Niisiis ilmneb, et Montego Bay konventsiooni loojad on soovinud anda rannikuriigile pädevuse võtta selline eriti karm meede, kuna ühelt poolt põhjustab või võib põhjustada laeva poolt toime pandud rikkumine sellele riigile olulist kahju ja teiselt poolt on selgunud, et asjaomane laev on rikkumise toimepanija. Kuna need kaks sama olulist tingimust on kumulatiivsed, siis seega tuleb Montego Bay konventsiooni artikli 220 lõiget 6 tõlgendada nii, et see näeb ette, et rannikuriigi sekkumise eelduseks on selgete tõendite olemasolu nii selle kohta, et asjaomane laev on pannud toime rikkumise konventsiooni artikli 220 lõike 3 tähenduses, kui ka selle kohta, et selle laeva poolt toime pandud rikkumine on põhjustanud või võib põhjustada kõnealusele rannikuriigile olulist kahju.

Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni artikli 220 lõikes 6 ja direktiivi 2005/35, muudetud direktiiviga 2009/123, artikli 7 lõikes 2 toodud mõistet „rannikualad või [ seotud huvid“ tuleb tõlgendada nii, et sellel on põhimõtteliselt sama tähendus kui Brüsselis 29. novembril 1969 sõlmitud naftareostuse korral avamerel sekkumise rahvusvahelise konventsiooni I artikli lõikes 1 ja II artikli punktis 4 toodud mõistel „rannik või sellega seotud huvid“, kusjuures kõnealuse artikli 220 lõiget 6 kohaldatakse samuti rannikuriigi territoriaalmere eluta loodusvarade suhtes ja kõigi rannikuriigi majandusvööndi loodusvarade suhtes.

Siinkohal tuleb märkida, et Montego Bay konventsiooni artikli 220 lõige 6 viitab kahjule, mis on tekkinud või võib tekkida rannikuriigi territoriaalmere või majandusvööndi „kõigile“ loodusvaradele. Seega tuleb seda sätet selles osas tõlgendada laialt, mis tuleneb selle sõnastusest enesest, mitte aga mõista seda nii, nagu välistaks see nimetatud sätte kohaldamisalast teatavad loodusvarad.

Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni artikli 220 lõiget 6 ja direktiivi 2005/35, muudetud direktiiviga 2009/123, artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et loodusvarad rannikuriigi territoriaalmeres või majandusvööndis nende sätete tähenduses hõlmavad püütavaid liike, aga ka elusressursse, mis on püütavate liikidega seotud, nagu taime- ja loomaliigid, mida püütavad liigid kasutavad toiduks.

Kuigi rannikuriigi „seotud huvide“ kaitse on reostuse korral tavaliselt oluline, tuleb tõdeda, et avamerel sekkumise 1969. aasta konventsiooni II artikli punkt 4 viitab siiski konkreetselt majanduslikele, sotsiaalsetele ja tervist mõjutavatele kahjulikele tagajärgedele: täpsemalt asjaolule, et on tekkinud või võib tekkida oluline kahju kõigepealt erinevale majandustegevusele, mis on seotud mere kasutamisega rannikupiirkonna elanike poolt ning on nende elanike peamine elatusvahend, seejärel rannikupiirkonna turismitegevusele ning lõpuks kõnealuse elanikkonna tervisele ja heaolule. Sellest võrdlusest järeldub, et Montego Bay konventsiooni artikli 220 lõike 5 ja artikli 220 lõike 6 vahel oli olulisi erinevusi. Ühelt poolt ei ole selle artikli 220 lõike 5, tõlgendatuna koosmõjus Montego Bay konventsiooni artikli 1 lõikega 4, eesmärk konkreetselt rannikuriigi varade ja seotud huvide kaitse ja teiselt poolt ei pea see riik tõendama nendele huvidele „olulise kahju“ tekkimist.

Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni artikli 220 lõike 6 ja direktiivi 2005/35, muudetud direktiiviga 2009/123, artikli 7 lõike 2 kohaldamisel ning eelkõige rikkumise selliste tagajärgede hindamisel, nagu on nendes sätetes määratletud, põhimõtteliselt ei tule arvesse võtta mõistet „märkimisväärne reostus“, millele on viidatud nimetatud konventsiooni artikli 220 lõikes 5.

Sellise rikkumise tagajärgede hindamisel, mis on määratletud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni artikli 220 lõikes 6 ja direktiivi 2009/123, muudetud direktiiviga 2005/35, artikli 7 lõikes 2, tuleb arvesse võtta kõiki tõendeid, mis võimaldavad tuvastada, et nendele varadele ja huvidele on tekkinud või võib tekkida kahju, ning hinnata nimetatud varadele või huvidele tekkinud või tekkida võiva kahju olulisust, võttes sealjuures arvesse eelkõige järgmist:

Selles osas – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 105 – on Läänemeri rahvusvaheliselt tunnustatud eripiirkond, mida iseloomustavad geograafilised erijooned ning eriti haavatav ökosüsteem, mis vajab erilist kaitset. Samas tuleb tõdeda, et Montego Bay konventsiooni artikli 220 lõike 6 konkreetne eesmärk ei ole tagada eripiirkonna eriline kaitse, vaid kaitsta rannikuriigi teatavaid varasid ja huve, sõltumata asjaolust, et selle riigiga piirnev meri kujutab endast eripiirkonda.

Direktiivi 2005/35, muudetud direktiiviga 2009/123, artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriikidel võtta rahvusvahelise õigusega kooskõlas olevaid rangemaid meetmeid kui need, mis on ette nähtud direktiivi artikli 7 lõikes 2, kui see on kohaldatav, võttes arvesse, et rannikuriikidele on antud pädevus võtta muid samaväärse ulatusega meetmeid kui need, mis on ette nähtud nimetatud artikli 220 lõikes 6.

Nagu aga nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 63, väljendub selle artikli 220 lõikes 6 Montego Bay konventsiooniga taotletud eesmärk kehtestada kõiki maailmamere osi puudutavas osas õiglane tasakaal riigi kui rannikuriigi ja riigi kui lipuriigi huvide vahel. Seega ei saa direktiivi 2005/35 artikli 7 lõiget 2 käsitata lubavana rannikuriigil võtta selles artiklis ettenähtutest rangemaid meetmeid, vastasel juhul rikuks see õiglast tasakaalu rannikuriigi ja lipuriigi huvide vahel, mida Montego Bay konventsiooni artikli 220 lõikega 6 püütakse saavutada. Samas ei takista selline tõlgendus rannikuriigil võtmast samaväärse ulatusega meetmeid, kui need, mis on selle artikli 220 lõikes 6 ette nähtud, kuna nagu mõiste „sealhulgas“ kasutamisest nähtub, ei ole nimetatud artiklis toodud lubatud meetmete loetelu ammendav.

(vt punktid 115–118 ja resolutsiooni punkt 7)