ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Nende asjaoludega arvestades otsustas Asylgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 343/2003 artiklit 19 koosmõjus määruse nr 343/2003 artikliga 18 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud sätete kohaselt nõusoleku andnud liikmesriik on see liikmesriik, kes vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise eest määruse nr 343/2003 artikli 16 lõike 1 sissejuhatava lause tähenduses, või on varjupaigataotluste kohta tehtud otsuste peale esitatud kaebusi menetlev siseriiklik organ, kui ta jõuab määruse nr 343/2003 artikli 19 lõike 2 alusel esitatud edasikaebuse või uuesti läbivaatamise taotluse menetlemise käigus – olenemata kõnealusest nõusolekust – järeldusele, et vastavalt määruse nr 343/2003 III peatükile on vastutav liikmesriik mõni muu riik (kuigi sellele riigile ei ole vastuvõtmispalvet esitatud või ei ole see riik nõusolekut andnud), kohustatud liidu õiguse alusel siduvalt tuvastama, et tema juures pooleliolevas edasikaebuse või uuesti läbivaatamise taotluse menetluses on vastutav kõnealune muu liikmesriik? Kas sellega seoses on igal varjupaigataotlejal subjektiivsed õigused lasta oma varjupaigataotlus läbi vaadata konkreetsel vastutaval liikmesriigil, kes on määratud vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumide kohaselt? 2. Kas määruse nr 343/2003 artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kuhu sisenemine oli esimene ebaseaduslik sisenemine („esimene liikmesriik”), peab tunnistama oma vastutust kolmanda riigi kodaniku varjupaigataotluse läbivaatamise eest järgmiste asjaolude esinemise korral: Kolmandast riigist tulev kolmanda riigi kodanik siseneb ebaseaduslikult asjaomasesse esimesse liikmesriiki. Ta ei esita seal varjupaigataotlust. Seejärel lahkub ta riigist ja siseneb kolmandasse riiki. Vähem kui kolme kuu pärast lahkub ta kolmandast riigist ja siseneb ebaseaduslikult mõnda muusse EL liikmesriiki („teine liikmesriik”). Kõnealusest teisest liikmesriigist suundub ta kohe otse kolmandasse liikmesriiki ja esitab seal esimese varjupaigataotluse. Selleks ajaks on ebaseaduslikust sisenemisest esimesse liikmesriiki möödunud vähem kui 12 kuud. 3. Kas olenemata teisele küsimusele antavast vastusest tuleb juhul, kui selles küsimuses nimetatud „esimene liikmesriik” on liikmesriik, kelle varjupaigasüsteemis on tuvastatud kogu süsteemi läbivad puudused, mis on võrreldavad [Euroopa Inimõiguste Kohtu] 21. jaanuari 2011. aasta otsuses nr 30.696/09: M.S.S. kirjeldatud puudustega, määrata esmajärjekorras vastutav liikmesriik määruse nr 343/2003 tähenduses teistel alustel, olenemata Euroopa Kohtu [eespool viidatud kohtuotsusest N. S. jt]? Kas lähtuda võib eeskätt sellest, et sellises liikmesriigis viibimine ei saa algusest peale olla asjaolu, millest tuleneb liikmesriigi vastutus määruse nr 343/2003 artikli 10 tähenduses?”
44

Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selleks, et oleks võimalik asuda seisukohale, et „toodet kaitseb kehtiv aluspatent” nimetatud sätte tähenduses, ei ole vaja, et toimeaine oleks patendinõudlustes kirjeldatud strukturaalse mudeli abil. Kui see toimeaine on hõlmatud Euroopa Patendiameti antud patendi nõudlustes sisalduvas funktsionaalses mudelis, ei ole sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse andmine nimetatud artikli 3 punktiga a vastuolus, ent seda siiski tingimusel, et nende nõudluste alusel, tõlgendades neid eelkõige leiutiskirjeldust arvestades, nagu on ette nähtud Euroopa Patendikonventsiooni artiklis 69 ja selle tõlgendamise protokollis, on võimalik järeldada, et nimetatud nõudlustes on kaudselt, aga tingimata silmas peetud konkreetselt seda toimeainet, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
66

Eeskätt järeldab see valitsus eespool viidatud kohtuotsustest Schumacker ja de Groot, et tulu maksustamise ning maksukohustuslase isikliku ja perekondliku olukorra arvesse võtmise vahel on seos, st seda olukorda tuleb elukohaliikmesriigis arvesse võtta üksnes siis, kui selles riigis on saadud maksustatavat tulu. Belgia valitsus rõhutab, et 1967. aasta leping näeb ette, et töökohaliikmesriigis saadud tulu on elukohaliikmesriigis maksust vabastatud. Ent maksust vabastamise korrale on just omane see, et maksustatav summa võrdsustatakse nulliga ja välditakse seda, et mahaarvamisi tehtaks, sõltumata sellest, kas need on isikliku või perekondliku olukorraga seotud või mitte.
30

Eeltoodut arvestades tuleb vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele, et ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse, et kõrgharidusasutused – kuhu kavatsevad registreeruda õpilased, kes taotlevad maakondlikku stipendiumi, mida finantseerib peamiselt ESF – tõendaks kümneaastast kogemust, kui need kõrgharidusasutused ei ole siseriiklikus õiguses tunnustatud ülikoolid ega haridusasutused, mis pakuvad kinnitatud magistrikursusi.
3

Määruse nr 207/2009 artikkel 42 käsitleb vastulause menetlemist ühtlustamisametis. See on sõnastatud järgmiselt: „[…] 2. Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks. 3. Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud. […]”
30

Neil asjaoludel otsustas Dioikitiko Protodikeio Serrón menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas imporditud kauba tolliväärtus määratakse kindlaks [tolliseadustiku] artiklite 29 ja 32 alusel ka juhul, kui leping puudutab toorainega (tooraine on toimingu tegemise riiki eksporditud ilma välistöötlemise protseduurile (hiljem reimportimiseks) suunamiseta) tehtavat toimingut või tooraine töötlemist, mis ei ole selle [seadustiku] artiklis 24 ette nähtud tasemel või ei ole igal juhul piisav selleks, et anda selle tulemusena valminud kaubale toimingu või töötlemise koha päritolu? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas lahend oleks erinev juhul, kui arvete ja muude paikapidamatuks tunnistatud dokumentide põhjal näib, et import on toimunud müügilepingu alusel, kuid on tõendatud, et leping käsitles impordiriigi päritolu toorainega vähese tähtsusega toimingute tegemist konkreetse tasu eest, mis on võimalik kindlaks määrata, ning et deklareeritud tolliväärtus ei vasta tegelikult makstud või makstavale hinnale? 3. Kui vastus teisele küsimusele on eitav, siis kas lahend oleks erinev juhul, kui on lisaks tõendatud, et rakendati skeemi, mille raames huvitatud isik kuritarvitas kasu saamise eesmärgil ühenduse õigusnorme? 4. Kui otsustatakse, et [tolliseadustiku] artikleid 29 ja 32 saab kohaldada niisuguses olukorras, nagu on kirjeldatud teises küsimuses, isegi kui esinevad kolmandas küsimuses kirjeldatud objektiivsed asjaolud ja subjektiivne asjaolu, siis milline on imporditud kaubale lisatud ja importijale tasuta tarnitud koostisosa (käesolevas asjas suhkru) väärtus, kui seda koostisosa, mida ei saanud suunata välistöötlemise protseduurile (hiljem reimportimiseks) nimetatud [seadustiku] artikli 146 lõike 1 tähenduses, ei ole tootnud importija, kuid kes omandas selle ekspordihinnaga (mis on madalam kui siseturuhind, kuna sellele tootele laieneb toetuste süsteem)?”
39

Seetõttu tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 805/2004 artikli 6 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav lepingutele, mille kaks isikut on sõlminud väljaspool oma äri- või kutsetegevust.
44

Lisaks tuleb märkida, et põhikohtuasjas ei ole pädevuse üle toimuv arutelu lõplikult lõppenud asjaolu tõttu, et puudub võimalus kaevata edasi 6. aprilli 2011. aasta kohtumääruse peale, millega Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca tuvastas, et tal puudub territoriaalne pädevus, et vaadata läbi ACICL esitatud ebaõiglaste tingimuste kasutamise lõpetamise hagi. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, võib selle arutelu uuesti avada, kui sisulise otsuse peale esitatakse kaebus.
65

Eeltoodud kaalutluste kogumist tuleneb, et põhikohtuasjas kõne all olev siseriiklike normidega kehtestatud kord on põhjendatud, arvestades eesmärki tagada elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine, ja on sobiv, et tagada selle eesmärgi täitmine; samuti ei näi see minevat kaugemale, kui on vaja selle eesmärgi saavutamiseks.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikli 2 punkti 2 alapunkti c tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei või sellistel asjaoludel, nagu kõne all põhikohtuasjas, nõuda, et selleks, et vähemalt 21‑aastast alanejat lähisugulast saaks pidada ülalpeetavaks ja seega nimetatud sättes määratletud pereliikmeks, peab ta tõendama, et ta on tööd otsinud, taotlenud abi toimetulekuks oma päritoluriigi ametiasutustelt ja/või püüdnud muudmoodi toime tulla, kuid see on osutunud võimatuks.
16

M. G. jäi 11. juulil 2010, olenemata sellest, et ta oli oma karistuse ära kandnud, vahi alla, kuna Secretary of State tegi otsuse tema väljasaatmise kohta. Selles otsuses leidis Secretary of State esiteks, et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 punktis a ette nähtud kõrgendatud kaitse väljasaatmise eest tugineb kodaniku integreerumisele vastuvõtvasse liikmesriiki ning vangis viibides kodanik ei integreeru. Teiseks asus ta seisukohale, et M. G‑le ei laiene ka kõrge kaitse väljasaatmise eest, kuna ta ei ole tõendanud, et ta on omandanud alalise elamisõiguse, ning teiseks esinesid igal juhul asjaomase isiku väljasaatmiseks avaliku korra või julgeolekuga seonduvad tõsised põhjused. Kolmandaks tõdes Secretary of State, et seda enam ei saanud M. G‑le laieneda ka põhikaitse väljasaatmise eest.
19

Lisaks märgib ta, et Euroopa Kohus leidis oma 15. oktoobri 2002. aasta otsuses kohtuasjas C-427/98: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2002, lk I-8315), et liikmesriikidel on õigus jätta eespool viidatud kohtuotsusest Elida Gibbs tulenevad põhimõtted kohaldamata, kui põhiteenus on maksuvaba. Selles osas on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et eespool viidatud kohtuotsust komisjon vs. Saksamaa tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Kohtu poolt eespool viidatud otsuses Elida Gibbs väljatöötatud põhimõtted ei ole kohaldatavad juhul, kui viimane teenus turustusahelas on maksuvaba. Kuigi põhiteenused kuuluvad kuuenda direktiiv artiklis 26 kehtestatud eriskeemi kohaldamisalasse, on kõnealused teenused nimetatud artikli lõike 3 kohaselt käsitatavad maksuvaba vahendustegevusena, kui tehinguid, mida kõnealuse teenuse osutaja tellib teistelt maksukohustuslastelt, osutatakse väljaspool Euroopa Liitu. Kui nimetatud tehinguid tehakse nii liidus kui ka väljaspool liitu, võib maksust vabastada üksnes ühe osa tehingust.
59

Komisjon rõhutab seejärel, et Hispaania Kuningriik ei ole varem väitnud, et valis direktiivi 2002/91 artikli 8 sellise siseriiklikku õigusesse ülevõtmise ühendatud viisi, ning kuninga dekreedi 1027/2007 seletuskirja punktist 8 tuleneb, et dekreedi eesmärk on võtta üle artikli 8 punktis a ette nähtud variant. Ta rõhutab, et Hispaania Kuningriik viitas 22. juuli 2010. aasta vastuses täiendavale märgukirjale üksnes autonoomsete piirkondade rakendusmäärustele – millest mõnede menetlemine on pooleli – kuumaveekatelde ülevaatuse kohta, ning seda hoolimata asjaolust, et õigusnormid, mis pidid artikli 8 punkti b Hispaania õigusesse üle võtma, sel kuupäeval juba kehtisid.
29

Mis puudutab esiteks direktiivi 85/577, siis see mainib põhjenduses 4 eelkõige asjaolu, et „tarbijal puudub sageli võimalus pakkumise kvaliteeti ja hinda muude pakkumistega võrrelda”, ja põhjenduses 5 asjaolu, et „tarbijale tuleks anda õigus […] leping tühistada, et võimaldada tal hinnata lepingust tulenevaid kohustusi”. Teiseks, arvestades, et kindlustuslepingud on õiguslikult keerukad finantsinstrumendid, mis erinevad üksteisest suurel määral, olenevalt sellest, kes on neid pakkuv kindlustusandja, ja toovad endaga olulisi rahalisi kohustusi, mis kestavad potentsiaalselt väga kaua, on kindlustusvõtja võrreldes kindlustusandjaga nõrgemas olukorras ja see on analoogiline olukorraga, milles on tarbija väljaspool äriruume lepingut sõlmides.
61

Neil asjaoludel asus Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse E. Friz punktides 46–48 seisukohale, et direktiiviga 85/577 ei ole vastuolus asjaomases põhikohtuasjas kõnealune õigusnorm, kuna selle õigusnormi eesmärk on vastavalt tsiviilõiguse üldpõhimõtetele tagada, et erinevate huvitatud poolte vahel valitseb vajalik tasakaal ning et riskid on jaotatud õiglaselt. Lisaks on Euroopa Kohus varem tehtud otsuses leidnud, et nii selle direktiivi ülesehitus kui ka mitme sätte sõnastus viitavad asjaolule, et tarbijakaitse on allutatud teatavatele piirangutele (vt 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-412/06: Hamilton, EKL 2008, lk I-2383, punktid 39 ja 40).
53

Telefónica väidab eelkõige, et tal on võimatu taotleda kohtulikku kontrolli vaid vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 1 osas, põhjustades vaidluse maksuhalduriga ja tuginedes vaidlusalusele kavale, hoolimata sellest, et viimane on kehtivast Hispaania õiguskorrast kadunud, saavutamaks, et pädev siseriiklik kohus esitaks Euroopa Kohtule kehtivuse hindamiseks eelotsuse küsimuse ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b alusel. See nõuaks nimelt, et ta otsustaks toime panna õigusrikkumise, see tähendab, et ta käituks teadlikult vastuolus kehtivate õigusnormidega. Kuid õigust tahtlikult rikkudes ei käituks ta mitte ainult vastuolus käitumisjuhenditega, millega ta on nõustunud, vaid esineb ka kindel oht, et Hispaania maksuhaldur otsustab kasutada enda pädevust sanktsiooni määramiseks, millele annaksid aluse mitu asjas kohaldamisele kuuluvat maksuõigusnormi.
44

Tuleb tõdeda, et CMR selle sätte tõlgendamine selliselt, et kõnealusel regressihagil ja tuvastusotsusel ei ole sama ese ja alus, ei tagaks vähemalt tingimustel, mis on vähemalt sama soodsad kui need, mis on sätestatud määruses nr 44/2001, samaaegsete kohtumenetluste toimumise võimaluse võimalikult suurel määral vähendamise eesmärgi täitmist, mis – nagu on ka korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 36 – on üks eesmärkidest ja põhimõtetest, millel tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtav õigusalane koostöö liidus põhineb.
74

Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas viisaeeskirja tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklikes õigusaktides sisalduv säte nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näeb ette, et kui viisaeeskirjas kehtestatud viisa andmise tingimused on täidetud, siis on pädevatel ametiasutustel õigus taotlejale ühtne viisa väljastada, ilma et oleks täpsustatud, et nad peavad selle viisa andma.
18

Neil asjaoludel otsustas Gerechtshof te ’s‑Gravenhage menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi [96/9] artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et veebiportaali kaudu ligipääsetava andmebaasi kogu sisu või kvaliteedilt või kvantiteedilt olulise osa taaskasutamisega (kättesaadavaks tegemisega) kolmanda isiku poolt on tegemist siis, kui kõnealune kolmas isik võimaldab tema poolt pakutava spetsiaalse metaotsingumootori abil teostada üldsusel „reaalajas” otsingu andmebaasi kogu sisus või selle olulises osas, töödeldes kasutaja päringut, mida on „tõlgitud” andmebaasi sisaldava veebiportaali otsingumootoriga kohandamiseks? 2. Kui vastus on eitav, siis kas olukord on teistsugune, kui kõnealune kolmas isik edastab või kuvab pärast otsingutulemuste kättesaamist igale kasutajale omaenda veebilehel ja selle kujundusega väga väikese osa andmebaasi sisust? 3. Kas [esimesele ja teisele] küsimusele vastamisel on oluline, et kõnealune kolmas isik teeb nimetatud toiminguid pidevalt, töötleb oma otsingumootori kaudu iga päev ühtekokku 100000 „tõlgitud” päringut ja teeb saadud tulemused eri kasutajatele eespool kirjeldatud viisil kättesaadavaks? 4. Kas direktiivi [96/9] artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et andmebaasi sisu mitteoluliste osade korduv ja süstemaatiline taaskasutamine on lubamatu, kui see võib viia andmebaasi tavapärase kasutamisega vastuolus olevate tegudeni või kahjustada põhjendamatult andmebaasi tegija seaduslikke huve, või on siin piisav korduv või süstemaatiline taaskasutamine? 5. Juhul kui nõutav on korduv ja süstemaatiline taaskasutamine: a) milline tähendus on sõnal „süstemaatiline”? b) kas tegemist on süstemaatilise taaskasutamisega, kui see toimub automaatselt? c) kas on oluline, et seejuures kasutatakse eespool kirjeldatud viisil spetsiaalset metaotsingumootorit? 6. Kas direktiivi [96/9] artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud keeld ei ole kohaldatav, kui kolmas isik teeb korduvalt oma kompleksotsingu kasutajatele iga päringu kohta kättesaadavaks üksnes andmebaasi sisu mitteolulised osad? 7. Kui vastus on jaatav, siis kas see kehtib ka juhul, kui kõnealuste mitteoluliste osade taaskasutamisel on kumulatiivne toime, mille tagajärjel tehakse kasutajatele üheskoos kättesaadavaks andmebaasi sisu oluline osa? 8. Kas direktiivi [96/9] artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et lubamatute toimingute puhul, mille tulemusel tehakse taaskasutamise kumulatiivse toime tagajärjel üldsusele kättesaadavaks kaitstud andmebaasi kogu sisu või selle oluline osa, on kõnealuse artikli tingimused täidetud, või tuleb lisaks sellele väita ja tõendada, et kõnealused toimingud on vastuolus andmebaasi tavapärase kasutamisega või kahjustavad põhjendamatult andmebaasi tegija seaduslikke huve? 9. Kas tuleb lähtuda sellest, et eespool nimetatud toimingute tegemisega kahjustatakse tõsiselt andmebaasi teinud isiku investeeringut?”
—

ELTL artikli 110 kohaldamisel on samasugused kodumaised tooted, mis on sarnased niisuguse kasutatud sõidukiga, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis võeti esimest korda kasutusele enne 1. veebruari 2008 ning imporditi Madalmaadesse ja registreeriti seal 2010. aastal, sõidukid, mis on juba Madalmaade turul ja millel on arutusel oleva sõidukiga kõige sarnasemad tunnused.
21

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on direktiivi 2005/29 artikli 6 lõike 1 tõlgendusprobleemi põhjuseks selle keeleversioonide vahelised erinevused. Itaaliakeelne versioon (milles on kasutatud väljendit e in ogni caso) ja saksakeelne versioon (milles kasutatakse väljendit und [...] in jedem Fall) näivad osutavat üldsättele, mille järgi piisab kauplemistava eksitavana kvalifitseerimiseks ainult asjaolust, et kauplemistava võib mõjutada tarbija tehingukäitumist. Seevastu ingliskeelne versioon (milles on kasutatud väljendit and in either case) ja prantsuskeelne tekst (milles on kasutatud väljendit dans un cas comme dans l’autre) tunduvad näitavat, et eksitava kaubandustavaga saab olla tegemist ainult siis, kui esinevad esiteks üks kahest alternatiivsest tingimusest antud artikli sissejuhatava osa esimesest osast ja teiseks tingimus, mille kohaselt peab kaubandustava mõjutama tarbija tehingukäitumist.
17

Neil asjaoludel otsustas Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kui kohaldada [direktiivi 2006/112] artikli 134 kohustuslikke sätteid artikli 132 lõike 1 punkti m suhtes ühingu puhul, mis on tunnustatud mittetulundusühing, kes osutab golfi mängimise õiguse andmise teenust, siis millised teenused, kui üldse, kujutavad endast „maksust vabastatud tehinguid”? 2. Kas on õiguspärane piirata [direktiivi 2006/12] artikli 132 lõike 1 punkti m alusel maksuvabastuse andmist lähtuvalt sellest, kas golfi mängimise õiguse andmise teenuseid osutatakse mittetulundusühingu liikmetele? 3. Kas [direktiivi 2006/112] artikli 134 sätteid tuleb tõlgendada nii, et nende kohaselt tohib maksuvabastuse anda ainult teenustele, mis on „maksust vabastatud tehingutega” (kui tulu põhiallikaga) „otseselt seotud”, või mis tahes teenustele [selle direktiivi] artikli 132 lõike 1 punkti m tähenduses? 4. Kuidas tuleb tõlgendada mitteliikmetelt tasu nõudmise „põhieesmärki” olukorras, kus mittetulundusühingu tegevuse avalikult kuulutatud eesmärk on võimaldada mitteliikmetele korrapäraselt ja pidevalt golfi mängimist? 5. Millele peab [direktiivi 2006/112] artikli 134 punkti b tähenduses „lisatulu” lisanduma? 6. Kui tulu, mida teenitakse mitteliikmetele spordirajatiste kasutamise võimaldamisest, ei ole „lisatulu” [direktiivi 2006/112] artikli 134 punkti b tähenduses, siis kas liikmesriik võib [selle direktiivi] artikli 133 [esimese lõigu] punkti d alusel jätta see tulu käibemaksust vabastamata, kui see põhjustab ilmselt konkurentsi moonutamist, seades käibemaksuga maksustatavad äriühingud ebasoodsasse olukorda, ning samal ajal jätta vabastuse alles tulule, mida mittetulundusühing teenib oma liikmetasudelt, kui need tasud võivad põhjustada vähemalt mingisugust konkurentsi moonutamist? 7. Täpsemalt: kas on üldse vaja, et ükski [direktiivi 2006/112] artikli 133 [esimeses lõigu] punktis d sätestatud tingimus on kohaldatav kõigi mittetulundusühingu teenuste suhtes, mis muidu kuuluksid vabastuse alla, või on võimalik osaliselt piiratud vabastus, s.o anda vabastus siis, kui golfi mängimise õiguse andmise teenuseid osutatakse liikmetele, kuid mitte mitteliikmetele, kui need teenused konkureerivad mõlemal juhul tulundusühingute pakutavate teenustega? 8. Kas [direktiivi 2006/112] artikli 133 [esimese lõigu] punktil d, mis viitab „ilmsele konkurentsi moonutamisele”, ja [selle direktiivi] artikli 134 punktil b, mis viitab ainult otsesele konkurentsile, on vahet ja kui, siis milline?”
43

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et selle sätte teises taandes kehtestatud kohtualluvuse eeskirja teenuste osutamise lepinguid puudutavate vaidluste kohta kohaldatakse hagi puhul, millega liikmesriigis elav või asuv hageja tugineb teises liikmesriigis elava või asuva kostja vastu edasimüügilepingust tulenevatele õigustele; see nõuab, et pooli siduv leping sisaldab eritingimusi, mis puudutavad edasimüügiõiguse andja müüdava kauba turustamist edasimüüja poolt. Siseriiklik kohus peab uurima, kas see on nii tema menetluses olevas kohtuasjas.
39

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata järgmiselt. — Direktiivi 93/38 artikli 4 lõiget 1, artikli 14 lõike 1 punkti c alapunkti i ja artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et neile ei või tugineda vaidluses eraõigusliku ettevõtjaga pelgalt põhjusel, et viimane on avaliku teenuse ainukontsessionäär, kes jääb selle direktiivi kohaldamisalasse, kui nimetatud direktiivi ei ole veel selle liikmesriigi õigusesse üle võetud. — Selline ettevõtja – kellele on ametiasutuse aktiga pandud ülesanne osutada viimase järelevalve all avalikku teenust ja kellel on selleks märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest normidest – on kohustatud järgima direktiivi 93/38 sätteid ning järelikult võivad liikmesriigi ametiasutused vaidluses temaga nendele sätetele tugineda.