Peale selle võetakse selliste õigusnormidega töötajalt, kes on jõudnud pensioniikka või läheneb sellele, igasugune kaitse vanuselise diskrimineerimise eest töölevõtmise käigus, piirates niimoodi selle töötajategrupi edaspidist osalemist aktiivses tööelus. Selliste siseriiklike õigusnormidega nähakse ette „töö saamise ja töö tingimus[te], kaasa arvatud töölt vabastamine ja töötasu” eeskirjad direktiivi 2000/78 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses ning seega kuuluvad need selle direktiivi kohaldamisalasse.

Siseriiklikud õigusnormid, mis ei kehtesta automaatse pensionile saatmise kohustuslikku korda, kuid milles nähakse ette tingimused, mil tööandja võib vanuselise diskrimineerimise keelu põhimõttest erandeid teha ning vabastada töötaja töölt põhjusel, et viimane on jõudnud pensioniikka, võib otseselt mõjutada pooltevahelise töösuhte kestust ning töötaja kutsealast tegevust laiemalt.

Selle direktiivi põhjenduse 14 kohaselt ei piira asjaomane direktiiv pensioniiga sätestavaid siseriiklikke õigusnorme. Samas on selles põhjenduses vaid täpsustatud, et nimetatud direktiiv ei puuduta liikmesriikide pädevust määrata kindlaks pensioniiga, ning see ei piira sugugi direktiivi kohaldamist siseriiklikele meetmetele, millega sätestatakse töölepingu lõppemise tingimused juhuks, kui isik on jõudnud kindlaksmääratud pensioniikka.

Direktiivi 2000/78 (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis ei sisalda nende eesmärkide täpset loendit, millega võib põhjendada erandi tegemist vanuselise diskrimineerimise keelu põhimõttest osas, mis kuulub direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis a määratletud otsese diskrimineerimise alla. Siiski lubab artikli 6 lõige 1 sellest põhimõttest erandi tegemist üksnes meetmete suhtes, mida saab põhjendada sotsiaalpoliitika, näiteks tööhõive-, tööturu- ja kutseõppepoliitika õigustatud eesmärkidega. Siseriikliku kohtu ülesanne on teha kindlaks, kas siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad tööandjatel töölt vabastada pensioniikka jõudnud töötajaid, vastab sellisele õigustatud eesmärgile ning kas siseriiklik seadusandja võib sotsiaalpoliitikas liikmesriikidele kuuluvat kaalutlusruumi arvestades põhjendatult järeldada, et valitud meetmed on selle eesmärgi saavutamiseks asjakohased ja vajalikud.

Direktiivi 2000/78 (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) artikli 6 lõige 1 annab liikmesriikidele võimaluse näha siseriiklikus õiguses ette, et teatavad vanuselise diskrimineerimise vormid ei kujuta endast diskrimineerimist, kui need on eelkõige tööhõivepoliitika, tööturu või kutseõppe õigustatud eesmärgiga „objektiivselt ja mõistlikult” põhjendatud ning kui nende eesmärkide saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.

Selle direktiivi artikli 6 lõige 1 lubab aga liikmesriikidel kehtestada siseriiklikus õiguses sätteid, millega nähakse ette vanuseline erinev kohtlemine, mis kuulub direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis a määratletud otsese diskrimineerimise alla. Eelkõige just seetõttu tuleb direktiivi artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii, et esimese lõigu põhjal tuleb artikli 6 lõiget 1 kohaldada kõnealuse direktiivi „artikli 2 lõikest 2 [olenemata]”. Kuna nimetatud võimalus on erand diskrimineerimise keelu põhimõttest, siis on selle kasutamine kõnealuse artikli 6 lõikes 1 ette nähtud tingimustega rangelt piiritletud.

Mis puutub sellesse, kas direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punktis b sätestatud kriteeriumide kohaldamine erineb direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud kriteeriumide kohaldamisest, siis annab viimati nimetatud säte liikmesriikidele õiguse näha siseriiklikus õiguses ette, et teatavad vanuselise diskrimineerimise vormid ei kujuta selle direktiivi tähenduses endast diskrimineerimist, kui need on „objektiivselt ja mõistlikult” põhjendatud. Kuigi direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis b ei ole sõna „mõistlikult” kasutatud, on ettekujutamatu, et õigustatud eesmärk, mille saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud, võib erinevat kohtlemist põhjendada, kuid see põhjendus ei ole mõistlik. Seega ei oma eritähendust asjaolu, et seda mõistet on kasutatud üksnes direktiivi artikli 6 lõikes 1. Samas tuleb rõhutada, et viimati nimetatud säte on adresseeritud liikmesriikidele ning paneb viimastele sotsiaalpoliitika valdkonnas kuuluvast ulatuslikust kaalutlusruumist hoolimata kohustuseks tõendada eesmärgi õigustatust range tõendatuse nõude täitmise abil.

(vt punktid 61, 62, 65, 67, resolutsiooni punkt 3)