ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-348/07

Turgay Semen

versus

Deutsche Tamoil GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Hamburg)

„Direktiiv 86/653/EMÜ — Artikkel 17 — Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid — Lepingu lõppemine — Õigus saada hüvitist — Hüvitise suuruse arvutamine”

Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 19. novembril 2008 I ‐ 2344

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 26. märts 2009 I ‐ 2355

Kohtuotsuse kokkuvõte

Direktiivi 86/653 füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklis 17 kehtestatud süsteem, eelkõige seoses kaubandusagendi kaitsega pärast lepingu lõppemist, on olemuselt imperatiivne. Seega võivad liikmesriigid teostada oma kaalutlusõigust kõnealuse hüvitise arvutamise meetodi valikul üksnes direktiivi artiklitega 17 ja 18 loodud konkreetse raamistiku piires. Direktiivi artiklis 17 osutatud hüvitise arvutamise korra võib jagada kolme etappi. Esimeses etapis tuleb hinnata kvantitatiivselt seda kasu, mida esindatav saab kaubandusagendi poolt hangitud klientidega tehtud tehingutest, tuginedes direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti a esimesele taandele. Teises etapis kontrollitakse vastavalt nimetatud sätte teisele taandele, kas eeltoodud kriteeriumide alusel saadud summa on õiglane, võttes arvesse kõiki arutlusel oleva juhtumiga seotud asjaolusid, eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud. Kolmandas etapis võrreldakse lõpuks hüvitise summat direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis b sätestatud ülemmääraga ning juhul, kui kahes eelmises etapis arvutatud summa nimetatud määra ületab, vähendatakse seda ettenähtud piirmäärani. (vt punktid 17–19)

Direktiivi 86/653 füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selle alusel ei ole lubatud automaatselt piirata kaubandusagendi õigust hüvitisele agendilepingu lõppemise tõttu kaotatud vahendustasuga ka neil juhtudel, kui kasu, mida esindatav saab, on hüvitisest suurem. Liikmesriikide kaalutlusõigust, mis võimaldab neil vajaduse korral muuta kaubandusagendile lepingu lõppemisel makstava hüvitise suurust selliselt, et see oleks õiglane, ei saa tõlgendada nii, et hüvitise summat saab üksnes vähendada. Artikli 17 lõike 2 punkti a teise taande selline tõlgendus, mis lubab kõnealuse hüvitise suurendamise igal juhul automaatselt välistada, kahjustab lubamatult kaubandusagendi huve lepingu lõpetamise korral. Eeltoodust tuleneb, et ei saa tunnustada kohtupraktikat, mille kohaselt on automaatselt välistatud see, et hüvitise suurust võidaks õigluse põhimõtet järgides tõsta direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis b sätestatud ülemmäärani, juhul kui kasu, mida esindatav saab, on suurem kui kaubandusagendi poolt kaotatud vahendustasu. (vt punktid 21, 23–25, resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artikli 29 lõiget 1 ja lõike 3 punkti a ning määruse nr 2454/93 (millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, mida on muudetud määrusega nr 444/2002) artikli 145 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et kui pärast kaupade vabasse ringlusesse lubamist ilmneb, et kaubad olid defektsed ja tõendatakse, et defektsus esines juba enne vabasse ringlusse lubamist ning see kuulub hiljem lepingujärgse garantiikohustuse alusel müüja-tootja poolt ostjale hüvitamisele, kusjuures aluseks võetakse ostjale tema turustajate poolt esitatud parandusarved, võib nende hüvitistega kaasneda nende kaupade tehinguväärtuse vähenemine ja seega ka nende kaupade müüja-tootja ning ostja vahel algselt kokku lepitud hinna alusel deklareeritud tolliväärtuse vähenemine.

Nimelt esiteks juhul, kui pärast niisuguse kauba nagu sõiduki importi ilmneb, et see oli importimise ajal defektne, on sõiduki tegelik majanduslik väärtus madalam kui vabasse ringlusse lubamise hetkel deklareeritud tehinguväärtus. Kuigi tolliseadustiku artikli 29 lõiked 1 ja 3 ei täpsusta, kuidas tuleks käsitleda tolliväärtuse arvestamise aluseks oleva tehinguväärtuse hilisemaid muudatusi, on tegelikult makstud või makstav hind siiski suurus, mida peab korrigeerima, kui see toiming on vajalik suvalise või fiktiivse tolliväärtuse määramise vältimiseks. Seda võib vähendada eelkõige proportsionaalselt kauba kaubandusliku väärtusega varjatud puuduse tõttu, mis esines vabasse ringlusse lubamisel ja mis hiljem kuulus lepingujärgse garantiikohustuse alusel hüvitamisele ning millega kaasneb nimetatud kauba tolliväärtuse hilisem vähenemine.

Teiseks määratleb määruse nr 2454/93 artikli 145 lõige 2, mis täpsustab võimalust, mis on juba sätestatud tolliseadustiku enda artiklis 29, tingimused, mille esinemisel võib tolliväärtuse määramisel arvestada vabasse ringlusse lubatud kauba eest müüja poolt ostja kasuks tehtud tegelikult makstud hinna korrigeerimist. Samuti kujutavad müüja maksed ostjale, mis tehti garantiikokkuleppe alusel ja mille eesmärgiks oli hüvitada talle tema ostjate poolt esitatud parandusarved, endast tegelikult makstud või makstava hinna „korrigeerimist” selle sätte tähenduses.

(vt punktid 22–24, 26–29, resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 85/73 veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662, 90/425, 90/675 ja 91/496, mida on muudetud direktiiviga 97/79, A lisa I peatüki punkti 4 alapunktis b sätestatud lõiv ei tohi esiteks ületada tegelikult tekkinud inspektsioonide ja -kontrollide kulude summat ja teiseks peab see võtma arvesse kõiki neid kulusid ilma, et mõni neist oleks kõrvale jäetud. Seetõttu ei saa see lõiv olla „standardsumma” vormis, kuna standardsummas fikseeritud lõiv on juba oma olemuselt selline, et see teatud juhtudel ületab meetmete tegelikke kulusid, mille rahastamiseks see on ette nähtud, ja teistel juhtudel on nendest kuludest väiksem.

Vastupidi, asjaolu, et nimetatud sätte alusel kehtestatav lõiv koosneb erinevatest kulukomponentidest, ei muuda seda lõivu iseenesest selle sättega vastuolus olevaks.

Läbipaistvuse eesmärk ei keela sellise lõivu kehtestamist tingimusel, et lõivu erinevad komponendid, millest ta koosneb, ilmnevad selgelt ja üksikasjalikult, mis lubavad võlgnikul kindlaks teha kogulõivu täpse koostise.

Lisaks olukorras, kus selline lõiv ei kata muid kulude komponente kui need, mis on sätestatud ühenduse õigusnormides ja ei ületa tegelikult tekkinud kulusid, siis ei saa see seada kahtluse alla direktiivist 85/73 tulenevat konkurentsimoonutustest hoidumise eesmärki.

(vt punktid 32, 37, 41, 43)
Direktiivi 85/73 veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662, 90/425, 90/675 ja 91/496, mida on muudetud ja konsolideeritud direktiiviga 96/43, A lisa I peatüki punkti 4 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriikidel kõrvale kalduda selle A lisa I peatüki punktis 1 ja punkti 2 alapunktis a sätestatud lõivude tariifistruktuurist ega kehtestada lõivu, mille määr sõltub ettevõtte suurusest ja alaneb astmeliselt sõltuvalt tapetud loomade arvust loomaliigi kaupa.

Nimetatud direktiivi 85/73 A lisa I peatüki punkti 4 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei ole kohustatud järgima sama peatüki punktis 1 ja punkti 2 alapunktis a sätestatud lõivude tariifistruktuuri ja võib kehtestada lõivu, mille määr sõltub ettevõtte suurusest ja tapetud loomade arvust loomaliigi kaupa, kui on tõendatud, et nendel teguritel on asjakohaste ühenduse õiguse sätetega ette nähtud veterinaarinspektsioonide ja -kontrollide käigus tekkivate tegelike kulude suhtes tegelik mõju.

(vt punkt 24, resolutsiooni punkt 1)
1.

Kuna Portugali Vabariik ei ole sätestatud tähtajaks varustanud kogumissüsteemidega nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ artikli 3 kohaselt linnastuid Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa do Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, ning ei ole nimetatud direktiivi artiklis 4 sätestatud tähtajaks taganud Alverca, Bacia do Rioa Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lissaboni, Matosinhose, Milfontese, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira ja Vila Real de Santo António linnastutest pärineva asulareovee bioloogilist puhastust või muud sellega võrdväärset puhastust, siis on Portugali Vabariik rikkunud selle direktiivi artiklitest 3 ja 4 tulenevaid kohustusi.
Kohtuasi C-553/07

College van burgemeester en wethouders van Rotterdam

versus

M. E. E. Rijkeboer

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State)

„Üksikisikute kaitse isikuandmete töötlemisel — Direktiiv 95/46/EÜ — Eraelu puutumatuse kaitse — Andmete kustutamine — Õigus tutvuda andmetega ja teabega andmete vastuvõtjate kohta — Andmetega tutvumise õiguse kasutamise tähtaeg”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 22. detsembril 2008 I ‐ 3891

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 7. mai 2009 I ‐ 3919

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Üksikisikute kaitse isikuandmete töötlemisel – Direktiiv 95/46

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 95/46 artikli 12 punkt a)

Õigus eraelu puutumatusele, mis on sätestatud direktiivi 95/46 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 1 punktis 1, eeldab, et andmesubjekt saab veenduda, et tema isikuandmeid töödeldakse õigesti ja seaduslikult, see tähendab eelkõige, et teda puudutavad põhiandmed on õiged ja et need saadetakse heakskiidetud vastuvõtjatele. Nagu direktiivi põhjenduses 41 on sätestatud, peab andmesubjektil olema vajaliku kontrolli teostamiseks võimalik kasutada õigust tutvuda teda käsitlevate töödeldavate andmetega.

Direktiivi 95/46 artikli 12 punkti a kohaselt on liikmesriikidel kohustus näha ette õigus tutvuda teabega andmete vastuvõtjate või vastuvõtjate kategooriate kohta ja neile edastatud teabe sisuga mitte ainult oleviku, vaid ka mineviku osas. Liikmesriikide ülesanne on kehtestada selle teabe säilitamise tähtaeg ja sellele vastav õigus teabega tutvuda, mis väljendab õiglast tasakaalu ühelt poolt andmesubjekti huvi vahel kaitsta oma eraelu puutumatust, kasutades eelkõige direktiivis 95/46 ette nähtud sekkumisvõimalusi ja õiguskaitsevahendeid, ning teiselt poolt koormuse vahel, mis selle teabe säilitamise kohustuse tõttu vastutava töötleja jaoks kaasneb.

Õigusnormid, millega on kehtestatud andmete vastuvõtjaid või vastuvõtjate kategooriaid ning edastatud andmete sisu käsitleva teabe säilitamise tähtajaks üks aasta ja piiratud vastavalt selle teabega tutvumise õigust, samas kui põhiandmeid säilitatakse oluliselt kauem, ei väljenda asjaomaste huvide ja kohustuste õiglast tasakaalu, välja arvatud siis, kui tõendatakse, et juhul kui seda teavet säilitataks kauem, koormaks see vastutavat töötlejat liiga palju. Siseriiklikul kohtul tuleb läbi viia vajalik kontroll.

(vt punktid 49, 70 ja resolutsioon)
Määrust nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta, mida on muudetud määrusega nr 1893/91, tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriikidel panna avaliku teenindamise kohustuse riigi osalusega ettevõtjale, kes osutab teatud omavalitsusüksuses ühistransporditeenust, ning et see näeb ette sellest kohustusest tulenevate finantskohustustega seotud hüvituse, mille suurus määratakse kindlaks vastavalt nimetatud määruse sätetele.

Kuna hüvituse maksmise kohustus peab määruse nr 1191/69 kohaselt olema kindlasti seotud avaliku teenindamise kohustuse täitmisega, ei tohiks sellist hüvitust saada ettevõtja, keda loetakse omavalitsusüksuses ühistransporditeenuse osutajaks, kuid kellel ei ole avaliku teenindamise kohustust.

(vt punktid 20 ja 21 ning resolutsiooni punkt 1)
Kuuenda direktiivi 77/388 (kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) artikli 13 A osa lõike 1 punktis a sisalduvat mõistet „riiklikud postiteenistused” tuleb tõlgendada nii, et see viitab avalik-õiguslikele või eraettevõtjatele, kes võtavad endale kohustuse tagada universaalse postiteenuse osutamine liikmesriigis täielikult või osaliselt, nii nagu see on määratletud direktiivi 97/67 (ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta, muudetud direktiiviga 2002/39) artiklis 3.

Esiteks on artikli 13 A osa lõike 1 punkti a kohaldamisalasse jäämiseks vaja, et maksust vabastatavaid teenuseid osutaks ettevõtja, kelle võib kvalifitseerida „riiklikuks postiteenistuseks” selle termini tavatähenduses. Asjaolu, et direktiivi 2006/112 (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi) artikli 132 lõike 1 punkt a on koostatud täpselt samas sõnastuses nagu kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkt a, viitab sellele, et viimati nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastus on vaatamata postisektori liberaliseerimisele säilitatud. Sellest järeldub, et kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis a ette nähtud maksuvabastust ei saa tõlgendada nii, nagu viitaks see sisuliselt selliste postiteenuste osutamisele, nagu on reserveeritud teenused direktiivi 97/67 artikli 7 tähenduses, olenemata nende teenuste osutaja staatusest.

Teiseks on kuuenda direktiivi artikli 13 A osas ette nähtud maksuvabastuste eesmärk soodustada teatavaid üldistes huvides tegevusi. Nimetatud eesmärk väljendub postivaldkonnas täpsemalt selles, et pakkuda väikese tasu eest postiteenuseid, mis vastavad elanikkonna esmavajadustele. Ühenduse õiguse praeguses seisus langeb niisugune eesmärk sisuliselt kokku ka direktiivi 97/67 eesmärgiga pakkuda universaalset postiteenust. Nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt tagavad liikmesriigid, et see teenus hõlmab kindlaksmääratud kvaliteediga postiteenuse pidevat osutamist nende territooriumi igas punktis kõikidele kasutajatele taskukohase tasu eest. Seega vaatamata sellele, et see eesmärk ei saa olla aluseks kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti a tõlgendamisel, kuna selle direktiivi õiguslik alus on direktiivi 97/67 alusest erinev, annab see eesmärk siiski tarviliku viite mõiste „riiklikud postiteenistused” tõlgendamiseks nimetatud sätte tähenduses.

(vt punktid 27–30, 32–36, 40 ja resolutsiooni punkt 1)
Isikud, kelle kogu ametialane tegevus on möödunud samas liikmesriigis, mille kodanikud nad on, ja kes on õigust elada muus liikmesriigis kasutanud alles pärast pensionile jäämist ning soovimata seal tegeleda palgalise tegevusega, ei saa tugineda töötajate vabale liikumisele.

Isikul, kes pärast pensionile jäämist lahkub liikmesriigist, mille kodanik ta on ja kus ta on kogu aja töötanud, selleks et asuda elama muus liikmesriigis, on EÜ artikli 17 lõikes 1 sätestatud liidu kodaniku staatus ning ta võib teostada sellega kaasnevaid õigusi. See isik kasutab nimelt EÜ artikli 18 lõikega 1 igale liidu kodanikule antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.

EÜ artikli 18 lõikega 1 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt seatakse tasutud ravikindlustusmaksete alusel tulumaksu vähendamise õiguse tingimuseks see, et need maksed oleksid tehtud selles liikmesriigis siseriikliku õiguse sätete alusel, ja mille tulemusel keeldutakse niisugust maksusoodustust võimaldamast juhul, kui maksed, mis võivad kuuluda mahaarvamisele selles liikmesriigis tasumisele kuuluvast tulumaksust, on makstud teise liikmesriigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi alusel.

Niisugused õigusnormid näevad ette residendist maksumaksjate erineva kohtlemise, kuna õigus maksu vähendamisele on vaid neil maksumaksjatel, kelle ravikindlustusmaksed on tehtud maksustavas liikmesriigis. Mis puudutab aga nende tulu maksustamist asjaomases liikmesriigis, siis ei ole residendist maksumaksjad, kes teevad makseid nimetatud riigi ravikindlustussüsteemi alusel, ja need residendist maksumaksjad, kes kuuluvad teise liikmesriigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi alla, objektiivselt erinevas olukorras, mis võiks põhjendada niisugust erinevat kohtlemist maksete tegemise koha alusel, kuna mõlema suhtes kehtib maksustavas liikmesriigis täieulatuslik maksukohustus. Taolised siseriiklikud õigusnormid, mis seavad ebasoodsamasse olukorda maksumaksjad, kes on kasutanud liikumisvabadust, lahkudes liikmesriigist, kus nad on kogu aeg töötanud, et asuda elama asjaomasesse liikmesriiki, kujutavad endast EÜ artikli 18 lõikes 1 igale liidu kodanikule ette nähtud vabaduste piirangut.

Asjaolu, et esiteks katab teise liikmesriigi kohustusliku kindlustuse asutus vaid tegelikult niisugusele residendist maksumaksjale, kes tasub oma kohustusliku ravikindlustuse maksed kõnealusele asutusele, osutatud teenustega seonduvad kulud ja teiseks, kui see maksumaksja ei kasuta tervishoiuteenuseid, siis ei osale tema maksed asjaomase liikmesriigi ravikindlustussüsteemi rahastamises, ei saa õigustada niisugust piirangut. Nimelt, kuna riigis elamise õigust kasutavate kodanike konkreetse sotsiaalkindlustussüsteemiga liitumise kui ka selle süsteemiga seotud sotsiaalmaksete tegemise reeglid on otseselt kindlaks määratud määruse nr 1408/71 sätetega, tuleb nentida, et liikmesriik ei saa viibimise ja maksustamise osas kohelda vähem soodsalt niisuguseid residendist maksumaksjaid, kes selle määruse sätete kohaselt teevad makseid teise liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi alusel.

(vt punktid 67–69, 72, 73, 78, 85, 87 ja resolutsioon)
—

ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et võtta täielikult ja nõuetekohaselt üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ (millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused) artikli 1 lõike 2 punkt b, punkti c teine lõik ja punkt d ning lõike 13 teine lõik, artikli 14 lõige 4, artikli 17 lõike 10 punktid a ja c, artikli 34 lõige 8, artikli 36 lõige 2, artikli 39 lõige 2, artikli 45 lõige 1 ja lõike 3 punktid a ja c, artikli 48 lõiked 1–4 ja lõike 6 punkt c, artikli 49 lõike 2 teine taane ja lõiked 3–5, artikli 50 lõike 1 esimese lõigu punkt c, artikli 52 lõige 1, artikli 57 lõike 1 teise lõigu punktid d ja e ja lõike 3 esimene lause ning artikli 65 lõige 2, ja
Järelikult, juhul kui on kindlaks tehtud ühendusesisese kaubanduse mõjutamine, menetleb piisava ühenduse huvi esinemise korral EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumist puudutavat kaebust pigem komisjon kui siseriiklikud konkurentsiasutused. Nii võib see olla eelkõige juhul, kui etteheidetud rikkumine võib põhjustada olulisi ühisturu toimimise häireid.

Komisjonil tuleb kindlaks määrata ja rakendada ühenduse konkurentsipoliitikat ning selleks on tal kaalutlusõigus talle esitatud kaebuste lahendamisel. Kui komisjon määrab kindlaks talle esitatud kaebuste menetlemise järjekorra, võib ta õigustatult tugineda ühenduse huvile. Selles suhtes on ta kohustatud hindama iga juhtumi puhul väidetavate konkurentsirikkumiste raskust või nende rikkumiste mõju jätkumist. Selle kohustusega kaasneb muu hulgas ka kohustus võtta arvesse etteheidetud rikkumiste kestus ja raskus ning nende rikkumiste mõju konkurentsile Euroopa Ühenduses.

Ühendusesisese kaubanduse mõjutamise mõiste ja oluliste ühisturu toimimise häirete mõiste on kaks erinevat mõistet.

Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamine on kriteerium, mis piiritleb ühenduse konkurentsiõiguse, eelkõige EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamisala ning siseriikliku konkurentsiõiguse kohaldamisala. Kui ilmneb, et väidetav rikkumine ei saa mõjutada ühendusesisest kaubandust või saab seda mõjutada vaid vähe, ei kuulu ühenduse konkurentsiõigus ja eelkõige EÜ artiklid 81 ja 82 kohaldamisele. Lisaks, liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamiseks peab ettevõtjatevahelisest kokkuleppest kõigi objektiivsete õiguslike või faktiliste asjaolude põhjal olema piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et see kokkulepe mõjutab või võib mõjutada otseselt või kaudselt liikmesriikidevahelist kaubavahetust, ja seda viisil, mis võiks kahjustada liikmesriikidevahelise ühisturu eesmärkide saavutamist.

Mis puudutab oluliste ühisturu toimimise häirete mõistet, siis võib see mõiste endast kujutada ühte kriteeriumi, et hinnata, kas ühenduse huvi on piisav kaebuse menetlemiseks komisjoni poolt.

Kuid ühendusesisese kaubanduse mõjutamine iseenesest ei too endaga kaasa olulisi ühisturu toimimise häireid.

(vt punktid 48–52)
Kohtuasi C-509/07

Luigi Scarpelli

versus

NEOS Banca SpA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Bergamo)

„Direktiiv 87/102/EMÜ — Tarbijakaitse — Tarbijakrediit — Müügilepingu täitmata jätmine”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 23. aprill 2009 I ‐ 3313

Kohtuotsuse kokkuvõte

Õigusaktide ühtlustamine – Tarbijakaitse tarbijakrediidi valdkonnas – Direktiiv 87/102

(Nõukogu direktiiv 87/102, artikli 11 lõige 2)

Direktiivi 87/102 tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada sellises tähenduses, et tarnija ja krediidiandja vaheline leping, mille alusel on nimetatud krediidiandjal tarnija klientidele krediidi andmise ainuõigus, ei kujuta endast vajalikku tingimust selleks, et nendel klientidel oleks juhul, kui nimetatud tarnija ei ole täitnud oma kohustusi, õigus esitada krediidiandja vastu laenulepingu lõpetamise ja krediidiandjale juba makstud summade hüvitamise nõudeid.

Sellises olukorras, kus lepingulistele suhetele kohalduvad siseriiklikud õigusnormid sätestavad, et tarbijal on võimalus esitada krediidiandja vastu nõudeid lepingu lõpetamiseks ja makstud summade hüvitamiseks, ei nõua nimetatud direktiiv, et sellised nõuded peaksid olema allutatud ainuõiguslikkuse klauslile. Seevastu võib sellise tingimuse täitmine olla nõutud selleks, et tagada teisi õigusi, mida ei ole siseriiklike õigusnormidega lepinguliste suhete kohta ette nähtud, näiteks õigus esitada kahju hüvitamise nõue kaubatarnija või teenuse osutaja poolse rikkumise korral.

Kui seada tarbija õigus krediidiandja vastu nõuded esitada sõltuvusse krediidiandja ja tarnija vahel eksisteerivast ainuõiguslikkuse klauslist, oleks see vastuolus direktiivi 87/102 eesmärgiga, milleks esmajoones on kaitsta tarbijat kui lepingu nõrgemat poolt.

(vt punktid 29–31 ja resolutsioon)
1.

Kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et kõrvaldada veterinaarkontrolli eest vastutavates asutustes valitsevat personalipuudust, siis on Kreeka Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 882/2004 (ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks) (ELT L 165, lk 1) artikli 4 lõike 2 punktist c tulenevaid kohustusi.