ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Direktiivi 2003/87 artiklis 9 on ette nähtud, et iga liikmesriik töötab välja siseriikliku kvootide eraldamise kava (edaspidi „jaotuskava“). Muu hulgas on nimetatud artikli lõigetes 1 ja 3 sätestatud: „1. Iga artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja siseriikliku kava, milles esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada. Kava peab põhinema objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks [EÜ] asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt 31. detsembriks 2003 välja juhised III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks. […] 3. Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on [jaotuskava] lõike 1 kohaselt esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Liikmesriik teeb artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.“
45

Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ELTL artikliga 267 kehtestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelise koostöö raames eeldab vajadus anda liidu õiguse tõlgendus, millest oleks küsimuse esitanud liikmesriigi kohtule kasu, seda, et liikmesriigi kohus on määratlenud faktilise ja õigusliku raamistiku, millega seoses eelotsusetaotluse küsimused on esitatud, või vähemalt selgitanud faktilisi hüpoteese, millel need küsimused põhinevad. Nimelt on Euroopa Kohus pädev otsustama liidu õigusnormide tõlgenduse üle üksnes nende asjaolude põhjal, mis liikmesriigi kohus on talle esitanud (kohtumäärus, 3.9.2015, Vivium, C‑250/15, ei avaldata, EU:C:2015:569, punkt 8 ja seal viidatud kohtupraktika).
66

Kui sellega seoses lubada, et liikmesriikidel oleks võimalus kohaldada digitaalsete raamatute elektroonilisele tarnele vähendatud käibemaksumäära, nagu see on lubatud nende raamatute tarne korral mis tahes liiki füüsilisel kandjal, kahjustaks see liidu seadusandja soovitud meetme sisemist ühtsust, mis seisneb selles, et kõik elektrooniliselt osutatavad teenused jäetakse vähendatud käibemaksumäära kohaldamisalast välja.
12

Määruse artikkel 19 „Kohtusse ilmumata jätnud kostja“ on sõnastatud nii: 1. Kui kohtukutse või sellega võrdväärne dokument tuli kättetoimetamiseks edastada teisele liikmesriigile käesoleva määruse sätete alusel ning kostja ei ole ilmunud kohtusse, ei tehta kohtuotsust, kuni on tõendatud, et: a) dokument on toimetatud kätte korras, mis on adressaatliikmesriigi õiguses ette nähtud dokumentide kättetoimetamiseks riigisisese kohtuasja puhul tema territooriumil asuvatele isikutele, või b) dokument on tegelikult kostjale isiklikult üle antud või toimetatud tema elu- või asukohta muul käesolevas määruses ettenähtud viisil ning et kummalgi juhul on dokument kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et anda kostjale kaitsevõimalus. 2. Iga liikmesriik võib kooskõlas artikli 23 lõikega 1 teatada, et olenemata lõike 1 sätetest võib kohtunik teha otsuse ka siis, kui puudub dokumendi kättetoimetamisteatis, juhul kui on täidetud järgmised tingimused: a) dokument on edastatud käesoleva määrusega ettenähtud viisil; b) dokumendi edastamisest on möödunud vähemalt kuus kuud ning asja arutav kohtunik loeb selle piisavaks; c) ei ole saadud ühtegi teatist, ehkki on võetud tarvitusele kõik mõistlikud abinõud selle saamiseks adressaatliikmesriigi pädevate asutuste või ametiisikute kaudu. 3. Olenemata lõigetest 1 ja 2 võib kohtunik kiireloomulistel juhtudel anda korralduse võtta ajutisi või kaitsemeetmeid. 4. Kui kohtukutse või sellega samaväärne dokument tuli kättetoimetamiseks edastada teisele liikmesriigile käesoleva määruse sätete alusel ning ilmumata jätnud kostja vastu on tehtud tagaseljaotsus, on kohtunikul õigus ennistada otsuse edasikaebamise tähtaeg, kui on täidetud järgmised tingimused: a) kostja ei saanud temast olenemata põhjustel dokumendist teada piisavalt aegsasti, et kaitseks valmistuda, või ei saanud kohtuotsusest teada õigel ajal, et edasi kaevata, ning b) kostja vastuväited ei ole selgelt alusetud. Tähtaja ennistamise avalduse võib esitada üksnes mõistliku aja jooksul pärast seda, kui kostja on kohtuotsusest teada saanud. Iga liikmesriik võib kooskõlas artikli 23 lõikega 1 teatada, et avaldust ei vaadata läbi, kui see esitatakse pärast teatises nimetatud tähtpäeva möödumist, mis peab olema vähemalt aasta alates kohtuotsuse tegemise kuupäevast. […]“.
59

Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 45 ja määruse nr 492/2011 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas arvutatakse pankrotihüvitis, mida liikmesriik maksab piirialatöötajale, kes ei maksa selles riigis tulumaksu ning kellele makstav pankrotihüvitis on tema suhtes kehtivate õigusnormide alusel maksuvaba, nii, et pankrotihüvitise aluseks olevast töötasust arvatakse maha tema suhtes selles riigis kehtiv tulumaks, mille tulemusel ei saa piirialatöötaja erinevalt selles riigis elavatest ja töötavatest isikutest hüvitist, mis vastab tema varasemale netotöötasule. Asjaolul, et töötajal ei ole oma tööandja vastu nõuet tasuda varasema brutotöötasu see osa, mida talle mahaarvamise tõttu ei makstud, ei ole selles osas tähtsust.
48

Pealegi kinnitab sellist tõlgendust ka asjaolu, et oma kulul toimuvad veod on määruses nr 1073/2009, mis kehtestas rahvusvahelisele bussiteenuste turule juurdepääsu käsitlevad ühiseeskirjad, allutatud üldiselt leebematele eeskirjadele kui need eeskirjad, mida kohaldatakse liinivedudele, kaasa arvatud eriotstarbelistele liinivedudele. Viimati nimetatuid saab teostada üksnes loa alusel, samas kui oma kulul toimuvatele vedudele kehtib ainult sertifikaadisüsteem ja need on loanõudest vabastatud. Järelikult ei ole vaja omandada sertifikaati iga veoteenuse osutamiseks, sest oma kulul teostatava veo sertifikaat katab kõik teenuse osutamise tingimused, ilma et oleks vaja identifitseerida konkreetselt osutatava veoteenuse kategooriat.
33

Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on põhikohtuasjas vaidlusalused tooted käesolevas asjas läbinud esmase kuivatamise ja kontrollitud niisutamise, need sisaldavad glütseriini ja need on suitsetamiskõlblikud pärast lihtsat purustamist või käsitsi lõikamist. Seda peab küll eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kuid näib, et need tooted vastavad ka käesoleva kohtuotsuse punktis 25 viidatud teisele tingimusele ja kuuluvad järelikult mõiste „suitsetamistubakas“ alla, nagu see on määratletud direktiivi 2011/64 artikli 5 lõike 1 punktis a.
64

See kohtuotsus käsitles küll sellise meetodi kasutamist, mida kutsutakse negatiivsete dumpingumarginaalide „nullini vähendamiseks“ üldise dumpingumarginaali arvutamisel; see küsimus on erinev käesolevas asjas käsitletavast küsimusest, milleks on teatavate tehingute väljajätmine sellest arvutusest, kuna puuduvad sellised tooted, mida analoogse riigi tootja toodab ja müüb. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 82, on siiski nii viidatud kohtuotsuse aluseks olevas kohtuasjas kui ka käesolevas kohtuasjas vaatluse all teatavate eksporditehingute hinna arvesse võtmata jätmine dumpingumarginaali arvutamisel. Seoses sellega ei ole eriti oluline, et käesolevas asjas ei võetud teatavate eksporditehingute hinda üldse arvesse, samas kui kohtuasjas, milles tehti 27. septembri 2007. aasta kohtuotsus Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547), võeti neid hindu arvesse ainult osaliselt ja nii, et neid oli sisuliselt muudetud.
77

Eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et mis puudutab hankelepingut, mis ei kuulu direktiivi 2004/17 kohaldamisalasse, kuid mis pakub kindlat piiriülest huvi, siis tuleb võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning läbipaistvuskohustust, mis tulenevad eelkõige ELTL artiklitest 49 ja 56, tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui hankija muudab pärast hanketeate avaldamist tehnilise kirjelduse punkti kutsealase suutlikkuse kumuleerumise tingimuste ja korra kohta, nagu põhikohtuasjas kõne all olev punkt 4.3, eeldusel et esiteks ei ole tehtud muudatused niivõrd olulised, et need ärataksid huvi potentsiaalsetes pakkujates, kes nende muudatusteta ei oleks pakkumust suutnud esitada, teiseks on need muudatused nõuetekohaselt avaldatud ning kolmandaks on muudatused tehtud enne pakkujate poolt pakkumuste esitamist, pakkumuste esitamise tähtaega on pikendatud, kui muudatused on olulised, tähtaega on pikendatud vastavalt muudatuste olulisusele ning pikendatud tähtaeg on piisav, et huvitatud ettevõtjatel oleks võimalik oma pakkumust vastavalt kohandada, ning seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
81

Euroopa Kohtu kodukorra artikli 120 punkti c ja seda käsitleva kohtupraktika kohaselt tuleb hagiavalduses märkida vaidluse ese, esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest. Nimetatud andmed peavad olema piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada kostjal kaitset ette valmistada ning Euroopa Kohtul kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus toetub, peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema sõnastatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus otsustab ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata (vt eelkõige kohtuotsused, 15.6.2010, komisjon vs. Hispaania, C‑211/08, EU:C:2010:340, punkt 32, ja 22.9.2016, komisjon vs. Tšehhi Vabariik, C‑525/14, EU:C:2016:714, punkt 16).
6

18. detsembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 471 otseseid makse, käibemaksu ja maksude sissenõudmist puudutavate mittekriminaalõiguslike maksualaste sanktsioonide reformi kohta vastavalt 23. detsembri 1996. aasta seaduse nr 662 artikli 3 lõike 133 punktile q (Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662; GURI nr 5, regulaarne lisa, 8.1.1998) artikli 13 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt: „Isik, kes jätab ettenähtud tähtaegadel tervenisti või osaliselt tasumata ettemaksud, perioodilised maksed, tasaarveldusmaksed või deklaratsiooni alusel tasumisele kuuluva maksu osa, on kohustatud pärast perioodiliste maksete ja ettemaksude mahaarvamist, ka juhul, kui neid ei ole tasutud, tasuma väärteokaristusena rahatrahvi, mille suurus on kuni 30% igast tasumata jäänud summast, isegi kui pärast iga-aastase deklaratsiooni kontrollimise käigus tuvastatud sisuliste vigade või arvutusvigade parandamist ilmneb, et maksusumma on suurem või et mahaarvatav jääk on väiksem. […]“
39

Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et selle direktiivi artikli 1 lõige 1 ja artikli 2 lõike 1 punkt b on tingimusteta ja piisavalt täpsed, et kehtestada isikule õigus, millele ta saab vajaduse korral hankija vastu tugineda (vt kohtuotsus, 2.6.2005, Koppensteiner, C‑15/04, EU:C:2005:345, punkt 38).
31

Mis puudutab ombudsmani poole kaebusega pöördunud isiku võimalust nõuda, et tuvastataks liidu vastutus selle eest, kuidas kaebust on menetletud, siis on Euroopa Kohus juba sedastanud, et viidata tuleb tema väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt tunnustatakse õigust kahju hüvitamisele, kui on täidetud kolm tingimust: rikutud õigusnormi eesmärk on anda eraõiguslikele isikutele õigusi, rikkumine on piisavalt selge ning asjassepuutuva akti vastu võtnud institutsiooni või organi kohustuse rikkumise ja kahjustatud isikul tekkinud kahju vahel on otsene põhjuslik seos. Teise tingimuse puhul on Euroopa Kohus samas kontekstis samuti sedastanud, et otsustav kriteerium liidu õiguse rikkumise piisava selguse tuvastamisel on see, kui asjaomane liidu institutsioon või organ on ilmselgelt ja jämedalt eiranud oma kaalutlusõiguse piire (kohtuotsus, 23.3.2004, ombudsman vs. Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
50

Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2004/114 artikli 6 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevatel asutustel, kellele kolmanda riigi kodanik on esitanud taotluse viisa saamiseks õpingute eesmärgil, on lai kaalutlusruum, kui nad teevad kõigi olukorda iseloomustavate asjassepuutuvate asjaolude alusel kindlaks, kas see kodanik kujutab endast ohtu avalikule julgeolekule, isegi kui tegemist on potentsiaalse ohuga. Seda sätet tuleb tõlgendada ka nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi pädevate asutuste keeldumine lubamast sel eesmärgil asjassepuutuva liikmesriigi territooriumile kolmanda riigi kodanikku, kellel on niisuguse ülikooli diplom, mille suhtes kohaldatakse liidu piiravaid meetmeid ülikooli suure panuse tõttu Iraani valitsuse tegevusse sõjanduse või sellega seotud valdkondades, ja kes kavatseb selles liikmesriigis teha uurimistööd avaliku julgeoleku seisukohast tundlikus valdkonnas, kui nendele asutustele teadaolevad asjaolud lubavad karta, et teadmisi, mida see isik teadustöö käigus omandab, võidakse hiljem kasutada avalikku julgeolekut ohustavatel eesmärkidel. Liikmesriigi kohtul, kes vaatab läbi kaebust pädeva asutuse otsuse peale, millega jäeti taotletud viisa andmata, tuleb kontrollida, kas see otsus on piisavalt põhjendatud ja põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel.
18

Kreis Bergstraße jättis selle taotluse 27. juuli 2015. aasta otsusega rahuldamata. Oma keelduva otsuse põhjendamiseks märkis Kreis Bergstraße eeskätt, et pädeval asutusel on kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, kas elamisõigust tõendav dokument tuleb väljastada või mitte, ning et käesoleval juhul asus ta seisukohale, et ei olnud põhjust seda kaalutlusõigust kasutada Furkan Tekdemiri jaoks soodsa otsuse tegemiseks. Kreis Bergstraße märkis nimelt, et ei ole lubamatu nõuda Furkan Tekdemirilt tagantjärele viisamenetluse algatamist, isegi kui see toob vältimatult kaasa lapse ja ema vähemalt ajutise lahutamise vastavalt isast ja abikaasast. Lisaks sellele asus ta seisukohale, et ei ole ebamõistlik eeldada Furkan Tekdemiri isalt oma poja ja abikaasaga ühise pere- ja abielu jätkamist Türgis, kuivõrd teda ei olnud tunnustatud varjupaigataotleja ega põgenikuna ning ta oli sarnaselt oma pojale ja abikaasale Türgi kodanik. Lõpetuseks rõhutas Kreis Bergstraße, et Furkan Tekdemiril oli lubatud viibida Saksamaal seni, kuni kestab tema ema algatatud varjupaigamenetlus.
83

Eelotsusetaotlusest ja Rosnefti kirjalikest seisukohtadest nähtub, et viimane vaidlustab nende sätete kehtivuse esiteks põhjusel, et otsus 2014/512 võeti vastu ELL artiklit 40 rikkudes. Teiseks väidab ta, et nimetatud sätted on vastuolus EL–Venemaa partnerluslepinguga. Kolmandaks leiab ta, et nõukogu rikkus nende sätete vastuvõtmisel põhjendamiskohustust, kaitseõigusi, õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ja õigust toimikuga tutvuda. Neljandaks väidab Rosneft, et tegemist on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega. Viiendaks ja kuuendaks väidab ta, et põhikohtuasjas kõnealused sätted on kehtetud vastavalt seetõttu, et nõukogu pani toime võimu kuritarvitamise, ning seetõttu, et otsuse 2014/512 sõnastuse ja määruse nr 833/2014 sõnastuse vahel esineb vastuolu. Seitsmendaks väidab Rosneft, et nõukogu on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ning põhiõigusi, millele Rosneft võib tugineda, eeskätt tema ettevõtlusvabadust ja õigust omandile.
19

21. jaanuari 2013. aasta STI‑s klassifitseeris Hauptzollamt need kaamerad KN‑i alamrubriiki 8525 80 99. GROFA esitas 22. veebruaril 2013 selle STI suhtes vaide, paludes seekord klassifitseerida need kaamerad KN‑i alamrubriiki 8525 80 30. Hauptzollamt jättis oma 20. augusti 2014. aasta otsusega GROFA vaide rahuldamata, leides, et kohtuasjas C‑435/15 käsitletavad kaamerad on KN‑i XVI jaotise märkuse 3 tähenduses multifunktsionaalsed seadmed, mille põhifunktsiooni täidab videokaamera. Hauptzollamti hinnangul tuleb need kaamerad klassifitseerida kui „muud“ videokaamerad KN‑i alamrubriiki 8525 80 99. Hauptzollamt põhjendas oma seisukohta esiteks KN‑i selgitavate märkustega rubriigi 8525 kohta, mille kohaselt ei tule multifunktsionaalseid digikaameraid sellesse alamrubriiki digikaameratena klassifitseerida, kui nendega saab maksimaalset mälumahtu kasutades salvestada ühekorraga vähemalt 30minutilise videopildi 23 kaadriga sekundis (või rohkem), lahutusvõime 800 × 600 pikslit (või kõrgem) korral. Kohtuasjas C‑435/15 käsitletavate kaamerate puhul on see nii. Asjaolu, et videolõigud salvestatakse mälukaardil mitmesse faili, mis on vähemalt 26 minuti ja nelja sekundi pikkused, ei oma salvestuse kogukestuse seisukohalt tähtsust. Teiseks leidis ta, et asjaolu, et need kaamerad võivad salvestada heliga videofaile, mis on USB‑liidese kaudu üle kantud välisest allikast, on videoklippide ja heli salvestamise tunnus KN‑i tariifialamrubriigi 8525 80 99 tähenduses.
65

Teiseks tuleb märkida seoses tingimusega, mille kohaselt karistusmeede peab olema kõnealuste eesmärkidega vastavuses, et kohtuasjas C‑497/15 tehtud eelotsusest nähtub, et Euro-Teamile määratud trahv on 500 korda kõrgem kui tasumata teemaksu suurus, mis on madalam kui see, mille eest tegelikult oli tasutud samaväärse teelõigu läbimise eest 5. maanteel. Kohtuasjas C‑498/15 märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see on 87 korda kõrgem sellest teemaksust, mis tasuti hilinenult. Seetõttu on karistuse määr põhikohtuasjades toime pandud rikkumisega võrreldes ebaproportsionaalne.
21

Kõigepealt ilmneb, et sellise võlgadest vabastamise menetluse puhul, mille kirjelduse eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud ja mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 5–7, on seatud eesmärk võimaldada pankrotis füüsilisel isikul vabaneda võlgadest, mis on jäänud rahuldamata selle isiku suhtes läbiviidud pankrotimenetluse käigus, et ta saaks uuesti ettevõtlusega tegelema hakata. Pankrotimenetlusega samal ajal või selle järel kohustustest vabastamise menetluse läbiviimine eeldab seega, et kogu võlgniku vara on realiseeritud ja sellest saadud vahendite võlausaldajate vahel jaotamisel ei olnud võimalik kõiki võlgu täielikult tasuda. Lisaks on võlgadest vabastamine pankrotiseaduse artikli 142 teise lõigu kohaselt lubatud vaid siis, kui pankrotivõlausaldajate nõuded on vähemalt osaliselt rahuldatud.
42

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 63 märkis, on seejuures oluline, et põgenemisohu olemasolu juhtumipõhise hindamisega seotud kaalutlusõigust, mis on asjaomastel asutustel Dublini III määruse artikli 28 lõike 2 alusel koostoimes artikli 2 punktiga n, kasutataks teatavates eelnevalt kindlaks määratud piirides. Seetõttu on oluline, et kriteeriumid, mille põhjal saab kindlaks teha põgenemisolu olemasolu, mis on kinnipidamise aluseks, oleksid selgelt määratletud siduvas aktis, mille kohaldamine on ettenähtav.
55

Teise väitega, mis on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punktide 61–66, 78–80 ja 90–95 peale, heidavad hagejad Üldkohtule ette, et ta eiras ELTL artikli 108 lõiget 1 ja määrust nr 659/1999, kui see kohus nende argumentide tagasilükkamiseks, mis puudutasid komisjoni nõutud asjakohaseid meetmeid, järeldas, et need meetmed olid üksnes ettepanekud, ja et alles Madalmaade ametiasutuste nõustumine nende meetmetega muutis need siduvaks. 22. oktoobri 1996. aasta kohtuotsus Salt Union vs. komisjon (T‑330/94, EU:T:1996:154), millele Üldkohus tugines vaidlustatud kohtumääruse punktis 63, puudutas vastuvõetavust ning ei ole asjassepuutuv. Lisaks võttis vaidlustatud kohtumäärus mõju 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsuselt Stichting Woonpunkt jt vs. komisjon (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), milles Euroopa Kohus tunnistas apellantide õiguspärast huvi vaidlustatud otsuse tühistamist taotleda.
35

Nimetatud järeldusele jõudmisel võttis Euroopa Kohus vastavalt eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitleva direktiivi põhjendusele 39 ning artikli 12 lõigetele 2 ja 3 arvesse asjaolu, et kui abonendile telefoninumbri eraldanud ettevõtja teavitab seda abonenti võimalusest, et tema isikuandmed edastatakse kolmandale ettevõtjale nende andmete avaldamiseks üldkasutatavas kataloogis, ja kui abonent nõustub nende andmete avaldamisega niisuguses kataloogis, ei ole samade andmete edastamisel mõnele teisele ettevõtjale, eesmärgiga avaldada need üldkasutatavas trükitud või elektroonilises kataloogis või teha need kataloogid kättesaadavaks numbriinfoteenuse kaudu, enam tarvis abonendi uut nõusolekut, kui on tagatud, et neid andmeid ei kasutata mõnel muul otstarbel kui see, milleks asjaomased andmed nende esmase avaldamise eesmärgil koguti. Nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel nõuetekohaselt teavitatud abonendi antud nõusolek tema isikuandmete avaldamiseks üldkasutatavas kataloogis on seotud niisuguse avaldamise eesmärgiga ning laieneb ühtlasi nende andmete hilisemale töötlemisele üldkasutatavate numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste turul tegutsevate kolmandate ettevõtjate poolt, tingimusel et see hilisem töötlemine toimub samal eesmärgil. Euroopa Kohus on selle kohta täpsustanud, eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitleva direktiivi artikli 12 lõige 2 ei võimalda asuda seisukohale, et abonendil on valikuõigus, et otsustada teatud üldkasutatavate numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste pakkujate kasuks (vt selle kohta kohtuotsus, 5.5.2011, Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, punktid 62–65).
55

Teise väitega, mis on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punktide 61–66, 78–80 ja 90–95 peale, heidavad hagejad Üldkohtule ette, et viimane eiras ELTL artikli 108 lõiget 1 ja määrust nr 659/1999, kui leidis nende argumentide tagasilükkamiseks, mis puudutasid komisjoni nõutud asjakohaseid meetmeid, et need meetmed olid üksnes ettepanekud, ja et alles Madalmaade ametiasutuste nõustumine nende meetmetega muutis need siduvaks. 22. oktoobri 1996. aasta kohtuotsus Salt Union vs. komisjon (T‑330/94, EU:T:1996:154), millele Üldkohus tugines vaidlustatud kohtumääruse punktis 63, puudutas vastuvõetavust ning ei ole asjassepuutuv. Lisaks võttis vaidlustatud kohtumäärus mõju 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsuselt Stichting Woonlinie jt vs. komisjon (C‑133/12 P, EU:C:2014:105), milles Euroopa Kohus tunnistas apellantide õiguspärast huvi vaidlustatud otsuse tühistamist taotleda.
48

Hitachi ja Polynt kritiseerivad põhjendusi, mille alusel Üldkohus, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67, et kõiki MHHPA‑ga kokkupuutumise juhtumeid ei saa välistada, on lükanud tagasi tema argumendid, mille kohaselt tänu riskijuhtimise meetmetele ja kohaldatavatele õigusnormidele puudub risk, et tarbija või töötaja puutuks MHHPA‑ga kokku. See põhjendus, mida Hitachi ja Polynt kritiseerisid kohtuistungil seetõttu, et see sarnaneb probatio diabolica’ga, kalduks kõrvale kohtupraktikast, mille kohaselt ettevaatuspõhimõtet rakendava riskide hindamise raames ei ole olemas „nullriski“ (kohtuotsus, 11.9.2002, Pfizer Animal Health vs. nõukogu, T‑13/99, EU:T:2002:209, punkt 145).
48

Polynt kritiseerib põhjendusi, mille alusel Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67, et kõiki selle ainega kokkupuutumise juhtumeid ei saa välistada, on lükanud tagasi tema argumendid, mille kohaselt tänu riskijuhtimise meetmetele ja kohaldatavatele õigusnormidele puudub risk, et tarbija või töötaja puutuks HHPA-ga kokku. See põhjendus, mida Polynt kritiseeris kohtuistungil seetõttu, et see sarnaneb probatio diabolica’ga, kalduks kõrvale kohtupraktikast, mille kohaselt ettevaatuspõhimõtet rakendava riskide hindamise raames ei ole olemas „nullriski“ (kohtuotsus, 11.9.2002, Pfizer Animal Health vs. nõukogu, T‑13/99, EU:T:2002:209, punkt 145).