Selleks, et kokkulepe kuuluks EÜ artikli 81 lõike 1 keelu kohaldamisalasse, peab tegemist olema kokkuleppega, mille „eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires”. Selle tingimuse alternatiivse olemuse tõttu – mida märgib sidesõna „või” – on vaja kõigepealt uurida kokkuleppe enda eesmärki, arvestades selle täitmise majanduslikku konteksti. Selle hindamiseks, kas kokkulepe on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, on kokkuleppe konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine üleliigne, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul. Kui kokkuleppe sätete analüüs ei viita siiski konkurentsi kahjustamisele piisavas ulatuses, tuleb uurida kokkuleppe tagajärge ning selle keelatuks tunnistamiseks peavad esinema kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult tuntavalt takistati, piirati või kahjustati. Vahe tegemine „eesmärgil põhinevatel rikkumistel” ja „tagajärjel põhinevatel rikkumistel” on seotud asjaoluga, et teatud ettevõtjatevahelise koostöö vorme võib juba olemuse poolest lugeda konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavateks.

Turustamise valdkonnas sõlmitud kokkuleppel on piirav eesmärk EÜ artikli 81 tähenduses, kui sellest ilmneb selgelt tahe kohelda eksporti vähemsoodsalt kui riigisisest müüki ja see viib kõnealuse turu eraldamiseni.

Konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe mõiste kuulub kohaldamisele olenemata võimalikust asjaolust, et kokkuleppe pooltel puudus tahe konkurentsi piirata või nad ei olnud isegi teadlikud, et konkurentsi piiratakse. Selleks et kindlaks teha, kas kokkuleppel on konkurentsi piirav eesmärk, ei ole vaja tahtlust tõendada.

EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui asjaomased ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil. Selle ühise tahte väljendamise vormi osas piisab, kui lepingu tingimuses on väljendatud poolte tahe käituda turul vastavalt lepingu tingimustele. Sellest järeldub, et kokkuleppe mõistes EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses on kesksel kohal vähemalt kahe poole ühine tahe, mille väljendamise vorm ei ole oluline seni, kuni see kujutab endast poolte tegeliku tahte väljendust.

Komisjon ei saa asuda seisukohale, et tootja näiliselt ühepoolne käitumine tema lepingulistes suhetes edasimüüjatega võib tegelikult viia ettevõtjatevahelise kokkuleppeni EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, kui ta ei tõenda, et teised pooled nõustusid sõnaselgelt või vaikimisi tootja käitumisega. Komisjon peab selle kohta esitama piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid.

Olukorda, kus üks ettevõtja on võtnud vastu tõepoolest ühepoolse ja seega teise ettevõtja otsese või vaikimisi osaluseta meetme, tuleb seega eristada olukorrast, kus ühepoolsus on üksnes näilik. Kui esimene kirjeldatud olukord ei lange EÜ artikli 81 lõike 1 alla, siis teist tuleb käsitleda kui ettevõtjatevahelist kokkulepet ja seega võib see kuuluda selle artikli kohaldamisalasse. Selline on olukord eelkõige konkurentsi piirava tegevuse ja meetmete puhul, mille tootja on lepingulistes suhetes edasimüüjatega ellu viinud näiliselt ühepoolselt, kuid millega viimased on siiski kas või vaikimisi nõustunud.

Rikkumise kestus on EÜ artikli 81 lõikes 1 esitatud rikkumise mõiste osa ja selle kestuse tõendamise kohustus lasub esmalt komisjonil. Sellega seoses nõuab kohtupraktika, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel.

Pool või ametiasutus, kes väidab, et konkurentsieeskirju on rikutud, peab esitama õiguslikult piisavad tõendid rikkumise koosseisu kuuluvate üksikasjade kohta, ja ettevõtja, kes rikkumissüüdistuse osas tugineb õiguskaitsevahendile, peab tõendama, et selle õiguskaitsevahendi kohaldamise tingimused on täidetud, nii et nimetatud võimuorgan peab kasutama teisi tõendeid.

Esimese Astme Kohtule on määruse nr 1/2003 artikliga 31 antud täielik pädevus hinnata, kas määratud trahv on varem määruse artikli 15 lõikes 2, nüüd sama määruse artikli 23 lõikes 3 nimetatud kriteeriume ehk rikkumise raskusastet ja kestust arvestades proportsionaalne.

Rikkumise raskusaste määratakse kindlaks mitme asjaolu alusel, nagu konkreetse juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju.

Asjaolu, et ettevõtjad soovivad tasustamissüsteemi ja surve abil võimalikult suurel määral kaubanduspartnerite paralleelset eksporti takistada, ilma et oleks siiski kehtestatud formaalset ekspordikeeldu, kujutab endast rikkumist, mis on kvalifitseeritav väga raskeks. Algatus, mille eesmärk on seega siseturu eraldamine, on oma laadilt sama raske ja taunitav kui lihtne ekspordikeeld. Selline ekspordi takistamine kujutab endast sarnaselt ekspordikeelule konkurentsiõiguse ilmset rikkumist. See töötab vastu Euroopa Ühenduse kõige põhilisematele eesmärkidele, eelkõige ühtse turu rajamisele.

Sellise rikkumise raskus on rikkumise laadist tulenevalt eriti tõsine, kuna esiteks säilis tasustamissüsteem tänu iseäranis varjavale mehhanismile kontekstis, kus komisjoni varasem praktika ja väljakujunenud kohtupraktika paralleelse impordi valdkonnas ja eelkõige asjaomases sektoris, on selge hoiatus sellest, et niisugune süsteem on õigusvastane, ja teiseks kuuluvad rikkumise toime pannud ettevõtjad suurde tööstuskontserni, kellel on asjaomastel turgudel oluline positsioon ja juriidilised osakonnad, kes olid täiesti suutelised hindama asjassepuutuva käitumise konkurentsivastasust.

(vt punktid 274, 281, 284, 285, 290)