ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28.

Kui selline kohustus peaks puuduma, siis ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtule ikkagi selge, kuidas oli veterinaararstil Liibanonis võimalik kontrollida, et määrusest nr 817/2010 tulenevad nõuded olid täidetud, ilma et tema valduses oleks olnud pärast Koperist väljumist täidetud teekonnalehte (teekonnaplaani). Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et laeva täpset saabumisaega Beiruti sadamasse 21. septembril 2010 ei ole märgitud ei 22. septembri 2010 aruandes ega teekonnalehel ning et lisaks pidid loomad algselt saabuma 16. septembril 2010. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et ta eeldab, et vedaja andis teekonnalehe üle riiklikule veterinaararstile Koperis ning et see on ainus põhjus, miks seda osa teekonnalehest ei täidetud kuni Beirutini. Kaheldes selles, kuidas tuleks määruseid nr 1/2005 ja nr 817/2010 tõlgendada, otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 1/2005] artikli 5 lõiget 4 ja artikli 8 lõiget 2 koosmõjus sama määruse II lisas teekonnalehele esitatud nõuetega tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad veo korraldaja ja/või loomapidaja kohustust tagada loomade veol kolmandasse riiki, et teekonnaleht on loomadega kaasas teekonnal kuni kõnealuses kolmandas riigis asuva sihtkohani? 2. Kas [määruse nr 817/2010] artikleid 5 ja 7 koosmõjus sama määruse artikliga 4 tuleb tõlgendada nii, et eksporditoetused nõutakse tagasi, kui teekonnal kuni kolmandas riigis asuva sihtkohani ei ole teekonnaleht loomadega kaasas, kuna vedaja täitis määruse nr 1/2005 II lisa punktis 7 ette nähtud kohustuse anda teekonnaleht [Euroopa Liidu territooriumilt] väljumise punkti riiklikule veterinaararstile? 3. Kas määruse nr 817/2010 artikleid 5 ja 7 koosmõjus sama määruse artikliga 4 tuleb tõlgendada nii, et eksporditoetused nõutakse tagasi, kui eksportija ei suuda tõendada, et määruse nr 1/2005 sätteid on olukorras, kus veterinaararstil ei ole määruse nr 817/2010 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kontrollikohustust täites võimalik kontrollida, kas teekonnaplaan (teekonnaleht) on rahuldav või mitte, see tähendab, kas määruse nr 1/2005 nõuetest on kinni peetud (ja järelikult ei saa ta ka kinnitada, et selle kontrolli tulemus on rahuldav), kuna vedaja andis teekonnalehe [Euroopa Liidu territooriumilt] väljumise punkti riiklikule veterinaararstile?“
64.

Tuletan meelde, et selles kohtuasjas küsiti Euroopa Kohtult nimelt, kas merealuse valguskaabli tarnimist ja paigaldamist tuli pidada käibemaksu seisukohalt üheks tehinguks, mida muide liikmesriigi kohus ja kõik seisukohti esitanud pooled toetasid. Euroopa Kohus nõustus selle kohtu ja menetluse poolte seisukohaga, täpsustades oma kohtuotsuse punktides 24 ja 25, et kõnealuse lepingu esemeks oli paigaldatud ja töötava kaabli võõrandamine pärast paigaldamist ja katsetuste läbiviimist, millest sai järeldada, et kõik põhikohtuasjas vaatluse all olnud tehingu osad olid selle tehingu teostamiseks vajalikud ja omavahel tihedalt seotud. See täpsustus, mida korrati kohtuotsuse punktis 33 – ja mis on minu arvates otsustav – kaabli omandiõiguse ülemineku hetke kohta, see tähendab, kas see üleminek toimub enne või pärast kaabli paigaldamist ja selle töökorra katsetamist, kajastab kaheldamatult kohtujurist Léger’ ettepanekut kohtuasjas Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2006:575). Kohtujurist Léger märkis nimelt oma ettepaneku punktis 45, et arvestades, et kaabli käsutamise õiguse üleminek toimub alles pärast paigaldamist ja toimimise katsetusi, ei oleks selle tehingu majandusliku tegelikkusega kooskõlas järeldada, et tellija ostis esiteks merealuse valguskaabli ning seejärel teiseks selle paigaldamisega seonduvad teenused.
60.

Selles suhtes tuleb arvesse võtta asjaolu, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punktis e osutatud registreerimisest keeldumise põhjustega vastolus niisuguse tähise registreerimine, mis koosneb küll kauba kujust, kuid hõlmab mõnda teist olulist mittefunktsionaalset osa. ( 26 ) Seepärast tuleb minu arvates küsimust, kas kuju- ja värvimärgis on või ei ole värv funktsionaalne osa, analüüsida tähise igakülgse hindamise raames direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkti e seisukohast. Peale selle tuleneb sellest kohtupraktikast a contrario, et asjaomane õigusnorm on kohaldatav niisuguse kauba kujule, mis hõlmab teist osa, kui see osa on funktsionaalne.
53.

See kehtib eelkõige õigusaktide kohta, mille ese on isikute suhtes liidu ühise välis- ja julgeoleku raames piiravate meetmete kohaldamine. Selle kohta on Euroopa Kohus eelkõige selgitanud, et isikul, kelle suhtes on kõnealusesse loetelusse kandmise tõttu kohaldatud selliseid meetmeid, võib olla huvi selle õigusakti õigusvastasuse tuvastamise vastu, mille alusel ta sellesse loetelusse kanti, ka veel pärast seda, kui selline õigusakt on kaotanud kehtivuse. Seda seetõttu, et sellise tuvastamise alusel võib tunnustada seda, et isikut ei oleks võinud kunagi sellesse loetelusse kanda või see ei oleks võinud toimuda menetlustes, mida viivad läbi liidu organid. Sellega ei kaasne küll varalise kahju või kutse- ja perekonnaelu puutumatuse riive hüvitamist, kuid see kujutab endast isiku rehabiliteerimist või teatavat mittevaralise kahju, mida ta kandma pidi, hüvitamise viisi. ( 29 )
70.

Eelkõige seni, kuni ei ole veel kindel, et kõnealuste elupaigatüüpide ja liikide kaitsestaatus on asjaomasel ühenduse tähtsusega alal soodne, võib ühenduse tähtsusega ala taastamisvõimaluste kaitsega seotud valikuvabadus koguni täielikult ära langeda. Sel juhul ei või liikmesriik üldjuhul elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 2 sätestatud nõude tõttu, mille kohaselt tuleb vältida looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist, asuda seisukohale, et maa-alad, mis on nende taastamisvõimaluse tõttu ühenduse tähtsusega ala sisse arvestati, ei paku ökoloogilist huvi looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse seisukohast. Seda seetõttu, et ei ole välistatud, et need osutuvad veel vajalikuks, kui ilmneb, et muud taastamismeetmed ei ole piisavad. Seetõttu ei või nad sel ajal veel oma kaitseseisundit kaotada.
63.

Kõiki esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Finanzgericht Müncheni (Müncheni maksukohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Nõukogu 13. mai 2013. aasta rakendusmääruse (EL) nr 412/2013, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse ajutine tollimaks, mis on kehtestatud Hiina Rahvavabariigist pärit keraamiliste laua- ja kööginõude impordi suhtes, artikli 1 lõikega 3 ei ole vastuolus, et olukorras, kus maksudest kõrvalehoidmise ja dumpinguvastaste tollimaksude korrektse kohaldamise ohtu seadmise ohtu ei ole, võib importija lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kindlaksmääramiseks esitada nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000, artikli 78 alusel algatatud menetluse raames tagantjärele nõuetekohase faktuurarve, mis vastab nimetatud rakendusmääruse II lisas nimetatud nõuetele. Sellisel juhul, kui kõik teised individuaalse dumpinguvastase tollimaksumäära kohaldamiseks vajalikud tingimused on täidetud, võtab toll vastavalt määruse nr 2913/92, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000, artikli 78 lõikele 3 kooskõlas võimalike kehtestatud eeskirjadega vajalikud meetmed olukorra lahendamiseks, võttes arvesse selle arve esitamist.
14.

Käibemaksudirektiivi artiklis 132 sätestatud maksuvabastused ei ole siiski valikulised. Nagu nähtub kindla kõneviisi kasutamisest, on liikmesriigid kohustatud viidatud direktiivi artiklis 132 loetletud tehingud käibemaksust vabastama. Sellest nähtub, et loetletud tehingute käibemaksuvabastus on ELi huvides. See tähendab ka seda, et kuigi maksuvabastusi kui erandeid üldreeglist tuleb tõlgendada kitsalt, et tohiks seda ELi huvi arvestamata jätta. Olukord on seega teistsugune kui ELi põhivabadustest ja nendega seotud ühtlustamismeetmetest tulenevate põhjenduste või kohustuslike nõuete puhul, milles liikmesriikidel on diskretsiooniõigus. Mis puudutab käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti m, siis selles liikmesriikidel tegutsemisruumi ei ole. Kui selle sätte tingimused on täidetud, peavad liikmesriigid tehingud käibemaksust vabastama. Liikmesriikide selline kohustus on lisaks vajalik, et tagada maksuvabastuse ühetaoline kohaldamine kogu Euroopa Liidus.
64.

CSSF‑i otsuse eesmärgi kohta tuleb märkida, et hea maine kriteerium vastavalt direktiivi 2004/39 artikli 9 lõike 1 esimesele lõigule peab tagama „investeerimisühingu kindla ja usaldusväärse juhtimise“. ( 31 ) Samamoodi kui muud tingimused, mida investeerimisühingud peavad täitma tegevusloa saamiseks, järgib see tingimus eesmärki kaitsta investoreid ja säilitada rahandussüsteemi stabiilsus. ( 32 ) Selle kaitse tagamiseks ei kontrolli pädev asutus juhatuse liikme ülesannetes tegutsevate isikute sobivust mitte ainult loamenetluse raames, vaid korrapäraselt ka pärast seda. ( 33 ) CSSF sedastus, et tal ei ole enam usaldust selle vastu, et DV annab piisava tagatise, et investeerimisühingut juhitakse kindlalt ja usaldusväärselt, ei järgi seega tema karistamise eesmärki, vaid selle eesmärk on vältida ohte rahandussüsteemile ja investoritele. Olgugi et kõnealuses otsuses on märgitud, et seetõttu ei ole DV enam sobiv tegutsema CSSF‑i kontrollitavas üksuses juhatuse liikme ülesannetes, ei ole otsusel kriminaalõigust iseloomustavat karistuslikku eesmärki. Pigem tuleneb see õiguslik tagajärg vahetult direktiivist 2004/39, mille kohaselt võivad sellistel ametikohtadel tegutseda ainult hea mainega isikud. DV‑le antud korraldus oma ametikohtadelt tagasi astuda on vältimatu tagajärg ohtude tõhusa ennetamise tähenduses ja on leebem vahend võrreldes investeerimisühingu tegevusloa tühistamisega.
49.

Nagu Euroopa Kohus on seoses sarnaste sätetega fondide ühise haldamise valdkonnas juba märkinud, peavad need sätted takistama olukorra tekkimist, kus liikmesriigid teevad vastavatelt summadelt mahaarvamisi, mis on makstud summadega otseselt ja lahutamatult seotud, nt lõivud väljamakset tegeva ametiasutuse teenuste eest ( 30 ). Seevastu ei ole nende sätete eesmärgiks piiritleda erinevaid menetlusi, mis on riikide õiguskordades olemas võlgade sissenõudmiseks. Siiski ei tohi vastav praktika kahjustada liidu vastava poliitika nõuetekohast toimimist ja liidu õiguse mõjusust ( 31 ).
91.

Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Court of Appeal’i (apellatsioonikohus, Iirimaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see annab liikmesriigi kodanikule, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis pidevalt viis järjestikust aastat, taotlemata vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemist abi, alalise elamisõiguse. 2. Direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selles peetakse silmas Euroopa Liidu kodanikku, kes on teostanud vastuvõtvas liikmesriigis ühe aasta jooksul majandustegevust, olgu siis palgatöötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana. 3. ELTL artikleid 45 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanikul, kes on seaduslikult elanud ja töötanud vastuvõtvas liikmesriigis füüsilisest isikust ettevõtjana umbes neli aastat ja kes on töötamise või majandustegevuse töö puudumise tõttu lõpetanud, säilib „töötaja“ staatus ja seega vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigus, tingimusel et ta otsib tööd, jätkab majandustegevust või leiab teise töö mõistliku aja jooksul pärast varem teostatud füüsilisest isikust ettevõtja tegevuse lõpetamist. 4. Direktiivi 2004/38 artiklit 24 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millega arvatakse teatavate määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 tähenduses „mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste“ (mis on direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses ka „sotsiaalabi“) saajate hulgast välja teiste liikmesriikide kodanikud, kes on nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b osutatud olukorras, samas kui neid hüvitisi makstakse asjaomase liikmesriigi enda kodanikele, kes on samasuguses olukorras. Seevastu ELTL artikli 45 lõiget 2 ja määruse nr 883/2004, mida on muudetud määrusega nr 988/2009, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, millega arvatakse töötutoetuse (mis on määruse no 883/2004 artikli 70 tähenduses „mitteosamakseline rahaline erihüvitis“, kuid ei vasta direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses „sotsiaalabi“ määratlusele) saajate hulgast välja teiste liikmesriikide kodanikud, kellel on selle riigi tööturuga tegelik side, kuid kellel ei ole võimalust seda tõendada.
b)

muutmisseaduse eelnõu kommentaaridest [„bemærkningerne til forslaget til ændringsloven“] nähtub, et eespool nimetatud karistussätete eesmärk on muuta selgemaks või seada sisse keeld selliste hasartmängude suhtes, mida pakuvad internetis välismaised hasartmängukorraldajad ja mis on otseselt suunatud Taani turule, osalt keelates välismaiste hasartmängukorraldajate poolt internetis pakutavate hasartmängude reklaami, kuna samadest kommentaaridest nähtuvalt on enne kõnealuseid muudatusi kehtivate õigusnormide kohaselt kahtlemata õigusvastane, kui välismaine hasartmängukorraldaja kasutab müügikanaleid, mille puhul mänguseade asub füüsiliselt Taanis, kuid esineb kahtlusi küsimuses, kas see säte laieneb ka Taani mängijatele suunatud välismaistele hasartmängudele, kui mänguseade asub füüsiliselt väljaspool Taanit, ning sellepärast on vaja täpsustada, et keeld hõlmab selliseidki mänge. Samuti ilmneb kommentaaridest, et on tehtud ettepanek keelata niisuguste hasartmängude, loteriide ja kihlvedude reklaam, mille suhtes ei ole välja antud selle seaduse kohast litsentsi, ning et see muudatus on kooskõlas kehtiva keeluga, mis on sätestatud hobuste võiduajamise kihlvedude seaduse (hestevæddeløbsloven) § 12 lõikes 3, kuid täpsustab [nüüd kehtetuks tunnistatud] kihlveo‑ ja loteriiseaduse (tips‑ og lottoloven) § 10 lõikes 4 sisaldunud keeldu. Veel on kommentaarides märgitud, et keelu eesmärk on kaitsta Taani ametiasutustelt litsentsi saanud hasartmängukorraldajaid niisuguste äriühingute eest, kellel sellist litsentsi ei ole ja kes seetõttu ei saa Taanis õiguspäraselt hasartmänguteenust pakkuda ega vahendada.“
18.

C. Picart esitas vaide, et ta vabastataks nimetatud juurdemaksete tasumise kohustusest, kuid maksuhaldur lükkas selle tagasi. C. Picart pöördus seepeale Tribunal administratif de Montreuil’ (Montreuil’ halduskohus, Prantsusmaa) poole. Oma nõude põhjenduseks väitis ta, et üldise maksuseadustiku artikkel 167 bis on vastuolus EÜ-Šveitsi kokkuleppega. C. Picart väitis sellega seoses, et nimetatud kokkuleppega on tagatud asutamisvabadus ning tal on õigus sellele tugineda füüsilisest isikust ettevõtjana, kuna ta asus elama Šveitsi, et tegeleda seal majandustegevusega, mis seisnes mitmesugustes tema kontrolli all olevates äriühingutes otseste või kaudsete osaluste haldamises. See nõue jäeti rahuldamata 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega. Pärast seda, kui Cour administrative d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsiooniastme halduskohus, Prantsusmaa) jättis selle kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse rahuldamata, esitas C. Picart kassatsioonkaebuse Conseil d’État’le (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).
50.

Ent isegi kui eeldada eksimust eesmärgi vastu, ei ole selge, milles peaks seisnema põhjendamatu soodustus, kui eksaminand saaks andmetega tutvumise õiguse kaudu oma tööle juurdepääsu. Eelkõige ei saa kuritarvituseks pidada seda, et andmetega tutvumise õiguse kaudu saadakse teavet, millele puuduks muidu juurdepääs. Seda seetõttu, et kui isikuandmetele on juba juurdepääs, ei oleks andmekaitseõigusest tulenevat andmetega tutvumise õigust olnud vaja ette näha. Pigem on andmekaitsealastel õigusnormidel põhineva teabenõude ülesanne anda asjaomastele isikutele – ilma et see piiraks andmekaitsedirektiivi artiklis 13 ette nähtud erandite kohaldamist – juurdepääs omaenda andmetele, kui juurdepääsuõigust muidu ei ole.
32.

SNCF väidab sisuliselt, et varade kogumi võõrandamisega, mida otsustati teha 2005. aasta juunis, järgiti täielikult otsuse Sernam 2 artikli 3 lõikega 2 taotletavat eesmärki, kui seda õigusnormi tõlgendada, lähtudes selle otsuse põhjendusest 217. Üldkohtu arutluskäik on ekslik peamiselt kahel põhjusel. Esimene põhjus on see, et tavaliselt on varade võõrandamise vältimatu tagajärg tegevusalal tegutsemise jätkumine, kusjuures kohustuste (see tähendab võlgade) lisandumine ei ole sellest seisukohast oluline, kuna see mõjutab ainult võõrandatud ettevõtja väärtust. Üldkohus ei selgitanud tema sõnul, kuidas Sernami varade kogumi võõrandamine ainult ühele ostjale, kes võtab üle turuosa, mis Sernamist vabaks jääb, võis viia Sernami majandustegevuse katkemiseni. Apellant leiab, et vaidlustatud kohtuotsus on selles osas ebapiisavalt põhjendatud. Teine põhjus on niisugune, et põhjendused, mille põhjal Üldkohus leidis, et varade kogumi võõrandamise eesmärk on Sernami kui majandusüksuse kadumine, niisugust tõlgendust ei kinnita. Otsuse Sernam 2 põhjenduses 217 on piirdutud sellega, et on nõutud, et Sernam ei tegutseks enam oma varasemas õiguslikus vormis ja sellega võimaldatakse SNCFist sõltumatul ostjal kasutada Sernami turuosa. Märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 194 ja 195, et taotletav eesmärk oli Sernami majandustegevuse katkemine, leidis Üldkohus, et eesmärk on niisugune, mis ei ilmne ühelgi juhul ei otsuse Sernam 2 resolutsioonist ega põhjendustest, ning moonutas seega seda otsust. Lisaks tunduvad Üldkohtu põhjendused olevat vastuolulised seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 218 tunnistas ta ka ise, et otsuse Sernam 2 põhjendusest 217 võib „jääda mulje, et [Sernami] majandustegevus [jätkub]“. Samamoodi väidab SNCF, et põhjendusest 217 ei ilmne, et tegevuse jätkumist tuli mõista kui tegevust, mida jätkas ostja, kes kaasas Sernami varad omaenese äristrateegiasse, ning et tegemist oli tingimusega, mis pidi olema täidetud, et abi saanud äriühingu turuosi võiks pidada vabanenuks. Otsuse Sernam 2 põhjenduses 217 on piirdutud vastupidi sellega, et on mainitud Sernami osade vabanemist sõltumatu ostja huvides, see tähendab niisuguse ostja huvides, kellele ei ole otsest seost SNCFiga.
62.

See vastuväide ei ole siiski veenev. Ei saa küll eitada, et riigi oluliste julgeolekuhuvide kaitseks võib olla vajalik konkreetselt riigi kontrollipädevus, kuna see on tõhusam kui puht tsiviilõiguslikus lepingus endale välja tingitud kontrolliõigused. See asjaolu üksinda ei õigusta siiski liidu õiguses riigihangetele esitatud nõuete täielikult tähelepanuta jätmist ning algusest peale lepingu täitjana alati ainult ühe teatud ettevõtjaga – Staatsdruckereiga arvestamist.
46.

Vastupidi A Oy arvamusele ei tulene aga põhivabadustest, et maksustamist tuleb tingimata kuni varjatud reservide „tegeliku“ realiseerimiseni edasi lükata. Kuna hilisem realiseerimine, lisaks veel kolmanda isiku poolt (vastuvõttev äriühing) ei ole tingimata vajalik – nii näiteks väärtuse hilisema languse või vara hävinemise korral – ning Soome ei saa seda tegelikult ka kontrollida, siis on see vastuolus liikmesriikidevahelise maksustamispädevuse jaotuse tagamise põhimõttega. Seda seetõttu, et see viiks tagajärjeni, et arvesse tuleb võtta ka väärtuse hilisemat langust väljaspool oma maksustamispädevust. ( 21 ) Vastavalt territoriaalse maksustamise põhimõttele koostoimes maksuõiguses valitseva tähtpäeva põhimõttega on varjatud reservide maksustamine maksustamisõiguse kaotamise hetkel ka ilma nende realiseerimiseta – lisaks veel kolmanda isiku poolt – lubatud. Ainult viivitamatu maksustamine on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
10.

Hanssen Beleggingen nõuab, et T. Prast‑Knipping teeks BOIP-le avalduse, et tal ei ole vaidlusalusele kaubamärgile õigusi ja et ta loobub enda registreerimisest kaubamärgi omanikuna. Hanssen Beleggingen väidab oma nõude põhjenduseks, et vaidlusaluse kaubamärgi järjestikuste üleandmiste tulemusel on tema saanud selle kaubamärgi õiguste tõeliseks omanikuks. Ta leiab, et tal on seega seaduslik õigus T. Prast-Knippingilt nõuda, et see teeks BOIPs kõnealused avaldused.
29.

Saksamaa ja Ühendkuningriik tuletavad meelde, et tasuga on tegemist vaid siis, kui tarnitud kaubad ja saadud tasu on omavahel otseselt seotud, ( 14 ) ning et Boehringeri ja eratervisekindlustuse andjate vahel selline seos puudub. Direktiivi 2006/112 artiklit 73 tuleb tõlgendada kooskõlas aluspõhimõttega, et käibemaksusüsteemi eesmärk on maksustada ainult lõpptarbijat. ( 15 ) Maksustatav väärtus on tasu, mida maksukohustuslane on tegelikult saanud, mitte objektiivsete kriteeriumide alusel kindlaks määratud hinnanguline väärtus. ( 16 ) Saksamaa märgib, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on tasu puhul määrav asjaolu pooltevahelise lepingu olemasolu, mida vastastikku täidetakse ning tasu, mille üks pool saab, vastab teise poole tarnitud kaupade tegelikule väärtusele. ( 17 ) Seega on tasu, mille Boehringer sai eratervisekindlustusega isikutele toodete tarnimise eest, summa, mille ta sai tarneahela esimeselt kliendilt, see tähendab olenevalt olukorrast kas oma kliendist apteegilt või hulgimüüjalt.
47.

Kohustusi käsitlev otsus ei sisalda ka oma olemuselt järeldusi konkurentsivastase tegevuse olemasolu kohta. Nagu juba märgitud, iseloomustab määruse nr 1/2003 artikli 9 lõike 1 kohaseid otsuseid, mille hulka kuulub ka vaidlusalune otsus 2006/446, nimelt just see, et komisjon annab selles konkurentsiolukorrale ainult esialgse hinnangu, ilma et ta võtaks lõplikku seisukohta ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise esinemise kohta. ( 27 )
94.

Selles suhtes piisab märkimisest, et kui kohustus töötada provintsis jääb täitmata, on arst kohustatud tagasi maksma ainult 70% stipendiumist. Kui seda arvesse võtta, saab see arst tegelikult 30% stipendiumist endale ilma mingi vastutasuta. Peale selle saab see arst eriarsti kvalifikatsiooni, mille kohta võib julgesti eeldada, et see hõlbustab vaba liikumist. Teisest küljest pean toonitama, et miski ei viita nõutava intressi ebamõistlikkusele. Nõue maksta (seadusjärgset) intressi on lihtsalt tingitud maksmisega hilinemisest ning on sellisena loogiline tagajärg, mis tuleneb sellest, et täitmata on jäänud (lepinguline) kohustus töötada provintsis või teise võimalusena maksta stipendium tagasi õigel ajal.