ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
79.

Võttes arvesse käesoleva ettepaneku punktis 61 välja pakutud kahte esimest lahendust – millest esimene on finantstagatise hoidmine eraldi tagatisesaaja aktivast ja teine selle hoidmine eraldi tagatisesaaja pankrotivarast –, peaks tagatiseandjal olema õigus tagatis tagasi saada ja õigus sellele, et see talle täielikult välja makstakse, hoolimata maksejõuetusmenetluse algatamisest. Ilmneb, et nendel kahel lahendusel on püsiv mõju, mistõttu asjaolu, et tagatisesaaja nõue rahuldati tagatisandja muu vara arvelt, ei too kaasa ohtu, et tagatiseandja ei saaks enam nõuda realiseerimata jäänud tagatise tagastamist.
54.

Kas käesoleva asja hindamise puhul põhiõiguste harta artikli 49 lõike 1 kolmanda lause seisukohast on vahet selles, kas põhikohtuasja süüdistatavad on antud kriminaalasjas kohtu alla seetõttu, et nad said niisugust ebaseaduslikku finantseelist oma ettevõtjale ka tegelikult või ainult seetõttu, et nad tegelesid pettusega niisuguse eelise saamise eesmärgil?
80.

See väide on küll veenev, kuid ei näita siiski seda, miks loomade ja lindude tekitatud kahju vähendamise meetmed ei saa sellele kaasa aidata. Sellega seoses rõhutab komisjon, et hernehirmutisi ja sarnaseid meetmeid on juba ammu kasutatud, kuid see ei välista seda, et Tšehhi edendamismeetmete eesmärk oli senise praktika parandamine. Selle poolt räägib muu hulgas Tšehhi väide, mida ei ole vaidlustatud, et alates edendamismeetme võtmisest on toodangu hulk peaaegu kolmekordistunud, mis viitab parendatud tootmismeetoditele.
65.

Sellega seoses tuleb meenutada, et ELTL artikli 288 kohaselt kehtib direktiivi siduvus, millel põhineb direktiivile tuginemise võimalus, vaid „iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud“. ( 25 ) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt järeldub sellest, et direktiivi kui sellisega ei saa panna eraõiguslikule isikule kohustusi ning sellele ei saa niisiis sellise isiku vastu liikmesriigi kohtus tugineda. ( 26 ) Euroopa Kohtu arvates tähendaks ülevõtmata direktiividele tuginemise võimaluse laiendamine eraõiguslike isikute vahelistele suhetele sama, mis tunnustada liidu õigust kehtestada vahetu õigusmõjuga kohustusi eraõiguslikele isikutele, kuigi tal on selline pädevus vaid valdkondades, kus talle on antud õigus vastu kehtestada määrusi. ( 27 ) Sellest kohtupraktikast tuleneb, et isegi kui eraõiguslik isik jääb direktiivi isikulisse kohaldamisalasse, ei saa direktiivi sätetele kui sellistele riigisiseses kohtuvaidluses eraõigusliku isiku vastu tugineda. ( 28 ) Seega ei saa tunnustada direktiivi sätete vertikaalset allapoole suunatud vahetut õigusmõju, kuna riik ei või tugineda vaidluses eraõiguslike isikutega omaenda kohustuse täitmata jätmisele. ( 29 )
59.

Käesolevas olukorras, kus teekonna jooksul, iseäranis sadamates, kaupade vedamise vahendit muudetakse, on see, et kaupa veetakse mitmes eri etapis, samuti niisuguse veo üheks oluliseks tunnuseks. Olen siiski seisukohal, et isegi vajadus niisugune raske ja kogukas kaup nagu kõnesolev purusti maha laadida ja see veomootorit kasutades maismaad mööda üle viia ning sedalaadi toimingu käigus kauba kadumise või kahjustamisega seotud ohud (sealhulgas varguse võimalus) ei muuda olukorda sellisel viisil, et see annaks uuesti pealelaadimise või ümberlaadimise kohtadele sama suure tähtsuse kui lähtekohale. Seetõttu, kui tunnustada viimati nimetatud kohta – nagu ka sihtkohta – ühena kahest „kohustuse täitmise kohast“, ei suurenda see kohtualluvuste valiku võimalikku arvu nii, et tekiks forum shopping’u oht.
41.

Kulud, mis tekkisid seoses Aer Linguse aktsiate omandamisega, kuuluvad kahtlemata selle teenuse hinna sisse, mida kavatsetakse pärast Aer Linguse ülevõtmist osutada tegutseva lennuettevõtjana. Nimetatud kulud tuleb – eeldusel et Ryanair töötab kasumlikult – arvata mingil viisil lennupiletite hinna sisse. Aer Linguse üle kontrolli saamine oleks olnud eeldus, et parendada teenuseid tervikuna ja seega saavutada kavandatud käive teenuste osutamisest ema- ja tütarettevõtjana. Selline konkurendi juhtimisele mõju avaldamine on võimalik vaid siis, kui omandaval äriühingul on enamusosalus.
12.

Üldkohus lükkas tagasi apellandi argumendi, et nime ja aadressi muutmise avaldust ei tohiks ümber kvalifitseerida üleandmise registreerimise taotluseks, asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 seisukohale, et EUIPO ei saa lähtuda ainult avalduse vormilisest pealkirjast, võtmata arvesse selle sisu. Selle kohta märkis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38, et ühestki määruste nr 207/2009 ja 2868/95 sättest ei tulene, et avalduse kehtivuse vältimatu eeltingimus on õige vormi kasutamine. Kohus tuvastas seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et menetlusse astuja nime ja aadressi muutmise avaldusest nähtub selgelt, et avaldus esitati varasema kaubamärgi omaniku vahetamise kohta. Kokkuvõttes oli Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40 seisukohal, et asjaolu, et vastulausete osakond oli registreerinud need kaks avaldust kahe eri numbriga, ei mõjuta kuidagi järeldust, et EUIPO-l on õigus käsitleda nime ja aadressi muutmise avaldust selle selget sisu arvestades üleandmise registreerimise taotlusena.
62.

Esitatud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (vahekohus maksuasjades (haldusvaidluste arbitraažikeskus), Portugal) eelotsusetaotlusele järgmiselt: Käibemaksudirektiivi artiklit 168 tuleb tõlgendada nii, et käibemaksuga maksustatava tarne või teenuse puudumise tõttu puudub sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus, kui Agrupamento Complementar de Empresas (majandushuviühing) kannab oma majandustegevuse üldkulud üle välisriigi õiguse alusel asutatud äriühingule, kes on tema liige, isegi kui sellelt summalt on ekslikult tasutud käibemaks ja liikme residendist filiaalile on esitatud seda summat kajastav arve.
23.

Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, on vastavalt liikmesriigi õigusele veksli alusel toimuval maksekäsumenetlusel kaks staadiumi. Esimene staadium algatatakse avalduse alusel teha maksekäsk. See toimub võlgniku teadmata. Kohus teeb kpc artikli 485 lõike 2 alusel maksekäsu juhul, kui on olemas nõuetekohaselt täidetud veksel ja kui „veksli ehtsuses ja sisus ei ole alust kahelda.“ Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnutsi tõlgendab liikmesriigi kohtupraktika seda sätet nii, et menetluse esimeses staadiumis kontrollitakse omal algatusel ainult seda, kas avaldaja esitatud vekslidokument on ehtne ja vastab seaduses sätestatud vorminõuetele. Kui need nõuded on täidetud, siis on kohus kohustatud tegema maksekäsu, võtmata arvesse veksli aluseks oleva põhisuhte sisu. Kui veksel tagab laenulepingust tulenevat nõuet, siis võib avaldaja piirduda esimeses menetlusstaadiumis sellega, et ta esitab tõendina ainult vekslidokumendi. Ta ei pea tõendama, et eksisteerib laenulepingust tulenev tagatud nõue ja see on kehtiv.
75.

Vahetult kohaldada soovitava õigusnormi sisulise täpsuse ja tingimusetuse nõude eesmärk on tagada õiguse tegelik teostatavus. Selle kohta rõhutab Euroopa Kohus oma väljakujunenud kohtupraktikas, et säte peab olema nii täpne, et üksikisik saaks sellele tugineda ning kohus seda rakendada. ( 45 ) Hindamisel on seega määrav, kas õiguse kohaldaja jaoks on selle täpne sisu õigusnormist endast, selle kontekstist ja ettevalmistavatest materjalidest ( 46 ) ning seda käsitlevast kohtupraktikast ( 47 ) sedavõrd selge, et kahtlused on välistatud.
77.

Ent kui asjaomane töötaja leiab, et temaga ei ole käitutud õigesti ja suudab tõendada, et hindamisel ei hinnatud tema individuaalset olukorda, annab see samamoodi põhjuse eeldada, et on toimunud otsene diskrimineerimine direktiivi 2006/54 artikli 19 lõike 1 tähenduses. Nii näib see mulle olevat siis, kui tööandja või pädev asutus väidab üldpõhimõtte või -reegli alusel, et vahetustega töö või öötöö ei ohusta rinnaga toitmist, analüüsimata üksiku töötaja ja tema lapse konkreetset olukorda. Selline lähenemine kahjustaks sisuliselt nii direktiivi 92/85 kui ka direktiivi 2006/54 eesmärki. Sellise protsessi puhul peab töötaja vaidlustama ja vajaduse korral ümber lükkama eelduse, et tema töö ei sea teda ohtu. See on otseses vastuolus sellega, et mõlemas direktiivis on sedastatud, et direktiivi 92/85 artikliga 2 hõlmatud töötajad on eriti haavatav rühm. ( 58 ) Selline hindamisprotsess, milles töötajalt nõutakse, et ta lükkaks ümber üldise eelduse, et ta ei ole ohus, kuna tema töökirjelduse alusel ei peeta tema tööd rinnaga toitvaid emasid ohustavaks, kujutab endast naise halvemat kohtlemist direktiivi 2006/54 artikli 2 lõike 2 punkti c tähenduses koosmõjus selle direktiivi artikli 19 lõikega 1 ja lõike 4 punktiga a.
22.

Sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest keeldumise korral tuleks seevastu endiselt tasuda käibemaksu kauba kasutamiselt maksustatavate tehingute tarbeks. See ei ole ilmselgelt kooskõlas käibemaksuõiguses sätestatud neutraalse maksustamise põhimõttega. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kindlustab ühtne käibemaksusüsteem, et igasugune majandustegevus, olenemata tegevuse eesmärgist või tulemustest, maksustatakse täiesti neutraalselt, kui see tegevus on iseenesest käibemaksuga maksustatav. ( 6 ) Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab käibemaksuõiguses sätestatud neutraalse maksustamise põhimõte seetõttu, et ettevõtja tuleb riigi maksukogujana lõplikust käibemaksukoormast põhimõtteliselt vabastada, ( 7 ) kui ettevõtja tegevus ise on (põhimõtteliselt) käibemaksuga maksustatud ( 8 ). Käesolevas asjas on see nii.
47.

Eeltoodust lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht München I (Müncheni I apellatsioonikohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 8 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 13 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et need ei nõua, et liikmesriikide õiguses kehtestataks eeldus, et internetiühenduse valdaja vastutab selle ühenduse teel toime pandud autoriõiguste rikkumiste eest. Kui aga liikmesriigi õigus näeb sellise eelduse nende õiguste kaitse tagamiseks ette, tuleb seda kohaldada ühtselt, et tagada selle kaitse tõhusus. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 7 tunnustatud õigust perekonnaelu puutumatusele ei või tõlgendada nii, et isikud, kellel on põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 2 sätestatud intellektuaalomandi õigus, jäetaks ilma igasugusest tegelikust võimalusest oma õigust kaitsta.
38.

Kuid vastavalt EÜ artikli 57 lõikele 1, mis, ma kordan, näeb ette, et „[EÜ] [a]rtikli 56 sätted ei takista kohaldamast kolmandate riikide suhtes 31. detsembril 1993 [...] kehtivaid piiranguid“, ( 16 ) ei ole oluline mitte see, et õigusnormid on formaalselt kehtetuks tunnistatud või on neid põhjalikult muudetud, vaid see, et nendes ette nähtud ja 31. detsembril 1993 kehtinud piirangud on jõus ning seega on neid pärast nimetatud kuupäeva katkematult kohaldatud suhetele kolmandate riikidega. Just sellise juhtumiga on tegemist käesolevas kohtuasjas, kuna – nagu ma juba eelnevalt rõhutasin – Saksamaa maksukohustuslastele, kes on analoogses olukorras põhikohtuasja kaebuse esitajaga, on jätkuvalt nii enne kui ka pärast 31. detsembrit 1993 kohaldatud kolmandate riikide äriühingutesse tehtud otseinvesteeringutest saadud tulude lisamise eeskirju, mis on ette nähtud AStG §‑s 7, olenemata sellest, kas tegemist on nimetatud õigusakti 31. detsembrist 1993 varasema või hilisema versiooniga.
46.

Niisuguses olukorras ei saa väita, et „arutelud projekti ühise teksti üle ja selle hääletusele panemine kujutavad täna endast eelarvemenetluse üht uut põhietappi ning seega ei saa asuda seisukohale, et see etapp on vähem tähtis kui etapp, milles institutsioonid võtvad esimest korda seisukoha [liidu] eelarveprojekti kohta“, ( 23 ) ning samal ajal väita, et asjaolu, et projekti ühine tekst korrektsetes eelarve‑ ja õigustekstides on kättesaadav kõigis liidu ametlikes keeltes, ei kujuta endast eeltingimust selleks, et parlament saaks kasutada oma eelarvepädevust kogu tähelepanu, ranguse ja pühendusega, mida niisugune ülesanne nõuab.
67.

Hispaania valitsus ja Consejería rõhutavad küll, et oma staatuse tõttu pidid ajutised ametnikud ennetähtaegse ametist vabastamisega arvestama, sest see on ette nähtud ametisse nimetamise aluse äralangemise korral. Siiski ei olnud võimalik konkreetselt ette näha, et õppetöö lõpp kui selline klassifitseeritakse niisuguseks ametisse nimetamise aluse äralangemiseks. Kooliaasta kulgemist kujundavad vahelduvad õppetöö perioodid ja õppetööst vabad perioodid: õppetöö lõppemine juunis oli algusest peale kindel ja see on isegi kuupäevaliselt kindlaks määratud. Niisuguse normaalse ja täiesti ettenähtava kulgemise klassifitseerimine ametisse nimetamise aluse äralangemisena, ilma et oleks lisandunud muid asjaolusid, näib vastuoluline. Sellisel juhul oleks pidanud töötamine olema algusest peale tähtajaline, kuni suvevaheaja alguseni, sest järelikult puudus ametisse nimetamise alus õppetöövabaks ajaks algusest peale.
3.

Direktiivi artiklis 6 „Võlgade sissenõudmiskulude hüvitamine“ on sätestatud: „1. Liikmesriigid tagavad, et kui artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot. 2. Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 nimetatud kindel summa kuulub maksmisele ilma vastava meeldetuletuseta ja see on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks. 3. Võlausaldajal on õigus nõuda võlgnikult lisaks lõikes 1 osutatud kindlale summale kõnealust kindlat summat ületavate ja võlgniku hilinenud maksmisest tulenevate mis tahes sissenõudmiskulude mõistlikku hüvitamist. See võib hõlmata kulusid, mis on muu hulgas tekkinud seoses juristi või inkassofirma poole pöördumisega.“
106.

Muide, nagu Itaalia valitsus märkis, just asjaolu, et puudub säte, mis näeks ette dokumendi või kättetoimetamise tühisuse juhul, kui adressaati ei teavitata, et ta võib keelduda dokumendi vastuvõtmisest, kõnelebki sellest, et nõuetele mittevastavus on parandatav. Nagu ma märkisin, saab kättetoimetamise mittenõuetekohasust, mis on tingitud sellest, et kättetoimetatav dokument ei ole koostatud adressaadile arusaadavas keeles, heastada nii, et adressaadile edastatakse otsekohe või hiljem tõlgitud dokumendi koopia, ilma et tema õigust esitada vastuväide kuidagi piirataks.
48.

Saksamaa selline põhjenduskäik mind siin täielikult ei veena. Eelkõige põhineb tema lähenemine eeldusel, et eesmärk toetada rahalistes raskustes olevaid töötajaid langeb ära, kui asjaomasel toetuse saajal tekib õigus saada pensioni. See eeldab, et pension on piisavalt suur, et need rahalised raskused ületada. Ehkki vanaduspensionite suurus võib liikmesriigiti erineda, ei saa eeldada, et isegi kui seda makstakse täies mahus, siis on pension kõikidel juhtudel piisav tagamaks selle saajale mingigi elatustaseme. Kui asjaomast summat vähendatakse, et võtta arvesse ennetähtaegset pensionilejäämist, siis on veelgi tõenäolisem, et saadav summa ei kujuta endast piisavat sissetulekut. Sellisel juhul ei saa väita, et toetuse saaja rahalised raskused „on ära langenud“. Järeldan seetõttu, et eesmärgi puhul võimaldada rahuldav sissetulek töötajatele, kes on sellises olukorras nagu S. S. Bedi, saab väita, et see on ära langenud – ja järelikult pidada asjaomast meedet kohaseks – ainult siis, kui pensioni summa, millele neil tekib õigus, ja lisatoetuse summa, mille maksmine lõpetatakse, erinevus ei ole selline, et need töötajad satuvad või neil on oht sattuda rahalistesse raskustesse, mille eest kaitsmiseks oli lisatoetus mõeldud. Riigisisene kohus peab kindlaks määrama, kas tegemist on sellise olukorraga.
58.

Siin on tähtis mõista, et tuvastamisaasta on mõneti meelevaldne. Nõustun muidugi sellega, et kui tehakse kohapealseid kontrolle, siis avastatakse rikkumised tihti rikkumisega samal aastal. Kui see on nii, siis on toetuse protsentuaalse vähendamise summa arvutamise tulemus täpselt sama, võetagu arvutamise aluseks siis rikkumisaastal või hoopis tuvastamisaastal maksmisele kuulunud otsetoetused. Need kaks on identsed. Ent kui rikkumine saab ilmsiks mõne muu kontrolli tulemusel (nagu on olukord käesolevates põhikohtuasjades), siis on tuvastamisaasta näol tegemist aastaga, mil pädev asutus juhtumisi avastab, et rikkumine on aset leidnud. Ei näi olevat mingit loogilist alust väita, et kui vähendatakse X % võrra otsetoetust, mis muidu kuuluks maksmisele järgmisel aastal ja millel ei ole otsest seost rikkumisaastaga, siis on rikkumise ja karistuse vahel endiselt „proportsionaalne, objektiivne ja järkjärguline“ seos.
66.

Kõnealuses sättes ei ole sõnaselgelt sätestatud, et asjaomane kriminaalmenetlus peab olema toimuma tagaotsitava suhtes. Kui aga tõlgendada seda sätet nii, et täitmisest võiks keelduda isegi siis, kui faktilised asjaolud on samad, kuid puudutatud isikud erinevad, näib see mulle liiga lai. Et raamotsuse artikli 4 punkt 3 oleks kohaldatav, peab otsus kriminaalmenetlust mitte alustada või seda mitte jätkata puudutama tagaotsitavat isikut, ilma et oleks siiski tingimata vajalik, et see isik on ametlikult tunnistatud süüdistatavaks või kahtlustatavaks. Otsustav on see, et oleks uuritud võimalust, et tagaotsitav isik pani asjaomase süüteo toime.
37.

Nimelt on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud andmed piisavalt täpsed ja tõendavad, et siseriiklikus õiguses on kooskõlas liidu õigusega viidatud vahetult ja tingimusteta liidu õigusele. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab seega, et Madalmaade õigusnormides on kehtestatud pagulaste ja täiendava kaitse saanud isikute ühine perekonna taasühinemise kord. Riigisekretäri sõnul on see valik põhjendatud asjaoluga, et Madalmaade Kuningriik omistab täiendavast kaitsest tulenevale elamisloale varjupaigaõiguse alusel samad õiguslikud tagajärjed, mis on pagulasseisundist tuleneval elamisloal varjupaigaõiguse alusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, nagu ka Madalmaade valitsus ja kaebajad K ja B on seisukohal, et Madalmaade seadusandja on teinud direktiivi 2003/86 V peatüki vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks olukordadele, mis selle direktiivi artikli 3 lõike 2 punkti c järgi liidu õiguse kohaldamisalasse ei kuuluks. Ta järeldab, et see direktiiv on analoogia alusel kohaldatav täiendava kaitse saanud isikutele.
24.

Kaebajad C ja A esitasid mõlemad esimeses astmes tehtud kohtuotsuste peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (riiginõukogu). Esiteks on kaebajad C ja A seisukohal, et võimalust seada eraldi elamisloa saamise tingimuseks siseriiklikus õiguses kindlaks määratud tingimus, et vastavalt Vb 2000 artikli 3.80a lõikele 1 peab enne eraldi elamisloa andmist olema täidetud teise integratsioonieksami sooritamise tingimus, ei tulene direktiivi 2003/86 artiklist 15, mille lõikes 4 on osutatud ainult menetlustingimused, mitte sisulised tingimused. Teiseks heidavad C ja A esimese astme kohtule ette, et see tugines vääralt 9. juuli 2015. aasta kohtuotsusele K ja A (C‑153/14, edaspidi „kohtuotsus K ja A, EU:C:2015:453), et põhjendada, et teise integratsioonieksami tingimus on direktiiviga 2003/86 kooskõlas. Kaebajad C ja A on nimelt seisukohal, et kohtuotsus K ja A käsitleb kolmanda riigi kodaniku integreerumiskohustust perekonna taasühinemise õiguse raames Madalmaadesse lubamise ajal. Kohtuotsus K ja A on nende sõnul põhikohtuasjast erinev. C hinnangul oleks eraldi elamisluba tulnud väljastada, ilma et ta oleks pidanud teise integratsioonieksami edukalt sooritamisega seotud tingimust täitma, 10. veebruaril 2014, mil ta oli Madalmaades seaduslikult elanud juba viis aastat. Kaebaja A väidab, et direktiivi 2003/86 artikli 15 lõike 1 eesmärk on just nimelt piirata seda aega, mille vältel on pereliikmed taasühinemist taotlevast isikust sõltuvad, viiele aastale. Kolmandaks väidab kaebaja C, et elamisluba abikaasa juures elamiseks tuleks tühistada alates kuupäevast, millal abielulahutuse otsus tehti, 2. veebruarist 2015, mitte – nagu otsustas esimese astme kohus – alates 10. veebruarist 2014, s.o kuupäevast, millest alates C ja tema abikaasa ei olnud enam rahvastikuregistris registreeritud samal elukoha aadressil. Peale selle väidab C, et abikaasa juures elamiseks antud elamisloa tagasiulatuvalt tühistamise tagajärjel ei elanud ta vahepealsel ajal enam riigis seaduslikult.
77.

Lisaks näib mulle, et vaidlust ei ole selles, et kemikaaliamet võib kemikaali esmakordsel määratlemisel kanda selle kandidaatainete loetellu mitmel REACH-määruse artikli 57 punktides a–f nimetatud põhjusel. Sellisel juhul oleks ikkagi tegemist selle aine tavalise kandmisega sellesse loetellu. Ülaltoodud põhjustel ei saa ma aru, miks selline toiming ei võiks aset leida kahes etapis. Vastasel juhul heidutaks see kemikaaliametit kemikaali kandidaatainete loetellu lisamise menetluse kohesel alustamisel, kuivõrd hiljem või selguda, et sellel ainel on ka teisi olemuslikke omadusi, mille tõttu see samuti kvalifitseerub väga ohtliku ainena REACH-määruse artikli 57 tähenduses. Aine autoriseerimismenetlusele allutamisega viivitamine oleks aga vastuolus REACH-määruse eesmärkidega, kuna seda ainet saaks turustada ja kasutada ilma aine kandidaatainete loetellu kandmisest tulenevaid kohustusi täitmata. Selles kontekstis tuleb märkida, et REACH-määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt on selle määruse eesmärk eeskätt tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitstuse kõrge tase.
70.

Direktiivi artikkel 6 on sõnaselge. See nõuab, et liikmesriigid tagaksid, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks. Erinevalt mõnest teisest liidu õigusaktist ei sisalda direktiiv 98/59 ühtegi sätet tõendamiskoormise kohta. ( 29 ) Euroopa Kohtu praktikas on kindlalt välja kujunenud, et kui vastavat küsimust reguleerivad liidu õigusnormid puuduvad, siis tuleb liidu õigusnormidest tulenevate üksikisikute õiguste tagamist reguleerivad üksikasjalikud menetlusnormid kehtestada iga liikmesriigi riigisiseses õigussüsteemis. See puudutab tõendeid käsitlevaid eeskirju, sealhulgas (kui see on asjakohane) tõendamiskoormise jagunemise eeskirju. ( 30 ) Siiski vastutavad liikmesriigid selle eest, et need õigused oleksid igal juhul tõhusalt kaitstud. See on keskne reegel seoses samaväärsuse ja tõhususe põhimõttega ning liidu õiguse nõudega, et kõnealused õigused peavad olema kohtulikult tõhusalt kaitstud. ( 31 ) Need põhimõtted on leidnud väljenduse direktiivi 98/59 artiklis 6. Töötajatel ja nende esindajatel peab olema võimalus oma direktiivist tulenevaid õigusi jõustada samal viisil, nagu neil on selleks õigus samaväärsete riigisiseste õigusnormide alusel, ning asjaomased menetlusnormid ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. ( 32 )
69.

Arvestades liikmesriikide laiaulatuslikku kaalutlusõigust üldist majandushuvi pakkuvate teenuste mõiste määratlemisel, ei saa seega ainuüksi asjaolu, et asjaomased teenused on seotud uute tehnoloogiatega, minu arvates takistada nende kvalifitseerimist „üldist majandushuvi pakkuvateks teenusteks“. Ei saa küll eitada seda, et teatud sektorid, nagu teenused, mida varem osutas ainuõigust omav ettevõtja, sobivad paremini „üldist majandushuvi pakkuvateks teenusteks“ kvalifitseerimiseks, kuid see ei tähenda siiski seda, et teatud teenuseid ei saa vastupidi, juba nende olemuse tõttu, pidada „üldist majandushuvi pakkuvateks teenusteks“. Kuigi mobiilimakseteenuste turg on tihedalt seotud uute tehnoloogiatega, ei anna pealegi miski põhjust arvata, et selle eesmärk ei ole rahuldada ühiskonna vajadust ning see ei paku avalikku huvi, mida riik peab kaitsma, kuivõrd see vajadus on mitte üksnes mitmekesine, vaid ennekõike arenev.