KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 25. septembril 2008 ( 1 )

Kohtuasi C-281/07

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

versus

Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank AG

„Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95 — Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse — Artikkel 3 — Eksporditoetuse tagasinõudmine — Liikmesriigi ametiasutuste eksimus — Aegumistähtaeg”

1. Käesolev Bundesfinanzhof’i (föderaalne finantskohus), Saksamaa, eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (edaspidi „määrus nr 2988/95”) tõlgendamist. ( 2 )

2. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib tuvastada asjakohase aegumistähtaja, mida kohaldada eksportijale siseriikliku ametiasutuse vea tõttu põhjendamatult antud eksporditoetuse tagasimaksmise suhtes.

Õiguslik raamistik

Määrus nr 2988/95

3. Määrus nr 2988/95 jõustus 26. detsembril 1995. ( 3 ) Selles on sätestatud mitmed üldreeglid, mis käsitlevad kontrolli, haldusmeetmeid ja eeskirjade eiramise eest määratavaid sanktsioone seoses hüvitisesaajatele ühenduse poliitika alusel tehtavate maksetega. Sealhulgas on määruses sätestatud põhjendamatult makstud eksporditoetuste suhtes võetavate meetmete aegumistähtaeg.

4. Enne määruse nr 2988/95 vastuvõtmist puudusid ühised õigusnormid, mis käsitlenuksid eeskirjade eiramist puudutava juurdluse või tuvastamise aegumistähtaegu või sellisest eeskirjade eiramisest tulenevate haldusmeetmete suhtes kohaldatavaid aegumistähtaegu.

5. Eriti asjakohased on määruse põhjendused 3 ja 4. Põhjenduses 3 on märgitud, et ühenduse kulutuste haldamist reguleerivate üksikasjalike eeskirjade ja nende täitmise järelevalve suhtes kohaldatakse mitmesuguseid ühenduse asjaomasele poliitikale vastavaid üksikasjalikke sätteid, kuid mis tahes alal tuleb võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu. Põhjenduses 4 on märgitud, et tõhusaks võitluseks ühenduste finantshuve kahjustava kelmuse vastu on vaja kõikidel ühenduse poliitikaga hõlmatud aladel kehtestada ühtsed õigusnormid.

6. Seejärel on määruses sätestatud mitmed üldreeglid, mis käsitlevad kontrolli, haldusmeetmeid ja sanktsioone seoses ühenduse õiguse eeskirjade eiramisega.

7. Artikli 1 lõikes 1 on sätestatud: „Euroopa ühenduste finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta.”

8. Artikli 1 lõikes 2 sisalduva määratluse kohaselt tähendab „eeskirjade eiramine”: „[…] ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”

9. Artikli 3 asjakohastes osades on sätestatud: „1. Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates artikli 1 lõikes 1 osutatud eeskirjade eiramise toimepanekust. Valdkondade eeskirjades võib sätestada lühema ajavahemiku, mis aga ei või olla vähem kui kolm aastat. […] 3. Liikmesriikidele jääb võimalus kohaldada käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatust pikemat ajavahemikku.”

Määrus nr 3665/87 ja määrus nr 800/1999

10. Määrus nr 800/1999 ( 4 ) oli esimene määrus, kus nähti ette konkreetsed aegumistähtajad põhjendamatult välja makstud eksporditoetuste tagastamiseks. Nimetatud määruse artiklis 54 on aga samuti sätestatud: „[Määrust nr 3665/87 ( 5 )] kohaldatakse siiski edaspidigi: — ekspordi suhtes, mille puhul ekspordideklaratsioon on vastu võetud enne [määruse nr 800/1999] rakendumist”

11. Määruse nr 3665/87 artikli 11 lõikes 3, mis käsitleb eksporditoetuste tagastamist (ja mille alusel esitati kõnesolevas siseriiklikus kohtumenetluses vaidluse all olev tagastamisnõue), aegumistähtaegu ei mainita.

Siseriiklikud õigusnormid

12. Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal ei olnud Saksamaa õiguses konkreetseid sätteid, mis oleksid seadnud põhjendamatult antud halduslike soodustuste tagasisaamise nõuetele aegumistähtaja.

13. Nagu ilmneb, kohaldasid Saksamaa valitsusasutused ja kohtud põhjendamatult makstud eksporditoetuste tagasisaamiseks võetud haldusmeetmete suhtes analoogia põhjal Saksamaa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch; edaspidi „BGB”) §-s 195 ette nähtud aegumistähtaega. ( 6 )

14. BGB § 195 sätestas, et Saksamaa tsiviilõigusnormide kohaselt esitatud nõuete standardne aegumistähtaeg on 30 aastat. Selle paragrahvi muudatus jõustus 1. jaanuaril 2002. Seal ette nähtud standardne aegumistähtaeg lühendati kolmele aastale ja see on jäänud tänini samaks.

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

15. LAGRA Import Export GmbH (edaspidi „LAGRA”) taotles 1995. aastal eksporditoetust 31 veise suhtes kogukaaluga 21413 kg, kavatsedes eksportida need veised Türgisse. Hauptzollamt (peatolliamet) rahuldas eksporditoetuse taotlused kõigi 31 looma suhtes.

16. Üks loom aga suri Triestes teel Türgisse. LAGRA teatas Hauptzollamtile looma surmast ja palus vastavalt muuta oma eksporditoetuse taotlust 31 loomalt 30 loomale (ja kogukaalult 21413 kg kogukaalule 20715 kg). Ilmneb, et Hauptzollamt jättis selle taotluse tähelepanuta. 19. aprillil 1996 andis ta eksporditoetuse kõigi 31 looma suhtes. ( 7 )

17. 5. augustil 1999 andis Hauptzollamt välja parandusteate, nõudes surnud looma suhtes välja makstud summa ( 8 ) tagasimaksmist.

18. Juulis 2000 algatati LAGRA suhtes maksejõuetusmenetlus. Nimetatud ettevõtja varad anti hallata pangale Bayerischen Hypotheken- und Wechselbank AG. Praegu kuuluvad kõik Bayerischen Hypotheken- und Wechselbank AG-le kuulunud õigused tema õigusjärglasele, kelleks on Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank AG (edaspidi „Bayerische pank”).

19. Maksejõuetuks muutumise ajaks ei olnud LAGRA surnud looma suhtes saadud eksporditoetust tagasi maksnud. Hauptzollamt tegi 28. augustil 2000 otsuse, milles kohustas LAGRA varade haldajat kõnealust summat tagasi maksma. Saades teada, et algne haldaja on lakanud olemast juriidiline isik, võttis Hauptzollamt selle otsuse tagasi. 12. detsembril 2001 tegi Hauptzollamt maksuotsuse Bayerische panga suhtes. ( 9 )

20. Bayerische pank vaidlustas maksuotsuse Finanzgericht’is, kes otsustas, et Hauptzollamti nõue põhjendamatult makstud summa tagasisaamiseks on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 sätestatud aegumistähtajast tulenevalt aegunud.

21. Hauptzollamt kaebas edasi Bundesfinanzhofile, kes on esitanud Euroopa Kohtule järgmised küsimused: „1) Kas [määruse nr 2988/95] artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimest lauset kohaldatakse eksportijale põhjendamatult antud eksporditoetuse tagasimaksmise nõude suhtes ka siis, kui eksportija ei ole eeskirjade eiramist toime pannud? Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis 2) kas seda sätet kohaldatakse mutatis mutandis selliste soodustuste tagasimaksmise nõudele ka selle isiku osas, kellele eksportija on oma eksporditoetuse nõude loovutanud?”

22. Kirjalikke märkusi esitas ainult komisjon. Käesolevas kohtuasjas istungit ei taotletud ega peetud.

Sissejuhatavad märkused

23. Oma ettepanekus kohtuasjas Vosding asusin seisukohale, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses kirjeldatud aegumistähtaeg kohaldub ka selliste menetluste suhtes, milles käsitletav eeskirjade eiramine pandi toime või lõpetati enne kõnealuse määruse jõustumist. See aegumistähtaeg on kohaldatav nii karistuste kui ka haldusmeetmete – näiteks eeskirjade eiramise tagajärjel makstud eksporditoetuse tagasinõudmise – suhtes.

24. Samuti asusin seisukohale, et selle määruse artikli 3 lõikele 3 tuginedes võib liikmesriik kohaldada pikemat aegumistähtaega, mis on olnud siseriiklikus õiguses ette nähtud juba enne kõnealuse määruse vastuvõtmist. Siiski olin seisukohal, et sellist pikemat aegumistähtaega ei tohi kohaldada, kui see sisaldub üksnes asjaomase riigi üldises tsiviilõigusnormis, mis hõlmab kõikide mujal täpsemalt reguleerimata nõudeliikide aegumist.

25. Sellepärast järeldasin, et BGB § 195, mida pelgalt analoogia põhjal kohaldati põhjendamatult makstud summade tagasisaamiseks esitatud haldusõiguslike nõuete suhtes, ei ole nii konkreetne, et kuuluda määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 kohaldamisalasse.

26. Seda arvestades asun käsitlema käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuseküsimusi. Kui Euroopa Kohus ei nõustu minu poolt kohtuasjas Vosding esitatud ettepanekus tehtud järelduste mis tahes osaga, jõuaks ta paratamatult järeldusele, et Bundesfinanzhofi esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt. Sellepärast jätaks ta siis teisele eelotsuse küsimusele vastamata.

Esimene küsimus

27. Määruse nr 3665/87 artiklis 11, mis käsitleb eksporditoetuste tagasimaksmist, ei ole aegumistähtaegu sätestatud. Ehkki määruse nr 800/99 artikli 54 kohaselt jääb määrus nr 3665/87 edaspidigi selliste nõuete suhtes kohaldatavaks, ei anna kumbki õigusakt vastust küsimusele, millist aegumistähtaega kohaldada. Seega peab enne 24. aprilli 1999 ( 10 ) heaks kiidetud ekspordideklaratsiooniga seoses antud eksporditoetuse tagasisaamise nõude suhtes kohaldatav aegumistähtaeg sisalduma kas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 või siseriiklikes õigusnormides.

28. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimeses küsimuses teada, kas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud aegumistähtaega tuleks kohaldada eksportijale põhjendamatult antud eksporditoetuse tagasimaksmise nõude suhtes ka siis, kui eksportija ei ole eeskirjade eiramist toime pannud.

29. Minu meelest saab õige vastus sellele küsimusele olla üksnes eitav.

30. Artikli 3 lõiget 1 kohaldatakse „eeskirjade eiramise” suhtes, mis on määratletud artikli 1 lõikes 2. Kui eeskirjade eiramist ei ole toime pandud, ei saa artikli 3 lõiget 1 kohaldada.

31. Artikli 1 lõikes 2 sisalduva määratluse kohaselt tähendab eeskirjade eiramine „ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu […]”. Eksporditoetuse andmise eest vastutava siseriikliku asutuse tegevust ega tegevusetust selle määratluse sõnastus ei hõlma.

32. „Eeskirjade eiramise” olemasolul on keskne tähtsus selles, kuidas aegumistähtaja määratlus on sõnastatud ja kuidas see kajastub aegumistähtaja algushetke valikus seadusandja poolt. Artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud, et aegumistähtaeg algab eeskirjade eiramise toimepanekust. Kui eeskirjade eiramist toime pandud ei ole, ei ole võimalik tuvastada aegumistähtaja algushetke.

33. Käesolevas asjas on pooled ühel meelel, et liigne eksporditoetuse väljamaksmine oli tingitud üksnes Hauptzollamti tehtud veast. Eksportija LAGRA teatas Hauptzollamtile kohusetundlikult, et 31. loom suri. Sellest hoolimata andis ja maksis Hauptzollamt välja eksporditoetuse 31 looma, mitte 30 looma suhtes. Lihtsalt väljendudes „tulenes” liigne väljamakse Hauptzollamti veast ega millestki muust. Püüe teisiti argumenteerida moonutaks artikli 1 lõike 2 teksti ( 11 ) tähendust ja korrapärast põhjuslikkusanalüüsi.

34. Eelotsusetaotlus lähtub alusest, et järelikult ei ole pandud toime ühtki eeskirjade eiramist, mida saaks omistada eksportijale.

35. Toimikust nähtuvalt ei teinud LAGRA ühelgi hetkel ühtegi tegu, et Hauptzollamti viga parandada. Huvitavam on küsimus, kas LAGRA-le saab omistada mingitki „tegevusetust”, mida võiks pidada käesoleval juhul eeskirjade eiramise tekke põhjuseks. Oleks mõeldav väita, et kui makse tehti, pidanuks LAGRA kontrollima selle summat, tõdema, et talle on makstud 31 looma, mitte 30 looma suhtes, ning juhtima sellele uuesti Hauptzollamti tähelepanu. ( 12 ) Kas selline mittetegutsemine tähendab „tegevusetust”? Kindlasti on see midagi, „mis kahjustab […] ühenduste üldeelarvet”. ( 13 )

36. Ehkki Euroopa Kohus peab lähtuma eelotsusetaotlusest, näib mulle, et siseriiklikul kohtul oleks võimalus kohtuasja asjaolusid uuesti kaaluda ja järeldada – minu poolt äsja esile tõstetud põhjendusel –, et LAGRA pani toime eeskirjade eiramise, jättes kontrollimata, kas talle on tõepoolest välja makstud õige eksporditoetuse summa.

37. Ma ei pea võimalikuks öelda, et artikli 3 lõikes 1 ette nähtud aegumistähtaega saab analoogia põhjal kohaldada olukorrale, kus põhjustava teo või tegevusetuse on toime pannud siseriiklik asutus. Kõnealuse sätte tekstis lihtsalt ei leidu sõnastust, mis sellist tõlgendust põhjendaks. Mulle tundub, et Euroopa Kohus ei ole pädev ümber sõnastama artikli 1 lõikes 2 sisalduvat „eeskirjade eiramise” määratlust nii, et see hõlmaks ka siseriiklike asutuste tegusid või tegevusetust.

38. Sellepärast jõuan järeldusele, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud aegumistähtaega ei saa kohaldada, kui eksportija ei ole toime pannud eeskirjade eiramist.

39. Kui määruse nr 2988/95 artikli 3 lõige 1 ei ole kohaldatav, määravad aegumistähtaja asjakohased siseriiklikud õigusnormid. Enne määruse nr 2988/95 jõustumist kohaldasid Saksamaa kohtud analoogia põhjal BGB §-s 195 ette nähtud aegumistähtaega, milleks oli – põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal – 30 aastat. Seega võiks tunduda loogiline, kui siseriiklik kohus kohaldaks olukorrale, mis ei kuulu määruse kohaldamisalasse, sedasama standardset aegumistähtaega. Kas sellest tulenevalt võib eksportija suhtes, kes ei ole pannud toime eeskirjade eiramist, korrektselt rakendada 30-aastast aegumistähtaega, samal ajal kui eeskirju eiranud eksportijatel on õigus kasulikumale, 4-aastasele aegumistähtajale, mis on ette nähtud määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1? Minu arvates ei ole Euroopa Kohtul vaja sellisele järeldusele jõuda. Ta ei peakski seda tegema.

40. Oma ettepanekus kohtuasjas Vosding asusin (kolmandale eelotsuseküsimusele vastates) seisukohale, et BGB § 195 ei ole nii konkreetne, et kuuluda määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 kohaldamisalasse, kuid kui see sinna kuuluks, peaks siseriiklik kohus kaaluma, kas nimetatud BGB sättes ette nähtud aegumistähtaeg on kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.

41. Käesolev kohtuasi puudutab eksporditoetust, mille maksis eksportijale ekslikult välja siseriiklik asutus ühenduse õiguse raames. ( 14 ) See liigne väljamakse kahjustab ühenduste üldeelarvet. Nii liigne väljamakse kui ka selle tagasisaamise menetlus kuuluvad sellepärast selgelt ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Sellest tulenevalt – isegi kui kohaldatav aegumistähtaeg tuleb tuletada siseriiklikest õigusnormidest – peab siseriiklik kohus veenduma, et selline aegumistähtaeg on kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega.

42. BGB §-s 195 ette nähtud 30-aastane aegumistähtaeg, mida on analoogia põhjal kohaldatud haldusmenetlustes, mille eesmärk on põhjendamatult makstud summade tagasisaamine, on minu arvates selgelt ebaproportsionaalne, arvestades määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud 4-aastast aegumistähtaega.

43. Põhjendamatult makstud eksporditoetuste tagasisaamise menetlustes kohaldatakse asjaoludel, kus eksportija ei ole toime pannud eeskirjade eiramist, ex hypothesi siseriiklikke õigusnorme, mis käsitlevad aegumist. Mulle näib, et sellistel juhtudel ei tohiks proportsionaalsuse kriteeriumile vastav aegumistähtaeg mingilgi juhul ületada seda aegumistähtaega, mis on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud nendeks juhtudeks, kui eksportija on pannud toime eeskirjade eiramise.

Teine küsimus

44. Kuna esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt, ei tõusegi teist küsimust.

Ettepanek

45. Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesfinanzhofi esitatud küsimusele järgmiselt. Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimest lauset ei saa kohaldada eksportijale põhjendamatult antud eksporditoetuse tagasimaksmise nõude suhtes, kui eksportija ei ole pannud toime eeskirjade eiramist. Kuna põhjendamatult antud eksporditoetuse tagasimaksmise kohustus tekib ühenduse õigusnormide toimel, peab siseriiklikus õiguses ette nähtud aegumistähtaega kohaldav siseriiklik kohus siiski kontrollima, kas selline aegumistähtaeg on kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, eriti proportsionaalsuse nõudega.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) EÜT 1995, L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340.

( 3 ) Eelotsusetaotlusest ei selgu, kas nende loomade tegelik eksportimine, kelle suhtes eksporditoetust taotleti, toimus enne või pärast määruse nr 2988/95 jõustumist. Ekslik liigne väljamakse eksportijale tehti pärast seda jõustumiskuupäeva. Oma ettepanekus, mille esitasin liidetud kohtuasjades C-278/07-C-280/07: Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, Vion Trading und Ze Fu Fleischhandel (edaspidi „Vosding”), selgitan punktides 23-41, miks määruse nr 2988/95 artikli 3 lõige 1 on minu arvates menetlusõigusnorm, mida võib selle kohaldamisalasse kuuluvate olukordade suhtes tagasiulatuvalt kohaldada.

( 4 ) Komisjoni 15. aprilli 1999. aasta määrus (EÜ) nr 800/1999, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT 1999, L 102, lk 11; ELT eestikeelne eriväljaanne 03/25, lk 129).

( 5 ) Komisjoni 27. novembri 1987. aasta määrus (EMÜ) nr 3665/87, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT 1987, L 351, lk 1).

( 6 ) Vt minu ettepanek kohtuasjas Vosding, viidatud eespool 3. joonealuses märkuses, ettepaneku punkt 14.

( 7 ) Siseriikliku kohtu toimikust nähtuvalt tegi Hauptzollamt seda hoolimata sellest, et tema 19. aprilli 1996. aasta otsuses viidatakse sõnaselgelt LAGRA 17. jaanuari 1996. aasta kirjale. Siiski on sellest dokumendist võimalik järeldada, et liigne väljamakse tehti, sest loomade kaaluks (vormil kirjeldatud kui Warenmenge) on märgitud (algne) 21413 kg, mitte 20715 kg.

( 8 ) 1137,58 Saksa marka (ligikaudu 582 eurot).

( 9 ) Eelotsusetaotluses on märgitud, et maksuotsusest ei teatatud Bayerische pangale tõendatavalt enne kui mais 2004.

( 10 ) Vt punktid 10 ja 11 eespool.

( 11 ) Määruse nr 2988/95 erikeelsetes versioonides on kasutatud sõnastust alates väljenditest resulting from, résultant de ja als Folge (vastavalt inglise, prantsuse ja saksa keeles) kuni väljendini derivante da itaalia keeles ja mõnevõrra „pehmemate” väljenditeni correspondiente a ja bestaat in (vastavalt hispaania ja hollandi keeles). Siiski pakuvad kõik need versioonid toetust minu seisukohale, et „eeskirjade eiramise” esinemiseks ei tohi ühenduse õigusnormide rikkumine tekkida enne asjaomase ettevõtja tegu või tegevusetust.

( 12 ) Tundub mõistlik eeldada, et eksportija kontrollib, ega talle ei ole tehtud liiga väikest makset. Samal põhjendusel tundub õiglane eeldada, et tal on ka kohustus kontrollida, ega talle ei ole liiga palju makstud. Võib muidugi esineda olukordi, kus eksportijal ei ole tõepoolest võimalik kindlaks teha liigset väljamakset. Käesolev juhtum selline ei ole.

( 13 ) Määruse nr 2988/95 artikli 1 lõige 2.

( 14 ) Põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal tulenes eksportija õigus saada veiste suhtes eksporditoetust määrusest nr 3665/87, milles omakorda oli viidatud nõukogu 27. juuni 1968. aasta määrusele (EMÜ) nr 805/68 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (EÜT 1968, L 148, lk 24). Eksporditoetuse taotlus esitati nõuetekohaselt vastavalt vormi T5 nõuetele, mida tollal reguleerisid artiklid 471-495 komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruses (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT 1993, L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3).