Esialgne tõlge

KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ATHANASIOS RANTOS

esitatud 15. detsembril 2022( )

Kohtuasi C‑333/21

European Superleague Company SL

versus

Unión de Federaciones Europeas de Fútbol (UEFA),

Fédération internationale de football association (FIFA),

menetluses osalesid:

A22 Sports Management SL,

Liga Nacional de Fútbol Profesional,

Real Federación Española de Fútbol

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Madridi kaubanduskohus nr 17, Hispaania))

Eelotsusetaotlus – Konkurents – ELTL artiklid 101 ja 102 – Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine – ELTL artiklid 45, 49, 56 ja 63 – Euroopa Superliiga (Superliiga) – Esimene Euroopa võistlus väljaspool UEFAd – UEFA ja FIFA keeldumine Superliiga tunnustamisest – Kolmandast isikust üksusel uut võistlust korraldada võimaldav eelnev luba – Uuel võistlusel osalevate klubide ja mängijate karistustega ähvardamine – Võistlustest tulenevad õigused ja nende turustamine





I. Sissejuhatus

1. „Käesoleva kohtuasja ulatus on kohe märgatav. Vastus küsimusele, kas üleminekukord ja kodakondsusklauslid on ühenduse õigusega kooskõlas, mõjutab otsustavalt professionaalse jalgpalli tulevikku ühenduses.“ Need olid kohtujurist Lenzi esimesed sõnad tema ettepaneku sissejuhatavates märkustes kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Bosman, mis pani jalgpallimaailma kihama.( )

2. Ligi kolm aastakümmet hiljem tõstatab seekord Hispaaniast pärit eelotsusetaotlus küsimusi seoses tänapäeva jalgpalli organisatsioonilise struktuuri eksistentsi endaga. Käesoleva kohtuasja vallandas uue Euroopa jalgpallivõistluse Euroopa Superliiga (European Super League, edaspidi „Superliiga“) loomise projekt, mis leidis meedias intensiivset kajastamist, mis tekitas kirglikke reaktsioone ja kommentaare nii „lihtsa“ toetajaskonna kui ka kõige kõrgemate poliitiliste instantside poolt riikide ja Euroopa tasandil( ). Käesolevas kohtuasjas sõltub Euroopa jalgpalli tulevik vastustest, mille annab Euroopa Kohus küsimustele, mis on peamiselt seotud konkurentsiõigusega ja täiendavalt põhivabadustega.

3. Selle taotluse on esitanud Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Madridi kaubanduskohus nr 17, Hispaania) kohtuvaidluses, milles on Fédération internationale de football association (Rahvusvaheline Jalgpalliliit, edaspidi „FIFA“) ja Euroopa Jalgpalliliitude Liit (UEFA) vastandatud äriühingule European Superleague Company SL (edaspidi „ESLC“), mis kavatseb korraldada ja turustada uut Euroopa jalgpallivõistlust, mis on alternatiivne seni nende kahe liidu korraldatud ja turustatud jalgpallivõistlustele või konkureerib nendega, seoses FIFA ja UEFA avalike avaldustega, milles nad teatavad, et keelduvad seda uut võistlust lubamast, ja hoiatavad, et kõik mängijad või klubid, kes sellel võistlusel osalevad, heidetakse FIFA ja UEFA korraldatud võistlustelt välja.

II. Õiguslik raamistik

A. FIFA kehtestatud eeskirjad

4. FIFA põhikirja artiklis 22 on ette nähtud:

„1. Samal mandril asuvad liikmesühendused rühmitatakse järgmistesse FIFA tunnustatud keskliitudesse:

[…]

c) Euroopa Jalgpalliliitude Liit – UEFA

[…]

2. FIFA võib erandkorras lubada keskliidul liikmeks vastu võtta ühenduse, mis kuulub geograafiliselt teisele mandrile ega ole selle mandri keskliiduga liitunud. Geograafiliselt asjasse puutuva keskliidu arvamus on vajalik.

3. Igal keskliidul on järgmised õigused ja kohustused:

a) järgida FIFA põhikirja, eeskirju ja otsuseid ning tagada nende järgimine;

b) teha tihedat koostööd FIFAga kõikides valdkondades, mis on seotud artiklis 2 nimetatud eesmärgi saavutamise ja rahvusvaheliste võistluste korraldamisega;

c) korraldada oma klubidevahelisi võistlusi kooskõlas rahvusvahelise ajakavaga;

d) korraldada kõik oma rahvusvahelised võistlused kooskõlas rahvusvahelise ajakavaga;

e) tagada, et ilma tema ja FIFA nõusolekuta ei moodustataks ühtegi rahvusvahelist liigat või muud analoogset klubide või liigade rühmitust;

f) anda FIFA nõudmisel ühendustele, keda ei ole veel vastu võetud, ajutise liikme staatus, mis annab neile õiguse osaleda spordivõistlustel ja konverentsidel;

[…]

j) lubada erandkorras ja FIFA nõusolekul ühendusel, kes on liitunud mõne teise keskliiduga (või selle ühendusega liitunud klubidega), osaleda enda korraldatavatel võistlustel;

k) võtta ühisel kokkuleppel FIFAga kõik vajalikud meetmed jalgpalli arendamiseks asjaomasel mandril, nagu arendusprogrammid, kursuste, konverentside korraldamine jne;

[…]“.

5. Põhikirja artikli 67 lõikes 1 on sätestatud:

„FIFA, selle liikmesühendused ja keskliidud on kõigi nende jurisdiktsiooni alla kuuluvatest võistlustest ja muudest üritustest tulenevate õiguste algsed omajad – ilma sisu, aja, koha ja õiguse piiranguteta […]“.

6. Põhikirja artikli 68 lõikes 1 on ette nähtud:

„FIFA, liikmesühendused ja keskliidud on ainsana pädevad lubama nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate mängude ja ürituste levitamist eelkõige audiovisuaalkandjatel, ja seda ilma koha, sisu, kuupäeva, tehnilise või õigusliku piiranguta.“

7. Sama põhikirja artiklis 71 on sätestatud:

„1. Nõukogu on pädev võtma vastu mis tahes eeskirju rahvusvaheliste võistluste ja mängude korraldamise kohta esindusvõistkondade, liigade, klubide ja/või improviseeritud võistkondade osalemisega. Ükski mäng ega võistlus ei või toimuda ilma FIFA, keskliitude ja/või asjaomase liikmesühenduse eelneva loata. Kord on kehtestatud rahvusvaheliste mängude eeskirjadega.

2. Nõukogu võib vastu võtta sätteid nende mängude ja võistluste kohta.

3. Nõukogu määrab kindlaks kriteeriumid selliste eriolukordade lubamiseks, mida ei ole rahvusvaheliste mängude eeskirjades ette nähtud.

4. FIFA võib teha lõpliku otsuse kõikide rahvusvaheliste mängude või võistluste lubamise kohta, välja arvatud rahvusvaheliste mängude eeskirjades ette nähtud pädevuste alase loa puhul.“

8. FIFA põhikirja artikkel 72 on sõnastatud järgmiselt:

„1. Mängijad või võistkonnad, kes on liitunud ajutiselt vastu võetud liikmesühenduse või keskliidu liikmega, ei tohi ilma FIFA loata mängus osaleda ega omada spordialaseid kontakte teise mängija või muu võistkonnaga, kes ei ole liitunud ajutiselt vastu võetud liikmesühenduse või keskliidu liikmega.

2. Liikmesühendustel ja nende klubidel ei ole õigust mängida teise liikmesühenduse territooriumil ilma tema loata.“

9. Põhikirja artikkel 73 keelab ühendustel, liigadel või klubidel, kes kuuluvad ühte liikmesühendusse, liituda mõne teise liikmesühendusega või osaleda selle territooriumil toimuvatel võistlustel, välja arvatud erandlikel asjaoludel FIFA ja asjaomas(t)e keskliidu (-liitude) sõnaselge nõusolekuga.

B. UEFA kehtestatud eeskirjad

10. Samamoodi nagu FIFA põhikirjas, on UEFA põhikirja artiklitega 49–51 ka UEFA‑le antud Euroopas rahvusvaheliste võistluste korraldamise monopol ja õigus keelata selliste võistluste korraldamine ilma tema eelneva loata. Täpsemalt on need artiklid sõnastatud järgmiselt:

„Artikkel 49 – võistlused

1. UEFA otsustab üksi niisuguste rahvusvaheliste võistluste korraldamise või ärajätmise üle Euroopas, kus osalevad tema ühendused ja/või klubid. See säte ei puuduta FIFA võistlusi.

[…]

3. Rahvusvaheliste mängude, võistluste või turniiride jaoks, mida ei korralda UEFA, aga mis peetakse tema territooriumil, on vaja FIFA ja/või UEFA ja/või pädevate liikmesühenduste eelnevat luba vastavalt FIFA rahvusvaheliste mängude eeskirjadele ja UEFA rakenduskomitee poolt vastu võetud täiendavatele rakendussätetele.

Artikkel 50 – võistluste eeskirjad

1. Rakenduskomitee kehtestab eeskirjad, milles on sätestatud UEFA võistlustel osalemise ja nende korraldamise tingimused. Nendes eeskirjades peab olema ette nähtud kõikide UEFA võistluste, sealhulgas finaalvõistluste jaoks selge ja läbipaistev hankemenetlus.

[…]

2. Registreerumisega kohustuvad ühendused ja nende klubid täitma põhikirja, eeskirju ja muid pädevate organite otsuseid.

3. Igal ühendusel või klubil, mis on otseselt või kaudselt seotud tegevusega, mis võib riigi või rahvusvahelisel tasandil mängu tulemust õigusvastaselt mõjutada, võib vahetult keelata UEFA võistlusel osaleda, ilma et see piiraks distsiplinaarmeetmete võtmist.

Artikkel 51 – keelatud suhted

1. UEFA liikmesühenduste vahel või UEFA eri liikmesühendustega otseselt või kaudselt liitunud liigade või klubide vahel ei tohi ilma UEFA loata moodustada rühmitusi või liite.

2. UEFA liikmed või nendega liitunud liigad ja klubid ei tohi ilma liikmesühenduste loata mängida mängudes ega korraldada mänge väljaspool oma territooriumi.“

III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus

11. Šveitsi õiguse alusel asutatud eraõiguslik üksus FIFA on ülemaailmne jalgpalli täitevorgan, mille peamine eesmärk on jalgpalli edendamine ja rahvusvaheliste jalgpallivõistluste korraldamine. See koosneb riikide alaliitudest ja tunnistab ka piirkondlikke jalgpallikeskliitusid, mille hulka kuulub ka UEFA, kuid mis ei ole siiski FIFA liikmed. Professionaalsed jalgpalliklubid on omakorda FIFA kaudsed liikmed, kuna FIFA võib nende suhtes kohaldada distsiplinaarmeetmeid. Alaliidud, keskliidud ja klubid peavad järgima FIFA kehtestatud eeskirju.

12. UEFA on samuti Šveitsi õiguse alusel asutatud eraõiguslik üksus, mis on jalgpalli juhtorgan Euroopa tasandil. Tema peamised ülesanded on teostada jalgpalli arengu üle kõikides selle vormides järelevalvet ja kontrolli Euroopa tasandil. Rahvusliigad ja Euroopa klubid on UEFA kaudsed liikmed ning UEFA korraldab nende klubide ja nende rahvusvõistkondade rahvusvahelisi võistlusi.

13. FIFA‑l ja UEFA‑l on nende vastavate põhikirjade kohaselt Euroopas rahvusvaheliste professionaalsete jalgpallivõistluste lubamise ja korraldamise monopol.

14. ESLC on Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing, mille projekt on korraldada esimest iga-aastast Euroopa jalgpallivõistlust, mis toimuks UEFAst sõltumatult ja mida nimetatakse Superliigaks. Selle äriühingu aktsionärid on mainekad Euroopa jalgpalliklubid. Tema juhtimismudel põhineb „pooleldi avatud“ osalussüsteemil, kuhu kuulub ühelt poolt 12–15 professionaalset jalgpalliklubi, kellel on alalise liikme staatus, ja teiselt poolt teatav arv professionaalseid jalgpalliklubisid, kes valitakse välja kindlaksmääratud protsessi järgi ja kellel on „kvalifitseeritud klubide“ staatus.

15. Sellele projektile kehtestatud peatavate tingimuste hulgas on tingimus, et FIFA ja/või UEFA tunnustab Superliigat kui uut võistlust, mis on kooskõlas nende põhikirjadega, või teise võimalusena annavad kohtud ja/või haldusorganid õigusliku kaitse, et võimaldada asutajaklubidel osaleda Superliigas, säilitades samas oma osalemise oma liigades, nende võistlustel ja oma vastavatel riigisisestel turniiridel.

16. Pärast Superliiga loomise teate avaldamist tegid FIFA ja UEFA 21. jaanuaril 2021 ühisavalduse, et teatada, et nad keelduvad seda uut üksust tunnustamast ja teevad hoiatuse, et kõik mängijad või klubid, kes osalevad sellel uuel võistlustel, jäetakse FIFA ja tema keskliitude korraldatavatest võistlustest välja. Ühes teises, 18. aprilli 2021. aasta pressiteates kinnitasid UEFA ja teised riikide alaliidud seda avaldust, tuletades meelde võimalust võtta Superliigas osalejate suhtes distsiplinaarmeetmeid. Need distsiplinaarmeetmed tähendaksid nimelt, et klubid ja mängijad, kes osalevad Superliigas, jäetakse teatud suurtelt Euroopa ja ülemaailmsetelt võistlustelt välja.

17. Kui ESLC, kes leiab, et FIFA ja UEFA tegevus tuleb kvalifitseerida „konkurentsivastaseks“ ja ELTL artiklitega 101 ja 102 vastuolus olevaks, pöördus Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madridi (Madridi kaubanduskohus nr 17) poole, otsustas see, eelotsusetaotluse esitanud kohus järjest 19. ja 20. aprillil 2021, et tema hagi on vastuvõetav, ning määras seejärel ilma võistleva menetluseta hulga kaitsemeetmeid. Nende meetmete eesmärk oli sisuliselt hoida ära FIFA või UEFA igasugune tegevus, mille eesmärk on takistada või tõkestada Superliiga ettevalmistamist ja asutamist ning klubide ja mängijate osalemist, eelkõige distsiplinaarmeetmetega või UEFA ja FIFA korraldatud võistlustelt väljajätmise karistusega.

18. Eelotsusetaotluse põhjendamiseks leidis eelotsusetaotluse esitanud kohus pärast seda, kui ta oli määratlenud asjaomase majandustegevuse ning asjaomased sisulised ja geograafilised turud – st ühelt poolt rahvusvaheliste jalgpallivõistluste korraldamine ja turustamine Euroopas ning teiselt poolt sellega seotud erinevate spordiõiguste kasutamine –, et FIFA‑l ja UEFA‑l on mõlemal turul monopol või vähemalt turgu valitsev seisund. Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kas teatavad FIFA ja UEFA põhikirjasätted ning nende alaliitude karistuste ähvardused või hoiatused on liidu õigusega kooskõlas, esiteks ELTL artiklis 102 sätestatud turgu valitseva seisundi kuritarvitamise keelu, teiseks ELTL artiklis 101 ette nähtud konkurentsivastaste kokkulepete keelu ja kolmandaks EL toimimise lepinguga tagatud erinevate põhivabaduste seisukohast, kuna neid sätteid võidakse kasutada selleks, et nõrgendada igasugust eraõiguslikku algatust, mis võiks pakkuda konkurentsi jalgpallivõistluste vallas.

19. Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Madridi kaubanduskohus nr 17) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas ELTL artiklit 102 tuleb tõlgendada nii, et see artikkel keelab turgu valitseva seisundi kuritarvitamise, mis seisneb selles, et FIFA ja UEFA kehtestavad oma põhikirjas (eelkõige FIFA põhikirja artiklid 22 ja 71–73, UEFA põhikirja artiklid 49 ja 51 ning mis tahes samasisuline artikkel liikmesühenduste ja rahvusliigade põhikirjades), et selleks, et kolmas üksus saaks korraldada uue üleeuroopalise klubide võistluse nagu Superliiga, on vajalik eelnev luba nendelt üksustelt, kes on endale võtnud Euroopas klubide rahvusvaheliste võistluste korraldamise või lubamise ainupädevuse, eriti kui ei ole objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel reguleeritud menetlust ning võttes arvesse FIFA ja UEFA võimalikku huvide konflikti?

2. Kas ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et see keelab FIFA‑l ja UEFA‑l nõuda oma põhikirjades (eelkõige FIFA põhikirja artiklid 22 ja 71–73, UEFA põhikirja artiklid 49 ja 51 ning mis tahes samasisuline artikkel liikmesühenduste ja rahvusliigade põhikirjades), et selleks, et kolmas üksus saaks korraldada üleeuroopalise klubide võistluse nagu Superliiga, on vajalik eelnev luba nendelt üksustelt, kes on endale võtnud Euroopas klubide rahvusvaheliste võistluste korraldamise või lubamise ainupädevuse, eriti kui ei ole objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel reguleeritud menetlust ning võttes arvesse FIFA ja UEFA võimalikku huvide konflikti?

3. Kas [ELTL artikleid 101 ja 102] tuleb tõlgendada nii, et need artiklid keelavad FIFA-l, UEFA-l, nende liikmesühendustel või rahvusliigadel sellise tegevuse, mis seisneb ähvardamises kehtestada karistusi Superliigas osalevate klubide ja/või nende mängijate vastu nende võimaliku heidutava mõju tõttu? Kas juhul, kui need võistlustelt väljajätmise või koondiste mängudes osalemise keelu karistused kehtestatakse, kujutavad need karistused, mis ei põhine objektiivsetel, läbipaistvatel ja mittediskrimineerivatel kriteeriumidel, endast [ELTL artiklite 101 ja 102] rikkumist?

4. Kas ELTL [artikleid 101 ja 102] tuleb tõlgendada nii, et FIFA põhikirja artiklid 67 ja 68 on nendega vastuolus, kuna nendes FIFA põhikirja artiklites on määratletud UEFA ja selle liikmetest riikide jalgpalliliidud „kõigi tema vastava jurisdiktsiooni alla kuuluvatest võistlustest tulenevate õiguste […] algsete omanikena“, jättes osalevad klubid ja kõik alternatiivsete võistluste korraldajad nende õiguste algsest omandiõigusest ilma, võttes endale nende turustamise ainuõiguse?

5. Kas juhul, kui FIFA ja UEFA kui üksused, kellel on Euroopas rahvusvaheliste jalgpalliklubide võistluste korraldamise ja lubamise ainupädevus, keelaksid oma põhikirjade nimetatud sätete alusel Superliiga väljaarendamise või oleksid selle vastu, tuleks ELTL artiklit 101 tõlgendada nii, et need konkurentsipiirangud võivad kuuluda selles õigusnormis sätestatud erandi alla, kuigi need piiravad oluliselt tootmist, takistavad FIFA/UEFA pakutavatele toodetele alternatiivsete toodete ilmumist turule ja piiravad innovatsiooni, takistades võistluste muid formaate ja vorme, kõrvaldades võimaliku konkurentsi turult ja piirates tarbija valikut? Kas need piirangud oleksid objektiivselt põhjendatud, mis võimaldaks järeldada, et ELTL artikli 102 tähenduses ei ole turgu valitsevat seisundit kuritarvitatud?

6. Kas ELTL artiklit 45, 49, 56 või 63 tuleb tõlgendada nii, et kuna niisugune säte, nagu on FIFA ja UEFA põhikirjades (eelkõige FIFA põhikirja artiklid 22 ja 71–73, UEFA põhikirja artiklid 49 ja 51 ning mis tahes samasisuline artikkel liikmesühenduste ja rahvusliigade põhikirjades), nõuab, et liikmesriigi ettevõtjal on niisuguse üleeuroopalise klubide võistluse nagu Superliiga korraldamiseks vaja nende üksuste eelnevat luba, kujutab see endast piirangut, mis on vastuolus mõnega nendes [ELTL] artiklites tunnustatud põhivabadustest?“

20. Euroopa Kohtule esitasid põhikohtuasja pooltena oma kirjalikud seisukohad ESLC, A22 Sports Management SL (edaspidi „A22“)( ), FIFA, UEFA ja Liga Nacional de Fútbol Profesional (LNFP)( ). Kõikide esitatud eelotsuse küsimuste või nende osade kohta esitasid kirjalikud seisukohad ka Hispaania, Tšehhi, Taani, Iiri, Prantsuse, Horvaatia, Itaalia, Läti, Luksemburgi, Ungari, Poola, Portugali, Rumeenia, Slovakkia, Rootsi ja Islandi valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks 11. ja 12. juulil 2022 esitasid suulised seisukohad ESLC, A22, FIFA, UEFA, LNFP, Real Federación Española de Fútbol (RFEF)( ), Hispaania, Tšehhi, Taani, Saksamaa, Eesti, Iiri, Kreeka, Prantsuse, Horvaatia, Itaalia, Küprose, Läti, Ungari, Malta, Austria, Poola, Portugali, Rumeenia, Sloveenia, Rootsi ja Norra valitsus ning komisjon.

IV. Õiguslik analüüs

A. Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus

21. Tuleb märkida, et eelotsusetaotluse vastuvõetavuse seadsid kolmes aspektis kahtluse alla UEFA ja LNFP ning täielikult või osaliselt kahtluse alla mõned huvitatud pooled, nimelt Iiri, Prantsuse, Ungari, Rumeenia ja Slovakkia valitsus.

22. Esiteks, mis puutub argumenti, et põhikohtuasi on väidetavalt hüpoteetiline( ), siis näib mulle tarvilik meenutada, et selle kohtuasjas aluseks on FIFA ja UEFA avalikult väljendatud vastuseis ESLC poolt teatavaks tehtud projektile. Asjaolu, et projekt oli selle teatavakstegemise ajal ettevalmistamisel ja et see on sellest ajast alates peatatud, ei muuda seda vastuseisu, mis põhineb osal nende kahe jalgpalliliidu reeglitest ja mille kooskõla konkurentsieeskirjadega seab eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtluse alla. Lisaks ei tõenda miski, et ESLC enam ei eksisteeri või et ta on põhikohtuasja algatanud hagi tagasi võtnud. Seega näib, et vaidlus on endiselt olemas ja püsib ning sellega seotud majandusõiguse küsimused on jätkuvalt asjakohased.

23. Teiseks, mis puutub eelotsusetaotluse sisusse, mis väidetavalt ei vasta nõuetele seoses õigusliku ja faktilise raamistikuga, milles tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus liidu õiguse tõlgendamise kohta( ), siis kuigi selles taotluses ei käsitleta kõiki sporditegevuse, selle reguleerimise ja liidu majandusõiguse vahelisi seoseid puudutavaid õigusküsimusi, tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused on esitatud üksikasjalikult, argumenteeritult ja seda kinnitavad täpsed viited faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis näivad talle asjakohased. Asjaolu, et taotlus sisaldab andmeid ja hinnanguid, mille õigsuse üle vaieldakse, ei too iseenesest kaasa taotluse täielikku või osalist vastuvõetamatust.

24. Kolmandaks ja viimaseks on eelotsusetaotluse puhul väidetavalt rikutud menetlusnorme seoses nimelt sellega, et menetlus on kaitsemeetme iseloomuga ja puudub võistlev arutelu( ). Asjaolu, et Euroopa Kohtusse pöörduti esialgse õiguskaitse või ennetava menetluse raames, ei tähenda siiski, et see taotlus oleks vastuvõetamatu, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus tõi välja põhjused, miks see on vajalik selleks, et tal oleks võimalik teha kohtuotsus, ning järgis oma eelotsusetaotluses nii vormilisi kui ka sisulisi ettekirjutusi.

B. Sissejuhatavad märkused

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma eelotsuse küsimustega Euroopa Kohtul sisuliselt otsustada, kas hulk eeskirju, mille on vastu võtnud FIFA ja UEFA liitudena, kes haldavad maailma ja Euroopa tasandil jalgpalli kõikides aspektides, ja mis käsitlevad jalgpallivõistluste korraldamist ja turustamist Euroopas, on kooskõlas konkurentsieeskirjadega ning täiendavalt EL toimimise lepinguga tagatud majandusliku sisuga põhivabadustega.

26. Enne esitatud eelotsuse küsimuste analüüsimist on minu arvates tarvilik esitada märkusi spordi ja liidu õiguse vahelise suhte kohta.

1. ELTL artikkel 165 ja „Euroopa spordimudel“

27. Kui Euroopa Liidu asutamislepingud alguses sporti ei hõlmanud, siis spordi eripära kinnitamine ja selle lisamine Lissaboni lepinguga ELTL artiklisse 165 tähistas saavutust arengus, mida liidu institutsioonid julgustavad ja edendavad.

28. ELTL artiklis 165 võeti teadmiseks sporditegevuse märkimisväärne sotsiaalne tähtsus liidus( ), nähes ette mitte üksnes, et „[l]iit panustab Euroopa spordiküsimuste edendamisse, võttes arvesse selle eripära, vabatahtlikkusel põhinevaid struktuure ning selle sotsiaalset ja kasvatuslikku funktsiooni“ (lõige 1), vaid ka, et liidu tegevuse eesmärk on „arendada Euroopa mõõdet spordis spordivõistluste aususe ning avatuse ja sporditöö eest vastutavate asutuste omavahelise koostöö edendamise ning sportlaste […] füüsilise ja vaimse puutumatuse kaitsmise kaudu“ (lõige 2).

29. Lisaks väljendati ELTL artikli 165 sõnastuses selgelt järeldusi terve rea algatuste kohta, mille olid liidu institutsioonid alates 1990. aastatest teinud pärast Euroopa Kohtu otsuseid – ja eelkõige kohtuotsust Bosman( ) – Euroopa spordipoliitika kujundamise raames. Seega pandi esimesed alused spordi eripära tunnustamisele Amsterdami lepingule lisatud ühisdeklaratsiooniga spordi kohta( ), millele järgnes komisjoni aruanne,( ) milles tunnustati spordi eripära muu hulgas konkurentsiõiguse rakendamise raames( ). Selle aruande põhjal tegi Nice’i Euroopa Ülemkogu avalduse, mis tähistas täiendavat sammu spordi eripära tunnustamises, nõudes ühenduselt, et see võtaks arvesse spordi ühiskondlikke, kasvatuslikke ja kultuurilisi funktsioone oma tegevuses asutamislepingu eri sätete alusel, et säilitada spordi ühiskondlik roll( ). Sellele algatusele järgnes 2007. aastal komisjoni valge raamat spordi kohta( ), viimane etapp enne ELTL artikli 165 lisamist Lissaboni lepingusse 2009. aastal.

30. See artikkel 165 väljendab muu hulgas „Euroopa spordimudeli“ „põhiseaduslikku“ tunnustamist, mida iseloomustab rida elemente, mida kohaldatakse mitmele Mandri-Euroopa spordialale, sh jalgpallile. See mudel põhineb esiteks püramiidstruktuuril, mille alusel on harrastussport ja tipus professionaalne sport. Teiseks on üks selle põhieesmärkidest edendada avatud võistlusi, kuhu pääsevad osalema kõik tänu läbipaistvale süsteemile, kus kõrgemasse või madalamasse järku määramisel säilib konkurentsivõimeline tasakaal ja soodustatakse sportlikke saavutusi, mis on samuti selle mudeli oluline osa. See põhineb lõpuks finantssolidaarsuse korral, mis võimaldab eliidi üritustest ja tegevusest saadud tulu ümber jaotada ja uuesti investeerida spordi madalamal tasemel.

31. Spordialaliitudel on Euroopa spordimudelis otsustav roll, eelkõige organisatsiooniliselt, et tagada asjaomaste spordialade eeskirjade järgimine ja ühetaoline kohaldamine. Seda rolli on muide tunnustanud Euroopa Kohus, kes otsustas, et spordialaliidud peavad kehtestama spordiala korraldamisele sobivad eeskirjad ning et sellise ülesande määramist spordialaliitudele õigustab põhimõtteliselt asjaolu, et neil on selle ülesande täitmiseks vajalikud teadmised ja kogemused( ). See mudel, mis on ajalooliselt korraldatud „ainsa koha“ põhimõtte (Ein-Platz-Prinzip) järgi, mille alusel on spordialaliitudel oma geograafilises piirkonnas spordi juhtimise ja korraldamise monopol, on nüüdsest kahtluse alla seatud.

32. Tuleks ühtlasi märkida, et Euroopa spordimudel ei ole staatiline. Nimelt arenevad Euroopa spordistruktuurid ja nende juhtimisviis aja jooksul sageli teiste, väljaspool Euroopa Majanduspiirkonda välja töötatud mudelite mõjul. Seepärast oleks Euroopa spordistruktuuride mitmekesisust arvestades keeruline määratleda Euroopas üksikasjalikult ühtset ja ühtlustatud spordikorralduse mudelit. On olemas teisi individuaalseid ja kollektiivseid spordialade juhtimise mudeleid, mis on tehniliste tunnuste ja korralduse poolest praegu Euroopa jalgpalli aluseks olevast mudelist mõnes aspektis erinevad( ). Erinevate spordimudelite väljakujundamine Euroopas ei saa siiski ELTL artiklis 165 nimetatud põhimõtteid kahtluse alla seada ega sundida tegema vastastikuseid kohandusi, et koos eksisteerivaid erinevaid mudeleid „ühtlustada“, ja veel vähem kaotada „vabatahtlikkusel põhinevad struktuurid“.

2. Euroopa spordimudeli vaidlustamine

33. Nagu on käesoleva ettepaneku punktis 30 tõdetud, iseloomustab Euroopa spordimudelit eelkõige see, et selle võistlused on avatud ja nendel osalemine põhineb „sportlikel saavutustel“ kõrgemasse või madalamasse järku liigitamise süsteemi kaudu. See erineb seega Põhja-Ameerika mudelist, mis põhineb peamiselt „kinnistel“ võistlustel või liigadel, kus frantsiisivõtjatest ettevõtjatest klubide osalemine on tagatud, ette kindlaks määratud ja põhineb tasulisel sisenemisõigusel( ). Võib täheldada, et just reageerides teistele olemasolevatele mudelitele otsustas liidu seadusandja lisada aluslepingusse mõiste „Euroopa spordimudel“ selleks, et seda selgelt eristada teistest mudelitest ja tagada selle kaitse ELTL artikli 165 vastuvõtmisega.

34. Kui see oleks teisiti, ei oleks sellel artiklil mõtet. On ilmne, et seda artiklit ei lisatud üksnes harrastusspordi kaitseks. Nimelt ei ole vaja mingit institutsioonilist tagatist, eelkõige EL toimimise lepingu tasandil, selleks et võimaldada kõigil isikutel teha sporti individuaalselt või luua harrastusspordiühinguid. Nimetatud artikkel lisati just seetõttu, et sport on samal ajal valdkond, kus tegeletakse märkimisväärse majandustegevusega. ELTL artikli 165 kehtestamise eesmärk on seega rõhutada selle majandustegevuse erilist sotsiaalset laadi, mis võib õigustada teatud mõttes erinevat kohtlemist. Täpsemalt tuleb märkida, et sõnad, mida on kasutatud sihipäraselt selle artikli sõnastuses (sealhulgas sõnad „vabatahtlikkusel põhinevad struktuurid“, „sotsiaalne funktsioon“, „Euroopa mõõde spordis“, „spordivõistluste ausus ning avatus“, „sporditöö eest vastutavate asutuste omavaheline koostöö“), illustreerivad selle mudeli eripära, mida liidu seadusandja soovib kaitsta.

35. ELTL artiklit 165 ei saa mõistagi tõlgendada isoleeritult, eirates ELTL artiklites 101 ja 102 ette nähtud nõudeid, mida kohaldatakse ka spordivaldkonnas (eelkõige juhul, kui asjaomasel tegevusalal on majanduslik mõõde). Sama kehtib aga konkurentsiõiguse sätete kohaldamise kohta selles valdkonnas. EL toimimise lepingu sätete kohaldamine spordivaldkonnas ei saa siiski piirduda üksnes ELTL artiklitega 101 ja 102, kuna ELTL artiklit 165 saab kasutada ka normina eespool viidatud konkurentsiõiguse sätete tõlgendamisel ja kohaldamisel. ELTL artikkel 165 on seega oma valdkonnas erinorm ELTL artiklite 101 ja 102 üldsätete suhtes, mida kohaldatakse igasugusele majandustegevusele. Ükski EL toimimise lepingu säte ei nõua ab initio ainuõiguslikku või ülekaalukat kohaldamist võrreldes teiste sätetega, kusjuures nende seoseid reguleerib ka erikohustuse põhimõte. Lisaks on ELTL artikkel 165 oma olemuselt „horisontaalne“ säte, kuna seda tuleb liidu muu poliitika elluviimisel arvesse võtta. Peale selle tuleb vastavalt ELTL artiklile 7 liidu erinevaid poliitikaid ellu viia järjekindlalt, võttes arvesse kõiki liidu kaitstavaid eesmärke.

36. Sellega seoses märgin, et käesoleva ettepaneku punktis 33 viidatud „alternatiivsete mudelite“ mõju ja spordimajanduse liberaliseerimine tõid kaasa teatavate Euroopa spordialaliitude monopoli vaidlustamise liikumised, eelkõige kõige tulusamate võistluste korraldamise ja ärilise käitamise osas. Majanduslikust aspektist oli nende „separatistlike“ liikumiste – mille algatajateks olid sageli nendesse spordialaliitudesse kuuluvad klubid – peamine eesmärk maksimeerida rahalist tulu nende võistluste ärilisest käitamisest nende võistluste struktuuri ja mudeli muutmise teel, mis olid seni toimunud nende liitude egiidi all. Mis Euroopa jalgpalli puutub, siis soov luua kinnine (või „poolavatud“) liiga või võistlus ei ole uus, nagu sellest annavad tunnistust 1990. ja 2000. aastatel tehtud katsed luua UEFA võistlustega konkureerivaid võistlusi, mis ei saanud siiski teoks( ).

37. Õiguslikult otsiti spordialaliitude juhtimismudeli vaidlustamisel sageli tuge konkurentsiõigusest. Seega vaidlustati liikmesriikide konkurentsiasutustes, komisjonis ja liikmesriikide kohtutes peamiselt spordialaliitude topeltroll reguleerivate asutustena ja majandustegevuses osalejatena, teatavate spordivõistluste korraldamise ja nendega seotud õiguste turustamise turgude monopolistlik struktuur ning asjaolu, et need liidud keelduvad lubamast sõltumatute võistluste korraldamist ja seega uutel konkurentidel siseneda kõnealustele turgudele.

38. Seda liini järgides tugineski ESLC käesolevas kohtuasjas UEFA ja FIFA jalgpallivõistluste korraldamise ja nende turustamise mudeli vaidlustamisel peamiselt konkurentsiõigusele.

3. Spordi eripära ja Euroopa spordimudeli arvessevõtmine konkurentsianalüüsis

39. Euroopa Kohtu ajaloolisest ja väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et vaatamata sellele, et on rõhutatud spordi eripära, kuulub sport liidu õiguse ja eelkõige liidu majandusõigust käsitlevate aluslepingu sätete kohaldamisalasse ainult osas, milles see kujutab endast majandustegevust( ).

40. Mis puutub konkreetselt liidu konkurentsiõigusesse, siis spordialaliitude kehtestatud eeskirjade ja nende turukäitumise kooskõla ei saa hinnata abstraktselt, võtmata arvesse kõiki nende õiguslikku ja faktilist konteksti kuuluvaid asjaolusid.

41. Sporditegevuse eripära eristab seda tegevusala teistest majandussektoritest. Sporti iseloomustab suur vastastikune sõltuvus, kuna klubid sõltuvad üksteisest selleks, et nad saaksid organiseeruda ja spordivõistlustel areneda. Sellest tuleneb, et vajalik on võrdne kohtlemine ning teatav konkurentsitasakaal, mis eristab sporti teistest sektoritest, kus ettevõtjatevaheline konkurents viib lõpuks ebatõhusate äriühingute turult väljatõrjumiseni.

42. Seega, kuigi spordi eritunnustele ei saa tugineda selleks, et spordiga tegelemine EL lepingu ja EL toimimise lepingu kohaldamisalast välja jätta, võivad viited ELTL artiklis 165 esitatud spordi eripärale ning sotsiaalsele ja kasvatuslikule funktsioonile olla asjakohased nimelt selleks, et analüüsida spordivaldkonnas konkurentsi või põhivabaduste piirangute võimalikku objektiivset õigustust( ).

4. Loa andmise ja huvide konfliktide ennetamise pädevusega spordialaliidu kohustused

43. Spordialaliitude traditsioonilist rolli arvestades võib neil esineda huvide konflikt, mis tuleneb esiteks sellest, et neil on regulatiivne pädevus, ja teiseks sellest, et nad tegelevad paralleelselt majandustegevusega.

44. Esimene ja teine eelotsuse küsimus käsitlevad sõnaselgelt võimaliku huvide konflikti problemaatikat, mis on tingitud sellest, et UEFA-l ja FIFA-l on samal ajal, kui nad tegelevad majandustegevusega, mis seisneb võistluste korraldamises ja turustamises, ka regulatiivne võim. Seega tuleb enne vaidlusaluste sätete analüüsimist ELTL artiklite 101 ja 102 seisukohast teha mõned täpsustused kohustuste kohta, mis lasuvad spordialaliitudel, nagu UEFA ja FIFA, nende loa andmise volituste teostamisel, ja meetmete kohta, mis tuleb võtta huvide konflikti vältimiseks.

45. Sellega seoses on Euroopa Kohus kahes kohtuotsuses, millest üks puudutab spordiala reguleerimist ja teine vaba elukutse reguleerimist, pannud alused spetsiaalselt ühelt poolt regulatiivse pädevuse ja teiselt poolt majandustegevuse sama katuse alla koondamise küsimusele „pühendatud“ analüüsiraamistikule.

46. Täpsemalt leidis Euroopa Kohus ühelt poolt kohtuotsuses MOTOE( ), et kui eeskirjad annavad juriidilisele isikule, kes ise korraldab ja haldab võistlusi, pädevuse määrata kindlaks isikud, kellel on lubatud võistlusi korraldada ja kehtestada võistluste korraldamise tingimused, annab ta sellele üksusele ilmse eelise tema konkurentide ees. Niisugune õigus võib seda omavat ettevõtjat ajendada takistama teiste ettevõtjate tulekut asjaomasele turule. Seega on vaja, et selle regulatiivse rolli täitmine oleks piiratud, sellega kaasneksid kohustused või selle üle oleks kehtestatud järelevalve, et vältida olukorda, kus asjaomane juriidiline isik võiks moonutada konkurentsi, soodustades enda korraldatud võistlusi või võistlusi, mille korraldamisel ta osaleb. Teiselt poolt on seda kohtupraktikat analoogia alusel kohaldatud ühes teises Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas, mis käsitles ELTL artikli 101 tõlgendamist seoses eeskirjadega, mille oli vastu võtnud ettevõtjate ühendus, kes oli ühtaegu nii asjaomase turu, sel juhul raamatupidamisekspertide kohustusliku koolituse turu osaline kui ka reguleerija( ).

47. Käesolevas kohtuasjas ei ole vaidlust selles, et UEFA täidab topeltülesannet: esiteks regulatiivset ülesannet, võttes vastu professionaalse jalgpalli eeskirju, ja teiseks majanduslikku ülesannet, korraldades spordivõistlusi. Kuna sellel liidul on ka pädevus lubada kolmandate isikute korraldatud võistlusi, võib see olukord tekitada huvide konflikti, mis tähendab, et sellel liidul on seadusest tulenevate ülesannete täitmisel teatud kohustused, et mitte moonutada konkurentsi.

48. Tuleb siiski kohe rõhutada, et käesoleva ettepaneku punktis 46 viidatud Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et ainuüksi asjaolu, et sama üksus täidab samal ajal spordivõistluste reguleerija ja korraldaja ülesandeid, ei tähenda iseenesest liidu konkurentsiõiguse rikkumist( ). Lisaks tuleneb sellest kohtupraktikast, et spordialaliidul, mis on UEFA positsioonil, lasuv peamine kohustus on tagada, et kolmandad isikud ei jääks põhjendamatult ilma turulepääsust sel määral, et see moonutab konkurentsi sellel turul.

49. Sellest järeldub, et spordialaliidud võivad teatud tingimustel kolmandate isikute turulepääsu keelata, ilma et see kujutaks endast ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumist, tingimusel et keelamine on õigustatud õiguspäraste eesmärkidega ja nende liitude võetud meetmed on nimetatud eesmärkidega proportsionaalsed.

C. Eelotsuse küsimused

50. Käesolevas kohtuasjas on kõne all hulk eeskirju, mille on vastu võtnud FIFA ja UEFA spordialaliitudena, mille eesmärk on „reguleerida“ maailma ja Euroopa jalgpalli eri aspekte. Need eeskirjad on kolme liiki ja sisaldavad:

– FIFA ja UEFA eelneva loa süsteemi kõigi rahvusvaheliste jalgpallivõistluste jaoks, seega nimelt nende jaoks, mida kavatsevad korraldada ja turustada kolmandad üksused (kes ei ole nende spordialaliitude liikmed);

– klausleid, millega need spordialaliidud panevad oma otsestele või kaudsetele liikmetele (st vastavalt riikide jalgpalliliitudele, jalgpalliliigadele ja professionaalsetele jalgpalliklubidele) ning lõpuks mängijatele võistlustest väljajätmise ähvardusel kohustuse osaleda ainult nendel rahvusvahelistel võistlustel, mida korraldavad need spordialaliidud või mida nemad on lubanud korraldada kolmandast isikust üksusel;

– sätteid, mille kohaselt on FIFA‑l (või teatud osas FIFA‑l ja piirkondlikel keskliitudel, nende hulgas UEFA-l) algse omajana kõigi tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate rahvusvaheliste jalgpallivõistlustega seotud spordiõigused ja ainupädevus neid õigusi kasutada ja lubada nende võistluste levitamist kõikides nende vormides.

51. Kahe esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas FIFA ja UEFA eelneva loa nõue on ELTL artiklitega 101 ja 102 kooskõlas.

52. Kolmas eelotsuse küsimus puudutab kaalutlusõigust, mis on nendel spordialaliitudel oma liikmetele karistuste määramisel, ning viisi, kuidas FIFA ja UEFA pärast Superliiga asutamise teatavaks tegemist tuginesid avalikult sellele riskile.

53. Kuna kohtupraktikat spordiühenduste otsuste kohta on üksikasjalikumalt arendatud ELTL artikli 101 alusel, analüüsin esiteks teist ja kolmandat eelotsuse küsimust (mis puudutab karistuste analüüsi ELTL artikli 101 seisukohast), teiseks käsitlen esimest eelotsuse küsimust ning kolmandaks viiendat eelotsuse küsimust, mis puudutab võimalikke õigustusi juhul, kui konkurentsipiirang on ELTL artiklite 101 ja 102 seisukohast tuvastatud.

54. Lisaks leian, et kolmandas eelotsuse küsimuses silmas peetud tegevuse konkurentsialase õiguspärasuse küsimus on lahutamatult seotud kahes esimeses eelotsuse küsimuses käsitletud eeskirjade konkurentsialase õiguspärasuse küsimusega. Seega, kuna karistuste eesmärk on tagada eelneva loa süsteemi ja osalemisreeglite tõhusus, tuleb neid analüüsida koos.

55. Käesolevas ettepanekus käsitlen seejärel küsimust, kas UEFA ja FIFA kehtestatud eeskirjad jalgpallivõistlustest tulenevate kaubanduslike õiguste kasutamise kohta (neljas eelotsuse küsimus) on ELTL artiklitega 101 ja 102 kooskõlas, ning küsimust, kas eelneva loa eeskirjad on kooskõlas EL toimimise lepingu sätetega põhivabaduste kohta (kuues eelotsuse küsimus).

1. Teine eelotsuse küsimus

56. Teise küsimusega ja kolmanda eelotsuse küsimuse esimese osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et FIFA ja UEFA põhikirjasätted eelneva loa süsteemi kohta ja nende spordialaliitude poolt ette nähtud karistuste kohta on sellega vastuolus.

57. Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artikli 101 lõike 1 keelu kohaldamisalasse kuulumiseks peavad ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus tõenäoliselt mõjutama liikmesriikidevahelist kaubandust ning nende „eesmärgiks või tagajärjeks“ peab olema takistada, piirata või kahjustada konkurentsi siseturu piires( ).

58. Esiteks selle kohta, kas on olemas ettevõtjate ühenduse otsus, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et konkurentsiõiguse valdkonnas hõlmab ettevõtja mõiste majandustegevusega tegelevat mis tahes üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist( ). Sellega seoses hõlmab ELTL artikli 101 lõige 1 mitte üksnes ettevõtjate tegevuse kooskõlastamise otseseid viise, vaid ka institutsioonilisi koostöövorme, st olukordi, kus ettevõtjad tegutsevad kollektiivse struktuuri või ühise organi vahendusel( ).

59. Käesoleval juhul on kindel, et FIFA ja UEFA liikmed on riigisisesed ühendused, mis hõlmavad klubisid, kelle jaoks jalgpalliga tegelemine on majandustegevus ja kes on seega ettevõtjad ELTL artikli 101 tähenduses( ). Kuna riigisisesed ühendused on ettevõtjate ühendused ja majandustegevuse tõttu ka ettevõtjad, on FIFA ja UEFA riigisiseseid ühendusi hõlmavate ühendustena ELTL artikli 101 tähenduses samuti ettevõtjate ühendused (või koguni „ettevõtjate ühenduste ühendused“). Lisaks väljendavad selliste üksuste poolt vastu võetud põhikirjad FIFA ja UEFA tahet kooskõlastada oma liikmete tegevust eelkõige seoses nende osalemisega rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel( ). Järelikult võib selliseid rahvusvahelise spordialaliidu põhikirja sätteid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kvalifitseerida „ettevõtjate ühenduse otsusteks“ ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses.

60. Teiseks eeldab ettevõtjate ühenduse otsusele liidu konkurentsieeskirjade kohaldamine, et see otsus võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust( ). Mulle näib, et käesolevas kohtuasjas võib sellist mõju iseloomuliku tunnusena määratleda ilma suurimate raskusteta.

61. Kolmandaks on oluline meenutada, et selleks, et kokkulepe kuuluks ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse, peab kokkuleppe „eesmärgiks või tagajärjeks“ olema konkurentsi piiramine. Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et selle tingimuse alternatiivse olemuse tõttu – mida märgib sidesõna „või“ – on vaja kõigepealt uurida kokkuleppe eesmärki ennast( ).

62. Mõistet „eesmärgil põhinev piirang“ tuleb tõlgendada kitsalt ja seda võib kohaldada ainult teatud ettevõtjatevahelise kooskõlastatud tegevuse suhtes, millest iseenesest ja selle sisu, sellega taotletavaid eesmärke ning selle majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvestades ilmneb, et see kahjustab konkurentsi piisaval määral, selleks et saaks asuda seisukohale, et selle tagajärgede kontrollimine ei ole vajalik, kuna ettevõtjatevahelise koostöö teatud vorme võib juba nende laadi tõttu pidada tavapärase konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavaks( ). Selle konteksti hindamisel tuleb arvesse võtta asjasse puutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikke toimimistingimusi ja struktuuri( ).

a) Küsimus, kas eelneva loa nõue kujutab endast eesmärgil põhinevat konkurentsipiirangut

63. Tuletan esimesena meelde, et põhikohtuasjas kõne all olevate eeskirjade sisust nähtub, et kõikide jalgpallivõistluste korraldamiseks Euroopas on vaja eelnevat luba UEFA‑lt, kellel on ühtlasi niisuguste võistluste korraldamise ainupädevus. Selle eelneva loa süsteemiga kaasneb – UEFA ja FIFA liikmeteks olevatel klubidel ja mängijatel – kohustus osaleda nende spordialaliitude korraldatud võistlustel ning ilma nende spordialaliitude loata korraldatud võistlustel osalemise keeld, vastasel korral jäetakse nad karistuseks võistlustelt välja.

64. Eelnevat kirjeldust arvestades tuleb tõdeda, et UEFA loodud süsteem põhineb real sätetel, mida võib samastada konkurentsikeelu- ja välistamisklauslitega, millega kaasnevad karistused nende tõhususe tagamiseks.

65. Tuleb aga tõdeda, et esiteks ei kuulu niisugused sätted seda liiki kokkulepete või tegevuste hulka, mida võib juba oma laadi tõttu ja omandatud kogemusi arvestades pidada tavapärase konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavaks( ).

66. Teiseks peaks juba asjaolu, et on olemas selline eelneva loa mehhanism, mis võimaldab kolmandast isikust korraldajatel taotleda asjaomasele turule pääsu – sõltumata UEFA kaalutlusõigusest sellise loa andmisest keelduda –, iseenesest olema piisav selleks, et tõstatada küsimusi, kas need eeskirjad on konkurentsiõiguse seisukohast piisavalt kahjulikud, mis on eesmärgil põhineva piirangu tuvastamiseks kohtupraktikas nõutav kriteerium. Küsimust, kas olemasolev mehhanism on asjaomasel turul tõhusa konkurentsi tagamiseks piisav või piirab see konkurentsi, saab kindlaks teha üksnes konkurentsivastaste tagajärgede analüüsi põhjal.

67. Teisena, mis UEFA eeskirjade eesmärkidesse puutub, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ainuüksi see, et UEFA ja FIFA võivad taotleda spordi eripäraga seotud õiguspäraseid eesmärke, ei saa iseenesest olla asjaolu, mis võimaldab välistada kehtestatud eeskirjade kvalifitseerimist „eesmärgil põhinevaks piiranguks“, kui tõendatakse, et mõnda muud nende eeskirjade eesmärki võib pidada konkurentsi piiravaks eesmärgiks( ).

68. Isegi kui oletada, et UEFA eesmärgid ei ole sõnaselgelt identifitseeritavad või et need ei nähtu selgelt UEFA eeskirjade sisust, nagu väidavad ESLC ja komisjon, ei võimalda see asjaolu üksi tuvastada konkurentsivastast eesmärki.

69. Kolmandana tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et meetme konkurentsivastase eesmärgi analüüs ei pea piirduma uuritud eeskirjade sisu ja eesmärgi eraldi analüüsimisega, vaid arvesse tuleb võtta ka nende eeskirjade õiguslikku ja majanduslikku konteksti( ).

70. Minu arvates on selle analüüsi raames eriti asjakohased järgmised asjaolud.

71. Kõigepealt iseloomustab õiguslikku ja majanduslikku konteksti, millesse need eeskirjad kuuluvad, regulatiivse pädevuse ja majandustegevuse kumuleerumine, mis asetab UEFA eriolukorda, mis paneb talle teatud kohustusi, et vältida huvide konflikti( ).

72. Selles osas ei ole kahtlust, et UEFA‑l on kaalutlusõigus, mis tuleneb eelkõige tema erilisest seisundist asjaomasel turul jalgpalli juhtiva instantsina Euroopas. Kuigi UEFA peab seega piiritlema eelneva loa andmise menetluse selliselt, et vältida omaenda võistluste soodustamist, keeldudes õigustamatult luba andmast loanõudega sündmuste jaoks, mille on välja pakkunud kolmandad isikud, võimaldaks üksnes tema kaalutlusõiguse rakendamise konkreetne analüüs tuvastada, kas UEFA kasutas seda diskrimineerivalt ja sobimatult, et tõendada konkurentsivastast mõju.

73. Kui oletada, et UEFA kehtestatud eelneva loa kord ei ole reguleeritud menetlusega, mille suhtes kohaldatakse selgelt määratletud, läbipaistvaid, mittediskrimineerivaid loa andmise kriteeriume kohtuotsustest MOTOE ja OTOC tuleneva Euroopa Kohtu praktika tähenduses, nagu näib eeldavat eelotsusetaotluse esitanud kohus, tuleneb sellest kohtupraktikast selgelt, et selliste kriteeriumide puudumine ei saa automaatselt tähendada „eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks“ kvalifitseerimist, vaid see näib pigem viitavat piiravatele tagajärgedele, mida tuleb siiski kinnitada põhjaliku analüüsi alusel( ).

74. Lisaks saab konkurentsipiirangu põhimõtteliselt tuvastada (nõutud kindlusega) üksnes siis, kui eelnev luba osutub tegelikult objektiivselt vajalikuks niisuguste alternatiivsete võistluse loomiseks nagu Superliiga. Käesoleval juhul näib aga, et (puhtalt) õiguslikult ei ole selline luba tingimata vajalik, nii et kõiki sõltumatuid võistlusi, mis jäävad UEFA ja FIFA ökosüsteemist väljapoole, saaks luua vabalt ja ilma UEFA sekkumiseta.

75. Erinevalt olukorrast kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus MOTOE, ei ole nimelt FIFA ega UEFA avalik-õiguslikud üksused ning neil ei ole mingit eri- või ainuõigust, millest tuleneks, et ettevõtja, kes kavatseb korraldada rahvusvahelist või Euroopa jalgpallivõistlust, peaks tingimata saama ühelt või teiselt nimetatud üksuselt loa. Lisaks ei kohusta ükski avalik-õiguslik säte seda ettevõtjat järgima nimetatud üksuste kehtestatud eeskirju, erinevalt olukorrast, mida käsitleti kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus OTOC.

76. Seega ei takista põhimõtteliselt miski klubidel, mis moodustavad Superliiga, järgida teiste spordialade eeskuju ja luua oma võistlust väljaspool UEFA määratletud raamistikku. Käesoleval juhul näib UEFA eelneva loa süsteem olevat Superliiga asutamisele takistuseks peamiselt seetõttu, et selle projekti algatanud klubid soovivad jääda ka UEFA liikmeteks, saades sellest liikmesusest tulenevaid eeliseid. Sellega seoses tuleb märkida, et meetmetel, mille eesmärk on tulla toime „kahekordse kuuluvuse“ nähtusega, nagu konkurentsikeelu- või välistamisklauslid, ei ole Euroopa Kohtu praktika kohaselt eesmärki piirata konkurentsi( ).

77. Lõpuks ei saa vastust küsimusele, kas selline algatus võib praktikas teoks saada, arvestades muid võimalikke takistusi, nagu karistuste kord, mida võidakse UEFAga liitunud klubide ja mängijate suhtes kohaldada (ja sellise otsuse võimalikud rahalised ja spordialased tagajärjed asjaomastele pooltele), anda kõnealuste eeskirjade abstraktse analüüsi põhjal, vaid üksnes nende eeskirjade rakendamise konkreetsete tagajärgede üksikasjaliku analüüsi raames. Lisaks on nendel karistustel piirav mõju üksnes siis, kui asjaomased klubid soovivad jääda UEFA liikmeks( ).

78. Eelnevate kaalutluste põhjal olen arvamusel, et isegi kui põhikohtuasjas kõne all olevad eeskirjad võivad piirata UEFA konkurentide pääsu jalgpallivõistluste korraldamise turule Euroopas, ei tähenda see asjaolu – eeldusel, et see on tõendatud – ilmselgelt, et nende eeskirjade eesmärk on piirata konkurentsi ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses.

b) Küsimus, kas eelneva loa nõue kujutab endast tagajärjel põhinevat konkurentsipiirangut

79. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui eesmärgil põhinev piirang ei ole selgelt tuvastatud – nagu mulle näib käesoleval juhul –, tuleb ELTL artikli 101 lõike 1 tarvis täielikult analüüsida selle tagajärgi( ). Sellise analüüsi eesmärk on kindlaks määrata UEFA eeskirjade võimalik mõju konkurentsile jalgpallivõistluste korraldamise turul Euroopas.

80. Käesoleval juhul tähendab UEFA eeskirjade mõju konkurentsile hindamine esiteks seda, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis määravad kindlaks asjaomasele turule pääsemise, et hinnata, kas selle spordialaliidu kehtestatud menetluse alusel on konkurendil „tegelikke ja konkreetseid võimalusi“ luua sõltumatu võistlus( ).

81. Selleks tuleb eelkõige arvesse võtta UEFA keskset rolli jalgpalli juhtiva instantsina Euroopa mandril ja tema kaalutlusõigust selles staatuses. Samamoodi tuleb analüüsida ka Superliiga ja selle koosseisu kuuluvate klubide majanduslikku võimsust, eelkõige selleks, et hinnata, kas seda võistlust saab luua UEFAst sõltumatult.

82. Selles kontekstis ei tule minu arvates arvesse võtta mitte üksnes UEFA kehtestatud eelneva loa süsteemist tuleneda võivate turuletuleku tõkete konkreetset mõju, vaid ka (ja eriti) mõju, mida võivad avaldada selle spordialaliidu poolt ette nähtud karistused sellele, kas selle uue võistluse moodustamiseks on vajalikke klubisid ja mängijaid.

c) UEFA poolt ette nähtud distsiplinaarmenetluse analüüs konkurentsivastase eesmärgi või tagajärje hindamisel

83. Spordialaliidu kehtestatud eeskirjade rikkumise korral kohaldatavate karistuste rangus ja nende määramise oht on spordialaliidu võetud meetme sisu ja eesmärgi analüüsimisel eriti asjakohased asjaolud, kuna need karistused võivad panna klubid või mängijad ilma selle spordialaliidu loata korraldatud võistlustel osalemisest loobuma. Käesoleval juhul võivad distsiplinaarmeetmed, mille näib UEFA olevat ette näinud, ja sealhulgas ähvardus määrata karistusi Superliigas osalejatele välistada potentsiaalse konkurendi tuleku Euroopa jalgpallivõistluste korraldamise turule, kuna viimane võib ilma jääda nii klubide osalemisest, mis on vajalik spordivõistluse korraldamiseks, kui ka „ressursist“, milleks on mängijad.

84. Spordialaliidu määratud karistuste mõju ei saa siiski analüüsida abstraktselt, võtmata arvesse selle liidu poolt ette nähtud distsiplinaarmeetmete üldist konteksti. Sellega seoses tuleb konkreetselt hinnata hoiatavat mõju, mis võib karistustel olla asjaomastele klubidele (ja mängijatele), ja eelkõige võimalust, et nende vastavaid turupositsioone arvestades otsustavad viimased eirata karistuste määramise riski, mis neil tekib, kui nad loovad sõltumatu liiga (ja selles osalevad). Spordialaliidu distsiplinaarpädevust saab nimelt teostada üksnes „tema jurisdiktsiooni piires“, mis omakorda sõltub selle tunnustamisest klubide ja mängijate poolt, kes on selle liiduga liitunud ja kes on vabatahtlikult nõustunud alluma tema eeskirjadele ja seega ka tema kontrollile. Kui aga viimased otsustavad suhte selle spordialaliiduga „katkestada“, luues uue sõltumatu võistluse ja osaledes selles, siis ei pruugi karistuste määramise ohul enam olla nende suhtes mingit hoiatavat mõju.

d) Seonduvate piirangute teooria kohaldamine kõnealustele eeskirjadele

85. ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalast väljajäämiseks peavad piirangud, mille vaidlusalused UEFA eeskirjad tekitavad, olema lahutamatult seotud õiguspäraste eesmärkide taotlemisega ja nende eesmärkidega proportsionaalsed. Seega tuleb uurida, kas – nagu väidavad sisuliselt FIFA ja UEFA ning paljud valitsused – vaatamata võimalikule konkurentsi piiravale mõjule võimaldavad eelneva loa süsteemi ja karistuste korra tunnused saavutada UEFA õiguspäraseid eesmärke, minemata kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik( ).

86. Kuna seonduvate piirangute teooria rakendamine spordi valdkonnas on käesoleva kohtuasja keskmes, leian, et on vaja anda mõned selgitused järgitava analüütilise raamistiku kohta.

1) Sissejuhatavad märkused seonduvate piirangute analüütilise raamistiku kohta

87. Seonduvate piirangute teooria arendati algul välja „puhtalt“ kaubanduslepingute raames( ). Seega on „seonduvaks piiranguks“ kvalifitseeritav mis tahes piirang, mis on otseselt seotud põhitehinguga ja vajalik selle tehingu tegemiseks, mis ise ei ole konkurentsivastane( ).

88. „Seonduvaid kaubanduspiiranguid“ (commercial ancillary restraints) käsitlevat kohtupraktikat laiendati seejärel piirangutele, mida on peetud avaliku huviga seotud põhjustel vajalikeks, nii et sellest sündisid „seonduvad regulatiivsed piirangud“ (regulatory ancillary restraints)( ). Nii on Euroopa Kohus möönnud, et teatud juhtudel on võimalik kaaluda „mittekaubanduslikke“ eesmärke võrreldes konkurentsipiiranguga ja järeldada, et esimesed kaaluvad viimase üles, millest tulenevalt ei ole ELTL artikli 101 lõiget 1 rikutud.

89. Seda esimest korda kohtuotsuses Wouters jt, mis käsitles advokaatide kutse‑eetikanorme( ), välja töötatud kohtupraktikat on seejärel peamiselt kohaldatud – peale kohtuotsuse Meca‑Medina ja Majcen vs. komisjon( ) spordialaliidu tegevuse kohta – kohtuasjades, mis puudutavad kutseliitude tavasid või toiminguid( ). Kuigi seonduvate regulatiivsete piirangute kohtupraktika on veel piiratud – ja veelgi piiratum spordivaldkonnas, kus kohtuasi, milles tehti nimetatud kohtuotsus Meca-Medina ja Majcen vs. komisjon, on selle teooria spordivaldkonnas kohaldamise ainus pretsedent –, näib, et Euroopa Kohus on õigeks pidanud selle kohaldamisel eespool nimetatud kohtuasjades kitsendavat käsitlusviisi. Seega ei piisa abstraktsest viitamisest „ebamäärastele“ või üldistele eesmärkidele; lisaks peab, juhul kui nende eesmärkide olemasolu on tõendatud, piirang olema põhitehingu tegemiseks objektiivselt vajalik ja sellega proportsionaalne( ), kusjuures see analüüs tuleb läbi viia konkreetselt ja üksikasjalikult( ).

90. See käsitlusviis näib mulle õigustatud, kuna mõiste „seonduvate piirangute teooria“ ise ja selle teooria aluseks olev idee nõuab kitsast tõlgendamist. Tuletan meelde, et ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalast tuleb välja jätta teatavad kokkuleppe aspektid, mis kahjustavad (tegelikult või potentsiaalselt) konkurentsi, üksnes siis, kui need on otseselt seotud põhitehinguga ja vajalikud selle tegemiseks, mis ise ei ole konkurentsivastane. Laiema tõlgenduse andmine tekitaks konkurentsiõiguse eeskirjadest kõrvalehoidmise ohu, mis ei oleks vastuvõetav lahendus, eelkõige siis, kui ei ole vaidlustatud, et kõnealune tegevus on – vaatamata asjaolule, et seda teevad spordialaliidud – majandustegevus, millele kehtib konkurentsiõigus.

91. Seda arvestades erineb seonduvate regulatiivsete (sealhulgas spordiga seotud) piirangute analüütiline raamistik puhtalt äriliste piirangute omast, kuna nende piirangute vajalikkust tuleb hinnata lähtuvalt eesmärkidest, mis on oma olemuselt „abstraktsemad“ kui need, mida käsitletakse kaubanduslepingute raames. Märgin lisaks, et seonduvate regulatiivsete piirangute ja eelkõige „spordialaste“ piirangute eripära põhineb asjaolul, et arvesse võetakse laia valikut (kaubandusväliseid) eesmärke, mis võivad varieeruda pigem tehniliste eesmärkide (nagu dopinguvastased reeglid või kõnealuste spordialadega seotud spetsiifilised aspektid) ja selliste muude üldisemate aspektide vahel nagu need, mis on tunnustatud ELTL artikli 165 alusel (näiteks spordialase aususe või saavutuste põhimõtted). Ei tohi jätta tähelepanuta, et lõppkokkuvõttes võimaldab see analüüs keerulise ülesande raames, mis seisneb professionaalse jalgpalli „kaubanduslike“ ja „spordialaste“ aspektide vahel tasakaalu leidmises, „integreerida“ spordi eripära konkurentsianalüüsi.

92. Nüüd, kui need täpsustused on tehtud, tuleb kõigepealt analüüsida, kas UEFA (ja FIFA) vaidlusaluste eeskirjade eesmärgid on õiguspärased, ning seejärel analüüsida, kas selle spordialaliidu võetud meetmed on nendele eesmärkidele sisemiselt omased ja nendega proportsionaalsed.

2) UEFA eeskirjade eesmärkide õiguspärasus

93. Mis puudutab käesoleval juhul kõne all olevaid eelneva loa ja osalemise erinorme, siis ei saa eitada, et enamik eesmärke, millele UEFA ja FIFA tuginevad, tulenevad Euroopa spordimudelist ning neid on seega sõnaselgelt nimetatud liidu esmases õiguses ja eelkõige ELTL artiklis 165, mistõttu ei saa nende õiguspärasust vaidlustada. See kehtib täpsemalt eeskirjade kohta, mille eesmärk on tagada võistluste avatus, kaitsta mängijate tervist ja turvalisust ning tagada tulude solidaarsus ja ümberjaotamine. Mõned neist eesmärkidest, mis on seotud spordi eripäraga, on tunnustatud ka Euroopa Kohtu praktikas, näiteks eesmärk säilitada võistluste ausus ja tasakaal klubide vahel, et tagada teatav võrdsus ja ebakindlus( ).

94. Siiski tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, nagu on tõdetud käesoleva ettepaneku punktis 85, et ainuüksi õiguspärase eesmärgi taotlemisest ei piisa selleks, et UEFA ja FIFA eeskirjad ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalast välja jätta, vaid on vaja konkreetse analüüsi raames kindlaks teha, et taotletavate eesmärkide saavutamiseks võetud meetmed on vajalikud ja proportsionaalsed.

3) Konkurentsipiirangu lahutamatu seotus ja proportsionaalsus taotletavate eesmärkidega

i) Eelneva loa süsteemi lahutamatu seotus eesmärkidega

95. Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on tunnistanud, et spordialaliidud peavad kehtestama sobivad spordiala korraldamise eeskirjad( ). Sellest järeldub, et organisatsioonilisest seisukohast näib olevat õiguspärane, et üksus on vastutav nende eeskirjade järgimise tagamise eest ja et tal on selle ülesande täitmiseks vajalikud „vahendid“.

96. Nii on see eelkõige niisuguse spordiala puhul nagu jalgpall, millele on iseloomulik suure hulga isikute osalemine püramiidi eri tasanditel mängude ja võistluste korraldamises ja toimumises. Eelneva loa süsteem näib seega olevat Euroopa jalgpalli juhtimise oluline mehhanism, et tagada ühelt poolt selle spordi eeskirjade ühetaoline kohaldamine ning teiselt poolt ja täpsemalt erinevate võistluste ühiste standardite järgimine. Selline süsteem võimaldab ka tagada jalgpallimängude ja -võistluste ajakava koordineerimise ja kokkusobivuse Euroopas.

97. Ilma eelneva kontrolli mehhanismita oleks UEFA‑l või FIFA‑l taotletavate eesmärkide saavutamist praktiliselt võimatu tagada. Sellega seoses tuleb märkida, et asjaolu, et on teisi spordialasid, mis toimivad erinevate „spordimudelite“ järgi, ilma et sõltumatute võistluste korraldamine oleneks näiteks asjaomase spordiala reguleeriva asutuse eelneva loa nõudest, ei sea kahtluse alla UEFA kehtestatud eelneva loa süsteemi lahutamatut seotust tema seatud eesmärkidega (mida võib leida muide ka teistel spordialadel). Nagu on tõdetud käesoleva ettepaneku punktis 32, ei välista Euroopa spordimudel võimalust, et teisi spordialasid korraldatakse erinevalt.

98. Lisaks puhtalt „spordialastele“ aspektidele võib selline süsteem osutuda teiselt poolt vajalikuks, et säilitada Euroopa jalgpalli praegune struktuur ja solidaarsuse eesmärk. See eesmärk on aga tihedalt seotud FIFA ja UEFA egiidi all korraldatud jalgpallivõistlustest saadud tulude ümberjagamise ja reinvesteerimisega.

99. Sellega seoses tuleb siiski täpsustada, et arvestades kohtuistungil väljendatud erinevaid seisukohti kõnealuse rahastamise sihtotstarbe ja ulatuse kohta, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas UEFA poolt ette nähtud kasumi ümberjaotamise mehhanism võimaldab taotletavaid eesmärke tõepoolest saavutada. Sama kehtib ka ESLC ettepaneku (või kohustuse) kohta „kompenseerida“ summad, mida UEFA on tegelikult maksnud „solidaarsusmaksete“ kaudu, et teha kindlaks, kas selline mehhanism võimaldab tegelikult asendada praegu UEFA loodud süsteemi (ilma et see kahjustaks Euroopa jalgpalli praegust struktuuri).

ii) Karistuste lahutamatu seotus eesmärkidega

100. Eeltoodud märkused kehtivad ka UEFA ja FIFA poolt ette nähtud distsiplinaarkorra suhtes. Nimelt oleks igasugune spordialaliidu poolt vastu võetud eeskiri mõttetu, kui puuduksid distsiplinaarmeetmed, mille eesmärk oleks tagada selle tõhusus ning saavutada, et selle liidu otsesed liikmed ja sõltumatud korraldajad järgiksid jalgpalli reguleerimiseks kehtestatud eeskirju.

iii) UEFA eelneva loa ja karistuste eeskirjade kohaldamine käesolevas asjas

101. Käesoleval juhul ei ole vaidlustatud, et enamikul Superliigas osalevatest klubidest (st viisteist kahekümnest osalejast) oleks nende osalemine kindlustatud. Lisaks kavatsesid Superliiga asutajaklubid jätkata osalemist avatud riigisisestel spordivõistlustel, mida korraldavad riikide spordialaliidud ja liigad FIFA ja UEFA egiidi all.

102. Sellisel võistlusel oleks paratamatult riigisisestele meistrivõistlustele negatiivne mõju, mis vähendaks nende võistluste atraktiivsust (ja eelkõige nende liikmesriikide võistluste puhul, mille klubid kuuluvad Superliigasse). Praeguses kontekstis mängib riigisisestel meistrivõistlustel iga hooaja lõpus saavutatud lõplik klassifikatsioon määravat rolli selleks, et kindlaks määrata, kes osaleb Euroopa kõige kõrgema taseme võistlusel, ning see muudab nendel meistrivõistlustel (sõltuvalt riigi liiga tasemest) esimestele kohtadele saamise eriti atraktiivseks. See element võib kaduda või vähemalt väga palju nõrgeneda, kui riikide liigade tulemused oleksid suures osas tähtsusetud osalemiseks püramiidi kõrgemal tasemel, nagu näib ilmnevat ESLC ambitsioonidest. Asutajaklubid oleksid seega oma riigisisestel meistrivõistlustel kaitstud rivaalklubide konkurentsi eest koha pärast kõrgetasemelises Euroopa võistluses. Näib aga, et selline võistlus ei ole kooskõlas Euroopa jalgpallis valitseva põhimõttega, et osalemine võistlustel põhineb „spordisaavutustel“ ja mänguplatsil saadud tulemustel.

103. Lisaks võib Superliiga tunnustega võistlustel olla negatiivne mõju võrdsete võimaluste põhimõttele, mis on võistluste aususe üks element. Nimelt võivad mõned klubid oma garanteeritud osalemisega Superliigas jätta endale märkimisväärse lisatulu, jätkates samal ajal osalemist riigisisestel võistlustel, kus nad võistlevad teiste klubidega, kellel ei ole võimalik saada võrreldava ulatusega tulu, ja veelgi vähem püsivalt ja pidevalt. Garanteeritud tulu, mis saadakse alalisest osalemisest kõige kõrgemal tasemel, võib pidada oluliseks konkurentsieeliseks uute mängijate ostmise ja tasustamise rahastamiseks, mis on konkurentsi määrav parameeter. Asjaolu, et praegu on UEFA võistlustel osalevate klubide vahel suured erinevused, ei võiks õigustada nende erinevuste suurendamist.

104. Lisaks, vastavalt käesolevas kohtuasjas menetluses osalenud valitsuste peaaegu üksmeelsele seisukohale takistaks selline võistlus peamiselt enamikust Euroopa riikidest pärit võistkondade osalemist, kuna see piirduks piiratud arvust riikidest pärit osalejatega, mis võiks samuti kahjustada ELTL artikliga 165 kaitstud spordimudeli „Euroopa“ mõõdet.

105. Kui kontrollidest, mida tuleb teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul, ei ilmne vastupidist, võib Superliiga mudel seada kahtluse alla solidaarsuse põhimõtte, kuna selle võistlustevormi loomine võib kahjustada nii UEFA (ja eelkõige meistrite liiga) võistluste atraktiivsust kui ka kasumlikkust ning seega vähendada nendest saadavat tulu, millest osa makstakse tagasi põhijalgpallile.

106. Lisaks puhtalt spordialastele eesmärkidele ja isegi mööndes, et nii UEFA ja FIFA kehtestatud eeskirjad kui ka nende karistuseähvardused olid ajendatud üksnes puhtmajanduslikest kaalutlustest, võivad sellised põhikirjasätted vähemasti osutuda vajalikuks. Leian seega, et käesoleva kohtuasja kontekstis tuleb UEFA kehtestatud eeskirjade kohaldamist ja tema käitumist ESLC suhtes tõlgendada nii, et selle eesmärk on takistada „kahekordse kuuluvuse“(dual membership) nähtust (või koguni parasiitlust (free riding)), mis võiks nõrgendada UEFA (ja seega ka FIFA) positsiooni turul.

107. Sellega seoses on oluline meenutada, et ESLC soov ei ole luua „tõelist“ sõltumatut kinnist liigat (breakaway league), vaid luua UEFA võistlusega konkureeriv võistlus Euroopa jalgpallivõistluste korraldamise turu kõige tulusamas segmendis, jäädes ise samas endiselt UEFA ökosüsteemi osaks, osaledes teatavatel võistlustel (sh riikide meistrivõistlustel). Teisisõnu näib, et ESLC asutajaklubid soovivad ühelt poolt saada UEFAsse kuulumisega seotud õigusi ja eeliseid, olemata siiski seotud UEFA eeskirjade ja kohustustega.

108. Konkurentsiõiguse seisukohast ei saa ettevõtjale (või sellisele ettevõtjate ühendusele nagu UEFA) ette heita, et ta üritab oma majanduslikke huve kaitsta, eelkõige sellise „oportunistliku“ projekti suhtes, mis võib teda märkimisväärselt nõrgendada( ). Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba pidanud asjakohaseks ühistu põhikirja sätteid, mis piiravad selle liikmete võimalust (sh välja jätmise karistuste abil) osaleda teistes konkureeriva koostöö vormides( ).

109. Lõpuks tuleks märkida, et vastupidi praegu menetluses olevale kohtuasjale C‑124/21 P (International Skating Union vs. komisjon) ei ole siin tegemist sellega, et UEFA keelab võistlust korraldada või kehtestab distsiplinaarmeetmeid klubide suhtes, kes soovivad osaleda kolmanda isiku korraldatud üritusel või võistlusel, mis ei võiks mõjutada spordiajakava või viia asjaomase spordiala juhtimise ja korraldamise mudeli olemasolevat struktuuri tasakaalust välja( ).

110. Eelnevate kaalutluste põhjal olen arvamusel, et asjaolu, et FIFA ja UEFA ei tunnusta niisugust sisuliselt kinnist võistlust nagu Superliiga, võib pidada lahutamatult seotuks teatud õiguspäraste eesmärkide taotlemisega (19. veebruari 2002. aasta kohtuotsusest Wouters jt (C‑309/99, EU:C:2002:98) ja 18. juuli 2006. aasta kohtuotsusest Meca-Medina ja Majcen vs. komisjon (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) tuleneva kohtupraktika tähenduses), kuna selle eesmärk on säilitada sportlikel saavutustel põhineva osalemise põhimõtted, võrdsed võimalused ja solidaarsus, millel põhineb Euroopa jalgpalli püramiidstruktuur.

4) UEFA eeskirjades ette nähtud eelneva loa ja karistuste süsteemi proportsionaalsus

111. Oma kolme esimese eelotsuse küsimuse sõnastuses leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et eelneva loa menetlust ega ka karistuste määramise menetlust ei reguleeri „objektiivsed, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad“ kriteeriumid. Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi Euroopa Kohus rõhutas kohtuotsustes MOTOE ja OTOC, kui oluline on reguleerida spordialaliidu võimalust kasutada oma loa andmise ja karistamise pädevust kriteeriumide abil, mille on eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks määranud selleks, et ära hoida eksliku kasutamise ohtu, on ta piirdunud üldiste kriteeriumide esitamisega, määratlemata nende täpset sisu.

112. Leian seega, et Euroopa Kohtu praktikas välja töötatud kriteeriumide kehtestamine peaks vastama järgmistele eesmärkidele.

113. Nagu on selgelt märgitud Euroopa Kohtu praktikas, peab selliste kriteeriumide eesmärk olema esiteks piiritleda spordialaliidu kaalutlusõigust, piirates tema kaalutlusruumi ja eelkõige tema võimalust teha meelevaldseid otsuseid, keeldudes põhjendamatult või õigusvastastel põhjustel lubamast kolmandatel isikutel korraldada spordivõistlusi( ).

114. Teiseks peavad need kriteeriumid võimaldama määrata selgelt, objektiivselt ja võimalikult üksikasjalikult kindlaks turulepääsu tingimused nii järgitava menetluse kui ka tingimuste osas, mida tuleb täita asjaomasele turule sisenemiseks, et võimaldada kõigil kolmandatest isikutest võistlusekorraldajatel mitte ainult olla piisavalt nähtav, vaid ka juba ette tagada, et kui need tingimused on täidetud, ei peaks kõnealusel spordialaliidul põhimõtteliselt olema võimalik neile turulepääsu keelata.

115. Kolmandaks, mis puudutab asjasse puutuvaid klubisid ja mängijaid, siis neil peab samuti olema võimalik ette teada, millistel tingimustel nad võivad kolmandate isikute korraldatud üritustel osaleda ning millised karistused sellistel üritustel osalemise eest määratakse. Lisaks karistuste hoiatavale mõjule peavad karistused olema piisavalt selged, ettenähtavad ja proportsionaalsed, et piirata kõnealuse spordialaliidu poolt nende meelevaldse kohaldamise ohtu.

116. Neljandaks ja viimaseks peavad nii konkureerivate võistlusekorraldajate kui ka asjaomaste klubide ja mängijate käsutuses olema õiguskaitsevahendid, mis võimaldavad neil võimalikke keeldumise otsuseid või asjaomaste spordialaliitude kehtestatud karistusi vaidlustada. Peale selle ei tohi need õiguskaitsevahendid piirduda spordialaliidu siseorganitega, vaid need peavad nägema ette ka võimaluse vaidlustada sellised otsused sõltumatus asutuses.

117. Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelnevates punktides esitatud põhimõtteid arvestades analüüsima, kas UEFA (ja FIFA) eelneva loa ja karistuste määramise eeskirjad on proportsionaalsed. Seda analüüsi ei saa siiski läbi viia abstraktselt ning arvesse tuleb võtta nende eeskirjade kohaldamise faktilist, õiguslikku ja majanduslikku konteksti, sealhulgas seega ka Superliiga eripärasid.

i) Eelneva loa korra proportsionaalsus

118. Kõigepealt tuleb täpsustada, et käesoleva ettepaneku punktides 114–116 kirjeldatud põhimõtteid saab kohaldada üksnes sõltumatutele võistlustele, mis ise järgivad spordialaliidu õiguspäraseks tunnistatud eesmärke. Sellest järeldub, et isegi kui UEFA kehtestatud kriteeriumid ei vasta läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise kriteeriumidele, ei tähenda see, et kolmandate isikute korraldatud võistlusele, mis läheb vastuollu õiguspäraste spordialaste eesmärkidega, tuleks luba anda ning et UEFA keeldumine selliste võistluste lubamisest ei võiks olla põhjendatud.

ii) Karistussüsteemi proportsionaalsus

119. Kohtuotsustes, milles Euroopa Kohus tunnistas, et karistused ühelt poolt sportlastele, kes on eiranud selle spordialaliidu eeskirju, ja teiselt poolt kutseühenduse liikmetele, on selle liidu taotletavate eesmärkidega lahutamatult seotud, ei jätnud Euroopa Kohus rõhutamata, kui tähtis on tagada kõnealuste distsiplinaarmeetmete proportsionaalsus( ).

120. Mis puudutab UEFA tehtud karistuseähvardusi, siis leian, et on oluline teha vahet karistustel, mida võidakse kohaldada klubidele, ja karistustel, mis näivad ähvardavat Superliiga asutamisega seotud klubide mängijaid.

121. Karistuste määramine mängijatele, kes ei olnud Superliiga asutamise otsuse osalised, on minu arvates ebaproportsionaalne, eelkõige osas, mis puudutab nende osalemist rahvuskoondistes. Seega näitab otsus, mis seisneb nende mängijate karistamises, kes ei ole UEFA eeskirju rikkunud ja kelle seotust Superliiga loomisega ei näi olevat tõendatud, nende eeskirjade kuritarvitavat ja ülemäärast kohaldamist. Lisaks tähendaks see, kui asjaomased rahvuskoondised jäetakse nende teatud mängijatest ilma, ka nende kaudselt karistamist, mis tundub samuti ebaproportsionaalne.

122. Seevastu karistused UEFA liikmetest jalgpalliklubidele sellises rahvusvahelises võistluses nagu Superliiga osalemise korral võivad näida proportsionaalsed, arvestades eelkõige nende klubide rolli sellise võistluse korraldamises ja loomises, mis käesoleva ettepaneku punktides 102–105 viidatud põhjustel ei näi olevat kooskõlas Euroopa jalgpalli korralduse ja toimimise ülesehituse põhiprintsiipidega.

123. Esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus Rahvusvahelise Jalgpalliliidu (FIFA) põhikirja artiklid 22 ja 71–73 ning Euroopa Jalgpalliliitude Liidu (UEFA) põhikirja artiklid 49 ja 51, mis näevad ette, et klubide vahel uue üleeuroopalise jalgpallivõistluse loomise suhtes kehtib eelneva loa süsteem, kuivõrd kavandatud võistluse tunnuseid arvestades on nimetatud süsteemist tulenevad piiravad tagajärjed UEFA ja FIFA õiguspäraste, spordi eripäraga seotud eesmärkide saavutamisega lahutamatult seotud ja proportsionaalsed.

2. Esimene eelotsuse küsimus

124. Esimese eelotsuse küsimusega ja kolmanda eelotsuse küsimuse teise osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 102 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus FIFA ja UEFA põhikirjasätted, mis käsitlevad eelneva loa süsteemi ja karistuste korda.

125. Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artikkel 102 keelab turgu valitseva seisundi kuritarvitamise siseturul või selle olulises osas.

126. Mõiste „turgu valitseva seisundi kuritarvitamine“ on objektiivne mõiste, mis viitab turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja niisugusele tegevusele, mis takistab turul, kus just kõnealuse ettevõtja tegutsemise tagajärjel on konkurents juba nõrgenenud, veel olemasoleva konkurentsi säilimist või selle konkurentsi arengut selliste vahenditega, mis erinevad vahenditest, mis valitsevad kaupade või teenuste tavapärast konkurentsi, mis rajaneb ettevõtjate sooritustel( ).

127. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt lasub valitsevat seisundit omaval ettevõtjal siiski eriline kohustus mitte kahjustada oma tegevusega tõhusa ja moonutamata konkurentsi arengut siseturul( ). Küsimust, kas tema tegevus on konkreetsel juhul kuritarvitav, tuleb hinnata objektiivselt ja konkreetselt, võttes arvesse kõiki faktilisi asjaolusid, asjaomase turu tunnuseid ja kõnealust tegevust ning kaaludes selle tegelikku või potentsiaalset väljatõrjuvat mõju tõhususe võiduga, mis võib selle mõju neutraliseerida tarbijate kasuks( ).

128. Siiski ei võta turgu valitseva seisundi olemasolu sellelt ettevõtjalt õigust kaitsta oma ärihuve, kui need on ohus( ), ega ka õigust teha mõistlikul määral toiminguid, mida ta peab nende kaitsmiseks sobivaks, tingimusel et see tegevus ei kujuta endast turgu valitseva seisundi kuritarvitamist( ).

a) UEFA ja FIFA turgu valitseva seisundi olemasolu

129. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitusi arvestades tuleb lähtuda eeldusest, et asjakohane turg on Euroopa tasandil jalgpalliklubide rahvusvaheliste võistluste korraldamine ja kaubanduslik kasutamine ning et UEFA‑l on sellel turul turgu valitsev seisund (või koguni monopol), arvestades, et ta on ainus kõikide suurte klubidevaheliste jalgpallivõistluste korraldaja Euroopas.

b) Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine UEFA ja FIFA poolt

130. Tuleb meenutada, et spordialaliidu reguleeriva ülesande täitmisega, mis seisneb isikute nimetamises, kellel on lubatud võistlusi korraldada, ja nende korraldamise tingimuste kehtestamises, peavad kaasnema piirangud, kohustused või järelevalve, et vältida, et asjaomane juriidiline isik võiks moonutada konkurentsi, soodustades enda korraldatud võistlusi või võistlusi, milles ta osaleb( ). FIFA ja UEFA „erivastutus“ ELTL artikli 102 tähenduses seisneb selles kontekstis just selles, et nad peavad uue võistluse loataotluste läbivaatamisel jälgima, et kolmandad isikud ei jääks põhjendamatult turulepääsust ilma.

131. Järelikult võib teisele eelotsuse küsimusele antud vastuse raames „seonduvaid piiranguid“ käsitleva kohtupraktika kohaldamise analüüsi üle kanda käesolevas kohtuasjas kõne all olevate meetmete analüüsimisele ELTL artikli 102 seisukohast( ).

132. Ammendavuse huvides pean siiski vajalikuks analüüsida lühidalt kahte problemaatikat, mis on spetsiifilised ELTL artikli 102 kohaldamisele UEFA ja FIFA kehtestatud reeglite suhtes ning mille tõstatasid mõned pooled oma kirjalikes seisukohtades ja mille üle vaieldi kohtuistungil.

1) „Huvide konflikti ennetamise“ problemaatika ELTL artikli 102 seisukohast

133. ESLC väidab, et asjaolu, et UEFA võtab endale alternatiivsete võistluste jaoks loa andmise õiguse, samas kui esineb huvide konflikt, kujutab endast iseenesest turgu valitseva seisundi kuritarvitamist. Seega ainus viis selle olukorra lahendamiseks on ESLC sõnul eraldada spordi reguleerimine, võistluste korraldamine ja nende ärilisel eesmärgil kasutamine.

134. Tuletan esiteks meelde, et ainuüksi asjaolu, et spordialaliit täidab samal ajal spordivõistluste reguleeriva asutuse ja korraldaja ülesandeid, ei tähenda iseenesest liidu konkurentsiõiguse rikkumist( ). Nimelt, kui selline struktuuriline eraldamine, mida soovitab ESLC ja mis seisneb regulatiivse võimu teostamise usaldamises sõltumatule üksusele, millel puudub igasugune seos asjaomasel turul tegutseva mis tahes ettevõtjaga, kõrvaldaks igasuguse huvide konflikti, ei ole tegemist ühe ja kohustusliku lahendusega. Seega nähtub käesoleva ettepaneku punktides 45 ja 46 viidatud Euroopa Kohtu praktikast selgelt, et võimalike huvide konfliktide vältimiseks võib spordialaliit kehtestada ka kolmandate isikute võistlustele loa andmise menetluse, määratledes enne objektiivselt ja mittediskrimineerivalt kindlaks määratud loa andmise kriteeriumid.

135. Teiseks tähendaks struktuurilise eraldamise nõude kehtestamine, et spordialaliitudel, kes on UEFA ja FIFAga samas olukorras, keelatakse igasugune majandustegevus, mis on raskesti ühitatav asjaoluga, et vaatamata nende erilistele omadustele on nad ka ettevõtjad, kelle tegevusele on sarnaselt kõigi teiste ettevõtetega omane majanduslike eesmärkide taotlemine ja mis ei ole iseenesest konkurentsivastane.

136. Kolmandaks võib spordialaliidu „regulatiivse“ ja „kaubandusliku“ tegevuse („sunniviisiline“) eraldamine minna vastuollu Euroopa spordimudeliga, eelkõige niisuguste spordialade osas, mille puhul on oluline roll püramiidstruktuuril samamoodi nagu jalgpallis. Selle sporditegevuse raames on reguleerivad ja majanduslikud ülesanded omavahel seotud ja üksteisest sõltuvad, kuna nende spordialaliitude egiidi all korraldatud võistluste ärilisel eesmärgil kasutamisest saadav tulu jagatakse ümber asjaomase spordi arendamiseks.

2) „Esmatähtsate vahendite“ teooria kohaldamine

137. Esimese eelotsuse küsimuse analüüsi raames tõstatatud konkreetne problemaatika seisneb selles, kas FIFA ja UEFA kehtestatud eelneva loa ja osalemise eeskirjade analüüsimisel ELTL artikli 102 seisukohast võib olla asjakohane Euroopa Kohtu kohtupraktika „esmatähtsate vahendite“ kohta, mis tuleneb kohtuotsusest Bronner( ).

138. Vastavalt esmatähtsate vahendite teooriale võib turgu valitsevas seisundis ettevõtja, kes omab või kontrollib olulist infrastruktuuri, olla sunnitud tegema koostööd oma konkurentidega, andes neile ilma igasuguse diskrimineerimiseta sellele infrastruktuurile juurdepääsu. Nii otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuses Bronner, et selleks, et turgu valitsevas seisundis ettevõtja keeldumine võimaldamast juurdepääsu infrastruktuurile või teenustele võiks kujutada endast kuritarvitust ELTL artikli 102 tähenduses, on vaja, et see keeldumine kõrvaldaks turul tõenäoliselt igasuguse konkurentsi teenust sooviva isiku poolt ning et sellist keeldumist ei oleks võimalik objektiivselt põhjendada, ja ka seda, et see teenus oleks taotleja äritegevuse jaoks hädavajalik, kuivõrd selle teenuse jaoks ei ole olemas tegelikku ega potentsiaalset asendust( ).

139. Järgnevatel põhjustel olen arvamusel, et UEFA ja FIFA „ökosüsteemi“ ei saa pidada „esmatähtsaks vahendiks“ ja et seega tuleb selle teooria kohaldamine käesolevas kohtuasjas tagasi lükata.

140. Mis puudutab esiteks eelneva loa nõuet, siis tuleb tõdeda, et see ei ole kolmanda isiku, näiteks ESLC poolt uue jalgpallivõistluse korraldamiseks tingimata vajalik. Nagu käesoleva ettepaneku punktis 75 on tõdetud, ei ole ühtegi õiguslikku takistust, mis võiks takistada ESLC algatuses osalevatel klubidel luua ja korraldada vabalt oma võistlusi väljaspool UEFA ja FIFA ökosüsteemi. Nende spordialaliitude luba on seega nõutav vaid juhul, kui klubid, mis osalevad Superliigas, soovivad jääda UEFA liikmeks ja jätkuvalt osaleda tema korraldatavatel jalgpallivõistlustel.

141. Teiseks ei ole niisuguse liiga nagu Superliiga loomisel vaja reprodutseerida UEFA olemasolevat infrastruktuuri koos sellega seotud kohustustega. Mitte keegi ei kohusta uue sõltumatu võistluse korraldajaid korraldama oma projekti UEFA ja FIFA mudeliga sarnase korraldusliku mudeli alusel. Seega, nagu on mainitud käesoleva ettepaneku punktides 106 ja 107, puudutab tegelik probleem käesolevas kohtuasjas võimalust, et need klubid loovad omaenda liiga ja tahavad samal ajal jätkuvalt osaleda FIFA ja UEFA jalgpalli ökosüsteemis ning nende korraldatud võistlustel. Sellisel juhul ei saa esmatähtsaid vahendeid käsitlev kohtupraktika olla asjakohane.

142. Kolmandaks on esmatähtsaid vahendeid käsitleva kohtupraktika kohaldamine õigustatud vaid siis, kui juurdepääsu keelamine võib konkurentsi seotud turul kaotada või ülemäära raskendada või veel takistada sellise uue toote turule toomist, mille järele on nõudlus, millega ei ole eespool viidatud põhjustel käesoleval juhul tegemist.

143. Neljandaks näib mulle, et kui käesoleva ettepaneku punktides 133–142 esitatud seisukohtadest ei tulene teisiti, võib UEFA keeldumine olla objektiivselt põhjendatud nii spordialaselt, arvestades selle ühenduse õiguspäraseid eesmärke, kui ka majanduslikust aspektist, et võidelda parasiitluse või „kahekordse kuuluvuse“ vastu, mis võib nõrgendada UEFA ja FIFA seisundit turul( ).

144. Esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et ELTL artiklit 102 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus Rahvusvahelise Jalgpalliliidu (FIFA) põhikirja artiklid 22 ja 71–73 ega Euroopa Jalgpalliliitude Liidu (UEFA) põhikirja artiklid 49 ja 51, mis näevad ette, et klubide vahel uue üleeuroopalise jalgpallivõistluse loomise suhtes kehtib eelneva loa süsteem, kuivõrd kavandatud võistluse tunnuseid arvestades on nimetatud süsteemist tulenevad piiravad tagajärjed UEFA ja FIFA õiguspäraste, spordi eripäraga seotud eesmärkide saavutamisega lahutamatult seotud ja proportsionaalsed.

3. Kolmas eelotsuse küsimus

145. Kuna kolmandas eelotsuse küsimuses silmas peetud tegevuse konkurentsialase seaduslikkuse küsimus on lahutamatult seotud kahe esimese eelotsuse küsimuse esemeks olevate eeskirjade küsimusega, siis on neid küsimusi analüüsitud koos, nagu on täpsustatud käesoleva ettepaneku punktis 54. Täpsemalt on UEFA ja FIFA määratavate karistuste küsimusi analüüsitud käesoleva ettepaneku punktides 83 ja 84, 101–108, 111–117 ja 119–122.

146. Eelnevaid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale eelotsuse küsimusele, et ELTL artikleid 101 ja 102 tuleb tõlgendada nii, et need ei keela FIFA‑l, UEFA‑l, nende liikmeteks olevatel spordialaliitudel või nende riigisisestel liigadel ähvardada määrata karistusi nende spordialaliitudega liitunud klubidele, kui viimased osalevad uue üleeuroopalise klubidevahelise jalgpallivõistluse loomise projektis, mis võib kahjustada nende spordialaliitude õiguspäraseid eesmärke, mille liikmed need klubid on. Kohaldatavad väljajätmise karistused on kõnealuse projektiga mitte kuidagi seotud mängijate suhtes siiski ebaproportsionaalsed eelkõige osas, mis puudutab nende väljajätmist rahvuskoondistest.

4. Viies eelotsuse küsimus

147. Viienda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellised „klassikalised“ erandid ja konkurentsialased õigustused, nagu on ette nähtud EL toimimise lepingus ELTL artikli 101 lõike 3 puhul ja mis on välja kujundatud ELTL artiklit 102 käsitlevas kohtupraktikas, on kohaldatavad( ).

148. Kõigepealt tuleb märkida, et sellele küsimusele tuleb vastata ainult juhul, kui Euroopa Kohus tuvastab esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele antud vastuseid arvestades, et ELTL artikleid 101 ja 102 on rikutud. Arvestades aga vastuseid, mille ma soovitan nendele küsimustele anda, see nii ei ole.

149. Peale selle nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et pool, kellele heidetakse ette konkurentsieeskirjade rikkumist, peab tõendama, et tema tegevus vastab tingimustele, mis võimaldavad asuda seisukohale, et see kuulub ELTL artikli 101 lõike 3 kohaldamisalasse( ) või et see on ELTL artikli 102 seisukohast objektiivselt põhjendatud( ). Siiski tuleb tõdeda, et käesoleval juhul tehti eelotsusetaotlus ilma FIFAt ja UEFAt enne ära kuulamata ning seega ei saanud nad esitada argumente ja tõendeid nende tingimuste täitmise kohta käesoleva kohtuasja konkreetsetel asjaoludel( ).

150. Kolmele esimesele eelotsuse küsimusele pakutud vastuseid ja eeltoodud täpsustusi arvestades leian, et viiendale eelotsuse küsimusele ei ole vaja vastata.

5. Neljas eelotsuse küsimus

151. Neljandas eelotsuse küsimuses palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas spordiõiguste kasutamist käsitlevad FIFA kehtestatud eeskirjad on kooskõlas ELTL artiklitega 101 ja 102. Need eeskirjad näevad täpsemalt ette, et kõik rahvusvaheliste jalgpallivõistluste korraldamisega seotud õigused kuuluvad „algselt“ FIFA‑le ja sellistele piirkondlikele spordialaliitudele nagu UEFA, kes on „ainsana pädevad lubama nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate mängude ja ürituste levitamist eelkõige audiovisuaalkandjatel, ja seda ilma koha, sisu, kuupäeva, tehnilise või õigusliku piiranguta“.

a) Sissejuhatavad märkused

152. Enne neljanda eelotsuse küsimuse analüüsimist näib mulle oluline selgitada nende eeskirjade konteksti, eelkõige arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu teatavaid järeldusi nende sätete tõlgendamise kohta, tuletades samas meelde, et Euroopa Kohus ei ole pädev tõlgendama FIFA ja UEFA põhikirja sätteid, mis ilmselgelt ei kuulu liidu õigustikku.

153. FIFA põhikirja artiklites 67 ja 68 on sätestatud, et FIFA peab UEFA „jurisdiktsiooni“ kuuluvatest võistlustest tulenevaid õigusi enda algseks ainuomandiks. Tuleb tõdeda, et asjaolu, et FIFA põhikirjas ei ole seda sõna määratletud, tekitab teatavat segadust, millest annavad tunnistust ühelt poolt ESLC ning teiselt poolt FIFA ja UEFA erinevad seisukohad. Seega pooldab ESLC mõiste „jurisdiktsioon“ (suhteliselt laia) grammatilist tõlgendamist, kinnitades, et see viitab jalgpalliõiguste täielikule (ja ainuõiguslikule) omandile kõigil võistlustel, mis toimuvad geograafiliselt Euroopa mandril. FIFA ja UEFA väidavad seevastu sisuliselt, et viide sõnale „jurisdiktsioon“ on juriidilise, mitte geograafilise tähendusega selles mõttes, et see hõlmab üksnes nende poolt Euroopas lubatud võistlusi.

154. Komisjon omakorda leiab, et neid sätteid tuleb tõlgendada koostoimes UEFA põhikirja artikli 49 lõikega 1, milles on sätestatud, et UEFA on ainsana pädev korraldama Euroopas rahvusvahelisi võistlusi, kus osalevad temaga liitunud ühendused ja/või klubid. Neid väljendeid koos võib mõista – nagu muide näib väitvat eelotsusetaotluse esitanud kohus – tähenduses, et FIFA nõuab ilma igasuguse piiranguta UEFA ainuomandiõigust võistluste suhtes, millel osalevad tema liikmesühenduste klubid, mis näib viitavat sellele, et see hõlmab ka selliste võistlustega seotud õigusi nagu Superliiga.

155. Sellega seoses tuleb esiteks meenutada, et FIFA põhikirja artiklid 67 ja 68 kuuluvad erilisse konteksti, mis on omane teatud väga populaarsetele spordialadele, sh jalgpallile, kus on olemas kõige olulisemate võistlustega seotud õiguste tsentraliseeritud kasutamise mehhanism.

156. Vastupidi sellele, mida väidab ESLC, ei paista selle mudeli ülesehitus tuginevat kohustusele loovutada õigused, mis on jalgpalliklubidel või jalgpallivõistluste korraldajatel, vastu nende tahtmist UEFA‑le. Õiguslikust vaatevinklist näib pigem vastupidi, et UEFA võistlustel osalevad klubid usaldasid vabatahtlikult oma spordialaste õiguste kasutamise UEFA-le, jäädes samas endiselt nende tegelikeks ja lõplikeks omanikeks ning sellest tulenevalt saades osa nende müügi tulust. Seega saab kõnealustes artiklites ette nähtud täielikku ja ainuõiguslikku „algset omamist“ mõista kontseptuaalselt üksnes UEFA (kui Euroopa jalgpallivõistluse korraldaja) ja professionaalsete jalgpalliklubide (kui nendel osalejate) ühisomandi väljendusena( ).

157. Teiseks, kuigi FIFA põhikirja artiklid 67 ja 68 sisaldavad mitmeti mõistetavat sõnastust, mida võib tõlgendada nii, et silmas peetakse ka jalgpallivõistlusi, mida korraldavad kolmandad isikud Euroopas, olen arvamusel, et neid sätteid ei saa mõista nii, et need kohustavad sundvõõrandamise teel loovutama need õigused UEFA‑le, kui õigused tulenevad kolmanda isiku võistlusest, mis ei ole selle spordialaliiduga seotud. Minu arvates saavad need sätted puudutada üksnes neid ärilisi õigusi, mis tulenevad UEFA egiidi all korraldatud võistlustest, mistõttu need eeskirjad ei saa kehtida kõigi väljaspool UEFA ökosüsteemi loodud iseseisvate võistluste suhtes. Pealegi ei saa eraõiguslik organisatsioon mingil juhul oma eeskirjade kaudu reguleerida teiste temast sõltumatute eraõiguslike organisatsioonide tegevust. Sellise võistluse korraldajad võivad põhimõtteliselt vabalt kasutada neist võistlustest tulenevaid õigusi, nagu nad soovivad, ilma UEFA sekkumiseta.

b) Õiguslik analüüs

158. Ei saa eitada, et FIFA kui rahvusvahelisi jalgpallivõistlusi korraldavate ja turustavate ettevõtjate ühendus või ettevõtja tegeleb majandustegevusega, mis hõlmab nii intellektuaalseid kui ka ärilisi, tehnilisi ja rahalisi investeeringuid. Selline tegevus peab ühelt poolt põhimõtteliselt saama õiguskaitset ja väärima tasu, mille peamine – kuid mitte ainus – allikas võib olla teiselt poolt võistlustega seotud spordiõiguste (edastamine, taasedastamine või muu) kasutamine.

159. Lisaks tuleneb seda tüüpi spordivõistlustega seotud õiguste turustamise kokkulepete valdkonnas komisjoni otsustuspraktikast ja eelkõige tema otsusest UEFA Meistrite Liiga kaubanduslike õiguste ühismüügi kohta, et kokkulepped, mis näevad ette nende õiguste ainuõiguse ainult ühele üksusele, võivad konkurentsi piirata( ) (olenemata asjaolust, et nende suhtes võib ELTL artikli 101 lõike 3 alusel kehtida erand)( ).

160. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus erineb oluliselt küsimusest, mida komisjon analüüsis eespool viidatud otsuses – selles mõttes, et käesoleval juhul ei piirdu väidetav konkurentsipiirang üksnes UEFA konkreetse võistluse kaubanduslike õiguste ühismüügi ja ainuõigusliku kasutamisega, vaid puudutab ka teiste võistlustega, mis võivad toimuda Euroopas, seotud õiguste väidetava „omastamise“ küsimust ning asjaolu, et nende reeglite eesmärk või tagajärg on täiendada UEFA monopoli jalgpallivõistluste korraldamise ja turustamise turul –, on need kaks problemaatikat omavahel seotud, kuna need puudutavad FIFA põhikirjaga UEFA-le antud volitusi ja õigusi olla jalgpallivõistluste kaubanduslike õiguste ainuõiguslik omanik ja müügiorgan Euroopas.

161. Sellega seoses tuleb märkida, et käesoleval juhul on FIFA või UEFA jalgpalliõiguste kasutamine „tuletatud“ või „täiendav“ majandustegevus võrreldes „põhilise“ majandustegevusega, mis seisneb rahvusvaheliste jalgpallivõistluste korraldamises ja turustamises ning mida analüüsiti kahe esimese eelotsuse küsimuse raames. UEFA reeglite kombineeritud analüüs näib viitavat sellele, et kõigi võistluste suhtes, milles osalevad klubid, kes on selle spordialaliidu liikmed, tuleb kohaldada selle liidu kehtestatud eeskirju, sealhulgas nende õiguste kasutamise eeskirju. Sellest järeldub, et selline stsenaarium võib kaasa tuua konkurentsipiirangu, kuna neid reegleid võib pidada turule sisenemise (täiendavateks) tõketeks, mis takistavad uute spordivõistluste loomist ja arendamist ning võivad seetõttu avaldada (vähemalt potentsiaalset) väljatõrjuvat mõju võistluste korraldamise ja turustamise turule (aidates kaasa turu sulgemisele konkurentide kahjuks), samuti spordiõiguste kasutamise turule (tehes klubidele kohustuslikuks nende õiguste tsentraalse ja ainuõigusliku kasutamise).

162. Kui konkurentsipiirangu olemasolu on võimalik tõendada, tuleb järgmisena analüüsida, kas see piirang on lahutamatult seotud õiguspärase eesmärgiga ja sellega proportsionaalne või kas piirav tegevus vastab tingimustele, mis peavad olema täidetud selleks, et kohaldada ELTL artikli 101 lõike 3 alusel individuaalset erandit, või on piirang ELTL artikli 102 tähenduses objektiivselt põhjendatud.

163. Mis puudutab piirangute võimalikku õigustatust „seonduvate piirangute“ teooria alusel, siis seda küsimust tuleb sisuliselt hinnata käesoleva ettepaneku punktides 93–118 esitatud analüüsiskeemi alusel.

164. Mis puudutab täpsemalt nende eeskirjadega taotletavaid õiguspäraseid eesmärke, siis peale nende, mis on seotud Euroopa spordimudeliga ja mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktides 30 ja 95–98, näib käesoleval juhul eriti asjakohane finantssolidaarsuse eesmärk, kuna suur osa ümberjaotatud kasumist näib tulenevat otseselt nende võistluste majanduslike õiguste kasutamisest. Märgin sellega seoses, et FIFA põhikirja artiklite 67 ja 68 eesmärk on õiguspärane eesmärk, mida komisjon tunnustas eelkõige otsuses „UEFA Meistrite Liiga kaubanduslike õiguste ühismüük“ ja mis seisneb UEFA korraldatavate spordivõistlustega seotud spordiõiguste kasutamisest saadava tulu maksimeerimises, mis on täies ulatuses mõeldud jalgpalli arenguks üldiselt ja solidaarsuseks klubide suhtes, kes on püramiidi madalamatel astmetel( ).

165. Lisaks, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, näivad need artiklid olevat sellise eesmärgi taotlemisega proportsionaalsed, kuna need annavad FIFA‑le ja UEFA‑le kõnealuste õiguste omandiõiguse, sest see säte võimaldab vältida raskusi, mida tekitaks regulaarne läbirääkimine vastavate tulude klubide vahel jaotamise üle.

166. Sellega seoses tuleb meenutada, et jalgpalli iseloomustab klubide vastastikune majanduslik seotus, mistõttu võistluse rahaline edu sõltub ennekõike klubide teatavast võrdsusest. Spordivõistlustest tulenevate õiguste kaubanduslikust kasutamisest saadud tulude ümberjagamine vastab aga sellele „tasakaalu“ eesmärgile. Kui iga klubi võiks pidada vabalt ühepoolselt läbirääkimisi kõigi oma kaubanduslike õiguste, sealhulgas klubidevahelistel võistlustel osalemisest tulenevate õiguste üle (näiteks televisiooniõigused), seaks see ohtu klubidevahelise tasakaalu.

167. Lisaks tuleb märkida, et nagu Euroopa Kohus on märkinud, on põhikohtuasjas kõne all olevate õiguste kasutamine seotud spordiga, millel on „märkimisväärne sotsiaalne tähtsus“( ). Seda loogikat järgides võttis liidu seadusandja vastu õigusnormid, mis näevad eelkõige ette, et iga liikmesriik võib kehtestada „ühiskonnale väga tähtsate“ spordisündmuste avatud edastamise kohustuse( ).

168. Samadel põhjustel, mis on toodud vastuses viiendale eelotsuse küsimusele, leian, et ei ole vaja võtta seisukohta küsimuses, kas ELTL artikleid 101 ja 102 puudutavad võimalikud õigustused on olemas. Täielikkuse huvides tuleb siiski täpsustada, et komisjon leidis oma otsuses „UEFA Meistrite Liiga kaubanduslike õiguste ühismüük“, et UEFA tsentraliseeritud äritegevust käsitleva kokkuleppe suhtes kehtib ELTL artikli 101 lõike 3 alusel individuaalne erand. Sellega seoses leidis komisjon, et nendest eeskirjadest saavad kasu kasutajad selles mõttes, et jalgpalliklubide üleeuroopalisi võistlusi puudutavaid meediatooteid turustatakse ühes müügikohas ning neid ei saa muul juhul toota ja levitada sama tõhusalt( ).

169. Eelnevaid põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata neljandale eelotsuse küsimusele, et ELTL artikleid 101 ja 102 tuleb tõlgendada nii, et FIFA põhikirja artiklid 67 ja 68 ei ole nendega vastuolus, kuna piirangud seoses FIFA ja UEFA korraldatud võistlustega seotud ainuõiguste turustamisega on lahutamatult seotud spordi eripäraga seotud õiguspäraste eesmärkide saavutamisega ja nendega proportsionaalsed. Lisaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne analüüsida, mil määral võib kõnealuste artiklite suhtes kohaldada ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud erandit või kas see piirang on objektiivselt põhjendatud ELTL artikli 102 tähenduses.

6. Kuues eelotsuse küsimus

170. Kuuenda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas FIFA ja UEFA eeskirjad, mis käsitlevad rahvusvaheliste jalgpallivõistluste eelnevat luba ning professionaalsete jalgpalliklubide ja mängijate osalemist nendes, on kooskõlas EL toimimise lepingu artiklitega, mis käsitlevad nelja põhivabadust.

171. Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et EL toimimise lepinguga tagatud majandusvabaduste kahjustamise keelde ei kohaldata mitte ainult avalikest allikatest pärit normidele ja üldisemalt liikmesriikidele omistatavatele meetmetele, vaid ka eraõiguslikele eeskirjadele või meetmetele, sealhulgas spordialaliitude eeskirjadele või tegevusele( ). Nii nähtub Euroopa Kohtu samast praktikast, et kuigi spordialaliidud võivad oma eeskirju kehtestada, ei saa nende autonoomia anda neile õigust piirata EL toimimise lepinguga antud õiguste kasutamist.

172. Euroopa Kohtu samamoodi väljakujunenud praktikast tuleneb siiski, et teatud õigusnorme või tegevust, mis on pärit üksustelt (nagu Rahvusvaheline Olümpiakomitee) või (riikide või rahvusvahelistelt) spordialaliitudelt, tuleb pidada algusest peale EL toimimise lepingu majandusliku sisuga põhivabadusi käsitlevate sätete kohaldamisalast välja jäävateks, kuna need puudutavad „ainult spordiga“ seotud küsimusi, mis ei ole iseenesest seotud majandustegevusega( ). Euroopa Kohus on siiski rõhutanud, et see „spordi erand“ peab jääma oma eseme piiridesse,( ) ja otsustas, et seda kohaldatakse senini üksnes väga piiratud hulga reeglite korral, mis puudutavad „põhilist“ sporditegevust( ). Seega ei saa sellele erandile tugineda, et igasugune sporditegevus EL toimimise lepingu kohaldamisalast välja arvata. Kuna meetme kvalifitseerimine „spordierandiks“ vabastab selle asutamislepingu sätete kohaldamisest ja seega igasugusest kontrollist, tuleb seda mõistet tõlgendada kitsalt.

173. Sellest kohtupraktikast tuleneb, et UEFA poolt ette nähtud eelneva loa süsteemile ei saa selle iseloomulike tunnuste tõttu „spordierandit“ kohaldada. Seega, isegi kui selle süsteemi „spordiaspekte“ ei saa eitada, on sellel siiski ka (ja kahtlemata) majanduslik mõõde, kuna see annab UEFA‑le võimaluse kontrollida ja seega keelata juurdepääsu spordivõistluste korraldamise turule, võib see mõjutada põhivabadusi.

174. Kuna kõnealused UEFA eeskirjad kuuluvad EL toimimise lepingu majandusliku sisuga põhivabadusi käsitlevate sätete kohaldamisalasse, tuleb esiteks kindlaks teha, millised on asjaomased vabadused, ja teiseks, kas need on piiratud.

175. Sellega seoses tuleb tõdeda, et arvestades UEFA kaalutlusõigust, mis võimaldab tal kontrollida turulepääsu kriteeriumide alusel, mille ta on ise kehtestanud, võib selle spordialaliidu kehtestatud eelneva loa ja osalemise eeskirju pidada sellisteks, mis võivad esiteks piirata spordivõistluste korraldamise turule tulla soovivate ettevõtjate asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust käsitlevaid ELTL artikleid 49 ja 56. Need eeskirjad võivad seega negatiivselt mõjutada alternatiivsete rahvusvaheliste jalgpallivõistluste korraldajate, nagu ESLC võimalust kasutada selliste professionaalsete jalgpalliklubide teenuseid, kes kasutavad neid mängijaid, kes on nende teenustega liitunud või kavatsevad seda teha, teades, et nad ei saa seda teha, kui FIFA või UEFA ei ole andnud luba rahvusvahelistele võistlustele, mida nad kavatsevad korraldada ja turustada.

176. Teiseks mõjutavad kõnealused eeskirjad UEFA eeskirjades ette nähtud väljajätmise karistuste tõttu klubide endi võimalust luua oma võistlusi (kui oletada, et seda ei korralda kolmandast isikust üksus) ning pakkuda oma teenuseid kolmanda isiku võistlusele.

177. Kolmandaks võivad FIFA ja UEFA kehtestatud eelneva loa ja osalemise eeskirjad ka muuta vähem atraktiivseks mängijate vaba liikumise võimaluse (ELTL artikli 45 tähenduses), mängijate võimaluse osutada oma teenuseid professionaalsetele jalgpalliklubidele (või nendes tööle asuda), mis asuvad teistes liikmesriikides kui see, mille kodanikud nad on, näiteks ESLC klubides, selleks et võimaldada nendel klubidel osaleda rahvusvahelisel spordivõistlusel, mis konkureerib võistlustega, mida korraldavad ja turustavad FIFA ja UEFA, nagu Superliiga. Lisaks, kui need mängijad seda teevad, võidakse nende suhtes kohaldada väljajätmise karistust ja neil on laiemas mõttes oht, et nad võivad oma tööalase karjääri ja majandustegevuse raames kahju kannatada.

178. Neljandaks puudutab see ka ELTL artiklis 63 sätestatud kapitali vaba liikumist, ehkki see on asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabadusega võrreldes ainult kõrvalise tähtsusega, kuna eelotsusetaotlusest ja ESLC seisukohtadest tuleneb, et selle äriühingu loomine ja arendamine eeldaks olulist rahastamist, mida võivad anda erinevates liikmesriikides asuvad krediidiasutused.

179. Lõpuks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul analüüsida käesolevas asjas kõne all olevate eelneva loa andmise ja o