ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Kas selline siseriiklik õigusnorm, mis sisaldub Flandria 17. juuli 2000. aasta dekreedis elektrituru organisatsiooni kohta, mida rakendati Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega (muudetud Flandria valitsuse 25. veebruari 2005. aasta otsusega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valitsuse 8. juuli 2005. aasta otsusega, millega muudetakse Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsust taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valituse 29. märtsi 2002. aasta otsusega riigi majandusliku kohustuse kohta edendada energia mõistlikku kasutamist) ning mille kohaselt — elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate (ülalmainitud dekreedi artikkel 23), — elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleeriv asutus (VREG) haldusõigusliku rahatrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas (ülalmainitud dekreedi artikli 37 § 2), — on sõnaselgelt öeldud, et teiste riikide päritolutagatisi on võimalik teatud tingimustel tunnustada kvoodikohustuse täitmisel (Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2 käesolevas kohtuasjas kohaldatav redaktsioon); — reguleeriv asutus ei saa või ei taha tunnustada Norra ja Taani päritolutagatisi, kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes omakorda on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust (ülalmainitud dekreedi artikkel 25 ja 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2), kuigi reguleeriv asutus ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust, — kogu 17. juuli 2000. aasta dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul, mis on pärit teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest, on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel, on kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 34 ja EMP lepingu artikliga 11 ja/või ELTL artikliga 36 ja EMP lepingu artikliga 13?
1.

Kas selline siseriiklik õigusnorm, mis sisaldub Flandria 17. juuli 2000. aasta dekreedis elektrituru organisatsiooni kohta, mida rakendati Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega (muudetud Flandria valitsuse 25. veebruari 2005. aasta otsusega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valitsuse 8. juuli 2005. aasta otsusega, millega muudetakse Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsust taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valituse 29. märtsi 2002. aasta otsusega riigi majandusliku kohustuse kohta edendada energia mõistlikku kasutamist) ning mille kohaselt — elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate (ülalmainitud dekreedi artikkel 23), — elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleeriv asutus (VREG) haldusõigusliku rahatrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas (ülalmainitud dekreedi artikli 37 § 2), — on sõnaselgelt öeldud, et teiste riikide päritolutagatisi on võimalik teatud tingimustel tunnustada kvoodikohustuse täitmisel (Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2 käesolevas kohtuasjas kohaldatav redaktsioon); — reguleeriv asutus ei saa või ei taha tunnustada Norra päritolutagatisi, kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes omakorda on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust (ülalmainitud dekreedi artikkel 25 ja 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2), kuigi reguleeriv asutus ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust, — kogu 17. juuli 2000. aasta dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul, mis on pärit teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest, on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel, on kooskõlas EMP lepingu artikliga 11 ja/või EMP lepingu artikliga 13?
1.

Kas selline siseriiklik õigusnorm, mis sisaldub Flandria 17. juuli 2000. aasta dekreedis elektrituru organisatsiooni kohta, mida rakendati Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega (muudetud Flandria valitsuse 25. veebruari 2005. aasta otsusega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta) ja mille kohaselt elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate (ülalmainitud dekreedi artikkel 23), elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleeriv asutus (VREG) haldusõigusliku rahatrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas (ülalmainitud dekreedi artikli 37 § 2), reguleeriv asutus ei saa või ei taha tunnustada Norra ja Madalmaade päritolutagatisi, kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes omakorda on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust (ülalmainitud dekreedi artikkel 25 ja 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15 § 1), kuigi reguleeriv asutus ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust, kogu 17. juuli 2000. aasta dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel, on kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 34 ja EMP lepingu artikliga 11 ja/või ELTL artikliga 36 ja EMP lepingu artikliga 13?
1.

Kas selline siseriiklik õigusnorm, mis sisaldub Flandria 17. juuli 2000. aasta dekreedis elektrituru organisatsiooni kohta, mida rakendati Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega (muudetud Flandria valitsuse 25. veebruari 2005. aasta otsusega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valitsuse 8. juuli 2005. aasta otsusega, millega muudetakse Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsust taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valituse 29. märtsi 2002. aasta otsusega riigi majandusliku kohustuse kohta edendada energia mõistlikku kasutamist) ning mille kohaselt elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate (ülalmainitud dekreedi artikkel 23), elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleeriv asutus (VREG) haldusõigusliku rahatrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas (ülalmainitud dekreedi artikli 37 § 2), on sõnaselgelt öeldud, et teiste riikide päritolutagatisi on võimalik teatud tingimustel tunnustada kvoodikohustuse täitmisel (Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2 käesolevas kohtuasjas kohaldatav redaktsioon); reguleeriv asutus ei saa või ei taha tunnustada Norra päritolutagatisi, kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes omakorda on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust (ülalmainitud dekreedi artikkel 25 ja 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2), kuigi reguleeriv asutus ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust, kogu 17. juuli 2000. aasta dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul, mis on pärit teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest, on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel, on kooskõlas EMP lepingu artikliga 11 ja EMP lepingu artikliga 13?
1.

Kas selline siseriiklik õigusnorm, mis sisaldub Flandria 17. juuli 2000. aasta dekreedis elektrituru organisatsiooni kohta, mida rakendati Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega (muudetud Flandria valitsuse 25. veebruari 2005. aasta otsusega taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valitsuse 8. juuli 2005. aasta otsusega, millega muudetakse Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsust taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta ja Flandria valituse 29. märtsi 2002. aasta otsusega riigi majandusliku kohustuse kohta edendada energia mõistlikku kasutamist) ning mille kohaselt — elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate (ülalmainitud dekreedi artikkel 23), — elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleeriv asutus (VREG) haldusõigusliku rahatrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas (ülalmainitud dekreedi artikli 37 § 2), — on sõnaselgelt öeldud, et teiste riikide päritolutagatisi on võimalik teatud tingimustel tunnustada kvoodikohustuse täitmisel (Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2 käesolevas kohtuasjas kohaldatav redaktsioon); — reguleeriv asutus ei saa või ei taha tunnustada Norra ja Taani/Rootsi päritolutagatisi, kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes omakorda on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust (ülalmainitud dekreedi artikkel 25 ja 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15quater § 2), kuigi reguleeriv asutus ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust, — kogu 17. juuli 2000. aasta dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi- või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul, mis on pärit teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest, on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel, on kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 34 ja EMP lepingu artikliga 11 ja/või ELTL artikliga 36 ja EMP lepingu artikliga 13?
Kas nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (1), artikli 2 lõike 2 punkt a on kohaldatav juhul, kui jalgpalliklubi aktsionär, kes esitleb ennast sellise jalgpalliklubi peadirektorina („boss”) ning keda massiteabevahendid ja avalikkus selleks peavad, teeb massiteabevahenditele järgmise avalduse:

„Isegi kui ma peaksin Steaua tegevuse lõpetama, ei võtaks ma meeskonda homoseksuaali. Räägitakse, mida räägitakse, aga kuidas on võimalik sellise asja kohta kirjutada artikkel, kui see ei ole tõsi, ning lisaks panna see esilehele … Võib-olla ei ole see tõsi, et ta on homoseksuaal (jutt käib Bulgaaria jalgpallurist X-st). Aga kui ta siiski on homoseksuaal? Rääkisin ühega oma onudest, kes ei usu ei saatanat ega jumalat. Ütlesin talle: „Olgu pealegi, jumalat ei ole olemas. Aga kui siiski on? Miks sa ei võiks armulaual ikkagi ära käia? Kas ei oleks hea minna paradiisi?” Ta kiitis mu seisukoha heaks. Kuu aega enne oma surma käis ta armulaual ära. Jumal andestagu talle. Minu perekonnas ei ole kohta geile ja Steaua on minu perekond. Gei asemel eelistan ma meeskonda võtta noorjalgpalluri. See ei ole diskrimineerimine. Keegi ei saa mind sundida kellegagi koos töötama. Neil on õigused ja ka minul on õigus töötada nendega, kellega ma tahan töötada.”

„Isegi kui ma peaksin Steaua tegevuse lõpetama, ei võtaks ma meeskonda homoseksuaali. Võib-olla ei ole see tõsi, et ta on homoseksuaal, aga kui ta siiski on homoseksuaal? Minu perekonnas ei ole kohta geile ja Steaua on minu perekond. Homoseksuaali asemel eelistan ma mänguväljakule saata noorjalgpalluri. See ei ole diskrimineerimine. Keegi ei saa mind sundida kellegagi koos töötama. Neil on õigused ja ka minul on õigus töötada nendega, kellega ma tahan töötada. Isegi kui jumal ütleks mulle unes, et X ei ole kindlasti mitte homoseksuaal, ei võtaks ma teda ikkagi meeskonda! Ajakirjanduses räägitakse liiga palju sellest, et ta on homoseksuaal. Isegi kui ȚSKA annaks ta mulle tasuta, ma ei võtaks teda! Ma lepiksin sellega, kui ta oleks kõige suurem tülinorija ja kõige hullem joomar… Aga kui ta on homoseksuaal, siis ma ei taha temast enam midagi kuulda.”
—

tuvastada, et kuna Hispaania Kuningriik on kinke- ja pärandimaksu puudutavas ette näinud erineva kohtlemise Hispaanias elavate pärijate ja kingisaajate ning mitteresidentidest pärijate ja kingisaajate vahel, Hispaanias elavate pärandajate ja mitteresidendist pärandajate vahel ning Hispaanias ja väljaspool Hispaaniat asuva kinnisvara vahel seoses selle kinkimise või muu sarnase käsutamisega, siis on Hispaania Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklitest 21 ja 63 ning Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklitest 28 ja 40;
1.

Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõiget 1, artiklit 20 ja artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus palga niisugune vähendamine, nagu on ette nähtud Rumeenia riigi poolt seadustega nr 118/2010 ja nr 285/2010?
2.

Kas nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõikega 2 ja eelkõige tingimusega, et maksud peavad olema kooskõlas aktsiisi ja käibemaksu puhul kohaldatavate maksustamiseeskirjadega maksu sissenõudmise kohta, a) on vastuolus ühtlustamata kaudne maks (nagu IVMDH), mis on sissenõutav hetkel, kui toimub kütuse jaemüük lõpptarbijale, erinevalt ühtlustatud maksust (kütuseaktsiis, mis on sissenõutav hetkel, kui kaubad lahkuvad viimasest maksulaost) või käibemaksust (mis, olgugi et see on sissenõutav samuti hetkel, kui toimub lõplik jaemüük, on sissenõutav ka tootmis- ja turustamisprotsessi igas etapis), nii et see ei ole kooskõlas — vastavalt kohtuotsusele EKW ja Wein & Co (2) (punkt 47) — ühe või teise viidatud maksustamistehnika üldise ülesehitusega, nagu need on ühenduse õigusnormides reguleeritud? b) Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas seda tuleb tõlgendada nii, et kooskõla tingimus on täidetud ilma, et sissenõudmise tingimused kattuks, pelgalt seetõttu, et ühtlustamata kaudne maks (siinses asjas IVMDH) ei sekku aktsiiside või käibemaksu sissenõudmise tavapärasesse toimimisse selles tähenduses, et see ei takista ega raskenda seda?
2.

Teises apellatsioonkaebuse väites leitakse, et Üldkohus on rikkunud liidu õigust, valesti hinnanud asjakohaseid fakte ning määrust ebapiisavalt põhjendanud, kuna kohus tuvastas, et apellandid ei kuulunud elamuehitusega tegelevate ettevõtjate suletud ringi. Pelgalt teoreetilisest võimalusest, et abisaajate konkreetset gruppi tulevikus veel laiendatakse, ei piisa, et seda gruppi ei käsitletaks kinnisena. Sellest tulenevalt moodustasid olemasolevad elamuehitusega tegelevad ettevõtjad suletud grupi, kuna otsus riivas rohkem neid kui sellist hüpoteetilist ettevõtjat, keda pärast otsust elamuehitusega tegelevate ettevõtjate hulka kuuluvaks loetakse.
Esimene väide: rikuti ELTL artikli 1 lõiget 2 ja artikli 3 lõiget 2, kuna nõukogu leidis, et küsimus on jagatud pädevuses, ning volitas liikmesriike ja muud institutsiooni kui komisjon seda lepingut läbi rääkima ainupädevuse alusel. Tulevane Euroopa Nõukogu konventsioon võib mõjutada või muuta ringhäälinguorganisatsioonide õigusi, aga ka intellektuaalomandiõigust üldiselt käsitlevate Euroopa Liidu direktiivide ulatust. Tulevase konventsiooni aluseks on olemasolev Euroopa Liidu acquis ja juhul, kui Euroopa Nõukogus antakse ringhäälinguorganisatsioonidele kõrgem kaitsetase, kaasnevad sellega vältimatult ka muudatused EL direktiivides.
ET Euroopa Liidu Teataja C 243/3

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichthof (Austria) 9. mail 2012 — Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr versus Unabhängiger Finanzsenat Außenstelle Linz

(Kohtuasi C-219/12)

2012/C 243/05

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichthof

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr

Vastustaja: Unabhängiger Finanzsenat Außenstelle Linz

Menetlusse kaasatud isik: Thomas Fuchs

Eelotsuse küsimus

Kas elektri salvestamise võimaluseta võrguühendusega fotogalvaanilise seadme — mis on sellise tehnilise lahendusega, et seadme elektritootmine on püsivalt väiksem kui seadme käitaja poolt eramus isiklikul eesmärgil tarbitav elektri hulk kokku — käitamist isiklikuks eluasemeks oleva eramu katusel või selle eramu kõrval, tuleb käsitada seadme käitaja „majandustegevusena” kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ (1) artikli 4 tähenduses?

(1) Nõukogu 17. mai 1977. aasta direktiiv 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 133/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van Cassatie van België (Belgia) 17. veebruaril 2012 — Rose Marie Bark versus Galileo Joint Undertaking

(Kohtuasi C-89/12)

2012/C 133/32

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hof van Cassatie

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Rose Marie Bark

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Galileo Joint Undertaking (likvideerimisel)

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 21. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 876/2002 (1), millega luuakse ühisettevõte Galileo, lisas esitatud ühisettevõtte Galileo põhikirja artikli 11 lõiget 2 koostoimes selle määruse artikliga 2 tuleb tõlgendada nii, et Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimused ning eelkõige neis teenistustingimustes kindlaks määratud palgatingimused, on kohaldatavad nende ühisettevõtte Galileo töötajate suhtes, kellega on sõlmitud tähtajaline leping?

(1) EÜT L 138, lk 1; ELT eriväljaanne 13/29, lk 477.
3.

Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 85/337/EMÜ artiklit 10a tuleb juhtudel, mil liikmesriigi halduskohtumenetluse seadustik näeb vastavalt direktiivi 85/337/EMÜ artikli 10a esimese lõigu punktile b põhimõtteliselt ette, et asjaomase üldsuse juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus sõltub õiguse kahjustamisest, tõlgendada nii, a) et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse üldsuse kaasamist reguleeriva direktiivi sätteid, võib protseduurilise seaduslikkuse kohtulik vaidlustamine olla tulemuslik ja viia otsuse tühistamiseni vaid siis, kui olenevalt asjaoludest on olemas konkreetne võimalus, et vaidlustatud otsus oleks olnud teistsugune, kui menetlusnormi ei oleks rikutud, ja kui menetlusnormi rikkumisega on ühtlasi rikutud ka kaebuse esitaja materiaalõigust, või b) et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse üldsuse kaasamist reguleeriva direktiivi sätted, peavad menetlusnormi rikkumised olema protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise korral ulatuslikumalt arvessevõetavad? Kui eelmisele küsimusele tuleb vastata alapunkti b tähenduses, siis millised sisulised nõuded tuleb esitada menetlusnormi rikkumistele, et neid võidaks otsuse protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise puhul võtta arvesse kaebuse esitaja kasuks?
1.

Kas Euroopa Liidu [Kohtu] praktikas väljatöötatud tõhususe põhimõtet ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sisalduvat tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et need välistavad sellise siseriikliku menetlusõiguse normi kohaldamise nagu haldusmenetluse seaduse artikli 133 lõige 1, mille kohaselt määratakse Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamisel tekkivate haldusvaidluste kohtualluvus üksnes vaidlustatud haldusakti andnud haldusasutuse asukoha järgi, kui arvestada, et see säte ei võta arvesse kinnisasja asukohta ja kohtusse pöördunud isiku elukohta?
ET Euroopa Liidu Teataja C 217/10

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 14. mail 2012 — WIND Telecomunicazioni SpA versus Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni jt

(Kohtuasi C-230/12)

2012/C 217/19

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: WIND Telecomunicazioni SpA

Vastustajad: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni jt

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse õigusnorme kõnealuses valdkonnas, eriti direktiivi nr 2002/20/EÜ (1) sätteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi regulatsioon, mida on osundatud käesolevas kohtumääruses, eriti 2005. aasta seadus nr 266 on nendega vastuolus, tingituna ka sellest, kuidas seda määrustega konkreetselt rakendatakse?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, 24.4.2002, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337).
ET Euroopa Liidu Teataja C 217/9

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itaalia) 14. mail 2012 — Fastweb SpA versus Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni jt

(Kohtuasi C-229/12)

2012/C 217/18

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Fastweb SpA

Vastustajad: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni jt

Eelotsuse küsimus

Kas ühenduse õigusnorme kõnealuses valdkonnas, eriti direktiivi nr 2002/20/EÜ (1) sätteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi regulatsioon, mida on osundatud käesolevas kohtumääruses, eriti 2005. aasta seadus nr 266 on nendega vastuolus, tingituna ka sellest, kuidas seda määrustega konkreetselt rakendatakse?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, 24.4.2002, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337).