KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 8. detsembril 20051( )

Kohtuasi C‑113/04 P

Technische Unie BV

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon,





teised menetlusosalised:

CEF City Electrical Factors BV,

CEF Holdings Ltd,

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied

Apellatsioonkaebus – Konkurentsiõigus –EÜ artikli 81 lõige 1 – Madalmaade elektritoodete turg – Hulgimüügiettevõtjate ühendus – Ainuõigusi andvad vastastikused kollektiivsed kokkulepped ning hinna- ja hinnaalanduskokkulepped – Menetluse ülemäärane kestus

I. Sissejuhatus

1. Käesoleva kohtuasja aluseks on komisjoni konkurentsimenetlus, mis puudutab Madalmaade elektritoodete hulgimüügi turgu. Nimetatud menetluses, mis kestis alates esimestest uurimistest kuni komisjoni otsuseni rohkem kui kaheksa aastat, määras komisjon EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise eest rahatrahve ühendusele Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied (Madalmaade elektritoodete hulgimüüjate ühendus, edaspidi „FEG”) ja ühele tema liikmele Technische Unie BV (edaspidi „TU”).

2. Esimese Astme Kohus kinnitas täielikult komisjoni sellekohase 26. oktoobri 1999. aasta otsuse( ) (edaspidi „vaidlusalune otsus”) oma 16. detsembri 2003. aasta otsusega liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00( ) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).

3. Euroopa Kohus käsitleb nüüd Esimese Astme Kohtu otsuse peale esitatud TU apellatsioonkaebust.( ) Peale muude apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud väidete, milles TU käsitleb põhiliselt põhjenduste puudumist ja EÜ artikli 81 rikkumist, heidab ta Esimese Astme Kohtule eelkõige ette seda, et ta ei määranud vajalikke tagajärgi selle eest, et komisjoni menetlus kestis ülemäära kaua.

II. Õiguslik raamistik

4. EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on keelatud „kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires […]”.

5. Komisjon võib sellistel juhtudel määrata asjaomastele ettevõtjatele trahve. Selleks sätestab nõukogu määruse nr 17( ) (edaspidi „määrus nr 17”) artikli 15 lõige 2:

„Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000–1 000 000 arvestusühikut või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad [EÜ artikli 81 lõiget 1] […],

[…].

Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.”

III. Asjaolud ja menetlus

A. Asjaolud ja menetlus komisjonis

6. Käesoleva kohtuasja aluseks olev konkurentsiasi puudutab Madalmaade elektritoodete, nt traadi, kaabli ja polüvinüülkloriidist (PVC) torude hulgimüügiturgu. Komisjon tuvastas, et sellel turul valitses ainuõigusi andev kollektiivne süsteem, milles oli ettevõtjate ühendus FEG muu hulgas kokku leppinud ettevõtjate ühendusega NAVEG( ) niinimetatud gentlemen’s agreement’i vormis ja mille eesmärk oli takistada tarneid neile ettevõtjatele, kes ei kuulu FEG‑sse. Peale selle tuvastati, et FEG piiras oma liikmete vabadust määrata ise vabalt ja sõltumatult müügihindu.

7. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–5 kirjeldab Esimese Astme Kohus kohtuasja tausta kokkuvõtlikult järgmiselt:

„3 CEF Holdings Ltd (edaspidi „CEF UK”), kes on Ühendkuningriigis asuv elektritoodete hulgimüüja, otsustas hakata tegutsema Madalmaade turul ja asutas selleks 1989. aasta mais tütarettevõtja CEF City Electrical Factors BV (edaspidi „CEF BV”). Kuna Madalmaades tekkis tarnetega probleeme, esitasid CEF BV ja CEF UK […] komisjonile 18. märtsil 1991 kaebuse, mille komisjon registreeris järgmisel päeval.

4 Kaebus puudutas kolme elektritoodete turul tegutsevat ettevõtjate ühendust. Peale FEG puudutas see Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied’i (Madalmaade elektritoodete tootjate ainuesindajate ühendus, edaspidi „NAVEG”) ja Unie van de Elektrotechnische Ondernemers’i (Elektritooteid tootvate ettevõtjate liit, edaspidi „UNETO”).

5 CEF oli seisukohal, et need ühendused ja nende liikmed on sõlminud ainuõigusi andvaid vastastikusi kollektiivseid kokkuleppeid kõigil elektritoodete turustamisega tegelevail tasanditel Madalmaades. Seetõttu on elektritoodete hulgimüügiettevõtjal, kes ei ole FEG liige, peaaegu võimatu siseneda Madalmaade turule. Tootjad ja nende esindajad või importijad tarnivad elektritooteid ainult FEG liikmetele ja paigaldajad ostavad ainult neilt. 22. oktoobril 1991 laiendas CEF oma kaebust FEG ja selle liikmete vahelistele hinna- ja hinnaalanduskokkulepetele, mille eesmärk oli takistada CEF-il teatud projektides osaleda. Alates jaanuarist 1992 laiendas CEF kaebust vertikaalsetele hinnakokkulepetele teatud elektritoodete tootjate ja FEG liikmetest hulgimüüjate vahel.”

8. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6–14 on uurimise käigu ja menetluse kohta komisjonis sedastatud järgmist:

„6 [1991. aasta juunist kuni augustini esitas komisjon teiste hulgas TU-le erinevaid informatsiooninõudeid, tuginedes määruse nr 17 artiklile 11.]

7 Komisjon saatis 16. septembril 1991 FEG-le märgukirja, mis puudutas muu hulgas mõningatele elektritoodete tarnijatele avaldatud survet, et nad ei teeks CEF-ile tarneid, FEG liikmete hinna- ja hinnaalanduskokkuleppeid ning käibekünnist, mis on FEG-sse vastuvõtmise kriteerium.

8 Komisjon küsitles 27. aprillil 1993 mõningaid elektritoodete tarnijaid vastavalt määruse nr 17 artiklile 11.

9 Komisjon saatis FEG-le 10. juunil 1994 informatsiooninõude vastavalt määruse nr 17 artiklile 11.

10 Komisjon viis 8. ja 9. detsembril 1994 FEG ja mõningate selle liikmete, kaasa arvatud TU, suhtes läbi uurimise vastavalt määruse nr 17 artikli 14 lõikele 3.

11 Komisjon saatis 3. juulil 1996 vastuväiteteatise FEG-le ja selle seitsmele liikmele [kelle hulgas oli ka TU] (edaspidi „vastuväiteteatis”). FEG ja TU esitasid vastusena sellele vastuväiteteatisele 13. detsembril 1996 ja 13. jaanuaril 1997 oma seisukohad.

12 FEG ja TU esitasid komisjonile mitu toimikuga tutvumise taotlust. Pärast seda, kui neile saadeti 16. septembril 1997 mõned täiendavad dokumendid, esitasid mõlemad vastusena vastuväiteteatisele 10. oktoobril 1997 komisjonile oma täiendava seisukoha.

13 19. novembril 1997 toimus ärakuulamine kõigi vastuväiteteatise adressaatide ja CEF-i juuresolekul.

14 Neil asjaoludel võttis komisjon 26. oktoobril 1999 vastu vaidlusaluse otsuse […].”

B. Vaidlusalune otsus

9. Vaidlusaluses otsuses sedastas komisjon põhiliselt seda, et FEG on toime pannud kaks EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist ja määras FEG-le nende eest trahvi. Samal ajal tuvastas komisjon, et TU osales aktiivselt FEG rikkumistes. Vaidlusaluse otsuse resolutiivosa sätestab:

„Artikkel 1

FEG on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, luues NAVEG-ga sõlmitud kokkuleppe alusel ning kooskõlastatud tegevuse abil tarnijatega, kes ei kuulu viimati nimetatud ühendusse, ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi, mille eesmärk oli takistada tarneid neile ettevõtjatele, kes ei kuulu FEG-sse.

Artikkel 2

FEG on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, piirates otseselt ja kaudselt oma liikmete vabadust määrata oma müügihindu vabalt ja sõltumatult, tehes siduvaid hindade kindlaksmääramise otsuseid ja siduvaid otsuseid reklaamide kohta, jagades oma liikmetele soovitusi bruto- ja netohindade osas ning pakkudes foorumit hindade ja allahindluste üle läbirääkimiste pidamiseks.

Artikkel 3

TU on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, osaledes aktiivselt vaidlusaluse otsuse artiklites 1 ja 2 nimetatud rikkumistes.

Artikkel 4

[…]

2. TU peab artiklis 3 nimetatud rikkumised viivitamatult lõpetama, kui ta pole neid veel lõpetanud.

Artikkel 5

1. FEG-le määratakse punktides 1 ja 2 nimetatud rikkumiste eest 4,4 miljoni euro suurune rahatrahv.

2. TU-le määratakse punktis 3 nimetatud rikkumiste eest 2,15 miljoni euro suurune rahatrahv.

[…]”.

10. Arvestades haldusmenetluses toimepandud rikkumisi ja ka menetluse märkimisväärset kestust, mida ta ise tunnistas, vähendas komisjon trahvi 100 000 euro võrra.( )

C. Kohtumenetlus

11. Nii FEG( ) kui ka TU( ) esitasid vaidlusaluse otsuse peale hagi Esimese Astme Kohtule, milles nad vastavalt paluvad Esimese Astme Kohtult:

– tühistada vaidlusalune otsus,( )

– teise võimalusena tühistada neile määratud trahvid,

– viimase võimalusena vähendada neile määratud trahve ja

– mõista kohtukulud välja komisjonilt ja menetlusse astujatelt.

12. FEG ajutiste meetmete kohaldamise taotlus jäi rahuldamata.( )

13. Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis CEF BV‑le ja CEF UK‑le (edaspidi koos „CEF”) loa astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.( )

14. Pärast kohtuasjade T‑5/00 ja T‑6/00 liitmist ühiseks suuliseks menetluseks ja ühise otsuse tegemiseks, tegi Esimese Astme Kohus 16. detsembril 2003 vaidlustatud kohtuotsuse, millega ta otsustas

– jätta hagid rahuldamata ja

– mõista kohtukulud välja hagejatelt.

15. TU palub oma 3. märtsil 2004 kohtukantseleisse saabunud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00 või vähemalt kohtuasjas T‑6/00 ja teha uus lõplik otsus nii, et võetakse arvesse teises taandes esitatud taotlust; teise võimalusena tühistada kohtuotsus ja suunata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtusse;

– tühistada vaidlusalune otsus täielikult või vähemalt osaliselt nii, et uue otsusega vähendataks oluliselt talle määratud trahve;

– mõista kohtukulud, sh Esimese Astme Kohtu menetluses tekkinud kulud, välja komisjonilt.

16. Komisjon palub Euroopa Kohtul:

– lükata apellatsioonkaebus tervikuna vastuvõetamatuse tõttu, või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu tagasi ja

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

17. Menetlusse astujad CEF paluvad Euroopa Kohtul:

– lükata apellatsioonkaebus tervikuna vastuvõetamatuse tõttu, või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu tagasi ja

– mõista kohtukulud välja hagejalt.

18. Euroopa Kohus arutas apellatsioonkaebust kõigepealt kirjalikus menetluses ja 22. septembril 2005 – koos kohtuasjaga C‑105/04 P – kohtuistungil.

IV. Apellatsioonkaebuse teine kuni neljas väide ning apellatsioonkaebuse viienda väite esimene ja kolmas osa

19. TU vaidlustab apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud teises kuni neljandas väites ning viienda väite esimeses ja kolmandas osas vaidlustatud kohtuotsuse erinevad lõigud, milles Esimese Astme Kohus käsitleb üksikasjalikult komisjoni seisukohti konkurentsinormide rikkumiste ja nende kestuse kohta.

20. Enne nende väidete üksikasjalikku analüüsi tuleb meelde tuletada EÜ artikli 225 lõikest 1 ja Euroopa Ühenduste Kohtu põhikirja artikli 58 lõikest 1 tulenevat hindamise ulatust, mida Euroopa Kohus kohaldab väljakujunenud praktika kohaselt apellatsioonimenetlustes:( ) „Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes”. Seega on Esimese Astme Kohtul ainupädevus määratleda ja hinnata antud asjas olulisi faktilisi asjaolusid ning analüüsida tõendeid, välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud, ei ole kõnealuste faktiliste asjaolude hindamine ja tõendite analüüs seega niisugune õiguslik küsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele.

21. Seaduse nõudele ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub üksnes Esimese Astme Kohtule esitatud hagi aluseks olevate faktiliste ja õiguslike väidete ja argumentidega ning mis ei sisalda põhjendusi, mis viitaksid iseäranis vaidlustatud kohtuotsuses väidetavalt sisalduvatele õiguslikele vigadele. Tegelikult on selline apellatsioonkaebus nõue, millega taotletakse pelgalt Esimese Astme Kohtule esitatud hagi uuesti läbivaatamist, mis ei kuulu aga Euroopa Kohtu pädevusse.( )

22. Apellatsioonkaebuse teist kuni neljandat väidet ning viienda väite esimest ja kolmandat osa tuleb hinnata nimetatud asjaoludest lähtudes.

A. Apellatsioonkaebuse teine väide: vastuväiteteatisele eelnenud õigustava tõendi väidetav tähelepanuta jätmine

23. Oma teises apellatsioonkaebuse väites kritiseerib TU seda, et Esimese Astme Kohus on põhjendanud oma otsust puudulikult ja iseendaga vastuollu minnes, kuna ta ei ole tunnistanud õigustavateks tõenditeks teatud dokumente, mis koostati küll pärast uurimise algust, st pärast komisjoni märgukirja, kuid enne vastuväiteteatise edastamist.

24. See väide, mis on tihedalt seotud apellatsioonkaebuse esimese väitega, puudutab eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkte 196 ja 208. Esimese Astme Kohus käsitleb nendes punktides kolmandate isikute poolt komisjonile esitatud mitme kirja tõendamisväärtust, mis TU hinnangul on vastuolus ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi osas esitatud süüdistustega. Esimese Astme Kohus jõuab seejuures järeldusele, et esitatud dokumendid ei lükka ümber komisjoni poolt kindlaks tehtud asjaolu, et FEG ja NAVEG vahel sõlmitud gentlemen’s agreement viidi tõepoolest ellu.( )

25. TU väidab vastu, et vaidlustatud kohtuotsus on iseendaga vastuolus. Esimese Astme Kohus ei võta esiteks õigustava tõendina vastu dokumente, mis pärinevad komisjoni märgukirjale järgnenud ajast, kuid on dateeritud enne vastuväiteteatist. TU sõnul koheldakse teda tõendite hindamisel juba märgukirja esitamisest alates nagu süüdistatavat. Teisalt ei käsitle Esimese Astme Kohus aga TU‑d veel süüdistatavana siis, kui kõne all on mõistliku menetlustähtaja põhimõtte kohaldamise algushetke määramine. Selles osas leiab Esimese Astme Kohus, et otsustav on alles vastuväiteteatise edastamise kuupäev. Esimese Astme Kohtu järeldused märgukirja esitamise aja kohta ei ole niisiis iseenesest järjekindlad. Esimese Astme Kohus kohaldab kahte erinevat mõõdupuud.

26. Küsimus, kas Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendused on vastuolulised, on õigusküsimus, mida võib esitada apellatsioonkaebuse raames.( ) Selles osas on TU apellatsioonkaebus vastuvõetav.

27. Vastupidi TU oletusele ei ole aga dokumentide tõendusliku väärtuse hindamine ja menetluse mõistliku kestuse hindamine üksteisega seotud. Sellele vastavalt ei ole ka vaidlustatud kohtuotsuse erinevad osad, milles Esimese Astme Kohus hindab menetluse kestuse ja vaidlusaluste dokumentide tõenduslikku väärtust, üksteisega loogilises seoses ega saa seega olla ka sisult vasturääkivad, nagu väidab TU.

28. Ainuüksi asjaolu, et teatud dokument koostati enne vastuväiteteatist, ei muuda seda tingimata õigustavaks tõendiks. Samuti ei ole dokument, mis koostati pärast vastuväiteteatist, tingimata süütõend. Dokumendi tõenduslikku väärtust tuleb alati kontrollida, võttes arvesse kõik üksikjuhtumi asjaolud. Oletatav õigustav tõend võib muutuda väärtusetuks, kui ta loodi süüdistatava algatusel ja sel ajal – pärast uurimise algust või pärast märgukirja –, mil oli juba selge, et komisjon kahtlustas konkurentsieeskirjade rikkumist ja asjaomaseid ettevõtjaid oli seega hoiatatud (in tempore suspecto). Sellisele järeldusele jõudis Esimese Astme Kohus õigusnorme rikkumata ka vaidlustatud kohtuotsuses.

29. Seega on teine väide vastuvõetav, aga põhjendamatu.

B. Apellatsioonkaebuse kolmas väide: tuvastatud rikkumistes TU vastutuse tõendamine

30. TU väidab apellatsioonkaebuse kolmandas väites, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi või on vähemalt põhjendanud vaidlustatud kohtuotsust ebaselgelt, kui ta sedastas, et komisjon on pidanud TU-d põhjendatult vastutavaks vaidlusaluse otsuse artiklites 1 ja 2 tuvastatud rikkumiste eest.

31. See väide puudutab eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse osa, mille pealkiri on „Vaidlusaluse otsuse tühistamisnõue” ja selle III jagu. Esimese Astme Kohus käsitleb selles üksikasjalikult küsimust, kas vaidlusaluse otsuse artiklites 1 ja 2 tuvastatud EU artikli 81 lõike 1 rikkumistes saab vastutavaks pidada TU‑d. Esimese Astme Kohus jõuab järeldusele, et komisjon eeldas õigustatult TU aktiivset osalemist nii FEG ja NAVEG vahelises ainuõigusi andvas kollektiivses kokkuleppes (gentlemen’s agreement) kui ka kooskõlastatud tegevuses kokkuleppe laiendamiseks NAVEG‑sse mittekuuluvatele ettevõtjatele, samuti hinnakokkuleppes.( )

32. Selle vastu esitab TU põhiliselt kolm argumenti, mis moodustavad samas selle apellatsioonkaebuse väite kolm osa.

1. TU osalemine ainuõigusi andvas kollektiivses süsteemis (apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa)

33. TU väidab kolmanda väite esimeses osas põhiliselt seda, et Esimese Astme Kohus on jätnud tähelepanuta mitu aspekti, kui ta kontrollis, kas komisjon heitis TU‑le põhjendatult ette aktiivset osalust ainuõigusi andvas kollektiivses süsteemis.

34. TU sõnul jätab Esimese Astme Kohus esiteks tähelepanuta, et TU väidetavad esindajad FEG juhatuses ei olnud tegelikult kohustatud järgima TU juhiseid ja pidid toimima ainult FEG, aga mitte TU huvides; Esimese Astme Kohus ei ole arvesse võtnud FEG põhikirja ega Madalmaade ühinguõigust. Teiseks lähtus Esimese Astme Kohus vääralt sellest nagu FEG ja TU – kui FEG ühe tähtsaima liikme – huvid oleksid algusest peale olnud suures osas samad.( ) Kolmandaks asjaolu, et TU nimetas aastaid ühe FEG juhatuse liikme ja sel viisil osales enamusel, kui mitte kõigil juhatuse koosolekutel, ei ole piisav alus eelduseks, et TU osales isiklikult ja aktiivselt ainuõigusi andvas kollektiivses süsteemis; on selge vahe sagedasel FEG juhatuse organites osalemisel ja otsesel osavõtul FEG poliitika väljatöötamisest. Peale selle heidab TU Esimese Astme Kohtule ette oma otsuse ebapiisavat põhjendamist ja ilmset viga selles, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 351 on sedastatud, et TU-l oli FEG-siseselt „otsustav roll ainuõigusi andvas kollektiivses süsteemis”, samas kui komisjon ei kasuta oma vaidlusaluses otsuses mõistet „otsustav roll”.

35. Komisjon ja CEF väidavad vastu, et TU argumendid on vastuvõetamatud, kuna need kujutavad endast ainult Esimese Astme Kohtu poolt faktiliste asjaolude kohta antud hinnangu vaidlustamist.

36. Tõepoolest puudutavad TU argumendid põhiliselt üksnes käesoleva asja konkreetsete asjaolude hindamist Esimese Astme Kohtus: kas TU oli üks FEG tähtsamaid liikmeid ja mängis ühingus otsustavat rolli, kas tal oli – sõltumata kehtivatest põhikirjalistest ja ühinguõiguslikest eeskirjadest – mitme aasta jooksul mõju FEG juhtivate töötajate üle ja kas võib eeldada, et TU ja FEG huvid kattusid olulises osas; need on kõik asjaolude ja tõendite hindamise küsimused, mis ei kuulu aga apellatsioonkaebuse raames Euroopa Kohtu pädevusse.( ) Selles osas on niisiis TU argumendid vastuvõetamatud.( )

37. Lähemal vaatlusel ei ole aga TU argumentide puhul tegu ainult kriitikaga Esimese Astme Kohtu poolt faktiliste asjaolude hindamise kohta ega samuti mitte esimeses kohtuastmes esitatud etteheidete kordamisega.( ) Peale selle väidab TU, et Esimese Astme Kohus on oma otsuses jätnud tähelepanuta õiguslikud nõuded, mis on kehtestatud selle tõendamisele, et TU võttis EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumistest osa ning et tema kohtuotsus ei ole selles osas õiguspäraselt põhjendatud. Küsimus, millist tõendamisstandardit peab komisjon konkurentsimenetluse otsuses kohaldama ja eriti, millist liiki tõenditele võib ta tugineda, kui ta teeb kindlaks ettevõtte aktiivse osavõtu kartellis, on õigusküsimus, mis kuulub apellatsioonkaebuse raames Euroopa Kohtu pädevusse.

38. Eeltoodu põhjal on apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa vastuvõetav. Tegelikult ei ole see aga siiski asjakohane.

39. Esimese Astme Kohus lähtub nimelt õigustatult sellest, et erialaühendusse kuulumine ei saa automaatselt tähendada seda, et asjaomane liige vastutaks ühenduse poolt toime pandud rikkumiste eest.( ) Pigem on komisjoni kohus tõendada, et ühenduse liikmeks olev ettevõtja osales aktiivselt ühenduse õigusvastases käitumises ja seega rikkus ka ise EÜ artikli 81 lõiget 1.

40. Sellist osalemist võib tõendada aga ka kaudsete tõenditega. Esimese Astme Kohus tunnistab sõnaselgelt, et konkurentsivastased tegevused ja kokkulepped on oma laadilt tihti salajased ning ka nendega seotud dokumente vähendatakse miinimumini. Dokumente, nagu näiteks koosolekute protokolle, leidub üldjuhul harva ja need on paratamatult lünklikud, seega tuleb tihti teatud üksikasju rekonstrueerida järelduste abil. Niisiis peab konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu enamikul juhtudel tuletama teatud hulgast kokkulangevustest või kaudsetest tõenditest, mis võivad, kui neid vaadelda koos, muu seostatud selgituse puudumisel kujutada endast konkurentsieeskirjade rikkumise tõendit.( )

41. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piisab ettevõtja kartellis osalemise tõendamiseks sellest, kui komisjon kinnitab, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti, ilma et ta oleks neile oluliselt vastu vaielnud. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil koosolekutel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil koosolekutel teises tähenduses kui konkurendid.( )

42. Ühenduse, näiteks erialaühenduse juhatuse koosolekutel võib ettevõtja olla ka kaudselt esindatud „oma juhatuse liikme” kaudu. Seda võib oletada näiteks siis, kui erialaühenduse üks juhatuse liige on vastava ettevõtjaga eriti tihedalt seotud, näiteks kuna ta töötab põhikohaga selle ettevõtja juures, sai ta oma koha juhatuses tänu sellele ettevõtjale ja esindab seal ettevõtja huve – kui ka mitte õiguslikult, siis ometi tegelikult. Realistlikult vaadates ei saa niisiis olla küsimus selles, kas juhatuse liige on ametlikult selle ettevõtja esindaja, kas ettevõtjal on juhtnööride ja korralduste andmise õigus või kas on võimalik tõendada, et ettevõtja on juhatuse liikmele andnud konkreetseid korraldusi.

43. Järelikult ei ole Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, kui ta kiitis heaks komisjoni kaudsetel tõenditel põhineva tõenduse TU aktiivse osalemise kohta FEG toimepandud konkurentsinormide rikkumises. Vastupidi sellele, mida väidab TU, ei olnud ka sugugi väär järeldada, et TU personali osavõtt FEG juhatuse koosolekutest ja sel viisil FEG poliitika kujundamise mõjutamine tähendas aktiivset, mitte lihtsalt passiivset osavõttu konkurentsinormide rikkumises. Kõik edasine on üksikjuhtumi faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine, mis ei ole Euroopa Kohtu pädevuses.

44. Seega on apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa osaliselt vastuvõetamatu, osaliselt põhjendamatu.

2. Osalemine ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamises ettevõtjatele väljaspool NAVEG-d (apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa)

45. Kolmanda väite teine osa kattub argumentatsiooni poolest suures osas esimese osaga. Ka küsimuses, kas TU osales ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamises ettevõtjatele väljaspool NAVEG-d, on Esimese Astme Kohus TU sõnul rikkunud õigusnormi või vähemalt põhjendanud otsust ebaõigesti, lugedes TU aktiivse osavõtu tõendatuks. Eriti heidab TU ette seda, et Esimese Astme Kohus pidas otsustavateks viideteks rikkumistes osalemise kohta järgmisi asjaolusid: TU oli FEG üks tähtsamaid liikmeid, oli pikka aega esindatud katkematult FEG juhatuses ning osales FEG poliitika väljatöötamises, sellele avalikult vastu vaidlemata. TU esindajate kuulumine FEG juhatusse ei saa mingil juhul tõendada, et TU osales rikkumises pärast 1991. aastat.

46. Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa nagu ka esimene osa seab põhiliselt kahtluse alla faktiliste asjaolude ja tõendite hindamise Esimese Astme Kohtus. Selles osas on TU väide vastuvõetamatu.( )

47. Selle kohta, et TU soovib lisaks väita, et Esimese Astme Kohus jättis oma otsuses tähelepanuta õiguslikud nõuded tõenditele tema osavõtu kohta tuvastatud õigusrikkumistes, tuleb märkida, et tema väide on küll vastuvõetav, aga sisuliselt põhjendamatu. Nagu juba eespool selgitatud, on ka kaudsed tõendid õiguspärased.( ) Selliste kaudsete tõendite hulka kuulub käesoleval juhul TU osavõtt koosolekutest, mis toimus TU-le lähedalseisvate isikute kaudu FEG juhatuses, ning seoses sellega TU osavõtt FEG poliitika väljatöötamisest, mis toimus vaieldamatult ka pärast aastat 1991.( )

48. Seega on ka apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa osaliselt vastuvõetamatu, osaliselt põhjendamatu.

3. TU osalemine hinnakokkulepete süsteemis (apellatsioonkaebuse kolmanda väite kolmas osa)

49. Apellatsioonkaebuse kolmanda väite kolmandas osas heidab TU Esimese Astme Kohtule ette, et ta kiitis ekslikult heaks komisjoni tõendamise TU aktiivse osalemise kohta hinnakokkulepete süsteemis.

50. Eriti heidab TU ette seda, et teda peetakse ainuüksi tema liikmesuse alusel FEG-s vastutavaks selle ettevõtjate ühenduse nende siduvate otsuste eest, mis puudutavad hindade kindlaksmääramist ja reklaame. TU sõnul oleks pidanud esitama konkreetseid tõendeid tema aktiivse osalemise kohta sellistes otsustes, samuti tema osalemise kohta FEG õigusvastases käitumises hindade kindlaksmääramisel.

51. See argument põhineb vaidlustatud kohtuotsuse valesti mõistmisel. Esimese Astme Kohus ei lähtunud nimelt sugugi TU kui liikme automaatsest vastutusest erialaühenduse FEG õigusvastase käitumise eest. Esimese Astme Kohus tuvastas hoopis sõnaselgelt, et TU osales selles käitumises aktiivselt. Esimese Astme Kohus on viidanud esiteks TU osalemisele FEG juhatuse liikmete kaudu, keda võib pidada TU esindajateks,( ) peale selle on ta aga toonud ka välja konkreetse teona hinnainformatsiooni, mille TU FEG-le edastas.( )

52. Seega on apellatsioonkaebuse kolmanda väite kolmas ehk viimane osa samuti põhjendamatu.

C. Apellatsioonkaebuse neljas väide: konkurentsieeskirjade rikkumise kestuse hindamine

53. Neljanda väitega heidab TU ette seda, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi või vähemalt põhjendanud vaidlusalust otsust ebapiisavalt osas, mis puudutab tuvastatud rikkumiste kestust ja nende jätkuvust.

54. See väide puudutab põhiliselt vaidlustatud kohtuotsuse punkte 406–413, milles Esimese Astme Kohus käsitleb vaidlusaluste konkurentsinormide rikkumiste kestust. Esimese Astme Kohus kinnitab neis komisjoni järeldusi ja lähtub sellest, et tegu oli ühe jätkuva rikkumisega.( )

55. Sellele vaidleb TU vastu oma apellatsioonkaebuse neljanda väite kolmes osas.( ) Kuna TU ka teistes oma apellatsioonkaebuse osades, eriti kolmanda väite teises osas( ) ja viienda väite esimeses osas esitab sarnaseid argumente, käsitlen neid järgnevalt koos.

56. Põhiliselt leiab TU, et vaidlustatud kohtuotsuses Esimese Astme Kohtu poolt aluseks võetud lähenemine rikkumiste kestusele ja jätkuvusele on väär ning jätab tähelepanuta hinnakujunduse süsteemi üksikute osade iseseisva iseloomu. Samuti väidab TU, et tema osalus hinnakujunduse süsteemis oli erakordselt väike.

57. Ilmselgelt soovib TU sel viisil lasta Euroopa Kohtul kontrollida hinnangut, mille Esimese Astme Kohus andis faktilistele asjaoludele. Selles osas on tema argumendid vastuvõetamatud.( )

58. TU kriitika on aga laiem. Ta esitab peale selle veel kaks argumenti, mis puudutavad Esimese Astme Kohtu poolt arvesse võetud õiguslikke kriteeriume rikkumiste kestuse hindamiseks. Selles osas puudutab tema argument õiguslikke küsimusi ja on seega vastuvõetav.

59. Esiteks väidab TU, et Esimese Astme Kohus ei ole selgitanud, milles seisneb „ühtne plaan” ja „identne eesmärk”, mis on eelduseks sellele, et mitmest erinevast tegevusest saab üks ja jätkuv tegevus.

60. Tõepoolest peavad erinevad teod „kuuluma „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul”,( ) selleks et neid saaks käsitleda ühtse rikkumisena.

61. Esimese Astme Kohus ei jätnud seda kriteeriumi tähelepanuta. Ta on pühendanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 340–343 eraldi jao kõnealuste rikkumiste ühtsele käsitlusele. Seal on rõhutatud, et TU‑le ette heidetud rikkumistel, nimelt ainuõigusi andval kollektiivsel süsteemil ja kooskõlastatud tegevusel hindade osas, on „sama konkurentsivastane eesmärk”; see seisneb „hindade hoidmises konkurentsiülesel tasemel”.( ) Sellest Esimese Astme Kohtu järeldusest võib samas kaudselt järeldada, et mõlemad rikkumised eraldi, st ainuõigusi andev kollektiivne süsteem ja kooskõlastatud tegevus hindade osas, järgisid seda ühtset eesmärki. Sellele viitab Esimese Astme Kohus, rõhutades näiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 406 kõnealuste rikkumiste ühtsust.

62. TU argument „ühtse plaani” ja „identse eesmärgi” osas on seega põhjendamatu.

63. Teiseks heidab TU ette, et Esimese Astme Kohus kiitis vääralt heaks komisjoni tõenduse rikkumiste kestuse kohta, mis tugines vaid lünklikele ja kaudsetele tõenditele.

64. Nagu on juba apellatsioonkaebuse kolmanda väite raames selgitatud, on kaudsetel tõenditel ja kokkulangevustel põhinev tõendamine konkurentsimenetluses lubatud.( ) Enesestmõistetavalt annavad sellised kaudsed tõendid ja kokkulangevused – nimelt TU personali pidev osalemine FEG juhatuse istungitel ka pärast aastat 1991 – tunnistust mitte ainult konkurentsivastaste tegevuste või kokkulepete, vaid ka selliste konkurentsivastaste tegevuste kestuse ja kokkulepete kehtivusaja kohta.

65. Ka selles osas on TU argument niisiis põhjendamatu.

66. Seega on TU neljas väide osaliselt vastuvõetamatu, osaliselt põhjendamatu.

D. Apellatsioonkaebuse viienda väite esimene ja kolmas osa: kaalutlused trahvisumma suuruse kohta

67. Apellatsioonkaebuse viiendas väites käsitleb TU Esimese Astme Kohtu kaalutlusi trahvisumma suuruse kohta. See väide koosneb kolmest osast, kusjuures järgnevalt käsitlen ainult esimest ja kolmandat osa. Teist osa, mis puudutab menetluse ülemäärase kestuse mõju trahvisumma suurusele, käsitlen hiljem koos esimese väitega eraldi.( )

1. Kontrollimise ulatus

68. Kui Euroopa Kohus kontrollib trahvisumma suurust apellatsioonimenetluses asjas, milles Esimese Astme Kohtul on täielik pädevus (EÜ artikkel 229 koostoimes määruse nr 17 artikliga 17), tuleb kontrollimise ulatuse kohta märkida järgmist.

69. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses asendada õigluse põhjendusel Esimese Astme Kohtu hinnangut trahvisummade kohta enda hinnanguga.( ) Euroopa Kohus võib aga kontrollida, kas Esimese Astme Kohus on teinud ilmse vea või on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet või võrdse kohtlemise põhimõtet.( )

2. Rikkumiste kestuse mõju trahvisumma suurusele (apellatsioonkaebuse viienda väite esimene osa)

70. Apellatsioonkaebuse viienda väite esimeses osas, mis puudutab eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 413, leiab TU, et rikkumiste kestust ei ole trahvisumma määramisel piisavalt arvesse võetud. Seega rikkusid komisjon ja Esimese Astme Kohus määruse nr 17 artiklit 15 ja asjakohaseid suuniseid.( ) TU leiab, et Esimese Astme Kohus rikkus seega õigusnormi või vähemalt põhjendamiskohustust.

71. Lähemal vaatlusel selgub, et TU heidab ka siin põhiliselt ette seda, et tema arvates hindas Esimese Astme Kohus rikkumiste kestust ja jätkuvust vääralt. Seega kattuvad TU argumendid ka sisuliselt suures osas neljanda väite argumentidega. Nagu on selles osas juba selgitatud,( ) ei sisalda asjaomane TU argument selles osas ühtegi põhjendatud viidet selle kohta, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi. Järelikult võis Esimese Astme Kohus ka trahvisumma suuruse hindamisel tugineda oma järeldustele rikkumiste kestuse ja jätkuvuse kohta. Selles osas ei nähtu, et Esimese Astme Kohus oleks teinud ilmse vea.

72. Vastupidi sellele, mida väidab TU, ei pidanud Esimese Astme Kohus trahvisumma suuruse kaalumisel lähtuma sellest, et TU osavõtt hinnakujunduse süsteemist oli vaid teisejärgulise tähtsusega. Esimese Astme Kohus sedastas nimelt sõnaselgelt, et TU osales selles rikkumises aktiivselt, ja välistas järelikult, et TU-l oli vaid „käsutäitja roll”( ). Ka selles osas ei nähtu seega, et Esimese Astme Kohus oleks teinud ilmse vea.

73. TU ei ole esitanud rohkem asjaolusid, millest võiks nähtuda ilmne viga, proportsionaalsuse põhimõtte või võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine.

74. Seega on apellatsioonkaebuse viienda väite esimene osa põhjendamatu.

3. FEG-le ja TU-le määratud trahvisummade suhe (apellatsioonkaebuse viienda väite kolmas osa)

75. Viienda väite kolmandas osas heidab TU ette, et temale määratud trahvisumma on ebaproportsionaalne võrreldes FEG-le määratud trahvisummaga.

76. Kõigepealt viitab TU nagu ka juba apellatsioonkaebuse viienda väite esimeses osas taas sellele, et TU aktiivne osalemine ainuõigusi andvas kollektiivses kokkuleppes kestis ainult kuni 2. juulini 1991 ja oli muu hulgas teisejärgulise tähtsusega.

77. Nagu eespool juba selgitatud, tuvastas Esimese Astme Kohus õigusnorme rikkumata, et TU osales rikkumises aktiivselt ka pärast aastat 1991 ega olnud seejuures ainult käsutäitja rollis.( ) Sellest võis Esimese Astme Kohus järelikult ka trahvisumma määramisel lähtuda. Selles osas ei nähtu, et Esimese Astme Kohus oleks teinud ilmse vea.

78. Teisalt kritiseerib TU eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkte 431–434, milles Esimese Astme Kohus leiab, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.

79. Seejuures ei selgita TU aga üksikasjalikult, milles täpselt seisneb tema ebavõrdne kohtlemine võrreldes FEG‑ga ja millises osas on Esimese Astme Kohus jätnud tähelepanuta TU poolt esimeses kohtuastmes esitatud argumendid.

80. Pelk protsentuaalne erinevus TU ja FEG trahvides nende käivete suhtes ei tähenda iseenesest võrdsuse põhimõtte rikkumist.( ) Nagu ka Esimese Astme Kohus on õigesti märkinud,( ) ei ole komisjon kohustatud ühe rikkumise eest mitmele ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele rahatrahvide määramisel arvutama trahvisummasid täpselt samas proportsioonis nende käivetega. Selles osas tuleb arvesse võtta mitut asjaolu, kusjuures käivet kui hindamiskriteeriumi ei tohi ülemäära tähtsustada.

81. Seega on apellatsioonkaebuse viienda väite kolmas osa põhjendamatu.

V. Apellatsioonkaebuse esimene väide ja apellatsioonkaebuse viienda väite teine osa: menetluse ülemäärane kestus

82. TU apellatsioonkaebuse esimene väide ja viienda väite teine osa on apellatsioonkaebuse mahukaimad osad. Neis käsitletakse tagajärgi, mis tulenevad Esimese Astme Kohtu tuvastatud komisjoni haldusmenetluse osade ülemäärasest kestusest. Seetõttu peab neid käsitlema koos.

83. Sisuliselt heidab TU Esimese Astme Kohtule ette ühenduse õiguse ja/või EIÕK( ) rikkumist või vähemalt seda, et vaidlustatud kohtuotsus on arusaamatult põhjendatud osas, milles Esimese Astme Kohus leidis, et mõistliku menetlustähtaja ületamine ei õigusta vaidlusaluse otsuse tühistamist või trahvisumma täiendavat vähendamist.

A. Vaidlustatud kohtuotsus

84. Apellatsioonkaebuse esimese väite kõik kolm osa puudutavad põhiliselt vaidlustatud kohtuotsuse punkte 73–94.

85. Esimese Astme Kohus nendib neis kõigepealt komisjoni kohustust langetada mõistliku tähtaja jooksul otsus haldusmenetluses, mis algatatakse konkurentsi valdkonnas määruse nr 17 alusel ja mis võib endaga kaasa tuua selles sätestatud sanktsioonid. Esimese Astme Kohus tuletab ka meelde, et sellise tähtaja ületamine, kui see on tõendatud, ei õigusta tingimata vaidlusaluse otsuse tühistamist. Tühistamine tuleb ainult siis kõne alla, kui on tõendatud, et selle põhimõtte rikkumine kahjustas puudutatud ettevõtjate kaitseõigusi.( )

86. Esimese Astme Kohus eristab käesolevas asjas komisjoni haldusmenetluses kolme etappi, mida ta analüüsib eraldi.

– 3. juuli 1996. aasta vastuväiteteatisele eelnenud menetluse etappi peab Esimese Astme Kohus ülemäära pikaks ja tuvastab seejuures ka sõnaselgelt üle kolme aasta kestnud komisjoni tegevusetuse perioodi.( ) Selle etapi ülemäärane kestus ei rikkunud aga iseenesest kaitseõigust, kuna sel ajal ei olnud menetlusosalisi veel vastuväidetest teavitatud. Alles vastuväiteteatisega on esitatud ametlik süüdistus ja kõne alla võib üleüldse tulla kaitseõiguste rikkumine.( )

– Vastuväiteteatisest kuni ettevõtete ärakuulamiseni kestnud 16-kuulist menetluse etappi ei pea Esimese Astme Kohus ülemäära pikaks.( )

– Menetluse etappi pärast ärakuulamist kuni vaidlusaluse otsuse tegemiseni – kokku 23 kuud – peab Esimese Astme Kohus taas ülemäära pikaks.( ) Pärast põhjalikumat analüüsi jõuab Esimese Astme Kohus aga järelduseni, et menetluse viimase etapi kestuse läbi hagejate kaitseõigusi ei rikutud.( )

87. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 438, millele eelkõige viitab apellatsioonkaebuse viienda väite teine osa, võtab Esimese Astme Kohus seisukoha võimaluse kohta, kas komisjoni määratud trahvisummat võib kohtus vähendada. Esimese Astme Kohus selgitab selles punktis, et hagejad ei ole esitanud ühtegi asjaolu, mis õigustaksid trahvisumma teistkordse vähendamise kaalumist, st vähendamist suuremas ulatuses kui komisjoni enda poolt 100 000 euro võrra toimunud trahvisumma vähendamine. Hagejate vastav taotlus jääb seega rahuldamata.

B. Poolte peamised argumendid

88. TU leiab, et Esimese Astme Kohus ei oleks tohtinud menetluse kestuse hindamisel eristada menetluse etappe enne ja pärast vastuväiteteatist. Seejuures viitab ta Euroopa Ühenduste Kohtu praktikale ja eriti Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale.( ) Selle põhjal( ) on käesoleval juhul menetluse kestuse mõistlikkuse hindamiseks otsustava tähtsusega juba aeg alates esimese informatsiooninõude saatmisest aastal 1991, hiljemalt aga aeg alates märgukirja saatmisest FEG-le 16. septembril 1991.

89. TU väidab, et juba ainuüksi menetluse ülemäärase kestuse tõttu oleks Esimese Astme Kohus pidanud vaidlusaluse otsuse tühistama. Sellele lisanduv kaitseõiguste rikkumine ei saa olla vaidlusaluse otsuse tühistamise eelduseks.

90. Peale selle ei ole Esimese Astme Kohus mõistnud raskusi, mis tekkisid TU‑l kaitseks ettevalmistamisel esialgse uurimise (esimene menetlusetapp) pika kestuse tõttu. Enam ei olnud võimalik leida asjakohaseid dokumente ja juhtiva personali ning teiste kaastöötajate vahetumise tõttu oli aja möödudes üha keerulisem mineviku sündmusi rekonstrueerida ja asetada need õigesti selle ajajärgu konteksti. Lisaks vaidleb TU vastu sellele, et talle etteheidetud rikkumised kestsid edasi ka pärast aastat 1991.

91. Igal juhul oleks aga Esimese Astme Kohus pidanud TU trahvisummat haldusmenetluse ülemäärase kestuse tõttu täiendavalt vähendama. Esimese Astme Kohus jättis tähelepanuta, et trahvisummat vähendati vaidlusaluses otsuses ainult vähesel määral seetõttu, et eeldati, et komisjonil ja asjaomastel ettevõtjatel lasub jagatud vastutus menetluse ülemäärase kestuse eest.( ) Kuna Esimese Astme Kohus tuvastas, et ainult komisjon vastutas menetluse ülemäärase kestuse eest, oleks Esimese Astme Kohus pidanud samas ka trahvisummat täiendavalt vähendama.

92. Komisjon leiab, et vaidlustatud kohtuotsus põhineb väljakujunenud kohtupraktikal, mida Esimese Astme Kohus on käesolevas asjas õigesti kohaldanud. Eelkõige analüüsis Esimese Astme Kohus menetluse kestust nii enne kui ka pärast vastuväiteteatist.

93. EIÕK kriteeriume ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat ei tohi komisjoni arvates üheselt konkurentsiõigusele üle kanda. Enne vastuväiteteatist ei ole ametlikku süüdistust esitatud. Märgukiri, mille komisjoni teenistused käesoleval juhul saatsid, erineb oluliselt ametlikust vastuväiteteatisest ega oma seetõttu tähtsust käesolevas küsimuses, millisest ajahetkest alates võib menetluse ülemäärane kestus rikkuda menetlusosaliste kaitseõigusi.

94. Komisjon rõhutab, et kohtupraktika kohaselt ei saa ainuüksi haldusmenetluse kestus põhjustada õigusrikkumist ja seega vaidlusaluse otsuse tühistamist. Tuleb ka konkreetselt tõendada, et osalejate kaitseõigusi rikuti. Apellatsioonkaebuse esitaja, kellel on selles osas tõendamiskoormis, ei ole niisugust rikkumist veenvalt tõendanud. Komisjoni hinnangul on Esimese Astme Kohus omalt poolt ammendavalt arutanud pika menetluse mõju TU kaitseõigustele, võttes arvesse menetluse kõigi etappide kestust.

95. Trahvi võimaliku vähendamise osas leiab komisjon, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsust piisavalt põhjendanud ja jõudnud oma täielikku pädevust kasutades järeldusele, et määratud trahv on õigustatud.

96. CEF-i argumendid on komisjoni argumentidega sarnased. CEF leiab peale selle, et TU kannab menetluse toimumise eest põhivastutust ja oleks saanud seda menetlust vältida, kui ta oleks õigel ajal lõpetanud rikkumised, mida talle ette heidetakse.

C. Hinnang

97. Vahepeal välja kujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb konkurentsiõiguses järgida mõistliku menetlustähtaja põhimõtet, kui vastavuses määrusega nr 17 algatatakse haldusmenetlus, mille tagajärjel võidakse rakendada määruses sätestatud sanktsioone.( )

98. Mõistliku menetlustähtaja põhimõte on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mis tugineb EIÕK artikli 6 lõikele 1( ) ja mis on vahepeal kajastamist leidnud ka Euroopa Liidu põhiõiguste hartas( ) (õigus heale asjaajamisele).( )

1. Menetluse kahe etapi eristamine (esimese väite esimene osa)

99. Esimese väite esimeses osas heidab TU Esimese Astme Kohtule ette, et ta on menetluse kestuse hindamisel õigustamatult eristanud menetluse kahte etappi ja kohaldanud mõistliku menetlustähtaja põhimõtet alles alates vastuväiteteatisest, seega alles menetluse teises etapis.

100. Ehkki konkurentsimenetlused ei oma määruse nr 17 kohaselt karistusõiguslikku iseloomu( ) ega ole suunatud üksikisiku, vaid ettevõtte vastu, tugineb Euroopa Kohus mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rakendamisel konkurentsimenetlustes tugevasti Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale EÕIK artikli 6 lõike 1 kohta.( ) Selle kohtupraktika kohaselt võib mõistliku menetlustähtaja põhimõtet kohaldada juba ammu enne ametliku süüdistuse esitamist. Piisab nimelt sellest, et isikut süüdistatakse ametlikult või et meetmetel, mida kahtlustuste tõttu rakendatakse, on oluline mõju isiku olukorrale.( )

101. Vastavalt võib ka konkurentsimenetlustes kohaldada mõistliku menetlustähtaja põhimõtet ammu enne vastuväiteteatist, millel on ametliku süüdistuse iseloom. Seejuures ei ole oluline, kas ja millal võib enne vastuväiteteatist rääkida ametlikust süüdistusest. Igal juhul võib juba esialgse uurimise raames nii määruse nr 17 artikli 14 kohastel komisjoni kontrollidel kui ka määruse nr 17 artikli 11 kohastel komisjoni informatsiooninõuetel olla „oluline mõju” asjaomaste ettevõtjate olukorrale.( )

102. Sellised uurimistoimingud jätavad asjaomastele isikutele üldjuhul mulje, et komisjonil on nende suhtes EÜ artikli 81 või EÜ artikli 82 rikkumise kahtlus. See kehtib seda enam, kui komisjon annab märku nagu käesolevas asjas, et talle on laekunud kaebus kolmandalt isikult, mis andis alust piisavaks kahtluseks uurimise alustamiseks. Sellisel juhul on asjaomasele ettevõtjale suunatud informatsiooninõue juba võrreldav süüdistatava esimese ärakuulamisega ning asjaomase ettevõtja kontroll süüdistatava ruumide läbiotsimisega.

103. Selliste uurimistoimingute järgselt alustavad asjaomased isikud reeglina olulisi pingutusi kaitse ettevalmistamiseks ja pöörduvad eelkõige advokaatide poole. Olenevalt asjaoludest tuleb ka juba moodustada reserve võimalike trahvide maksmiseks ning läbi mõelda äripartnerite ja avalikkuse reaktsioonid. Sellest ajast alates ei saa asjaomased isikud kindlad olla, millal ja kuidas nende vastu algatatud menetlus lõpeb. Niisiis on nad kõrgendatud pinge all. Sellises olukorras pakub mõistliku menetlustähtaja põhimõte neile tugevamat kaitset kui sanktsioonide kohaldamise aegumistähtaja( ) pakutav kaitse.

104. Niisiis arvesse võetav ajavahemik selleks, et teha kindlaks, kas komisjoni konkurentsimenetlus oli ebamõistlikult pikk, ei alga mitte alles vastuväiteatisest, vaid juba komisjoni esimesest uurimistoimingust, millel oli asjaomase ettevõtja olukorrale oluline mõju.( )

105. Haldusmenetluse kestuse hindamise osas tuleb eristada kahte teineteisele järgnevat etappi: esimene etapp, mis algab komisjonile antud uurimispädevuse teostamisega ja kestab kuni vastuväiteteatise edastamiseni, ja teine etapp, mis algab vastuväiteteatise edastamisest ja lõpeb lõpliku otsuse vastuvõtmisega.( )

106. Nagu nähtub PVC II kohtuotsusest,( ) kohaldatakse aga menetluse mõlemas etapis mõistliku menetlustähtaja põhimõtet. Kummaski etapis on siiski oma sisemine loogika: vastuväiteteatise edastamisele eelnev etapp, mis algab komisjoni uurimispädevuse teostamisega, on ette nähtud selleks, et komisjon saaks pärast uurimist menetluse edasise kulgemise kohta seisukoha võtta, kuid pärast teist etappi, mille käigus kuulatakse ära ka asjaomased isikud, peab komisjonil olema võimalik anda lõplik hinnang väidetava rikkumise kohta. Need erinevad eesmärgid mõjutavad ka menetlustähtaja mõistlikkuse konkreetset hindamist igas etapis, milleks tuleb alati analüüsida põhjalikult iga üksikjuhtumi kõiki asjaolusid.( )

107. Esimese menetlusetapi puhul tuleb arvesse võtta seda, et komisjon vajab esialgseks uurimiseks piisavalt aega, et ta saaks EÜ artikli 81 või EÜ artikli 82 rikkumise kahtlust mõistlikul viisil kontrollida. Vastasel juhul tekiks oht, et komisjoni kui konkurentsi eest vastutava ametiasutuse võime kohaldada konkurentsi käsitlevaid asutamislepingu sätteid, nõrgeneks püsivalt. Samuti peab komisjonil olema võimalus anda teatud jooksvatele menetlustele eelisõigus teiste menetluste ees;( ) see kehtib eelkõige, kuid mitte ainult juhtudel, kui vastavad teenistused on ajutiselt ülekoormatud.

108. Teise menetlusetapi puhul tuleb võtta arvesse, et komisjoni uurimine on pärast vastuväiteteatise edastamist üldjuhul lõpetatud ja et otsuse langetamisel tuleb veel arvesse võtta ainult asjaomaste ettevõtjate ärakuulamisel saadud informatsiooni. Selles etapis on komisjon menetlusega jõudnud juba nii kaugele, et edasi oleks ebamõistlik jätta asjaomased ettevõtjad menetluse tulemuse osas teadmatusse kauemaks kui tingimata vajalik. Menetluse kestuse kontrollimiseks kohaldatavad kriteeriumid on järelikult rangemad.

109. TU argument selle kohta, et Esimese Astme Kohus eristas menetlustähtaja hindamisel ebaõigesti kahte menetlusetappi, on seetõttu põhjendamatu. Samuti ei ole õige TU kriitika, et Esimese Astme Kohus kohaldas mõistliku menetlustähtaja põhimõtet üleüldse alles teises menetlusetapis, st pärast vastuväiteteatise edastamist. Esimese Astme Kohus sedastas nimelt sõnaselgelt, et ka komisjoni esialgse uurimise kestus oli rohkem kui kolmeaastase tegevusetuse perioodi tõttu ebamõistlikult pikk.( )

110. Käesolevas asjas ei ole vaidlust selle üle, et komisjoni haldusmenetluse kestus oli ebamõistlikult pikk kahel Esimese Astme Kohtus määratletud perioodil( ) – esiteks enne vastuväiteteatise edastamist, ja teiseks osapoolte ärakuulamise ja vaidlusaluse otsuse tegemise vahel.

111. Seetõttu ei puuduta vaidlus lähemal vaatlusel ka seda, kas kahe menetlusetapi eristamine oli lubatav ja kuidas menetluse kestust neis kahes etapis tuli hinnata. Küsimus on pigem selles, milliseid tagajärgi tõi kaasa haldusmenetluse ülemäärane kestus. Tuleb välja selgitada, kas Esimese Astme Kohus sai õigusnorme rikkumata otsustada, et haldusmenetluse ülemäärane kestus nii enne kui ka pärast vastuväiteteatist ei pidanud endaga kaasa tooma otsuse tühistamist ega trahvisumma täiendavat vähendamist. Need küsimused tõusetuvad apellatsioonkaebuse esimese väite teises ja kolmandas osas ning viienda väite teises osas ja neid tuleb seega hinnata koos nende väidetega.

2. Menetluse ülemäärase kestuse ja tühistamise seos (apellatsioonkaebuse esimese väite teine ja kolmas osa)

112. Apellatsioonkaebuse esimese väite teine ja kolmas osa käsitlevad küsimust, millistel tingimustel tuleb komisjoni otsus tühistada, kui haldusmenetlus kestab ülemäära kaua.

a) Tühistamine ainult kaitseõiguse rikkumise korral (apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa)

113. Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas heidab TU Esimese Astme Kohtule ette õigusnormide rikkumist või vähemalt puudulikku põhjendamist, kuna Esimese Astme Kohus ei tühistanud vaidlusalust otsust hoolimata sellest, et ta tuvastas menetluse ülemäärase kestuse.

114. Lähtuda tuleks eeldusest, et komisjonipoolne iga ebamõistlik viivitus menetluses kujutab endast asjaomase ettevõtja põhiõiguslikult kaitstud menetlusõiguse rikkumist. Sellise rikkumise tunnistamine ei eelda mingisuguse kahju olemasolu tõendamist.( )

115. Kuid mitte igal menetlusveal ei ole tingimata samad tagajärjed.( ) Komisjoni otsuse tühistamine osapoolte menetlusõiguste rikkumise tõttu on ainult siis õigustatud, kui menetlus oleks võinud ilma selle rikkumiseta jõuda hoopis teise tulemuseni.( )( )

116. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt mõjutab konkurentsiõiguses menetlusõiguste rikkumine menetluse tulemust alati siis, kui rikkumine raskendas asjaomastel ettevõtjatel enda kaitsmist.( )

117. Ka komisjoni otsuse tühistamine menetluse ülemäärase kestuse tõttu on seega ainult siis võimalik, kui asjaomased ettevõtjad tõendavad üksikasjalikult, et menetluse ülemäärane kestus mõjutas nende kaitseõigust.( ) Ehkki Euroopa Kohus ei ole sellist otsust konkurentsiõiguse asjas veel sõnaselgelt teinud,( ) võib siiski niisuguseid kaalutlusi leida kohtupraktikast teiste võrreldavate menetluste kohta, kus Euroopa Kohus on juba loonud sellise seose mõistliku menetlustähtaja ja kaitseõiguse vahel.( )

118. A contrario, ka menetluse ülemäärase kestuse puhul ei ole õiguslikku alust komisjoni otsuse tühistamiseks, kui asjaomaste ettevõtjate kaitsevõimaluste rikkumine ei ole üksikasjalikult tõendatud ja kui seetõttu ei ole alust arvata, et menetluse ülemäärane kestus võis mõjutada komisjoni otsuse sisu.( ) Sellistel juhtudel on aga alati mõeldav trahvisumma vähendamine õigluse põhjendusel( ) või mõistliku hüvitise maksmine,( ) vajadusel sellekohase avalduse alusel.

119. Seega ei ole õige TU argument, et vaidlusaluse otsuse tühistamine oleks olnud kohustuslik juba ainuüksi menetluse ülemäärase kestuse tõttu, sõltumata tema kaitsevõimaluste võimalikust rikkumisest. Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa on niisiis põhjendamatu.

b) Kaitsevõimaluste rikkumine käesolevas asjas (apellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa)

120. Siiski tuleb veel kontrollida, kas Esimese Astme Kohus võis käesolevas asjas õigusnorme rikkumata eeldada, et TU kaitsevõimalusi ei rikutud. See küsimus on TU apellatsioonkaebuse esimese väite kolmanda osa esemeks, milles ta heidab Esimese Astme Kohtule ette õigusnormide rikkumist või vähemalt otsuse põhjendamatust. Sisuliselt väidab TU, et tema kaitseõigusi rikkus juba haldusmenetluse esimese etapi ülemäärane kestus, milleks oli esimese uurimistoimingu või komisjoni märgukirja ja vastuväiteteatise edastamise vaheline aeg. Peale selle selgitab TU, et Esimese Astme Kohus on jätnud tema arvates tähelepanuta konkreetsed raskused, millega ettevõtja seisab silmitsi kaitse ettevalmistamisel.

121. Vaidlustatud kohtuotsuses lähtub Esimese Astme Kohus õigustatult sellest, et konkurentsiasjas saavad asjaomased ettevõtjad alles pärast vastuväiteteatise edastamist ennast kaitsta komisjoni väidetud rikkumiste vastu. Alles menetluse selles (teises) etapis, kus komisjoni uurimine on lõpetatud ja haldusmenetlus omandab võistleva iseloomu, omandavad kaitseõigused üldse tähtsuse.( ) Alles siis saavad asjaomased ettevõtjad võimaluse tutvuda toimikuga ja alles siis võivad nad ka komisjoni vastuväidete suhtes seisukoha võtta. Menetluse esimene etapp on seevastu pühendatud komisjoni uurimisele ja asjaomaste ettevõtjate kaitseõigused ei ole veel asjakohased. Kui komisjon pöördub selles esimeses etapis ettevõtja poole näiteks informatsiooninõudega, on tegu puhta uurimismeetmega, mitte aga ärakuulamistoiminguga. Ka ei võimaldata selles menetlusetapis arusaadavatel põhjustel toimiku materjalidega tutvumist, sest see võiks uurimist tõsiselt ohustada ja menetluse kiirendamise asemel seda aeglustada.

122. Kuigi asjaomaste ettevõtjate kaitseõigused avanevad kahtlemata alles alates vastuväiteteatise edastamisest, st ainult menetluse teises etapis, ei puudu ka haldusmenetluse esimesel etapil teatud mõju asjaomaste ettevõtjate kaitsevõimalustele.

123. Mida rohkem aega kulub esimestest uurimismeetmetest vastuväiteteatise edastamiseni, seda tõenäolisem on, et selles teatises etteheidetavate rikkumiste kohta õigustavate tõendite esitamine ei ole võimalik või on keeruline. Vajalikku informatsiooni võib olla võimalik säilitada raamatutes ja arhiivides, et olla varustatud võimalike ametkondlike või kohtulike meetmete vastu.( ) Nagu aga TU õigesti viitab, võib olla üha keerulisem leida süüdistatava poolt tunnistajaid, mida rohkem aega kulub – ükskõik, kas see aeg kulub enne või pärast vastuväiteteatise edastamist –, eriti kuna asjaomaste ettevõtjate juhtorganite ja muu personali koosseis võib muutuda. Esimese Astme Kohus ei käsitle vaidlustatud kohtuotsuses seda asjaolu piisavalt.( )

124. Juba menetluse esimese etapi ülemäärane kestus võib mõjutada asjaomaste ettevõtjate hilisemaid kaitsevõimalusi ja kokkuvõttes ohustada nende kaitseõigusi, kui neid menetluse teises etapis kasutatakse. Esimese Astme Kohus on jätnud selle tähelepanuta, kui ta selgitab, et menetluse esimese etapi ülemäärane kestus „ei saa iseenesest oma olemuselt” rikkuda asjaomaste ettevõtjate kaitseõigusi.( )

125. Seega on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, kuna ta piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86–93 kontrollimisel küsimusega, „kas kaitseõigusi rikuti selle [viimase] menetlusetapi [ülemäärase] kestusega”.( ) Ta oleks pidanud peale selle kontrollima, kas vastuväiteteatise edastamisele eelnenud menetlusetapi ülemäärane kestus võis mõjutada asjaomaste ettevõtjate hilisemaid kaitsevõimalusi ning eelkõige, kas TU on seda asjaolu piisavalt tõendanud.

126. Selline kontroll ei tähenda kaitseõiguste kasutamise ajalist ettepoole nihutamist. Asjaomaste ettevõtjate ärakuulamine ja nende õigus toimikuga tutvuda on ja jäävad menetluse teise etapi osaks, st nad langevad aega pärast vastuväiteteatise edastamist. See ei välista aga, et kaitsevõimaluste mõjutamine ja seega ka kaitseõiguste rikkumine võis saada alguse juba esialgse uurimise ülemäärasest kestusest või täpsemalt isegi komisjoni kauaaegsest tegevusetusest menetluse esimeses etapis.

127. Kuna vaidlustatud kohtuotsus ei sisalda selle kohta mingeid andmeid, tuleb see tühistada ja kuna menetlusstaadium seda ei luba, tuleb asi suunata tagasi Esimese Astme Kohtusse vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 lõikele 1.

3. Trahvi vähendamine (apellatsioonkaebuse esimese väite lõpumärkus ja viienda väite teine osa)

128. Kuna eelnevale tuginedes tuleb vaidlustatud kohtuotsus tervikuna tühistada juba esimese väite kolmanda osa alusel, käsitlen järgnevalt ainult veel teise võimalusena trahvi võimaliku vähendamise küsimust, mis on viienda väite teise osa ja esimese väite lõpumärkuse ese.

129. TU heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas TU‑le määratud trahvi suuruse, või vähemalt ei ole vaidlustatud kohtuotsust põhjendanud. TU arvates oleks Esimese Astme Kohus pidanud trahvisummat haldusmenetluse ülemäärase kestuse tõttu vähendama. Eelkõige on Esimese Astme Kohus jätnud tähelepanuta, et menetluse ülemäärase kestuse eest kandis vastutust ainuüksi komisjon ja mitte, nagu komisjon algselt väitis,( ) komisjon ja asjaomased ettevõtjad ühiselt.

130. Nagu juba eespool märgitud, ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse käigus asjas, milles Esimese Astme Kohtul on täielik pädevus, asendada õigluse põhjendusel Esimese Astme Kohtu hinnangut trahvisummade kohta enda hinnanguga.( ) Euroopa Kohus võib aga kontrollida, kas Esimese Astme Kohus on teinud ilmse vea või on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet või võrdse kohtlemise põhimõtet.( )

131. Sisuliselt tuleb eeldada, et Esimese Astme Kohus on teinud ilmse vea esiteks siis, kui ta tõlgendab vääralt oma EÜ artikli 229 kohase pädevuse ulatust koostoimes määruse nr 17 artikliga 17. Teiseks on tegu ilmse veaga ka siis, kui Esimese Astme Kohus enne otsuse tegemist trahvisumma suuruse kohta ei uuri igast küljest kõiki faktilisi asjaolusid ja argumente, mis on üksikjuhul olulised trahvisumma suuruse kohta otsuse tegemiseks.( )

132. EÜ artikli 229 kohase Esimese Astme Kohtu pädevuse ulatuse osas tuleb arvesse võtta, et täielikule pädevusele ei rakendata samu kriteeriume nagu nt vaidlustatud kohtuotsuse tühistamisele. Eelkõige ei ole täieliku pädevuse puhul tegu vaid komisjoni otsuse õiguspärasuse kontrolliga. Lisaks võib rakendada ka otstarbekohasuse ja õigluse aspekte. Igal juhul tuleb arvesse võtta menetlusnormide rikkumisi, nagu näiteks mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumine, mis – nagu juba öeldud( ) – rikuvad asjaomase isiku põhiõigusi ka siis, kui nad ei mõjutanud komisjoni otsust sisuliselt ega too seega endaga kaasa otsuse tühistamist.

133. Kõike seda on Esimese Astme Kohus käesoleval juhul õigesti väljendanud ja selgitanud, et ta oleks võinud määratud trahvisummat täiendavalt vähendada ainuüksi haldusmenetluse ülemäärase kestuse tõttu, mille eest komisjon on vastutav.( ) Selles osas ei ole Esimese Astme Kohus teinud ilmset viga.

134. Teisiti on lugu Esimese Astme Kohtu kohustusega võtta igati arvesse kõiki otsuse tegemise jaoks määravaid asjaolusid ja argumente.

135. Otsuse tegemise jaoks määrav asjaolu täieliku pädevuse teostamise raames oli käesoleval juhul eriti komisjoni vastutus haldusmenetluse kahe etapi ülemäärase kestuse eest, st mitte ainult tavapäraselt vajaliku tähtaja ületamine osapoolte ärakuulamise ja vaidlusaluse otsuse tegemise vahel, vaid ka rohkem kui kolm aastat kestnud tegevusetuse aeg enne vastuväiteteatist esialgse uurimise etapis.

136. Ehkki Esimese Astme Kohus sedastab vaidlustatud kohtuotsuse alguses veel komisjoni vastutuse haldusmenetluse mõlema etapi ülemäärase kestuse eest,( ) võtab ta hiljem oma täieliku pädevuse raames arvesse ainult komisjoni vastutuse ühe etapi ülemäärast kestuse eest, nimelt osapoolte ärakuulamisest vaidlusaluse otsuse tegemiseni. Eriti selgelt tuleb see esile vaidlustatud kohtuotsuse punktis 436, millega algab Esimese Astme Kohtu arutelu trahvisumma üle. Selles viitab Esimese Astme Kohus ainult vaidlusaluse otsuse punktile 85, st otsuse sellele osale, mis käsitleb komisjoni vastutust menetluse ülemäärase kestuse eest pärast vastuväiteteatise edastamist. Seevastu puudub igasugune viide vaidlusaluse otsuse punktile 77, millest nähtub komisjoni vastutus menetluse ülemäärase kestuse eest enne vastuväiteteatise edastamist.

137. Kuna Esimese Astme Kohus ei ole seega trahvisumma võimaliku kohtuliku vähendamise arutamisel võtnud arvesse menetluse ülemäärast kestust ka enne vastuväiteteatise edastamist, on ta ilmselgelt rikkunud õigusnormi oma EÜ artikli 229 kohase täieliku pädevuse kasutamisel koostoimes määruse nr 17 artikliga 17.

138. Isegi kui jätta vaidlustatud kohtuotsus – vastupidi käesolevas ettepanekus antud tõlgendusele( ) – juba apellatsioonkaebuse esimese väite alusel tühistamata, tuleks see igal juhul tühistada osas, millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata TU taotluse temale määratud trahvisumma vähendamiseks. Sel juhul võimaldaks menetlusstaadium Euroopa Kohtul ise teha asja suhtes lõplik otsus põhikirja artikli 61 lõike 1 alusel. Eelkõige võiks Euroopa Kohus ise teha lõpliku otsuse komisjoni määratud trahvisumma vähendamise kohta.( )

139. Käesolevas asjas otsustas komisjon juba ise trahvi suuruse arvutamisel vähendada vaidlusaluses otsuses trahvisummat 100 000 euro võrra. Seejuures ei eristanud komisjon aga otsuses mainitud erinevaid menetlusnormide rikkumisi ja nii ei ole selge, milline osa sellest 100 000 eurost puudutab menetluse ülemäärast kestust. Komisjon ei eristanud ka haldusmenetluse kahte erinevat etappi. Samuti ei lähtunud komisjon sellest, et ta oli üksi vastutav menetluse ülemäärase kestuse eest menetluse mõlemas etapis,( ) nagu Esimese Astme Kohus hiljem tuvastas. Seetõttu tundub, et komisjon ei ole trahvisumma vähendamisel TU menetlusõiguste rikkumist piisavalt arvesse võtnud.

140. Eeltoodut arvesse võttes oleks trahvi täiendav vähendamine õigustatud. Aluseks võiks võtta 25 000 euro suuruse summa, st poole sellest, mille võrra vähendas Euroopa Kohus trahvi kohtuasjas Baustahlgewebe;( ) nimetatud kohtuasjas oli nimelt komisjoni algselt määratud trahv suurusjärgult umbes kahekordne võrreldes käesolevas asjas TU-le määratud trahviga.

141. Peale selle tuleks käesolevas asjas eraldi arvesse võtta, et komisjon oli vastutav enam kui kolm aastat kestnud tegevusetuse perioodi eest, nagu Esimese Astme Kohus tuvastas. Niisiis oleks mõistlik vähendada trahvi 25 000 euro võrra tegevusetuse iga täisaasta eest menetlusetapis enne vastuväidete esitamist, kokku seega 75 000 euro võrra. Peale selle tuleks ka pärast vastuväidete esitamist aset leidnud menetlusetapi ülemäärase kestuse tõttu vähendada trahvi täiendava 25 000 euro võrra. Sellest tuleneb kogusummana 100 000 eurot, mille võrra võiks Euroopa Kohus trahvisummat – praegu 2 150 000 eurot – vähendada.

D. Vaheettepanek: apellatsioonkaebuse esimene väide ja apellatsioonkaebuse viienda väite teine osa

142. Vastavalt siin esitatud lahendusele apellatsioonkaebuse esimese väite kolmanda osa kohta( ) tuleb vaidlustatud kohtuotsus tervikuna tühistada ja suunata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtusse.

143. Juhul kui Euroopa Kohus – vastupidi käesolevas ettepanekus antud tõlgendusele – jõuab järeldusele, et väite see osa on põhjendamatu, tuleks vaidlustatud kohtuotsus tühistada vähemalt osas, milles Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata TU taotluse temale määratud trahvisumma vähendamiseks.( ) Sel juhul peaks Euroopa Kohus trahvi vähendama ja jätma apellatsioonkaebuse muus osas rahuldamata.

VI. Kohtukulud

144. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 lõige 1 sätestab, et Euroopa Kohus otsustab kohtukulude jaotuse ainult siis, kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse.

145. Kuna aga käesolev kohtuasi tuleb siin esitatud lahenduse kohaselt suunata tervikuna tagasi Esimese Astme Kohtusse, tuleb kohtukulude kandmine otsustada edaspidi.( )

VII. Ettepanek

146. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada järgmiselt:

1) Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00.

2) Suunata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtusse.

3) Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.