Ebatäpsete õiguslike kontseptsioonide kasutamine selle reegli sõnastamisel, mille rikkumine tekitab rikkuja tsiviil-, haldus- või lausa kriminaalvastutuse, ei too kaasa võimatust kehtestada seadusega ette nähtud parandusmeetmeid, tingimusel, et puudutatud isik saab sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või milline tegevusetus tekitavad tema vastutuse.

Määruse nr 1/2003 artikli 23 alusel määratud trahv ja selle määruse artikli 24 lõike 2 alusel määratud lõplik karistusmakse on vastavalt ELTL artiklite 101 ja 102 ning asjassepuutuva rikkumise lõpetamist ja vajaduse korral parandusmeetmeid määrava otsuse rikkumise tagajärg. Lisaks puudutavad nii trahv kui ka karistusmakse ettevõtja tegevust, nagu see väljendus minevikus, ja neil mõlemal peab olema hoiatav mõju, et takistada rikkumise kordumist või jätkumist. Arvestades seda ühesugust laadi ja eesmärki, ei ole õigustatud täpsuse astme eristamine selles suhtes, mida ettevõtja peab tegema või ei tohi teha selleks, et tema tegevus oleks kooskõlas konkurentsieeskirjadega enne, kui tema suhtes võetakse vastu otsus, millega määratakse trahv, või otsus, millega määratakse lõplik karistusmakse.

Kuigi komisjonil on mõistagi õigus tuvastada ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumine ning kohustada asjassepuutuvaid isikuid seda lõpetama, ei ole tal õigust suruda pooltele peale oma valikut nende erinevate käitumisvõimaluste hulgast, mis kõik on kooskõlas asutamislepinguga või tegevusega seotud parandusmeetmeid määrava otsusega. Sellest tuleneb, et kui ettevõtja valib ühe nendest võimalustest, ei saa komisjon tuvastada rikkumist või määrata karistusmakset põhjusel, et ta oleks ise eelistanud teist võimalust.

Mõistlikel ja mittediskrimineerivatel tingimustel varustamise kohustuse kontekstis, mis välistab kõik tasud strateegilise väärtuse alusel, on komisjonil õigus hinnata nende tehnoloogiate uuenduslikkust selle määratluse koostisosadeks olevate mõistete uuel ja mitteendastmõistetaval alusel, kusjuures viimane on omakorda seotud mõistega leiutustase. Selle tagajärjeks, et tehnoloogiate uuenduslikkust hinnatakse selle alusel, kas tehnoloogiad olid uued ja kas neil oli leiutustase, ei ole intellektuaalomandiõiguste, ärisaladuste või muu konfidentsiaalse teabe väärtuse üldine hävitamine, või veelgi vähem uuenduslikkuse seadmine tingimuseks sellele, et toode või teave oleks viidatud õiguse kohaldamisalas või käsitatav üldiselt ärisaladusena.

Konkurentsiõiguse rikkumise tuvastamise ja tegevusega seotud parandusmeetmeid määrava otsuse esemeks olevate tehnoloogiate nendele ainuomase väärtuse ja strateegilise väärtuse eristamine on peamine eeldus, millel põhineb hinnang klientide personaalarvutite ja töörühmaserverite operatsioonisüsteemide sektoris turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja kõigi nende tasude mõistlikkuse kohta, mida ta nõudis koostalitlusvõimealase teabe kättesaadavaks tegemise ja kasutamise lubamise eest. Selle teabe ainuomane väärtus seisneb selle uuenduslikkuses. Samas asjaolu, et need tehnoloogiad kujutasid endast turgu valitseva ettevõtja strateegia kohaselt ärisaladusi, ei ole tegur, mis viitaks strateegilisest väärtusest erineva väärtuse esinemisele, st väärtus, mis tuleneb lihtsalt selle ettevõtja operatsioonisüsteemidega koostalitlemise võimalusest.

Konkurentsieeskirjade kohaldamisel peab vastuväiteteatis sisaldama piisavalt selgelt, kas või kokkuvõtlikult sõnastatud ülevaadet vastuväidetest, et huvitatud isikud saaksid tegelikult teada, millist käitumist komisjon neile ette heidab. Üksnes selle tingimuse täitmisel vastab vastuväiteteatis sellele ühenduse määrustega pandud nõudele anda ettevõtjatele kogu vajalik teave, et nad saaksid end tõhusalt kaitsta enne, kui komisjon võtab vastu lõpliku otsuse. Seda nõuet on järgitud juhul, kui komisjoni otsus ei pane isikutele süüks muid rikkumisi kui need, mis on märgitud ülevaates vastuväidetest, ning kui tuginetakse vaid asjaoludele, mille kohta nimetatud isikud on saanud oma seisukohad esitada. Lisaks on vastuväiteteatis ettevalmistav menetlusdokument võrreldes otsusega, mis tähistab haldusmenetluse lõppu. Seetõttu võib komisjon hetkeni, mil lõplik otsus on vastu võetud, arvestades muu hulgas isikute suulisi või kirjalikke seisukohti, kas loobuda teatud või lausa kõigist algselt nende vastu esitatud vastuväidetest ja muuta nii oma hoiakut nende isikute suhtes soodsamaks, või vastupidi otsustada lisada uusi vastuväiteid, kui ta annab asjassepuutuvatele ettevõtjatele võimaluse nende kohta oma seisukoht esitada.

Mis puudutab kaitseõiguse teostamist trahvide määramisel, siis kui komisjon märgib vastuväiteteatises otseselt, et ta kavatseb uurida, kas asjassepuutuvatele ettevõtjatele tuleb trahve määrata, ja mainib peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mille tõttu võidakse trahv määrata, näiteks väidetava rikkumise raskus ja kestus ning asjaolu, et rikkumine pandi toime „tahtlikult või hooletusest”, täidab komisjon oma kohustust järgida ettevõtjate õigust olla ära kuulatud. Nii käitudes annab komisjon neile ettevõtjatele piisavalt teavet, et nad saaksid end kaitsta mitte üksnes rikkumise tuvastamise, vaid ka neile trahvi määramise asjaolu vastu.

Lõpuks, kui komisjon märgib vastuväiteteatises või mis tahes sellele järgnevas niisuguses dokumendis, mille ese on anda ettevõtjatele, kellele rikkumine süüks pannakse, võimalus tegelikult teada saada, millist käitumist neile ette heidetakse, et rikkumine ei ole veel lõppenud, võib ta trahvisumma arvutamisel arvesse võtta vastuväiteteatisest kuni haldusmenetlust lõpetava otsuse vastuvõtmiseni möödunud aega, kui ta tugineb ainult faktidele, mille suhtes puudutatud isikud on saanud esitada oma seisukoha.

Järelikult, arvestades trahvide ja karistusmaksete ühesugust laadi ja eesmärki, on eeltoodud kaalutlused määruse nr 1/2003 artikli 24 alusel määratud karistusmaksete kontekstis täies ulatuses kohaldatavad.

(vt punktid 182–187)