Kohtuasi C‑56/17

Bahtiyar Fathi

versus

Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Administrativen sad Sofia-grad)

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Piirid, varjupaik ja sisseränne – Määrus (EL) nr 604/2013 – Artikkel 3 – Selle liikmesriigi määramine, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine ilma läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise küsimust otseselt otsustamata – Direktiiv 2011/95/EL – Artiklid 9 ja 10 – Usulised tagakiusamispõhjused – Tõend – Usust taganemist puudutavad Iraani õigusnormid – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 46 lõige 3 – Tõhus õiguskaitsevahend

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 4. oktoobri 2018. aasta otsus

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 3 lõiget 1 tuleb põhikohtuasja asjaoludel tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi ametiasutused vaatavad rahvusvahelise kaitse taotluse nimetatud määruse artikli 2 punkti d tähenduses sisuliselt läbi juhul, kui nad pole teinud sõnaselget otsust, milles tuvastatakse määrusega ette nähtud kriteeriumide alusel, et see liikmesriik on niisuguse läbivaatamise eest vastutav. (vt punkt 56 ja resolutsiooni punkt 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 46 lõiget 3 tuleb põhikohtuasja asjaoludel tõlgendada nii, et kui rahvusvahelise kaitse taotleja on esitanud sellise otsuse peale kaebuse, millega tema taotlus on tunnistatud põhjendamatuks, ei tule liikmesriigi pädeval kohtul omal algatusel kontrollida, kas rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriume ja mehhanisme, nagu need on ette nähtud määruses nr 604/2013, on nõuetekohaselt kohaldatud. Direktiivi 2013/32 põhjenduses 54 on tõesti kirjas, et direktiivi tuleks kohaldada nende taotlejate suhtes, kelle suhtes kohaldatakse Dublini III määrust, ja ilma et see piiraks nimetatud määruse kohaldamist. Samas ei saa sellest järeldada, et kui rahvusvahelise kaitse taotleja on direktiivi 2013/32 artikli 46 lõike 1 kohaselt esitanud kaebuse otsuse peale, millega tema rahvusvahelise kaitse taotlus on tunnistatud põhjendamatuks, peab liikmesriigi pädev kohus omal algatusel kontrollima, kas Dublini III määruses ette nähtud kriteeriume ja mehhanisme selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, on nõuetekohaselt kohaldatud. Ühelt poolt tuleneb direktiivi 2013/32 põhjendusest 53 sõnaselgelt, et see direktiiv ei käsitle liikmesriikidevahelisi menetlusi, mida reguleerib Dublini III määrus. Teiselt poolt sätestab Dublini III määruse artikli 2 punkt d, et selle määruse tähenduses „rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine“ on „taotluse läbivaatamine või rahvusvahelise kaitse taotluse üle otsustamine pädevate asutuste poolt kooskõlas direktiiviga [2013/32] ja direktiiviga [2011/95], välja arvatud menetlused vastutava liikmesriigi määramiseks [nimetatud] määruse kohaselt“. (vt punktid 67–70 ja 72 ning resolutsiooni punkt 2)

[Direktiivi 2011/95 artikli 10 lõike 1 punkti b kohaselt „[võtavad l]iikmesriigid […] tagakiusamise põhjuste hindamisel arvesse järgmisi asjaolusid: […] usu mõiste hõlmab eelkõige teistlikke, mitteteistlikke ja ateistlikke veendumusi, osalemist üksinda või koos teistega eraviisilistel või avalikel formaalsetel usutalitustel, muudes religioossetes tegevustes või seisukohtade väljendustes või isikliku või ühiskondliku käitumise vormides, mis põhinevad või tulenevad mõnest religioossest uskumusest, või nendest hoidumist“.] Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus seoses direktiivi 2004/83 tõlgendamisega rõhutada, et selles sättes on antud mõiste „usk“ lai määratlus, mis hõlmab kõiki nimetatud osiseid, olgu need siis avalikud või eraviisilised, kollektiivsed või individuaalsed (vt selle kohta 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus Y ja Z, C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:518, punkt 63). Selles osas tuleneb nimetatud sätte sõnastusest ja just väljendi „eelkõige“ kasutamisest selgelt, et selles sättes toodud mõiste „usk“ definitsioon ei hõlma ammendavat loetelu elementidest, mis võivad seda mõistet iseloomustada sellise rahvusvahelise kaitse taotluse kontekstis, mis põhineb usulise tagakiusamise kartusel. Nagu nähtub sellest definitsioonist, hõlmab mõiste „usk“ ühelt poolt teistlikke, mitteteistlikke või ateistlikke uskumusi, mis kasutatud väljendite üldist laadi arvestades näitab, et see viitab nii traditsioonilistele religioonidele kui ka muudele veendumustele, ja teiselt poolt osalemist üksinda või koos teistega usutalitustel või nendest hoidumist, mis tähendab, et pelk asjaolu, et isik ei kuulu teatud usukogukonda, ei saa olla selle mõiste hindamisel otsustavaks. Mis lisaks puutub mõistesse „usk“, millele on viidatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 10, mida tuleb samuti selle direktiivi tõlgendamisel arvesse võtta – nagu ilmneb direktiivi 2011/95 põhjendusest 16 –, siis Euroopa Kohus on rõhutanud, et seda mõistet on kasutatud laias tähenduses, nii et see võib hõlmata nii forum internum’it ehk veendumuste omamist kui ka forum externum’it ehk usu avalikku kuulutamist, sest usk võib väljenduda ühel või teisel viisil (vt selle kohta 29. mai 2018. aasta kohtuotsus Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen jt, C‑426/16, EU:C:2018:335, punkt 44, ning 10. juuli 2018. aasta kohtuotsus Jehovan todistajat, C‑25/17, EU:C:2018:551, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika). (vt punktid 77–81)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 10 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise kaitse taotleja, kes toob oma taotluse põhjenduseks usulistel põhjustel tagakiusamise ohu, ei pea oma väidete tõenduseks oma usutunnistuse kohta andma ütlusi või esitama dokumente kõikide mõiste „usk“ elementide kohta, millele on selles sättes viidatud. Samas peab taotleja oma väited usutavalt tõendama, esitades selliseid tõendeid, mis võimaldavad pädeval asutusel nende väidete usutavuses veenduda. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 43 ja 44 täheldas, tuleb tegusid, mida päritoluriigi ametiasutused võivad taotleja tagasipöördumisel sellesse riiki tema suhtes usulistel põhjustel toime panna, hinnata vastavalt nende raskusele. Nii võib neid selle kriteeriumi järgi kvalifitseerida „tagakiusamiseks“, ilma et oleks vaja, et need riivaksid usu mõiste iga elementi. Samas on oluline, et taotleja tõendaks oma väited usku pöördumise kohta nõuetekohaselt: pelgad ütlused usulise veendumuse või usukogukonda kuulumise kohta on direktiivi 2011/95 artiklis 4 ette nähtud faktide ja asjaolude hindamise menetluses üksnes lähtepunktiks (vt analoogia alusel 2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus A jt, C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, punkt 49, ja 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 28). Kui direktiivi artikli 4 alusel pädevate asutuste poolt läbiviidava kontrolli raames ei toeta taotleja ütluste teatavaid aspekte dokumentaalsed või muud tõendid, siis saab neid aspekte arvesse võtta vaid juhul, kui direktiivi artikli 4 lõike 5 punktides a–e kumulatiivselt esitatud tingimused on täidetud. Nende tingimuste hulka kuulub ka see, et taotleja avaldused on osutunud loogiliseks ja usutavaks ega ole vastuolus taotleja juhtumiga seotud olemasoleva konkreetse ja üldise teabega, ning samuti see, et taotleja üldine usaldusväärsus on kindlaks tehtud (vt selle kohta 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 33). Olenevalt olukorrast peab pädev ametiasutus samuti arvesse võtma selgitusi tõendite puudumise kohta ja taotleja üldist usaldusväärsust (25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 47 rõhutas, tuleb usulistel põhjustel tagakiusamise kartusel põhinevate rahvusvahelise kaitse taotluste puhul lisaks taotleja individuaalsele staatusele ja isiklikule olukorrale muu hulgas arvesse võtta tema usulisi veendumusi ja nende omandamise asjaolusid, seda, kuidas ta oma usku mõistab ja selles elab või tema ateismi, tema suhet selle usu õpetuslike, rituaalsete või ettekirjutuslike aspektidega, millesse ta ütleb end kuuluvat, või millest kavatseb eemalduda, tema võimalikku rolli usu edastamises ning vastastikust toimet usuliste, identiteeti puudutavate ning etniliste ja sooliste tegurite vahel. (vt punktid 83, 84, 86–88 ja 90 ning resolutsiooni punkt 3)