ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2003/92) artikli 2 punktist 1 tuleneb, et käibemaksuga maksustatakse kauba tarnimine või teenuste osutamine, mitte selle eest saadud tasu. Siiski sätestab kuuenda direktiivi artikli 10 lõike 2 teine lõik, et kui enne kauba kättetoimetamist või teenuse osutamist tuleb tasuda ettemaks, muutub käibemaks sissenõutavaks enne kauba kättetoimetamist või teenuse osutamist, tingimusel et kõik maksustatava summaga ehk tulevase tarne või teenusega seotud tegurid on juba teada.

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2003/92) artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et telefoniettevõtja, kes pakub telekommunikatsiooniteenuseid, mis seisnevad turustajatele selliste kõnekaartide müümises, millel on olemas kogu teave, mis on vajalik rahvusvaheliste kõnede tegemiseks selle operaatori käsutuses oleva infrastruktuuri vahendusel ja mida turustajad edasi müüvad enda nimel ja enda arvel lõppkasutajatele kas otse või teiste selliste maksukohustuslaste poolt nagu hulgimüüjad või jaemüüjad, osutab turustajale tasu eest telekommunikatsiooniteenust. Samas ei osuta see ettevõtja lõpptarbijale tasu eest teist teenust siis, kui viimane, olles kõnekaardi omandanud, kasutab õigust teha telefonikõnesid, kasutades sellel kaardil olevat teavet.

Nimelt, kui telefoniettevõtja saab telekommunikatsiooniteenuste osutamisel tegelikult üksnes ühte tasu, ei saa asuda seisukohale, et telefoniettevõtja on osutanud tasu eest kahte teenust kuuenda direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses, ehk ühte teenust turustajale ja teist teenust lõpptarbijale. Isik, kellele nimetatud ettevõtja osutas tasu eest ühte teenust, on see, kellel on telefoniettevõtjaga õigussuhe, mille raames nad teevad vastastikuseid sooritusi. Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et telefoniettevõtjale tasu makstes turustaja üksnes vahendab lõpptarbija poolt telefoniettevõtjale maksmisele kuuluva tasu ja loob sellega nende vahel otsese seose. Vastupidi, telefoniettevõtja ja turustaja teevad viimasele kõnekaartide müügi käigus vastastikuseid sooritusi.

(vt punktid 31–33, 39, 41, 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-620/10

Migrationsverket

versus

Nurije Kastrati jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen)

„Dublini süsteem — Määrus (EÜ) nr 343/2003 — Varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise menetlus — Kolmanda riigi kodanikud, kellel on nimetatud määruse tähenduses vastutava liikmesriigi väljastatud kehtiv viisa — Muus liikmesriigis kui nimetatud määruse kohaselt vastutavas liikmesriigis esitatud varjupaigataotlus — Muus liikmesriigis kui vastutavas riigis elamisloa taotlemine, millele järgneb varjupaigataotluse tagasivõtmine — Tagasivõtmine enne, kui vastutav liikmesriik on vastuvõtmisega nõustunud — Tagasivõtmine, millega lõpetatakse määruses nr 343/2003 ette nähtud menetlused”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne — Varjupaigapoliitika — Varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid — Määrus nr 343/2003 — Kohaldamisala

(Nõukogu määrus nr 343/2003, artikli 2 punkt c)

Määrust (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, tuleb tõlgendada nii, et kui artikli 2 punktis c sätestatud varjupaigataotlus võetakse tagasi enne, kui taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik on nõustunud taotleja vastu võtma, ei ole asjaomane määrus selle tagajärjel enam kohaldatav. Niisugusel juhul peab liikmesriik, kelle territooriumil taotlus esitati, tegema taotluse tagasivõtmisega seonduvad otsused ja eelkõige lõpetama taotluse läbivaatamise, tehes vastava märkuse taotleja toimikusse.

Kui taotleja võtab oma ainsa varjupaigataotluse tagasi enne, kui palve saajaks olev liikmesriik on tema vastuvõtmisega nõustunud, jääb saavutamata määruse nr 343/2003 põhieesmärk, milleks on varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi väljaselgitamine, et tagada taotlejale tegelik juurdepääs pagulasseisundi hindamisele.

(vt punktid 42, 49 ja resolutsioon)
On tõsi, et EL lepingu selles sättes kajastub põhimõte, mille kohaselt on põhiõigused lahutamatu osa õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise tagab Euroopa Kohus. Kõnealune artikkel ei reguleeri siiski Euroopa inimõiguste konventsiooni ja liikmesriikide õiguskordade vahelist suhet ega määra kindlaks, millised järeldused peab siseriiklik kohus tegema juhul, kui konventsiooniga tagatud õigused ja siseriiklik õigusnorm on omavahel vastuolus.

ELL artikli 6 lõikes 3 tehtud viide Euroopa inimõiguste konventsioonile ei pane juhul, kui siseriiklik õigusnorm on konventsiooniga vastuolus, siseriiklikule kohtule kohustust kohaldada vahetult selle konventsiooni sätteid ning jätta nendega vastuolus olev siseriiklik õigusnorm kohaldamata.

Direktiivi 2003/109 pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta artikli 11 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused siseriiklikud või maakonna tasandi õigusnormid, millega koheldakse kodutoetuse andmisel kolmandate riikide kodanikke, kellele on kõnealuse direktiivi sätete kohaselt antud pikaajalise elaniku staatus, samas provintsis või maakonnas elavate kodanikega võrreldes asjaomase toetuse maksmiseks ette nähtud eelarvevahendite jagamisel erinevalt, kui see toetus kuulub ühte nimetatud sättes viidatud kolmest kategooriast ja kui lõige 4 ei kuulu kohaldamisele.

Kuna liikmesriigis pikaajaliselt elavate kolmandate riikide kodanike integratsioon ja nende kodanike õigus võrdsele kohtlemisele direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikes 1 loetletud valdkondades on üldreegel, tuleb sama artikli lõikes 4 sätestatud erandit tõlgendada kitsalt. Riikliku, piirkondliku või kohaliku tasandi avaliku võimu organ saab tugineda sellele erandile vaid juhul, kui direktiivi 2003/109 rakendamiseks pädevad asutused asjaomases liikmesriigis on selgelt teatanud, et nad soovivad nimetatud erandit kasutada.

Direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikes 4 esineva mõiste „põhitoetused” sisu ja ulatuse kindlakstegemiseks tuleb võtta arvesse selle artikli konteksti ja asjaomase direktiiviga taotletud eesmärki, milleks on liikmesriigis seaduslikult ja pikaajaliselt elavate kolmandate riikide kodanike integratsioon. Viimati nimetatud sätet tuleb mõista nii, et liikmesriikidel on lubatud piirata kõnealuse direktiiviga antud staatuse omandanud isikute võrdset kohtlemist, välja arvatud nende sotsiaalabi või sotsiaalkaitse toetuste osas, mida annavad riikliku, piirkondliku või kohaliku tasandi avaliku võimu organid ja mis aitavad üksikisikul rahuldada esmavajadusi.

Kui eluasemetoetus vastab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 34 sätestatud eesmärgile, st tagada rahuldav elu kõigile neile, kellel puuduvad piisavad elatusvahendid, ei saa asuda seisukohale, et see ei ole liidu õiguse kontekstis üheks põhitoetuseks direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 4 tähenduses. Siseriikliku kohtu ülesanne on teha sellekohased vajalikud järeldused, võttes arvesse vaidlusaluse toetuse eesmärki, suurust, määramise tingimusi ja kohta siseriiklikus sotsiaalabisüsteemis.

(vt punktid 86, 87, 90–93, resolutsiooni punkt 3)
Siseriiklik kohus, kes teeb otsuse menetluses, kus siseriiklikes õigusnormides määratud organisatsioon on üldistes huvides ning tarbijate nimel esitatud hagi rikkumise lõpetamise nõudes, peab direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 3 lõikeid 1 ja 3 arvestades hindama, kas selline tarbijalepingute tüüptingimustes ette nähtud tingimus, millega müüja või teenuste osutaja näeb ette osutatava teenusega seonduva tasu ühepoolse muutmise, ilma et ta seejuures selgelt kirjeldaks tasu kindlaksmääramise viisi ja määratleks sellist muutmist õigustava põhjuse, on ebaõiglane. Sellise hindamise raames peab see kohus eelkõige kontrollima, kas arvestades selliste tarbijalepingute kõiki tüüptingimusi, mille osaks on vaidlusalune tingimus, ning siseriiklikke õigusnorme, mis näevad ette õigused ja kohustused, mis võivad lisanduda asjaomastes tüüptingimustes ettenähtutele, on osutatava teenusega seonduva tasu muutmise põhjused või viis määratletud selgelt ja arusaadavalt ning kas vajaduse korral on tarbijatel õigus leping üles öelda.

Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 7 lõigetega 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui sellise ebaõiglase tingimuse tühisuse tuvastamine, mis on osaks tarbijalepingute tüüptingimustest, direktiivi artiklis 7 viidatud hagi raames, millega nõutakse rikkumise lõpetamist ning mille on siseriiklikes õigusnormides määratud organisatsioon esitanud üldistes huvides ning tarbijate nimel müüja või teenuste osutaja vastu, omab vastavalt nendele õigusnormidele mõju kõigi tarbijate suhtes, kes on sõlminud asjaomase müüja või teenuste osutajaga lepingu, mille suhtes on kohaldatavad need samad tüüptingimused, sealhulgas ka nende tarbijate suhtes, kes ei olnud rikkumise lõpetamiseks algatatud menetluse pooled.

Lisaks sellele, kui sellise menetluse raames tuvastatakse, et tüüptingimus on ebaõiglane, peab siseriiklik kohus ka tulevikus kohaldama omal algatusel kõiki siseriiklikes õigusnormides ette nähtud tagajärgi, et asjaomane tingimus ei oleks siduv tarbijatele, kes on sõlminud asjaomase müüja või teenuste osutajaga lepingu, mille suhtes on kohaldatavad need samad tüüptingimused.

(vt punkt 44, resolutsiooni punkt 2)
Seda, kas siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad tubaka jaemüüjatel importida tubakatooteid, on liidu õigusega kooskõlas, tuleb hinnata ELTL artikli 34 alusel, mitte ELTL artikli 37 alusel, kuna esiteks mõjutab keeld kaupade vaba liikumist liidus ega reguleeri kaubandusliku monopoli alla kuuluva ainuõiguse kasutamist ja teiseks võib seda meedet eraldada monopoli toimimisest, kuna see ei mõjuta tubakatoodete jaemüügi tingimusi asjaomase liikmesriigi territooriumil, vaid nende toodete eelnevat turgu. Nimelt ei ole meetme eesmärk korraldada monopoli poolt toodete valimise süsteemi, see ei käsitle kõnealuse monopoli müügivõrgustikku ega monopoliga levitatud toodete turustamist või reklaami.

(vt punktid 22, 26, 29–31)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 80 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud kohaldamise tingimused on loetletud ammendavalt ja seega ei või siseriiklike õigusnormidega nimetatud sätte alusel ette näha seda, et maksustatavaks summaks on tehingu turuväärtus muudel juhtudel, kui selles sättes loetletud olukorrad, eelkõige juhul, kui teenuse osutajal, tarnijal või ostjal on õigus käibemaks täielikult maha arvata.

Direktiivi 2006/112 artiklis 73 kehtestatud üldeeskirja kohaselt on tasu eest kauba tarnimise või teenuse osutamise puhul maksustatavaks summaks maksukohustuslase poolt selle eest tegelikult saadud tasu. See tasu on subjektiivne väärtus, st tegelikult saadud summa, mitte objektiivsete kriteeriumide alusel kindlaks määratud väärtus. Kuna direktiivi 2006/112 artikli 80 lõige 1 lubab teatud juhtudel pidada maksustatavaks summaks tehingu turuväärtust, kujutab see endast erandit selle direktiivi artiklis 73 ette nähtud üldreeglist, mida seetõttu tuleb tõlgendada täht-tähelt.

(vt punktid 43, 45, 52, resolutsiooni punkt 1)
Kõigepealt tuleb tõdeda, et „Laenud” kuuluvad direktiivi 88/361 asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta I lisa XI rubriiki, ilma et oleks täpsustatud, kas need on tasulised või tasuta või milline on nende konkreetne ese. Edasi, tegemaks kindlaks, kas teatud tehingute maksustamine liikmesriigi poolt kuulub kapitali vaba liikumise sätete kohaldamisalasse, ei ole vaja vahet teha rahalistel ja mitterahalistel tehingutel. Viimaks ilmneb viidatud rubriigis märgitud päranditest ja annakutest, et tehingu tasuta laad ei takista iseenesest selle kvalifitseerimist kapitali liikumiseks EÜ artikli 56 tähenduses. Lisaks kujutab sõiduauto tasuta kasutusse andmine endast eelist, millel on konkreetne majanduslik väärtus, mis vastab sama liiki laenuks antud auto sama aja jooksul kasutamise kuludele.

EÜ artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega pannakse kõnealuse riigi elanikule, kes on mõnes muus liikmesriigis registreeritud sõiduki laenanud viimati nimetatud riigi elanikult, sellise sõiduki riigi territooriumil esmakordsel kasutusele võtmisel kohustus täies ulatuses tasuda maks, mida tavaliselt tuleb maksta sõiduki esimeses liikmesriigis registreerimisel, ilma et arvesse võetakse selle sõiduki kasutamise kestust nendel teedel ning ilma et see isik saaks tugineda maksust vabastamise või maksu tagasinõudmise õigusele, kui sama sõiduk ei ole mõeldud alaliselt kasutamiseks peamiselt esimeses liikmesriigis ning seda tegelikult niimoodi ei kasutata.

Kui sõidukid, mis ei ole liikmesriigis registreeritud, on mõeldud alaliselt kasutamiseks peamiselt selle riigi territooriumil või kui neid tegelikult niimoodi kasutatakse, ei kohelda isikut, kes elab selles riigis ja kasutab sellist sõidukit tasuta, tegelikult erinevalt sellest isikust, kes samadel tingimustel kasutab sõidukit, mis on registreeritud selles liikmesriigis ning mida on seega registreerimisel juba maksustatud mootorsõidukimaksuga. Seetõttu on sarnaselt maksuga, mis tuleb tasuda sõiduki selles riigis registreerimisel, kohustus tasuda mootorsõidukimaks asjaomases liikmesriigis registreerimata sõiduki esmakordsel kasutusele võtmisel selle riigi teedel põhjendatud. Seevastu, kui sõidukid ei ole peamiselt mõeldud alaliselt kasutamiseks või kui neid tegelikult niimoodi ei kasutata, koheldakse tegelikult erinevalt kahte isikute kategooriat ning kõnealune maksustamine ei ole põhjendatud. Sellistel asjaoludel ei ole nende sõidukite side liikmesriigi territooriumil piisav, et põhjendada sellise maksu kogumist, mida tavaliselt tuleb tasuda sõiduki selles riigis registreerimisel.

(vt punktid 50–52, 56 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-419/10

Wolfgang Hofmann

versus

Freistaat Bayern

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Direktiiv 2006/126/EÜ — Juhilubade vastastikune tunnustamine — Liikmesriigi keeldumine tunnustada sellise juhiloa kehtivust, mille teine liikmesriik on väljastanud isikule, kellelt on juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil ära võetud”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Transport – Maanteevedu – Juhiluba – Direktiiv 2006/126 – Juhiloa vastastikune tunnustamine – Juhiloa äravõtmine esimeses liikmesriigis, millega kaasneb uue juhiloa taotlemise ajutine keeld – Juhiluba, mis on väljastatud teises liikmesriigis pärast seda, kui ajutine keeluaeg on möödunud

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/126, artikli 2 lõige 1 ja artikli 11 lõige 4)

Direktiivi 2006/126 juhilubade kohta (uuestisõnastamine) artikli 2 lõiget 1 ja artikli 11 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud juhiluba pärast nimetatud juhiloa omaniku suhtes uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist ja isegi siis, kui viimase territooriumil alalise elukoha tingimus on täidetud, kui nimetatud juhiloa omanikult on tema eelmine juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil ära võetud.

(vt punkt 91 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-419/10

Wolfgang Hofmann

versus

Freistaat Bayern

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Direktiiv 2006/126/EÜ — Juhilubade vastastikune tunnustamine — Liikmesriigi keeldumine tunnustada sellise juhiloa kehtivust, mille teine liikmesriik on väljastanud isikule, kellelt on juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil ära võetud”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Transport — Maanteevedu — Juhiluba — Direktiiv 2006/126 — Juhiloa vastastikune tunnustamine — Juhiloa äravõtmine esimeses liikmesriigis, millega kaasneb uue juhiloa taotlemise ajutine keeld — Juhiluba, mis on väljastatud teises liikmesriigis pärast seda, kui ajutine keeluaeg on möödunud

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/126, artikli 2 lõige 1 ja artikli 11 lõige 4)

Direktiivi 2006/126 juhilubade kohta (uuestisõnastamine) artikli 2 lõiget 1 ja artikli 11 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud juhiluba pärast nimetatud juhiloa omaniku suhtes uue juhiloa taotlemiseks määratud keeluaja möödumist ja isegi siis, kui viimase territooriumil alalise elukoha tingimus on täidetud, kui nimetatud juhiloa omanikult on tema eelmine juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil ära võetud.

(vt punkt 91 ja resolutsioon)
Liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puhul on kohtueelse menetluse eesmärk anda asjaomasele liikmesriigile ühelt poolt võimalus täita liidu õigusest tulenevad kohustused ning teiselt poolt kaitsta end tõhusalt komisjoni esitatud väidete vastu. ELTL artikli 258 alusel esitatud hagi ese piiritletakse seega kõnealuses sättes ette nähtud kohtueelses menetluses.

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c tulenevalt on komisjon kohustatud kõigis ELTL artikli 258 alusel esitatud hagides näitama ära konkreetse rikkumise, mida Euroopa Kohtul palutakse hinnata, ja vähemalt ülevaatlikult esitama õiguslikud ja faktilised asjaolud, millele ta oma väidetes tugineb. Ent kui komisjon väidab, et siseriiklikud õigusnormid on vastuolus direktiivi süsteemi, ülesehituse või mõttega, ilma et liidu õiguse rikkumist, mis sellest tuleneb, oleks võimalik siduda selle direktiivi konkreetsete sätetega, ei saa tema hagiavaldust ainuüksi seetõttu tunnistada vastuvõetamatuks.

(vt punktid 33–35, 39)
ELTL artikli 215 lõige 2 saab olla õiguslik alus piiravatele meetmetele, sealhulgas liidu meetmetele, mille eesmärk on võidelda terrorismi vastu ja mis on võetud füüsiliste või juriidiliste isikute ning rühmituste või mitteriiklike üksuste suhtes, kui nende meetmete võtmise otsus kuulub liidu tegevuse alla ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) valdkonnas.

Kuigi võitlus terrorismi ja selle rahastamise vastu võib küll kuuluda vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala eesmärkide hulka, nagu need tulenevad ELL artikli 3 lõikest 2, vastab aga eesmärk võidelda rahvusvahelise terrorismi ja selle rahastamise vastu, et säilitada rahvusvaheline rahu ja julgeolek, aluslepingute nende sätete eesmärkidele, mis käsitlevad liidu välistegevust, nagu see on sätestatud ELL artikli 21 lõike 2 punktis c. Seega võib ÜVJP alla kuuluvate liidu tegevuste kui ka selle poliitika kohaldamiseks liidu välistegevuse raames võetud meetmete, eelkõige ELTL artikli 215 lõike 2 tähenduses piiravate meetmete eesmärk olla terrorismi vastu võitlemine.

Sellest järeldub, et ELTL artikli 215 lõige 2 on määruse nr 1286/2009, millega muudetakse määrust nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud, sobiv õiguslik alus. See määrus kehtestab nimelt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loetellu kandmise korra, mille eesmärk on tagada, et järgitakse põhiõigusteks olevaid kaitseõigusi. See määrus muudab määrust nr 881/2002, mis kujutab endast üht instrumenti, mille kaudu liit on rakendanud Julgeolekunõukogus vastu võetud meetmeid, mille eesmärk on rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamine, ning see on seotud selle eesmärke ja sisu silmas pidades liidu otsusega ÜVJP valdkonnas.

(vt punktid 61, 63, 65, 71, 76)
Liikmesriik, kelle õigusnormid näevad ette, et juhul, kui hoolduskindlustust omav isik viibib ajutiselt mõnes muus liikmesriigis, saab ta hüvitisi, mis on tunduvalt väiksemad hüvitistest, mis on ette nähtud juhul, kui hooldusteenuseid osutatakse selle liikmesriigi territooriumil, ei riku ELTL artiklitest 48 ja 56 tulenevaid kohustusi.

Kuigi liikmesriigid peavad sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamise pädevuse teostamisel järgima liidu õigust, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevaid sätteid, ja kuigi määruses nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, määrusega nr 592/2008 muudetud kujul) hooldusriskile viitavate erisätete puudumisel tuleb riskiga seotud hüvitisi käsitada „haigushüvitistena” selle määruse tähenduses, ei muuda see tõsiasja, et hooldusriskiga seotud hüvitiste ja puhtalt raviteenustega seotud hüvitiste vahel on erinevusi, kuivõrd hooldusriskiga seotud hüvitised ei ole põhimõtteliselt mõeldud lühiajaliselt maksmiseks. Sellest järeldub, et põhimõtted, mis käsitlevad teistes liikmesriikides osutatud raviteenustega seotud kulude hüvitamist, ei ole otse ülekantavad vaidlusalustele siseriiklikele õigusnormidele.

Pealegi näeb ELTL artikkel 48 ette liikmesriikide sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kooskõlastamise, mitte nende harmoniseerimise, nii et vaba liikumist käsitlevad ELT lepingu sätted ei saa kindlustatule tagada, et liikumine teise liikmesriiki ei mõjuta tema ravi- või hoolduskindlustushüvitisi. Võttes arvesse liikmesriikide skeemide ja õigusaktide vahel esinevaid erinevusi antud valdkonnas võib niisugune liikumine sõltuvalt asjaoludest olla kindlustatu jaoks rohkem või vähem soodne.

(vt punktid 16, 49, 51, 52, 57, 61 ja 62)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse, kohtuotsuste (tunnustamise ja) täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 6 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et olukord, kus kahele või mitmele erinevates liikmesriikides asuvale äriühingule heidetakse nimetatud liikmesriikidest ühe liikmesriigi kohtus pooleliolevas menetluses igaühele eraldi ette, et nad on patendiga kaitstud toimingutes ühe ja sama toote puhul pannud toime rikkumise Euroopa patendi – nii nagu see kehtib teises liikmesriigis – ühe ja sama siseriikliku osa suhtes, võib tingida eri menetlustest tulenevad vastuolulised otsused selle sätte tähenduses. Selle ohu olemasolu peab kõiki kohtutoimiku asjaolusid arvesse võttes hindama siseriiklik kohus.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse, kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 22 punkti 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sama määruse artikli 31 kohaldamine olukorras, mis puudutab Euroopa patendist tulenevate õiguste rikkumise tuvastamise hagi, millega seoses on kõrvalmenetluses tõstatatud Euroopa patendi kehtivuse küsimus vastuväitena piiriülese rikkumise takistamiseks ajutise meetme võtmisele.

Nimelt esiteks on need sätted mõeldud reguleerima erinevaid olukordi ning kummalgi on eraldi kohaldamisala. Nii on artikli 22 punkti 4 eesmärk määrata kindlaks kitsalt piiritletud valdkonda puudutavate vaidluste sisulise lahendamise kohtualluvus, samas kui artikkel 31 on kohaldatav olenemata sisulise lahendamise kohtualluvusest. Seevastu ei viita miski sellele, et ühte kõnealustest sätetest võiks pidada teise suhtes üld- või erisätteks. Järelikult on määruse nr 44/2001 artiklil 31 selle määruse artikli 22 punkti 4 suhtes iseseisev kohaldamisala. Artikkel 31 on kohaldatav, kui kohtule, kellele asja sisuline arutamine ei allu, esitatakse ajutiste või kaitsemeetmete kohaldamise taotlus, mistõttu artikli 22 punkti 4, mis puudutab sisulise lahendamise kohtualluvust, ei saa põhimõtteliselt tõlgendada nii, et selle alusel saab teha erandi artiklist 31 ning seetõttu välistada viimati nimetatud sätte kohaldamise.

Kõrvalnõuet lahendav kohus ei tee lõplikku otsust selle patendi kehtivuse kohta, millele tuginetakse, vaid hindab, kuidas selles suhteks otsustaks kohus, kellele asi allub määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 4 kohaselt, ja keeldub taotletud ajutise meetme võtmisest, kui leiab, et on olemas mõistlik võimalus, mida ei saa arvestamata jätta, et kohus, kellele asi allub, tunnistab selle patendi tühiseks. Neil asjaoludel on vasturääkivate otsuste oht olematu, kuna kõrvalnõude üle otsustava kohtu esialgne otsus ei määra ette ära sisulist otsust, mille teeb kohus, kellele asi allub määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 4 kohaselt.

(vt punktid 36, 39, 40, 48–51, resolutsiooni punkt 2)