ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Liikmesriigid

–

Kohustused

–

Direktiivide täitmine

–

Kohustuste rikkumine

–

Siseriiklikul õigusel põhinev õigustus

–

Lubamatus (ELTL artikkel 258) (vt punktid 33

–

39)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (ELT L 24, lk 8) artikli 5 lõike 1 rikkumine – Käitised, mis võivad mõjutada õhku, vette ja pinnasesse sattuvate heitmete koguseid ja saastust – Olemasolevatele käitistele loa andmise nõuded.

Resolutiivosa

Resolutsioon

1. Kuna Itaalia Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke meetmeid, et pädevad asutused hoolitseksid Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (konsolideeritud versiooni) artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised selle direktiivi artikli 2 punkti 4 tähenduses tegutseksid vastavuses direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10 ja 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
Keywords

Summary



Keywords

Transport – Meretransport – Teenuste osutamise vabadus – Merekabotaaž – Siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestatakse merekabotaažiteenuste osas eelneva loa kord

(Nõukogu määrus nr 3577/92, artiklid 1 ja 4)

Summary

Määruse nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) artikliga 1 koostoimes artikliga 4 ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestatakse merekabotaaži teenuste osas eelneva loa kord, mis näeb ette haldusotsuste vastuvõtmise, mis kohustavad järgima teatud kellaaegu põhjustel, mis on seotud esiteks laevade ohutuse ja sadamakorraldusega ning teiseks avaliku teenuse osutamise kohustustega, tingimusel, et selline kord põhineb objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja ette teada olevatel kriteeriumidel; seda eeskätt juhul, kui mitu laevaomanikku soovivad siseneda samasse sadamasse samal ajahetkel. Mis puudutab haldusotsuseid, millega kehtestatakse avaliku teenuse osutamise kohustus, siis on lisaks vaja, et oleks tõendatav tegeliku vajaduse olemasolu avaliku teenuse osutamise järele regulaarsete veoteenuste ebapiisavuse tõttu vaba konkurentsi tingimustes. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata, kas põhikohtuasjades on need tingimused täidetud.

(vt punkt 63 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Üldlubade ja üksiklitsentside ühine raamistik – Direktiiv 97/13 – Üksiklitsentse omanikest ettevõtjatele kohaldatavad maksud ja tasud – Nappide ressursside optimaalne kasutamine – Üksiklitsentsi omajatelt raadiosageduste kasutamise eest tasu võtmine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/13, artikli 11 lõige 2)

Summary

Direktiivi 97/13 telekommunikatsiooniteenuste valdkonna üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta artikli 11 lõikes 2 ette nähtud nõudeid, mille kohaselt peab telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt nappide ressursside kasutamise eest võetava tasu eesmärk olema tagada nende ressursside optimaalne kasutamine ja võtta arvesse vajadust edendada uuenduslike teenuste ja konkurentsi arengut, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis näeb ette üksiklitsentse omavatelt telekommunikatsiooniteenuste osutajatelt raadiosageduste kasutamise eest tasu võtmise, kuid ei näe sellest tasust saadud tulule ette konkreetset sihtotstarvet, ning mis teatava tehnoloogia puhul suurendab selle tasu summat märkimisväärselt, kuid ei muuda seda teise tehnoloogia puhul.

Direktiivist 97/13 ei nähtu kuidagi, et need nõuded eeldaksid seda, et niisugusel tasul peaks olema konkreetne sihtotstarve või et asjaomane liikmesriik peaks sellest saadud tulu hiljem konkreetsel viisil kasutama. Sellest tuleneb, et liikmesriik võib seda tulu vabalt kasutada.

Need nõuded ei saa ka takistada liikmesriikidel selle tasu suuruse kindlaksmääramisel teha kas või märkimisäärset vahet esiteks selle järgi, kas on kasutatud digitaalset või analoogtehnoloogiat, või teiseks kummagi tehnoloogia puhul selle kasutusviiside järgi, tingimusel et erinevatele ettevõtjatele on tagatud võrdsed võimalused.

Peale selle ei saa need nõuded ka põhimõtteliselt takistada liikmesriikidel teatava tehnoloogia puhul seda tasu kas või oluliselt suurendada seoses tehnoloogilise ja majandusliku arenguga telekommunikatsiooniteenuste turul ning jätta teise tehnoloogia puhul tasu muutmata, tingimusel et tasu erinevad suurused kajastavad napi ressursi kasutamise majanduslikku väärtust.

Lõpuks, pelgalt asjaolu, et tasu on suurendatud oluliselt, ei too iseenesest kaasa vastuolu eesmärgiga, mis direktiivi 97/13 artikli 11 lõike 2 kohaselt peab nappide ressursside kasutamise tasul olema, tingimusel et on järgitud sellest eesmärgist tulenevaid nõudeid, et tasu ei oleks liiga suur ega ka liiga väike.

(vt punktid 32, 34–36, 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-16/10

The Number (UK) Ltd ja Conduit Enterprises Ltd

versus

Office of Communications ja British Telecommunications plc

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Õigusaktide ühtlustamine — Telekommunikatsioon — Võrgud ja teenused — Direktiiv 2002/22/EÜ — Universaalteenuse osutamiseks ettevõtjate määramine — Määratud ettevõtjale konkreetsete kohustuste panemine — Numbriinfo- ja kataloogiteenused”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. veebruar 2011 I - 693

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/20, artikli 6 lõige 2 ja direktiiv 2002/22, artikli 3 lõige 2 ning artikli 8 lõige 1)

Direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikli 8 lõige 1 võimaldab liikmesriikidel, kes otsustavad määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja või teatavad ettevõtjad, kes peavad tagama universaalteenuse või selle eri elementide osutamise, nagu on määratletud universaalteenuse direktiivi artiklites 4–7 ja artikli 9 lõikes 2, panna neile ainult selliseid nimetatud direktiivi sätetes ette nähtud konkreetseid kohustusi, mis on seotud mainitud teenuse või selle elementide osutamisega lõppkasutajatele määratud ettevõtjate endi poolt.

Kuigi universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt otsustavad liikmesriigid, „milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis, et tagada universaalteenuse rakendamine”, ei võimalda selle sättega liikmesriikidele antud kaalutlusruum neil teatud ettevõtjatele kehtestada muid erikohustusi, kui neid, mis sisalduvad direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta artikli 6 lõikes 2 esitatud olukordades.

(vt punktid 38, 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-11/10

Staatssecretaris van Financiën

versus

Marishipping and Transport BV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Määrus (EMÜ) nr 2658/87 — Ühine tollitariifistik — Tollimaksud — Maksuvabastus — Raviained — Koostis — Piirangud”

Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 17. veebruar 2011 I - 679

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Imporditollimaksudest vabastamine – Farmaatsiatooted

(Nõukogu määrus nr 2658/87, I lisa esimese osa II jao C osa punkti 1 alapunkt 1 ja kolmanda osa lisa 3, mida muudeti komisjoni määrustega nr 2031/2001 ja nr 1832/2002)

Määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (muudetud vastavalt määrustega nr 2031/2001 ja nr 1832/2002) I lisa esimese osa II jao osa C punkti 1 alapunkti 1 tuleb tõlgendada nii, et kõnealuse I lisa kolmanda osa lisas 3 esitatud ainete loetelus esineva raviaine suhtes, millele on lisatud muid, eelkõige raviaineid, ei saa enam kohaldada sellist tollimaksuvabastust, mis laieneks sellele ainele, kui aine esineks puhtal kujul.

Nimelt kujutab säte, mis näeb ette tollimaksuvabastuse, endast erandit põhimõttest, mille kohaselt tuleb tavaliselt liitu imporditud toodetelt tasuda tollimaks, ja seega tuleb seda sätet käsitada erandnormina ning tõlgendada kitsalt. Kuna puudub vastav sõnaselge täpsustus ning tõendid, mille alusel saaks järeldada, et liidu seadusandja soovis anda tollimaksuvabastuse kõnealuses lisas 3 loetletud raviainetele, mis – välja arvatud neis ainetes sisalduda võivate lisandite jäägid – ei esine puhtal kujul, siis ei saa määrust nr 2658/87 tõlgendada viisil, et kõnealust maksuvabastust kohaldatakse raviainetele, millele on lisatud muid aineid.

Lisaks sobib selline tõlgendus ka kõige paremini nimetatud määruse sätete ühetaolise kohaldamise tagamiseks, kuna see jätab liikmesriigi tollile vaid piiratud kaalutlusõiguse küsimuses, kas raviaine esineb puhtal kujul või mitte.

(vt punktid 16, 17, 25, 26 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-78/10

Marc Berel, äriühingu Port Angot Développement esindaja jt

versus

Administration des douanes de Rouen jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d'appel de Rouen)

„Ühenduse tolliseadustik — Artiklid 213, 233 ja 239 — Ühe ja sama tollivõla mitme võlgniku solidaarkohustus — Imporditollimaksu vähendamine — Tollivõla lõppemine — Solidaarvõlgniku võimalus tugineda teise solidaarvõlgniku tollimaksu vähendamisele — Puudumine”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 16. detsembril 2010 I - 719

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 17. veebruar 2011 I - 745

Kohtuotsuse kokkuvõte

Euroopa Liidu omavahendid – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Võlgnike paljusus – Ühenduse tolliseadustiku artikli 239 alusel kaasvõlgnikule antud tollimaksuvabastus – Vastava tollivõla lõppemine kõigi solidaarvõlgnike puhul – Lubamatus

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artiklid 213, 233 ja 239)

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 82/97, artikleid 213, 233 ja 239 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui artikli 213 tähenduses tollivõla tasumise solidaarkohustuse puhul kohaldatakse siseriikliku õiguse põhimõtet, mille tulemusel artikli 239 alusel ühe kaasvõlgniku kasuks tehtud tollimaksu osalise vähendamise otsusele saavad tugineda kõik teised kaasvõlgnikud, nii et tolliseadustiku artikli 233 esimese lõigu punktis b ette nähtud tollivõla lõppemine puudutab võlga kui niisugust ja vabastab seega kõik solidaarvõlgnikud selle tasumise kohustusest selle summa piires, mille ulatuses tollimaksu vähendamise otsus on tehtud.

1 Tolliseadustiku artikli 239 toimimismehhanismi kohaselt saab sellel sättel põhinevale tollimaksu vähendamise otsusele tugineda ainult tollimaksu vähendamise taotluse esitaja kasuks. Asjaomase isiku puhul pettuse või ilmse hooletuse puudumist, mis on selle artikli kohaselt imporditollimaksu vähendamise tingimus, tuleb hinnata nende konkreetsete asjas tähtsust omavate asjaolude põhjal, mis on seotud tollivõla tekkimise aluseks oleva teokoosseisuga iga kaasvõlgniku osas ning arvestades kaasvõlgniku erialast kogemust ja hoolsust nende asjaolude taustal, mida talle ette heidetakse ja mis on tema solidaarkohustuse aluseks.

(vt punktid 52, 61, 66 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Kollektiivne koondamine – Direktiiv 98/59 – Kohaldamisala

(Nõukogu direktiiv 98/59, artiklid 1–3)

2. Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Kollektiivne koondamine – Direktiiv 98/59 – Töötajate teavitamise ja nõustamise kohustused – Pädevale asutusele teatamise kohustus – Tööandja kohustused – Otsus lõpetada või likvideerida asutus

(Nõukogu direktiiv 98/59, artiklid 2 ja 3)

Summary

1. Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et neid kohaldatakse tööandjast asutuse tegevuse lõpetamisele, mis on tingitud kohtulahendist, mis määrab selle lõpetamise ja likvideerimise maksejõuetuse tõttu, ehkki siseriiklik õigus näeb ette töötajate töölepingute viivitamatu ülesütlemise.

(vt punkt 49 ja resolutsiooni punkt 1)

2. Kuni niisuguse õigussubjekti lõpliku kadumiseni, mille lõpetamine ja likvideerimine on määratud, tuleb direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi täita. Nendes artiklites tööandjale pandud kohustusi peab täitma kõnealuse asutuse juhtkond, kui see säilib – ehkki küll selle asutuse juhtimise osas piiratud pädevusega –, või selle likvideerija, kui see likvideerija võtab asutuse juhtimise täielikult üle.

Juhul kui direktiivist 98/59 tulenevaid kohustusi ei ole kellelegi võimalik panna, peab siseriiklik kohus tõlgendama siseriiklikku õigust nii palju kui võimalik direktiivi 98/59 teksti ja eesmärkide alusel, nii et selle artiklites 2 ja 3 sätestatud kohustusi järgitakse ja täidetakse.

(vt punktid 57, 58 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-25/10

Missionswerk Werner Heukelbach eV

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance de Liège)

„Otsene maksustamine — Kapitali vaba liikumine — Pärandimaks — Annakud mittetulundusühingutele — Keeldumine kohaldada vähendatud maksumäära, kui nende ühingute tegevuskoht on muus liikmesriigis kui see, kus pärandaja tegelikult elas või töötas — Piirang — Õigustatus”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 10. veebruar 2011 I - 499

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Pärandimaks

(ELTL artikkel 63)

ELTL artikliga 63 on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis annab õiguse kohaldada vähendatud pärandimaksumäära üksnes mittetulundusühingutele, mille tegevuskoht on selles liikmesriigis või liikmesriigis, kus pärandaja tegelikult elas või töötas oma surma hetkel või kus ta oli varem tegelikult elanud või töötanud.

Kuigi on õiguspärane, et liikmesriik nõuab teatud maksusoodustuste tegemiseks, et üldisest huvist tulenevaid teatud eesmärke taotlevate organisatsioonide ja nende tegevuse vahel oleks piisavalt vahetu seos, ei saa liikmesriik siiski teha selliseid maksusoodustusi ainult tema territooriumil asutatud organisatsioonidele, mille tegevus võib liikmesriigi seega vabastada tema teatud kohustustest. Eelkõige ei luba võimalus vabastada liikmesriik teatavatest tema kohustustest viimasel kehtestada üldistes huvides tegutsevaks tunnistatud siseriiklike organisatsioonide ja teises liikmesriigis asutatud organisatsioonide erinevat kohtlemist põhjendusel, et viimastele organisatsioonidele määratud annakud ei saa kaasa tuua eelarve hüvitamist, isegi kui nende tegevus kuulub esimese liikmesriigi õigusnormide eesmärkide alla. Vajadus hoida ära maksutulu vähenemine ei kuulu ELTL artiklis 65 loetletud põhjuste hulka ja seda ei saa ka pidada ülekaalukaks üldiseks huviks, mis võiks õigustada EL toimimise lepinguga kehtestatud vabaduse piirangut.

(vt punktid 30, 31, 37 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-30/10

Lotta Andersson

versus

Staten genom Kronofogdemyndigheten i Jönköping, Tillsynsmyndigheten

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Linköpings tingsrätt)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 80/987/EMÜ — Artikli 10 punkt c — Siseriiklik õigusnorm — Töötajate rahuldamata nõuetele vastavate summade väljamaksmise tagamine — Niisuguste isikute väljaarvamine, kes olid ise või koos oma lähisugulastega vähem kui kuus kuud enne tööandja ettevõtja pankrotiavalduse esitamist selle ettevõtja olulise osa omanikud ja mõjutasid oluliselt selle tegevust”

Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 10. veebruar 2011 I - 515

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral – Liikmesriikide õigus keelduda makse- või garantiikohustust täitmast või nimetatud kohustusi vähendada – Ulatus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/94, artikli 12 punkt c)

Direktiivi 2008/94 töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artikli 12 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis arvab töötaja välja nende töötajate hulgast, kelle rahuldamata nõuetele vastavate summade väljamaksmine on tagatud, põhjusel et see töötaja oli ise või koos oma lähisugulastega vähem kui kuus kuud enne asjaomase ettevõtja pankrotiavalduse esitamist selle ettevõtja olulise osa omanik ja mõjutas oluliselt selle tegevust. Niisugustel ajaoludel ei ole välistatud, et töötaja, kelle nõudeid ei tagata, võib olla vastutav asjaomase ettevõtja maksejõuetuse tekke eest.

(vt punktid 27, 28 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik – Metallist elektrilised ühendused, mis kujutavad endast ainult ühte osa hiljem toodetavatest pistikutest ja pistikupesadest ning mille puhul ei ole tagatud ühenduskoha isoleeritus

(Nõukogu määrus nr 2658/87, lisa I, komisjoni määrused nr 1810/2004, nr 1719/2005 ja nr 1549/2006)

Summary

Nõukogu määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas, muudetud aastate 2005, 2006 ja 2007 osas vastavalt määrusega nr 1810/2004, määrusega nr 1719/2005 ja määrusega nr 1549/2006, sisalduva kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 8536 69 tuleb tõlgendada nii, et stantsitud metallist (vask, messing, terasplekk) valmistatud, isolatsioonita elektrilised ühendused nimetuse „terminals” all, mille raames eristatakse ühendusi „female terminals” (lamepistiku pesad) ja ühendusi „male terminals” (lamepistikud), ei ole sellest alamrubriigist välistatud selle tõttu, et need ei taga ühenduskoha isoleeritust või kujutavad endast ainult ühte osa hiljem toodetavatest pistikutest ja pistikupesadest, sest need elektrilised ühendused võimaldavad omavahel ühendada näiteks seadmeid, kaableid ja klemmiplaate ilma täiendavate meetmeteta, ühendades lihtsalt vastavad pistikud vastavate pistikupesadega.

(vt punkt 30 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Direktiiv 2003/10 töötervishoiu ja tööohutuse miinimumnõuete kohta seoses töötajate kokkupuutega füüsikalistest mõjuritest (müra) tulenevate riskidega

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/10, artiklid 3 ja 5–7)

2. Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Direktiiv 2003/10 töötervishoiu ja tööohutuse miinimumnõuete kohta seoses töötajate kokkupuutega füüsikalistest mõjuritest (müra) tulenevate riskidega

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/10, artikkel 5)

Summary

1. Direktiivi 2003/10 töötervishoiu ja tööohutuse miinimumnõuete kohta seoses töötajate kokkupuutega füüsikalistest mõjuritest (müra) tulenevate riskidega, mida on muudetud direktiiviga 2007/30, tuleb tõlgendada selliselt, et ettevõtja, kus töötajate päevane müraga kokkupuute tase ületab 85 dB(A) (mõõdetud, arvestamata individuaalsetest kuulmiskaitsevahenditest tingitud sumbumist), ei täida selles direktiivis ette nähtud kohustusi pelgalt sellega, kui ta annab töötajale sellised kuulmiskaitsevahendid, mille summutamisomadused võimaldavad viia töötaja päevase müraga kokkupuute taseme alla 80 dB(A), kuna sellel tööandjal on kohustus rakendada tehniliste ja/või organisatsiooniliste meetmete programmi müraga kokkupuute vähendamiseks alla 85 dB(A) (mõõdetud, arvestamata individuaalsetest kuulmiskaitsevahenditest tingitud sumbumist).

(vt punkt 34 ja resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiivi 2003/10 töötervishoiu ja tööohutuse miinimumnõuete kohta seoses töötajate kokkupuutega füüsikalistest mõjuritest (müra) tulenevate riskidega, mida on muudetud direktiiviga 2007/30, tuleb tõlgendada selliselt, et see ei nõua, et tööandja maksaks töötajatele, kelle müraga kokkupuute tase ületab 85 dB(A) (mõõdetud, arvestamata individuaalsetest kuulmiskaitsevahenditest tingitud sumbumist), lisatasu ainuüksi tulenevalt sellest, et ta ei ole rakendanud tehniliste ja/või organisatsiooniliste meetmete programmi päevase keskmise müraga kokkupuute vähendamiseks. Siiski peab siseriiklik õigus sätestama asjakohased mehhanismid, et töötaja, kelle müraga kokkupuute tase ületab 85 dB(A) (mõõdetud, arvestamata individuaalsetest kuulmiskaitsevahenditest tingitud sumbumist), saaks nõuda tööandjalt selle direktiivi artikli 5 lõikes 2 sätestatud ennetuskohustuste täitmist.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 91/439 – Juhilubade vastastikune tunnustamine – Vastuvõtva liikmesriigi keeldumine teises liikmesriigis väljastatud juhiloa tunnustamisest – Juhiloa tunnustamisest keeldumine üksnes seetõttu, et juhiloa omaniku elukoht ei olnud selle loa väljastamise ajal selles teises liikmesriigis

(Nõukogu direktiiv 91/439, muudetud direktiiviga 2008/65, artikli 1 lõige 2, artikli 7 lõike 1 punkt b ja artikli 8 lõiked 2 ja 4)

Summary

Direktiivi 91/439 juhilubade kohta, muudetud direktiiviga 2008/65, artikli 1 lõiget 2, artikli 7 lõike 1 punkti b ning artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui vastuvõttev liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud juhiluba, kui sellele juhiloale kantud märgete alusel on tõendatud, et selle direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis b ette nähtud alalise elukoha tingimus ei ole täidetud. Asjaolu, et vastuvõttev liikmesriik ei ole nimetatud juhiloa omaniku suhtes kohaldanud ühtki meedet nimetatud direktiivi artikli 8 lõike 2 tähenduses, ei oma selles osas tähtsust.

Direktiiv 91/439 ei tee elukohatingimuse osas mingit vahet taotlejatel, kes sooritavad sõidueksamit esimest korda ja neil, kes taotlevad uut juhiluba, kuna varasem juhiluba on neilt ära võetud. Neil kahel juhul kehtib juhiloa väljastamise suhtes nõue, et isiku peamine elukoht on juhiloa väljastava liikmesriigi territooriumil või ta suudab tõendada, et ta on seal õppinud vähemalt kuus kuud.

Elukohatingimusel on eriline tähtsus ka juhiloa esmakordsel väljastamisel. Kui niisugusel juhul seda tingimust ei täideta, on väljastava liikmesriigi pädeval ametiasutusel keeruline, kui mitte võimatu kontrollida, kas teised direktiiviga 91/439 kehtestatud tingimused on täidetud. Niisuguse kontrolli puudumisel võib juhtuda, et selliselt väljastatud juhiloa omanikul ei ole muu hulgas juhtimiseks nõutavaid teadmisi ja sobivust, ning järelikult kujutab ta ohtu liiklusohutusele. Sama direktiivi artikli 7 lõikes 5 sätestatud põhimõte, mille kohaselt igal isikul võib olla ainult üks juhiluba, võib sattuda seega kahtluse alla.

(vt punktid 29–31, 33 ja resolutsioon)