KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MACIEJ SZPUNAR

esitatud 26. mail 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑195/15

SCI Senior Home (saneerimisel)

versus

Gemeinde Wedemark,

Hannoversche Volksbank eG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))

„Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Maksejõuetusmenetlused — Määrus (EÜ) nr 1346/2000 — Artikkel 5 — Mõiste „kolmandatele isikutele kuuluvad asjaõigused“ — Kinnisvaramaks — Liikmesriigi õigusnormid, millega nähakse ette, et kinnisvaramaks kujutab endast kinnisvaral lasuvat avalik-õiguslikku koormatist, mida võib täita selle igakordse omaniku suhtes”

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud vaidluse raames, mille pooled on Prantsusmaal asuva äriühingu saneerimisnõustaja ja Saksamaa kommuun ning mis puudutab sellele äriühingule kuuluva Saksamaal paikneva kinnisasja müüki sundenampakkumisel ja tekkis tasumata kinnisvaramaksusummade tõttu. ( 2 )

2. Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud küsimuse tulemusena peab Euroopa Kohus arutama mõistet „asjaõigus“ määruse (EÜ) nr 1346/2000 ( 3 ) artikli 5 tähenduses. Konkreetsemalt saab Euroopa Kohus võimaluse täpsustada, kas kinnisasja suhtes kohaldatava avalik-õigusliku kinnisvaramaksu raames tuleb selle koormatise kvalifitseerimist liikmesriigi õigusaktidega asjaõiguseks määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamisel piirata sõltumatu kvalifitseerimise kriteeriumidega.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

3. Määruse nr 1346/2000 artiklis 5 „Kolmandatele isikutele kuuluvad asjaõigused“ on ette nähtud: „1. Maksejõuetusmenetluse algatamine ei mõjuta võlausaldajatele või kolmandatele isikutele kuuluvaid asjaõigusi, mis on seotud võlgnikule kuuluva materiaalse, immateriaalse, kinnis- või vallasvaraga, mis asub menetluse algatamise ajal teise liikmesriigi territooriumil, olenemata sellest, kas tegemist on konkreetse varaga või kindlaksmääramata vara kogumiga, mis võib aja jooksul muutuda. 2. Lõikes 1 osutatud õigused tähendavad eelkõige järgmist: a) õigus likvideerida või lasta likvideerida varasid ning rahuldada nõudeid kõnealuste varade likvideerimisest saadavast tulust või sissetulekust, eelkõige kinnipidamisõiguse või hüpoteegi kaudu; b) ainuõigus nõude rahuldamiseks, eelkõige õigus, mis on tagatud kinnipidamisõigusega või nõude tagatisena loovutamisega; c) õigus nõuda varade tagastamist ja/või hüvitamist nendelt, kelle valduses või kasutuses need on õigustatud poole tahte vastaselt; d) asjaõigusega tagatud õigus saada omandilt tulu. 3. Asjaõiguseks peetakse avalikus registris registreeritud ja kolmandate isikute vastu täitmisele pööratavat õigust, mille alusel saab omandada lõikes 1 nimetatud asjaõiguse. 4. Lõige 1 ei välista meetmeid, mida võetakse seoses õigustoimingute tühiseks tunnistamisega vastavalt artikli 4 lõike 2 punktile m.“

B. Saksa õigus

4. Kinnisvaramaksu seaduse (Grundsteuergesetz, edaspidi „GrStG“) § 9 lõikes 2 on sätestatud: „Maksukohustus tekib selle aasta algul, mille eest see maks kindlaks määratakse.“

5. GrStG § 12 „Asjaõiguslik tagatis” on sõnastatud järgmiselt: „Kinnisvaramaks koormab maksustatavat eset avalik-õigusliku koormatisena.”

6. Maksuseadustiku (Abgabenordnung, edaspidi „AO“) § 77 lõike 2 esimeses lauses on nähtud ette: „Avalik-õigusliku koormatisena kinnisasja koormava maksu tõttu peab omanik alluma sundtäitmisele kinnisasja arvel.“

7. Sundenampakkumise seaduse (Zwangsversteigerungsgesetz, edaspidi „ZVG“) § 10 lõikes 1 on sätestatud: „Õiguse võlausaldaja nõude rahuldamisele kinnisasjast saadud tulemi arvelt annavad allpool toodud järjekorras […]: […] 3) kinnisasja koormavate avalik-õiguslike koormatiste täitmise kohustusest tulenevad täitmata nõuded, mis on tekkinud viimase nelja aasta jooksul; korduvate kohustuste puhul, nagu eelkõige kinnisvaramaks, intressid, kulude hüvitised või perioodilised maksed […] on vastav eelisõigus jooksvate ja viimase kahe aasta eest täitmata nõuete osas […]; 4) kinnisasjaga seotud õigustest tulenevad nõuded […]“.

III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus

8. Société civile immobilière Senior Home (edaspidi „võlgnikust äriühing“) on asutatud Prantsusmaal. Talle kuulub kinnisasi Wedemarkis (Saksamaa).

9. Tribunal de grande instance de Mulhouse (Mulhouse’i esimese astme üldkohus, Prantsusmaa) algatas 6. mai 2013. aasta otsusega võlgnikust äriühingu suhtes saneerimismenetluse ja nimetas saneerimisnõustaja.

10. Gemeinde Wedemark (Wedemarki kommuun) nõudis 15. mail 2013 kinnisasja müümist sundenampakkumisel, sest ajavahemiku eest 1. oktoobrist 2012 kuni 30. juunini 2013 oli tasumata kinnisvaramaks summas 7471,19 eurot, ning kommuun tunnistas maksunõude sundkorras täidetavaks.

11. Amtsgericht Burgwedel (Burgwedeli esimese astme kohus, Saksamaa) andis 21. mai 2013. aasta määrusega korralduse kinnisasja müümiseks sundenampakkumisel. Kohtumääruse vaidlustamine ei olnud võlgnikust äriühingu jaoks tulemuslik. Landgericht Hannover (Hannoveri piirkondlik kohus, Saksamaa) jättis rahuldamata võlgniku apellatsioonkaebuse. Kassatsioonkaebuses, mille võlgnikust äriühing esitas Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), palub ta tühistada sundenampakkumise korraldus ja kustutada kinnistusraamatust keelumärge.

12. Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab selles küsimuses, et vaidlus, mille ta peab lahendama, kuulub määruse nr 1346/2000 kohaldamisalasse. Vastavalt selle määruse artikli 4 lõikele 1 ja lõike 2 teise lause punktile f tuleb maksejõuetusmenetluse suhtes kohaldada Prantsuse õigust, mis reguleerib põhimõtteliselt ka maksejõuetusmenetluse mõjusid konkreetsete võlausaldajate algatatud menetlustele.

13. See kohus rõhutab, et Prantsuse õiguse kohaselt välistab saneerimismenetluse algatamine üldjuhul võlgniku vara suhtes toimuva täitemenetluse ning et erinorme ei ole kehtestatud võlausaldajate suhtes, kelle nõuded on asjaõigustega tagatud, ega maksuhalduri suhtes. Määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõike 1 kohaselt ei mõjuta maksejõuetusmenetluse algatamine siiski võlausaldajatele või kolmandatele isikutele kuuluvaid asjaõigusi, mis on seotud teise liikmesriigi territooriumil asuva kinnisasjaga.

14. Saksa õiguse kohaselt on kinnisvaramaksu tasumise kohustusest tulenev nõue eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul vastavalt GrStG §‑le 12 avalik-õiguslik koormatis, mis kujutab endast asjaõigust, ning AO § 77 lõike 2 esimese lause kohaselt peab omanik alluma sundtäitmisele kinnisasja arvel. Avalik-õiguslikud koormatised tekivad sõltumata sellest, kas sundenampakkumise menetlus algatati või mitte.

15. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et kaheldakse ikkagi, kas määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kollisiooninorm, mille kohaselt peab küsimust, kas asjaõigus eksisteerib või mitte, reguleerima lex rei sitae, st käsitletaval juhul Saksa õigus. Õigusteoorias on nimelt tihti nõustutud, et mõistet „asjaõigus“ tuleb tõlgendada autonoomselt.

16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab, et sellest vaatevinklist on kõnesoleva artikli põhieesmärk esiteks kaitsta õiguspärast ootust ja tehingute kindlust, nagu ilmneb selle määruse põhjendusest 24. Teiseks on selle määruse põhjenduse 25 kohaselt seda vaja teha iseäranis asjaõiguste puhul, sest neil on krediidi andmisel eriti suur tähtsus. Maksuhaldurite huvid erinevad aga mitmes mõttes eraõiguslike laenuandjate huvidest.

17. Selles olukorras otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) 12. märtsi 2015. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 29. aprillil 2015, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas mõiste „asjaõigus“ [määruse nr 1346/2000] artikli 5 lõike 1 tähenduses hõlmab sellist siseriiklikku regulatsiooni, nagu sätestab [GrStG] § 12 koostoimes [AO] § 77 lõike 2 esimese lausega, mille kohaselt koormab kinnisvaramaksu tasumise kohustus kinnisasja seadusest tuleneva avalik-õigusliku koormatisena, mille täitmiseks peab kinnisasja omanik alluma sundtäitmisele kinnisasja arvel?“

18. Kirjalikke märkusi esitasid Hispaania Kuningriik ja Euroopa Komisjon. Samade menetlusosaliste suulised seisukohad kuulati ära kohtuistungil, mis toimus 10. märtsil 2016.

IV. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

1. Määruse nr 1346/2000 tekkelugu

19. Määrus nr 1346/2000, mis jõustus 31. mail 2002, ei ole mitte ainult esimene määrus, mis käsitleb maksejõuetusmenetlusi, ( 4 ) vaid ka määrus, milles leidsid konkreetse väljenduse 60. aastatel tookord vaid kuuest asutajaliikmesriigist koosnevas Euroopa Majandusühenduses alanud pikad läbirääkimised. ( 5 ) Alles 1970. aastal nägi ilmavalgust konventsiooni eelnõu esimene redaktsioon ( 6 ), kuid see ei leidnud siiski piisavalt poolehoidu. Tuli oodata 10 aastat enne, kui avaldati teine eelnõu ( 7 ). Selles teises eelnõus valitud süsteem rajanes ühtsuse (üksainus menetlus kogu sellel territooriumil, mis oli tookord Euroopa Majandusühendus) ja universaalsuse põhimõtetel (menetlus hõlmab võlgniku kõiki varasid, kus need ka ei asuks). ( 8 ) Kuna see eelnõu põrkus mitmesugustele takistustele, loobuti sellest 1985. aastal, sest ei jõutud piisavale konsensusele. ( 9 ) Koostati konventsiooni uus eelnõu, mis sedapuhku oli inspireeritud pankrottide universaalsuse leebemast teooriast. ( 10 )

20. Maksejõuetusmenetluste konventsioon, mis töötati välja Euroopa Liidu lepingu artikli K3 alusel, avati allkirjastamiseks Brüsselis 23. novembril 1995, kuid kõik liikmesriigid ei allkirjastanud seda ( 11 ). Kui jõustus Amsterdami leping, võeti konventsiooni 1995. aasta tekst viimaks Saksamaa Liitvabariigi ja Soome Vabariigi initsiatiivil üle EÜ artikli 61 punkti c ja EÜ artikli 67 lõike 1 alusel antud määruse vormis. ( 12 )

2. Määrusega nr 1346/2000 loodud süsteemi ülesehitus

21. Siinkohal tuleb meenutada, et nagu maksejõuetusmenetluste konventsioongi ei vasta ka määrus nr 1346/2000 mitte mudelile, mis põhineb maksejõuetusmenetluste universaalsuse põhimõttel, vaid pehmendatud universaalsuse mudelile. Selles määruses on universaalsest mudelist niisiis kaugenetud, kuid selles on siiski ette nähtud hulk erinorme, mis toimivad eranditena ja millega korrigeeritakse või pehmendatakse selle universaalsust. ( 13 )

22. Üldiselt on niisuguste erinormide olemasolu, millega korrigeeritakse või pehmendatakse maksejõuetusmenetluste universaalsust, õigustatud põhjustega, mis on kahesugust päritolu. Esiteks selliste õiguste kaitse, mis on tagatud muus liikmesriigis kui see, kus algatatakse maksejõuetusmenetlus, kui kohaldatakse teise liikmesriigi lex concursus’t, ( 14 ) ja teiseks vajadus muuta maksejõuetusmenetlused vähem keerukaks. Määruse põhjendus 11 on sel teemal väga selge, sest selles on märgitud, et „kuna eri riikide materiaalõiguses on väga suuri erinevusi, ei ole praktiline võtta kogu ühenduses kasutusele üldist maksejõuetusmenetlust. Selle liikmesriigi õiguse eranditu kohaldamine, kus menetlus algatatakse, tooks sageli kaasa raskusi. See kehtib näiteks tagatisi käsitlevate õigusaktide puhul, mis on riigiti väga erinevad. Ka teatavate võlausaldajate eelisõigused maksejõuetusmenetluses on mõnel juhul täiesti erinevad“. ( 15 )

23. Mis puudutab konkreetsemalt määrusega nr 1346/2000 loodud süsteemi, siis selle määruse artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud, et maksejõuetusmenetluse ja selle mõjude suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi seadust, mille territooriumil menetlus on algatatud (lex fori concursus). Nagu on märgitud sama määruse põhjenduses 23, reguleerib see seadus ka maksejõuetusmenetluste algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimusi. ( 16 ) Selleks et kaitsta õiguspärast ootust ja tehingute õiguskindlust teistes liikmesriikides kui see, kus maksejõuetusmenetlus on algatatud, on määruse nr 1346/2000 artiklites 5‐15 ( 17 ) ette nähtud mõningad erandid sellest reeglist, mis näeb ette, missuguse riigi seadust kohaldatakse teatavate õiguste ja õiguslike olukordade suhtes, mida – nagu ma eelmises punktis meenutasin – peetakse põhjenduse 11 mõistes eriti oluliseks. ( 18 )Lex concursus’e kohaldamise need erandid on nähtud ette olukordades, kus seosetegurid (näiteks vara olukord) seovad teatava olukorra teise liikmesriigi seadusega. ( 19 )

24. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimust tuleb analüüsida selles kontekstis.

B. Eelotsuse küsimus

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas määruse nr 1346/2000 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletav avalik-õiguslik koormatis, mis on kinnisasjale seatud maksuhalduri kasuks, kuulub mõiste „asjaõigus“ alla selle artikli tähenduses.

26. Sellele küsimusele vastamisel tuleb analüüsida, kas kinnisasjale seatud avalik-õiguslik koormatis kujutab endast tõesti asjaõigust ja seega kas selle määruse artiklis 5 sätestatud tingimused on käsitletaval juhul täidetud. Ainult siis, kui kinnisvaramaks on asjaõigus, on võlgnikust äriühing, kellele kinnisasi kuulub, kohustatud käsitletaval juhul alluma selle sundtäitmisele. Sellest järeldub, et ma käsitlen kõigepealt määruse nr 1346/2000 artikli 5 ulatust ja siis teises järjekorras küsimust, kas õiguse kvalifitseerimine siseriikliku õiguse järgi asjaõiguseks on selle artikli kohaldamisel piiratud.

1. Määruse nr 1346/2000 artikli 5 ulatus

27. Kõigepealt tuleb täpsustada, et määruse nr 1346/2000 artikkel 5 on kohaldatav ainult siis, kui selle koha seaduses, kus vara asub (lex rei sitae), on õigus kvalifitseeritud asjaõiguseks.

28. Selle määruse artikliga 5 tagatud asjaõiguste kaitse küsimuses meenutan seejärel, et selle määrusega kehtestatud süsteemi ülesehitus põhineb asjaolul, et süsteem ei puuduta teistes liikmesriikides asuva varaga seotud asjaõigusi, mis välistab põhimõtteliselt, et maksejõuetusmenetlus avaldab mõju niisugustele õigustele. ( 20 ) See lahendus valiti sellistel sisulistel põhjustel nagu eesmärk tagada kaubanduse kaitse liikmesriigis, kus varad asuvad, ja nendega seotud õiguste õiguskindlus. Asjaõigustel on väga oluline otstarve laenu ja rikkuse koondumise valdkonnas. Need kaitsevad õiguste omanikke võlgniku maksejõuetuse ohu eest ja võimaldavad saada laene soodustingimustel. ( 21 ) Õiguskindlus ja võlausaldajate õiguspärase ootuse kaitse tehtavates tehingutes on ilmselt seega põhitegurid.

29. Lisaks õigustavad asjaõiguste tugevdatud kaitset ka menetluslikku laadi põhjused, näiteks määruse nr 1346/2000 institutsionaalsed eesmärgid, mis on seotud vajadusega vara haldamist lihtsustada ja hõlbustada. ( 22 ) Selles küsimuses tuleb märkida, et maksejõuetusmenetlused on üsna keerukad ja nende haldamine üpris kulukas. Kulude alandamine võib olla soodne mõnele võlausaldajale, tuues samal ajal kasu kõigile, sest ka menetluse haldamise kogukulud vähenevad. ( 23 )

30. Euroopa Kohtu praktika kohaselt heidavad määruse nr 1346/2000 artikli 5 ulatusele valgust selle põhjendused 11 ja 25, mille kohaselt on asjaõiguste puhul vaja ette näha eriseos, mille tõttu on „[s]elle riigi seadusest, kus menetlus on algatatud, […] vaja kõrvale kalduda“, sest nendel õigustel on krediidi andmisel eriti suur tähtsus. Näiteks põhjenduse 25 kohaselt tuleks asjaõiguse alus, kehtivus ja ulatus üldjuhul kindlaks määrata vastavalt asukohamaa õigusele (lex rei sitae) ja seda ei tohiks mõjutada maksejõuetusmenetluse algatamine. ( 24 )

31. Seetõttu tuleb määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõiget 1 käsitada sättena, milles on tehtud erand üldnormist, et kohaldatakse maksejõuetusmenetluse algatanud riigi seadust, ja mis võimaldab kohaldada asjaõigustele, mis võlausaldajatel või kolmandatel isikutel on võlgnikule kuuluvale teatavale varale, selle liikmesriigi seadust, mille territooriumil asjaomane vara asub (lex rei sitae). ( 25 ) Selle artikliga kaitstakse üksnes neid asjaõigusi, mis puudutavad võlgniku varasid, mis asetsevad maksejõuetusmenetluse algatamise hetkel teises liikmesriigis kui liikmesriik, kus see menetlus algatati. ( 26 ) Määruse nr 1346/2000 artikkel 5 ei ole nimelt kollisiooninorm, vaid „negatiivne” materiaalõigusnorm, ( 27 ) mille eesmärk on tagada enne maksejõuetusmenetluse algatamist omandatud asjaõiguste kaitse. ( 28 )

32. Tuleb siiski täpsustada, et kuna võlausaldajate ja kolmandate isikute asjaõiguste kaitse ja seega nende puutumatus on suhteline, ei ole nende õiguste väljajätmine lex fori concursus’e kohaldamisalast absoluutne. ( 29 )

33. Esiteks ei takista määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 1 sätestatu likvideerijal palumast teisese menetluse algatamist liikmesriigis, kus varad asuvad, kui võlgnikul on selles liikmesriigis tegevuskoht. ( 30 ) Niisugusel teisesel menetlusel oleksid samad tagajärjed asjaõigustele nagu põhimenetlusel. Määruse nr 1346/2000 artiklis 5 on sätestatud, et maksejõuetusmenetlus ei mõjuta asjaõigusi, mis on seotud teistes liikmesriikides asuva varaga, mitte seda, et menetlus ei mõjuta teises liikmesriigis asuvat vara (või laene), mida nende õigustega kaitstakse. Kuna põhimenetlus on üldjuhul universaalne menetlus, hõlmab see võlgniku kõiki varasid. See element on oluline, kui tagatise väärtus ületab asjaõigusega tagatud nõude väärtuse. Seega juhul, kui ei ole algatatud teisest menetlust, on võlausaldaja kohustatud tagastama põhimenetluse likvideerijale võimaliku müügitulu ülejäägi (vt määruse nr 1346/2000 põhjendus 25 ja artikkel 20). Seevastu siis, kui tagatise väärtus katab nõude, ei pea võlausaldaja, kelle asjaõigustega tagatud nõuded rahuldatakse, teistele võlausaldajatele midagi tagastama. ( 31 )

34. Teiseks sisaldab määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõige 4 artiklis 5 sätestatud erandi erandit, sest selles lõikes 4 on nähtud ette, et sama artikli lõige 1 ei välista meetmeid, mida võetakse seoses õigustoimingute tühiseks tunnistamise, tühistamise või täitmisele pööramatuks tunnistamisega vastavalt artikli 4 lõike 2 punktile m. ( 32 )Lex fori concursus’t kohaldatakse seega siis, kui asjaõiguste tekkimine või kasutamine on vastuolus maksejõuetusmenetluses mängus olevate huvidega ja toimingud võib kvalifitseerida toiminguteks, mis kahjustavad võlausaldajate huve. Selles artiklis ei ole niisiis silmas peetud mitte tagasivõitmise hagisid, mis põhinevad üldnormidel (tsiviil‑ ja kaubandusõiguse alusel esitatud tavahagid), ( 33 ) vaid hagisid, mis põhinevad maksejõuetusmenetlusi käsitlevatel sätetel. Määruse nr 1346/2000 artiklis 13 on siiski ette nähtud lex fori concursus’e kohaldamise erand, mille kohaselt saab asjaomast õigustoimingut kehtivalt vaidlustada ainult siis, kui kõiki võlausaldajaid kahjustanud tegevusest kasu saanud isik tõendab, et „kõnealuse tegevuse suhtes kohaldatakse menetlust algatava riigi seaduse asemel mõne teise liikmesriigi seadust ning kõnealuse seaduse alusel ei ole võimalik tema tegevust mingil viisil vaidlustada“. ( 34 )

35. Kolmandaks ja viimaseks tuleb märkida, et määruse nr 1346/2000 artiklit 5 ei saa kasutada selleks, et parandada asjaõiguse omaniku seisundit võrreldes teiste eesõiguste omanikega väljaspool maksejõuetusmenetlust. Teiste sõnadega on selles artiklis aktsepteeritud asjaõiguse omaniku õigust eraldi täitmisele, ilma et muudetaks eelisõiguse korda, mida tuleb selle asjaõiguse puhul väljaspool maksejõuetusmenetlust järgida. ( 35 )

2. Õiguse siseriikliku õiguse järgi „asjaõiguseks“ kvalifitseerimise piirid määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamisel

36. Mis puudutab õiguse kvalifitseerimist asjaõiguseks, siis märgin kohe, et määruses nr 1346/2000 on viidatud siseriiklikule õigusele, ilma et see piiraks artikli 5 lõigete 2 ja 3 kohaldamist. ( 36 )

37. Nagu ma märkisin juba oma kohtuasjas Lutz ( 37 ) esitatud ettepaneku punktides 34 ja 35, peab õiguse kvalifitseerimine määruse nr 1346/2000 artiklist 5 lähtudes toimuma kahes selgelt teineteisest eristatud etapis.

38. Kõigepealt tuleb analüüsida, kas õiguse kvalifitseerimisel „asjaõiguseks“ kohaldatakse siseriiklikku õigust, mis reguleerib enne maksejõuetusmenetlust kohaldatavate kollisiooninormide kohaselt asjaõigusi (tavaliselt lex rei sitae). ( 38 ) Nende asjaõiguste tekkimist, kehtivust ja ulatust reguleerib seega selle koha õigus, kus asub asjaõiguse esemeks olev vara. ( 39 )

39. Hiljem, kui lex rei sitae alusel on kindlaks määratud, kas vaadeldav õigus on asjaõigus, tuleb kontrollida, kas see õigus vastab määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõigete 2 ja 3 kohaldamise kriteeriumidele. Need sõltumatu kvalifitseerimise kriteeriumid ( 40 ) piiravad seega õiguse kvalifitseerimist asjaõiguseks siseriikliku õiguse põhjal selle määruse artikli 5 kohaldamisel. ( 41 )

40. Lisan märkustele, mille ma tegin kohtuasjas Lutz ( 42 ) esitatud ettepanekus, veel mõned märkused.

41. Esiteks on Virgóse ja Schmiti seletuskirja kohaselt määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõike 2 eesmärk hõlbustada selle artikli 1 kohaldamist. Sellega püütakse – nagu ilmneb selle seletuskirja punktidest 100 ja 102 – piirata õiguse kvalifitseerimist asjaõiguseks siseriikliku õiguse järgi selle artikli kohaldamisel, sätestamata siiski mõiste „asjaõigus“ sõltumatut määratlust. ( 43 )

42. Selles küsimuses tundub mulle, et asjaolu, et määruses nr 1346/2000 ei ole niisugust määratlust, ei tähenda sugugi, et selles ei oleks nähtud ette mõiste „asjaõigus“ teatavaid piire artikli 5 kohaldamisel. Nagu on märgitud Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktis 102, „tuleb võtta arvesse, et määruse nr 1346/2000 artikkel 5 kujutab endast menetluse algatamise riigi õiguse kohaldamise ja põhimenetluse universaalse ulatuse olulist erandit“. Minu arvates ilmneb selle seletuskirja lugemisel tervikuna, et neid punkte 100 ja 102 tuleb tõlgendada koostoimes, sest need täiendavad teineteist vastastikku. Kuna selles seletuskirjas on antud kasulikku teavet määruse nr 1346/2000 tõlgendamiseks, ( 44 ) kahtlen, kas selle määruse artiklit 5 käsitlevaid erinevaid punkte on õige tõlgendada isoleeritult (punktid 94‐106).

43. Teiseks märgin, et samas seletuskirjas on rõhutatud, et siseriikliku mõiste „asjaõigus“ liiga lai tõlgendus, milles on asjaõigusega samastatud õigused, millega kaasneb lihtsalt võimalus nõuda teatavat makset eelisjärjekorras – nagu see on teatavate eesõigustega –, võtaks määruse nr 1346/2000 artiklilt 5 selle sisu. ( 45 )

44. Kolmandaks tuleb märkida, et ehkki määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 2 esitatud loetelu õigustest, mida peetakse liikmesriikide õigussüsteemides põhimõtteliselt asjaõigusteks, ei ole ammendav, ( 46 ) näib, et Virgóse ja Schmiti seletuskirjas on nõustutud, ( 47 ) et selle loetelu puhul on lähtutud eelkõige seisukohast, et asjaõigust iseloomustab peamiselt kaks kriteeriumit. ( 48 ) Esiteks kriteerium, mille kohaselt peab valitsema „otsene ja vahetu seos selle õiguse esemeks oleva varaga, mis peab ikka tagama tema nõude rahuldamise, kuid mis ei sõltu sellest, kas vara kuulub isiku varade hulka, ega õiguse omaniku suhtest teise isikuga,“ ning teiseks kriteerium, mille kohaselt „on õiguse andmine isikule absoluutne, mis tähendab, et õiguse omanik võib tugineda oma asjaõigusele ükskõik kelle suhtes, kes seda õigust eirab või kahjustab ilma tema nõusolekuta […]; et õigus võib alles jääda vara võõrandamisel kolmandale isikule (see kehtib kõikide isikute suhtes piirides, mis on omased heauskse omandaja kaitsele); [ning] et õigus võib seega alles jääda, kui võetakse individuaalseid täitemeetmeid kolmandate isikute suhtes ja meetmeid kollektiivsetes maksejõuetusmenetlustes (õiguse lahutamise või selle eraldi rahuldamise tõttu)“. ( 49 )

45. Lõpuks meenutan, et määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud, et maksejõuetusmenetluse algatamine ei mõjuta võlausaldajatele või kolmandatele isikutele kuuluvaid asjaõigusi, mis on seotud konkreetse varaga ja „kindlaksmääramata vara kogumiga, mis võib aja jooksul muutuda“. Teiste sõnadega võib asjaõigus selle artikli kohaldamisel olla seotud mitte ainult konkreetse varaga, vaid ka vara kogumiga. ( 50 )

46. Seda, kuidas tuleb kvalifitseerida niisugune avalik-õiguslik koormatis nagu käsitletav määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamisel, tulebki analüüsida kõigest eelnevast lähtudes.

a. Avalik-õigusliku koormatise kvalifikatsioon selle riigi õiguse järgi, kus kõnesolev vara asub (lex rei sitae)

47. Kõigepealt meenutan, et ainult eelotsusetaotluse esitanud kohus on pädev tuvastama talle lahendamiseks esitatud vaidluse faktilisi asjaolusid ja neid hindama ning siseriiklikku õigust tõlgendama ja kohaldama. ( 51 ) Järelikult peab ta kindlaks tegema, kas siseriikliku õiguse kohaselt on niisugune avalik-õiguslik koormatis asjaõigus.

48. Mis puudutab põhikohtuasja, siis eelotsusetaotlusest ilmneb, et Saksa õiguse, st kõnesoleva kinnisasja asukoha õiguse järgi kujutavad kinnisvaramaksunõuded, mille tulemusena tehti otsus, millega anti korraldus müüa kinnisasi sundenampakkumisel, endast vastavalt GrStG §‑le 12 avalik-õiguslikke koormatisi, mis on varalised asjaõigused, ning omanik peab vastavalt AO § 77 lõike 2 esimesele lausele alluma kinnisasja sundenampakkumisele. ( 52 ) Selle kohtu sõnul vastavad need koormatised kinnispandiõigusele ega ole kantud kinnistusregistrisse.

49. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kinnisvaramaks tekib GrStG § 9 lõike 2 alusel aasta algul, nii et käsitletaval juhul tekkisid vähemalt ajavahemikuga 1. oktoobrist 2012 kuni 5. maini 2013 seotud nõuded enne maksejõuetusmenetluse algatamist ning seega hõlmab neid koormatis. Viimane on nagu hüpoteekki kõrvalnõue, sest see sõltub maksuvõla olemasolust. See ei eelda aga tingimata, et omanik oleks ise maksukohustuslane ja et ta vastutaks selle tasumise eest isiklikult. See eksisteerib edasi, kui kinnisasi võõrandatakse pärast maksunõude kindlaksmääramist, kui nõue on sissenõutav ja selle võib pöörata täitmisele. Maksejõuetusmenetluse kestel on maksuhalduril avalik-õigusliku koormatise tõttu õigus nõude rahuldamisele kas eraldi või eelisjärjekorras. ( 53 ) Ta võib niisiis nõuda kinnisasja müüki sundenampakkumisel nagu käsitletaval juhul.

50. Eelotsusetaotlusest ilmneb selgelt, et Saksa õiguse kohaselt kujutab kõnesolevale kinnisasjale seatud avalik-õiguslik koormatis endast asjaõiguslikku tagatist. Kuna kvalifitseerimine ex lege causae on selle kohtu poolt selgelt tõendatud, kerkib niisiis küsimus, kas põhikohtuasjas käsitletava koormatise võib kvalifitseerida määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamisel asjaõiguseks.

51. Sellele küsimusele vastamisel tuleb kontrollida, kas määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud sõltumatu kvalifitseerimise kriteeriumid on täidetud (vt käesoleva ettepaneku punktid 41‐45).

b. Avalik-õigusliku koormatise kvalifikatsioon määruse nr 1346/2000 artiklist 5 lähtudes

52. Esiteks mõistetakse asjaõiguse all – nagu ilmneb määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõike 2 punktist a – eelkõige „õigust likvideerida või lasta likvideerida varasid ning rahuldada nõudeid kõnealuste varade likvideerimisest saadavast tulust või sissetulekust, eelkõige kinnipidamisõiguse või hüpoteegi kaudu“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul vastab niisugune avalik-õiguslik koormatis nagu põhikohtuasjas käsitletav kinnispandiõigusele. Seega on õiguse omaniku, antud juhul maksuhalduri kaitse põhimõtteliselt tagatud tema õigusega sellele, et võlgnikust äriühingu kinnisasi müüakse vastavalt AO § 77 lõike 2 esimesele lausele sundenampakkumisel. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et maksejõuetusmenetluse käigus on maksuhalduril avalik-õigusliku koormatise alusel õigus nõuda maksejõuetu isiku varakogumist vastava varaeseme välistamist vastavalt Saksa maksejõuetusseadustiku (Insolvenzordnung) §‑le 49. ( 54 )

53. Teiseks ilmneb eelotsusetaotlusest ka, et määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 2 toodud loetelu ( 55 ) ning Virgóse ja Schmiti seletuskirjas esitatud sõltumatu kvalifitseerimise kriteeriumide põhjal, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku punktis 44, vastab GrStG §‑l 12 põhinev avalik-õiguslik kinnisvarakoormatis tõesti asjaõiguse kahele põhitunnusele: esiteks on see otseselt seotud asja endaga – olenemata küsimusest, millise vara hulka asi kuulub, ja seotusest teise isikuga kui õiguse omanik – ning teiseks on see absoluutne, st õiguse omanik võib sellele kohtus tugineda ükskõik missuguse isiku suhtes, kes seda õigust ilma tema nõusolekuta eirab või seda kahjustab, see eksisteerib edasi asja võõrandamisel kolmandatele isikutele ning see eksisteerib edasi, kui kolmandad isikud tuginevad individuaalsetele õigustele ja kollektiivse menetluse korral nii, et see välistatakse varakogumist, millega see on seotud, või individuaalse rahuldamisega.

c. Vahejäreldus

54. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud teabest ilmneb üheselt, et Saksa, st kinnisasja asukoha õigusaktides (lex rei sitae) on nähtud ette, et põhikohtuasjas käsitletav avalik-õiguslik koormatis kujutab endast asjaõiguslikku tagatist kõnesoleva kinnisasja puhul. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul säilib see koormatis „kinnisasja võõrandamise korral, on siduv kolmandate isikute suhtes ja annab õiguse nõuda maksejõuetu isiku varakogumist vastava varaeseme välistamist“. Seega vastab niisugune koormatis määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõike 2 kohaldamise kriteeriumidele.

55. Märgin ka, et selle kohtu väitel vastab kõnesolev koormatis ka „asjaõiguse“ põhitunnustele, mida on nimetatud Virgóse ja Schmiti seletuskirjas. ( 56 ) Ta arvab siiski, et on tarvis, et Euroopa Kohus selgitaks, kas niisugune tulemus on kooskõlas määruse nr 1346/2000 artikli 5 eesmärgiga ja selle määruse üldise kontseptsiooniga.

3. Avalik-õiguslik koormatis kui maks ja selle määrusele nr 1346/2000 vastavuse analüüs

56. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on määruse nr 1346/2000 artikli 5 peaeesmärk õiguspärase ootuse ja tehingute kindluse kaitse (põhjendus 24). Selles määruses on märgitud, et see kaitse on eriti oluline asjaõiguste korral, sest neil on krediidi andmisel suur tähtsus. Maksuhaldurite huvid erinevad siiski mitmes mõttes eraõiguslike laenuandjate huvidest. ( 57 )

57. Komisjoni sõnul – kes teeb ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele eitavalt – ei piisa määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamiseks sellest, kui õigust peetakse lex rei sitae kohaselt asjaõiguseks. Võib juhtuda, et nii lihtne lahendus on vastuolus selle määruse artiklis 4 sätestatud põhimõttega, mille kohaselt kohaldatakse eranditult lex fori concursus’t (menetluse algatamise riigi õigust). Määruse nr 1346/2000 artiklit 5 kui selle põhimõtte erandit tuleb seega tõlgendada kitsalt. ( 58 )

58. Komisjon lisab, et määruse nr 1346/2000 artikliga 5 taotletav eesmärk õigustab selle kitsendavat tõlgendamist, sest ainult õigusi, mille võlgnik võlausaldajale kaubandustehingu raames annab, tuleb pidada asjaõigusteks. Maksuhalduri kaitset see eesmärk seevastu ei hõlma. Kui avalik-õiguslik koormatis on sundenampakkumise menetluses eelisseisundis laenuandjate õiguste ees – nagu see on põhikohtuasjas ‐, toob see isegi kaasa selle, et neid laenuandjaid karistatakse, samas kui määruse nr 1346/2000 artikli 5 eesmärk on neid kaitsta.

59. Seevastu Hispaania valitsus – kes on seisukohal, et eelotsuse küsimusele tuleb vastata jaatavalt, – arvab, et liidu seadusandja tahtis olukorras, kus liikmesriikide süsteemid ja õigustraditsioonid on mitmekesised, ja selle määruse kasuliku mõju kaitsmiseks, määrata kindlaks õigused, mille puhul on nende tunnuste tõttu ja õiguskindlusega seotud põhjustel vaja seda erandit tunnustada, ükskõik kas neid tunnustav liikmesriik kvalifitseerib neid õigusi „asjaõigusteks“ või mitte. Just sel põhjusel ongi tema meelest määruse nr 1346/2000 artikli 5 lõikes 2 märgitud, et mõningaid õigusi tuleb lugeda selle artikli lõike 1 kohaldamisel asjaõigusteks.

60. Seega on vaja esitada järgmine küsimus: kas tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et põhikohtuasjas käsitletav avalik-õiguslik koormatis on maks, on määrav tegur, mille tõttu tuleb teha järeldus, et määruse nr 1346/2000 artikli 5 eesmärk ei hõlma avalik-õigusliku võlausaldaja, käsitletaval juhul maksuhalduri kaitset?

61. Minu arvates mitte.

62. Mis puudutab esiteks määruse nr 1346/2000 artikli 5 sõnastust, siis selle artikli lõigetest 1 ja 2 ei ilmne ei see, et krediit peab kujutama endast eraõiguslikku nõuet, ega ka, et see peab lisaks olema seotud ainult puhtalt kaubandusliku tehinguga. ( 59 )

63. Mis puudutab teiseks määruse nr 1346/2000 eesmärke, siis selle artiklis 5 valitud lahendus vastab – nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktides 28 ja 29 – mitte ainult niisugustele sisulistele põhjustele nagu vara asukoha liikmesriigi kaubanduse kaitse, vastavate õigustega seotud õiguskindlus ning võlausaldajate ja kolmandate isikute õiguspärane ootus, vaid ka menetluslikku laadi põhjustele, milleks on vara haldamise lihtsustamise ja hõlbustamise vajadus. Selles küsimuses tuleb rõhutada, et määruse nr 1346/2000 selle artikli liiga kitsendava tõlgenduse puhul, mis vähendab üldiselt selles ette nähtud suhtelist kaitset, ( 60 ) ei võeta piisavalt arvesse ei selle tekkelugu (vt käesoleva ettepaneku punktid 21–23) ega süsteeme, mis on selles määruses ette nähtud, et vältida võimalikku „liiga ulatuslikku kaitset“ selles õigusnormis ette nähtud erandi tulemusena (vt käesoleva ettepaneku punktid 32–35).

64. Kolmandaks tuleb märkida, et määruse nr 1346/2000 põhieesmärk on ka diskrimineerimise kõrvaldamine ja võlausaldajate võrdse kohtlemise tagamine. Seepärast määrab lex fori concursus selle artikli 4 kohaselt kindlaks maksejõuetusmenetluse algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimused ning eelkõige nõuete järgu. Määruse nr 1346/2000 artiklites 39‐42 on sätestatud võlausaldajate teavitamise ja nende nõuete esitamise suhtes kohaldatavad normid. Konkreetselt selle määruse artiklis 39 on sõnaselgelt nimetatud liikmesriikide maksuhaldureid. ( 61 ) Võlausaldajate kodakondsus või riikkondsus ei mõjuta nende nõuete esitamist järelikult kuidagi ning neid ei saa maksejõuetusmenetlusest välistada ei seetõttu, et nende asukoht on teises liikmesriigis kui menetluse algatamise liikmesriik, ega ka seetõttu, et nende nõuded on avalik-õiguslikud. ( 62 )

65. Mis puudutab (maksejõuetusmenetluse algatanud riigi) pädevate kohtute ja nende nimetatud likvideerijate kohustust võlausaldajaid teavitada, siis määruse nr 1346/2000 artikli 40 lõikes 2 on esiteks sätestatud, et teates märgitakse ka, „kas võlausaldajad peavad esitama […] asjaõiguslikult tagatud nõuded“, ning teiseks on sama määruse artiklis 41 ette nähtud, et võlausaldaja saadab võimalike tõendavate dokumentide koopiad ja teatab eelkõige, „kas ta taotleb nõude suhtes […] asjaõiguslikku tagatist […] ning millised varad on selle tagatisega hõlmatud“. Määruse nr 1346/2000 artiklite 39‐41 tõlgendamisel koostoimes ilmneb seega, et selle määrusega ei ole jäetud kõrvale maksuhaldurite poolset nõuete esitamist, sh juhul, kui need nõuded on tagatud asjaõigusega.

66. Mis puudutab veel nõuete esitamist, siis meenutan ka, et direktiivides 2001/24/EÜ ( 63 ) ja 2009/138/EÜ ( 64 ) ‐ mis käsitlevad krediidiasutuste saneerimist ja likvideerimist ning kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamist ja jätkamist – on sätestatud samalaadsed õigusnormid nagu määruse nr 1346/2000 artikkel 39, mainides sõnaselgelt ka liikmesriikide ametiasutusi. ( 65 ) See viimane aspekt näib mulle minu analüüsis oluline. Nendes artiklites on nähtud ette, et kõikide nende võlausaldajate nõudeid, kelle alaline elu- või asukoht või peakontor on teistes liikmesriikides kui päritoluriik, koheldakse võrdselt ja need arvatakse samasse rahuldamisjärku kui samaväärse olemusega nõuded, mille võivad esitada võlausaldajad, kelle alaline elu- või asukoht või peakontor on päritoluliikmesriigis. ( 66 )

67. Seega ei anna määrus nr 1346/2000 minu arvates mingit eesõigust ega eelistust avalik-õiguslikele nõuetele, aga kui liikmesriigi seadusandja näeb ette, et siseriiklikel ametiasutustel on niisugune eesõigus, eelis või asjaõiguslik tagatis, tuleb seda tunnustada ka teiste liikmesriikide avalik-õiguslike nõuete puhul. ( 67 ) Selle tõlgenduse sobivus on minu meelest seotud asjaoluga, et määruses nr 1346/2000 on sätestatud üldreeglina liidu õiguse maksejõuetussüsteem, kusjuures erinormid on eelkõige eelmises punktis viidatud direktiivid, mis käsitlevad krediidiasutuste saneerimist ja likvideerimist ning kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamist ja jätkamist ( 68 ). Selle süsteemi ühtluse tagamiseks on seega vaja, et kõikide nende õigusaktide tõlgendamise probleemid lahendataks ühtlaselt, võttes arvesse süsteemi tervikuna.

68. Mõistagi puudutavad need argumendid (vt käesoleva ettepaneku punktid 64‐66) põhimõtteliselt määruse nr 1346/2000 (ja eelkõige analoogia alusel viidatud direktiivide) nende sätete kohaldamist, mis käsitlevad võlausaldajate teavitamist ja nende nõuete esitamist. Määruse ühtlust ennast kahjustab siiski – ja seda eelmises punktis juba nimetatud põhjustel – see, kui avalik-õiguslikud asjaõigused jäetakse selle määruse artiklis 5 ette nähtud suhtelise kaitse kohaldamisalast välja.

69. Neljandaks meenutan, et kohtuotsuses Lutz ( 69 ) pidas Euroopa Kohus täitmisele pööratavat pandiõigust (pangakontode arestimist) asjaõiguseks, kuigi see ei tulenenud õigustoimingust, vaid tegemist oli õigusega ipso jure. ( 70 )

70. Viiendaks olen mõistagi nõus sellega, et määruse nr 1346/2000 artiklit 5 kui erandit või erinormi tuleb tõlgendada kitsalt. Pean siiski vajalikuks meenutada, et põhikohtuasjas vaadeldav avalik-õiguslik koormatis vastab rangelt mitte ainult määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamise tingimustele, vaid ka tingimustele, mis võimaldavad selle kvalifitseerida sõltumatult asjaõiguseks selle artikli kohaldamisel, mida on nimetatud Virgóse ja Schmiti seletuskirjas ja mida pooldatakse õigusteoorias.

71. Lisaks on minu arvates selle määruse tekkeloo ja sellega loodud süsteemiga vastuolus see, et kõnesoleva avalik-õigusliku koormatise väljajätmine selle artikli kohaldamisalast võiks põhineda ainult ühel nendest eesmärkidest, st selle liikmesriigi kaubanduse kaitsel, kus vara asub, ilma et võetaks arvesse ka eesmärke, mis on seotud õiguskindluse ning võlausaldajate ja kolmandate isikute õiguspärase ootuse kaitsega, vajadusega lihtsustada ja hõlbustada vara haldamist ning diskrimineerimise kõrvaldamise ja võlausaldajate võrdse kohtlemisega.

72. Lõpuks tuleb märkida, et kõnesoleva avalik-õigusliku koormatise väljajätmisel selle artikli kohaldamisalast võib olla märkimisväärseid tagajärgi nende liikmesriikide õiguskordadele, mis tunnustavad samasuguseid või samalaadsed avalik-õiguslikke koormatisi nagu põhikohtuasjas käsitletav. ( 71 )

73. Selles küsimuses meenutan, et liidu seadusandja ei ole uue määruse 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta artiklis 8, millesse on võetud üle määruse nr 1346/2000 artikkel 5, teinud mingeid materiaalõiguslikke muudatusi. ( 72 )

V. Ettepanek

74. Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofile (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) järgmiselt: Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (muudetud nõukogu 9. juuni 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 583/2011) artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletav avalik-õiguslik koormatis, mis on kinnisasjale seatud maksuhalduri kasuks, kuulub mõiste „asjaõigus“ alla selle artikli tähenduses.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Tuleb märkida, et eelotsusetaotlus ei sisalda mingit teavet rolli kohta, mida etendab põhikohtuasjas Hannoversche Volksbank eG.

( 3 ) Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus maksejõuetusmenetluse kohta (EÜT 2000, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) (muudetud nõukogu 9. juuni 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 583/2011; ELT 2011, L 160, lk 52) (edaspidi „määrus nr 1346/2000“).

( 4 ) See määrus tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määrusega (EL) nr 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (uuesti sõnastatud) (ELT 2015, L 141, lk 19). Selle artikli 84 kohaselt on see viimane määrus kohaldatav siiski ainult pärast 26. juunit 2017 algatatavate maksejõuetusmenetluste suhtes.

( 5 ) Meenutan, et pankrotid, kokkuleppemenetlused ja muud samalaadsed menetlused olid jäetud välja selle kohaldamisalast, mis tookord oli Brüsselis 27. septembril 1968 allkirjastatud Brüsseli konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) (edaspidi „1968. aasta Brüsseli konventsioon“).

( 6 ) EMÜ asutamislepingu artikli 220 neljandal taandel põhineva konventsiooni eelnõu esimene redaktsioon koostati juba 1970. aastal. Vt Doc. Comm. 3.327/1/XIV/70. Vt ka Noël, J. ja Lemontey, J., Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues, 1970, 16.775/XIV/70-E.

( 7 ) Vt konventsiooni 1980. aasta eelnõu, mis on avaldatud koos J. Lemontey seletuskirjaga väljaandes Bulletin des Communautés européennes, supplément 2/82.

( 8 ) Nende põhimõtete kohta vt eelkõige Lopucki, L. M., „Cooperation in international bankruptcy: A post-universalist approach“, Cornell Law Review, 1999, 84/3, lk 696‐762.

( 9 ) M. Virgóse ja E. Schmiti maksejõuetusmenetluste konventsiooni käsitleva 3. mai 1996. aasta seletuskirja põhjal (Euroopa Liidu Nõukogu dokument, 6500/96, DRS 8 (CFC), lõige 3; edaspidi „Virgóse ja Schmiti seletuskiri“) oli konventsiooni 1980. aasta eelnõus ette nähtud „üksainus menetlus [selle riigi erandlik kohtualluvus, kus asub võlgniku ettevõtlustegevuse kese], mida tuli tunnistada teistes lepinguosalistes riikides, ning kohalikud paralleelsed menetlused nendes teistes riikides ei olnud lubatud. Selles eelnõus järgiti niisiis rangelt menetluse ühtsuse […] ja universaalsuse […] põhimõtteid“. Seletuskirjast ilmneb, et konventsiooni 1980. aasta eelnõu tulemusena oleks vastu võetud väga keerukad õigusnormid.

( 10 ) See eelnõu oli inspireeritud Istanbulis 5. juunil 1990 allkirjastatud Euroopa konventsioonist pankroti teatavate rahvusvaheliste aspektide kohta, mis oli Euroopa Nõukogu raames algatatud läbirääkimiste tulemus, kuid ei jõustunud. Selles oli juba valitud lähenemine, millega ühtsuse ja universaalsuse põhimõtteid pehmendati. Vt selle kohta Convention européenne sur certains aspects internationaux de la faillite, Euroopa Nõukogu, Séries de traités européennes, nr 136. Vt ka selle seletuskiri, mis koos konventsiooniga avaldati. Selle konventsiooni kohta vt eelkõige Volken, P., „L’harmonisation du droit international privé de la faillite“, Recueil de Cours de La Haye, 1991, t. 230, lk 343. Võrdleva õiguse vaatevinklist tuvastati, et paljudes liikmesriikides valitsevad „vahepealsed“ süsteemid. Vt selle kohta eelkõige Watté, N. ja Marquette, V., „Les sûretés dans les faillites internationales“, üldine aruanne Bristoli võrdleva õiguse kongressile, European Review of Private Law, 1999, lk 287‐317.

( 11 ) Seega ei avaldatud sellele lisatud Virgóse ja Schmiti seletuskirja ametlikult. Juba nüüd tuleb märkida, et ehkki see seletuskiri puudutab ainult maksejõuetusmenetluste konventsiooni, on õigusteoorias leitud, et see annab kasulikku teavet ka määruse nr 1346/2000 tõlgendamiseks. Vt selle kohta ka kohtujuristi ettepanek, Jacobs, kohtuasi Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, punkt 2).

( 12 ) Vt Watte, N. ja Marquette, V., „Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité“, Revue de droit commercial belge, 2000, lk 564.

( 13 ) Vt selle kohta Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 5.

( 14 ) On niisiis mõistlik, kui teatavatel tingimustel kaitstakse õiguspärast ootust selle seaduse suhtes, mille kehtivusajal on teatav õigus välja töötatud, ning seda eelkõige selleks, et see näitaks kollisiooninormi raames, kui tugevalt isoleerivad materiaalõiguslikud õigused teatavad võlausaldajad maksejõuetusohust, nagu see on asjaõigustega. Lisaks on teatavate õigusvaldkondade ‐ näiteks perekonnaseisu käsitlevate õigusnormide ‐ normatiivseks funktsiooniks muuta õigused kindlaks. Vt selle kohta Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., Comentario al Reglamento europeo de insolvencia, Thomson-Civitas, Madrid, 2003, lk 92, ning Virgós, M. ja Garcimartín, F., The European Insolvency Regulation: Law and Practice, Kluwer Law International, Haag, 2004, lk 90.

( 15 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 16 ) Kohtuotsus, 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 17 ) Pehmendatud universaalsus tuleneb ka võimalusest algatada teiseseid maksejõuetusmenetlusi. Vt põhjendus 25 ja käesoleva ettepaneku punkt 33. Vt ka Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F., op. cit., lk 27.

( 18 ) Kohtuotsus, 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, punkt 39). Vt ka määruse nr 1346/2000 põhjendus 24.

( 19 ) Neid erandeid tuleb tõlgendada pigem kui erinorme, mitte kui „erandeid“. Vt selle kohta Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., lk 98, ning Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 96.

( 20 ) Märgin, et määruse nr 1346/2000 artikkel 5 eeldab, et vara asub teises liikmesriigis kui liikmesriik, kus algatati maksejõuetusmenetlus, kuid seda mitte pettuse tulemusena. Vt selle kohta Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 105, ja Ingelmann, T., „Article 5“, European Insolvency Regulation, K. Pannen (éd.), De Gruyter Recht, Berlin, 2007, lk 252.

( 21 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 97. Vt ka Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., Moss, Fletcher and Isaacs onthe EC Regulation on Insolvency Procedures, Oxford University Press, 3e édition, 2016, lk 170.

( 22 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 97.

( 23 ) Vt selle kohta Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 92.

( 24 ) Kohtuotsus, 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, punkt 41). Vt ka kohtuotsus, 16.4.2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, punkt 27).

( 25 ) Kohtuotsus, 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, punkt 42).

( 26 ) Selleks et kõnealusel artiklil võiks olla toime, peavad kõik asjaõiguse tekkimiseks vajalikud toimingud olema teleoloogilisest tõlgendusest lähtudes tehtud enne maksejõuetusmenetluse algatamist. Kui asjaõigus tekkis pärast selle menetluse algatamist, kohaldatakse määruse nr 1346/2000 artiklit 4. Vt Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktid 95 ja 96; Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., lk 96 ja 101, ning Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 171 ja 347.

( 27 ) Selle kohta, et see säte on materiaalõiguslik, vt Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 99; Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 163; Ingelmann, T., Article 5“, op. cit., lk 250; Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 346; Hess, B., Oberhammer, P. ja Pfeiffer, T., European Insolvency Law. The Heidelberg-Luxembourg-Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings, Beck-Hart-Nomos, C. H., München/Oxford, 2014, lk 178, ning Klyta, W., Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych, Oficyna Wolters Kluwer business, Varssavi, 2008, lk 149. Vt ka Haubold, J., Gebauer, M., ja Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2e édition, Stuttgart, 2010, 32. peatükk, punkt 110.

( 28 ) 10. septembri 2009. aasta otsuses kohtuasjas German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, punkt 35) leidis Euroopa Kohus määruse nr 1346/2000 artikli 7 kohta – mis on selle määruse artikliga 5 samalaadne säte –, et „[t]eisisõnu on nimetatud säte üksnes materiaalõiguslik reegel, mille eesmärk on kaitsta müüjat selle vara osas, mis asub väljaspool liikmesriiki, kus maksejõuetusmenetlus algatati“. Nagu on märkinud Hess, B., Oberhammer, P. ja Pfeiffer, T., op. cit., on õigusteoorias, mis on valdav 17 liikmesriigis, artiklit 5 analüüsitud kui materiaalõigusnormi (lk 181).

( 29 ) Kaitse võib olla absoluutne, kui võlgnikul ei ole tegevuskohta liikmesriigis, kus varad asuvad. Kohaldatakse siiski korda, mis näeb ette tühiseks tunnistamise, tühistamise või täitmisele pööramatuks tunnistamise hagid. Vt käesoleva ettepaneku punktid 33 ja 34.

( 30 ) Vt selle kohta Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 347. Vt ka määruse nr 1346/2000 artikkel 27.

( 31 ) Vt selle kohta Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktid 99 ja 173, ning Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., lk 106 ja 236. Vt ka Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 348, ning Porzycki, M., Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej, Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, Nr 3 (5) 2008, lk 405.

( 32 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 16.4.2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227) ja minu ettepanek selles kohtuasjas (C‑557/13, EU:C:2014:2404). Vt ka määruse nr 1346/2000 artikli 7 lõige 3.

( 33 ) Viimased tulevad üldiste kollisiooninormide järel. Need üldnormide alusel esitatud hagid on vastuvõetavad siiski ainult määral, mil lex fori concursus seda võimaldab. Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 135.

( 34 ) Vt määruse nr 1346/2000 artikli 13 ulatuse kohta kohtuotsus, 16.4.2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, punktid 32‐49) ja minu ettepanek selles kohtuasjas (C‑557/13, EU:C:2014:2404, punktid 56‐61).

( 35 ) Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., lk 100.

( 36 ) Meenutan, et seoses määruse nr 1346/2000 artikliga 5 on sama artikli lõikes 3 peetud asjaõiguseks – otseselt ja siseriiklikust õigusest sõltumatult – avalikus registris registreeritud ja kolmandate isikute vastu täitmisele pööratavat õigust. See on niisiis artikli 5 kontekstis ainus selle määruse erand, mille puhul viidatakse lex rei sitae’le. Vt Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkti 101 lõpp. Vt ka Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., lk 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 38 ) Ingelmann, T., „Article 5”, op.cit., lk 253.

( 39 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktid 95 ja 100.

( 40 ) Vt selle kohta Veder, P. M., Cross-border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross-Border Insolvency, Deventer, 2004, lk 334‐336: „An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to“. Vt ka Klyta, W., op. cit., lk 150.

( 41 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 100. Vt ka Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 43 ) Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 96: „Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of Regulation“.

( 44 ) Vt käesoleva ettepaneku 11. joonealune märkus.

( 45 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 102.

( 46 ) „Lõikes 1 osutatud õigused tähendavad eelkõige järgmist […]“. Kohtujuristi kursiiv.

( 47 ) Vt selle seletuskirja punkt 103.

( 48 ) Selles seletuskirjas on viidatud ka Schlosseri seletuskirja, mis käsitleb 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, punktile 166 ning selle konventsiooni protokollile selle Euroopa Kohtu poolse tõlgendamise kohta (EÜT 1979, C 59, lk 71).

( 49 ) Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 103 ning Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 173.

( 50 ) Nii on see eelkõige Ühendkuningriigi ja Iirimaa õiguses tunnustatud maksudega floating charges, mida võib määruse nr 1346/2000 kohaldamisel seega pidada asjaõigusteks. Vt Virgóse ja Schmiti seletuskirja punkt 104 ning Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 172.

( 51 ) Kohtuotsus, 25.10.2012, Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, punkt 15).

( 52 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab, et kuigi GrStG‑s ei ole mõistet „avalik-õiguslikud koormatis“ määratletud, leitakse üksmeelselt, et avalik-õiguslik koormatis on avalikust õigusest tulenev rahaline kohustus, mis tuleb täita perioodiliste maksetena või ühekordse maksena, ega eelda üksnes võlgniku isiklikku tagatist, vaid ka kinnisasja asjaõiguslikku tagatist. Kohtujuristi kursiiv.

( 53 ) Eelotsusetaotlusest ilmneb ka, et sundenampakkumise seaduse § 10 lõike 1 punkti 3 kohaselt on sundenampakkumise menetluses jooksva aasta ja kahe eelmise aasta kinnisvaramaksu nõuded eelisõigusega nõuded. Müügitulu jaotamisel on need nõuded seega prioriteetsed eelkõige laenuandjate niisuguste kinnispandiõiguste ees nagu hüpoteegid ja kinnisvõlad.

( 54 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab selles küsimuses, et seda liiki koormatised erinevad„Rooma õigusest tulenevates õiguskordades“eesõigustest, mille rahuldamise võivad õiguste omanikud ainult eelisjärjekorras saavutada ning mille kohta öeldakse, et need ei kuulu määruse nr 1346/2000 artikli 5 kohaldamisalasse. Kohtujuristi kursiiv.

( 55 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab ka mõistele „asjaõigus“, mida peetakse silmas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruses nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 12; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) ja millele on viidatud ka Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktis 103.

( 56 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 44.

( 57 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 16.

( 58 ) Selles küsimuses viitab komisjon Virgóse ja Schmiti seletuskirja punktile 97, mainimata selle seletuskirja muid punkte.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Vara haldamise lihtsustamine on selle määruse üks institutsionaalseid eesmärke. Vt selle kohta Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 92, 106 ja 107. Õigusteoorias on kitsendava tõlgendamise näidetena viidatud katsetele piirata erandi ulatust kohtulike pankrotimenetluste raames või väidet, et määruse nr 1346/2000 artikkel 5 on kollisiooninorm, mitte materiaalõigusnorm. Ibidem, lk 106.

( 61 ) Selles artiklis on sätestatud, et „[v]õlausaldajal, kelle alaline elu- või asukoht või registrijärgne asukoht on mõnes teises liikmesriigis peale menetluse algatanud liikmesriigi, sealhulgas liikmesriikide maksuhaldurid […], on õigus esitada maksejõuetusmenetluse suhtes kirjalikult vormistatud nõudeid“. Kohtujuristi kursiiv.

( 62 ) Õigusteoorias on leitud, et ehkki see artikkel käsitleb ainult nõuete esitamist seoses dividendide väljamaksmisega, ei tohi diskrimineerida ka võlausaldajaid, sh maksuhaldureid, vastasel korral minnakse vastuollu määruse nr 1346/2000 mõttega. Vt selle kohta Fletcher, I. F., Insolvency in Private International Law, 2nd édition, Oxford University Press, 2005, lk 436.

( 63 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiiv krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (EÜT 2001, L 125, lk 15; ELT eriväljaanne 06/04, lk 16) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiviga 2014/59/EL; ELT 2014, L 173, lk 190).

( 64 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiv 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (uuesti sõnastatud) (ELT 2009, L 335, lk 1). Selle direktiiviga tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. märtsi 2001. aasta direktiiv 2001/17/EÜ kindlustusseltside saneerimise ja likvideerimise kohta (EÜT 2001, L 110, lk 28; ELT eriväljaanne 06/04, lk 3).

( 65 ) Direktiivi 2001/24 artikli 16 lõikes 1 ja direktiivi 2009/138 artikli 282 lõikes 1 (varem direktiivi 2001/17 artikli 16 lõige 1) on nähtud ette, et kõigil võlausaldajatel, kelle alaline asukoht, peamine elukoht või peakontor on mõnes muus liikmesriigis peale päritoluliikmesriigi, sealhulgas liikmesriikide ametivõimudel, on õigus esitada nõudeid ja edastada nõuetega seotud tähelepanekuid. Kohtujuristi kursiiv. Vt nende artiklite kohta Moss, G. ja Wessels, B., EU Banking and Insurance Insolvency, Moss, G. ja Wessels, B., Oxford University Press, 2006, lk 76 ja 136. Mõiste „päritoluliikmesriik“ määratluse kohta vt direktiivi 2001/24 artikkel 2 ja direktiivi 2009/138 artikli 268 lõike 2 punkt a. Ibidem, lk 53 ja 114.

( 66 ) Selles küsimuses on õigusteoorias ka leitud, et „[…] it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation“, Virgós, M. ja Garcimartín, F., op. cit., lk 150 ja 151.

( 67 ) Ibidem, lk 151: „The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security autorithies“.

( 68 ) Eelkõige direktiivi 2009/138 artikkel 286 kolmandate isikute asjaõiguste kohta on samalaadne määruse nr 1346/2000 artikliga 5.

( 69 ) Kohtuotsus, 16.4.2015 (C‑557/13, EU:C:2015:227, punktid 27 ja 28).

( 70 ) See asjaõigus põhines sellel, et võlgnikule teatati maksekäsu kohtumäärusest. Õigusteooria kohaselt on asjaõigused määruse nr 1346/2000 artikli 5 tähenduses mitte ainult õigustoimingust tulenevad õigused, vaid ka õigused, mis tekivad ja eksisteerivad seaduse kohaselt (ipso jure). Porzycki, M., loc. cit., lk 405.

( 71 ) Tundub, et koormatised, mis tekivad riigi kui võlausaldaja kasuks seaduse kohaselt, on nähtud ette eelkõige Austria ja Taani õiguses (Taani Kuningriiki määrus ei puuduta). Kreeka õiguses näib olevat ette nähtud riigi eesõigus, mis võimaldab riigikassal kinnisasju maksunõuete rahuldamiseks konfiskeerida. Siseriiklikud seadusandjad on seaduses ette näinud ka asjaõiguslikke tagatisi (seadusjärgseid hüpoteeke), mis sageli on avalik-õiguslikud, nagu see näib olevat eelkõige Prantsuse, Poola või Portugali õiguses. Nad on näinud ette ka koormatisi, mis seatakse vallasasjadele eesmärgiga tagada avalik-õiguslike nõuete rahuldamine, näiteks seadusjärgsed eesõigused Prantsuse õiguses, riigikassa pant Poola õiguses või merepandid Küprose, Taani, Soome või Rootsi õiguses.

( 72 ) Vt põhjendused 22 ja 68. Vt selle kohta Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., op. cit., lk 455.