ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et see ei luba keelduda maksukohustuslase registreerimisest, andes talle individuaalse numbri, põhjendusel, et maksukohustuslase osanik on eelnevalt registreerinud mitmel korral individuaalse numbri all muud äriühingud, mis ei ole kunagi tegelikult majandustegevust ellu viinud, ja mille osad võõrandas nende omanik vahetult pärast individuaalse numbri all registreerimist teistele isikutele?
2.

Kas määruse (EÜ) nr 343/2003 artikli 3 lõike 2 kohaldamiseks on lubatud, et selle liikmesriigi kohus, kus taotletakse selle määruse kohaldamist väite alusel, et varjupaiga valdkonnas on selle määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt vastutavas liikmesriigis rikutud liidu õigust, kontrollib nimetatud õiguse rikkumist ning sellest tulenevaid tagajärgi varjupaigataotleja õigustele, mis vastutavale liikmesriigile üleandmise korral talle liidu õigusega tagatakse, ilma et Euroopa Liidu Kohus oleks liidu õiguses ettenähtud menetluses tuvastanud liidu õiguse asjaomaste õigusnormide rikkumist selle liikmesriigi poolt? Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt, palume vastust ka järgmistele küsimustele liidu õiguse rikkumise kriteeriumide kindlaksmääramiseks: Kas arvesse tuleb võtta üksnes liidu õiguse olulisi rikkumisi ning milliseid kriteeriume peab liikmesriigi kohus selliste rikkumiste tuvastamisel kasutama, et kohaldada määruse (EÜ) nr 343/2003 tõlgendatavaid sätteid? Kas liidu õiguse rikkumist varjupaiga valdkonnas tuleb ainult siis lugeda oluliseks, kui selle tagajärjeks on varjupaigataotleja mõne õiguse rikkumine, mis on talle tagatud liidu õigusega, või tuleb seda rikkumist piirata varjupaigaõiguse rikkumisega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 18 tähenduses? Kas siis, kui liidu õiguse üldkriteeriumide ja standardite kohaselt puudub õiguslik alus asjaomase isiku varjupaigataotluse rahuldamiseks, tuleb kontrollida ainult varjupaigataotlejate vastuvõtmise tingimuste rikkumist seadusjärgselt vastutavas liikmesriigis?
2.

Kui direktiivi 1999/32/EÜ artiklit 4a, mida on muudetud direktiiviga 2005/33/EÜ, ei tule tõlgendada esimeses küsimuses kirjeldatud moel, siis kas nimetatud artiklit tuleb osas, milles see näeb ühenduse sadamast või ühenduse sadama kaudu liiniveoga tegelevate reisilaevade kasutatavate kütuste väävlisisalduse piirmääraks 1,5 mahuprotsenti ka laevade puhul, mis sõidavad sellise riigi lipu all, kes ei ole EL liige ning on alla kirjutanud MARPOL-i 1973/79 konventsiooni IV lisale, mille kohaselt kohaldatakse väljaspool väävliheite kontrolli piirkondi väävlisisalduse piirmäära 4,5 massiprotsenti, pidada õigusvastaseks, kuivõrd see on kehtestatud rikkudes rahvusvahelise õiguse pacta sunt servanda üldpõhimõtet ning samuti ühenduse ja liikmesriikide lojaalse koostöö põhimõtet, sundides liikmesriike, kes on IV lisa ratifitseerinud ja sellele alla kirjutanud, rikkuma kohustusi, mis neil on teiste MARPOL-i 1973/78 konventsiooni IV lisale alla kirjutanud riikide ees?
2.

Kas kolmandate riikide kodanike tagasisaatmist käsitlev ühenduse direktiiv on takistuseks võimalusele määrata kriminaalkaristus üksnes asjaolu tõttu, et välismaalane viibib riigi territooriumil ebaseaduslikult, sõltumata sellest, kas siseriiklikus õiguses ja nimetatud direktiivis sätestatud tagasisaatmismenetlus on lõpule viidud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 370/19

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Ühendkuningriik) 17. septembril 2011 — Olaitan Ajoke Alarape, Olukayode Azeez Tijani versus Secretary of State for the Home Department

(Kohtuasi C-529/11)

2011/C 370/31

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Olaitan Ajoke Alarape, Olukayode Azeez Tijani

Vastustaja: Secretary of State for the Home Department

Eelotsuse küsimused

1. Kas selleks, et lapsevanem kvalifitseeruks „tegelikuks hooldajaks”, et saada elamisõigus üle 21-aastase lapse kaudu, kes teostab määruse nr 1612/68 artiklist 12 (vt nüüd määruse (EL) nr 492/2011 artikkel 10) (1) tulenevat õigust haridusele, on vaja, et see laps: 1) sõltuks niisugusest vanemast; 2) elaks selle vanema juures; ja 3) saaks sellelt vanemalt emotsionaalset tuge?

2. Kui lapsevanem ei pea sellise tuletatud elamisõiguse saamiseks tõendama kõikide kolme eespool nimetatud asjaolu paikapidavust, siis kas piisab tõendamisest, et paika peab üksnes üks või kaks nendest asjaoludest?

3. Seoses eespool esitatud teise küsimusega: kas täiskasvanud lapsest õpilasele jääb elamisõigus alles, kui ta on vanema(te)ga samas leibkonnas, isegi kui ta õpingute kestel elab kodust eemal (välja arvatud koolivaheaegadel ja mõnikord nädalavahetustel)?

4. Seoses eespool esitatud kolmanda küsimusega: kas lapsevanema antav emotsionaalne tugi peab olema teatavat kindlat laadi (nt lähedane või füüsiliselt lähedane) või piisab sellest, kui see seisneb vanema ja tema täiskasvanud lapse vahelises normaalses emotsionaalses sidemes?

5. Kas siis, kui isikul on olnud määruse nr 1612/68 artikli 12 alusel (vt nüüd määruse (EL) nr 492/2011 artikkel 10) Euroopa Liidus elamisõigus kauem kui viie järjestikuse aasta vältel, saab selline elamisõigus olla aluseks alalise elamisõiguse saamisele direktiivi 2004/38/EÜ (2) (edaspidi „kodanike direktiiv”) IV peatüki „Alaline elamisõigus” kohaselt ja kas talle saab sama direktiivi artikli 19 alusel välja anda alalise elukoha tõendi?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EL) nr 492/2011 (töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires) (ELT L 141, lk 1).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
1.

Kas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 (1) kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 45 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et taotlusesaaja liikmesriigi kohus võib artiklis 45 ette nähtud apellatsioonimenetluses jätta rahuldamata välisriigi kohtulahendi täitmise taotluse, kui artikli 54 kohane tunnistus on välja antud ilma, et artikli 66 lõike 2 punktides a või b esitatud tingimused oleks täidetud?
1.

Kas liikmesriigi kohtu menetlus on kooskõlas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 7 lõikega 1, kui kohus — leides, et lepingutingimus on ebaõiglane — teatab pooltele nende sellekohase nõude puudumisel, et ta leiab, et menetluspoolte vahelise laenulepingu tüüptingimuste punkti 29 neljas lause on tühine? Tühisus tuleneb õigusnormide rikkumisest ning need õigusnormid on valitsuse määruse nr 18/1999 (ebaõiglaste lepingutingimuste kohta) § 1 lõike 1 punkt c ja lõike 2 punkt j.
1.

Kas Euroopa Liidu õigust, mis puudutab asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormid — käesoleval juhul Sitsiilia maakonna (Regione autonoma siciliana) 2004. aasta seadus nr 12 — millega on liikmesriigi territooriumil (käesoleval juhul selle territooriumi ühel osal) optikakaupluste paiknemisele kehtestatud rahvastiku tiheduse ja kaupluste vahekaugusega seotud piirangud, mis teoreetiliselt võivad kujutada endast eespool viidatud põhivabaduste rikkumist, vastavad ülekaaluka üldise huviga seotud põhjusele, mis on seotud inimeste tervise kaitsega?
ET Euroopa Liidu Teataja C 370/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court) (Ühendkuningriik) 23. septembril 2011 — Fruition Po Limited versus Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health

(Kohtuasi C-500/11)

2011/C 370/28

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice Queen's Bench Division (Administrative Court)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Fruition Po Limited

Vastustaja: Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health

Eelotsuse küsimused

1. Kas olukorras, kus a) liikmesriik kaalus nõukogu määruse (EÜ) nr 2200/96 (1) alusel ettevõtja tunnustamist tootjaorganisatsioonina; b) ettevõtja tegevuseesmärgid ja põhikiri vastasid artikli 11 nõuetele; c) kõiki vajalikke teenuseid ettevõtja tootjatest liikmetele osutas tootjaorganisatsioon kooskõlas artikliga 11; ja d) ettevõtja oli suure osa kõnealustest teenustest tellinud allhankijatelt, oleks artiklit 11 õiguskindluse põhimõttel tulnud tõlgendada nii, et ettevõtjal oleks kõnealuste allhankijate üle pidanud olema teatav kontroll?

2. Kui vastus küsimusele 1 on jaatav, siis kui suur see kontroll oleks vastavalt artiklile 11 pidanud olema?

3. Eelkõige, kas ettevõtjal oli üldse artikliga 11 nõutav kontroll oma allhankijate üle olukorras, kus a) allhankijateks olid: 1. äriühing, mille kapitalist 93% kuulus ettevõtja liikmetele; ning 2. äriühing, mille kapitalist 50% kuulus esimesele äriühingule ja mille põhikiri nägi ette, et äriühingu otsused peavad olema ühehäälsed; b) ja kumbki äriühing ei olnud lepinguliselt kohustatud täitma korraldusi, mida ettevõtja andis neile seoses kõnealuse tegevusega, kuid c) ettevõtja ja allhankija tegutsesid eespool kirjeldatud osalussuhete tõttu konsensuse alusel?

4. Kas eespool esitatud küsimustele vastamisel on oluline, et: a) komisjoni määruse (EÜ) nr 1432/03, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 2200/96 üksikasjalikud rakenduseeskirjad tootjaorganisatsioonide tunnustamise tingimuste kohta, artikli 6 lõige 2 sätestas põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal sõnaselgelt: „Liikmesriigid määravad kindlaks tingimused, mille alusel tootjaorganisatsioon võib [oma] ülesanded usaldada kolmandatele pooltele”; b) küsimuses 1 osutatud liikmesriik ei olnud neid tingimusi põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kindlaks määranud?

(1) Nõukogu 28. oktoobri 1996. aasta määrus (EÜ) nr 2200/96 puu ja köögiviljaturu ühise korralduse kohta (ELT eriväljaanne 3/20, lk 55).
ET Euroopa Liidu Teataja C 362/15

11. oktoobril 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-520/11)

2011/C 362/22

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: F. Jimeno Fernández ja D. Bianchi)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtul

— Tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole täitnud komisjoni otsust 2009/726/EÜ, milles nõuti, et Prantsusmaa peataks selliste meetmete kohaldamise, mis keelavad tuua tema territooriumile toitu, piima ja piimatooteid, mis pärinevad ettevõtetest, kus on kinnitust leidnud klassikalise skreipi juhtum, on Prantsuse Vabariik rikkunud EL artikli 4 lõikest 3 ja ELTL artiklist 288 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Prantsusmaa võttis 25. veebruaril 2009 vastu määruse, mis puudutas Prantsuse territooriumil lamba- või kitsepiima, selliste piimatoodete ja lamba- või kitsepiima sisaldavate toodete impordi keelamist seoses transmissiivsete spongioossete entsefalopaatiate ohuga toidule.

Komisjon pöördus toiduahela ja loomatervishoiu alalise komitee (SCOFCAH) poole, et pikendada, muuta või tühistada mainitud siseriiklikke kaitsemeetmeid.

Põhinedes olemasolevatele teaduslikele tõenditele ja konsultatsioonidele SCOFCAHga, leidis komisjon 24. septembril 2009, et Prantsusmaa võetud kaitsemeetmed lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik, et vältida tõsist ohtu inimeste tervisele, isegi kui arvestada ettevaatuspõhimõtet, ning võttis määruse nr 178/2002 (1) artikli 54 lõike 2 alusel vastu otsuse 2009/726/EÜ (2), milles nõudis, et Prantsusmaa peataks nimetatud meetmete kohaldamise.

Prantsuse Vabariik esitas nimetatud otsuse tühistamiseks hagi. Otsuse täitmise peatamist ta aga ei taotlenud.

Komisjon leiab, et Prantsuse Vabariik on rikkunud EL artikli 4 lõikest 3 ja ELTL artiklist 288 tulenevaid kohustusi, kuna jättis nimetatud otsuse täitmata.

Esiteks, ja EL artikli 4 lõike 3 kohaselt, võtavad liikmesriigid kõik kohased üld- või erimeetmed, et tagada aluslepingutest või liidu institutsioonide õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmine.

Teiseks sätestab ELTL artikkel 288, et otsus on tervikuna siduv kõikidele, kellele see on adresseeritud, et tagada otse täielik toime.

Lõpuks, kuna Prantsuse Vabariigi poolt otsuse 2009/726 peale esitatud tühistamishagi ei olnud edasilükkava toimega ja kuna Prantsuse Vabariik ei ole taotlenud selle täitmise peatamist, siis vaidlustatud otsuse kohaldamist ei peatatud.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrus (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463).

(2) Komisjoni 24. septembri 2009. aasta otsus Prantsusmaa võetud ajutiste kaitsemeetmete kohta, mis käsitlevad nende territooriumile selliste piimatoodete toomist, mis pärinevad ettevõttest, kus on kinnitust leidnud klassikalise skreipi juhtum (ELT L 258, lk 27).
4)

Eeskätt on komisjon seisukohal, et rikutud on direktiivi 92/43/EMÜ artikli 6 lõiget 2 koostoimes artikliga 7, mille eesmärk on vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ja selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, ning samuti loodusliku linnustiku kaitse.
1.

Kas lojaalse koostöö ja direktiivi kasuliku mõju põhimõtete seisukohast on direktiivi 2008/115/EÜ (1) artiklid 2, 4, 6, 7 ja 8 takistuseks võimalusele karistada liikmesriigis ebaseaduslikult viibivat kolmanda riigi kodanikku rahalise karistusega, mis asendatakse kriminaalkaristusena kodus kinnipidamisega, pelgalt seetõttu, et ta on ebaseaduslikult riiki sisenenud või viibib riigis ebaseaduslikult, juba enne haldusasutuse antud väljasaatmiskorralduse järgimata jätmist?
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et raudtee-ettevõtja võib jätta piletihinna hüvitamise kohustuse vääramatu jõu korral täitmata, kui ta kohaldab analoogia alusel kas vastutuse välistamise tingimusi, mis on sätestatud määruses (EÜ) nr 261/2004, määruses (EL) nr 1177/2010 või määruses (EL) nr 181/2011, või tugineb ka piletihinna hüvitamise osas vastutusest vabanemise tingimustele, mis on sätestatud reisijate ja pagasi rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsete eeskirjade (CIV, määruse nr 1371/2007 I lisa) artikli 32 lõikes 2?
2.

Kas kirjeldatud siseriiklik õigusnorm on liidu õigusega vastuolus juhul, kui see kehtib küll samamoodi siseriikliku kartellimenetluse kohta ega näe leebema kohtlemise taotlejate esitatud dokumentide osas ette eriregulatsiooni nagu võrreldavad siseriiklikud normid teistes kohtumenetluse liikides, eelkõige hagimenetluses ja hagita menetluses tsiviilasjades ja kriminaalmenetluses, mis võimaldavad toimikuga tutvumist ka ilma poolte nõusolekuta tingimusel, et menetluses mitteosalenud kolmas isik põhistab oma õigusliku huvi toimikuga tutvumiseks ja teise isiku ülekaalukas huvi või ülekaalukas avalik huvi ei välista toimikuga tutvumise lubamist?
1.

Kas Euroopa parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (1) artikli 45 lõike 2 punkti d — „[l]epingus osalemisest võib välja jätta iga ettevõtja, […] kes on raskelt eksinud ametialaste käitumisreeglite vastu, kui ostja suudab seda mis tahes viisil tõestada” — koosmõjus Euroopa parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, (2) artikli 53 lõikega 3 ja artikli 54 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et raske eksimusega ametialaste käitumisreeglite vastu on tegemist juhul, kui asjaomane hankija on asjaomasele ettevõtjale süüks pandavatel asjaoludel lõpetanud või üles öelnud ettevõtjaga sõlmitud hankelepingu või on hankelepingust taganenud, kui lepingu lõpetamine või ülesütlemine või lepingust taganemine on toimunud hankemenetluse alustamisele eelnenud kolme aasta jooksul ja täitmata jäänud tellimuse väärtus moodustab vähemalt 5 % lepingu maksumusest?
2.

Kas asjaolu, et direktiivi 93/13 artiklit 6 tuleb käsitada normina, mis on võrdväärne siseriiklike õigusnormidega, mis on siseriiklikus õiguskorras imperatiivsed, tähendab seda, et eraisikutevahelises kohtuvaidluses on ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevad siseriiklikud rakendussätted imperatiivsed, millest tulenevalt on nii siseriiklikul esimese astme kohtul kui ka siseriiklikul apellatsioonikohtul õigus ja kohustus hinnata lepingutingimust omal algatusel (ja seega ka poolte väidetest kaugemale minnes), võttes aluseks siseriiklikud rakendussätted, ja tingimuse ebaõiglase olemuse tuvastamise korral tunnustada kõnealuse tingimuse tühisust?
1.

Kas tööhõivedirektiivi artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad ette näha ainult selle, et vanusepiiride kehtestamist kutsealaste sotsiaalkindlustuskavade alusel pensioni- või invaliidsushüvitiste saamiseks ei peeta vanuseliseks diskrimineerimiseks, tingimusel et need sotsiaalkindlustuskavad on seotud pensioni- või invaliidsushüvitistega?
1.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba teha erandit, mis näeb ette, et hoones teatavate üksikute objektide püstitamiseks tehtavate ehitustööde puhul tekib maksustatav teokoosseis enne ehitustööde tegeliku lõpetamise kuupäeva ja see (maksustatav teokoosseis) on seotud kuupäevaga, mil tekib maksustatav teokoosseis vastusooritusena tehtava tehingu puhul, mis seisneb hoonestusõiguse seadmises muudele objektidele samas hoones, mis moodustab ka tasu ehitustööde eest?
1.

Millistel juhtudel tuleb lähtuda sellest, et tegemist on vara nõuetekohaselt tõendatud või kinnitatud vargusega direktiivi 2006/112 (1) artikli 185 lõike 2 tähenduses, ja kas seejuures on nõutav, et varguse toime pannud isik on tuvastatud ja tema suhtes on juba tehtud jõustunud kohtuotsus?
2.

Kas selliste trosside klassifitseerimisel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on vaja kohaldada nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta kombineeritud nomenklatuuri klassifitseerimise üldreeglite reegli 3 punkti b?
1.

Kas kuuenda direktiivi (1) artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kauba omandamisel tasutava käibemaksu mahaarvamise õigust võib keelduda andmast maksukohustuslasele, kes täidab kõik peamised nõuded käibemaksu mahaarvamiseks ja ilma et oleks tõendatud selle maksukohustuslase kuritarvitavat tegevust, kui tehingute teine pool ei saanud kaupa faktilistel või õiguslikel põhjustel tarnida (tehingu teine pool on fiktiivne või selle juhataja eitab majandustegevuse või konkreetse tehingu olemasolu või tal puuduvad vahendid lepingut täita)?
—

tuvastada, et: — kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda tagasi riigiabi, mis on tunnistatud ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 7. detsembri 2005. aasta otsusega 2006/323/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta (edaspidi „otsus 2006/323”), siis on Itaalia Vabariik rikkunud otsuse artiklitest 5 ja 6 ning Euroopa Liidu toimimise lepingust tulenevaid kohustusi; — kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda tagasi riigiabi, mis on tunnistatud ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 7. veebruari 2007. aasta otsuse 2007/375/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta (edaspidi „otsus 2007/375”), siis on Itaalia Vabariik rikkunud otsuse artiklitest 4 ja 6 ning Euroopa Liidu toimimise lepingust tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 6/2

Jager & Polacek GmbH 28. juulil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 12. mai 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-488/09: Jager & Polacek GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-402/11 P)

2012/C 6/02

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Jager & Polacek GmbH (esindaja: advokaat A. Renck)

Teine menetlusosaline: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellandi nõuded

1. Tühistada Üldkohtu (seitsmes koda) 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas T-488/09;

2. Mõista kohtukulud välja kostjalt esimeses kohtuastmes.

Väited ja peamised argumendid

Tõhus õiguskaitse nõuab, et ühtlustamisameti vaidlusalust teadet, millega vastulause tunnistati vastuvõetavaks, tuleb pidada otsuseks ja tuleb jätkata vastulausemenetlust. Üldkohtu vastupidine seisukoht on õigusvastane ja tugineb Euroopa Kohtu otsustel, mida käesoleval juhul ei saa kohaldada.

Lisaks eksis Üldkohus tuvastades, et kõnealune teade ei saa olla otsus. Pigem on õige, et otsus võib sisalduda ka teates.

Lõpuks ei põhjendanud Üldkohus piisavalt, miks vaidlusaluse kaubamärgi rahvusvaheline registreering ei oma käesolevas menetluses tähtsust.
Omnicare, Inc. 24. novembril 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 9. septembri 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-290/09: Omnicare, Inc. versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Astellas Pharma GmbH

(Kohtuasi C-588/11 P)

(2012/C 25/77)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Omnicare, Inc. (esindaja: M. Edenborough, QC)

Teine menetlusosaline: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Astellas Pharma GmbH

Apellandi nõuded

— Tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— hüvitada talle apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetluse kulud.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab üheainsa väite, et Üldkohus kohaldas nõukogu määruse (EÜ) nr 207/2009 (1) („uus määrus”) artikli 8 lõike 1 punkti b vääralt. See kohtuasi käsitles vastulauset, mille Astellas Pharma GmbH (varem Yamanouchi Pharma GmbH) („vastulause esitaja”) esitas vastulause esitaja Saksa kaubamärgiregistreeringu nr 394 01 348 alusel, ning väidet, et vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 40/94 (2) („vana määrus”) (kuid mis on asjakohastes osades uue määrusega identne) artikli 8 lõike 1 punktile b esineb segiajamise tõenäosus. Kuna varasem kaubamärk oli registreeritud enam kui viis aastat enne vastulause esitamist, pidi vastulause esitaja tõendama, et kaubamärki on tegelikult kasutatud, selleks et vastulause saaks sellel põhineda.

Apellant väidab, et Üldkohus leidis ekslikult, et varasemat kaubamärki, millele vastulause esitaja tugines, oli õiguslikult tegelikult kasutatud. Vaidlus puudub selle üle, et kõnealust kaubamärki on vastulause esitaja poolt või tema loal kaubanduses tõepoolest kasutatud seoses teenustega, mille jaoks see on registreeritud. See kasutamine toimus aga seoses teenuste osutamisega, mille eest ei võetud tasu. Seega ei saa niisugusele kasutusele õiguslikult tugineda selleks, et tõendada, et kaubamärki on tegelikult kasutatud. Selle küsimuse kohta esineb mõningat kohtupraktikat, mida apellandi hinnangul a) Üldkohus kohaldas vääralt ja b) mis on igal juhul ebajärjekindel. Seega peab niisuguse faktilise olukorra õiguslike tagajärgede üle otsustama Euroopa Kohus.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).

(2) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).