31

Siinkohal tuleb kõigepealt meenutada, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 29–32 järgmist: „29 Määruse nr 207/2009 artikli 42 sätted, mis võimaldavad lugeda varasema kaubamärgi registreerituks vaid osa kaupade ja teenuste jaoks, mille puhul on kaubamärgi tegelik kasutamine tõendatud, piiravad esiteks varasema kaubamärgi omaniku registreerimisest tulenevaid õigusi nii, et neid ei saa tõlgendada viisil, mis toob kaasa varasema kaubamärgi kaitse ulatuse põhjendamatu piiramise eelkõige juhul, kui kaubad või teenused, mille jaoks see kaubamärk on registreeritud, kujutavad endast piisavalt täpselt piiritletud kategooriat, ning teiseks peab püüdma leida tasakaalu nende sätete ja nimetatud omaniku õiguspäraste huvide vahel, et tal oleks tulevikus võimalik – jäädes nende kaupade ja teenuste kirjelduse piiridesse, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, – oma kaupade või teenuste valikut laiendada, kasutades nimetatud kaubamärgi registreerimisest tulenevat kaitset (vt selle kohta 14. juuli 2005. aasta kohtuotsus Reckitt Benckiser (España) vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, punktid 51 ja 53). 30 Kui kaubamärk on registreeritud kaupade või teenuste kategooria jaoks, mis on nii lai, et selle kategooria sees võib eristada mitut iseseisvaks loetavat alamkategooriat, toob vastulausemenetluses kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamine seoses üksnes osaga kaupadest või teenustest kaasa kaitse vaid selle alamkategooria või nende alamkategooriate jaoks, mis hõlmavad kaupu või teenuseid, mille jaoks on kaubamärki tegelikult kasutatud. Kui aga kaubamärk on registreeritud nii täpselt ja üksikasjalikult kindlaks määratud kaupade või teenuste jaoks, et kategooria sees pole olulisi jaotusi võimalik teha, hõlmab vastulausemenetluses kaubamärgi nimetatud kaupade ja teenuste suhtes tegeliku kasutamise tõendamine tingimata kogu seda kategooriat (14. juuli 2005. aasta kohtuotsus Reckitt Benckiser (España) vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, punkt 45, ja 13. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Mundipharma vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, punkt 23). 31 Tuleb siiski märkida, et kuigi osalise kasutamise mõiste ülesanne on tagada, et kaubamärgid, mida vastava kaupade kategooria kohta kasutatud pole, ei muutuks kättesaamatuks, ei tohi varasema kaubamärgi omanik selle tagajärjel siiski jääda ilma igasugusest kaitsest kaupade osas, mis ei ole küll rangelt identsed nendega, mille tegelikku kasutamist ta tõendas, kuid mis ei erine oluliselt kaupadest, mis kuuluvad samasse rühma, mida ei saa mõistlikult jagada. Selles küsimuses tuleb täheldada, et praktikas on kaubamärgiomanikul võimatu tõendada, et kaubamärki on kasutatud kõikide mõeldavate registreeringuga hõlmatud kauba teisendite jaoks. Järelikult ei saa mõistet „vaid osa kaupu või teenuseid“ mõista nii, et see tähendab kõiki analoogiliste kaupade või teenuste kaubanduslikke teisendeid, vaid ainult neid kaupu või teenuseid, mis on piisavalt eristuvad, moodustamaks ühtseid kategooriaid või alamkategooriaid (14. juuli 2005. aasta kohtuotsus Reckitt Benckiser (España) vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, punkt 46, ja 6. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Anapurna vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Annapurna (ANNAPURNA) (T‑71/13, ei avaldata, EU:T:2014:105, punkt 63). 32 Mis puutub küsimusse, kas kaubad kuuluvad ühtsesse alamkategooriasse, mida võib käsitada iseseisvana, siis kohtupraktikast tuleneb, et kuna tarbija otsib eelkõige kaupa või teenust, mis vastab tema spetsiifilistele vajadustele, siis mängib asjaomase kauba või teenuse eesmärk või otstarve tema valiku tegemisel olulist rolli. Kuivõrd tarbija lähtub eesmärgi või otstarbe kriteeriumist enne mis tahes ostu sooritamist, siis on see peamine kriteerium kaupade või teenuste alamkategooria määratlemisel. Seevastu asjaomaste kaupade laad ja nende omadused ei ole iseenesest kaupade või teenuste alamkategooriate kindlakstegemisel asjakohased (vt 18. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus August Storck vs. EUIPO – Chiquita Brands (Fruitfuls) (T‑367/14, ei avaldata, EU:T:2016:615, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).“