ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiiviga 77/799, liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese ja kaudse maksustamise valdkonnas, ja eelkõige artikli 8 lõikega 1 ei ole vastuolus see, et kaks liikmesriiki on seotud rahvusvahelise lepinguga, mille eesmärk on vältida topeltmaksustamist ja kehtestada vastastikuse haldusabi eeskirjad tulu- ja kapitalimaksude valdkonnas, ja mis jätab oma kohaldamisalast välja ühe liikmesriigi teatud maksumaksjate kategooria, kes on kohustatud tasuma maksu, mis kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, kui teavet esitama pidava liikmesriigi õigusaktid või haldustava ei võimalda pädeval asutusel seda teavet vastu võtta ega kasutada nimetatud liikmesriigi oma tarbeks, mille kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne.

(vt punkt 55, resolutiivosa punkt 2)
Direktiivi 87/102 artikli 11 lõike 2 eesmärk saab olla täidetud vaid siis, kui seda sätet kohaldatakse ka juhul, kui krediiti võib kasutada mitmeti. Nimetatud sätte eesmärk koosmõjus direktiivi 87/102 põhjendusega 21 on anda tarbijale seoses kauba või teenustega, mille omandamiseks ta on sõlminud krediidilepingu, selles sättes kindlaksmääratud asjaoludel krediidiandja ees õigused, mis lisanduvad tavapärastele lepingulistele õigustele krediidiandja ning kauba tarnija või teenuste osutaja ees.

Direktiivi 87/102 tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta, muudetud direktiiviga 98/7, artikleid 11 ja 14 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui direktiivi artikli 11 lõikes 2 ette nähtud tarbija õigus krediidiandjale vastuväiteid esitada on sõltuv tingimusest, et eelnevas krediidipakkumuses oleks märgitud kaup või teenus, mida finantseeritakse.

Nimetatud direktiivi artikli 11 lõike 2 teist lõiku, mis näeb ette, et liikmesriigid määravad kindlaks, kui suurel määral ja millistel tingimustel võib krediidiandjale vastuväiteid esitada, ei saa tõlgendada nii, et see võimaldab liikmesriikidel seada tarbija õiguse vastuväiteid esitada lisaks artikli 11 lõike 2 esimeses lõigus ammendavalt loetletud tingimustele sõltuvusse veel muudest tingimustest. Seda tõlgendust toetab ka direktiivi 87/102 artikkel 14, mis rõhutab üldisel moel tähtsust, mille ühenduse õiguslooja on selle direktiiviga ette nähtud kaitsenormidele ja nende kitsale tõlgendamisele andnud. Peale selle on selle artikli 14 lõikega 2 vastuolus, kui siseriiklikud õigusnormid võimaldavad krediidiandjal vaid finantseeritavaid kaupu või teenuseid nimetamata jättes vältida tarbijapoolseid vastuväiteid, mis tulenevad nimetatud direktiivi artikli 11 lõikest 2.

(vt punktid 46, 48–50, resolutiivosa punkt 1)
Protokolli Schengeni acquis’ Euroopa Liitu integreerimise kohta artikli 5 lõike 1 teist lõiku tuleb mõista nii, et seda kohaldatakse üksnes sellisel Schengeni acquis’ valdkonnal põhinevatele ettepanekutele ja algatustele, milles Ühendkuningriigil ja/või Iirimaal on lubatud osaleda sama protokolli artikli 4 alusel.

Isikute kontrolli liikmesriikide välispiiridel ja sellest nähtuvalt ka välispiiri kontrolli norme ja korda käsitlevate ühiste eeskirjade tõhusat rakendamist tuleb käsitada Schengeni acquis’ga hõlmatud elementidena protokolli Schengeni acquis’ Euroopa Liitu integreerimise kohta artikli 5 lõike 1 esimese lõigu tähenduses.

Seega tuleb määrust nr 2007/2004 Euroopa Liidu liikmesriikide välispiiril tehtava operatiivkoostöö juhtimise Euroopa agentuuri asutamise kohta, mille eesmärk ja sisu on suunatud nende kontrollide parandamisele, käsitada Schengeni acquis’l põhineva meetmena. Määruse põhjendustest 1–3 ning samuti selle artikli 1 lõigetest 1 ja 2 tuleneb esiteks, et määruse eesmärk on välispiiri ühendatud juhtimise parandamine ning välispiiri kontrolli norme ja korda käsitlevate ühiste eeskirjade tõhusam ja hõlpsam rakendamine. Teiseks on määrusega loodud agentuuri ülesanne vastavalt selle määruse põhjendusele 3 ja artiklile 2 eelkõige liikmesriikidevahelise operatiivkoostöö koordineerimine välispiiri haldamisel, liikmesriikide abistamine piirivalvurite koolitamisel ja liikmesriikidele olukorras, mis seda nõuab, välispiiril tõhustatud tehnilise ja operatiivabi andmine.

Ühised eeskirjad, millele määrus nr 2007/2004 viitab ja mida tuleb välispiiri ühendatud juhtimise raames rakendada, kehtestati Schengeni lepingu rakendamise konventsioon asutatud täitevkomitee üldkäsiraamatuga, mis koostati Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni II jaotise 2. peatüki pealkirjaga „Välispiiride ületamine” sätete rakendamiseks ja on osa Schengeni acquis’st, nagu see on määratletud Schengeni protokolli artiklis 1.

(vt punktid 79–82, 84 ja 85)
Direktiivi 75/442 (jäätmete kohta, muudetud direktiiviga 91/156) I lisas loetletud jäätmekategooriad ning sama direktiivi IIA ja IIB lisas loetletud kõrvaldamise ja taaskasutamise viisid näitavad seda, et jäätmete mõiste ei välista põhimõtteliselt ühtki tüüpi jääkaineid või muid tootmisprotsessis tekkivaid aineid.

Selleks et kontrollida, kas tegelikult on tegemist „jäätmetega” nimetatud direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses, tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures tuleb arvestada selle direktiivi eesmärki ning jälgida, et selle mõju ei piirataks. Nii võivad teatud asjaolud olla märk sellest, et on olemas kõrvaldamistoiming, -kavatsus või -kohustus nimetatud sätte tähenduses. See on eelkõige nii, kui aine on tootmis- või tarbimisjääk, s.o toode, mille tootmine ei olnud tootmistegevuse eesmärk, samuti ei ole aine töötlemise meetod või kasutamise viis määravad aine liigitamisel jäätmeks. Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on seega selle aine eelneva töötlemiseta taaskasutamise tõenäosus asjakohane kriteerium hindamaks, kas nimetatud aine on käsitletav jäätmena direktiivi tähenduses. Kui peale selle aine lihtsa taaskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodus seda teha, on niisuguse taaskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte koormana, mida valdaja üritab kasutuselt kõrvaldada, vaid ehtsa tootena. Veelgi enam – et neid aineid võiks käsitelda mitte tootmisjääkide, vaid kõrvalsaadustena, mida valdaja, tulenevalt tema ilmselgest tahtest need taaskasutada, ei püüa kasutuselt kõrvaldada, peab vara, materjali või tooraine taaskasutamine – sealhulgas muude ettevõtjate kasuks kui see, kes selle tootis – olema mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimuma ilma eelneva töötlemiseta pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames. Järelikult ei saa ainuüksi asjaolust, et asjaomased ained taaskasutatakse, tuletada, et need ei kujuta endast jäätmeid direktiivi tähenduses. Tulevikus eseme või ainega toimuv ei mõjuta iseenesest nende liigitamist jäätmeteks, mille määrab vastavalt direktiivi artikli 1 punkti a kindlaks valdaja tegevus, kavatsus või kohustus see ese või aine kasutuselt kõrvaldada.

(vt punktid 36, 37, 40, 42, 44–46, 48 ja 49)
Selleks et kontrollida, kas tegelikult on tegemist „jäätmetega” direktiivi 75/442 (jäätmete kohta, muudetud direktiiviga 91/156) artikli 1 punkti a tähenduses, tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures tuleb arvestada selle direktiivi eesmärki ning jälgida, et selle mõju ei piirataks.

Nii võivad teatud asjaolud olla märk sellest, et on olemas kõrvaldamistoiming, -kavatsus või -kohustus nimetatud sätte tähenduses. See on eelkõige nii, kui aine on tootmis- või tarbimisjääk, s.o toode, mille tootmine ei olnud tootmistegevuse eesmärk, samuti ei ole aine töötlemise meetod või kasutamise viis määravad aine liigitamisel jäätmeteks. Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on seega selle aine eelneva töötlemiseta taaskasutamise tõenäosus asjakohane kriteerium hindamaks, kas nimetatud aine on käsitletav jäätmena direktiivi tähenduses. Kui peale selle aine lihtsa taaskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodus seda teha, on niisuguse taaskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte koormana, mida valdaja üritab kasutuselt kõrvaldada, vaid ehtsa tootena. Järelikult ei saa ainuüksi asjaolust, et asjaomased materjalid taaskasutatakse, tuletada, et need ei kujuta endast jäätmeid direktiivi tähenduses. Nimelt ei mõjuta tulevikus eseme või ainega toimuv iseenesest nende liigitamist jäätmeteks, mille määrab vastavalt direktiivi artikli 1 punktile a valdaja tegevus, kavatsus või kohustus see ese või aine kasutuselt kõrvaldada.

Kuigi teatud olukorras võib vara, materjali või toorainet, mis on saadud sellise eraldamise või tootmisprotsessi tulemusena, mille eesmärk ei ole otseselt selle valmistamine, käsitleda mitte jäägina, vaid kõrvalsaadusena, mida valdaja ei püüa nimetatud sätte tähenduses kasutuselt kõrvaldada, vaid mida ta kavatseb hiljem talle soodsatel tingimustel kasutada või turustada – sealhulgas vajaduse korral muude ettevõtjate kasuks kui see, kes selle tootis – tingimusel, et selline taaskasutamine on kindel, ei vaja eelnevat töötlemist ja toimub pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames.

(vt punktid 34, 36, 38, 39, 41, 49 ja 50)
„Jäätme” kvalifitseerimine aine või esemena direktiivi 75/442 (jäätmete kohta, muudetud direktiiviga 91/156) artikli 1 punkti a tähenduses tuleneb eelkõige valdaja tegevusest ning mõiste „kasutuselt kõrvaldama” tähendusest. Neid mõisteid tuleb tõlgendada mitte ainult silmas pidades direktiivi peamist eesmärki, milleks selle põhjenduse 3 kohaselt on inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine jäätmete kogumisest, veost, töötlemisest, säilitamisest ja ladustamisest tulenevate kahjulike mõjude eest, vaid ka EÜ artikli 174 lõiget 2, mis näeb ette, et ühenduse keskkonnapoliitika seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme ning rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid. Nimetatud mõisteid ja seega mõistet „jäätmed” ei saa järelikult kitsendavalt tõlgendada.

Selleks et kontrollida, kas tegelikult on tegemist „jäätmetega” direktiivi 75/442 (jäätmete kohta, muudetud direktiiviga 91/156) artikli 1 punkti a tähenduses, tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures tuleb arvestada selle direktiivi eesmärki ning jälgida, et selle mõju ei piirataks.

Nii võivad teatud asjaolud olla märk sellest, et on olemas kõrvaldamistoiming, -vatsus või -kohustus nimetatud sätte tähenduses. See on eelkõige nii, kui aine on tootmis- või tarbimisjääk, s.o toode, mille tootmine ei olnud tootmistegevuse eesmärk, samuti ei ole aine töötlemise meetod või kasutamise viis määravad aine liigitamisel jäätmeks.

Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on seega selle aine eelneva töötlemiseta taaskasutamise tõenäosus asjakohane kriteerium hindamaks, kas nimetatud aine on käsitletav jäätmena direktiivi tähenduses. Kui peale selle aine lihtsa taaskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodus seda teha, on niisuguse taaskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte koormana, mida valdaja üritab kasutuselt kõrvaldada, vaid ehtsa tootena.

Ainuüksi asjaolu, et aine kuulub taaskasutamisele või seda võidakse teha, ei ole siiski selle jäätmena kvalifitseerimisel määrav. Vara, materjali või toorainet, mis on tekkinud sellises tootmisprotsessis, mis ei ole mõeldud selle tootmiseks, saab lugeda kõrvalsaaduseks, mida valdaja soovib kasutuselt kõrvaldada, ainult siis, kui selle taaskasutamine – sealhulgas muude ettevõtjate kasuks kui see, kes selle tootis – ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimub ilma eelneva töötlemiseta pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames.

(vt punktid 34, 35, 38, 40, 49 ja 50)
EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kelle õigusaktid näevad ette, et eraturvatöötajana võib tegutseda vaid sellele liikmesriigile ja selle riigipeale eelnevalt ustavusvande andmise korral. Nimelt ei osale eraturvaettevõtjad kehtiva kohaldatava õiguse alusel selles liikmesriigis otseselt ja konkreetselt avaliku võimu teostamises, kuna eraturvategevust, millega nad tegelevad, ei saa samastada avalikku julgeolekut tagavate ametkondade pädevusse kuuluvate ülesannetega, mistõttu EÜ artiklites 45 ja 55 ette nähtud erandid ei ole sellisel juhul kohaldatavad. Lisaks on liikmesriigile ja selle riigipeale antava pühaliku ustavustõotusega selle sümboolse tähenduse tõttu kergemini nõus kõnealuse liikmesriigi kodanikud või sinna juba elama asunud isikud. Välismaised ettevõtjad on niisiis seatud ebasoodsasse olukorda võrreldes kõnealuses liikmesriigis asukohta omavate selle liikmesriigi ettevõtjatega. Lõpetuseks, mis puudutab asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse sellise piiramise võimalikku avaliku korra kaitsmist käsitlevat põhjendust, siis eeldab see mõiste tõelist ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnda ühiskonna põhihuvi. Ei saa ju järeldada, et muudes liikmesriikides kui selles liikmesriigis, kus on kehtestatud vande andmise nõue, asuvad eraturvaettevõtjad võiksid asutamisõigust ja teenuste osutamise vabadust teostades ning selliseid töötajaid kasutades, kes ei ole andnud ustavusvannet asjaomasele liikmesriigile ja selle riigipeale, ohustada tõeliselt ja tõsiselt mõnda ühiskonna põhihuvi.

(vt punktid 43, 44, 47–50, 130 ja resolutiivosa)
Õigus perekonna taasühinemisele nimetatud artikli alusel ei anna võõrtöötaja pereliikmetele endile õigust vabale liikumisele, vaid pigem kaitseb see säte võõrtöötaja õigusi, kelle pereliige on kolmanda riigi kodanik. Sellest tulenevalt võib ühenduse töötaja pereliikmest kolmanda riigi kodaniku õigusele asuda elama nimetatud töötaja juurde, tugineda vaid selles liikmesriigis, kus nimetatud töötaja elab.

Juhul kui ühenduse töötaja pöördub tagasi liikmesriiki, mille kodanik ta on, ei kohusta ühenduse õigus selle liikmesriigi ametiasutusi andma kõnealuse töötaja pereliikmest kolmanda riigi kodanikule õigust siseneda ja elada selles liikmesriigis ainuüksi seetõttu, et vastuvõtvas liikmesriigis, kus kõnealune töötaja töötas, oli nimetatud kolmanda riigi kodanikule väljastatud määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 10 alusel elamisluba, mis on endiselt kehtiv.

Ühenduse õigusest tuleneb võõrtöötaja õigus siseneda pärast teises liikmesriigis töötamist liikmesriigi, mille kodanik ta on, territooriumile ja seal elada, kuivõrd see on vajalik töötajatele EÜ artikli 39 alusel kuuluva õiguse vabalt liikuda ja selle õiguse rakendamiseks võetud sätete – nagu määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires sätted – kasuliku mõju tagamiseks. Niisugust tõlgendust toetab liidu kodaniku staatuse kehtestamine, mis on liikmesriikide kodanike põhistaatus.

Juhul kui töötaja pöördub pärast teises liikmesriigis töötamist tagasi liikmesriiki, mille kodanik ta on, on selle töötaja pereliikmest kolmanda riigi kodanikul tulenevalt määruse nr 1612/68 artikli 10 lõike 1 punktist a, mida kohaldatakse analoogia korras, õigus elada selles liikmesriigis, mille kodanik töötaja on, ja seda vaatamata sellele, et nimetatud töötaja ei tee seal tõelist ja tegelikku tööd. Asjaolu, et ühenduse töötaja pereliikmest kolmanda riigi kodanikul ei olnud enne selles liikmesriigis elamist, kus töötaja töötas, siseriiklikust õigusest tulenevat õigust elada liikmesriigis, mille kodanik töötaja on, ei oma mingit tähtsust nimetatud kolmanda riigi kodaniku viimati nimetatud riigis elamise õiguse hindamisel.

(vt punktid 32, 45, resolutiivosa punkt 2)
Euroopa Kohtu (kolmas koda) 6. detsembri 2007. aasta otsus – komisjon vs. Itaalia

(kohtuasi C-280/05)

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Riigiabi — Ühisturuga kokkusobimatus — Tagasinõudmise kohustus — Täitmata jätmine”

1. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi — Komisjoni otsuse riigiabi kohta täitmata jätmine — Vastuväited (EÜ artikkel 10 ja EÜ artikli 88 lõige 2) (vt punktid 19, 20, 25)

2. Riigiabi — Ebaseadusliku abi tagasinõudmine (EÜ artikli 88 lõige 2) (vt punkt 28)

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Komisjoni 30. märtsi 2004. aasta otsuse 2004/800/EÜ, millega kuulutatakse ühisturuga kokkusobimatuks abikord, mille Itaalia on ellu viinud ja millega nähakse ette kiireloomulised tööhõive meetmed seoses selliste raskustes olevate ettevõtjatega, kelle suhtes on algatatud pankrotimenetlus ja kes on tööandjaks enam kui tuhandele töötajale (riigiabi nr CR 62/2003, ex NN 7/2003 – Itaalia) (ELT L 352, lk 10), artiklite 2, 3 ja 4 rikkumine – Ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi tagasisaamiseks kõigi vajalike meetmete ettenähtud tähtaja jooksul võtmata jätmine.

Resolutiivosa

1. Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid komisjoni 30. märtsi 2004. aasta otsusega 2004/800/EÜ (abikorra kohta, mille Itaalia on ellu viinud ja millega nähakse tööhõive parandamiseks ette kiireloomulised meetmed) ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi tagasisaamiseks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Euroopa Kohtu (kolmas koda) 6. detsembri 2007. aasta otsus – komisjon vs. Itaalia

(kohtuasi C-280/05)

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Riigiabi — Ühisturuga kokkusobimatus — Tagasinõudmise kohustus — Täitmata jätmine”

1. Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi — Komisjoni otsuse riigiabi kohta täitmata jätmine — Vastuväited (EÜ artikkel 10 ja EÜ artikli 88 lõige 2) (vt punktid 19, 20, 25)

2. Riigiabi — Ebaseadusliku abi tagasinõudmine (EÜ artikli 88 lõige 2) (vt punkt 28)

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Komisjoni 30. märtsi 2004. aasta otsuse 2004/800/EÜ, millega kuulutatakse ühisturuga kokkusobimatuks abikord, mille Itaalia on ellu viinud ja millega nähakse ette kiireloomulised tööhõive meetmed seoses selliste raskustes olevate ettevõtjatega, kelle suhtes on algatatud pankrotimenetlus ja kes on tööandjaks enam kui tuhandele töötajale (riigiabi nr CR 62/2003, ex NN 7/2003 – Itaalia) (ELT L 352, lk 10), artiklite 2, 3 ja 4 rikkumine – Ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi tagasisaamiseks kõigi vajalike meetmete ettenähtud tähtaja jooksul võtmata jätmine.

Resolutiivosa

1. Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid komisjoni 30. märtsi 2004. aasta otsusega 2004/800/EÜ (abikorra kohta, mille Itaalia on ellu viinud ja millega nähakse tööhõive parandamiseks ette kiireloomulised meetmed) ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi tagasisaamiseks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud selle otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.
Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, mis on esitatud selle vastu, et üleminekusätetega antakse võimalus tegutseda ravi rahastamise lepingute korra alusel üksnes neile psühhoterapeutidele, kes tegutsesid viiteperioodil vastava liikmesriigi haigekassa rahastamisel mõnes selle riigi piirkonnas, ning keelavad sama võimaluse psühhoterapeutidele, kes tegutsesid kõnesoleval ajavahemikul väljaspool seda liikmesriiki mõne teise liikmesriigi haigekassa rahastamisel, on vastuvõetav, sest võimatus kohaldada üleminekusätteid viimati mainitud psühhoterapeutidele ei ole ajas piiratud, vaid on olemuselt püsiv ning kestis edasi pärast põhjendatud arvamuses kinnitatud tähtaja möödumist.

(vt punktid 17–20)
Kui üks või mitu ühe liikmesriigi residendist füüsilist isikut omandavad tervikuna osaluse äriühingus, mille registrijärgne asukoht on teises liikmesriigis, millega neil tekib võimalus kindlalt mõjutada äriühingu otsuseid ning otsustada selle tegevuse üle, kuulub see asutamisvabadust käsitlevate EÜ asutamislepingu sätete kohaldamisalasse. Viimati nimetatud sätted on seega kohaldatavad olukorras, kus äriühingu osalus kuulub tervikuna kas otseselt või kaudselt ühe ja sama perekonna liikmetele, kellel on samad huvid, kes teevad ühisel kokkuleppel ühe esindaja kaudu äriühingu üldkoosolekul äriühingut puudutavaid otsuseid ja otsustavad selle tegevuse üle.

EÜ artikleid 43 ja 56 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud maksuõigusnormid, mille alusel oma riigi residendi investeerimistulu, mis on saadud teises liikmesriigis asuvast tegevuskohast, ei vabastata vaatamata tegevuskoha asukohariigiga sõlmitud topeltmaksustamise vältimise kokkuleppele siseriiklikust tulumaksust, vaid maksustatakse oma riigis summas, millest on maha arvatud teises liikmesriigis tasutud maks.

Liikmesriikidel on ju ühenduse maksuõiguse ühtlustamise praeguses seisus teatav iseseisvus. Sellest maksualasest pädevusest tuleneb, et äriühingute õigus vabalt valida asutamiskohta eri liikmesriikides ei tähenda sugugi, et viimased on kohustatud kohandama oma maksusüsteemi teiste liikmesriikide erinevate maksusüsteemide järgi, et tagada äriühingule, mis on valinud oma asutamiskohaks selle liikmesriigi, siseriiklikul tasandil samasugune maksustamine, nagu on äriühingul, mis on valinud oma asutamiskohaks teise liikmesriigi. See maksualane iseseisvus tähendab ühtlasi seda, et liikmesriikidel on õigus vabalt kindlaks määrata välismaal tegutsevate siseriiklike äriühingute erinevate ettevõtlusvormide maksustamise tingimused ja tase eeldusel, et nende kohtlemine ei ole sarnaste siseriiklike tegevuskohtadega võrreldes diskrimineeriv.

(vt punktid 43, 45, 51, 53, 57 ja resolutiivosa)
Direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 7 lõikega 4 ei ole vastuolus see, kui selle sihtliikmesriigi õigusnormidega, kus tuleb aktsiis tasuda ja nii nagu võimaldab ka selle direktiivi artikli 9 lõige 3, on kehtestatud nõue, et kõik füüsilised isikud, kes on isiklikult ja enda tarbeks soetanud kütteõli teises liikmesriigis kui see, kus kõnealune kaup tarbimiseks ringlusse lubati, ja kes ise veavad asjaomase kütteõli sihtliikmesriiki, kasutades „ebaharilikku veoliiki” kõnealuse artikli 9 lõike 3 tähenduses, peavad andma aktsiisi tasumise tagatise ja neil peab olema kaasas saatedokument ning tõend kõnealuse tagatise andmise kohta.

Nagu nähtub direktiivi kolmeteistkümnendast põhjendusest ja artiklist 18, on saatedokumendi eesmärk eelkõige veetava kauba identifitseerimine ning selle kauba maksustaatuse tuvastamine; seega ei saa välistada sihtliikmesriigi võimalust kehtestada nõue, et kui füüsiline isik veab ebatüüpilist veoviisi kasutades kütteõli, peab sellel füüsilisel isikul olema kaasas need dokumendid.

(vt punktid 54–56, resolutiivosa punkt 3)
—

tuvastatakse, et kaubamärgiõiguse kasutamine omaniku poolt selleks, et olla vastu asjaomase kaubamärgi all turustatavate kaupade ümberpakendamisele, aitaks kaasa liikmesriikide turgude kunstlikule eraldamisele. Selline olukord tekib eelkõige siis, kui omanik on eri liikmesriikides asunud turustama identset ravimit erinevates pakendites ning toote importija poolt läbiviidud ümberpakendamine on ühelt poolt vajalik selle turustamiseks impordiliikmesriigis ja teiselt poolt viiakse see läbi nii, et see ei mõjuta toote algset seisukorda;
Kui komisjon EÜ artiklis 88 sätestatud riigiabi järelevalvemenetluses artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikku uurimismenetlust algatamata sama artikli lõike 3 alusel leiab, et abi sobib ühisturuga kokku, siis saavad õigustatud isikute menetluslikud tagatised, mis on ette nähtud lõikes 2, olla kindlustatud vaid siis, kui neil isikutel on võimalus vaidlustada see otsus ühenduste kohtus. Järelikult, kui hageja komisjoni esialgse uurimise lõpus tehtud otsuse peale esitatud tühistamishagis taotleb, et järgitaks EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetluslikke tagatisi, siis piisab vaid asjaolust, et ta on selle normi tähenduses huvitatud isik, selleks et käsitada teda otseselt ja isiklikult puudutatuna EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.

Huvitatud pool on mis tahes liikmesriik, isik, ettevõtja või ettevõtjate ühendus, kelle huve võib abi andmine mõjutada, eriti abisaaja, konkureerivad ettevõtjad ja ametiliidud.

Olles kontrollinud, kas hagejat võib käsitada huvitatud poolena EÜ artikli 88 lõike 2 ja määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti h tähenduses, ei ole Esimese Astme Kohus kohustatud nõudma lisaks ka seda, et oleks tõendatud, et selle poole olukorda asjaomasel turul on vaidlusaluse otsusega oluliselt kahjustatud.

(vt punktid 37–40, 43 ja 44)