ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kruiisilaev kuulub direktiivi 1999/32, mis käsitleb väävlisisalduse vähendamist teatavates vedelkütustes ja millega muudetakse direktiivi 93/12 (muudetud direktiiviga 2005/33), artikli 4a lõike 4 kohaldamisalasse – silmas pidades direktiivi artikli 2 punktis 3g esitatud „liiniveo” kriteeriumi – tingimusel, et ta teeb vahepeatustega või ilma nendeta huvireise, mis lõpevad lähtesadamas või mõnes muus sadamas, kui neid huvireise korraldatakse kindla sagedusega, konkreetsetel kuupäevadel ja üldiselt kindlaksmääratud lähte‑ ja saabumisaegadega ning huvitatud isikud võivad vabalt valida selle ettevõtja pakutavate erinevate huvireiside vahel; ning nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

Direktiivi 1999/32, mis käsitleb väävlisisalduse vähendamist teatavates vedelkütustes ja millega muudetakse direktiivi 93/12 (muudetud direktiiviga 2005/33), artikli 4a lõike 4 kehtivust ei saa hinnata rahvusvahelise õiguse pacta sunt servanda üldpõhimõttest ega ELL artikli 4 lõike 3 esimese lõigu kohasest ühenduse ja liikmesriikide lojaalse koostöö põhimõttest lähtuvalt, kuna nimetatud direktiivi viidatud säte võib kaasa tuua rahvusvahelise konventsiooni laevadelt pärineva merereostuse vältimise kohta (MARPOL 73/78 konventsioon) VI lisa rikkumise. Nimelt ei ole liit ühinenud MARPOL 73/78 konventsiooniga, mis hõlmab 26. septembril 1997 allakirjutatud protokolli, millega täiendati konventsiooni VI lisaga, ja see ei ole talle siduv. Direktiivi 1999/32 artikli 4a lõike 4 kehtivust ei saa hinnata ka rahvusvahelise õiguse pacta sunt servanda üldpõhimõttest lähtuvalt, sest seda kohustuslikku põhimõtet kohaldatakse üksnes nende rahvusvahelise õiguse subjektide suhtes, kes on asjaomase rahvusvahelise kokkuleppe osalised ja kelle suhtes on viimati nimetatu seetõttu siduv. Pealegi ei ilmne, et VI lisa kujutab endast rahvusvahelises õiguses tunnustatud tavaõiguse üldnormide väljendust, mis iseenesest on liidu institutsioonidele siduvad ja kuuluvad liidu õiguskorda.

Lisaks ei ole Euroopa Kohtu ülesanne otsustada, milline mõju on VI lisal direktiivi 1999/32 artikli 4a lõike 4 ulatusele. Teisese õiguse tõlgendamine, arvestades sellist rahvusvahelisest kokkuleppest – nagu 1997. aasta protokoll, millega täiendati konventsiooni VI lisaga – tulenevat kohustust, mis ei ole kõigile liikmesriikidele siduv, tähendaks selle kohustuse ulatuse laiendamist neile liikmesriikidele, kes ei ole sellise kokkuleppe osalised. Nimetatud liikmesriike tuleb sellise kokkuleppe seisukohast käsitada „kolmandate riikidena”. Samuti poleks selline laiendamine kooskõlas rahvusvahelise õiguse üldpõhimõttega lepingute suhtelise toime kohta, mille kohaselt rahvusvahelised lepingud ei saa luua kohustusi ega õigusi kolmandatele riikidele (pacta tertiis nec nocent nec prosunt).

(vt punktid 37–39, 41, 47, 50 ja 54 ning resolutsiooni punktid 2 ja 3)
Vastupidi ELTL artikliga 258 kehtestatud menetlusele, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine on nimelt ELTL artikliga 260 ette nähtud menetluse ese palju piiratum, kuivõrd sellega püütakse vaid motiveerida rikkumise toime pannud liikmesriiki täitma kohtuotsust, millega rikkumine on tuvastatud. Järelikult tuleb seda menetlust käsitleda erilise kohtuliku menetlusena Euroopa Kohtu otsuste täitmiseks ehk teiste sõnadega ühe täitmise viisina.

Kui ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise kontrollimise käigus tekib komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel lahkarvamus selle üle, kas teatav siseriiklik praktika või õigusnormid, mida Euroopa Kohus ei ole varem hinnanud, on selle kohtuotsuse täitmiseks sobivad, siis ei saa komisjon teha selle vaidluse lahendamiseks otsust, ja teha sellest järeldusi karistusmakse arvutamisel.

Kuigi vastab küll tõele, et Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmise raames, millega määrati liikmesriigile karistusmakse, peab komisjon saama hinnata meetmeid, mis viimati nimetatu võttis selle kohtuotsuse täitmiseks, milles rikkumine tuvastati, ei saa asjaomast kaalutlusõigust sellegipoolest kasutada nii, et see kahjustab Euroopa Kohtu ainupädevust otsustada, kas siseriiklik õigus on kooskõlas liidu õigusega. Samas saab ELTL artiklitega 258–260 loodud süsteemis liikmesriikide õiguste ja kohustuste kindlakstegemine ning nende tegevuse hindamine tuleneda üksnes Euroopa Kohtu otsusest ja komisjoni kontroll selle liikmesriigi poolt selle kohtuotsuse täitmiseks võetud meetmete üle ja määratud karistuse täideviimiseks võlgnetavate summade sissenõudmine peab seda enam toimuma seda arvesse võttes, kuidas liikmesriigi kohustuste rikkumist on piiritletud ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsustes.

Lisaks tooks komisjonile suurema kaalutlusõiguse andmine ELTL artikli 260 lõike 2 alusel Euroopa Kohtu tehtud otsuste täitmiseks võetud meetmete hindamisel endaga kaasa liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses osalevate liikmesriikide kaitseõiguste rikkumise. Nimelt võivad ELTL artiklite 258–260 alusel liikmesriigid, kelle kohta komisjon väidab, et nad ei ole täitnud liidu õigusest tulenevaid kohustusi, kohtueelses menetluses oma seisukohti täpsustada. Selle menetlusetapi eesmärk on just nimelt anda asjaomasele liikmesriigile võimalus täita enda kohustused või kaitsta end tõhusalt komisjoni esitatud väidete vastu.

(vt punktid 41, 47–49, 52, 55 ja 56)
Kuna direktiivi 2009/41 (geneetiliselt muundatud mikroorganismide suletud keskkonnas kasutamise kohta) peamised eesmärgid on inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine, ei välista miski, et liikmesriik võib oma siseriiklikes õigusnormides ette näha mõiste „õnnetus” määratluse, mis on laiem kui direktiivi 2009/41 artikli 2 punktis d ettenähtu ja mis hõlmab ka geneetiliselt muundatud organismidega seotud õnnetusi. Lisaks on liikmesriikidel samuti õigus kehtestada selliste organismidega seotud õnnetuste valdkonnas rangemad kaitsemeetmed.

Sellega seoses ei saa siseriiklikke õigusnorme, mida iseloomustab geneetiliselt muundatud organismide suletud keskkonnas kasutamisega seotud õnnetuste valdkonnas ettevaatuse kõrge tase, pidada direktiivi eesmärkidega vastuolus olevaks.

(vt punktid 71 ja 75)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise kohta artikli 11 A osa lõike 1 punkti a, lõike 2 punkti a ja lõike 3 punkti c ja direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 73, artikli 78 esimese lõigu punkti a ja artikli 79 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et selline maks, nagu Portugali õiguse kohaselt kino‑ ja audiovisuaalse kunsti valdkonnas ette nähtud reklaamimaks, tuleb arvata kaubandusliku reklaami teenustelt tasumisele kuuluva käibemaksuga maksustatava summa hulka.

Reklaamimaksu korral kattub maksustatav teokoosseis kaubandusliku reklaami eest tasumisele kuuluva käibemaksu tasumise kohustuse tekkimiseks vajaliku teokoosseisuga. Nimelt muutub reklaamimaks sissenõutavaks kohe, kui teenused osutatakse ja seda saab sisse nõuda ainult juhul, kui teenused on osutatud.

Sellisel maksul on otsene seos kaubandusliku reklaami osutamise teenusega, kuna reklaamimaksu ja käibemaksu tasumise kohustuse aluseks olevad teokoosseisud kattuvad. Seega kuulub see maks maksu, tollimaksu, lõivu või tasu määratlusse kuuenda direktiivi artikli 11 A osa lõike 2 punkti a ja direktiivi 2006/112 artikli 78 esimese lõigu punkti a tähenduses.

(vt punktid 41, 42, 48 ja resolutsioon)
Mis puudutab võimalust võtta iga päeva eest arvestatava karistusmakse arvutamisel arvesse mittevastavate, see tähendab kogumata, puhastamata või ebapiisavalt puhastatud ie-de arvu järkjärgulist vähenemist, et arvestada liikmesriigi edusamme sellise kohtuotsuse täitmisel, milles tuvastati, et see liikmesriik on rikkunud direktiivist 91/271 asulareovee puhastamise kohta tulenevaid kohustusi ja proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb võtta arvesse komisjoni tuvastatud raskendavaid asjaolusid.

Karistusmakse maksmist ei saa lõpetada või seda vähendada enne, kui liikmesriik ei ole võtnud kõiki liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastava kohtuotsuse ja seega ka direktiivis 91/271 ette nähtud kohustuste täitmiseks vajalikke meetmeid, kui liikmesriigil on olnud rohkem kui piisavalt aega selle kohtuotsuse täielikuks täitmiseks, ja kui liikmesriigi ametiasutused leidsid kogu oma territooriumi „tundliku alana” määratledes, et pinnaveekogud on kas juba eutrofeerunud või võib see aset leida lähema aja jooksul, mis osutab sellele, et liikmesriik ei saanud ignoreerida vajadust viia läbi tööd, mis võimaldaksid viia reoveepuhastid vastavusse liidu õigusega hiljemalt selleks ajaks, mil liikmesriigi ametiasutused kinnitasid komisjonile sellise määratluse.

(vt punktid 48 ja 51–54)
Mis puudutab taotlust tutvuda kohtueelses etapis kõigi dokumentidega, mis sisalduvad EÜ artikli 226 alusel toimuva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse haldustoimikus, siis esiteks käsitatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust vastavalt määruse nr 1367/2006 keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni sätete kohaldamise kohta ühenduse institutsioonide ja organite suhtes artikli 6 lõike 1 esimesele lausele niisugust liiki menetlusena, mille tunnustega on vastuolus täieliku läbipaistvuse tagamine selles valdkonnas ja millel seetõttu on eriseisund dokumentidele juurdepääsu korras. Liidu õiguses, täpsemalt ELTL artiklis 226 ei ole nimelt ette nähtud üksikisiku õigust toimikuga tutvuda, isegi kui menetlust on alustatud selle isiku kaebuse ajel. Ühtlasi ei ole kaebuse esitajal õigust liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses nõuda, et komisjon asuks teatavale kindlaksmääratud seisukohale, ega vaidlustada komisjoni keeldumist alustada liikmesriigi vastu rikkumismenetlust.

Liiatigi on kohtueelse menetluse eesmärk anda asjaomasele liikmesriigile võimalus ühelt poolt täita liidu õigusest tulenevad kohustused ja teiselt poolt esitada tulemuslikult vastuväited komisjoni etteheidetele. Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlusega seotud dokumentide avaldamine selle menetluse kohtueelses etapis muudaks tõenäoliselt selle menetluse olemust ja kulgu, kuivõrd neil asjaoludel võiks osutuda veelgi raskemaks alustada läbirääkimiste protsessi ning jõuda komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahelisele kokkuleppele, mis lõpetaks etteheidetava rikkumise, et saavutada liidu õiguse järgimine ja vältida kohtusse pöördumist.

Viimaseks moodustavad liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse toimikuga seotud dokumendid eespool mainitud üldise eelduse kohaldamisel üheainsa dokumentide kategooria.

Niisiis võib eeldada, et niisuguste dokumentide avaldamine võib muuta rikkumismenetluse olemust ja kulgu ning et seetõttu kahjustaks see avaldamine põhimõtteliselt uurimise eesmärkide kaitset määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 kolmanda taande tähenduses. See üldine eeldus ei välista siiski võimalust tõendada, et asjaomane dokument, mille avalikustamist taotletakse, ei kuulu selle eelduse alla või et dokumendi avalikustamiseks esineb ülekaalukas üldine huvi määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 viimase lauseosa alusel.

(vt punktid 55, 59, 60 ja 62–66)
Euroopa Kohtu (kolmas koda) 29. novembri 2012. aasta otsus – Ühendkuningriik vs. komisjon

(kohtuasi C-416/11 P)

„Apellatsioonkaebus — Direktiiv 92/43/EMÜ — Looduslike elupaikade kaitse — Vahemere biogeograafilises piirkonnas asuvate ühenduse tähtsusega alade loetelu — Hispaania Kuningriigi poolt esitatud ala loetellu lisamine — Ala, mis väidetavalt hõlmab Briti Gibraltari territoriaalvett ning avamerd — Tühistamishagi — Üksnes kinnitav akt”

1. Apellatsioonkaebus — Väited — Faktiliste asjaolude ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Üldkohtu teostatud faktiliste asjolude hindamise kontrollimine Euroopa Kohtu poolt — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral (ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artiklid 58 esimene lõik) (vt punkt 38)

2. Apellatsioonkaebus — Väited — Kohtuotsuse sellist põhjendust puudutav väide, mis ei ole vajalik resolutsiooni põhjendamiseks — Tulemusetu väide (vt punkt 45)

Ese

Apellatsioonkaebus, mis on esitatud Üldkohtu (seitsmes koda) 24. mai 2011. aasta määruse peale kohtuasjas T-115/10: Ühendkuningriik vs. komisjon, millega Üldkohus tunnistas vastuvõetamatuks hagiavalduse, milles paluti osaliselt tühistada komisjoni 22. detsembri 2009. aasta otsus 2010/45/EÜ, millega võetakse vastavalt nõukogu direktiivile 92/43/EMÜ vastu Vahemere biogeograafilises piirkonnas asuvate ühenduse tähtsusega alade kolmas ajakohastatud loetelu (teatavaks tehtud numbri K(2009) 10406 all), osas, millega see säilitab loetelus Hispaania ettepanekul loetellu kantud ala „Estrecho Oriental” (ES6120032), mis hõlmab Briti Gibraltari territoriaalvett ja avamerd.

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.
4.

Sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb määruse nr 2988/95 artikli 2 lõiget 2 tõlgendada nii, et selleks, et määrata karistus selle tähtaja ületamise eest, mis määruse nr 360/95 sätete kohaselt toimunud pakkumismenetluses saadud alkoholikoguste Brasiiliasse eksportimiseks on määratud, peavad siseriiklikud ametiasutused kohaldama viimati nimetatud määruse artikli 5 lõikes 5 sätestatud karistust, mitte määruse nr 1623/2000 artikli 91 lõikes 12 sätestatud karistust.
1.

Kuna Hispaania Kuningriik: — ei võtnud 22. detsembriks 2009 vastu vesikondade majandamiskavasid (välja arvatud Kataloonia vesikonna valgalapiirkonna majandamiskava) ega saatnud Euroopa Komisjonile ega asjaomastele liikmesriikidele 22. märtsiks 2010 ühtegi koopiat nendest majandamiskavadest vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2008. aasta direktiiviga 2008/32/EÜ), artikli 13 lõigetele 1–3 ja 6 ning artikli 15 lõikele 1, ja — ei algatanud hiljemalt 22. detsembriks 2008 avalikkuse teavitamise ja konsulteerimise menetlust seoses vesikondade majandamiskavade projektidega (välja arvatud järgmistes valgalapiirkondades: Baleaarid, Tenerife, Guadiana, Guadalquivir, Vahemere-Andaluusia, Tinto-Odiel-Piedras, Guadalete-Barbate, Galiitsia rannik, Miño-Sil, Duero, Lääne-Kantaabria ja Ida-Kantaabria) vastavalt selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punktile c, siis on Hispaania Kuningriik rikkunud neist sätteist tulenevaid kohustusi.
1.

Apellatsioonkaebus — Väited — Faktiliste asjaolude ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral — Väide, et tõendeid on moonutatud — Kohustus täpselt osutada tõenditele, mida on moonutanud, ning hindamisvigadele, mis on selle moonutamise põhjustanud (ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik; Euroopa Kohtu kodukord, artikli 112 lõike 1 esimese lõigu punkt c) (vt punktid 56, 57, 96 ja 97)
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Euroopa Liidu õigus – Tõlgendamine – Mitmekeelsed õigusaktid – Ühetaoline tõlgendamine – Erinevate keeleversioonide arvessevõtmine – Direktiiv 91/629 – Mõisted „aretamine” ja „nuumamine” (nõukogu direktiiv 91/629, artiklid 1 ja 4) (vt punktid 36–39)

2. Euroopa Liidu õigus – Tõlgendamine – Mitmekeelsed õigusaktid – Ühetaoline tõlgendamine – Erinevate keeleversioonide lahknemine – Asjaomase õigusakti üldine ülesehitus ja eesmärk kui viitamise alus – Direktiiv 91/629 (nõukogu direktiiv 91/629, artikkel 1) (vt punktid 40–42)

3. Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Vasikate kaitse miinimumnõuded – Direktiiv 91/629 – Kohaldamisala – Põllumajanduslikul otstarbel piimakarjakasvatuseks peetavad ja kasvatatavad vasikad – Hõlmamine (nõukogu direktiiv 91/629, artiklid 1 ja 4) (vt punktid 44–46 ja resolutsioon)

Subject of the case

Ese

Eelotsusetaotlus – College van Beroep voor het Bedrijfsleven – Nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiivi 91/629/EMÜ, milles sätestatakse vasikate kaitse miinimumnõuded (EÜT L 340, lk 28; ELT eriväljaanne 03/12, lk 144) ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (ELT L 270, lk 1; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269) artiklite 4 ja 6 tõlgendamine – Direktiivi ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklikud õigusnormid, mis laiendavad direktiivist tulenevate nõuete kohaldamist lisaks aretus- ja nuumvasikatele ka piimakarjakasvatuseks peetavatele vasikatele.

Resolutiivosa

Resolutsioon

Nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiivi 91/629/EMÜ, milles sätestatakse vasikate kaitse miinimumnõuded, mida on muudetud nõukogu 14. aprilli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 806/2003, tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi artiklis 4 sätestatud nõue, mille kohaselt peavad vasikate pidamise tingimused vastama nimetatud direktiivi lisas toodud üldsätetele, mille seas esineb selle lisa punkt 8, mis keelab vasikate lõastamise, väljaarvatud erandite korral, on kohaldatav ka vasikate suhtes, keda talupidaja peab põllumajanduslikul otstarbel piimakarjakasvatuseks.
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei ole 22. detsembriks 2009 koostanud vesikonna majandamiskavasid (ei täielikult oma territooriumile jäävate valglapiirkondade ega rahvusvaheliste valglapiirkondade kohta) ega ole Euroopa Komisjonile saatnud nende koopiat 22. märtsiks 2010, on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 13 lõigetest 1–3 ja 6 ning artikli 15 lõikest 1, ning lisaks, kuna Kreeka Vabariik ei ole vähemalt 22. detsembriks 2008 algatanud vesikonna majandamiskavade kohta avalikkusega teavitamise ja konsulteerimise menetlust, siis on Kreeka Vabariik rikkunud sama direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Austria Vabariik ei võtnud vajalikke meetmeid, et tagada seda, et pädevad asutused hoolitsevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta direktiivi 2008/1/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta, artiklite 6 ja 8 kohaste lubade abil või tingimuste uuesti läbivaatamise või vajaduse korral nende ajakohastamise abil selle eest, et olemasolevad käitised tegutsevad vastavuses selle direktiivi artiklite 3, 7, 9, 10, 13, artikli 14 punktide a ja b ning artikli 15 lõike 2 nõuetega, on Austria Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 5 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Euroopa Kohtu (kümnes koda) 16. mai 2013. aasta otsus – komisjon vs. Ryanair

(kohtuasi C-615/11 P)

„Apellatsioonkaebus — Tegevusetushagi — EÜ artikkel 232 — Määrus (EÜ) nr 659/1999 — Artikli 20 lõige 2 — Itaalia lennuettevõtjatele väidetavalt antud riigiabi — Kaebus — Komisjoni otsuse puudumine”

1. Tegevusetushagi — Komisjonil lasuv kohustus tegutseda — Väidetavalt õigusvastast riigiabi puudutava teabe uurimise kohustus — Kohustus kas huvitatud isikut ebapiisavate tõendite korral teavitada või esialgse uurimisetapi lõpul otsus vastu võtta — Tegevusetus (ELTL artikli 108 lõige 3 ja artikkel 265; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 4 lõiked 2, 3 ja 4; artikli 10 lõige 1 ja artikli 20 lõige 2) (vt punktid 27–31, 34 ja 35)

2. Riigiabi — Kaebuste läbivaatamine — Komisjoni kohustused — Väidetavalt õigusvastast riigiabi puudutava teabe uurimise kohustus — Kaebuse esitamiseks vorminõuete puudumine (ELTL artiklid 107 ja 108; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 10 lõige 1 ja artikli 20 lõige 2) (vt punktid 33 ja 36–38)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 29. septembri 2011. aasta kohtuotsuse Ryanair vs. komisjon (T-442/07) peale, mis osaliselt sisaldab nõuet tuvastada, et komisjon on õigusvastaselt hoidunud tegemast otsust hageja kaebuste osas seoses Itaalia poolt Alitaliale, Air One’ile ja Meridianale väidetavalt antud abiga, mis seisnes nendele ettevõtjate suhtes erineval kujul kohaldatud soodusmeetmetes.

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Euroopa Kohtu (kümnes koda) 16. mai 2013. aasta otsus – komisjon vs. Ryanair

(kohtuasi C-615/11 P)

„Apellatsioonkaebus — Tegevusetushagi — EÜ artikkel 232 — Määrus (EÜ) nr 659/1999 — Artikli 20 lõige 2 — Itaalia lennuettevõtjatele väidetavalt antud riigiabi — Kaebus — Komisjoni otsuse puudumine”

1. Tegevusetushagi — Komisjonil lasuv kohustus tegutseda — Väidetavalt õigusvastast riigiabi puudutava teabe uurimise kohustus — Kohustus kas huvitatud isikut ebapiisavate tõendite korral teavitada või esialgse uurimisetapi lõpul otsus vastu võtta — Tegevusetus (ELTL artikli 108 lõige 3 ja artikkel 265; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 4 lõiked 2, 3 ja 4; artikli 10 lõige 1 ja artikli 20 lõige 2) (vt punktid 27–31, 34 ja 35)

2. Riigiabi — Kaebuste läbivaatamine — Komisjoni kohustused — Väidetavalt õigusvastast riigiabi puudutava teabe uurimise kohustus — Kaebuse esitamiseks vorminõuete puudumine (ELTL artiklid 107 ja 108; nõukogu määrus nr 659/1999, artikli 10 lõige 1 ja artikli 20 lõige 2) (vt punktid 33 ja 36–38)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 29. septembri 2011. aasta kohtuotsuse Ryanair vs. komisjon (T-442/07) peale, mis osaliselt sisaldab nõuet tuvastada, et komisjon on õigusvastaselt hoidunud tegemast otsust hageja kaebuste osas seoses Itaalia poolt Alitaliale, Air One’ile ja Meridianale väidetavalt antud abiga, mis seisnes nendele ettevõtjate suhtes erineval kujul kohaldatud soodusmeetmetes.

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.