ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Selles osas tuleb meelde tuletada, et kuigi on tõsi, et EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese on piiratud nimetatud artiklis ette nähtud kohtueelse menetlusega ja et seetõttu peavad märgukiri, põhjendatud arvamus ja hagi tuginema samadele väidetele, ei saa see nõue minna nii kaugele, et eeldada, et need dokumendid peaksid oma sõnastuselt üksteisega täielikult kattuma, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud (vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-490/04: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2007, lk I-6095, punktid 36 ja 37).
49

Samast loogikast juhindus Euroopa Kohus ka siis, kui ta otsustas EÜ artikli 57 lõikes 1 sätestatud erandi kohalduvuse üle kapitali liikumise piirangutele, mis kehtisid liikmesriigi õiguskorras 31. detsembril 1993. Kuigi Euroopa Kohus kinnitas, et liikmesriigi õigusakt, mis on vastu võetud pärast seda kuupäeva, ei jää vaid selle asjaolu tõttu automaatselt nimetatud lõikega 1 kehtestatud eriregulatsiooni kohaldamisalast välja, tõlgendas ta seda võimalust kui sätet, mis hõlmab kõiki neid õigusnorme, mis on sisuliselt identsed eelnevalt kehtinud õigusnormidega, või mis vaid vähendavad või tühistavad eelnevalt kehtinud õigusnormides sätestatud ühenduse õiguste ja vabaduste teostamise piirangu, välistades need õigusnormid, mis on kehtestatud eelnevaga võrreldes uutel alustel ja mis kehtestavad uusi kordi (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Test Claimants in the FII Group Litigation, punkt 192, ja Holböck, punkt 41). Sellise tõlgenduse andmisel ei pidanud Euroopa Kohus silmas neid õigusnorme, mis – olles sisuliselt identsed kehtinud sätetega – kehtestasid õiguskorras uuesti kapitali liikumise piirangu, mis varasema õigusnormi kehtetuks tunnistamise tulemusena enam ei kehtinud.
82

Nagu tuleneb nõukogu 24. aprilli 2001. aasta määruse (EÜ) nr 790/2001, millega antakse nõukogule rakendusvolitused piirikontrolli ja piirivalve rakendamise teatavate üksikasjalike sätete ja praktilise korra osas (EÜT L 116, lk 5; ELT eriväljaanne 19/04, lk 102), põhjendusest 1, on üldkäsiraamat koostatud konventsiooni II jaotise 2. peatüki pealkirjaga „Välispiiride ületamine” sätete rakendamiseks ja see on nõukogu . aasta otsuse 1999/435/EÜ, mis käsitleb Schengeni acquis’ määratlust, et kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks määrata iga acquis’d moodustava sätte või otsuse õiguslik alus (EÜT L 176, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 136), artikli 1 kohaselt osa Schengeni acquis’st, nagu see on määratletud Schengeni protokolli artiklis 1.
52

Isegi kui see hüpotees võib teatud juhtudel vastata tõele, ei saa olla üldist eeldust, et kaevandatud pinnase ja kivide valdaja saab nende taaskasutamisest eelise, mis oleks midagi enamat kui ainult see, et ta saab need kasutuselt kõrvaldada.
53

Veel tuleb märkida, et ehkki Ühendkuningriik vaidlustab nõukogu määratluse, möönab ta samas, et määrus nr 2252/2004 on seotud Schengeni acquis’ sätetega, sest ta leiab, et tegemist on siiski „Schengeniga seotud” meetmega.
118

Euroopa Kohus leidis 7. veebruari 1991. aasta otsuse kohtuasjas C-227/89: Rönfeldt (EKL 1991, lk I-323) punktides 22, 23 ja 29, et kuigi määruse nr 1408/71 artiklitest 6 ja 7 ilmneb selgelt, et liikmesriikidevaheliste sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätete asendamine määrusega nr 1408/71 on imperatiivne ega luba teha sellest ühtegi erandit, välja arvatud määruses selgelt nimetatud juhtudel, on siiski vajalik tuvastada, kas seesugune asendamine on EÜ artiklites 39 ja 42 sätestatud töötajate vaba liikumise põhimõttega kooskõlas, kuivõrd see paneb töötajad neile kuuluvate teatavate õiguste osas varasema skeemiga võrreldes ebasoodsamasse olukorda. Mainitud artikleid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui asjaomased töötajad kaotavad sotsiaalkindlustussoodustused seetõttu, et kahe või enama liikmesriigi vahelised konventsioonid, mis on saanud osaks siseriiklikust õigusest, ei ole pärast määruse nr 1408/71 jõustumist enam kohaldatavad.
54

Mis puutub käesoleva kohtuotsuse punktides 23–25 mainitud ühenduse ja siseriiklikesse õigusnormidesse, millele Itaalia Vabariik tugineb, väitmaks sisuliselt, et toiduaineid ja sööta puudutavat toiduohutust käsitlev ühenduse ja siseriiklik õiguslik raamistik tervikuna muudab võimatuks asjaomaste ainete kvalifitseerimise jäätmetena, siis piisab, kui märkida, et need ained ei ole põhimõtteliselt direktiivi artikli 2 lõikes 1 nimetatud ained või esemed, nii et direktiivi suhtes selles sättes ette nähtud erand neid aineid ei puuduta. Peale selle tuleb meelde tuletada, et miski direktiivi tekstis ei osuta sellele, et direktiiv ei hõlma tootmisprotsessi integreeritud kõrvaldamistoiminguid ja taaskasutamisele suunatud toiminguid, mis ei ole inimeste tervisele ega keskkonnale ohtlikud (eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 30).
90

Sellega seoses tuleb märkida, et kollektiivse tegutsemise õigust tunnustatakse mitmes rahvusvahelises õigusaktis, mille koostamisel liikmesriigid on osalenud või millega nad on liitunud – nagu 18. oktoobril 1961 Torinos allakirjutatud Euroopa sotsiaalharta, mida on pealegi EÜ artiklis 136 otseselt mainitud, ja Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni aasta konventsioon nr 87 ühinemisvabaduse ja organiseerumisõiguse kaitse kohta – ning samuti tunnustatakse seda aktides, mille liikmesriigid on välja töötanud ühenduse tasandil või Euroopa Liidu raames, näiteks ühenduse harta töötajate sotsiaalsete põhiõiguste kohta, mis võeti vastu Strasbourgis toimunud Euroopa Ülemkogu istungil ja mida on samuti mainitud EÜ artiklis 136, ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta, mis kuulutati välja Nice’is (EÜT C 364, lk 1).
53

Seega tuleb tunnistada, et kuna Itaalia Vabariik on võtnud vastu ja jätnud jõusse 8. juuli 2002. aasta dekreetseaduse nr 138 (muudetuna . aasta seadus nr 178) artikli 14, millega välistati dekreetseaduse nr 22/97 kohaldamisalast ühelt poolt kõrvaldamisele või taaskasutamisele kuuluvad ained, esemed või vara, mis ei ole nimetatud dekreedi B ja C lisas otseselt sätestatud, ja teiselt poolt ained ja asjad, mis on tootmisjäägid ning mille valdaja kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on selleks kohustatud, kui neid jääke võidakse taaskasutada tootmis- või tarbimisringluses kas ilma eelneva töötlemiseta ning keskkonnale kahju tekitamata või pärast eelnevat töötlemist, ilma et see nõuaks sama dekreedi C lisas ette nähtud taaskasutustoimingu teostamist, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi artikli 1 punktist a.
15

Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie esitas selle otsuse peale Raad van State’le apellatsioonkaebuse, kes leidis, et ühenduse õigusest ei tulene tema menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamise osas ühemõttelist vastust ja otsustas kohtuasja menetlemise peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Kui vastuvõttev liikmesriik käsitab kolmanda riigi kodanikku töötaja pereliikmena […] määruse nr 1612/68 […] artikli 10 tähenduses ja kõnealuse riigi antud elamisloa kehtivusaeg ei ole veel lõppenud, siis kas see tähendab, et sellel liikmesriigil, mille kodanik töötaja on, puudub juhul, kui töötaja riiki tagasi pöördub, õigus keelduda andmast sellele kolmanda riigi kodanikule õigust riiki siseneda ja seal elada? b) Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas kõnealune liikmesriik võib ise otsustada, kas kolmanda riigi kodanik vastab liikmesriiki sisenemisel siseriikliku õiguse kohastele riiki sisenemise ja riigis elamise tingimustele, või peab kõnealune liikmesriik enne otsustama, kas kolmanda riigi kodanik võib töötaja pereliikmena jätkuvalt tugineda ühenduse õigusest tulenevatele õigustele? 2. Kas vastus eelnenud kahele küsimusele oleks erinev juhul, kui kolmanda riigi kodanikul ei oleks olnud enne vastuvõtvas liikmesriigis elamist siseriiklikust õigusest tulenevat õigust elada selles liikmesriigis, mille kodanik on töötaja? 3. a) Kas siis, kui liikmesriigil, mille kodanik töötaja (asjaomane isik) on, on töötaja tagasipöördumisel õigus ise otsustada, kas ühenduse õigusest tulenevad pereliikmele elamisloa andmise tingimused on jätkuvalt täidetud, on asjaomase isiku, kes pöördub vastuvõtvast liikmesriigist tagasi oma kodakondsusliikmesriiki eesmärgiga otsida seal tööd, kolmanda riigi kodanikust pereliikmel õigus elada kõnealuses liikmesriigis, ja kui tal see õigus on, siis kui pika aja jooksul? b) Kas eelmainitud õigus on olemas ka siis, kui asjaomane isik viimati nimetatud liikmesriigis ei tee tõelist ja tegelikku tööd ning teda ei saa lugeda või ei saa enam lugeda […] direktiivi 90/364 […] kohaseks tööotsijaks, kui lisaks arvestada sellega, et asjaomane isik saab Madalmaade kodakondsuse alusel sotsiaaltoetust? 4. Millist tähtsust omab eespool esitatud küsimustele antavate vastuste jaoks see, et kõnealune kolmanda riigi kodanik on ühenduse sellise kodaniku pereliige, kes on kasutanud EÜ asutamislepingu artiklist 18 tulenevat õigust ja on tagasi pöördunud liikmesriiki, mille kodanik ta on?”
33

Komisjon on seisukohal, et Rootsi Kuningriik peab konkreetselt ja üksikasjalikult tõendama, et tema poolt rakendatud meetmed, mille tulemusena ei kanta ühenduse eelarvesse üle omavahendeid, on tema oluliste julgeolekuhuvide kaitsmiseks hädavajalikud. Rootsi Kuningriik ei ole niisuguseid tõendeid esitanud. Pealegi asjaolu, et teised liikmesriigid, kes on kostjaks oleva liikmesriigiga võrreldavas olukorras, on sõjavarustuse impordi tollimaksuga maksustanud ning kannavad vastavad summad üle, ilma et see oleks nende julgeolekut ohtu seadnud, näitab, et Rootsi Kuningriigi poolt selle kohta esitatud argumendid ei ole asjakohased.
35

Soome Vabariik on seisukohal, et hinnata seda, mis meetmed on vajalikud tema oluliste julgeolekuhuvide kaitseks, saab ta ise, ja leiab, et enne kui Euroopa Kohus saab kontrollida, kas asjaomane liikmesriik on oma õigusi kuritarvitanud, peab nimetatud liikmesriik ise täpsustama oma olulised julgeolekuhuvid, millele ta tugineb, ja tõendama, et on võtnud asjaomased meetmed veendumuses, et need on kõnealuste huvide tagamiseks vajalikud.
51

Kuigi Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liikmesriikide ülesanne kehtestada asjakohased meetmed riigi sise- ja välisjulgeoleku tagamiseks, ei järeldu sellest siiski, et niisugused meetmed ei kuulu üldse ühenduse õiguse kohaldamisalasse (vt 26. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-273/97: Sirdar, EKL 1999, lk I-7403, punkt 15, ja 11. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-285/98: Kreil, EKL 2000, lk I-69, punkt 15). Nagu Euroopa Kohus on juba varem nentinud, on sõnaselged erandid, mida saab kohaldada riigi julgeolekut mõjutada võivates olukordades, nähtud ette üksnes EÜ artiklites 30, 39, 46, 58, 64, 296 ja 297, mis käsitlevad selgelt määratletud erandjuhtusid. Nendest artiklitest ei saa tuletada seda, et asutamisleping kätkeb endas üldist erandit, millega välistatakse ühenduse õiguse kohaldamisalast kõik riigi julgeolekuga seotud põhjustel võetavad meetmed. Kui nõustuda, et niisugune erand on olemas, olenemata asutamislepingus sätestatud erinõuetest, võib see kahjustada ühenduse õiguse siduvat laadi ja selle ühetaolist kohaldamist (vt 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-186/01: Dory, EKL 2003, lk I-2479, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
53

Neil asjaoludel ning vastavalt EÜ artiklile 10, mis käsitleb liikmesriikide kohustust aidata kaasa komisjoni – kes peab tagama asutamislepingu sätetest kinnipidamise – ülesannete täitmisele, peavad liikmesriigid tegema mainitud institutsioonile kättesaadavaks dokumendid, mis on vajalikud, et kontrollida ühenduse omavahendite ülekandmise vastavust nõuetele. Siiski, nagu on kohtujurist oma ettepaneku punktis 168 märkinud, ei välista see kohustus seda, et liikmesriikidel oleks konkreetsetel üksikjuhtudel ja erandkorras võimalik EÜ artikli 296 alusel piiritleda edastatav info nii, et edastamisele kuluvad vaid teatavad osad konkreetsest dokumendist, või keelduda selle edastamisest üldse.
58

Neil asjaoludel ning vastavalt EÜ artiklile 10, mis käsitleb liikmesriikide kohustust aidata kaasa komisjoni – kes peab tagama asutamislepingu sätetest kinnipidamise – ülesannete täitmisele, peavad liikmesriigid tegema mainitud institutsioonile kättesaadavaks dokumendid, mis on vajalikud, et kontrollida ühenduse omavahendite ülekandmise vastavust nõuetele. Siiski, nagu on kohtujurist oma ettepaneku punktis 168 märkinud, ei välista see kohustus seda, et liikmesriikidel oleks konkreetsetel üksikjuhtudel ja erandkorras võimalik EÜ artikli 296 alusel piiritleda edastatav info nii, et edastamisele kuluvad vaid teatavad osad konkreetsest dokumendist, või keelduda selle edastamisest üldse.
44

Eelnevatest kaalutlustest tulenevalt tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiiviga 94/25, mida on muudetud direktiiviga 2003/44, ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis keskkonnakaitse huvides keelavad jettide kasutamise väljaspool selleks kindlaks määratud veeteid. EÜ artiklid 28 ja 30 ei välista selliseid siseriiklikke õigusnorme tingimusel, et: — pädevad riiklikud ametivõimud on kohustatud võtma ettenähtud rakendusmeetmed, et määrata kindlaks väljaspool avalikke laevatatavaid veeteid asuvad veekogud, kus jettide kasutamine on lubatud, — need riiklikud ametivõimud on tegelikult kasutanud neile selleks antud pädevust ning määranud kindlaks siseriiklikus määruses sätestatud tingimustele vastavad veekogud ning — sellised meetmed võetakse mõistliku tähtaja jooksul arvates selle õigusnormi jõustumisest. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas on need tingimused täidetud.
66

Itaalia Vabariik väidab käesolevas kohtuasjas, ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud, et mootorrattast ja järelhaagisest koosneva autorongi liiklemine ohustab liiklusohutust. Kuigi on tõsi, et kaupade vaba liikumise piirangu õigustamiseks mõnele kohustuslikule nõudele tuginev liikmesriik peab tõendama, et tema õigusakt on taotletava legitiimse eesmärgi saavutamise seisukohalt sobiv ja vajalik, ei saa see tõendamiskoormis minna nii kaugele, et sellelt liikmesriigilt nõuda, et ta kindlalt tõendaks, et ükski muu mõeldav meede ei võimalda selle eesmärgi saavutamist samadel tingimustel (vt analoogia alusel 23. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-157/94: komisjon vs. Madalmaad, EKL 1997, lk I-5699, punkt 58).
1.

Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepinguga) artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui on tõendatud, et ravimi ümberpakendamine uude pakendisse on vajalik toote täiendavaks turustamiseks impordiliikmesriigis, tuleb uue pakendi hindamisel lähtuda ainult sellest, et see pakend ei kahjustaks kaubamärgi ja selle omaniku mainet.
Direktiivi 89/48 artikli 1 punkt a sätestab:

„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) diplom – diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum: — mille on liikmesriigis välja andnud riigi õigus- ja haldusnormide kohaselt määratud pädev asutus, — mis näitab, et selle omanik on edukalt lõpetanud keskharidusjärgse koolituse kestusega vähemalt kolm aastat või samaväärse kestusega osalise ajaga kursused ülikoolis või kõrgkoolis või muus sama tasemega asutuses, ning vajaduse korral seda, et asjaomane isik on edukalt läbinud tööalase koolituse, mida nõutakse lisaks keskharidusjärgsele koolitusele, ja — mis näitab, et selle valdajal on asjaomases liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegevuse alustamiseks või tegutsemiseks vajalik kutsealane kvalifikatsioon,

tingimusel, et haridus ja koolitus, mille kohta diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument on välja antud, on omandatud valdavalt ühenduses või et sellise dokumendi valdajal on kolmeaastane töökogemus, mida kinnitab liikmesriik, mis on tunnustanud kolmanda riigi diplomit, tunnistust või muud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti.

Esimese lõigu kohaldamisel käsitatakse diplomiga samaväärsena järgmist: mis tahes diplom, tunnistus või muu kvalifikatsiooni tõendav dokument või selliste diplomite, tunnistuste või muude tõendite kogum, mille on liikmesriigis välja andnud pädev asutus, kui selline dokument on välja antud pärast ühenduses toimunud koolituse edukat lõpetamist ja kõnealuse liikmesriigi pädev asutus tunnistab seda samaväärsena ja see annab samad õigused selleks, et alustada tegevust või tegutseda reguleeritud kutsealal selles liikmesriigis”.
65

Tuleb meenutada, et kui raamprogrammid ja teatised, mida komisjon riigiabi valdkonnas vastu võtab, on talle kohustuslikud, siis ainult sel määral, kui need tekstid ei kaldu kõrvale asutamislepingu normide õigest kohaldamisest ning neid ei saa neid tõlgendada tähenduses, mis vähendaks EÜ artiklite 87 ja 88 ulatust või oleks vastuolus nende eesmärkidega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Deufil vs. komisjon, punkt 22; eespool viidatud 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas Hispaania vs. komisjon, punkt 53, ja eespool viidatud kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, punkt 45, ning analoogia alusel 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187 vs. komisjon, EKL 2006, lk I-5479, punkt 72).
75

Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 122 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Cantine on kohtuvaidluse kaotanud, mõistetakse mõlema astme kohtukulud välja Cantinelt.
101

Prantsuse valitsus väidab, et kõnealused eeskirjad järgivad territoriaalplaneerimise eesmärki ja et Euroopa Kohus on varem tunnistanud, et see kujutab endast ülekaalukat üldisest huvist lähtuvat põhjust (13. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-254/98: TK-Heimdienst, EKL 2000, lk I-151, punkt 34). Asjaomane liikmesriik kinnitab, et need eeskirjad on aidanud säilitada põllumajanduslikku tegevust valdavas osas Prantsusmaa territooriumist, kus loomakasvatus on vähe levinud või kus on ülekaalus mägised piirkonnad. Ta väidab, et kliima- ja maastikutingimustele kohandatud veisetõu säilitamine on võimaldanud jätkata loomakasvatust piirkondades, mida nende kliima- ja geograafiliste tingimuste tõttu ohustab loomade arvu vähenemine.
Vaidlusaluse otsusega soostus nõukogu avalikustama arvamuse sissejuhatava lõigu, millest nähtub, et see sisaldab nõukogu õigustalituse nõuannet küsimuses, milline on ühenduse pädevus kolmandate riikide kodanike tööturule pääsemise valdkonnas, kuid ülejäänud osas keeldus ta oma seisukohta muutmast. Juurdepääsu keelamise kinnitamist põhjendas ta sisuliselt asjaoluga, et esiteks on tema õigustalituse arvamustele vaja anda eriline kaitse, kuna need on olulised vahendid, mis võimaldavad tal veenduda, et tema aktid on ühenduse õigusega kooskõlas, ja edendada arutelu asjassepuutuvates õiguslikes aspektides. Teiseks võib nende avalikustamine tekitada ebakindlust pärast arvamuse andmist vastu võetud õigustloovate aktide seaduslikkuse suhtes ja ohustada sellega õiguskindlust ja ühenduse õiguskorra stabiilsust. Ülekaaluka avaliku huvi kohta, millele tugines M. Turco, märkis nõukogu järgmist:

„Nõukogu leiab, et niisugune ülekaalukas üldine huvi ei ole tekkinud üksnes asjaolust, et seadusandliku algatuse arutelul tõusetunud õiguslikke küsimusi käsitlevat õigustalituse arvamust sisaldavate dokumentide avalikustamine teeniks üldist huvi institutsiooni otsustamisprotsessi läbipaistvuse ja avalikkuse suurendamisega. Kui see kriteerium oleks tõepoolest kohaldatav õigustalituse kõigile kirjalikele arvamustele või sarnastele dokumentidele, ei oleks nõukogul praktiliselt võimalik määruse nr 1049/2001 alusel keelata juurdepääsu õigustalituse mis tahes arvamusele. Nõukogu leiab, et selline tagajärg oleks ilmselgelt vastuolus määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 2 väljendatud seadusandja tahtega, kuna nimetatud säte kaotaks täielikult oma kasuliku mõju.”
87

Vaidlusaluse ühismeetme artiklis 7 on öeldud, et nõukogu otsustab selle ühismeetme artiklis 6 nimetatud finants- ja tehnilise abi andmise, ning artikli 7 lõikes 2 on täpsustatud, et nõukogu teeb otsuse ühismeedet rakendavate projektide põhimõtte, korralduse ja rahastamise kohta üksikjuhtude kaupa, „ilma et see piiraks […] ühenduse tegevust”. Asjaolu, et vaidlusalust ühismeedet võib ellu viia nii ühenduse kui liidu tasandil, kinnitavad artikkel 8, milles nõukogu märgib, et komisjon kavatseb oma tegevusega toetada ühismeetme eesmärkide ja prioriteetide saavutamist vajaduse korral asjakohaste ühenduse meetmete abil, ning ühismeetme artikkel 9, mille kohaselt vastutavad nõukogu ja komisjon selle eest, et liidu toimingud seoses väikerelvadega oleksid kooskõlastatud, „eelkõige arvestades liidu arengupoliitikat”, ja tagavad asjaomaste meetmete rakendamise vastavalt oma volitustele. Vajadust liidu kooskõlastatud tegevuse järele väike- ja kergrelvade valdkonnas on rõhutatud ka vaidlustatud otsuse artikli 4 lõikes 2, mis sisaldab samuti viidet „[liidu] arengupoliitika[le]”.
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi

–

Põhjendatuse kontrollimine Euroopa Kohtu poolt

–

Arvesse võetav olukord

–

Olukord põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul (EÜ artikkel 226) (vt punkt 7)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/49/EÜ, mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega (EÜT L 189, lk 12; ELT eriväljaanne 15/07, lk 101), täitmiseks vajalike õigus- ja haldusnormide ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtmata jätmine.

Resolutiivosa

Resolutiivosa

1. Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/49/EÜ, mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Luksemburgi Suurhertsogiriigilt.
Kohtuasi C-183/06

RUMA GmbH

versus

Oberfinanzdirektion Nürnberg

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht München)

„Ühine tollitariifistik — Kombineeritud nomenklatuur — Tariifne klassifitseerimine — Rubriik 8525 — Alamrubriik 8529 90 40 — Mobiiltelefoni klahvistikumembraan”

Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 15. veebruar 2007 I - 1561

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühine tollitariifistik – Tariifirubriik – Polükarbonaadist klahvistikumembraan, mis on mõeldud mobiiltelefonis kasutamiseks

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud komisjoni 26. oktoobri 1998. aasta määrusega nr 2261/98, I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et mobiiltelefonide polükarbonaadist klahvistikumembraan, mille pealmisel poolel on reljeefsed nupud ja alumisel poolel elektrit mittejuhtivad kontaktnukid, mis on mõeldud mobiiltelefonis kasutamiseks, mis on vaieldamatult mobiiltelefoni funktsioneerimiseks hädavajalik koostisosa ning mille konstruktsioon ning kasutusviis välistavad selle kasutamist muul otstarbel kui nimetatud telefoni koostisosana, tuleb klassifitseerida alarubriigi 85299040 alla mobiiltelefoni osana rubriigi 8525 tähenduses.

(vt punktid 33, 37, 38, ja 40 ning resolutiivosa punkt 1)