Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusaktide ühtlustamine – Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Raadio- või televisiooniülekannete üldsusele edastamine – Mõistlikud edastamiskohustused

(ELTL artikkel 56; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, artikli 31 lõige 1)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Raadio- või televisiooniülekannete üldsusele edastamine – Mõistlikud edastamiskohustused

(ELTL artikkel 56; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, artikli 31 lõige 1)

3. Õigusaktide ühtlustamine – Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22 – Raadio- või televisiooniülekannete üldsusele edastamine – Mõistlikud edastamiskohustused

(ELTL artikkel 56; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, artikli 31 lõige 1)

Summary

1. Vastavalt direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul artikli 31 lõike 1 teisele lausele saab edastamiskohustusi kehtestada ainult juhul, kui need on vajalikud selgelt määratletud üldise huvi eesmärkide saavutamiseks, ning need peavad olema proportsionaalsed ja läbipaistvad.

Pluralismi ja kultuurilise mitmekesisuse tagamise eesmärk kujutab endast kultuuripoliitika raames aga üldise huvi eesmärki, mis on seotud põhiõigusega sõnavabadusele. Kuigi siseriiklikel ametiasutustel on selles osas ulatuslik kaalutlusõigus, ei tohi sellise poliitika elluviimisele suunatud meetmetest tulenevad nõuded mingil juhul olla ebaproportsionaalsed võrreldes kõnealuse eesmärgiga ning nende kohaldamise tingimused ei tohi kaasa tuua teiste liikmesriikide kodanike diskrimineerimist. Nii peavad kanalid, mille puhul kehtestatakse edastamiskohustus, olema rangelt piiratud kanalitega, mille programmide üldine sisu on sobiv taotletava üldise huvi eesmärgi saavutamiseks.

Pelk viide sellisele üldpoliitilisele eesmärgile, millele ei ole pealegi lisatud ühtegi täiendavat elementi, mis võimaldaks meediateenuse osutajatel ette kindlaks teha nende konkreetsete tingimuste ja kohustuste ulatuse, mis tuleb täita juhul, kui nad taotlevad edastamiskohustuse õigustatud isiku staatuse andmist, ei määratle aga selgelt konkreetseid kriteeriume, mida siseriiklikud ametiasutused kasutavad nende telekanalite määramiseks, mille puhul kehtib edastamiskohustus, ega ole seega piisavalt täpne, et tagada, et määratud kanalid on need kanalid, mille programmide üldine sisu on sobiv taotletava kultuurilise üldise huvi eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 50, 52–55)

2. Siseriiklike õigusnormide puhul, kus ei ole täpsustatud ühtegi objektiivset ja ette teada olevat kriteeriumi, mida asjaomase liikmesriigi ametiasutused kasutavad meediateenuse osutajate programmide valimiseks nende puhul edastamiskohustuse kehtestamise eesmärgil, on edastamiskohustuse õigustatud isiku staatuse andmise kriteeriumid teadmata sellistele eraõiguslikele meediateenuse osutajatele, kelle puhul võiks edastamiskohustuse kehtestada, ning see ei ole kooskõlas läbipaistvuse põhimõttega direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul artikli 31 lõike 1 teise lause tähenduses. Selle põhimõtte järgimine ei ole tagatud ka juhul, kui sellised õigusnormid ei näe piisavalt selgelt ette, et edastamiskohustus kehtestatakse ainult konkreetselt määratletud telekanalite puhul, nagu nõuab eespool nimetatud artikli 31 lõige 1. Sellest sättest tuleneb nimelt, et edastamiskohustuse õigustatud isiku staatust ei saa anda automaatselt kõigile telekanalitele, mida edastab üks ja sama eraõiguslik meediateenuse osutaja, vaid et see peab olema rangelt piiratud nende kanalitega, mille programmide üldine sisu on sobiv taotletava üldise huvi eesmärgi saavutamiseks.

Lisaks ei tohi kriteeriumid, mille alusel antakse edastamiskohustuse õigustatud isiku staatus, olla diskrimineerivad. Eeskätt ei tohi selle staatuse andmine sõltuda õiguslikult ega faktiliselt asukoha nõudest siseriiklikul territooriumil. Siseriiklikud õigusnormid, mis ei võimalda välistada, et edastamiskohustuse õigustatud isiku staatuse andmiseks on õiguslikult või faktiliselt vaja, et nende eraõiguslike meediateenuse osutajate asukoht, kelle puhul võiks edastamiskohustuse kehtestada, oleks asjaomases liikmesriigis, ei ole samuti piisavad rahuldamaks direktiivi 2002/22 artikli 31 lõikes 1 ette nähtud läbipaistvuse tingimust.

(vt punktid 59, 60, 63 ja 65–68)

3. Direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul artikli 31 lõikest 1 tulenevaid edastamiskohustusi saab elektroonilise side võrkude operaatorite suhtes kehtestada ainult siis, kui märkimisväärsele hulgale selliste võrkude lõppkasutajatest on need võrgud raadio- ja telesaadete vastuvõtmise peamine vahend. Nähes ette, et ametiasutustel on võimalik vabastada edastamiskohustustest selliste võrkude operaatorid, mille puhul neid võrke tele- ja raadioprogrammide vastuvõtmise peamise vahendina kasutavate lõppkasutajate arv ei ole piisav, ei võta liikmesriik seda sätet nõuetekohaselt üle. See süsteem annab sellest vabastamisest keeldumise korral võimaluse kehtestada nendele meediateenuse osutajatele siiski sellised kohustused ja nõuda neilt, et nad tõendaksid, et kohustusest vabastamise tingimused on täidetud.

(vt punktid 73–75)