ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

a) Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et kaebaja võib liidu institutsiooni otsuse, mille rakendamine on liikmesriigi asutustele kohustuslik, õiguspärasuse vaidlustada viitega oluliste vorminõuete rikkumisele, aluslepingute või nende rakendamisel kohaldatavate õigusnormide rikkumisele või kaalutlusõiguse kuritarvitamisele? b) Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et liidu institutsioonid, kes osalesid otsuse vastuvõtmisel, mille kehtivus on liikmesriigi kohtus vaidlustatud, on kohustatud saatma kohtu nõudmisel sellele kohtule kogu nende käsutuses oleva teabe, mida nad võtsid kõnealuse otsuse tegemisel arvesse või oleksid pidanud arvesse võtma? c) Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile hõlmab ka kohtu kõikehõlmavat kontrolli määruse (EÜ) nr 1225/2009 (1) artikli 13 kohaldamise tingimuste täidetuse üle? Kas põhiõiguste harta artiklist 47 tuleneb eelkõige see, et kohus võib täies ulatuses hinnata, kas asjaolud on täielikult välja selgitatud ja kas asjaomane õiguslik tagajärg võib selle alusel olla kohaselt põhjendatud? Kas põhiõiguste harta artiklist 47 tuleneb eelkõige ka see, et kohus võib täies ulatuses hinnata, kas arvesse oleks pidanud võtma sellist asjaolu, mida otsuse vastuvõtmisel väidetavalt arvesse ei võetud, kuid mis võis tuvastatud asjaoludega seonduvat õiguslikku tagajärge mõjutada?
1.

Kas määruse (EÜ) nr 1560/2003 (1) (rakendusmäärus) artikli 5 lõikes 2 vastamiseks (vastuvõtmispalve uuesti läbivaatamise palve esitamiseks) ette nähtud tähtaja järgimata jätmise korral läheb vastutus juhul, kui palve saajaks olev liikmesriik on määruse (EL) nr 604/2013 (2) (Dublini III määrus) artikli 21 lõike 1 alusel esitatud vastuvõtmispalve kindlaksmääratud tähtaja jooksul tagasi lükanud, üle palve esitajaks olevale liikmesriigile, kui palve esitajaks olev liikmesriik on kindlaksmääratud tähtaja jooksul esitanud vastuvõtmispalve Dublini III määruse artikli 21 lõike 1 esimese lõigu tähenduses ja (tagantjärele) tehtud uurimise tulemusel selgub, et Dublini III määruse III peatüki kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik on palve saajaks olev liikmesriik?
ET Euroopa Liidu Teataja C 52/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu) 15. novembril 2017 – Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos versus UAB Skonis ir kvapas

(Kohtuasi C-638/17)

(2018/C 052/22)

Kohtumenetluse keel: leedu

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Vastustaja: UAB Skonis ir kvapas

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 21. juuni 2011. aasta direktiivi 2011/64/EL (1) tubakatoodetele kohaldatava aktsiisi struktuuri ja määrade kohta (kodifitseeritud tekst) artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „sigarid või sigarillod“ alla kuuluvad (või ei kuulu) tubakatooted, mille puhul osa looduslikust või taastatud tubakast valmistatud ümbrislehest on lisaks kaetud veel ühe välimise (paberist) kihiga, nagu käesoleval juhul? Kas sellele küsimusele vastamisel omab tähtsust see, et paberi kasutamine tubakatoote (filtri) välimise ümbrislehe lisakihina tähendab, et toode sarnaneb visuaalselt sigaretiga?

(1) ELT 2011 L 176, lk 24.
ET Euroopa Liidu Teataja C 52/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) 17. novembril 2017 – GE Power Controls Portugal – Unipessoal L.da. versus Fazenda Pública

(Kohtuasi C-643/17)

(2018/C 052/24)

Kohtumenetluse keel: portugali

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supremo Tribunal Administrativo

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: GE Power Controls Portugal – Unipessoal L.da.

Vastustaja: Fazenda Pública

Eelotsuse küsimus

Kas tolliseadustiku rakendussätete artikli 313 lõiget 1 (1) silmas pidades tuleb eeldada, et põhikohtuasjas vaadeldavad kaubad on ühenduse kaubad, kui ei tõendata vastupidist, või […] tuleb pidada neid kaupadeks, mis on toodud tolliterritooriumile [ühenduse tolliseadustiku] artikli 3 (2) tähenduses ja mis on hõlmatud artikli 313 lõike 2 punkti a esimeses osas sätestatud erandiga, nii et ühenduse kaupadeks loetakse üksnes need, mille kohta on esitatud tõendid, et neile on kohaldatud EÜ tolliterritooriumil vabasse ringlusse lubamise korda?

(1) Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT 1993, L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3).

(2) Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307).
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas neutraalsuse põhimõttega ja direktiivi 2006/112/EÜ artikliga 90 on vastuolus liikmesriigi selline õigusnorm, nagu sisaldub käibemaksuseadustiku (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado) artikli 78 lõikes 11, tõlgendatuna nii, et see ei võimalda mittetasumise korral maksu korrigeerida, kui kauba või teenuse ostjat, kes on maksukohustuslane, ei ole maksu tühistamisest algselt tehtud mahaarvamise hüvitamiseks teavitatud käibemaksuseadustiku (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado) artikli 98 lõikes 2 sätestatud maksu mahaarvamise tähtaja jooksul?
ET Euroopa Liidu Teataja C 52/19

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Brindisi (Itaalia) 17. novembril 2017 – kriminaalasi Gianluca Moro süüdistuses

(Kohtuasi C-646/17)

(2018/C 052/26)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale di Brindisi

Põhikohtuasja kriminaalmenetluse pool

Gianluca Moro

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2012/13/EL (1) artikli 2 lõiget 1, artikli 3 lõike 1 punkti c ja artikli 6 lõikeid 1, 2 ja 3 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolud niisugused liikmesriigi karistusõiguse valdkonnas kohaldatavad menetlusnormid, mille kohaselt on süüdistuse muudatusega seotud kaitseõigused tagatud kvalitatiivselt ja kvantitatiivselt erinevalt olenevalt sellest, kas muudeti süüdistuse faktilisi aspekte või selle õiguslikku kvalifikatsiooni, eelkõige selles mõttes, et süüdistatav saab alternatiivset menetlust, mis näeb ette kergema karistuse, (nn kokkuleppemenetlus) taotleda ainult esimesel juhul?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT L 142, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 94/7

Aanbestedingskalender BV, Negometrix BV, CTM Solution BV, Stillpoint Applications BV, Huisinga Beheer BV 7. detsembril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 28. septembri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-138/15: Aanbestedingskalender BV jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-687/17 P)

(2018/C 094/08)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Aanbestedingskalender BV, Negometrix BV, CTM Solution BV, Stillpoint Applications BV, Huisinga Beheer BV (esindajad: advocaat C. T. Dekker, advocaat L. Fiorilli)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Madalmaade Kuningriik, Slovaki Vabariik

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus täies ulatuses või selles osas, milles sellega jäeti rahuldamata apellandi esitatud hagi kohtuasjas T-138/15, ning seega:

— tühistada vaidlusalune otsus täies ulatuses või osaliselt; ja/või

— teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus täies ulatuses või selles osas, milles sellega jäeti rahuldamata apellantide hagi kohtuasjas T-138/15, ja saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse asja sisuliseks lahendamiseks vastavalt Euroopa Kohtu antud juhistele;

— mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, hindas vääralt asjassepuutuvaid asjaolusid ja ei esitanud korrektset ja järjekindlat põhjendust, leides, et apellandi ainus väide tuleb tagasi lükata ning seega jätta hagi täies ulatuses rahuldamata, sest komisjonil oli õigus tuvastada, et TenderNed’i tegevus ei olnud oma olemuselt majanduslik, ja järeldada, et käesolevas asjas käsitletav meede ei sisaldanud riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.

Apellandid väidavad, et TenderNedi tegevuse majanduslik või mittemajanduslik laad, eelkõige tema esitamise moodulit ei saa käsitada ühe tegevuse erinevateks aspektideks ning et TenderNedi esitamise moodulit tuleb pidada oma olemuselt majanduslikuks ja avalikust võimust eraldiseisvaks. Apellandid väidavad, et Üldkohus ei järginud Euroopa Kohtu praktikat, mis puudutab testi, kas tegevus on oma olemuselt majanduslik või mittemajanduslik.
ET Euroopa Liidu Teataja C 94/5

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Centrale Raad van Beroep (Madalmaad) 4. detsembril 2017 – M. Çoban versus Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(Kohtuasi C-677/17)

(2018/C 094/06)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Centrale Raad van Beroep

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: M. Çoban

Vastustaja: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

Eelotsuse küsimused

Kas otsuse nr 3/80 (1) artikli 6 lõiget 1 tuleb lisaprotokolli artiklit 59 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu TW artikkel 4a, mille kohaselt lõpetatakse täiendava hüvitise maksmine, kui seda saav isik asub elama Türki, olgugi et ta lahkub liikmesriigi territooriumilt omal tahtel? Kas seejuures on oluline, et asjaomasel isikul ei ole riigist lahkumise ajal enam riigis elamise õigust assotsiatsiooniõiguse alusel, kuid tal on pikaajalise elaniku EL elamisluba? Kas seejuures on oluline, et asjaomasel isikul on liikmesriigi õigusnormide alusel võimalus ühe aasta jooksul pärast riigist lahkumist riiki tagasi pöörduda ja seega täiendavat hüvitist uuesti saada, ja et see võimalus säilib seni, kuni isikul on pikaajalise elaniku EL elamisluba?

(1) Assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsus nr 3/80, mis käsitleb Euroopa ühenduste liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide kohaldamist Türgi töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT 1983, C 110, lk 60).
1.1.

Kas ELTL artikli 65 lõiget 3 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1889/2005 ühendusse sisse toodava või ühendusest välja viidava sularaha kontrollimise kohta artikli 9 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, milles on määruse artiklis 3 sätestatud deklareerimiskohustuse rikkumise korral ette nähtud sellised sanktsioonid, mis vastavad oma liigi ja raskuse poolest sanktsioonidele, mis on ette nähtud Bulgaaria Vabariigi karistusseadustiku (Nakazatelen kodeks) artiklis 251 – mille lõikes 1 on alternatiivselt ette nähtud vangistus kuni kuus aastat, mida ei pea ka esmakordse rikkumise korral mõistma tingimisi, või rahaline karistus kuriteo eseme kahekordses väärtuses ja lõikes 2 lisaks esimesena või teisena nimetatud karistusele veel kogu deklareerimata sularaha konfiskeerimine riigikassasse, ilma et kontrollida tuleks raha pärinemist ja kasutamise eesmärki –, sest tegemist on karistuste kombinatsiooniga, mis läheb harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste ja kuritegude proportsionaalsuse põhimõtet rikkudes kaugemale sellest, mida soovitakse saavutada määruse eesmärke silmas pidades ning seetõttu on nende karistuste puhul tegemist kapitali vaba liikumise varjatud piiranguga?
3.

Kui kahjuhüvitise maksmiseks kohustatud isikud tuleb kindlaks määrata liikmesriigi õigusnormide alusel: Kas liidu õiguse tõhususe nõudega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et äriühing, kes on pärast ELTL artiklit 101 rikkuvas kartellis osalenud äriühingu kõikide aktsiate omandamist kõnealuse äriühingu lõpetanud ja selle majandustegevust jätkanud, ei pea hüvitama lõpetatud äriühingu konkurentsiõigust rikkuva tegevusega tekitatud kahju, kuigi hüvitise saamine lõpetatud äriühingult oleks praktiliselt võimatu või ülemäära raske? Kas tõhususe nõudega on vastuolus liikmesriigi õigusnormide selline tõlgendus, mille kohaselt tekib kahju hüvitamise kohustus tingimusel, et ettevõtja kõnealune ümberkujundamine oli õigusvastane või toimus kunstlikult eesmärgiga vältida konkurentsiõiguslikku kahju hüvitamise kohustust või oli muul viisil ebaaus või et äriühingule oli ümberkujundamise läbiviimisel konkurentsiõiguse rikkumine vähemasti teada või oleks pidanud teada olema?
2.

Kas direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sissenõudmistaotluse alusel toimub teise riigi nõuete sissenõudmine samas korras, kuid siiski nii, et sissenõutud vara hoitakse eraldi ja see ei segune taotluse saanud liikmesriigi varaga, või nii, et sissenõudmine toimub koos oma nõuetega, nii et nende alusel saadud vara seguneb taotluse saanud riigi varaga? Teisisõnu – kas direktiivi eesmärk on üksnes keelata teise riigi nõuete diskrimineerimine?
2.

Direktiivi 2005/36/EÜ ja ELTL artikli 49 asutamisvabadust käsitlevate sätete rikkumine. Komisjon leiab, et ministri otsuse nr 109088/12.12.2011 ainsa artikli lõike 2 punktis a sätestatud nõue, mille kohaselt peavad lepitaja koolituse läbimist tõendaval tunnistusel olema ära näidatud: õpetamismeetodid, osalejate arv, koolitajate arv ja kvalifikatsioon, kandidaatide eksamineerimis- ja hindamismenetlus ja viis, millega tagatakse selle menetluse objektiivsus, läheb kaugemale sellest, mida võib nõuda tunnistuse omajal eeldatavasti olevate teadmiste taseme ja kvalifikatsiooni hindamisel; samuti ei võimalda see nõue õigesti hinnata, kas koolitus, mille huvitatud isik läbis, hõlmas oluliselt erinevaid valdkondi võrreldes nendega, mille omandamist näitab Kreekas nõutav kvalifikatsiooni tõendav dokument. Nimetatud põhjustel on eespool nimetatud säte vastuolus direktiivi 2005/36/EÜ artiklitega 13, 14, 50 ja VII lisaga. Peale selle nõutakse eespool nimetatud ministri otsuse lõigu 5 alapunktis A, et täielikult kvalifitseeritud välismaised lepitajad peavad tõendama, et nad on lisaks osalenud vähemalt kolmes lepitusmenetluses, enne kui nende kvalifikatsiooni Kreekas tunnustatakse, samas kui seda nõuet ei kohaldata lepitajatele, kes omandavad oma kutsealase ettevalmistuse Kreekas. Sellest tulenevalt on eelmainitud säte vastuolus direktiivi 2005/36/EÜ artikliga 13, mis näeb ette, et vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus võimaldab taotlejatel sellel kutsealal tegutsema asuda või tegutseda oma kodanikega samadel tingimustel, kui neil on teises liikmesriigis viimase territooriumil sellel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks nõutav pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument; ka rikub see säte Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 49 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõtet.
2.

Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, võib reservatsioon mõjutada igakülgset hindamist nii, et pädev ametiasutus võtab kõnealust kaubamärgiosa küll arvesse, kuid omistab sellele vähem kaalu, nii et seda ei peeta eristavaks, isegi kui de facto on see osa varasemas kaubamärgis eristav ja domineeriv?
ET Euroopa Liidu Teataja C 83/10

Viridis Pharmaceutical Ltd. 28. novembril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 15. septembri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-276/16: Viridis Pharmaceutical Ltd. versus EUIPO

(Kohtuasi C-668/17 P)

(2018/C 083/16)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Viridis Pharmaceutical Ltd. (esindajad: advokaadid C. Spintig, S. Pietzcker ja M. Prasse)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), Hecht-Pharma GmbH

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul langetada järgmise otsus:

1. tühistada Üldkohtu teise koja otsus, mis on vaidlustatud.

2. suunata kohtuasi tagasi Üldkohtusse.

3. mõista apellandi kohtukulud välja EUIPO-lt. Teise võimalusena: kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab kõnealuses apellatsioonkaebuses, et Üldkohus on vaidlustatus otsuses rikkunud korduvalt liidu kaubamärgimääruses (1) sätestatud õigusnorme.

Seejärel väidab apellant, et rikutud on kaubamärgimääruse artikli 58 lõike 1 punkti a esimeses lauses nimetatud esimest alternatiivset võimalust. Üldkohus rikkus õigusnormi kui ta lähtus sellest, et ravimi jaoks registreeritud ELi kaubamärgi õiguspärane kasutamine on võimalik üksnes juhul, kui sellele on antud ravimeid käsitlevate siseriiklike õigusaktide kohane luba. Üldkohus rikkus nimetatud õigusnormi ka sellega, et ta kvalifitseeris ELi kaubamärgi kliiniliste uuringute käigus kasutamise vastavalt direktiivi 2001/83/EL (2) artikli 8 lõike 3 punktile i kohustuslikult ettevõttesisesena ja seega mitte kaubamärgi tegelikuks kasutamiseks.

Lisaks väidab apellant, et rikutud on kaubamärgimääruse artikli 58 lõike 1 punkti a esimeses lauses nimetatud teist alternatiivset võimalust. Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta lähtus sellest, et ravimeid käsitlevate siseriiklike õigusaktide kohase loataotluse ettevalmistamiseks tehtud kiinilisele uuringule ei saa viidata kaubamärgi kasutamata jätmise põhjendamiseks siis, kui kliiniline uuring viidi tegelikult läbi alles pärast kaubamärgi registreerimist ja/või ei viidud seda läbi piisavate rahaliste vahenditega kliinilise uuringu võimalikult kiiresti lõpuleviimiseks.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrus (EL) nr 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT L 154, 16.6.2017, lk 1).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, 28.11.2001, lk 67).
1.

Kas ELTL artikliga 45, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud oma 8. novembri 2012. aasta kohtuotsuses C-461/11 (1), on vastuolus kohtualluvust reguleeriv õigusnorm, näiteks käesolevas asjas kõne all olev Taani õigusnorm, mille eesmärk on tagada, et võla vähendamisega seotud asja menetleval kohtul on olemas teadmised sotsiaal-majandusliku olukorra kohta, milles võlgnik ja tema perekond elavad ja mille puhul tuleb eeldada, et nad elavad selles ka edaspidi, ja kohus saab neid teadmisi hindamisel kasutada, ning et nimetatud hindamine võib toimuda vastavalt varem kindlaks määratud tingimustele, mis määratlevad, millist elatustaset võib võla vähendamise korral pidada vastuvõetavalt tagasihoidlikuks?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „sõiduki kasutamine“ tähendab sellist olukorda, nagu põhikohtuasjas, see tähendab olukorda, kus kahju kolmanda isiku varale tekitab sõidukit kasutav kaassõitja?
2.

Kas direktiivi 2003/86/EÜ artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus pagulase perekonna taasühinemise taotluse rahuldamata jätmine, mida põhjendatakse üksnes sellega, et pagulane ei ole oma taotlusele lisanud ametlikke dokumente peresuhte tõendamiseks, või tuleb direktiivi 2003/86/EÜ artikli 11 lõiget 2 tõlgendada nii, et pagulase perekonna taasühinemise taotluse rahuldamata jätmine, mis rajaneb üksnes peresuhteid tõendavate ametlike dokumentide puudumisel, on sellega ainult siis vastuolus, kui pagulane on andnud usutava selgituse selle kohta, et ta ei ole neid dokumente esitanud, ja oma väite kohta, et ta ei saa neid enam esitada?
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione Tributaria Regionale per la Lombardia (Itaalia) 20. detsembril 2017 – EN.SA. Srl versus Agenzia delle Entrate – Direzione Regionale Lombardia Ufficio Contenzioso

(Kohtuasi C-712/17)

(2018/C 112/23)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Commissione Tributaria Regionale per la Lombardia

Põhikohtuasja pooled

Apellant: EN.SA. Srl

Vastustaja: Agenzia delle Entrate – Direzione Regionale Lombardia Ufficio Contenzioso

Eelotsuse küsimus

Kas siis, kui tegemist on tehingutega, mida loetakse näilikeks, kuid mis ei ole põhjustanud riigile kahju ega andnud maksumaksjale mingit maksueelist, on liikmesriigi õigusnormid, mis on sätestatud Vabariigi Presidendi 26. oktoobri 1972. aasta dekreedi nr 633 artiklis 19 („Mahaarvamine“) ja artikli 21 lõikes 7 („Tehingute kohta arvete koostamine“) ning 18. detsembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 471 artikli 6 lõikes 6 („Tehingute dokumenteerimise, kirjendamise ja määratlemise kohustuste rikkumine“), kooskõlas Euroopa Kohtus välja töötatud ühenduse käibemaksupõhimõtetega, kui liikmesriigi õigusnormide samaaegne kohaldamine toob kaasa:

a) soetaja tasutud maksu mahaarvamisõiguse korduva äravõtmise seoses iga vaidlusaluse tehinguga, kusjuures tegemist on sama isiku ja sama maksustatava summaga;

b) maksu kohaldamise võõrandaja suhtes ning selle tasumise tema poolt (ilma võimaluseta alusetult tasutud summasid tagasi nõuda) seoses neile tehingutele vastavate müügitehingutega, mida käsitatakse samuti näilikena;
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/16

Euroopa Komisjoni 18. detsembril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 10. oktoobri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-435/15: Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-709/17 P)

(2018/C 112/21)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: J.-F. Brakeland, A. Demeneix, M. França)

Teised menetlusosalised: Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd, European Bicycle Manufacturers Association

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 10. oktoobri 2017. aasta otsus kohtuasjas T-435/15: Kolachi Raj Industrial (Private) Ltd vs. komisjon, jätta rahuldamata esimeses kohtuastmes esitatud nõue ja mõista kohtukulud välja apellandilt; või teise võimalusena

— saata asi tagasi Üldkohtusse uuesti läbivaatamiseks; otsustada esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulude jaotus edaspidi.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni apellatsioonkaebus on esitatud Üldkohtu 10. oktoobri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-435/15. Selle kohtuotsusega tühistas Üldkohus Kolachi Raj’i puudutavas osas komisjoni 18. mai 2015. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/776 (1), millega laiendatakse nõukogu määrusega (EL) nr 502/2013 Hiina Rahvavabariigist pärit jalgrataste impordi suhtes kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu Kambodžast, Pakistanist ja Filipiinidelt lähetatud jalgrataste impordile, olenemata sellest, kas päritolumaana on deklareeritud Kambodža, Pakistan või Filipiinid või mitte.

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab komisjon ühe väite.

Komisjoni seisukoht on, et Üldkohus tõlgendas valesti dumpinguvastase algmääruse artikli 13 lõike 2 punkti b. Esiteks võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses algmääruse artikli 13 kohaldamisel ja selle määruse artikli 13 lõike 2 punktis b oleva sõna „pärinevad“ tõlgendamisel ekslikult kasutusele päritolureeglid. Teiseks eksis Üldkohus, piirates need tõendid, mida komisjon võib kasutada selleks, et tõendada osade „pärinemist“ dumpinguvastaste meetmetega hõlmatud riigist. Komisjon leiab, et tõlgendus, mida Üldkohus kasutas, ei ole kooskõlas algmääruse artikli 13 sõnastuse, konteksti ja eesmärgiga ega Euroopa Kohtu praktikaga, mis käsitleb meetmetest kõrvalehoidmist.

(1) ELT 2015, L 122, lk 4.
2.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas selle direktiivi artikli 9 lõikega 7 on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mille alusel selles direktiivi sättes ette nähtud hüvitamisele tuleb kohaldada tsiviilvastutust ja hüvitamist käsitlevaid liikmesriigi üldnorme, mille alusel ei kohusta kohus hagejat hüvitama kahju, mis on tekitatud sellise ajutise meetmega, mis hiljem osutus patendi tühisuse tõttu alusetuks, ja mis tekkis seetõttu, et kostja ei toiminud nii, nagu on asjaomases olukorras üldjuhul ootuspärane, või mille tekkimise eest vastutab samal põhjusel kostja, tingimusel et hageja on ajutist meedet taotledes toiminud nii, nagu võib niisuguses olukorras üldjuhul eeldada?