohta, et see on ELi kaubamärk;
29

Eelotsusetaotlusest nähtub, et pangandusseaduse sätete eesmärk on võtta üle siseriiklikku õigusesse pangandusteatis, et riiklikud ametiasutused saaksid anda selle sektori ettevõtjatele riigiabi kooskõlas siseturuga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab seetõttu, et kuigi põhikohtuasja hagejate argumendid on suunatud pangandusseaduse sätete vastu, on need tegelikult esitatud pangandusteatise vastu. Nende hagejate hinnangul on see teatis vastuolus mitte ainult Sloveenia põhiseadusega, vaid ka liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 17 ja direktiividega 2012/30 ja 2001/24. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et ta on pädev hindama direktiivi rakendavate siseriikliku õiguse sätete põhiseadusele vastavust. Ent tema arvates puudub tal see pädevus juhul, kui kaheldakse niisuguse liidu õiguse normi tõlgenduses või kehtivuses, mis on põhiseaduslikkuse kontrolli esemeks oleva siseriikliku õigusnormi õiguslik alus. Sel juhul on tema hinnangul Euroopa Kohtul ainupädevus vastata küsimustele selle normi tõlgendamise ja kehtivuse kohta, et siseriiklik kohus saaks seejärel tema menetluses olevas asjas hinnata, kas siseriikliku õiguse sätted on põhiseadusega kooskõlas.
55

Selles olukorras ei saa järeldada, et ELL artikli 24 lõike 1 teise lõigu viimases lauses ja ELTL artikli 275 esimeses lõigus ette nähtud Euroopa Kohtu pädevust piirava erandi ulatus oleks nii suur, et liidu kohtul puuduks pädevus kontrollida liikmesriikide poolt lähetatud ametnikke puudutavaid personalihalduse akte, mille eesmärk on vastata selle missiooni vajadustele kohapeal, ehkki liidu kohtul on igal juhul pädevus kontrollida neid akte, kui need puudutavad liidu institutsioonide poolt lähetatud ametnikke (vt analoogia alusel 24.6.2014, parlament vs. nõukogu, C‑658/11, EU:C:2014:2025, punkt 73, ja 12.11.2015, Elitaliana vs. Eulex Kosovo, C‑439/13 P, EU:C:2015:753, punkt 49).
70

Kohtuasjas C‑458/14 tuleb järgmiseks tuvastada, et sellised õigusnormid, nagu on arutusel põhikohtuasjas, arvestades neis ette nähtud edasilükkamist, viivitavad läbipaistva hankemenetluse teel kontsessioonide andmisega niivõrd, et tuleb asuda seisukohale, et sellised õigusnormid kehtestavad ebavõrdse kohtlemise teistes liikmesriikides asuvate ettevõtjate kahjuks, kes võiksid olla neist kontsessioonidest huvitatud, ja see on ELTL artikliga 49 põhimõtteliselt keelatud.
51

Seetõttu tuleb vastata teisele küsimusele, et määruse nr 1083/2006 artiklit 98 koosmõjus sama määruse artikli 2 punktiga 7 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ostja on liidu finantsabi saava projektiga seotud ehitustööde riigihanke käigus vastuolus direktiiviga 2004/18 ette näinud, et tulevane hankelepingu täitja teeb oma vahenditega vähemalt 25% nendest töödest, kujutab endast artikli 2 punkti 7 tähenduses eeskirjade eiramist, mis õigustab vajadust kohaldada artikli 98 alusel finantskorrektsiooni, sest ei saa välistada, et sellel rikkumisel on mõju asjaomase fondi eelarvele. Korrektsiooni summa tuleb kindlaks määrata võttes arvesse kõiki nimetatud määruse artikli 98 lõike 2 esimese lõigu seisukohast asjakohaseid konkreetseid kriteeriume, nimelt tuvastatud eeskirjade eiramise olemust ja raskust ning asjaomase fondi rahalist kahju.
38

Hispaania Kuningriik eitab väidetava rikkumise toimepanemist. Ta väidab esiteks, et ei ole ühtegi õigusnormi, mis kohustab keskkonnamõju deklaratsioonis mainima, et ala on kantud Euroopa tähtsate linnualade nimekirja (edaspidi „IBA“). Euroopa Kohus on nimelt mitmel korral tunnistanud, et IBA ei ole absoluutselt siduv (kohtuotsus, 19.5.1998, komisjon vs. Madalmaad,C‑3/96, EU:C:1998:238, punkt 70). Ainus väärtus, mida Euroopa Kohus selle puhul tunnustab, on see, et liikmesriik võib seda kasutada viiteelemendina, mis võimaldab hinnata, kas teaduslike tõendite puudumisel on ta klassifitseerinud erikaitsealadeks arvuliselt ja suuruselt piisavad alad (kohtuotsus, 28.6.2007, komisjon vs. Hispaania,C‑235/04, EU:C:2007:386, punktid 26 ja 27).
102

Veel tuleb rõhutada, et sellele väljendile käesoleva kohtuotsuse punktis 96 antud tõlgendusega ei kaota artikkel 63 oma kasulikku mõju. Kõnealuse artikli lõikes 2 kehtestatud eeldus lubab pädeval asutusel arvesse võtta, et turuleviimise loa taotleja esitatud teave, mis kuulub selle sätte kohaldamisalasse, on põhimõtteliselt konfidentsiaalne ja seda ei saa avalikustada, kui keegi ei esita direktiivi 2003/4 alusel selle teabega tutvumise taotlust. Kõnealuse eeldusega on turuleviimise loa taotlejale tagatud ka see, et kui teabe avalikustamise taotlus esitatakse, saab pädev asutus teabe avalikustada alles siis, kui ta on iga teabeallika puhul teinud kindlaks, kas selles on käsitletud keskkonda sattuvaid heitmeid või kas avalikustamine on põhjendatud muu ülekaaluka avaliku huviga.
133

Komisjon rõhutab, et asjaolu, et merikilpkonna Caretta caretta pesade arv ei tundu Kyparissía luitealal olevat vähenenud, ei sea iseenesest kahtluse alla tõdemust, et Kreeka Vabariik ei ole võtnud tõhusaid kaitsemeetmeid. Tema hinnangul tuleneb see, et hiljuti tehti kindlaks rohkem merikilpkonna Caretta caretta pesi, nende kilpkonnade kaitsmisest alates aastast 1992, ning et üldiselt on mis tahes mõju sellele liigile näha alles 20 aastat hiljem. Lisaks ilmneb 30. jaanuari 2002. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Kreeka (C‑103/00, EU:C:2002:60) ja 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Kreeka (C‑518/04, ei avaldata, EU:C:2006:183), et pesade arvu vähenemine ei ole vajalik tuvastamaks, et häirimine kujutab endast direktiivi 92/43 artikli 12 rikkumist.
38

Äriühingud Telefónica lisavad, et esinevad ilmsed viited, mis lükkavad ümber võimaluse, et võib esineda väidetav täiendav kulu riigi üldisest eelarvest, kuna seaduse nr 8/2009 põhjendustes märgitakse näiteks, et „ei näi olevat mõistlik, et rahastamise tagatis toob kaasa riigi panuse tõusu“. Lisaks on see võimalus teise võimalusena esitatud hüpotees. Nimelt tuleb seaduse nr 8/2009 artikli 2 lõike 2 kohaselt täita kaks tingimust, et riik rahastaks ühte osa avaliku teenuse osutamise kohustuse kuludest. Esiteks peab kindlal eelarveaastal tasulise televisiooni operaatoritele kehtestatud maksu laekumine olema väiksem avaliku teenuse osutamise ülesande täitmiseks vajalikest kuludest, ja teiseks peab reservfondide summa olema ebapiisav, et hõlmata RTVE kulud nimetatud eelarveaastal. Asjaolu, et see säte kehtestab niivõrd piiratud riigi tagatise, mis kujutab endast uut abi, ei takista seda, et RTVE-le antud abi on kindlaks määratud selle maksu tulu põhjal, ja kui see ei ole piisav, võtab riik kohustuse täita puudujääv osa.
2.

Kas sellele küsimusele jaatavalt vastamiseks piisab eelkõige sellest, et seda toodet, mille koostisosa on klinoptiloliit oma konkreetse algse molekulaarstruktuuriga, ei kasutatud enne 15. maid 1997 toiduainena, või on lisaks vaja, et see toode oleks valmistatud niisuguse tehnoloogiaga tootmisprotsessis, mille tulemusel tekib uus või tahtlikult muudetud molekulaarstruktuur, mis tähendab, et tegemist on ainega, mida varem ei ole looduses niisugusel kujul esinenud?“
66

Kooskõlalise tõlgendamise kohustus lõpeb samuti siis, kus siseriiklikku õigust ei ole enam võimalik kohaldada selliselt, et saavutatakse raamotsusega kooskõlas olev tulemus. Teiste sõnadega ei saa see põhimõte olla aluseks siseriikliku õiguse contra legem tõlgendusele. Samas nõuab see põhimõte, et liikmesriigi kohus võimaluse korral kaaluks siseriiklikku õigust kui tervikut, et hinnata, mil määral võib seda kohaldada nii, et see ei annaks raamotsuses sätestatud eesmärgiga vastupidist tulemust (vt kohtuotsused, 16.6.2005, Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, punkt 47, ja 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, punktid 55 ja 56).
Iiri 1980. aasta kaupade müügi ja teenuste osutamise seaduse (Sale of Goods and Supply of Services Act 1980) artikliga 10 lisati 1893. aasta kaupade müügi seadusesse (Sale of Goods Act 1893) artikkel 14, milles on sätestatud:

„(1) Kui käesoleva seaduse muudest sätetest või muust käesoleva seaduse alusel vastu võetud õigusnormist ei tulene teisiti, ei kohaldu müügilepingu alusel tarnitud kaupade kvaliteedi või konkreetseks otstarbeks sobivuse kohta tuletatud tingimust ega garantiid.

(2) Kui müüja müüb kaupa äritegevuse käigus, kohaldub tuletatud tingimus, et lepingu alusel tarnitud kaup on turustuskvaliteediga, välja arvatud järgmistel juhtudel:

(a) kui esineb puudusi, millele on enne lepingu sõlmimist konkreetselt ostja tähelepanu juhitud või

(b) puuduste korral, mis juhul, kui ostja enne lepingu sõlmimist kaupa uurib, oleks sellise uurimise käigus pidanud ilmnema.

(3) Kaup on turustuskvaliteediga juhul, kui see on kõlblik vastavaks otstarbeks või otstarbeks, milleks sellist liiki kaupa tavaliselt ostetakse, ja sellise vastupidavusega, mida on mõistlik oodata, arvestades seda kirjeldavaid avaldusi, hinda (kui see on asjakohane) ja kõiki teisi asjakohaseid asjaolusid ning käesolevas seaduses esinevat mis tahes viidet müügikõlbmatule kaubale tõlgendatakse vastavalt.

(4) Kui müüja turustab kaupa äritegevuse käigus ja ostja teeb müüjale sõnaselgelt või kaudselt teatavaks erilise otstarbe, mille jaoks kaupa ostetakse, esineb tuletatud tingimus, et lepingu alusel tarnitud kaup on selleks otstarbeks mõistlikult kõlblik, olenemata sellest, kas tegemist on otstarbega, milleks sellist kaupa tavaliselt tarnitakse, välja arvatud juhul, kui asjaoludest selgub, et ostja ei tuginenud või ei saanud mõistlikult tugineda müüja erialastele oskustele või teadmistele.

[...]“.
51

Mis puudutab kõnealuse määruse artikli 94 lõiget 1, milles on sätestatud, et selle määruse alusel ei omandata mingeid õigusi perioodi suhtes enne 1. oktoobrit 1972 või enne määruse kohaldamise kuupäeva asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt kuulub see säte täielikult õiguskindluse põhimõtte alla, millega on vastuolus see, et määrust kohaldatakse tagasiulatuvalt, sõltumata sellest, kas tagasiulatuv kohaldamine on huvitatud isikule soodne või ebasoodne, välja arvatud juhul, kui on toodud piisavalt selge viide kas määruse sõnastuses või selle eesmärgis, mis võimaldab järeldada, et see määrus ei reguleeri ainult tulevikku. Seega kuigi uus õigusakt kehtib ainult edaspidise suhtes, kohaldatakse seda vastavalt üldtunnustatud põhimõttele – v.a erandite korral – siiski ka varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes (vt selle kohta kohtuotsus, 18.4.2002, Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, punktid 21 ja 22 ning seal viidatud kohtupraktika).
74

Kuid isegi kui 6. märtsi 2002. aasta kohtuotsuse Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon (T‑127/99, T‑129/99 ja T‑148/99, EU:T:2002:59) punktides 1–9 ning 1. juuli 2010. aasta kohtuotsuse Itaalia vs. komisjon (T‑53/08, EU:T:2010:267) punktides 1–11 toodud asjaolude kirjeldusest nähtub, et asjaomaste pikendamiste alus on seadusandlik meede, tuleb tõdeda, et puudub igasugune alus arvata, et just sellele asjaolule tuginedes jõudis Üldkohus nendes kohtuotsustes seisukohale, et nende pikendamiste puhul on tegemist uue abiga.
23

Võttes lisaks arvesse, et põhikohtuasjas tekivad sama direktiivi artiklite 6 ja 7 tõlgendamise küsimused, otsustas Retten i Glostrup (Glostrupi esimese astme kohus, Taani) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 2005/29] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik kord, nagu see, mis on sätestatud [kaubandustavade seaduse] §‑s 3, mis keelab eksitavad kaubandustavad muu hulgas seoses ostukutsega, kuid mis ei §‑s 3 ega ka mujal selles õigusaktis ei viita piirangutele, mis tulenevad direktiivi artikli 7 lõikest 1, mille kohaselt tuleb arvestada seda, kas kaubandustava jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija konkreetses olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks, ja artikli 7 lõikest 3, mille kohaselt tuleb arvesse võtta asjaolu, et kasutatav kommunikatsioonivahend seab ajalisi või ruumilisi piiranguid? 2. Kas [direktiivi 2005/29] artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada tähtajatu abonemendi koguhinda nii, et tarbija peab tasuma nii igakuist tasu kui ka kuuekuulist tasu, peetakse seda eksitavaks praktikaks, kui turustamisel tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui kuue kuu eest võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud üksnes vähem silmatorkaval moel? 3. Kas [direktiivi 2005/29] artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus ettevõtja on otsustanud väljendada tähtajatu abonemendi koguhinda nii, et tarbija peab tasuma nii igakuist tasu kui ka kuuekuulist tasu, peetakse direktiivi artikli 7 kohaselt seda eksitavaks praktikaks, kui kaubandustavas tõstetakse eriliselt esile igakuine hind, samal ajal kui kuue kuu eest võetav tasu on täiesti mainimata jäetud või on seda mainitud üksnes vähem silmatorkaval moel? 4. Kas hinnangu andmisel sellele, kas kaubandustava on teises ja kolmandas küsimuses kirjeldatud olukorras eksitav, tuleb arvesse võtta: a) kas kaubandustavas on esitatud kohustusperioodi abonemendi koguhind, mis hõlmab tasu kuue kuu eest, ja/või b) see on esitatud internetireklaami kaudu, milles viidatakse ettevõtja veebisaidile, kus on esitatud kuue kuu eest võetav tasu ja/või abonemendi koguhind, mis hõlmab tasu kuue kuu eest? 5. Kas teise ja kolmanda küsimuse vastuseid mõjutab see, kui turustamine toimub telereklaami vahendusel? 6. Kas [direktiivi 2005/29] artikli 7 lõige 4 sisaldab ammendavat loetelu selle kohta, milline oluline teave peab ostukutses olema esitatud? 7. Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas [direktiivi 2005/29] artikli 7 lõige 4 välistab võimaluse, et ostukutset, milles on esitatud koguhind, mille tarbija peab tasuma abonemendi lepinguperioodi esimese aasta (kohustusperioodi) eest, saab pidada direktiivi artikli 7 lõigete 1 ja 2 või artikli 6 alusel eksitavaks kaubandustavaks, kui täiendavat teavet antakse näiteks toote hinna teatud osiste, kuid mitte kõigi kohta?“
47

Mis puutub kõnealuse meetme tõhususe ja piisavuse nõudesse, mis tuleneb määruse nr 561/2006 artikli 19 lõikest 1 koostoimes sama määruse artikliga 18, siis tuleb märkida, et meede vastab nendele kriteeriumidele, kui see õhutab maanteeliikluses osalejaid karistusi vältima, ja juhul kui trahv on määratud, seda võimalikult lühikese tähtaja jooksul tasuma. Hoiatav mõju on tugevam, kui trahvi adressaat on ühtlasi seisma jäetud sõiduki omanik. Sellega on tegemist juhul, kui rikkumise toimepanija on ühtaegu sõiduki juht ja omanik või kui ühe rikkumise eest karistatakse nii sõidukijuhti kui ettevõtjat.
64

Kõigi eelnevate kaalutluste põhjal tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 95/46 artikli 7 punkti f tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel elektrooniliste teabe- ja sideteenuste pakkuja võib koguda ja kasutada nende teenuste kasutaja isikuandmeid ilma tema nõusolekuta üksnes siis, kui selline kogumine ja kasutamine on vajalik kasutaja poolt elektrooniliste teabe‑ ja sideteenuste konkreetse kasutuselevõtu võimaldamiseks ja arve esitamiseks, ilma et elektrooniliste teabe- ja sideteenuste üldise toimimise tagamise eesmärk võiks õigustada andmete kasutamist pärast vastava side toimumist.
49

On tõsi, et Euroopa Kohus on otsustanud, et direktiiv 2004/80 näeb ette hüvitise üksnes sellise tahtliku vägivallakuriteo puhul, mis on toime pandud liikmesriigis, kus ohver viibib vaba liikumise õigust kasutades, mis tähendab, et puhtalt riigisisene olukord selle direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu (vt selle kohta kohtuotsused, 28.6.2007, Dell’Orto, C‑467/05, EU:C:2007:395, punkt 59, ja 12.7.2012, Giovanardi jt, C‑79/11, EU:C:2012:448, punkt 37, ning kohtumäärus, 30.1.2014, C., C‑122/13, EU:C:2014:59, punkt 12). Seejuures piirdus Euroopa Kohus täpsustamisega, et direktiiviga 2004/80 loodud koostöösüsteem puudutab vaid hüvitise kättesaadavust piiriülestel juhtudel, välistamata siiski seda, et direktiivi artikli 12 lõige 2 paneb direktiivi eesmärgi täitmise tagamiseks liikmesriikidele kohustuse võtta vastu riiklik skeem, mis tagab hüvitise kõigi oma territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvritele.