ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktid 111 ja 112 on sõnastatud järgmiselt:

„[…]

Käesolevas asjas märgib komisjon, et kuigi Belgia ja Madalmaade maksustamiskord ei ole täpselt sama, on CFA-kaval sarnasusi selle korraga, mis kehtestati Belgias 30. detsembri 1982. aasta kuningliku määrusega nr 187, mis puudutab koordinatsioonikeskuste maksustamist. Nimelt käsitlevad mõlemad kõnesolevad süsteemid kontsernisiseseid toiminguid, ja suur hulk ettevõtjaid, kelle suhtes kehtis CFA-kava, kasutasid varem Belgia koordinatsioonikeskuste korda. Komisjon leidis . aasta otsuses, et [Belgia koordinatsioonikeskuste] süsteemi puhul ei olnud tegu riigiabiga [EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes]. Olgugi et seda otsust ei avaldatud, tuleb vastavalt Madalmaade [Kuningriigi] ja teiste asjassepuutuvate kolmandate isikute väidetule märkida, et 14. konkurentsiaruandes ja vastuses parlamendi küsimusele[ ( 15 )] toodi välja, et komisjonil ei olnud Belgia koordinatsioonikeskuste süsteemile ühtki vastuväidet.

Neil asjaoludel väidab komisjon, et võttis otsuse Belgia koordinatsioonikeskuste süsteemi kohta vastu enne CFA-kava jõustumist. Lisaks märgib komisjon, et kõik ettevõtjad, kelle suhtes seda süsteemi kohaldati, olid enne 11. juunil 2001 ametliku uurimismenetluse algatamiseks tehtud otsuse vastuvõtmist tunnistatud CFA-kavaga hõlmatuks. Seetõttu on komisjon nõus Madalmaade [Kuningriigi] ja asjassepuutuvate kolmandate isikute argumentidega, mis puudutavad CFA-kava alusel soodustatud ettevõtjate õiguspärase ootuse olemasolu, ning loobub juba määratud abi tagasinõudmisest.”
58.

Komisjon leidis vaidlusaluse otsuse põhjenduses 85, et kõnealust abi on võidud kasutada pigem apellatsioonkaebuse vastustaja kui SKL-M-i huvides. Põhjenduses 86 leidis ta, et oskusteabe loovutamine võib võrduda apellatsioonkaebuse vastustajale riigi ressursside ülekandmisega maksimaalses summas 2,71 miljonit eurot. Sellest, et komisjon jõudis põhjenduses 87 järeldusele, et Saksamaa oli kõnealust abi andnud ebaseaduslikult, rikkudes EÜ artikli 88 lõiget 3, ei nähtu siiski, et komisjon oleks kindlaks teinud, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust. Põhjenduses 88 märkis komisjon nimelt veel kord, et riigi ressursside ülekandmist ei saa välistada. Sellega selgitas ta, et kindlakstegemisel, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust, oli tegemist üksnes oletusega.
74.

Esimese Astme Kohus lähtus siiski õigustatult sellest, et kui projekt on osadeks jagatav, siis kehtib erand ainult projekti selle osa suhtes, mis on kohtumenetluse tõttu peatatud. Tähtaja pikendamise võimalus on erand põhimõttest, et kõik väljamaksetaotlused tuleb komisjonile esitada tähtaegselt. Seetõttu rõhutas Esimese Astme Kohus õigustatult, et määruse nr 4254/88 artiklis 12 ette nähtud erandit tuleb tõlgendada kitsalt. ERF-i rahaliste vahendite korrektne ja usaldusväärne planeerimine nõuab väljamaksetaotluste võimalikult õigeaegset esitamist. Kui projekt on osadeks jagatav ja määruse nr 4254/88 artiklis 12 ette nähtud erand kehtib ainult ühe osa suhtes, siis tuleb väljamaksetaotlused projekti juba lõpetatud osade kohta esitada ikkagi tähtaegselt.
53.

GSI väidab, et kui on leitud, et nimetus on muutunud üldnimetuseks, ei ole sellel määruse skeemi alusel õigust kaitsele. See on õige, kuid ma ei saa nõustuda järeldusega, mida GSI üritab teha, nimelt et sellise nimetuse kasutamist märgisel ei saa pidada direktiivi 2000/13 alusel eksitavaks.
19.

Komisjon on seisukohal, et sotsiaalse soodustuse mõiste hõlmab sellealase kohtupraktika kohaselt igal juhul soodustusi, mida antakse sellepärast, et soodustuse saaja elab riigi territooriumil. See kohtupraktika on käesolevas kohtuasjas kohaldatav. Liiati ei tähenda see, et pensionilisa andmine sõltub tingimusest, et soodustatud isik peab olema sõlminud kogumispensioni lepingu, seda, et soodustus ei ole seotud nende kui töötajate või elanike objektiivse staatusega. Sotsiaalsete soodustuste suhtes kehtivad sageli tingimused, mis kajastavad nende sotsiaalset eesmärki. See lähenemisviis vastab ka määruse nr 1612/68 artikli 7 eesmärgile, milleks on hõlbustada töötajate vaba liikumist ühenduses. Vanaduspensionile jäämiseks valmistumist käsitlevate õigusnormide kohaselt on teiste liikmesriikide töötajad üldiselt samas olukorras kui Saksamaa töötajad ning see, et vähendatakse Saksamaa riiklikku pensioni, millesse nad makseid teevad, puudutab neid samamoodi. Selles osas tuleks märkida, et nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes ( 5 ) artikli 13 lõike 2 punktis a on sätestatud, et sotsiaalkindlustuse seisukohast kehtivad liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes selle riigi õigusaktid ka siis, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil. See reegel kehtib teiste seas piiriüleste töötajate suhtes, kes peavad tasuma sotsiaalkindlustusmakseid oma töökohaliikmesriigis, välja arvatud siis, kui nad töötavad ka elukohaliikmesriigis. Komisjoni sõnul eristab EStG § 79 siiski töötajaid, kelle elukoht on Saksamaal, ja piiriüleseid töötajaid, seades pensionilisa andmiseks tingimuse, et soodustatud isikul peab olema Saksamaal üldine maksukohustus. EStG §-st 1 tulenevalt on see tingimus võrdne Saksamaa residentsuse nõudega ning jätab seega välja piiriülesed töötajad. Arvestades, et enamik mitteresidente on mittekodanikud, kujutab see tingimus endast seega varjatud diskrimineerimist kodakondsuse alusel. Komisjon märgib samuti, et asjaomased töötajad Prantsuse Vabariigist ja Austria Vabariigist ei saa nende riikide ja Saksamaa Liitvabariigi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise kokkulepete tõttu valida enda maksustamist Saksamaal vastavalt EStG § 1 lõikele 3.
11.

Esimese Astme Kohus sedastas vaidlusaluse kohtuotsuse punktides 75–78, et apellatsioonikoda piirdus vaidlustatud otsuses oma järelduse, et vastandatud kaubamärkide kujutisosadel on nõrk eristusvõime, põhjendamisel tõdemusega, et need on oliiviõli sektoris tavalised. Kujutisosad koosnevad sisuliselt istuvast inimesest külamaastiku taustal, täpsemalt oliivisalus. Esimese Astme Kohus leidis siiski, et apellatsioonikoda ei andnud ühtegi täpsustust põhjuste kohta, miks ta leidis, et kujutisosadel on nõrk eristusvõime, ega nimetanud ühtegi kaubamärki peale vastandatud kaubamärkide, mis sisaldaks viimaste kujutisosadega sarnanevat kujutisosa. Esimese Astme Kohus asus seega vaidlusaluse kohtuotsuse punktis 87 seisukohale, et apellatsioonikoda on vaidlustatud otsuses ekslikult järeldanud, et vastandatud kaubamärkide kujutisosadel on nõrk eristusvõime.
54.

Oma hagi teises osas väidab komisjon, et tööturu kaitsmise tingimus, nagu seda Saksamaa halduspraktikas kasutatakse, on vastuolus meetmete rakendamiskeeluga. Komisjoni sõnul nähtub meetmete rakendamiskeelu sõnastusest selgelt, et see kohustus on absoluutne ning mis tahes piirangud Poola lepinguliste töötajate pääsu suhtes Saksamaa tööturule, mis seavad nad halvemasse olukorda kui 16. aprillil 2003 – olenemata sellest, kas õiguslik olukord või halduspraktika on muutunud –, on keelatud.
61.

Taolise „eelneva struktureerimise” võtmeks on see, et TKG § 9a lõikes 2 nimetatakse ainsa eesmärgina investeeringute ja uuenduste edendamist. ( 18 ) See eesmärk vastab raamdirektiivi artikli 8 lõike 2 punktile c, samas kehtivad TKG § 2 alusel endiselt ka raamdirektiivi artikli 8 ülejäänud eesmärgid. Saksamaa on seisukohal, et ühenduse reguleeriva raamistiku eesmärke võib tasakaalustada mitmel eri viisil ning tema seadusandja „juhendas” Saksamaa reguleerivat asutust selles osas, kuidas sellist tasakaalustamist teostada, omistades esmatähtsuse ühele teatavale eesmärgile. ( 19 )
49.

Lisaks selgitas Euroopa Kohus otsuses kohtuasjas komisjon vs. Portugal, ( 35 ) kuidas EÜ artikli 307 rikkumist saab heastada. Euroopa Kohus sedastas, et kuigi EÜ artikli 307 kontekstis on „liikmesriikidel võimalus valida, millised meetmed võtta, on nad siiski kohustatud kaotama mis tahes vastuolud, mis eksisteerivad ühenduse-eelse konventsiooni ja EÜ asutamislepingu vahel. Kui liikmesriigil tekib raskusi, mis muudavad sellise lepingu kohandamise võimatuks, ei saa välistada, et tal võib tekkida kohustus leping denonsseerida.” ( 36 ) Vastuseks Portugali argumendile, et denonsseerimine tähendaks tema välispoliitiliste huvide ebaproportsionaalset eiramist võrreldes ühenduse huvidega, rõhutas Euroopa Kohus, et tasakaal liikmesriigi välispoliitiliste huvide ja ühenduse huvide vahel juba sisaldus EÜ artiklis 307, sest kõnealune säte „lubab liikmesriikidel jätta ühenduse säte kohaldamata, et kaitsta kolmandate riikide õigusi, mis tulenevad varasemast lepingust, ja täita nimetatud lepingus sätestatud kohustused. Samuti lubab kõnealune artikkel neil valida sobivad vahendid, et viia asjaomane leping ühenduse õigusega kooskõlla.” ( 37 )
61.

Teiseks viitab järgmise lõike (artikli 31 lõige 2) sõnakasutus kindlalt sellele, et kõrvaldamiskriteeriumide loetelu (isegi piiratud ja läbirääkimistega menetluste puhul) ei ole ammendav. Selgituseks: ingliskeelne versioon kõlab: „The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC.” Prantsuskeelne versioon kõlab: „Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE” ja saksakeelne: „Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen.” (Eesti keeles: „Kasutatavad kriteeriumid võivad sisaldada ka direktiivi 71/305/EMÜ artiklis 23 ja direktiivi 77/62/EMÜ artiklis 20 määratletud [kõrvaldamis]kriteeriume.”) ( 22 ) Eri keeleversioonides kasutatud väljend „võivad sisaldada” näitab (minu arvates üsna järjepidevalt), et nimetatud valikukriteeriumid on suunavad, mitte ammendavad.
87.

American Clothing heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane ei võtnud arvesse mitmeosalistest kaubamärkidest tekkivat „tervikmuljet”. Ta paneb Esimese Astme Kohtule süüks ka seda, et kohus ei nõustunud registreerimisega ühtlustamisametis tingimusel, et lisatakse disclaimer („loobumisklausel”), milles American Clothing loobub igasugusest kaitsest vaidlusalusele embleemile, järgides Kanada kaubamärgiameti tava; kuna Esimese Astme Kohus nii ei toiminud, on ta moonutatud tõendeid, mille American Clothing oli esitanud disclaimer’i kasutamise kohta Kanadas. See ettevõtja leiab, et teda on diskrimineeritud, sest ühtlustamisamet on määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti h ja Pariisi konventsiooni artiklit 6ter tõlgendanud sarnastel asjaoludel teisiti.
62.

Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Madalmaade Hoge Raadi küsimustele järgmiselt: 1. Määruse (EMÜ) nr 918/83 artiklit 27, mida on muudetud määrusega nr 3357/91, tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis ette nähtud maksuvabastusele saab tugineda selliste üksiksaadetiste ühisel saatmisel, mille väärtus ei ületa 22 eurot, kui üksiksaadetised saadetakse üksiksaajatele ühenduses ning kui kaubale ei ole kohaldatud teist tolliprotseduuri. 2. Nimetatud määruse artikli 27 tõlgendamisel tuleb lähtuda sellest, et mõistega „kolmandast riigist ühenduses asuvale kaubasaajale saatmine” on hõlmatud ka olukord, kus kaup asub enne seda, kui see saadetakse kaubasaajale, küll kolmandas riigis, kuid kaubasaaja lepingupartner asub ühenduses.
69.

Komisjon leiab, et põhisumma suurus, mille ta soovitab Kreeka Vabariigilt välja mõista, on 3420780 eurot. See summa on saadud põhisumma päevasumma, s.o 9636 euro, korrutamisel päevade arvuga, mis jääb eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Kreeka tegemise kuupäeva, s.o 26. oktoober 2006, ja kuupäeva, mil komisjon otsustas esitada käesoleva hagi, s.o 17. oktoober 2007, vahele ning see on 355 päeva.
1.

Liikmesriigid peavad nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiiviga 2003/35/EÜ, milles sätestatakse üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse ning muudetakse direktiive 85/337/EMÜ ja 96/61/EÜ seoses üldsuse kaasamisega ning õiguskaitse kättesaadavusega, artikli 4 alusel tegema üldsusele teatavaks põhjused, miks nad on leidnud, et II lisas loetletud tööd ei ole vaja hinnata direktiivi artiklite 5–10 kohaselt.
65.

Teisest küljest tuleb ka kaubamärgi mainet siiski kahjustada võiva turustamisviisi puhul uurida, kas kahju on tegelikult tekkinud ja kui oluline see on. Samamoodi nagu uurides küsimust, kas kaubamärgi maine võimalik kahjustamine seab kahtluse alla ka kaubamärgiga tähistatud kauba kvaliteedi, ( 23 ) on ka selles osas määrava tähtsusega iga konkreetse juhu asjaolud. See eeldab, et siseriiklik kohus on kindlaks teinud faktilised asjaolud, ( 24 ) mida litsentsileping ei muuda üleliigseks.
b)

sõidukid, mida kasutatakse ainult juhuti selles liikmesriigis, kus need on registreeritud, avalikuks kasutamiseks määratud maanteedel või mida kasutavad füüsilised või juriidilised isikud, kelle põhiline tegevusala ei ole kaubavedu, tingimusel et nende sõidukitega tehtavad veod ei põhjusta konkurentsimoonutusi ja komisjon on andnud oma nõusoleku. […]”
Raamotsuse eesmärk on kaotada liikmesriikidevaheline formaalne väljaandmismenetlus, mis on sätestatud erinevate konventsioonidega, mille osalised need riigid on, ning asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. ( 6 ) Raamotsuse põhjenduses 5 on selle kohta märgitud:

„Tulenevalt eesmärgist kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks tuleks kaotada liikmesriikidevaheline väljaandmine ja asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. Lisaks sellele võimaldab süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks uue lihtsustatud üleandmissüsteemi sisseviimine kõrvaldada keerukuse ja võimalikud viivitused, mis on omased praegusele väljaandmiskorrale. Tavapärased koostöösuhted, mis on siiani domineerinud liikmesriikide vahel, tuleks asendada kriminaalasjades tehtud otsuste vaba liikumisega, mis hõlmaks nii kohtuotsuse eelseid kui lõplikke otsuseid vabadusel, turvalisusel ning õigusel rajaneva ala raamistikus.”
86.

Seoses argumendiga, mis puudutab eesmärki suunata mängusoov ludomaania ennetamiseks teist liiki mängudesse, tuleb märkida, et Hispaania valitsus ei ole – hoolimata väljakujunenud kohtupraktikast, mis nõuab piiravate meetmete sobivust ja proportsionaalsust tõendava analüüsi esitamist –, ( 28 ) esitanud ühtki statistilist ega muud tõendit, mille põhjal saaks järeldada, et üksnes maksuvabastuse kohaldamisalasse kuuluvad üksused korraldavad hasartmänge, mida iseloomustab nõue panustada väiksemaid summasid, või et need üksused korraldavad üksnes seda liiki hasartmänge. Lisaks ei ole vaidlustatud asjaolu, et kõnealused õigusnormid ei võta maksuvabastuse andmisel arvesse mängude eri liike, vaid et maksuvabastus põhineb mängude korraldajate iseloomulikel tunnustel ja eesmärkidel; seega on raske aru saada, kuidas on kõnealune regulatsioon sobiv selleks, et suunata mängusoovi sellistes mängudes osalemise suunas, milles panustatakse väikeseid summasid. Seetõttu tundub mulle, et kõnealune maksuvabastus ei ole nimetatud eesmärgi saavutamiseks kohane.
37.

Nii põhikohtuasja kaebuse esitaja kui ka komisjon on oma väidetes rõhutanud, et SAS võeti Prantsuse õigusesse SA eeskujul, viimane on aga äriühingu vorm, mis on direktiivi 90/435 lisas kogu aeg nimetatud olnud, seega on SAS siis SA erivorm. Arvan, et Euroopa Kohus ei pea selle küsimuse üle otsustama, kuna see tähendaks siseriiklike õigusnormide tõlgendamist. Siiski on ehk asjakohane märkida, et Prantsuse oma õiguskirjanduses on avaldatud arvamust, et „[…] uus äriühing näib jäävat kitsalt äriühinguid käsitlevate ühenduse õigusnormide – nummerdatud direktiivid – kohaldamisalast välja, kuna kõnealustes õigusnormides ei ole kunagi viidatud üldiselt aktsiaseltsidele (sociétés par actions), vaid ainult äriühinguvormidele „sociétés anonymes” ja „sociétés en commandite par actions”. Kuid ehkki uus äriühing on tõesti, nagu selle nimest ilmneb, aktsiaselts (société par action), ei ole see ei „société anonyme” ega ka „commandite”.” ( 13 )
Siiski tuleb meenutada, et töötajate liikumisvabaduse tõhususe eesmärgil näeb EÜ artikkel 42 ette süsteemi, millega tagatakse võõrtöötajatele „kõigi eri riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine, et omandada ja säilitada õigus saada toetust ja arvutada toetuse suurus”. Samuti on kohtupraktikas välja kujunenud, et kõikide määruse nr 1408/71 sätete tõlgendamisel tuleb lähtuda EÜ artikli 42 eesmärgist, milleks on aidata muu hulgas kindlustus-, elamis- ja töötamisperioodide kokkuliitmise kaudu kaasa töötajate liikumisvabaduse sisseseadmisele. ( 12 ) Kui seda ei ole suudetud saavutada, on Euroopa Kohus kõhklemata tühistanud määruse nr 1408/71 sätte, mis välistas võimaluse arvestada perioode, mille kestel maksti sotsiaalkindlustushüvitist teise liikmesriigi õigusnormide alusel, liikmesriigi õigusnormidega ette nähtud baasperioodi pikendamiseks. ( 13 ) Kuigi asutamislepingu kohaselt jäävad alles erinevused eri liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide ja seega nendes liikmesriikides töötavate isikute õiguste vahel, ei täitu asutamislepingu eesmärk, kui töötajad peaksid oma liikumisvabaduse kasutamise tagajärjel kaotama ühe liikmesriigi õigusnormidega tagatud sotsiaalkindlustussoodustused. Selline tagajärg võib hoida ühenduse töötajaid tagasi liikumisvabaduse teostamisest ja nii olla takistuseks sellele vabadusele. ( 14 ) Seega tähendab kõnealune eesmärk seda, et võõrtöötajate õigus sotsiaalkindlustushüvitistele ei tohi kaduda ega nende hüvitised väheneda sellepärast, et need töötajad on kasutanud asutamislepinguga tagatud liikumisvabadust, ( 15 ) ning et kindlustus-, elamis- või töötamisperioodide kokkuliitmise reegli eesmärk on tagada, et töötaja ei jää asutamislepinguga antud liikumisvabaduse kasutamise tagajärjel ilma sotsiaalkindlustussoodustustest, millele tal olnuks õigus, kui ta oleks kogu aeg töötanud ainult ühes liikmesriigis. ( 16 )
71.

Sellest perspektiivist tuleb märkida, et puudega isik, nagu A. Gottwald, kes reisib asjaomasesse liikmesriiki ainult selleks, et veeta seal puhkust, ja kelle seos kõnealuse liikmesriigiga on seega ainult ajutine, on – kui pidada silmas sotsiaaltoetust, näiteks tasuta teekasutusmaksu kleebise andmist, mille eesmärk on aastakaupa toetada puudega inimeste liikuvust ja sotsiaalset integratsiooni – objektiivselt teistsuguses olukorras kui puudega isik, kelle elukoht või vähemalt harilik viibimiskoht on asjaomase liikmesriigi territooriumil ning kelle jaoks võib tasuliste teede kasutamisel seetõttu olla oluliselt teistsugune tähendus, kuna see on seotud tema liikuvuse ja sotsiaalse integratsiooniga selles liikmesriigis.
88.

Samuti ei ole Yongjian esitanud ühtki argumenti, mis ei tugine eeldusele, et komisjoni seisukohamuutus põhines tõepoolest arusaamal, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c viimane lause ei luba komisjonil uuesti läbi vaadata tema varasemat hinnangut turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse kohta, ja mille põhjal Yongjian oleks võinud esitada märkusi selle arusaama vaidlustamiseks. Yongjian püüab Alrosa ( 41 ) kohtuotsuse põhjal argumenteerida, et õiguse olla ära kuulatud rikkumist saab pidada pelgalt formaalseks ainult siis, kui tulemus ei oleks mingil juhul saanud olla teistsugune, kuid selle puhul on tegemist vastuvõetava meetme õiguspärasust mõjutava sisulise veaga, kui tulemusele avalduva võimaliku mõju täpset ulatust on lihtsalt võimatu kindlaks määrata. See argument aga ei saa olla asjakohane, kui ainsad märkused, mida asjaomane pool enda väitel esitada ei saanud, on seotud küsimustega, mille kohta on tuvastatud, et need ei saanuks tulemust mõjutada.
73.

Ka see argument ei ole veenev. Nagu juba eespool märgitud, on õiguse esindajat vabalt valida sõnastust direktiivi lõppredaktsioonis küll keeleliselt muudetud ja seda on piiratud esindamisega kohtu- ja haldusmenetlustes. Ainuüksi sellest ei tulene siiski pidepunkte, mis annaksid alust arvata, et õigus esindajat vabalt valida, mis on piiratud kohtu- ja haldusmenetlustega, ei oma huvide konfliktide vältimise eesmärgi kõrval autonoomset tähendust. Direktiivi ettevalmistavad materjalid lubavad pigem järeldada, et esialgset eesmärki tagada vabadus valida esindaja on küll piiratud kohtu- ja haldusmenetlustega, kuid sellisel piiratud kujul ei sõltu see siiski huvide konflikti esinemisest. Ei komisjoni esialgses direktiiviettepanekus ( 14 ) ega ka teistes õigusloomemenetluse dokumentides ( 15 ) ei ole osutatud sellele, et direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punktiga a oleks soovitud luua üksnes täiendavat instrumenti huvide konflikti kõrvaldamiseks, mitte aga autonoomset õigust oma esindajat valida. ( 16 )
63.

Teiseks võib väita, et alati, kui on tegemist komisjoni ainupädevusega, on ühenduse õigusnormi rikkumine või väär kohaldamine tihedalt seotud liikmesriikide ja ühenduse vahelise pädevuse jaotuse järgimata jätmisega. Teisisõnu, kui näiteks siseriiklik kohus teeb ühenduse määruse või direktiiviga vastuolus oleva otsuse, asendab ta selles ulatuses oma otsusega otsuse, mille on teinud pädevad ühenduse institutsioonid ning mis kajastub ühenduse õigusnormides, mida seega on rikutud. Kui ühenduse õigusnormi kohaldamine liikmesriigis on takistatud, kerkib seega alati kas või vähesel määral kaks küsimust: ühenduse õigussüsteemi ja siseriiklikust õigussüsteemi vahelise piiri määratlemine ning siseriiklike kohtute pädevus seoses nende süsteemidega.
54.

Sellega on kooskõlas täpsest kulude arvutamisest loobumine ning lähtumine sellise grupi liikmeks olemisest, kes vastutab ühiselt keskkonnasaastuse eest. „Saastaja maksab” põhimõttega on ilmselgelt kooskõlas see, kui on kindlaks tehtud, et kõik grupi liikmed on seotud saastuse tekitamisega, kuid asjaomast üksikpanust ja sellele vastavaid kulusid ei ole võimalik üheselt määrata. Grupi vastutust väljendab ka ühine kindlustus kõiki liikmeid puudutava riski vastu, mida Euroopa Kohus on tunnustanud näiteks merel õnnetusjuhtumi tagajärjel tekkinud naftareostuse puhul. ( 26 )
107.

Sellega seoses tuleb märkida, et ühenduse õiguses tunnustatud leebema seaduse põhimõttest ( 32 ) tuleneb, et direktiivi artiklis 8 sätestatud erand keelust peaks tulema kasuks ka kaebuse esitajatele, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud. Direktiivi artiklist 8 ilmneb nimelt, et teatavatel tingimustel ei käsita ühenduse seadusandja keelatud siseringitehinguna enda aktsiate tagasiostu, mis on sooritatud töötajate optsiooniprogrammi täitmiseks. Sellest järeldub, et kaebuse esitajate suhtes ei tohiks praegu enam kohaldada sanktsioone teo eest, mida on võimalik liigitada eespool nimetatu alla. Ka juhul, kui Belgia seadusandja ei ole seda artiklit väidetavalt veel üle võtnud, ei vasta kaebuse esitajate suhtes sanktsioonide kohaldamine ühenduse seadusandja tahtele ja sellest tuleks loobuda. Öeldu kehtib siiski vaid tingimusel, et kaebuse esitajate tegevus vastas veel jõustumata määruses nr 2273/2003 kehtestatud tagasiostuprogrammi tingimustele. Ent tundub, et kaebuse esitajad ei täitnud määruse nõudeid, seda eeskätt juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimuvas menetluses peaks leidma kinnitust, et kaebuse esitajad muutsid tagantjärele ostuorderit aktsiate arvu, hinna ja kiireloomulisuse osas. Sellisel juhul ei saa väita, et siseringitehingute keelu rikkumisega ei ole tulenevalt direktiivi 2003/6 artiklist 8 koosmõjus määrusega nr 2273/2003 tegemist.
130.

Komisjon väljendab viienda väitega seisukohta, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui sedastas, et eriliste asjaolude tõttu, mis on kõik seotud nõukogu või komisjoni tegevusega, on nõutav, et vaidlusaluses otsuses oleks esitatud konkreetsed põhjendused seoses määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v kohaldatavusega, samas kui olemasoleva või uue riigiabi mõiste, mis on objektiivset laadi, ei saa sõltuda institutsioonide tegevusest või otsustustest, eriti kui see tegevus või need otsustused ei ole seotud riigiabi kontrollimenetlusega. Seega läks Esimese Astme Kohus vastuollu Euroopa Kohtu seisukohaga 22. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Belgia ja Forum 187 vs. Komisjon. ( 48 )