Pealegi mis puudutab väidetavat menetlusnormide, tõendamisõiguse, võistleva menetluse õiguse ning õiguse saada kohtulikku kaitset õigusvastaste uurimistoimingute vastu rikkumist OLAFi poolt, mis leidsid väidetavalt aset OLAFi juurdlusaruande puhul, siis need ei muuda nimetatud aruannet huve kahjustavaks aktiks. Selliseid rikkumisi võiks vaidlustada üksnes hilisema vaidlustatava akti suhtes esitatud hagis, kui need rikkumised mõjutaksid selle sisu, mitte aga sellest aktist iseseisvalt. Asjaomase institutsiooni väidetava rikkumise tõsidus või sellest tingitud põhiõiguste riive olulisus ei võimalda jätta kohaldamata aluslepingus ette nähtud avalikul huvil põhinevaid asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid ning muuta vaidlustatavaks akte, mis seda ei ole, kuna nad ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi. Nimelt ei saa akti vaidlustatavus tuleneda selle võimalikust õigusvastasusest.

Mis puudutab Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) akte, siis tuleneb määruse nr 883/2013, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlusi, sätetest ning eelkõige selle määruse põhjendusest 31 ja artiklist 11, et välisjuurdluse tulemusel OLAFi koostatud aruanne ja soovitused, mis on edastatud liikmesriigi pädevatele asutustele, ei too automaatselt kaasa liikmesriigis kohtu- või distsiplinaarmenetluse algatamist ega seda enam järgnevate õigusaktide vastuvõtmist. Nimelt peavad liikmesriigi ametiasutused otsustama nende aktide suhtes võetavate meetmete kohta ning nad on ainsad ametiasutused, kes võivad võtta otsuseid, mis võivad mõjutada nende isikute õiguslikku seisundit, kelle suhtes OLAF soovitas selliste menetluste algatamist. Samamoodi ei saa OLAFi poolt liikmesriigi ametiasutustele teabe edastamist pidada huve kahjustavaks aktiks, kuna määruse nr 883/2013 artikli 12 kohaselt peavad OLAFi teabe saanud ametiasutused enda pädevuse raames hindama selle teabe sisu ja ulatust ning järelikult seda, milliseid meetmeid selle alusel võtta.

Arvestades määruse nr 883/2013, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlusi, üldist ülesehitust ja eesmärki, ei saa määruse artikli 11 lõiget 1 tõlgendada nii, et see paneb liikmesriigi ametiasutustele, kes on OLAFi aruande ja soovituste adressaadid, kohustuse võtta asjaomaste aktidega seoses järelmeetmeid nendes nimetatud isikute suhtes. Nimelt kuigi määruse nr 883/2013 artikli 11 lõike 1 teises lõigus on sätestatud, et OLAFi koostatud soovitustes, kui see on asjakohane, märgitakse mis tahes distsiplinaar-, haldus-, finants- ja/või kohtulikud meetmed, mida asjaomaste liikmesriikide pädevad asutused „võtavad“, tuleb tõdeda, et see säte ei puuduta aruande ja soovituste tagajärgi, vaid üksnes nende sisu.

Siiski peavad liikmesriikide ametiasutused, kui nad otsustavad OLAFi poolt neile edastatud soovituste järelmeetmete üle, ise kontrollima, kas saadud teabe alusel on kohtumenetluse algatamine õigustatud või kohustuslik. Järelikult peab liikmesriigi tasandil olema tagatud kohtulik kaitse selliste menetluste vastu koos kõikide liikmesriigi õigusega ette nähtud tagatistega, kaasa arvatud põhiõigustest tulenevad tagatised, mis on liidu õiguse üldpõhimõtete lahutamatu osa ja mida liikmesriigid peavad liidu õiguse rakendamisel järgima. Siseriikliku kohtumenetluse raames on kohtul võimalik ja teatud juhtudel kohustuslik ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotlust esitades küsida vajaduse korral poolte algatusel Euroopa Kohtult liidu nende sätete tõlgendamise kohta, mida ta peab vajalikuks oma otsuse tegemiseks.

(vt punktid 23, 26, 27 ja 40)