KOHTUJURISTI ETTEPANEK

CHRISTINE STIX-HACKL

esitatud 28. oktoobril 2004( )

Liidetud kohtuasjad C-128/03 ja C-129/03

AEM SpA (C-128/03)

versus

Autorità per l'energia elettrica e per il gas

ja

Ministero delle Attività Produttive

ja

Ministero dell'Economia e delle Finanze

ning

ENEL Produzione SpA osavõtul

ja

AEM Torino SpA (C-129/03)

versus

Autorità per l'energia elettrica e per il gas

ja

Ministero delle Attività Produttive

ja

Ministero dell’Economia e delle Finanze

ning

ENEL Produzione SpA osavõtul

(Consiglio di Stato (Itaalia) eelotsusetaotlus)

Elektri siseturg – Lisatasu riigi ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest – Lisatasu võtmine elektrisüsteemi üldkulude rahastamise eesmärgil – Üldkulude mõiste – Hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades toodetud elektrienergia kulueelis – Riigiabi – EÜ artikkel 87 – Põhjendamatu kulueelise kui soodustuse tasandamine – Rahastamise ja abimeetmete vaheline side – Direktiivi 96/92/EÜ artiklid 7 ja 8 – Mittediskrimineerimise põhimõte ülekandevõrgule juurdepääsul

I. Sissejuhatus

1. Nagu kohtuasjas C-17/03( ) paluti Euroopa Kohtul taas lahendada direktiivi 96/92/EÜ( ) (edaspidi „direktiiv 96/92”) ülevõtmisega seotud üleminekuküsimusi.

2. Käesolevas asjas on tegemist teatavatele elektritootjatele lisatasu kehtestamisega Itaalia elektriülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on lisatasu kehtestamise eesmärk tasandada riikliku elektrituru avamisega seotud põhjendamatud kulueelised, sest ettevõtjad, kes on kohustatud tasu maksma, kohaldavad jaotusettevõtjate suhtes ka pärast turgude avamist ja elektritootjate vahel kehtinud teatavate kompensatsioonimehhanismide kaotamist tariife, mis võtavad arvesse kulusid, mida nad tegelikult ei kanna.

3. Elektritootjad, kes on kohustatud maksma lisatasu, peavad nimetatud lisatasu kehtestamist diskrimineerivaks ja riigiabiõiguse seisukohast küsitavaks. Peale selle väidavad nad, et erinevalt eelotsusetaotluses märgitust kasutatakse sellest lisatasust laekuvat tulu riiklike abimeetmete rahastamiseks.

4. Kuivõrd seoses elektriturgude avamisega pärast direktiivi 96/92 ülevõtmist tekivad tõepoolest kulueelised, tõusetub sisuliselt küsimus, kas nimetatud eeliste tasandamine lisatasu võtmisega teatavate teenuste eest on vastuolus EÜ artikliga 87 ning direktiivi 96/92 artiklites 7 ja 8 sätestatud diskrimineerimiskeeluga.

II. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigus

5. Direktiivi 96/92 artikli 1 kohaselt kehtestatakse selles direktiivis „elektri tootmise, ülekandmise ja jaotamise ühiseeskirjad. Selles sätestatakse elektrisektori korralduse ja toimimise, turulepääsu, pakkumiskutsete suhtes kohaldatavate kriteeriumide ja korra, lubade väljastamise ja võrkude toimimise eeskirjad.”

6. Direktiivi 96/92 artikli 7 lõiked 1 ja 5 sätestavad:

„1. Liikmesriigid määravad või kohustavad ülekandevõrke omavaid ettevõtjaid määrama liikmesriikide poolt kindlaksmääratavaks ajavahemikuks tõhusust ja majanduslikku tasakaalu silmas pidades võrguoperaatori, kes varustuskindluse tagamiseks vastutaks ülekandevõrgu kasutamise, selle hoolduse tagamise ja vajaduse korral selle ülekandevõrgu ning teiste võrkude ühenduste arendamise eest kõnealuses piirkonnas.

[...]

5. Võrguoperaator ei diskrimineeri võrgukasutajaid või kasutajarühmi üksteise suhtes ega oma tütarettevõtjate või osanike/aktsionäride kasuks.”

7. Direktiivi 96/92 artikli 8 lõiked 1–3 sätestavad:

„1. Ülekandevõrgu operaator vastutab tootmisseadmete dispetšjuhtimise eest oma piirkonnas ning võrkudevaheliste ühenduste kasutuse kindlaksmääramise eest.

2. Ilma et see piiraks elektritarneid lepinguliste, sealhulgas pakkumistingimustest tulenevate kohustuste alusel, määratakse tootmisseadmete dispetšjuhtimine ja võrkudevaheliste ühenduste kasutus kindlaks objektiivsete avaldatud kriteeriumide alusel, mille liikmesriik võib heaks kiita ja mida tuleb kohaldada mittediskrimineerival viisil, mis tagab elektri siseturu nõuetekohase toimimise. Neis kriteeriumides võetakse arvesse kasutusel olevatest tootmisseadmetest lähtuvate või võrkudevaheliste ühenduste kaudu toimuvate elektriedastuste majanduslikku tähtsusjärjestust ning võrgu tehnilisi piiranguid.

3. Liikmesriik võib nõuda, et võrguoperaator annaks tootmisseadmete dispetšjuhtimisel eesõiguse nendele tootmisseadmetele, mis kasutavad taastuvaid energiaallikaid või jäätmeid või toodavad nii soojust kui elektrit.”

8. Direktiivi 96/92 artikli 24 lõige 1 sätestab:

„Need liikmesriigid, kus enne käesoleva direktiivi jõustumist võetud kohustusi või antud tegevusgarantiisid ei tohi käesoleva direktiivi sätete tõttu täita, võivad taotleda üleminekukorda, mille komisjon võib neile anda, võttes muu hulgas arvesse asjaomase võrgu suurust, selle ühendamise määra ning elektritööstuse struktuuri. Komisjon teatab enne otsuse tegemist nendest taotlustest liikmesriikidele, võttes arvesse konfidentsiaalsuskohustust. Otsus avaldatakse Euroopa Ühenduste Teatajas.”

9. Direktiivi 96/92 artikli 24 lõige 2 täpsustab, et üleminekukorra taotlused tuleb komisjonile esitada hiljemalt üks aasta pärast direktiivi jõustumist.

B. Siseriiklik õigus

10. Eelotsusetaotluses kirjeldatakse õiguslikku olukorda liikmesriigis sisuliselt järgmiselt.

11. 16. märtsi 1999. aasta seadusandlik dekreet nr 79 elektri siseturu ühiseeskirju käsitleva direktiivi 96/92/EÜ( ) täitmise kohta (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 79/99”) sätestab artikli 3 lõikes 10, et riigi ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest tuleb maksta võrguoperaatorile tasu, mille määrab olenemata tootmiskohtade ja lõpptarbijate geograafilisest paiknemisest, kuid mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel kindlaks AEEG (Autorità per l’energia elettrica e per il gas, elektrienergia- ja gaasiamet).

12. Seadusandliku dekreedi nr 79/99 artikli 3 lõige 11 sätestab, et elektrivõrguga seotud üldkulud, sealhulgas teadustegevuse ja tootmise lõpetanud tuumaelektrijaamade demonteerimise, tuumkütusetsükli peatamise ning seonduvate ja järgnevate tegevuste kulud, määratakse kindlaks Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato (tööstus-, kaubandus- ja käsitööndusministri) dekreetidega Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica (riigikassa-, eelarve- ja majandusliku planeerimise ministri) heakskiidul ning AEEG ettepanekul. Peale selle on AEEG kohustus kanda hoolt selle eest, et tasu suurust kohandatakse vastavalt lõikele 10.

13. Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica heakskiidul ja AEEG ettepanekul vastu võetud Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi, mis käsitleb elektrisüsteemi üldkulude kindlaksmääramist( ) (edaspidi „26. jaanuari 2000. aasta dekreet”) artikli 2 lõige 1 täpsustab, et „elektrisüsteemiga seotud üldkulud on järgmised:

a) direktiivi [96/92] rakendamise järel elektritootmisega seotud mittetagastatavate kulude hüvitamine tootmisettevõtjatele käesolevas dekreedis määratletud kriteeriumide kohaselt;

b) direktiivi [96/92] ülevõtmisest tuleneva hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades, mis olid 19. veebruaril 1997 tootmis- ja jaotusettevõtjate omandis või käsutuses, toodetud elektrienergia kulueelise kompenseerimine;

c) tootmise lõpetanud tuumaelektrijaamade demonteerimise ja tuumkütusetsükli peatamise ning sellega seotud toimingute kulud;

d) teadus- ja arendustegevuse kulud seoses üldistes huvides toimuva elektrivõrgu tehnoloogiauuendusega;

e) [AEEG] otsuse nr 70/97 artikli 2 lõike 2 punktis 4 ja Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato 19. detsembri 1995. aasta dekreedis ette nähtud elektrienergia soodustariifide kohaldamine.”

14. 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 2 lõike 1 punkti b kohta on sama dekreedi artikli 3 lõikes 3, mis paikneb jaotises „Direktiivi 96/92 rakendamise kulud”, sätestatud järgmist:

„Elektrivõrgu üldkulude osaliseks kompenseerimiseks tasandatakse seitsme aasta jooksul alates 1. jaanuarist 2000 ja vastavalt artiklis 5 täpsustatud tingimustele vaid summa, mis vastab sellise elektrienergia kulueelisele, mis on toodetud hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades, millele ei laiene Comitato interministerale dei prezzi (ministeeriumidevaheline hinnakomisjon) 12. juuli 1989. aasta otsusega nr 15, 14. novembri 1990. aasta otsusega nr 34 ja 19. aprilli 1996. aasta otsusega nr 6 (muudetud redaktsioonis) ette nähtud toetuste süsteem. Käesoleva lõike sätteid ei kohaldata elektrijaamade suhtes, mille nimivõimsus ei ületa 3 MW, ega pumpadega käitatavate hüdroelektrijaamade suhtes.”

15. 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 5 lõige 9 täpsustab kulueelisele vastava tagastamisele kuuluva summa arvestamise tingimused järgmiselt:

„Kulueelisele vastav summa, mis makstakse tagasi artikli 3 lõikes 3 täpsustatud ajavahemikul, võrdub 2000. aastal elektrienergia heaks kiidetud muutuva ühikuhinnaga, mida toodetakse [AEEG] otsuse nr 70/97 artikli 6 lõike 5 mõttes fossiilkütust kasutavates elektrijaamades ning järgnevatel aastatel iga elektrijaama ja iga kahekuulise perioodi kohta vahega siseriiklikul turul erinevatel kahekuulistel perioodidel müüdud elektri hulgihinna kaalutud keskmise väärtuse, kasutades koefitsiendina kõnealuse elektrijaama poolt erineval ajal kahekuulise perioodi vältel toodetud elektrikogust, ning selle elektrijaama keskmise kindlaks määratud ühikuhinna vahel, nagu seda on täpsustanud [AEEG] iga aasta kohta alates eelmise aasta 31. detsembrist. See vahe on 2001. ja 2002. aastal 75%, 2003. ja 2004. aastal 50% ning 2005. ja 2006. aastal 25%. Pärast seda võrdub vahe nulliga.”

16. AEEG 20. detsembri 2000. aasta otsuse nr 231/00 artikli 2 lõiked 1 ja 2, milles sätestatakse hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades toodetud elektrienergia kulueelise tasandamine aastal 2000,( ) kehtestavad elektrienergia puhul, mida toodavad ja annavad võrku hüdroelektrijaamad, mida ei käitata pumpadega, ja geotermilised elektrijaamad, mille nimivõimsus ületab 3 MW ning mis 19. veebruaril 1997 olid ettevõtjate omandis või käsutuses, kes tegelesid samal ajal elektrienergia jaotamisega ja tootsid jaotatavat elektrienergiat täielikult või osaliselt ise, „lisatasu võrgu kasutamise eest, mis hõlmab dünaamilisi teenuseid otsuse nr 13/99 artikli 8 lõike 1 punkti a tähenduses”, et tasandada kulueelist 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses.

17. AEEG 20. detsembri 2000. aasta otsuse nr 232/00 artikli 2 lõiked 1 ja 2, mis käsitlevad hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades toodetud elektrienergia kulueelise tasandamise kindlaksmääramist aastatel 2001–2006,( ) kehtestavad elektrienergia puhul, mida mainitakse 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 3 lõikes 3 ning mida toodavad ja annavad võrku hüdroelektrijaamad, mida ei käitata pumpadega, ja geotermilised elektrijaamad, mille nimivõimsus ületab 3 MW ning mis 19. veebruaril 1997 olid ettevõtjate omandis või käsutuses, kes tegelesid samal ajal elektroenergia jaotamisega ja tootsid jaotatavat elektrienergiat täielikult või osaliselt ise, „kulueelise tasandamise 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses”. Otsuse nr 232/00 artikli 2 lõike 8 kohaselt tasandatakse eespool mainitud kulueelist lisatasu kehtestamisega võrgu kasutamise eest, mis hõlmab dünaamilisi teenuseid otsuse nr 13/99 artikli 8 lõike 1 punkti a tähenduses.

18. Otsuste nr 231/00 ja nr 232/00 artiklites 2 ette nähtud lisatasust saadava tulu suunab võrguoperaator vastavalt nimetatud otsuste artikli 3 lõikele 1 Cassa conguaglio per il settore elettrico’le (elektrisektori tasandusfond, edaspidi „tasandusfond”). Mõlema mainitud otsuse artikli 3 lõige 2 sätestab, et need maksed kantakse Conto per la gestione della compensazione della maggiore valorizzazione dell’energia elettrica nella transizione’le (konto kulueelise eest tehtavate tasandusmaksete haldamiseks üleminekuperioodil). Samade otsuste artikli 3 lõike 3 kohaselt tuleb selle konto võimalik jääk pärast tekkinud kulude tasumist kanda Conto per nuovi impianti da fonti rinnovabili e assimilate’le (konto taastuvaid ja analoogilisi energiaallikaid kasutavate uute elektrijaamade jaoks).

III. Asjaolud ja menetlus

19. Eelotsusetaotlustest nähtub, et AEM ja AEM Torino on esitanud Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia’le (Itaalia) kaebused otsuste nr 231/00 ja nr 232/00 ning nende ettevalmistavate aktide, alusaktide ja seotud õigusaktide peale, kaasa arvatud 26. jaanuari 2000. aasta dekreet.

20. Kuna nende kaebused jäeti rahuldamata, esitasid AEM ja AEM Torino apellatsioonkaebuse Consiglio di Stato’le, taotledes kaebused rahuldamata jätnud otsuste tühistamist.

21. Eelotsusetaotluses märgib Consiglio di Stato, et AEM‑i ja AEM Torino väited on kokkuvõtlikult järgmised:

– Kõnealuse lisatasu puhul on täielikult tegemist teatavatele ettevõtjatele või tootmisharudele antava tegevusabiga, mida rahastatakse sektori ettevõtjate tarnetelt võetavatest maksudest, mis võrdub EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses riigiabiga, mida käesolevas asjas anti EÜ asutamislepingus sätestatud korda eirates.

– Erineva suurusega tasu võtmine ülekandevõrgule juurdepääsu eest, mis paneb teatavatele ettevõtjatele suurema koormuse, on vastuolus direktiivi 96/92 ühe aluspõhimõttega, mille kohaselt tuleb juurdepääs ülekandevõrgule tagada kõigile ilma diskrimineerimiseta.

– Tasandusmakse kehtestamine elektrienergia tootmisele geotermilistes elektrijaamades, mis annab eelise soojuselektrijaamadele, mille tulud on vabal turul konkurentsitingimustes kujuneva hinnataseme tõttu ohustatud, kujutab endast meedet, mis võib turuhindu kunstlikult moonutada.

– Selle tagajärjel kahjustatakse lõppkokkuvõttes konkurentsi nii samal turul tegutsevate ettevõtjate (elektritootjad) kui ka sama tüüpi tootmisega (soojust ja elektrit tootvate) ettevõtjate vahel ning samuti ka riikidevahelistes kaubandussuhetes, sest Itaalia on ainukese liikmesriigina kehtestanud mõningatele hüdroelektrijaamadele kohustusliku tasandusmakse, et rahastada direktiivi ülevõtmisega kaasnevaid kulusid.

22. Consiglio di Stato arvates nähtub vaidlustatud otsuste üldanalüüsist, et kõnealune lisatasu põhineb vajadusel kõrvaldada põhjendamatud eelised ja konkurentsi tasakaalustamatus, mis ilmnevad elektrituru liberaliseerimise esimesel perioodil aastatel 2000–2006 pärast direktiivi 96/92 ülevõtmist.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab vajalikuks esiteks kontrollida, kas selline regulatsioon kujutab endast riigiabi EÜ artikli 87 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses. Sellele küsimusele kaldub ta vastama eitavalt. Seda kaalutlusel, et võrgu kasutamise eest võetavast lisatasust laekuvat tulu ei kasutata teatavate turul tegutsevate ettevõtjate või ettevõtjakategooriate ristsubsideerimiseks, vaid elektrisüsteemi üldkulude katmiseks tarbijate huvides (kes vastasel korral peaksid nimetatud üldkulud ise kandma), samuti peab see ära hoidma, et lisatasu võtmine eesmärgiga katta kulud, mis ei teki tootmis- ja jaotusettevõtjatel, kahjustab tarbijate huve tariifide valdkonnas. Seega on tegemist majanduspoliitilise üldmeetmega, mille eesmärk ei ole teatavate ettevõtjate või ettevõtjakategooriate soodustamine, vaid vastupidi avalikes huvides on ära hoida see, et tulu teenimine ei paneks tarbijaid ebasoodsamasse olukorda ning et ei häiritaks turu tasakaalu ja toimimist. Erinevalt ettevalmistavates materjalides märgitust ei näe vaidlustatud otsused nimelt ette lisatasust laekunud tulu eraldamist teatavale ettevõtjakategooriale, et sellega katta nn luhtunud kulusid (stranded costs). Kõnealused summad kantakse süsteemi üldkulude katmiseks mõeldud kontole kulueelise eest tehtavate tasandusmaksete haldamiseks üleminekuperioodil (otsuse nr 53/00 artikli 4 tähenduses). Peale selle näevad otsused nr 231/00 ja nr 232/00 – küll vaid võimalusena – ette, et eespool mainitud konto jääk, mida ei vajata, kantakse kontole, mis on avatud taastuvaid ja analoogilisi energiaallikaid kasutavate uute elektrijaamade jaoks otsuse nr 70/97 artikli 5 tähenduses. Lõppkokkuvõttes ei saa riigiabina käsitleda mitte 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi seda sätet, mis näeb ette kõnealuste summade kandmise süsteemi üldkulude katmiseks mõeldud kontole, vaid äärmisel juhul eraldiseisvat ja hilisemat otsust kasutada kõnealuseid riigikassa käsutusse jõudnud summasid teatavate ettevõtjate või tootmisharude soodustamiseks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.

23. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab vajalikuks esitada Euroopa Kohtule küsimus, kas selline haldusmeede nagu 26. jaanuari 2000. aasta dekreediga ette nähtud ja otsustega nr 231/00 ja 232/00 rakendatud haldusmeede, mis kehtestab teatavatele ettevõtjatele, kellele elektrituru avamine andis eeliseid nii suletud turul kui ka vabal turul tarnimiseks, kuueaastaseks üleminekuperioodiks (2000–2006), puudutamata direktiivi artikli 24 sätteid lisatasu ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, on kooskõlas direktiivi 96/92 sätete, asutamislepingu üldiste konkurentsieeskirjade ja teenuste osutamise vabadusega elektrituru liberaliseerimise valdkonnas.

24. Euroopa Kohtult küsitakse eelkõige selgitust, kas direktiivi 96/92 põhimõtete ja sätete taustal saab seda ilmselgelt diskrimineerivat ja konkurentsi moonutavat meedet põhjendada eespool selgitatud ja vaidlustatud otsustes loogiliselt kirjeldatud vajadusega takistada esiteks eelise andmist, mis on kahjulik soojuselektrijaamadele, kes peavad kandma kütusekulusid, ja mida seostatakse kasumlikkusega, mis omakorda tuleneb praeguseks aegunud tariifisüsteemi kohaldamisest, ning teiseks hoida ära kasutajate asetamine ebasoodsamasse olukorda, koormamata neid kuludega, mida need ettevõtjad ise ei kanna.

25. Peale selle peab Consiglio di Stato vajalikuks lasta Euroopa Kohtul kontrollida nimetatud lisatasu vastavust direktiivi 96/92 artiklile 7 ja 25. põhjendusele. Ka selles küsimuses kaldub eelotsusetaotluse esitanud kohus oletama, et see on ühenduse õigusega kooskõlas, sest ühenduse õigus keelab kasutajate igasuguse diskrimineerimise võrguoperaatori poolt, samas kui käesolevas asjas on tegemist ministeeriumi ja AEEG otsustega, mis – kahjustamata võrgule juurdepääsu – näevad üleminekuperioodiks ette lisatasu kehtestamise, mis ei ole ühenduse õigusega keelatud. Lisatasu ei ole diskrimineeriv, sest see põhineb vajadusel kõrvaldada tasakaalustamatus teatud liiki võrgukasutajate kasuks, kes saavad kasu pelgalt õigusliku raamistiku muutumise tõttu.

26. Neil asjaoludel esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule mõlemas kohtuasjas järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas haldusmeedet, mis täpsustatud tingimustel ja eesmärkidel kehtestab teatud elektrienergia ülekandevõrku kasutatavatele ettevõtjatele, lisatasu võrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, et rahastada elektrivõrgu üldkulusid, saab pidada riigiabiks EÜ artikli 87 ja sellele järgnevate artiklite mõttes?

2. Kas direktiivis 96/92 sätestatud elektri siseturu liberaliseerimise põhimõtted ja eelkõige artiklid 7 ja 8, mis käsitlevad ülekandevõrgu käitamist, välistavad võimaluse, et liikmesriik võtaks vastu meetme, millega üleminekuperioodiks kehtestatakse teatud ettevõtjatele lisatasu ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, et tasandada hüdro- ja geotermilise energia kulueelis, mis vastavalt täpsustatud põhjustele tuleneb siseriikliku õigusliku raamistiku muutumisest, ning et rahastada elektrisüsteemi üldkulusid?”

IV. Õiguslik hinnang

A. Esialgsed märkused

27. Eelotsuse esimese küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, millistel tingimustel on maksu kehtestamine lisatasu näol( ) selleks, et tasandada liberaliseerimisest tulenevad põhjendamatud kulueelised, EÜ artikli 87 tähenduses riigiabi.

28. Eelotsuse teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas ja millisel määral on lisatasu kehtestamine vastuolus direktiivi 96/92 artiklitega 7 ja 8, mis keelavad igasuguse diskrimineerimise ülekandevõrgule juurdepääsuõiguse andmise korral.

29. Kuna lisaks teistele asutamislepingu sätetele kuuluvad põhimõtteliselt kohaldamisele asutamislepingu riigiabi sätted ja direktiiv 96/92 on liberaliseerimist käsitlev direktiiv, on kohane käsitleda mõlemat eelotsuse küsimust järgemööda. Sellega seoses tuleb kohe alguses märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel tegutsevad elektritootjad samal turul, nii et võimalikust konkurentsimoonutusest, mis on vastuolus EÜ artikliga 87, saab teha järelduse diskrimineerimise kohta direktiivi 96/92 tähenduses.

B. EÜ artikkel 87

1. Sissejuhatavad märkused

30. EÜ artikli 87 lõige 1 määratleb asutamislepinguga reguleeritava riigiabina igasuguse liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antava abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on „riigiabi mõiste selles sättes […] üldisem kui subsiidiumi mõiste, sest see ei hõlma mitte ainult konkreetseid toetusi nagu subsiidiumid, vaid ka meetmeid, mis erineval viisil kergendavad ettevõtjal tavaliselt lasuvat maksukoormust”.( )

31. Riigiabi mõiste üldisest kirjeldusest nähtub, et riigiabi mõiste hõlmab põhimõtteliselt ka liikmesriikide meetmeid otsese( ) või kaudse( ) maksustamise ning sotsiaalmaksude( ) valdkonnas.

32. Eelotsuse esimesele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt välja selgitada, kas esinevad EÜ artikli 87 lõikes 1 nimetatud riigiabi tunnused.

33. Esiteks peab olema tegemist liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest antava abiga.

34. Käesolevas asjas on tegemist haldusmeetmetega, mille seos liikmesriigiga näib olevat kaheldamatu. Riigi ressursside kasutamise suhtes tuleb sedastada, et lisatasu kehtestamine teatavatele elektritootjatele ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest toob esmalt kaasa riigi tulude suurenemise.( ) Kui lisatasu võetakse vaid teatavatelt ettevõtjatelt, võiks riigiabi tunnuseks pidada seda, et teised ettevõtjad ei ole kohustatud lisatasu maksma ja riik loobub selles suhtes tuludest, mida saaks võrdsustada riigi ressursside kulutamisega.( )

35. Teiseks peab riigiabi andmise puhul olema tegemist liikmesriikidevahelise kaubanduse kahjustamisega. Direktiivi 96/92 ülevõtmisest tuleneva elektriturgude avamise ja elektri siseturu loomise järel on selline kahjustamine igal juhul tõenäoline.( )

36. Kolmandaks peab riigiabi puhul olema tegemist teatud ettevõtjale eelise andmisega ja neljandaks peab see eelis kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi.

37. Konkurentsi kahjustamise suhtes tuleb kohe alguses sedastada, et konkureerivate ettevõtjate objektiivselt põhjendamatu ebavõrdne kohtlemine võib konkurentsi põhimõtteliselt kahjustada. Kas käesolevas asjas on tegemist objektiivselt põhjendamatu ebavõrdse kohtlemisega, tuleb võimalikku eelise andmist silmas pidades välja selgitada.

38. Kolmanda nimetatud tingimuse puhul on tegemist valikulise eelise andmise tunnustega. Seejuures tuleb eelkõige välja selgitada, mil määral tugineb nende ettevõtjate ringi kindlaksmääramine, kellelt lisatasu võetakse, objektiivselt põhjendatud eristamisel. Peale selle on valikulise eelise andmist silmas pidades tähtis see, kas lisatasust laekuvat tulu kasutatakse abimeetmete rahastamiseks.

39. Seetõttu tuleb uurida, mil määral on lisatasu kehtestamine niivõrd, kuivõrd see puudutab vaid teatavaid elektritootjaid, hõlmatud riigiabi mõistega ja kuivõrd omab tähtsust asjaomase tulu kasutamine.

2. Eelise andmine ja lisatasu võtmine kui riigiabi

40. Niivõrd, kuivõrd vaidlusalune lisatasu on suurem ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest võetavast tasust ja seda kasutatakse elektrisüsteemi üldkulude katmiseks, tuleb seda käsitleda parafiskaalse maksuna.( )

41. See, millisel määrab annab maksuõiguse säte valikulisi eeliseid, oleneb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt sellest, kas meede vabastab ettevõtjaid neil üldise maksusüsteemi kohaldamise korral lasuvast maksukohustusest, „ilma et vabastus oleks õigustatud süsteemi olemuse või sisemise ülesehitusega”.( )

42. Liikmesriigi „üldist” maksusüsteemi kasutatakse seega kontrollimise kriteeriumina, kusjuures esmalt tuleb välja selgitada, mida võib pidada „üldise” maksuõiguse sätteks. See on kahtlemata äärmiselt keeruline ülesanne, mis otseste maksude puhul nõuab igal juhul siseriikliku maksuõiguse ulatuslikku analüüsi.( )

43. Seda liiki lisatasude puhul nagu kõnealused tasud on analüüsimine selles mõttes lihtsam, et analüüsida ei tule kogu asjaomast maksusüsteemi, vaid ainult eriregulatsiooni. Kõigepealt tuleb üldse välja selgitada, kas ja millisel määral konkureerivad eelise saanud ettevõtjad nendega, kes on kohustatud maksma lisatasu. Selles osas on kohtujurist Tizzano oma ettepanekus kohtuasjale Ferring( ) sedastanud, et „iga maksu, mis kehtestatakse teatud ettevõtjakategooriale, saab pidada nendele äriühingutele antavaks eeliseks, kes esimestega rohkem või vähem konkureerivad ja kellele seda maksu ei kehtestata”. Kohtujurist Tizzano rõhutab õigusega kõigi asjaomaste äriühingute vahel valitsevate konkurentsisuhete analüüsimise tähtsust ja sedastab, et ei saa anda üldkehtivat vastust küsimusele, kas tegemist on eelise andmisega, nii et „lahendus tuleb leida […] igal üksikjuhtumil eraldi, kusjuures arvesse tuleb võtta esinevate asjaolude tüüpilisi tunnuseid ja eelkõige asjaomaste äriühingute vahelist konkurentsisuhet, maksu kehtestamise põhjust ja selle tagajärgi”.( )

44. Põhikohtuasja silmas pidades tuleb meenutada, et kõik elektritootjad tegutsevad samal turul, mida rõhutab sõnaselgelt ka eelotsusetaotluse esitanud kohus. Niivõrd, kuivõrd kõnealune haldusmeede kohtleb lisatasu kehtestamisega elektritootjaid erinevalt, omab otsustavat tähtsust see, kas erinev kohtlemine on põhjendatud objektiivsete asjaoludega.

45. Objektiivse põhjendusena tuleks siinkohal kõne alla teatavate turuosaliste põhjendamatute kulueeliste tasandamine. Seetõttu tuleb uurida, kas ja millistel tingimustel saab põhjendamatute kulueeliste tasandamist lisatasu võtmisega pidada objektiivseks põhjenduseks, mis õigustab asjaomase haldusmeetmega kehtestatud erinevat kohtlemist. See tähendaks, et ettevõtjad, kellele lisatasu ei kehtestatud, ei ole saanud valikulist eelist, võrreldes konkureerivate ettevõtjatega, kes peavad maksma lisatasu.

46. Püstitatud küsimuse sarnasus kohtuasjades Ferring( ), Altmark Trans( ) ja Enirisorse( ) käsitletud problemaatikaga on ilmne. Neis kohtuasjades oli teatavasti tegemist küsimusega, kas ja millisel määral võivad liikmesriigid hüvitada üldhuviteenuste osutamisel tekkinud kulusid, ilma et sellele laieneks asutamislepingus sätestatud riigiabikeeld. Neis kolmes kohtuotsuses ei välistanud Euroopa Kohus võimalust, et teatud tingimustel võib tekkinud kulude hüvitamine olla lubatud. Seetõttu näib loogilisena – edaspidi täpsemalt kirjeldatud tingimustel – lubada põhjendamatute kulueeliste tasandamise võimalust, pidamata seda valikuliseks eeliseks riigiabi mõiste tähenduses.

47. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub ilmselt sellest, et ettevõtjad, kes on kohustatud maksma lisatasu, olid saanud põhjendamatu kulueelise, ja märgib selles küsimuses, et Itaalia elektritootjad ei olnud direktiivi 96/92 ülevõtmise järel võrdses olukorras. Seda põhjustab – igatahes suletud turu klientide osas – asjaolu, et kõik elektritootjad kohaldavad jaotusettevõtjate suhtes endisi üldtariife, mis muu hulgas sisaldavad ka kütusekulude katmise elementi. On pikemata selge, et kütusekulu ei teki mitte kõigil elektritootjatel, näiteks hüdroelektrijaamadel ja geotermilistel elektrijaamadel. Enne elektrituru avamist oli olemas asjakohane kompensatsioonimehhanism, mille kohaselt elektritootjad, kellel kütusekulu ei teki, suunasid nimetatud tariifielemendist laekunud tulu tasandusfondi. Turu avamisega see kompensatsioonimehhanism – mitte aga tariifid – kaotati, mis andis lõppkokkuvõttes põhjendamatu kulueelise elektritootjatele, kellel kütusekulu ei teki. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel omavad nimetatud tariifid ka avatud elektriturul tähtsust seetõttu, et elektri hulgihind suletud turul võeti aluseks kahepoolsetele kokkulepetele vabaturul.

48. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest nähtub, et Itaalia elektrituru avamine on andnud teatavatele elektritootjatele põhjendamatu kulueelise, mille tasandamist ajutise lisatasu ( ) kehtestamisega õigusliku põhjenduseta eelise saanud ettevõtjatele – nimelt hüdroelektrijaamadele ja geotermilistele elektrijaamadele – ei tule pidada valikulise eelise andmiseks teistele elektritootjatele, kellelt lisatasu ei võeta.

49. Tasandamise kui objektiivse põhjenduse lubamise tingimuseks on aga esiteks, et nende ettevõtjate ring, kes on kohustatud maksma lisatasu, langeks kokku nende ettevõtjate ringiga, kes on saanud põhjendamatu kulueelise elektrituru avamise tagajärjel, ja teiseks, et tasandamine lisatasu võtmisega ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik hüdroelektrijaamadest ja geotermilistest elektrijaamadest pärit elektrienergia kulueelise tasandamiseks. Viimati nimetatu poolt räägib kahtlemata asjaolu, et kõnealune lisatasu kehtestati üleminekumeetmena ja selle määr oli järk-järgult vähenev. Lõplike sedastuste tegemine on siiski siseriikliku kohtu pädevuses.

3. Eelise andmine ja riigiabimeetmete rahastamine lisatasust laekuva tuluga

50. Peale selle arutati veel küsimust, mil määral omab vaidlustatud haldusmeetme hindamisel riigiabi seisukohast tähtsust kõnealusest lisatasust laekunud tulu kasutamine.

51. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab lõpetuseks, et „riigiabina ei saa käsitleda mitte 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi seda sätet, mis näeb ette kõnealuste summade kandmise süsteemi üldkulude katmiseks mõeldud kontole, vaid äärmisel juhul eraldiseisvat ja hilisemat otsust kasutada kõnealuseid riigikassa käsutusse jõudnud summasid teatavate ettevõtjate või tootmisharude soodustamiseks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses”. Seda seisukohta jagab sisuliselt ka komisjon.

52. Siinkohal näib kõigepealt tähtsust omavat Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika, mille kohaselt juhul, kui „riigiabi rahastatakse teatud ettevõtjatelt või tootmisharudelt võetavate maksudega, […] tuleb komisjonil kontrollida, kas antava abi rahastamine maksutuludest laekunud summadega on vastavuses EÜ artiklite 87 ja 88 nõuetega”( ). Abi rahastamise viisi määravat tähtsust rõhutati viimati ka kohtuotsuses Enirisorse, viidates ka varasemale kohtupraktikale: „[riigiabi mõiste] ei hõlma mitte ainult teatud parafiskaalseid makse olenevalt neist laekunud tulu kasutamisest […] (vt eelkõige 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-17/91: Lornoy jt, EKL 1992, lk I‑6523, punkt 28), vaid ka tasu võtmist ennast, mille puhul on tegemist parafiskaalse maksuga (vt 27. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-72/92: Scharbatke, EKL 1993, lk I‑5509, punkt 20).

Euroopa Kohtu [...] otsuse kohaselt tuleb abimeetme komisjonipoolsel kontrollimisel arvestada ka abi rahastamise viisi, kui see – eelkõige kohustuslike maksete puhul – on meetme lahutamatu osa (vt 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-261/01 ja C-262/01: Van Calster jt, EKL 2003, lk I‑12249, punkt 49).”( )

53. Kohtupraktikas rõhutatakse alati sellise sideme vajalikkust.( ) Euroopa Kohus on siiski rõhutanud riigiabimeetme rahastamise viisi arvessevõtmise vajadust sihtotstarbeliste maksude puhul, mis on ilmselgelt ette nähtud antava abi rahastamiseks.( )

54. Kohtuotsuses Van Calster( ) viitab Euroopa Kohus „maksule, mis on spetsiaalselt ette nähtud antava abi rahastamiseks”( ) ja abi rahastamise viisi suhtes „kõigile riigiabimeetmetele, mida sellega rahastatakse”( ). Teatamiskohustuse kohta sedastab Euroopa Kohus, et „liikmesriik peab sellest kohustusest kinnipidamiseks esitama teabe mitte ainult riigiabi kava, vaid ka abi rahastamise viisi kohta, kui rahastamisviis on kavandatud meetme lahutamatu osa” (kohtujuristi kursiiv)( ).

55. Kohtuasjas Enirisorse( ) oli samuti tegemist maksuga, millest laekunud tulu oli osaliselt ette nähtud antava abi rahastamiseks. Nimetatud kohtuasjades tugines Euroopa Kohus maksu võtmise ja sellest laekunud tulude kasutamise vahelise seose puhul kohtuotsusele Van Calster.

56. Eeltoodust nähtub, et abi rahastamise viis on riigiabiõiguse seisukohast oluline, kui see on kavandatud meetme lahutamatu osa. Põhikohtuasjas selline side puudub. Igatahes oli kõnealuse lisatasu võtmise ajal tegemist ainult elektrisüsteemi üldkulude rahastamisega. Kuna üldkulude rahastamise puhul ei saa määratluse kohaselt olla tegemist valikulise eelise andmisega, oli esialgu siiski küsitav, kas sellega seoses võib olla tegemist riigiabi meetmetega, näiteks luhtunud kulude (stranded costs) katmisega või taastuvate energiaallikate kasutamise edendamisega. Asjakohased muudatused siseriiklikus õiguslikus raamistikus ei saa tagantjärele luua sellist sidet, mille puhul lisatasust laekuv tulu on ette nähtud võimalike abimeetmete rahastamiseks, ning ei oma seetõttu siinkohal tähtsust.

57. Seega tuleb märkida, et käesolevates kohtuasjades puudub kõnealusest lisatasust laekunud tulu kasutamise suhtes lõplik selgus. Kaheldamatu on vaid see, et kõnealusest lisatasust laekunud tulu kannab võrguoperaator elektrisektori tasandusfondi poolt hallatavale erikontole.( ) See konto on ette nähtud 26. jaanuari 2000. aasta dekreedi artikli 2 lõikes 1 määratletud elektrivõrgu üldkulude rahastamiseks, kusjuures selle konto jääk, mis ületab üldkulude katmise vajaduse, tuleb kanda kontole, mis avatakse taastuvaid ja nendega samaväärseid energiaallikaid kasutavate uute elektrijaamade jaoks otsuse nr 70/97 artikli 5 tähenduses.

58. Hagejad rõhutavad lisatasust laekunud tulu ja selle kasutamise vahelist sidet, mis nende arvates kaheldamatult esineb. Sellega püüavad nad käsitletud kohtupraktika kohaselt aga üksnes tõendada, et ka kõnealuse lisatasu võtmine on hõlmatud riigiabi mõistega siis, kui sellest laekunud tulu kasutatakse abimeetmete rahastamiseks.

59. See hagejate argument ei ole veenev.

60. Ei saa eitada, et lisatasu ja võimalike abimeetmete rahastamise vahel võib olla teatav side. Siinkohal ei tule aga otsustada selle üle, kas kõnealusest lisatasust laekunud tulu on ette nähtud üldkulude rahastamiseks vastavalt 26. jaanuari 2000. aasta dekreedile( ) või ka võimalike abimeetmete rahastamiseks, näiteks taastuvate energiaallikate kasutamise edendamiseks( ). Asjakohased uuringud lisatasust laekunud tulu kasutamise kohta on siseriikliku kohtu pädevuses. Olenemata asjaomase tulu lõplikust kasutusest puudub minu arvates viidatud kohtupraktikat silmas pidades siiski piisavalt määratletav tasu võtmise ja vahendite kasutamise vaheline side.

61. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse esimesele küsimusele, et riigiabi ei ole EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt selline meede nagu põhikohtuasjas käsitletav meede, millega teatud elektritootjatele kehtestatakse lisatasu elektrienergia ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, et rahastada elektrisüsteemi üldkulusid, kui

– nende elektritootjate ring, kes on kohustatud maksma lisatasu, langeb kokku nende ettevõtjate ringiga, kes on saanud põhjendamatu kulueelise siseriikliku õigusliku raamistiku muutumise tõttu;

– lisatasu ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik asjaomaste tootjate põhjendamatu kulueelise tasandamiseks.

C. Direktiiv 96/92

62. Direktiivi 96/92 silmas pidades peab eelotsusetaotluse esitanud kohus lisatasu võtmist küsitavaks kahes punktis. Esiteks ei ole vaidlusaluse siseriikliku õigusnormi puhul võetud arvesse direktiivi artiklit 24, mis käsitleb luhtunud kulude (stranded costs) katmist; teiseks võib lisatasu osutuda küsitavaks juhul, kui sellega kaasneb elektritootjate erinev kohtlemine ülekandevõrgule juurdepääsul.

63. Mõlemat küsimust tuleb nüüd järgemööda käsitleda.

1. Luhtunud kulude (stranded costs) ja käesoleva menetluse vaheline side

64. Direktiivi artikli 24 kohaselt võivad need liikmesriigid, kes ei saa enne käesoleva direktiivi jõustumist võetud kohustusi või antud tegevusgarantiisid kõnealuse direktiivi sätete tõttu enam täita, „taotleda üleminekukorda, mille komisjon võib neile anda, võttes muu hulgas arvesse asjaomase võrgu suurust, selle ühendamise määra ning elektritööstuse struktuuri”.

65. See säte võimaldab komisjoni järelevalve all katta nn luhtunud kulusid (stranded costs), st mitte veel ennast ära tasunud investeeringutest tulenevaid kulusid, mis on tehtud pikaajalise kasutamise ootuses, ja mida ei saa elektrituru avanemise tõttu enam tagasi teenida.

66. Tõusetub küsimus vaidlusaluste siseriiklike õigusnormide ja luhtunud kulude problemaatika vahelise sideme kohta, sest komisjonis on veel pooleli riigiabimenetlus luhtunud kulude katmise küsimuses Itaalias( ) ja see on tihedalt seotud vaidlusaluste sätetega, mis puudutavad hüdroelektrijaamades ja geotermilistes elektrijaamades toodetud elektrienergia kulueelise tasandamist.

67. 26. jaanuari 2000. aasta dekreet käsitleb elektrisüsteemi üldkulude rahastamist. selle dekreedi artikli 2 lõige 1 nimetab üldkuludena nii hüdro- ja geotermilise energia kulueelise tasandamist kui ka direktiivi 96/92 rakendamise järel elektritootmisega seotud edastamatute kulude (luhtunud kulude) hüvitamist tootjatele ja jaotusettevõtjatele. 26. jaanuari 2000. aasta dekreet on seega mõlema elemendi rahastamise ühine õiguslik alus.

68. Itaalia valitsus on siiski tunnistanud( ), et hüdro- ja geotermilise elektrienergia kulueelise tasandamise ja luhtunud kulude vahel puudub seos, sest lisatasu võtmine ei tugine direktiivi 96/92 artiklile 24 ja küsimus lisatasust laekuva tulu kasutamise kohta kujutab endast lisatasu võtmist reguleerivate sätete õiguslikust põhjendusest( ) eraldiseisvat küsimust. Sellest käsitlusest lähtub ilmselt ka komisjon, kuivõrd ta on nimetatud tasandamise kontrollimenetlusest välja arvanud. Seetõttu tõusetub küsimus, kas lisatasu vastab eelkõige nendele direktiivi sätetele, mis käsitlevad juurdepääsu ülekandevõrgule, ilma et oleks vaja tõlgendada direktiivi 96/92 artiklit 24.

2. Direktiivi 96/92 artiklite 7 ja 8 tõlgendamine

69. Direktiivi artikkel 7 sisaldab üldisi põhimõtteid ülekandevõrgu käitamise kohta. Käitamine tehakse võrguoperaatori ülesandeks, kusjuures artikli 7 lõige 5 kohustab teda hoiduma võrgukasutajate või kasutajarühmade diskrimineerimisest. Direktiivi 96/92 artikkel 8 sätestab põhilised tootmisseadmete dispetšjuhtimise ja võrkudevaheliste ühenduste kasutuse kriteeriumid.

70. Sissejuhatavalt tuleb mainida, et artikli 7 lõikes 5 sätestatud diskrimineerimiskeelu kohaldatavus oleneb sellest, milline vastus antakse pooleliolevas kohtuasjas C-17/03( ) esitatud eelotsuse küsimusele. Selles kohtuasjas peab Euroopa Kohus nimelt eelkõige selgitama, kas artikli 7 lõikes 5 sätestatud diskrimineerimiskeeld piirdub tehniliste eeskirjadega või mitte. Kõnealune haldusmeede, mis kehtestab lisatasu, ei kujuta endast ilmselt sellist tehnilist eeskirja. Samamoodi nagu tegin ettepaneku kohtuasjas C-17/03, tuleb minu arvates ka käesolevas asjas lähtuda sellest, et direktiivi 96/92 artikli 7 lõige 5 ei piirdu üksnes tehniliste eeskirjadega.

71. Lisaks sellele avaldab komisjon kahtlust direktiivi 96/92 artiklite 7 ja 8 kohaldatavuse suhtes, sest kõnealuse lisatasu puhul ei ole lõppkokkuvõttes tegemist tasu vormis maksuga nagu ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest kehtestatud tasu puhul, vaid sihtotstarbelise maksuga( ), mida ei nõuta sisse võrguoperaatori kasuks( ).

72. Need märkused on põhjendatud, kuid ei tähenda siiski seda, et kõnealust maksu ei tuleks hinnata direktiivi 96/92 artiklis 7 lõikes 5 sätestatud diskrimineerimiskeelu seisukohast. Nagu riigiabi õigusliku käsitluse raames eespool juba sedastatud( ), tuleb ka ülekandevõrgule juurdepääsu puhul lähtuda sellest, et elektritootjate erinev kohtlemine, mis siinkohal seisneb lisatasu valikulises kehtestamises, on lubatav ainult juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Ettevõtjate erinev kohtlemine võib muuta ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise vähem atraktiivseks või seda raskendada, mis on vastuolus direktiivis 96/92 sätestatud turu avamise selgete eesmärkidega.

73. Nimetatud objektiivse põhjendatuse puhul võib seetõttu viidata eeltoodule.( ) Selgitustest nähtub, et niivõrd, kuivõrd teatavad ettevõtjad on saanud siseriikliku õigusliku raamistiku muutumise tõttu põhjendamatu kulueelise, ei ole selle eelise tasandamise puhul põhimõtteliselt tegemist eelisega riigiabi mõistes, nii et erinev kohtlemine võib nimetatud tingimustel näida lõppkokkuvõttes objektiivselt põhjendatuna. Selles seoses ei ole oluline, kas lisatasu valikuline kehtestamine kujutab endast võrreldamatute elektritootjate erinevat kohtlemist( ) või võrreldavate elektritootjate objektiivselt põhjendatud erinevat kohtlemist.

74. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse teisele küsimusele, et direktiivi 96/92 artikli 7 lõige 5 ei takista liikmesriike võtmast meetmeid, millega ajutiselt kehtestatakse teatud ettevõtjatele lisatasu ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, et tasandada hüdro- ja geotermilise energia kulueelis, mis tuleneb siseriikliku õigusliku raamistiku muutumisest, ning et rahastada elektrisüsteemi üldkulusid. Seda aga tingimusel, et põhjendamatu kulueelise tegelik tekkimine üleminekuperioodil on tõendatud.

V. Ettepanek

75. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:

1) Selline meede nagu põhikohtuasjas käsitletav meede, millega teatavatele elektritootjatele kehtestatakse riigi ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest lisatasu selleks, et katta elektrisüsteemi üldkulusid, ei ole riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, kui

– nende elektritootjate ring, kes on kohustatud maksma kõrgemat tasu, langeb kokku nende ettevõtjate ringiga, kes on saanud põhjendamatu kulueelise siseriikliku õigusliku raamistiku muutumise tõttu;

– lisatasu ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik asjaomaste ettevõtjate põhjendamatu kulueelise tasandamiseks.

2) Direktiivi 96/92 artikli 7 lõige 5 ei takista liikmesriike võtmast meetmeid, millega ajutiselt kehtestatakse teatud ettevõtjatele lisatasu ülekandevõrgule juurdepääsu ja selle kasutamise eest, et tasandada hüdro- ja geotermilise energia kulueelis ning rahastada elektrisüsteemi üldkulusid, tingimusel et põhjendamatu kulueelise tekkimine siseriikliku õigusliku raamistiku muutumise tõttu on tõendatud.