Kohtuasi C‑551/16

J. Klein Schiphorst

versus

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Centrale Raad van Beroep)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe – Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artiklid 7, 63 ja 64 – Töötushüvitised – Teise liikmesriiki suunduv töötu – Hüvitiste saamise õiguse säilitamine – Kestus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 21. märtsi 2018. aasta otsus

Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Töötus – Teise liikmesriiki suunduv töötu – Hüvitiste saamise õiguse säilitamine – Kolmekuuline tähtaeg – Pikendamine – Riigisiseste asutuste kaalutlusõigus – Piirid – Riigisisene meede, mis paneb pädevale asutusele kohustuse jätta rahuldamata mis tahes sellise pikendamise taotlus, välja arvatud juhul, kui esineb risk, et sellega kaasneb ebamõistlik tulemus – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 883/2004, artikli 64 lõike 1 punkt c)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta artikli 64 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline riigisisene meede nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis paneb pädevale asutusele kohustuse jätta põhimõtteliselt rahuldamata mis tahes taotlus, millega taotletakse töötushüvitiste ekspordi perioodi pikendamist pikemaks kui kolm kuud, välja arvatud juhul, kui asjaomane asutus leiab, et selle taotluse rahuldamata jätmine tooks kaasa ebamõistliku tulemuse.

Sellega seoses olgu meenutatud, et see määrus ei loo ühist sotsiaalkindlustussüsteemi, vaid jätab kehtima eri riigisisesed süsteemid, ning selle ainus eesmärk on tagada riigisiseste süsteemide koordineerimine, et tagada isikute vaba liikumise õiguse tõhus rakendamine. Määrus jätab nii kehtima eri süsteemid, millest tulenevad erinevad nõuded eri asutuste suhtes; hüvitise saajal on nende asutuste vastu otsesed õigused kas ainult riigisisese õiguse alusel või siis riigisisese õiguse alusel, mida vajaduse korral täiendab liidu õigus (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus, Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, punkt 43, ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑308/14, EU:C:2016:436, punkt 67).

Lisaks on Euroopa Kohus määruse nr 1408/71 kohta varem otsustanud, et õigus töötushüvitistele kolmekuulise perioodi ajal aitab tagada töötajate vaba liikumist (vt selle kohta 19. juuni 1980. aasta kohtuotsus, Testa jt, 41/79, 121/79 ja 796/79, EU:C:1980:163, punkt 14). Kuid selline järeldus kehtib ka määruse nr 883/2004 suhtes, kuivõrd selles määruses on lisaks sellele, et tagatud on töötushüvitiste eksport kolmekuulise perioodi ajal, võimaldatud seda perioodi ka maksimaalselt kuue kuuni pikendada.

Järelikult on töötushüvitiste eksport määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punktiga c tagatud ainult kolmekuulise perioodi jooksul, kuid nimetatud sätte kohaselt on riigisisese õiguse alusel siiski võimalik seda perioodi kuni kuue kuuni pikendada.

Mis puudutab kriteeriume, mille alusel võib pädev asutus pikendada töötushüvitiste eksporti kuni kuue kuuni, siis tuleb rõhutada, et kui nagu käesolevas kohtuasjas asjaomane liikmesriik on kasutanud määruse nr 883/2004 artikli 64 lõike 1 punkti c teises lauseosas sätestatud võimalust, peab ta kõnealuse määrusega kehtestatud kriteeriumide puudumisel võtma liidu õigust järgides riigisisesed meetmed, mis piiritlevad pädeva asutuse kaalutlusruumi, määrates muu hulgas kindlaks tingimused, millal tuleb teise liikmesriiki töö otsimiseks suundunud töötu suhtes kohaldada töötushüvitiste ekspordiperioodi pikendamist üle kolme kuu kuni maksimaalselt kuue kuuni, või millal ei või seda teha.

(vt punktid 44–46, 51 ja 54 ning resolutsioon)