ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37.

Otsustav on üldiselt võttes üksnes see, et üks ettevõtja on toime pannud rikkumise ja kõik füüsilised või juriidilised isikud, kelle kohta tehakse selle rikkumise eest karistamiseks trahviotsus, on selle ühise ettevõtja õigussubjektid. Seda seetõttu, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavad karistused peavad tagama, et isikud, kellel on otsustav mõju keelatud kokkuleppes osalevale ettevõtjale, võetakse isikliku vastutuse põhimõtte kohaselt vastutusele ja nad tagavad, et see ettevõtja ei pane enam kunagi sellist rikkumist toime. ( 38 ) Seda eesmärki arvesse võttes ei oma tähtsust, kas need füüsilised või juriidilised isikud teostavad ka muidu – st sõltumatult oma mõjust keelatud kokkuleppes osalevale ettevõtjale – majanduslikku tegevust.
3.

Ma esitasin 6. septembril 2012 juba oma ettepaneku kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, ning samuti eespool viidatud kohtuasjades komisjon vs. Ungari, komisjon vs. Hispaania, komisjon vs. Austria ja komisjon vs. Saksamaa. Lisaks käesolevale ettepanekule esitan ma täna oma ettepaneku eespool viidatud kohtuasjades komisjon vs. Poola, komisjon vs. Tšehhi Vabariik, komisjon vs. Prantsusmaa ja komisjon vs. Sloveenia. Kuivõrd käesolev kohtuasi puudutab etteheiteid, mis on analoogsed nendega, mida ma juba analüüsisin oma eespool viidatud ettepanekutes, piirdun viitamisega nende ettepanekute asjassepuutuvatele punktidele, kordamata siiski täies ulatuses nendes esitatud argumente.
17.

Kuna määrus näeb ette maksejõuetusmenetluse algatamise õiguslike tagajärgede automaatse tunnustamise kõikides liikmesriikides, on kolmandatest isikutest võlgnikel järelikult oht, et teises liikmesriigis menetluse algatamisest mitte teades täidavad nad kohustuse valele isikule. See oht on teistes liikmesriikides maksejõuetusmenetluste algatamise korral eriti suur, kuna kolmandast isikust võlgnikul on vaevalt võimalik saada konkreetse päeva seisuga ülevaadet kõikides liikmesriikides algatatud maksejõuetusmenetluste kohta. Kolmandast isikust võlgnik ei saa eelkõige piirduda lihtsalt sellega, et tutvub tema liikmesriigis avaldatavate teatistega maksejõuetusmenetluste algatamise kohta, kuna määrus ei näe ette kohustust avaldada teatis maksejõuetusmenetluse algatamise kohta kõikides liikmesriikides. Nii ei avaldatud ka käesolevas asjas Luksemburgis teatist Grontimmo pankroti väljakuulutamise kohta.
69.

Vastupidi RTI arvamusele ei saa küll jätta teisele eelotsuse küsimusele vastamata põhjendusega, et see puudutab ainult siseriiklikku õigust. Seda seetõttu, et massiteabevahendite vabadus ja mitmekesisus on ka liidu õigusest tulenev põhimõte, mis praegu on eelkõige sätestatud põhiõiguste harta artikli 11 lõikes 2. Selle põhimõtte tõlgendamiseks on põhimõtteliselt võimalik esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimus.
52.

Toimikust nähtub samuti, et päevase ja öise vastuvõtu keskused kujutavad endast tegevust, millega puhtmajanduslikel kaalutlustel tegelevad eraisikud, sh tulu teenimise eesmärgiga juriidilised isikud. See on majandustegevus, sest tegemist on teenuse turul pakkumisega ja selle eest tasu saamisega pigem äritegevusele omastel tingimustel. Tegevusloa saamiseks kehtestatud tingimused – eelkõige need, mis on kohaldatavad päevase ja öise vastuvõtu keskuste suhtes – osutavad tegelikult sellele, et tegemist on teenuse osutamise suhtes kehtivate nõuetega, mitte avaliku teenuse kohustustega.
20.

Selle sätte lõiked 1 ja 2 on omavahel tihedalt seotud. Nimelt täpsustab lõige 1 harta kohaldamisala ja lõige 2 kinnitab seda, märkides, et harta ei saa laiendada pädevusvaldkondi ega ülesandeid, mis on liidule aluslepingutega antud. See tähendab, et sõnaselgelt on mainitud seda, mis loogiliselt tuleneb subsidiaarsuse põhimõttest ja asjaolust, et liidul on ainult pädevus, mis on talle antud. ( 3 )
36.

Esmapilgul tunduvad asjakohased ainult kaks kombineeritud nomenklatuuri XI jaotise märkuses 7 nimetatud alternatiivset kriteeriumit. Komisjoni ja Nachalniku arvates ei vasta kõnesolev kaup seetõttu, et on neljakandilise kujuga, XI jaotise märkuse 7 punktile a, milles on mainitud ainult „tooteid, mis on lõigatud teisiti kui ruutudeks või ristkülikuteks”. See hinnang – mille peab andma eelotsusetaotluse esitanud kohus – ei tundu mulle siiski eriti veenev ruloode puhul, mis on tavaliselt just neljakandilised. Mulle tundub, et järeldades sellest – nagu tegid need pooled –, et grupp 63 ei ole kohaldatav, läheme liiga kaugele. Äärmisel juhul saab kõnesoleva kauba neljakandilisest kujust järeldada, et see ei kuulu XI jaotise märkuses 7 nimetatud esimese kriteeriumi kohaldamisalasse.
40.

Sellest võrdlusest nähtub, et kui liidu seadusandja ei nõua mingit erilist märget, kohustab Saksa liidumaa säte põhimõtteliselt kasutama just märget „kuulutus”. Asjaolu, et teatud juhtudel, see tähendab siis, kui ainuüksi juba publikatsiooni ülesehituse ja kujunduse põhjal on tuvastatav, et tegemist on kuulutusega, on võimalik seda vältida, ei muuda fakti, et antud säte piirab kirjastaja tegevust palju enam ja on seega rangem kui ebaausate kaubandustavade direktiiv. Tõepoolest on direktiivi I lisa punkti 11 järgi reklaamteksti puhul tegemist ebaausa kaubandustavaga juhul, kui ettevõtja on maksnud reklaami eest, ilma tarbijale sellest sisu või selgelt eristatava kujutise või heli kaudu selgelt teada andmata. Antud piirang näib hõlmavat samasugust olukorda, mida Saksa liidumaa ajakirjandusseaduse § 10.
43.

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Högsta domstoleni esitatud küsimustele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ, artikli 16 lõikeid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et need ei hõlma sellist tagastamise kohustuse rikkumist, mille puhul käitajal on asjaomase aasta 30. aprillil reaalselt olemas eelneva aasta heitkogustele vastaval arvul kvoote ning ta ei ole õhku paisanud lubatust suuremaid heitkoguseid. Tagastamise kohustuse rikkumise karistuse õiguslik alus sellise käitaja puhul, kelle kohta on teada, et tal on olemas eelneva aasta heitkogustele vastaval arvul kvoote ning ta ei ole õhku paisanud lubatust suuremaid heitkoguseid, on direktiivi 2003/87 artikli 16 lõige 1. Sellises olukorras nagu on arutusel põhikohtuasjas, tuleb direktiivi 2003/87 artikli 16 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse nõuet tõlgendada nii, et sellega on vastuolus – eelotsusetaotluse esitanud kohus peab küll kontrollima vajalikke faktilisi asjaolusid – selline karistusmehhanism, nagu on ette nähtud lag (2004:1199) om handel med utsläppsrätter’i (2004. aasta seadus nr 1199 saastekvootidega kauplemise kohta) 8. peatüki §-s 6, kuna seda on kohaldatud samadel tingimustel, automaatselt, viivitamatult ja asjaolusid analüüsimata käitajale, kes ei ole täitnud tagastamise kohustust, samas kui tal oli eelneva aasta heitkogustele vastaval hulgal kvoote ning ta ei olnud õhku paisanud lubatust suuremaid heitkoguseid.
36.

Ma ei vaidle vastu sellele, et liikmesriikidel on riigihankedirektiivide rakendamisel suhteliselt ulatuslik kaalutlusruum. Siiski ei laiene see küsimustele, mida Euroopa Liidu seadusandja on sõnaselgelt käsitlenud, nagu on minu arvates olnud selles osas, mis puudutab võimalust kasutada hankemenetluse kontekstis kolmanda isiku vahendeid. Nagu olen eespool märkinud, lubavad nii Euroopa Kohtu praktika kui ka direktiiv 2004/18 sõnaselgelt kasutada teiste üksuste võimalusi, olenemata ettevõtja ja nende üksuste vaheliste sidemete õiguslikust laadist.
32.

Pealegi on see eesmärk, mis nähtub nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonist määruse nr 44/2001 artiklite 15 ja 73 kohta. Nagu teada, ei käsitata selles deklaratsioonis põhjuslikku seost; küll aga on selles märgitud, et on olulised teatud kaudsed tõendid, nagu on näiteks asjaolu, et leping on sõlmitud sidevahendi abil. ( 19 ) Nimetatud asjaolule on viidatud üksnes näitena, ilma et saaks välistada (pigem isegi vastupidi) teiste kaudsete tõendite, sealhulgas äärmiselt usaldusväärsete kaudsete tõendite olemasolu selle kindlakstegemisel, kas tegevus on „suunatud” teise liikmesriiki.
59.

Teiseks on see seletatav vajadusega tõlgendada EÜ artikli 57 lõiget 1 (või varasemat EÜ asutamislepingu artiklit 73 C) viisil, mis on kooskõlas esmase õiguse teiste sätetega, eelkõige 7. veebruaril 1992 Maastrichtis allkirjastatud Euroopa Liidu lepingule lisatud protokolliga vara omandamise kohta Taanis ( 34 ) ning Austria, Soome ja Rootsi ühinemislepinguga ( 35 ). Nendest õigusaktidest ilmneb, et nimetatud liikmesriikidel lubati hoolimata aluslepingute sätetest säilitada nende kolme puhul ette nähtud üleminekuperioodi jooksul oma siseriiklikud õigusaktid, mis kehtisid suvilate ostmise osas. ( 36 ) On aga ilmne, et nende dokumentide üle läbirääkimiste pidamine ja nende vastuvõtmine oleks olnud üleliigne, kui EÜ asutamislepingu artikkel 73 C oleks hõlmanud varalist laadi investeeringuid kinnisvarasse, millel puudub seos majandustegevusega tegelemisega.
Eelnevatele kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Cour administrative’i esitatud küsimusele järgmiselt:

Euroopa Liidu kodanikest väikelapsed, keda peab üleval nende otsejoones üleneja sugulane, kes ise ei ole ülalpeetav ning kes kannab seeläbi nende laste eest tegelikult hoolt, saavad tugineda Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) sätetele, et see otsejoones üleneja sugulane, kes on kolmanda riigi kodanik, saaks tuletatud elamisõiguse liikmesriigi territooriumil, mille kodakondsust tema lastel ei ole. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas nimetatud direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis b ette nähtud nõuded on täidetud, võttes arvesse asjaomaste liidu kodanike olukorda, sealhulgas vajaduse korral sellisest nimetatud otsejoones ülenejale sugulasele tehtud tööpakkumisest, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tulevikus tekkivaid või potentsiaalseid vahendeid, lähtudes siseriiklike menetluseeskirjadega ette nähtud piiridest ning võrdsuse ja tõhususe põhimõtetest tulenevatest nõuetest.

Liikmesriigi otsuse puhul, millega nõutakse, et kolmanda riigi kodanik, kes on liidu kodanikest väikelaste, kellel on teise liikmesriigi kodakondsus, otsejoones üleneja sugulane ja kannab nende eest tegelikult hoolt, lahkuks selle liikmesriigi territooriumilt, tuleb leida, et sellega ei kohustata nimetatud kodanikke kogu liidu territooriumilt lahkuma, jättes need nad ilma tegelikust võimalusest kasutada nende liidu kodaniku staatusest tulevaid põhilisi õigusi, kuna neil kodanikel on piiramatu õigus minna ja elada liikmesriigi territooriumil, mille kodanikud nad on – see on õigus, mille kasuliku mõju säilitamiseks on vajalik, et nimetatud otsejoones üleneja sugulase puhul tunnustataks, et tal on tuletatud õigus elada viimati nimetatud liikmesriigis, kuna ta on ainus isik, kes kannab tegelikult nende liidu kodanike eest hoolt ja kellega nad on alates nende sünnist ühise perekonnana koos elanud.
38.

Komisjon on arvamusel, et kui läga on „jääde” ning see ei jää välja direktiivi 75/442 kohaldamisalast, tuleb selle kasutamist pidada „taaskasutamiseks” või „kõrvaldamiseks” sama direktiivi artiklite 8 ja 15 tähenduses, ning ELTL artiklis 288 liikmesriikidele jäetud kaalutlusõigusega on kooskõlas, et nad kehtestavad seakasvatajatele tingimusi, tagamaks, et läga kasutamine ei kujuta keskkonnale ohtu. Kui läga ei ole direktiiviga 75/442 hõlmatud, ei takista miski ELTL artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 193 arvestades liikmesriikidel kehtestada norme, mis tagavad läga keskkonnanõuetele vastava kasutuse. Prantsuse valitsus väidab, et liidu õigusega ei ole vastuolus see, et liikmesriigid näevad ette, et kui läga on „jääde”, võib läga tekitaja olla vastutav selle eest, kuidas teised ettevõtjad seda kasutavad. Sama meelt on ka EPA, kes märgib, et ta ei ole kunagi väitnud, et tekitaja on otseselt vastutav läga väetisena kasutavate põllumajandusettevõtjate tegevuse eest, vaid et alati on tegemist pigem loa omanikule kohustuse seadmisega tagada, et kolmas isik tegutseb korrektsel viisil ning vastasel juhul lõpetama talle läga tarnimise.
41.

Direktiiv ei nõua nimelt, et tarbijale artiklist 3 tulenevad õigused tuleks talle tagada tema enda osaluseta. Kui seda oleks tahetud, oleks direktiivis kehtestatud asjakohased sätted. Pigem sätestab direktiiv esiteks, nagu Poola valitsus õigesti märgib, et tarbija võib valida, millistele direktiivist tulenevatele õigustele ta soovib tugineda (vt direktiivi artikli 3 lõiked 2 ja 5). Teiseks näeb see ette, et tarbija peab saama oma õiguste kaitseks tavapärasel moel kohtu poole pöörduda (peab seda aga ka tegema, kui soovib oma õiguste tagamist), vastavalt vajadusele isegi tingimusel, et tarbija peab järgima teatavaid teavitamistähtaegu. ( 25 ) Rohkem ei nõua ka tõhusa õiguskaitse põhimõte. ( 26 ) Seega on vajalik ainult see, et tarbija saaks oma õigusi kaitsta. See tähendab aga, et ta peab seda ka tegema. Järelikult ei sätesta direktiiv üldist omal algatusel hinna alandamise kohustust.
49.

Esiteks ei tähenda a fortiori asjaolu, et avalik-õiguslik asutus osutab üldhuviteenust, et ta ei tegele oma turuosas ühegi kaubandus- või majandustegevusega. Nagu me eelnevalt nägime, kajastab analüüs, mille Euroopa Kohus esitas eespool viidatud kohtuotsuses AOK Bundesverband jt, seda olukorda eriti hästi, kuna kohtuasi, milles see otsus tehti, puudutas Saksamaa haigekassade ülesandeid ja tegevusi. Olgu meenutatud, et nimetatud kohtuotsuses tunnistas Euroopa Kohus sõnaselgelt, et haigekassadel on lubatud teha tehinguid, millel on muu kui sotsiaalne eesmärk ja mis on majanduslikku laadi ( 27 ). Ent on ka oluline, et selliste majanduslikku laadi tehingute puhul järgitaks direktiivis ette nähtud eeskirju samal viisil nagu eraõiguslik ettevõtja seda laadi tehingute puhul tegema peab.
52.

Sellest väitest ei saa siiski teha järeldust, et vastupidi seadusandja hinnangule võiks võrdlusbaasina arvesse võtta aastatel 1995 ja 1996 või võib-olla isegi juba 1994. aastal saadud toetusi. Seda seetõttu, et ei ole mitte mingil juhul tagatud, et ka neil aastatel saadud üksikud otsetoetused olid võrreldavad aastatel 1997–2002 saadud toetustega.
71.

Asusin oma ettepanekus kohtuasjas C-621/11 P New Yorker SHK Jeans vs. Siseturu Ühtlustamise Amet seisukohale, et rakendusmääruse eeskirja 22 lõike 2 teise lause kohaselt peab vastulausete osakond vastulause tagasi lükkama kui ühtlustamisameti määratud tähtaja lõppedes ei ole esitatud mitte mingeid tõendeid asjaomase kaubamärgi kasutamise kohta. ( 24 ) Samuti märkisin, et määruse nr 40/94 artikli 74 lõikes 2 sätestatud üldreegel ei kehti enam, kui vastulause esitaja, kellel on palutud tõendada oma kaubamärgi tegelikku kasutamist, on heas usus esitanud sellist kasutamist tõendavad usutavad algsed tõendid. ( 25 ) Ehkki eeskirja 22 lõige 3 kirjeldab, mida tuleb tõendada, ja eeskirja 22 lõige 4 nimetab, kuidas seda tuleb teha, puudub selliste vältimatult vajalike dokumentaalsete tõendite loetelu, mis tuleb tegeliku kasutamise tõendamiskohustuse täitmiseks esitada. Olenevalt sellistest asjaoludest nagu kaubamärgi liik ja turg, millel seda kasutatakse, võivad tõendite kvaliteet ja kvantiteet erineda ja taotleja võib inter partes menetluses õiguspäraselt vaidlustada algsete tõendite piisavuse.
44.

Määrusega ei sekkuta liikmesriikide menetlusautonoomiasse ega kohtuotsuse seadusjõu põhimõttesse. Seda ei tohiks tõlgendada nõnda, et taotluse saanud liikmesriigi kohus võib jätta täimisele pööramata välismaise kohtuotsuse, mida saab igal juhul siseriiklike õigusnormide alusel vaidlustada, sest see on väidetavalt vastuolus samas liikmesriigis varem tehtud kohtuotsusega. Seega tuleb määruse artikli 34 punkti 4 kohaldada üksnes siis, kui menetlusosalised ei saa kohtuotsust vaidlustada, tuginedes selle vastuolule teise kohtuotsusega, seetõttu et asjasse on segatud mitu erinevate liikmesriikide kohtualluvust. Nagu Salzgitteri esindaja kohtuistungil vastuses minu küsimusele möönis, oli Salzgitteril piisav võimalus Rumeenias teine kohtuotsus vaidlustada. Artikli 34 punkti 4 tõlgendamine viisil, mis hõlmaks „siseriiklikke konflikte” annaks Salzgitterile veel ühe võimaluse teise kohtuotsuse vaidlustamiseks, vältides seejuures siseriikliku menetlusõiguse normide kohaldamist. Lisaks sellele annaks see sama tulemuse kui tunnistamine, et rikuti Salzgitteril õigust end kaitsta vastavalt artikli 34 lõikele 2 – arutluskäik, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on õigesti tagasi lükanud.
95.

Vallooni valitsus märgib, et kõnealune meede kuulub täielikult direktiivi 2008/98 artiklis 4 viidatud jäätmekäitlusviiside hierarhiasse, kuna selle sätte kohaselt tuleb ringlussevõttu eelistada energiakasutusele. See argument on minu arvates vaieldav, arvestades eespool toodut ning kuna nimetatud artikli lõikes 2 on sätestatud, et „[l]õikes 1 osutatud jäätmehierarhia kohaldamisel võtavad liikmesriigid meetmeid, et julgustada selliste valikuvõimaluste kasutamist, millel on parim üldine keskkonnaalane tulemus. See võib nõuda teatavate jäätmevoogude käitlemise kõrvalekaldumist jäätmehierarhiast juhul, kui see on õigustatud olelusringil põhineva lähenemisega kõnealuste jäätmete tekitamise ja käitlemise üldmõjule”. Direktiivi 2008/98 põhjenduses 8 on isegi märgitud, et „tuleks […] edendada jäätmete taaskasutamist”.
54.

Direktiivi 93/13 kontekstis on Euroopa Kohus mõistagi leidnud, et ebaõiglane on lepingutingimus, mida pole kokku lepitud ja mille süstemaatiline tulemus on see, et lepingut puudutava vaidluse korral on pädev ettevõtja asukoha kohus. ( 36 ) See ei tähenda siiski, et kui siseriiklik seadusandja on – väljaspool igasugust lepingulist raamistikku – ja hagide puhul, mille tarbijakaitseühingud on esitanud ebaõiglaste tingimuste kasutamise lõpetamiseks, määranud kindlaks pädeva kohtu, on see pädevus tingimata tarbijakaitse-eesmärgiga vastuolus või siis rikutakse sellega tõhususe põhimõtet.
68.

Tšehhi Vabariik on seisukohal, et nimetatud perioodi arvestamise kohustus ei tulene kohtuotsusest My, mille aluseks olid hoopis teistsugused asjaolud. Pigem nähtub juba personalieeskirjade VIII lisa artikli 11 lõike 2 sõnastusest, et kogumaksumuse arvutamisel tuleb arvestada ainult siseriiklikus pensioniskeemis osalemise kestust. Kui liikmesriigid arvestaksid pensioniõiguste kogumaksumuse arvutamisel liidu pensioniskeemiga liitumise ja pensioniõiguste ülekandmise taotluse esitamise vahelist perioodi, tähendaks see, et nimetatud perioodi arvestataks pensioni arvutamiselt topelt. Põhikohtuasja vastustaja ja komisjon jagavad seda seisukohta.
57.

Käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkt i võimaldab nüüd aga, et olenevalt liikmesriigi kaalutlusõiguse kasutamisest tuleb teatava kindlaksmääratud organisatsioonide ringi puhul nii haridusteenuste käibemaksust vabastamine kui ka maksustamine viia kooskõlla selle sätte nõuetega. ( 30 ) Seda arvestades on käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkt i käibemaksust vabastatud eraõiguslike organisatsioonide suhtes piisavalt täpne ainult sel määral, nagu ta määrab kindlaks liikmesriikide kaalutlusõiguse piirid. Teisisõnu on olemas selliseid eraõiguslikke organisatsioone, kelle eesmärkide sarnasust tuleb liikmesriikidel tunnustada, ja teisi organisatsioone, kelle puhul see on välistatud. Niivõrd kui on aga tegemist eraõiguslike organisatsioonidega, kelle tunnustamiseks on käibemaksudirektiivi artikli 132 lõike 1 punkti i kohaselt kaalutlusõigus just nimelt liikmesriikidel, ei ole see säte piisavalt täpne, et omada vahetut õigusmõju.
55.

Neljandaks meenutab Kala Naft otsuse 2010/413 põhjendust 25, mille kohaselt „[austatakse selles] otsuses põhiõigusi ja järgitakse iseäranis [...] hartas tunnustatud põhimõtteid ning eelkõige õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele[, omandiõigust ja õigust isikuandmete kaitsele]. Käesolevat otsust tuleks kohaldada kooskõlas nimetatud õiguste[ga]” [täpsustatud tõlge], samuti nõukogu 29. juuli 2010. aasta kirja lõiku, milles Kala Naftile teatatakse, et ta on kantud loetellu, ja täpsustatakse: „[…] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.”
70.

Selguse huvides kujutlegem, et Türgi kodanik Y siseneb Madalmaade territooriumile, et seal 2013. aastal tööle asuda. Olen juba selgitanud, miks ma leian, et otsuse nr 1/80 artiklit 13 tuleks kohaldada Türgi kodanikele, kes sisenevad vastuvõtva liikmesriigi territooriumile pärast kõnealuse sätte esemelisse kohaldamisalasse kuuluva siseriikliku õigusakti jõustumist. Seega peaks Y saama põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormidega seoses tugineda artiklile 13. Lihtsamalt öeldes tuleks tema elamisloa taotlust kontrollida 1. detsembril 1980 kehtinud õigusnormide alusel – või kui neid õigusnorme on pärast seda kuupäeva leebemaks muudetud, siis vastavalt kõige soodsamatele pärast seda kuupäeva kehtivatele õigusnormidele ( 36 ) – ajutise elamisloa puudumisest hoolimata. Kui seadusliku elamise nõudele omistada selles kontekstis teatav tähtsus ja kui Y-l ei olnud Madalmaadesse sisenemisel ajutist elamisluba, ei saaks ta siiski artiklis 13 sisalduvale standstill-tingimusele Vw 2000 vastu tugineda. Seda seepärast, et ta viibiks riigis samamoodi kui C. Demir nii vanade kui ka uute õigusnormide alusel ametlikult ebaseaduslikult.
75.

Oletagem, et mõnes kolmandas riigis on keelatud igasugused avalikud armuavaldused (nagu näiteks käsikäes käimine või suudlemine) ja et seaduse järgi selle eest määratavad karistused võivad (olenevalt asjaoludest) ulatuda rahatrahvist kuni ihunuhtluseni. Seadus, mis näeb ette, et sellised teod on karistatavad, on sõnastatud nii, et see on kohaldatav ühtmoodi nii hetero- kui ka homoseksuaalide suhtes. Oletagem, et sellisest riigist põgeneb homoseksuaalse sättumusega kodanik EL-i liikmesriiki ja taotleb seal varjupaika. Sellisel juhul ei ole kohe ilmne, et teda tema seksuaalse sättumuse pärast taga kiusatakse. Kui ta aga suudaks tõendada, et seda seadust pööratakse praktikas täitmisele ainult homoseksuaalide suhtes või et selle alusel määratakse homoseksuaalidele ainult kõige rangemaid karistusi (ja et heteroseksuaalide puhul pigistatakse avalikkuses käsikäes kõndimise või suudlemise puhul silm kinni või määratakse neile süüdimõistmise korral ainult väga väikeseid trahve), oleks tal palju suurem tõenäosus näidata, et ta kuulub direktiivi artikli 10 lõike 1 punkti d tähenduses teatavasse sotsiaalsesse gruppi. Seejärel tuleks hinnata, kas homoseksuaalide süüdimõistmised ja neile määratavad karistused kujutavad endast direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses tagakiusamisakti (selle näite puhul peaks vastus sellele küsimusele minu arvates olema jaatav).
83.

F. Giraux on väitnud, et see teine küsimus on vastuvõetamatu, kuna Islandi õigusnorm, millele see viitab (seaduse nr 161/2002 artikkel 98), ei ole põhikohtuasjas kõne all olevas vaidluses kohaldatav. Ta leiab, et kuna see säte üksnes keelab alustada kohtuasja moratooriumi all oleva asutuse suhtes, ei saa avaldada see mõju enne kõnealust moratooriumi määratud aresti suhtes. Samuti väidab ta teiseks, et kõnealune säte kuulutati põhiseadusevastaseks ja asendati seadusega nr 44/2009.
101.

Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et ühiseeskirjade mõjutamise ohtu ei välista ainuüksi asjaolu, et rahvusvahelise konventsiooni ja liidus kehtivate õigusaktide sätted on – nagu käesoleval juhul ( 55 ) – sisuliselt suures osas identsed. ( 56 ) Seda seetõttu, et isegi sisulise identsuse korral väheneb liidu seadusandja tegevusruum niipea, kui tegemist on rahvusvaheliste suhetega kolmandate riikidega. Seda ei muuda muuseas ka konventsiooni artikli 11 lõikes 4 sisalduva eraldumisklausliga sarnane säte, mida võib hoopis pidada tõenduseks selle kohta, et esineb ühiseeskirjade mõjutamise oht. ( 57 )