Sellest tuleneb, et apellatsioonkaebust ei saa vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata põhjusel, et see ületab teatud lehekülgede arvu.

Niisiis ilmneb selgelt praktiliste juhiste punkti 20 sõnastusest, mille kohaselt „apellatsioonkaebus […] ei tohiks olla pikem kui 25 lehekülge“, et see ei kehtesta absoluutset piirangut lehekülgede arvule, millest sõltub sellise apellatsioonkaebuse vastuvõetavus, vaid selle kohta on pooltele esitatud üksnes soovitus.

Praktilised juhised pooltele seoses Euroopa Kohtule esitatavate kohtuasjadega on suunavad ega ole õiguslikult siduvad. Nende juhiste põhjendustest 1–3 ilmneb, et need võeti vastu korrakohase õigusemõistmise huvides, et täiendada ja selgitada Euroopa Kohtu menetlusele kohaldatavaid sätteid, ning nendega ei asendata vastavaid Euroopa Liidu Kohtu põhikirja ja Euroopa Kohtu kodukorra sätteid.

Maksud ei kuulu aluslepingu riigiabi käsitlevate sätete kohaldamisalasse, välja arvatud juhul, kui nad moodustavad abimeetme rahastamise vahendi selliselt, et on selle meetme lahutamatuks osaks.

Selleks, et maks oleks lahutamatu osa abimeetmest, peab asjassepuutuva liikmesriigi õiguse alusel maksu ja antava abi vahel kindlasti olema selline kohustuslik sihtotstarvet määrav seos, et maksutulud on tingimata ette nähtud antava abi rahastamiseks ja mõjutavad otseselt antava abi suurust ning järelikult ka hinnangut selle abi kokkusobivusele ühisturuga.

Maksumeetmete korral, mis rahastavad osaliselt abi, mis on kehtestatud abisaaja konkurentidele, et abisaaja saaks täita oma avaliku teenuse osutamise ülesannet, ja mis ei ole kehtestatud sellele abisaajale, ei ole need maksumeetmed lahutamatu osa kõnealusest abist, kui on täidetud järgmised tingimused: abisumma on kehtestatud seoses tema avaliku teenuse osutamise ülesande täitmise netokuludega; kui maksutulu ületab selle ülesande täitmise kulusid, tuleb ülejääk suunata reservfondi või riigieelarvesse; ja kui need tulud on kõnealuste kulude katmiseks ebapiisavad, on liikmesriigil kohustus puudujääk täita.

Kuna kõnealustest maksumeetmetest saadud maksutulu ei avalda mingit otsest mõju antud abi suurusele, sest selle andmine ega summa ei sõltu viidatud maksutulust ja maksutulu ei ole tingimata suunatud abi rahastamisele (sest osa nimetatud maksutulust võidakse suunata muuks eesmärgiks), siis ei saa järeldada, et nende maksumeetmete ja kõnealuse abi vahel on kohustuslik sihtotstarvet määrav seos.

Pealegi ei oleks kõnealuste maksumeetmete kohaldamatus seetõttu, et need võivad osutuda liidu õigusega vastuolus olevaks, vahetult kaasa toonud abi kahtluse alla seadmist, kuna liikmesriigil on kohustus täita vahe abisaajale kättesaadavate vahendite ja tema poolt avaliku teenuse osutamise kohustuste täitmise kõigi kulude vahel.

Asjaolu, et kohustus tasuda seda maksu paneb teised äriühingud veelgi ebasoodsamasse konkurentsiolukorda turgudel, millel nad konkureerivad abisaajaga, kuna abisaaja ei olnud kohustatud seda maksu tasuma, ei ole ühtlasi piisav, et tõendada, et see maks on lahutamatu osa abist. Küsimus, kas maks on lahutamatu osa selle maksuga rahastatud abist, ei sõltu nimelt konkurentsisuhtest maksu maksma kohustatud isiku ja abisaaja vahel, vaid üksnes sellest, et nimetatud maksu ja asjaomase abi vahel on kohustuslik sihtotstarvet määrav seos vastavalt asjassepuutuvatele liikmesriigi õigusnormidele.

Erinev järeldus tähendaks, et iga kord, kui maksu kogutakse sektori tasandil ja see puudutab ettevõtjaid, kes konkureerivad abisaajaga, tuleks olukorda hinnata ELTL artiklite 107 ja 108 alusel.

(vt punktid 65, 68–72, 77, 79–81, 83)