ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis a ja artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduvat mõistet „õiglane hüvitis” tuleb tõlgendada erinevalt olenevalt sellest, kas paber- või muul samalaadsel kandjal reproduktsiooni, mis on saadud mis tahes fototehnika või muu sama toimega meetodi abil, teeb mis tahes kasutaja või siis füüsiline isik isiklikuks tarbeks ning kasutuseesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik? Kui vastus on jaatav, siis millistel kriteeriumidel peab see erinev tõlgendamine rajanema? 2. Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a ja artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriikidel kehtestada õiguste omajatele välja makstava õiglase hüvitise järgmisel kujul: a) kindlasummaline tasu, mida maksab kaitstud teoseid kopeerida võimaldavate seadmete tootja, importija või ühendusesisene omandaja nende seadmete liikmesriigis turule viimisel, ja mille summa arvutatakse ainuüksi kiiruse alusel, millega koopiamasin võib teha teatava arvu koopiaid minutis, ning millel ei ole muud seost kahjuga, mis õiguste omajatele võib tekkida, ja b) proportsionaalne tasu, mis määratakse kindlaks ainuüksi ühikuhinnaga korrutatud tehtud koopiate arvu põhjal ja mis on erinev olenevalt sellest, kas maksma kohustatud isik tegi selle tasu sissenõudmisel koostööd või mitte, kusjuures seda tasu on kohustatud maksma füüsilised või juriidilised isikud, kes teoseid kopeerivad, või olenevalt olukorrast need isikud, kes annavad reprodutseerimisseadme tasu eest või tasuta teiste isikute kasutusse, vabastades esimesena nimetatud isikud sellest kohustusest. Kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis millised on sobivad ja ühtsed kriteeriumid, mida liikmesriigid peavad järgima selleks, et hüvitist saaks vastavalt liidu õigusele pidada õiglaseks ning et asjaomaste isikute vahel valitseks õiglane tasakaal? 3. Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a ja artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriikidel anda õiguste omajatele ette nähtud õiglasest hüvitisest poole autorite loodud teoste kirjastajatele, seadmata kirjastajatele mitte mingisugust kohustust tagada see, et autorid saaksid kas või kaudselt osa sellest hüvitisest, millest nad on ilma jäetud? 4. Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a ja artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriikidel kehtestada õiguste omajatele väljamakstava õiglase hüvitise sissenõudmiseks diferentseerimata süsteemi kindlaksmääratud summa ja tehtud koopialt arvestatava summa kujul, mis katab kaudselt, kuid kindlalt ja osaliselt nootide kopeerimise ja õigusi rikkuvad reproduktsioonid?”
73

Esiteks on Euroopa Kohus möönnud, et hagis vaidlustatud akti autorist erineva kostja määratlemine ei too kaasa hagi vastuvõetamatust, kui hagis sisalduva teabe alusel on võimalik üheselt määratleda pool, kelle vastu see on esitatud, see tähendab, et on viidatud näiteks vaidlustatud aktile ja selle autorile (vt selle kohta kohtumäärus komisjon vs. EIP, 85/86, EU:C:1986:292, punkt 6). Kui hagi on esitatud mõne teise isiku vastu kui see, kes hagi esemeks oleva akti eest vastutab, ei saa Euroopa Kohus hageja ilmsele tahtele vastu astuda ega seda oma arvamuse kohaselt parandada ning tal ei ole muud võimalust, kui tunnistada hagi vastuvõetamatuks.
19

Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et ametlikult ei ole nõutud, et pakkujate käsutuses oleksid Bilbao kohalikus omavalitsusüksuses asuvad haiglad või et nad oleksid selliste haiglate omanikud, vaid nõutakse üksnes seda, et nad oleksid võimelised osutama hangete nr 21/2011 ja nr 50/2011 esemeks olevaid tervishoiuteenuseid selles omavalitsusüksuses asuvas haiglas, olenemata sellest, millisest õiguslikust alusest selline võimalus tuleneb. Siiski on de facto kindel, et kui nende rajatiste kasutamisega seotud kulud kõrvale jätta, saavad hankemenetluses osaleda üksnes need taotlejad, kes on Bilbaos asuvad tervishoiuteenuse osutajad, sest ülejäänutel ei saa olla nõuetekohaseid rajatisi ja personali selle ajavahemiku lõpuks, mis kulgeb hankemenetluse väljakuulutamisest pakkumuste esitamise tähtaja lõpuni.
57

Igal juhul, nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, annavad need õigusnormid sellise õiguse äravõtmise subjektiks olevatele isikutele sõnaselgelt võimaluse taotleda ja saavutada, et see õiguse äravõtmine tühistataks. Nagu selgub kriminaalmenetluse seadustiku artikli 702‑1 (muudetud redaktsioonis) sõnastusest, on see võimalus kõikidel isikutel, kellele on mõistetud hääletamisõiguse äravõtmine, olenemata sellest, kas see tuleneb vana karistusseadustiku alusel kriminaalkorrast süüdimõistmisest või on kohus selle mõistnud lisakaristusena, kohaldades uue karistusseadustiku sätteid. Selles kontekstis avaneb isikul, kes on sellises olukorras nagu T. Delvigne ja kes pöördub pädeva kohtu poole selle sätte alusel, soovides vana karistusseadustiku sätete alusel jõustunud kohtuotsusega kriminaalkorras süüdimõistmisest tuleneva õiguse äravõtmise tühistamist, võimalus paluda, et tema isiklik olukord vaadataks uuesti läbi, sealhulgas selle õiguse äravõtmise kestust puudutavalt.
77

Pealegi, kuigi komisjon märkis vaidlusaluse otsuse punktis 398, et määruse nr 1191/69 materiaalõigusnormid on „samasugused” nagu määruses nr 1370/2007, ei tõdenud ta siiski, et need oleksid identsed, mistõttu ei olnud käesolevas asjas täidetud Üldkohtu niisuguse praktika kohaldamise tingimused, millele DSB ja Taani valitsus tuginevad, nimelt kohtuotsused González y Díez vs. komisjon (T‑25/04, EU:T:2007:257, punkt 74) ja Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon (T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02, EU:T:2009:314, punkt 219).
5

Loadirektiivi artikkel 13 „Tasu kasutusõiguste ja seadmete paigaldamise õiguste eest” on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid võivad lubada asjaomasel asutusel kehtestada tasu raadiosageduste või numbrite kasutamise õiguste eest ja seadmete paigaldamise eest riigivara või eraomandi peale, kohale või alla, et tagada kõnealuste vahendite optimaalne kasutamine. Liikmesriigid tagavad, et sellised tasud on objektiivselt põhjendatud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed, võrreldes nende kavandatud eesmärgiga, ja et nende puhul on arvesse võetud [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (ELT L 108, lk 33)] artiklis 8 sätestatud eesmärke.”
42

Sellega seoses on Euroopa Kohus käesoleva kohtuotsuse punktis 36 juba tuvastanud, et selline maks, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, ei kuulu direktiivi 2003/96 kohaldamisalasse. Järelikult ei kuulu selline maks samuti direktiivi 92/12 kohaldamisalasse.
7

Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 370 tsiteeris Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjendust 602, milles on märgitud: „[Apellant] avaldab, et ta ei osalenud ühelgi tehnilisel koosolekul pärast 11. ja 12. mai 2004. aasta koosolekut, ning lisab, et nähtuvalt ühest ettevõttesisesest teatest tühistas tema esindaja 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosoleku jaoks mõeldud lähetuse oma ülemuse soovitusel. Komisjon märgib, et puuduvad tõendid võimaliku kartellist taandumise kohta. Mitmeosaliste rikkumiste korral ei tähenda see, kui ettevõtja ei osale koosolekul või ei ole koosolekul arutatuga nõus, et ta enam ei osale vältavas rikkumises. Rikkumise lõpetamiseks peab ettevõtja selgelt teatama, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. […] [Apellant] ei ole esitanud täpseid tõendeid selle kohta, et ta oleks täiesti iseseisvalt rakendanud turul ühepoolset strateegiat ning oleks selgelt ja avalikult teatanud, et ta ei loe ennast kartelli tegevusega seotuks. Vastupidi, komisjoni valduses olevad tõendid annavad tunnistust sellest, et [apellant] sai ametliku kutse ka kolmele järgmisele tehnilisele koosolekule (ehk kolmele viimasele tehnilisele koosolekule, mis enne kontrollimiste läbiviimist korraldati). Komisjon märgib, et [apellandi] esindaja kinnitas, et ta osaleb 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosolekul, isegi kui ta tõesti oma lähetuse hiljem tühistas. Samuti, mis puudutab 23. ja 24. veebruari 2005. aasta koosolekut, siis [selle koosoleku korraldajad Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol Limited (edaspidi „ Sasol”)] oli [apellandi] esindajale juba broneerinud toa hotellis, kus koosolek toimus, ning hiljem see broneering tühistati. Komisjon järeldab sellest, et Sasoli ja teiste osalejate jaoks oli selge, et [apellant] osales kartellis kuni lõpuni. Komisjon märgib samuti, et koosolekutel aset leidnud arutelud ei erinenud oluliselt nendest, mis olid toimunud eelmistel koosolekutel, vaid osalejad jätkasid hinnatõusude arutamist, ilma et oleks mainitud mingitki [apellandi] püüdu kartellist lahkuda (vt põhjendused 175, 176 ja 177), ning et ei olnud tavapäratu, et ettevõtjad ei osale kartelli jooksul mõnel koosolekul. Need kaks asjaolu annavad tunnistust sellest, et [apellanti] ei peetud pärast 2004. aasta maikuu koosolekut kartellist lahkunuks. [Apellandi] esindaja ettevõttesisest teadet koosolekul osalemisest loobumise põhjuste kohta ei saa igal juhul käsitada avaliku teatena, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Kuna puudub igasugune muu teave selle kohta, [et ta] oleks avaldanud, et ei loe ennast kartelliga seotuks, leiab komisjon, et [apellandi] osalemine kartellis ei lõppenud enne kontrollimisi.”
85

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi maksuõiguse normid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille alusel – esialgse maksustamise raames, mis puudutab residendist eraõigusliku sihtasutuse kapitalitulu ja osaluste võõrandamisest saadud tulu – on asjaomasel sihtasutusel õigus arvata kindlaksmääratud maksustamisperioodi maksubaasist maha üksnes samal maksustamisperioodil kinkena teostatud väljamaksed, mille pealt peavad nende väljamaksete saajad maksma maksu liikmesriigis, kus on maksustatud sihtasutus, samas kui kõnealused siseriiklikud maksuõiguse normid ei luba sellist mahaarvamist teha siis, kui soodustatud isik on teise liikmesriigi resident ja selles liikmesriigis, kus on maksustatud sihtasutus, on ta topeltmaksustamise vältimise lepingu alusel vabastatud kohustusest maksta maksu, mida reeglina kinkena teostatud väljamaksetele kohaldataks.
121

Sellega seoses on Euroopa Kohus juba märkinud, et Üldkohus ei pea selleks, et kvalifitseerida erinevad teod üheks ja vältavaks rikkumiseks, kontrollima, kas need on täiendavad, see tähendab et igaüks neist on suunatud lahendama üht või mitut tavapärasest konkurentsist tulenevat tagajärje, ja aitavad vastastikuse toime kaudu kaasa konkurentsivastaste tagajärgede saavutamisele, mida nende tegude elluviijad on ühe eesmärgiga üldise plaani raames kavandanud. Seevastu ühe eesmärgi mõiste tingimus tähendab, et tuleb kontrollida, ega ei esine asjaolusid, mis iseloomustavad rikkumise osadeks olevaid tegusid, mis võivad osundada sellele, et tegevusel, mille on sisuliselt toime pannud teised osalevad ettevõtjad, ei ole sama konkurentsivastane eesmärk või mõju ega kuulu seetõttu ühte „tervikplaani“ oma identse eesmärgi poolest, mis moonutab konkurentsi siseturul (vt selle kohta kohtuotsus, 19.12.2013, Siemens jt vs. komisjon, C‑239/11 P, C-489/11 P ja C‑498/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:866, punktid 247 ja 248).
70

Kuigi eeltoodust nähtub, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 138 ja 139 ning punktides 247 ja 248 sisalduvad põhjendused rikuvad õigusnorme, tuleb meenutada, et kui Üldkohtu otsuse põhjendustest ilmneb liidu õiguse rikkumine, kuid resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, siis ei saa selline rikkumine kaasa tuua otsuse tühistamist ja põhjendused tuleb asendada (vt selle kohta kohtuotsused, 9.6.1992, Lestelle vs. komisjon, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, punkt 28, ning 9.9.2008, FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon, C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 187 ja seal viidatud kohtupraktika).
75

Sellega seoses väidab apellant esiteks muu hulgas, et tõendamiskoormise ümberpööramise tõttu rikutakse 2002. aasta koostööteatise kohaldamisega määruse nr 1/2003 artiklit 2. Teiseks rikutakse selle teatise kohaldamisega Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklites 6 ja 7 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ette nähtud õigust õiglasele kohtumenetlusele. Kolmandaks heidab apellant Üldkohtule ette seda, et viimane piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 155 selle märkimisega, et karistus on õiguspärane, kui õigussubjekt saab aru, millised teod või milline tegevusetus toovad kaasa kriminaalvastutuse, vastamata esimeses kohtuastmes esitatud argumendile, et konkurentsivaldkonnas kohaldatav karistuste kehtestamise süsteem ei ole kooskõlas EIÕK‑ga ja täpsemalt selle artikliga 7, mille kohaselt on nõutud, et süüteod ja karistused oleksid selgelt määratletud. Neljandaks heidab apellant Üldkohtule ette seda, et ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169 seisukohale, et ta väitis Üldkohtus, et komisjon tegi asjaolude hindamisel vea üksnes „lisasumma“ 15% koefitsiendi kehtestamisel, mitte aga „rikkumise raskuse“ sama määraga koefitsiendi kehtestamisel. Viiendaks väidab apellant, et 2006. aasta suunistes ette nähtud kriteeriumid, mille arvessevõtmise tulemusel komisjoni poolt iga üksiku karistuse kindlaksmääramisel on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud ülempiiri kohaldamise tõttu määratava trahvi suuruseks süstemaatiliselt 10% käibest, on õigusvastased. Üldkohus jättis selle õigusvastasuse väite täiesti analüüsimata ja piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158 selle märkimisega, et apellandile ei määratud karistust, mille suurus on 10% käibest. Kuuendaks kehtestas komisjon ja seejärel Üldkohus „rikkumise raskuse“ ja „lisasumma“ koefitsiendid, lähtudes – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 165 ja 166 – ebaõigetest eeldustest, mille kohaselt osales apellant ühes rikkumises, mis hõlmas kuue liikmesriigi territooriumi ja kõiki uurimise esemeks olnud tooterühmasid, omades igas riigis ligikaudu 54,3% turuosa, ning osaledes rikkumises konkurentsivastase tegevusega, mis üldjuhul ellu viidi. Seitsmendaks, kuigi Üldkohus leidis, et komisjoni otsuses on tehtud hindamisviga, ei teinud Üldkohus sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 192–195 mingit järeldust. Selliselt toimides rikkus Üldkohus proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid.
92

Seoses haldusmenetluse liiga pika kestusega tuleb meenutada, et kuigi mõistliku aja põhimõtte rikkumist komisjoni poolt võib põhjendada ELTL artiklite 101 ja 102 alusel läbi viidud haldusmenetluse tulemusel tema tehtud otsuse tühistamisega, kui see toob kaasa ka asjassepuutuva ettevõtja kaitseõiguste rikkumise, ei saa sellise mõistliku aja rikkumine, eeldusel, et see on tõendatud, tuua kaasa määratud trahvi summa vähendamist (vt eelkõige kohtuotsused, 9.6.2016, CEPSA vs. komisjon, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, punkt 61, ning 9.6.2016, PROAS vs . komisjon, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuid nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 75, ei ole käesolevas asjas vaidlust selles, et apellant soovib oma argumendiga, et Üldkohus on haldusmenetluse liiga pikka kestust hinnanud vääralt, vaid seda, et talle määratud trahvisummat vähendataks.
62

Kuigi eeltoodust nähtub, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168 ja 169 ning punktides 186 ja 187 sisalduvad põhjendused rikuvad õigusnorme, tuleb meenutada, et kui Üldkohtu otsuse põhjendustest ilmneb liidu õiguse rikkumine, kuid resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, siis ei saa selline rikkumine kaasa tuua otsuse tühistamist ja põhjendused tuleb asendada (vt selle kohta kohtuotsused, 9.6.1992, Lestelle vs. komisjon, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, punkt 28, ning 9.9.2008, FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon, C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 187 ja seal viidatud kohtupraktika).
92

Mis puudutab esimese kohtuastme hagejate argumenti, et Üldkohus ei kohaldanud õiguslikku kriteeriumi, mis kujundati välja 9. juuli 2009. aasta kohtuotsuses Archer Daniels Midland vs. komisjon (C‑511/06 P, EU:C:2009:433), et hinnata nende hagejate suutlikkust end tõhusalt kaitsta, siis väidab komisjon, et see argument ei saa olla edukas. Selle institutsiooni sõnul ei ole nimetatud kohtuotsus siinses asjas kohaldatav, kuna esimese kohtuastme hagejad ei vaidle vastu sellele, et neile oli teada nende osalemine koosolekutel, asjaomaste koosolekute kuupäevad ja tõendid, vaid väidavad üksnes, et nad ei olnud teadlikud „konkurentsivastase tegevuse laadist“, mis on väga ebamäärane mõiste, mis ei näita, mis osas oli 26. märtsi 2007. aasta vastuväiteteatis ebapiisav. See institutsioon märgib, et konkurentsivastast tegevust kirjeldati nimetatud teatise punktides 256 ja 393–400 ja et esimese kohtuastme hagejad näitasid oma vastusega sellele teatisele, et nad said aru konkurentsivastase tegevuse „laadist“, ja seetõttu ei omanud 26. märtsi 2007. aasta vastuväiteteatise väidetav ebapiisavus mingit mõju menetlusele.
81

Mis puudutab lõpuks määratud trahvisumma proportsionaalsust kui sellist, siis ei esita apellant ühtegi argumenti, mis kinnitaks, et määratud karistuse tase on sobimatu või ülemäärane. Sellega seoses tuleb tagasi lükata argument, et 8068441 euro suurune trahvisumma on ebaproportsionaalne võrreldes keelatud kokkuleppest puudutatud käibe summaga 34,34 miljonit eurot. Nimelt ei ole vaidlust, et siinses asjas vähendati Villeroy & Bochile ja tema tütarettevõtjatele lõplikult määratud trahvi summat nii, et see ei ületaks nende eelneva majandusaasta kogukäibest 10%, vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2. See ülempiir aga juba tagabki, et trahv ei ole ebaproportsionaalne ettevõtja suurusega, mis on määratud tema kogukäibe põhjal (vt selle kohta kohtuotsus, 28.6.2005, Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punktid 280–282).
88

Mis puudutab lõpuks määratud trahvisumma proportsionaalsust kui sellist, siis ei esita apellant ühtegi argumenti, mis kinnitaks, et määratud karistuse tase on sobimatu või ülemäärane. Tuleb tagasi lükata argument, et 2,94 miljoni euro suurune trahv on ebaproportsionaalne, arvestades keelatud kokkuleppega seotud 5,2 miljoni euro suurust käivet. Nimelt ei ole vaidlust selles, et käesolevas asjas Villeroy & Bochile ja tema tütarettevõtjatele määratud trahvi vähendati nii, et see vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2 ei ületaks nende eelmisel majandusaastal saadud kogukäibest 10%. See ülempiir aga juba tagabki, et trahv ei ole ebaproportsionaalne ettevõtjate suurusega, mis on määratud tema kogukäibe põhjal (vt selle kohta kohtuotsus, 28.6.2005, Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punktid 280–282).
36

Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on moonutamisega tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Ent moonutamine peab ilmselgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. Lisaks, kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutatud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida kohus on väidetavalt moonutanud, ning tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes (vt selle kohta kohtuotsus, 3.12.2015, Itaalia vs. komisjon, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 põhjendatult rõhutanud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ilmneb, et õiguspärase ootuse kaitse õigus eeldab, et on täidetud kolm kumuleeruvat tingimust, sealhulgas see, et Euroopa Liidu ametiasutused on neile andnud kindlaid, tingimusteta ja ühtelangevaid tagatisi (vt selle kohta kohtuotsused, 18.7.2007, EAR vs. Karatzoglou, C‑213/06 P, EU:C:2007:453, punkt 33, ja 16.12.2008, Masdar (UK) vs. komisjon, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, punkt 81). Seejärel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 113–116, et siinses asjas ei olnud need tingimused täidetud.
149

Pealegi tuleb täpsustada, et vastupidi apellandi väidetele ei eira eespool viidatud kohtupraktika õigust süütuse presumptsioonile, mis on tagatud harta artikli 48 lõikes 1, ega in dubio pro reo ning süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet. Nimelt ei vii eeldus, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtjale, kui talle kuulub tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis ainu- või peaaegu ainuosalus, selleni, et eeldatakse ühe või teise äriühingu süüd, mistõttu ei riku see ei süütuse presumptsiooni õigust ega ka in dubio pro reo põhimõtet. Mis puudutab süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet, siis nõuab see, et rikkumised ja nende eest määratavad karistused oleksid seaduses selgelt määratletud; see tingimus on täidetud, kui õigussubjekt saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgenduse abil aru, millised teod või milline tegevusetus toovad kaasa kriminaalvastutuse (kohtuotsus, 22.5.2008, Evonik Degussa vs. komisjon, C‑266/06 P, ei avaldata, EU:C:2008:295, punkt 39). Käesoleva kohtuotsuse punktides 145–148 esitatud Euroopa Kohtu praktika ei riku seda põhimõtet.
39

Sellega seoses toonitab apellant, et on tõsi, et 28. juuni 2005. aasta kohtuotsuses Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 231) leidis Euroopa Kohus, et komisjon võis tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet rikkumata arvutada trahvisumma 1998. aasta suuniste alusel vaatamata sellele, et need suunised võeti vastu pärast selles kohtuasjas käsitletud rikkumise toimepanemist, sest suunised ja nendes sisalduv uus arvutusmeetod olid rikkumise toimepanemise ajal mõistlikult ettenähtavad. Ent apellandi sõnul ei olnud asjas, milles see kohtuotsus tehti, rikkumise toimepanemise ajal suuniseid olemas, mistõttu tekkis küsimus, kas trahvi võis või ei võinud arvutada uute suuniste alusel, mille komisjon võttis esimest korda vastu 1998. aastal. Kuid vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, tuleb seda olukorda eristada olukorrast, kus suunised olid rikkumise toimepanemise ajal kohaldatavad, kuid need asendati või neid muudeti pärast rikkumise toimepanemist uute suunistega. Viimases olukorras tekib küsimus, millised suunised – uued või vanad – kuuluvad trahvisumma arvutamisel kohaldamisele. See, et Üldkohus kohaldab selles teises olukorras 28. juuni 2005. aasta kohtuotsuse Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408) lahendust, on vastuolus võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega.
69

Samas olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mida käsitlevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kõnealune põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (vt eelkõige kohtuotsus, 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punkt 51).