ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85

Tuleb lisada, et vastupidi apellandi väitele ei rikkunud Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142, et asjaolu, et liidu kohus on teinud kaubamärgi eristusvõime kohta otsuse määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses, ei tähenda tingimata, et see vastab kõnealuse määruse artiklile 4. Tegelikult ei tähenda eristusvõime analüüsimine EUIPO või liidu kohtu poolt seda, et kaubamärgi selguse ja täpsusega seotud nõue on juba täidetud.
37

Neid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et eelkõige veokite hinnastamise ja brutohinna tõstmise salajastes kokkulepetes seisnevast ELTL artikli 101 rikkumisest tuleneva kahju hüvitamise hagi puhul on põhikohtuasja asjaoludel „paigaks, kus kahju tekitanud juhtum on toimunud“, paik, kus asub turg, mida see rikkumine kahjustas, ehk paik, kus hindu turul moonutati ja kus kannatanu väitel talle kahju tekkis, isegi kui hagi on esitatud kartellis osalenud niisuguse isiku vastu, kellega kannatanul lepinguline suhe puudus.
24

Neil asjaoludel otsustas Tribunalul Bacău (Bacău apellatsioonikohus, Rumeenia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 261/2004 artikli 7 lõike 1 punktis b ette nähtud 400 euro eesmärk on hüvitada peamiselt varaline kahju, samas kui mittevaralist kahju tuleb hinnata artikli 12 alusel, või hõlmab artikli 7 lõike 1 punkt b peamiselt mittevaralist kahju ja varalise kahju suhtes kohaldatakse artikli 12 sätteid? 2. Kas määruse nr 261/2004 artikli 7 lõike 1 punktis b ette nähtud 400 eurot ületav saamata jäänud töötasu on hõlmatud artiklis 12 osutatud mõistega „lisahüvitis“? 3. Määruse nr 261/2004 artikli 12 [lõike 1] teises lauses on sätestatud, et „[k]äesoleva määruse alusel antud hüvitis võidakse sellisest lisahüvitisest maha arvata“. Kas seda artiklit tuleb mõista nii, et see annab määruse nr 261/2004 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel makstud rahasumma lisahüvitisest mahaarvamiseks liikmesriigi kohtule kaalutlusõiguse või on selline mahaarvamine kohustuslik? 4. Juhul, kui selle rahasumma mahaarvamine ei ole kohustuslik, siis milliste tegurite alusel otsustab liikmesriigi kohus, kas artikli 7 lõike 1 punktis b nimetatud rahasumma tuleb lisahüvitisest maha arvata? 5. Kas töötasu maksmata jätmisest tulenevat kahju, mis on tingitud asjaolust, et töötaja ei saanud tööle ilmuda teekonna muutmise tõttu hilinenult sihtpunkti saabumise pärast, tuleb hinnata määruse nr 261/2004 artiklis 8 või artiklis 12, koostoimes artikliga 4, sätestatud kohustuste täitmise seisukohast? 6. Kas lennuettevõtja kohustus vastavalt määruse nr 261/2004 artikli 4 lõikele 3 ja artiklile 8 abistada tähendab, et reisija on täielikult informeeritud kõikidest teekonna muutmise võimalustest, nagu on ette nähtud määruse nr 261/2004 artikli 8 lõike 1 punktide a–c alusel? 7. Kellel lasub vastavalt määruse nr 261/2004 artiklile 8 tõendamiskohustus, et teekonda muudeti esimesel võimalusel? 8. Kas määrus nr 261/2004 paneb reisijatele kohustuse otsida sihtkohta teisi lende ja paluda lennuettevõtjalt nendele lendudele vabu kohti või peab lennuettevõtja omal algatusel otsima sobivaimat võimalust reisija sihtkohta vedamiseks? 9. Kas reisijatele tekitatud kahju kindlaks määramisel on oluline asjaolu, et nad nõustusid lennuettevõtja ettepanekuga, kes pakkus neile lendu 11. septembril 2016, kuigi nad võisid ette näha, et neile ei maksta töölt puudutud aja eest tasu?“
9

Direktiivi artiklis 22 „Kuriteoohvrite individuaalne hindamine eriliste kaitsevajaduste väljaselgitamiseks“ on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et kuriteoohvrite puhul viiakse kooskõlas liikmesriigi õigusaktides sätestatud menetlustega õigel ajal läbi individuaalne hindamine, et kindlaks teha erilised kaitsevajadused ning see, kas ja mil määral nad saaksid kriminaalmenetluse käigus kasu artiklites 23 ja 24 sätestatud erimeetmetest seoses sellega, et nad on uue ja korduva ohvriks langemise, hirmutamise ja kättemaksu suhtes eriti haavatavad. 2. Individuaalsel hindamisel võetakse eelkõige arvesse a) kuriteoohvri isikuomadusi; b) kuriteo liiki või laadi ning c) kuriteo asjaolusid. 3. Individuaalse hindamise raames pööratakse erilist tähelepanu kuriteoohvritele, kes on kannatanud olulist kahju seoses kuriteo raskusega, kuriteoohvritele, kelle suhtes on toime pandud eelarvamuskuritegu või kuritegu, mis on toime pandud diskrimineerimise ajendil ja mis võib olulisel määral olla seotud nende isikuomadustega, ja kuriteoohvritele, kelle suhe kurjategijaga ja sõltuvus temast muudab nad eriti haavatavaks; terrorismi-, organiseeritud kuritegevuse, inimkaubanduse, soolise vägivalla, lähisuhetes toime pandud vägivalla, seksuaalvägivalla või seksuaalse ärakasutamise ja vihakuritegude ohvritele ning puudega ohvritele. 4. Käesoleva direktiivi kohaldamisel peetakse lapsohvreid eriliste kaitsevajadustega ohvriteks, kuna nad on haavatavad uue ja korduva ohvriks langemise, hirmutamise ja kättemaksu suhtes. Selleks, et teha kindlaks, kas ja mil määral tuleks neile kohaldada artiklites 23 ja 24 sätestatud erimeetmeid, viiakse lapsohvrite suhtes läbi käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud individuaalne hindamine. 5. Individuaalse hindamise ulatust võib kohandada vastavalt kuriteo raskusastmele ja ohvrile tekitatud ilmsele kahjule. 6. Kuriteoohvrid kaasatakse tihedalt individuaalsesse hindamisse ja selle läbiviimisel võetakse arvesse nende soove, sealhulgas juhul, kui nad ei soovi artiklites 23 ja 24 sätestatud erimeetmete kohaldamist. 7. Kui asjaolud, mis moodustavad individuaalse hindamise aluse, on oluliselt muutunud, tagavad liikmesriigid, et hindamist uuendatakse kogu kriminaalmenetluse vältel.“
43

Peale selle märgib apellant, et kuigi 10. septembri 2015. aasta kohtuotsuses Fliesen‑Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, punkt 48), millele Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60, leidis Euroopa Kohus, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a eesmärk on vältida mitteturumajanduslike riikide hindade ja kulude arvessevõtmist, sest need parameetrid ei ole turujõudude tavapärane tulemus, ei otsustanud Euroopa Kohus selles kohtuotsuses siiski, kas on võimalik teha kohandusi põhjustel, mis on tingitud sellistest turujõududest, näiteks loomulikust konkurentsieelisest tulenevate erinevuste alusel. Samuti ei ole sellist võimalust välistatud 29. aprilli 2015. aasta kohtuotsuses Changshu City Standard Parts Factory et Ningbo Jinding Fastener vs. nõukogu (T‑558/12 ja T‑559/12, ei avaldata, EU:T:2015:237, punkt 110), mida on osundatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61.
101

Sellega seoses tuleb esiteks ZTG §-s 28 lõikes 1 sätestatud nõuet puudutavalt märkida, et komisjon on soovitanud alternatiivseid meetmeid, mis on vähem piiravad, näiteks käitumiseeskirju ning eeskirju kindlustuse ja garantii kohta, mis, eriti koostoimes, võiksid aidata saavutada seatud eesmärke. Kuigi Austria Vabariik väidab, et see nõue tundub olevat hädavajalik, et tagada, et tsiviilinseneriühingu juhid oleksid isiklikult nende teenuste eest vastutavad, ei põhjenda see liikmesriik seda argumenti viisil, mis võimaldaks Euroopa Kohtul jõuda järeldusele, et vähem piiravatest meetmetest ei piisa seatud eesmärkide saavutamiseks.
22

Maksukohus leidis, et käibemaksudirektiivi artikli 288 esimese lõigu punktil 1 on vahetu õigusmõju ja maksuameti A kasutatud arvutamise meetod ei ole sellega kooskõlas. Nimelt on selles sättes ette nähtud, et väikeettevõtete korra kohaldamisel kasutatav käive moodustub kaubatarnete ja osutatud teenuste väärtusest „niivõrd, kui need on maksustatavad“. Kasuminormi maksustamise korra puhul, mida kohaldatakse B tarnetele, on aga käibemaksudirektiivi artiklis 315 ette nähtud, et maksustatakse üksnes kasuminormi.
11

Městský soud v Praze (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik) jättis apellatsioonimenetluses selle kohtuotsuse muutmata. Nimetatud kohus tõdes 26. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses muu hulgas, et Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotluse esitamiseks puudus vajadus, kuna määruse nr 261/2004 artikli 3 lõike 5 tõlgendus oli selgelt võimalik tuletada selle määruse sõnastusest ja 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsusest Folkerts (C‑11/11, EU:C:2013:106). Sellega seoses leidis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nimetatud sättest tuleneb, et České aerolinie oli reisijate ees otse vastutav kahju eest, mida nad kandsid selle tõttu, et hilines ümberistumistega lennu see osa, mida teostas Etihad Airways, sest õigusmõiste „käsundus“ keskseks elemendiks on tõik, et käsundi täitja tegevus omistatakse otse käsundiandjale. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on kõnesoleva määruse niisugune tõlgendus ka täielikult vastavuses kohtule kirjeldatud faktilise olukorraga ning õiglane, kuivõrd lepingu alusel tegutseva vedaja vastutus tuleneb lepingust ja vedaja ei saa vastutusest vabaneda sel alusel, et lennu hilinenud osa teostas teine isik, kuna niisugune olukord on analoogne mis tahes muule allhankele.
22

Lisaks nähtub viienda energiakonto preambulist, et toetusmeetmete vähendamine tuleneb sellest, et Itaalia on eesmärkide saavutamisel eesmärkidest ees; et kaasaegsed seadmed on varasemast soodsamad; et riigi rahandusel tuleb kanda üha suuremaid kulusid; et ka teised Euroopa riigid vähendavad toetusi; et maakulu on mõistlik piirata ning et esmatähtis on investeerida energiatõhususse, soojusenergiasse ja transporti, mida peetakse keskmiselt majanduslikult kõige tõhusamaks.
6

Määruse nr 1346/2000 põhjenduste 2, 6, 8, 12, 18, 19 ja 21 kohaselt: „(2) Siseturu nõuetekohane toimimine eeldab piiriüleste maksejõuetusmenetluste tõhusat ja tulemuslikku toimimist ning käesoleva määruse vastuvõtmine on vajalik […] eesmärgi saavutamiseks […] (6) Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele peaks käesolev määrus piirduma sätetega, mis reguleerivad maksejõuetusmenetluste algatamise pädevust ning otsuseid, mis tehakse otseselt maksejõuetusmenetluse alusel ja on sellega tihedalt seotud. Lisaks sellele peaks käesolev määrus sisaldama nende otsuste tunnustamist ja kohaldatavat õigust käsitlevaid sätteid, mis samuti vastavad kõnealusele põhimõttele. […] (8) Piiriülese mõjuga maksejõuetusmenetluste tõhususe ja tulemuslikkuse parandamiseks on vajalik ja asjakohane koondada pädevust, tunnustamist ja asjaomases valdkonnas kohaldatavaid seadusi käsitlevad sätted ühenduse õigusakti, mis on siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. […] (12) Käesoleva määruse alusel on võimalik algatada põhimaksejõuetusmenetlus liikmesriigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Sellisel menetlusel on üldine kohaldamisala ja selle eesmärk on hõlmata kõiki võlgniku varasid. Erinevate huvide kaitsmiseks võimaldab käesolev määrus algatada paralleelselt põhimenetlusega teiseseid menetlusi. Teisesed menetlused võib algatada liikmesriigis, kus asub võlgniku tegevuskoht. Teiseste menetluste mõju piirdub kõnealuses riigis asuva varaga. Põhimenetluse ja teisese menetluse kooskõlastamist käsitlevad kohustuslikud eeskirjad tagavad menetluse ühtsuse kogu ühenduse territooriumil. […] (18) Käesolev määrus ei piira õigust taotleda pärast põhimaksejõuetusmenetluse algatamist maksejõuetusmenetluse algatamist selles liikmesriigis, kus asub võlgniku tegevuskoht. Põhimaksejõuetusmenetluse likvideerija või mõni muu kõnealuse liikmesriigi seaduste alusel selleks volitatud isik võib taotleda teiseste maksejõuetusmenetluste algatamist. (19) Teisesed maksejõuetusmenetlused võivad lisaks kohalike huvide kaitsmisele täita erinevaid eesmärke. Võib esineda juhtumeid, mil võlgniku vara ühtse tervikuna käsitlemine on liiga raske või asjaomaste õigussüsteemide erinevused on nii suured, et võivad põhjustada raskusi selle riigi, kus menetlus on algatatud, seaduste rakendamisel teistes riikides, kus võlgniku vara asub. Seetõttu võib põhimaksejõuetusmenetluse likvideerija taotleda teisese menetluse algatamist, kui seda on vaja vara tõhusaks käsitlemiseks. […] (21) Igal võlausaldajal, kellel on ühenduses alaline elu- või asukoht või registrijärgne asukoht, peaks olema õigus esitada oma nõuded kõigis ühenduses pooleliolevates maksejõuetusmenetlustes, mis on seotud võlgniku varadega. […]“.
49

Mis puudutab harta artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2, siis tuleb märkida, et harta sätted on vastavalt selle artikli 51 lõikele 1 ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. ELL artikli 6 lõige 1 ning harta artikli 51 lõige 2 täpsustavad, et harta sätted ei laienda liidu õiguse kohaldamisala kaugemale liidule antud pädevusest, nagu see on määratletud aluslepingutes.
5

Määruse artikkel 8 „Suhtelised keeldumispõhjused“ oli sõnastatud järgmiselt: „1. Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui: a) see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks registreerimist taotletakse, on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks varasem kaubamärk on kaitstud; b) kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärki seostatakse varasema kaubamärgiga. 2. Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk“ järgmist: a) järgmisi kaubamärke, mille registreerimise taotluse kuupäev on varasem [ELi] kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast, arvestades võimaluse korral nende kaubamärkidega seotud prioriteete: i) [ELi] kaubamärgid; ii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriikides […], iii) kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste kokkulepete alusel; iv) kaubamärgid, mis on registreeritud [liidus] kehtivate rahvusvaheliste kokkulepete alusel; […] 5. Lõike 2 tähenduses ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema [ELi] kaubamärgi olemasolul on see omandanud [liidus] maine ja varasema siseriikliku kaubamärgi olemasolul on see omandanud maine asjaomases liikmesriigis ning kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.“
22

Nendel asjaoludel otsustas Landesverwaltungsgericht Steiermark (Steiermarki liidumaa halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: Kohtuasjas C‑64/18: „1. Kas ELTL artiklit 56 ning [direktiivi 96/71] ning [direktiivi 2014/67] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse töötajate piiriülese kasutamise puhul aset leidvate formaalsete kohustuste rikkumiste korral – näiteks juhul, kui vahendav tööandja ei tee Austrias asuvale tööandjale kättesaadavaks palgadokumente – väga kõrged rahatrahvid, eeskätt kõrged miinimumtrahvid, mis määratakse kumulatiivselt iga asjaomase töötaja kohta? 2. Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas ELTL artiklit 56 ning [direktiivi 96/71] ning [direktiivi 2014/67] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui töötajate piiriülese kasutamise puhul aset leidvate formaalsete kohustuste rikkumiste korral määratakse kumulatiivsed rahatrahvid, millel puudub absoluutne ülempiir?“ Kohtuasjas C‑140/18: „1. Kas ELTL artiklit 56 ning [direktiivi 96/71] ning [direktiivi 2014/67] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse töötajate piiriülese kasutamise puhul aset leidvate formaalsete kohustuste rikkumiste korral – näiteks juhul, kui vahendav tööandja ei tee Austrias asuvale tööandjale kättesaadavaks palgadokumente – väga kõrged rahatrahvid, eeskätt kõrged miinimumtrahvid, mis määratakse kumulatiivselt iga asjaomase töötaja kohta? 2. Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas ELTL artiklit 56 ning [direktiivi 96/71] ning [direktiivi 2014/67] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui töötajate piiriülese kasutamise puhul aset leidvate formaalsete kohustuste rikkumiste korral määratakse kumulatiivsed rahatrahvid, millel puudub absoluutne ülempiir? 3. Juhul kui esimesele ja teisele küsimusele vastatakse eitavalt: Kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse ettevaatamatusdeliktide puhul piiramatult kõrged rahatrahvid ja asenduskaristusena mitmeaastased vangistused?“ Kohtuasjas C‑146/18: „Kas [harta] artikleid 47 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega nähakse kaebuste lahendamise menetluse puhul menetluskuludeks kohustuslikult ette 20% määratud rahatrahvist?“ Kohtuasjas C‑148/18: „Kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse ettevaatamatusdeliktide puhul piiramatult kõrged rahatrahvid, eeskätt kõrged miinimumtrahvid, ja asenduskaristusena mitmeaastased vangistused?“
18

Eelkõige ei saa välistada, et põhikohtuasjas kõne all oleva teemaviites (hashtag) seisneva tähisega, saab identifitseerida neid kaupu või teenuseid, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse, konkreetselt ettevõtjalt pärinevana, mistõttu see tähis vastab eespool nimetatud tingimusele. Tegelikult on võimalik, et selline tähis esitatakse avalikkusele kaupade või teenustega seostatuna ja see täidab kaubamärgi peamise ülesande, milleks on kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenuste kaubandusliku päritolu tähistamine.
51

Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus esmalt kontrollima, kas põllumajandusettevõtja tegeleb määruse nr 882/2004 IV lisa A jaos nimetatud tegevustega nagu tapmine ja liha lõikamine. Kui see nii on, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus teisena kontrollima, kas see põllumajandusettevõtja on kohustatud järgima toidualastes õigusnormides sätestatut, nii et teda tuleb pidada „toidukäitlejaks“ või „söödakäitlejaks“ määruse nr 178/2002 artikli 3 punktide 3 ja 6 tähenduses ja et tema tegevuse suhtes tuleb läbi viia ametlikud kontrollid, mille eesmärk on kontrollida nende õigusnormide täitmist.
34

Tuleb lisada, et tõsiasi, et krediidi kogukulu vähendamisel arvatakse sisse kulu, mis ei sõltu lepingu kestusest, ei sea laenuandjat ebaproportsionaalselt halvemasse olukorda. Nimelt tuleb meelde tuletada, et viimase huvid on arvesse võetud ühelt poolt direktiivi 2008/48 artikli 16 lõikes 2, milles on ette nähtud, et krediidi ennetähtaegse tagastamise korral on krediidiandjal õigus saada õiglast ja objektiivselt põhjendatud hüvitist võimalike kulude eest, mis on otseselt seotud krediidi ennetähtaegse tagastamisega, ning selle direktiivi artikli 16 lõikes 4, mis annab liikmesriikidele täiendava võimaluse tagada, et hüvitis vastaks krediidi- ja turutingimustele, et kaitsta laenuandjate huvisid.
19

Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas niisuguses olukorras, millega on tegemist põhikohtuasjas, tuleb liidu õigust tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormide vastuolu määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 2 kolmanda lõiguga toob tagajärjena kaasa selle, et tootjatel ei ole kohustust tasuda lisamaksu, kui on täidetud selles määruses sätestatud tingimused? 2. Kas niisuguses olukorras, millega on tegemist põhikohtuasjas, tuleb liidu õigust ja eelkõige õiguspärase ootuse kaitse üldpõhimõtet tõlgendada nii, et ei saa kaitsta niisuguste isikute õiguspärast ootust, kes täitsid liikmesriigi kehtestatud kohustust ning kes said kasu selle kohustuse täitmisega kaasnevatest tagajärgedest, kui ilmnes, et see kohustus on liidu õigusega vastuolus? 3. Kas niisuguses olukorras, millega on tegemist põhikohtuasjas, on määruse nr 1392/2001 artikli 9 ja mõistega „prioriteetne kategooria“ vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu dekreetseaduse nr 157/2004 artikli 2 lõige 3, mille Itaalia Vabariik on vastu võtnud ning milles on sätestatud ülemäära kogutud lisamaksu tagastamise erinev kord, mille puhul eristatakse tähtaegades ja tagastamiskorras tootjaid, kellel oli õiguspärane ootus, et järgitakse riigisisest õigusnormi, mis osutus liidu õigusega vastuolus olevaks, ja tootjaid, kes ei järginud seda õigusnormi?“
56

Võttes arvesse eelnevaid kaalutlusi, tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2002/65 artikli 5 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti 3 alapunktiga a ja artikli 6 lõike 2 punktiga c tuleb tõlgendada nii, et kohustust, mis lasub tarbijaga sidevahendi teel finantsteenust puudutava lepingu sõlminud teenuse osutajal ja mille kohaselt tal tuleb edastada – enne seda, kui tarbija ennast sidevahendi abil sõlmitud lepingu või tehtud pakkumisega seob – sellele tarbijale vastavalt liidu õiguse nõuetele taganemisõiguse olemasolu kohta teave, mis on esitatud selgelt ja on arusaadav keskmisele tarbijale, kes on informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, ei ole rikutud siis, kui see teenuse osutaja teavitab tarbijat, et taganemisõigust ei kohaldata lepingule, mille on tarbija sõnaselge taotluse alusel mõlemad lepingupooled täielikult täitnud enne seda, kui tarbija oma taganemisõigust rakendab, isegi kui see teave ei vasta liikmesriigi õigusnormidele, nagu neid on riigisiseses kohtupraktikas tõlgendanud, milles nähakse ette, et sellises olukorras on võimalik taganemisõigust rakendada.
75

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele kuni neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti b alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et puudega töötaja töölepingu „objektiivsetel põhjustel“ ülesütlemine põhjendusega, et see töötaja vastab koondatavate isikute valikul kasutatud kriteeriumidele, nimelt et tal on teatud määrast madalam tootlikkus, väiksem mitmeti sobivus ettevõtte erinevatel töökohtadel töötamiseks ning kõrge töölt puudumise määr, kujutab endast kaudset diskrimineerimist puude alusel selle sätte tähenduses, välja arvatud juhul, kui tööandja on selle töötaja suhtes võtnud eelnevalt tarvitusele mõistlikud abinõud nimetatud direktiivi artikli 5 tähenduses, et tagada puuetega inimeste võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine; seda peab kontrollima liikmesriigi kohus.
89

Kõike eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2004/38 artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav väljasaatmisotsusele, mis on tehtud kolmanda riigi kodaniku suhtes põhjusel, et tal ei ole enam selle direktiivi alusel elamisõigust, sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus see kolmanda riigi kodanik on abiellunud liidu kodanikuga ajal, mil viimane kasutas oma liikumisvabadust, liikudes vastuvõtvasse liikmesriiki ja elades seal, kusjuures hiljem pöördus see kodanik tagasi oma kodakondsusliikmesriiki. Järelikult tuleb sellise väljasaatmisotsuse vastuvõtmisel järgida direktiivi 2004/38 artiklites 30 ja 31 ette nähtud tagatisi ning selle vastuvõtmisega seoses ei tohi mingil juhul kehtestada sisenemiskeeldu.
16

Selles küsimuses on liikmesriigi kohtupraktikas kahesuguseid tõlgendusi. Esimene suundumus kohtupraktikas on selline, et 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199) nõuab sellisel juhul algse kaebuse läbivaatamist ka pärast seda, kui vastukaebus on rahuldatud, ilma et tuleks arvesse võtta menetluses osalenud ettevõtjate arvu ega põhikaebuses väidetena esitatud rikkumisi. Siiski ei võta see tõlgendus arvesse 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsust Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung und Caverion Österreich (C‑355/15, EU:C:2016:988), kus Euroopa Kohus on otsustanud, et direktiiviga 89/665 ei ole vastuolus see, et pakkuja, kes jäeti riigihankemenetlusest kõrvale hankija juba jõustunud otsusega, jäetakse ilma õigusest vaidlustada asjaomases hankemenetluses edukaks tunnistamise otsus. Lisaks ei arvesta see tõlgendus asjaoluga, et hankemenetluse uuesti läbivaatamine ja selle tühistamine on kõigest hüpoteetiline võimalus, mistõttu kaebaja põhjendatud huvi ei ole kindel.