KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ANTHONY MICHAEL COLLINS

esitatud 5. mail 2022 ( 1 )

Kohtuasi C‑700/20

London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited

versus

Hispaania Kuningriik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), kuninglik osakond (kaubanduskolleegium), Ühendkuningriik))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviil‑ ja kaubandusasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Artikli 1 lõike 2 punkt d – Artikli 34 punktid 1 ja 3 – Teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamine – Kohtuotsus, mis on vastuolus kohtuotsusega, millesse on inkorporeeritud vahekohtu otsus, mis on tehtud nendesamade asjaosaliste vahel selles liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse

I. Sissejuhatus

1. Veidi vähem kui kaks aastakümmet tagasi, novembris 2002, lagunes Bahamas registreeritud ühekordse kerega naftatanker M/T Prestige (edaspidi „laev“) Galicia (Hispaania) ranniku lähistel kaheks osaks ja uppus. Laeva lastiks oli sel ajal 70000 tonni masuuti, mille sattumine merre põhjustas suurt kahju randadele, linnadele ja küladele Hispaania põhja‑ ja Prantsusmaa läänerannikul. Nagu on selgitatud käesoleva ettepaneku punktides 13–26, põhjustas laeva uppumine kindlustusandjate ja Hispaania riigi vahel pika vaidluse, mida lahendati kahes liikmesriigis kahe eri menetluse kaudu. Nende menetluste tulemusel tehti kaks kohtuotsust: ühe tegi Audiencia Provincial de La Coruña (A Coruña provintsikohus, Hispaania) ja teise High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), kuninglik osakond (kaubanduskolleegium), Ühendkuningriik). Lõpuks soovis Hispaania riik, et Inglismaa ja Walesi kohtud tunnustaksid Audiencia Provincial de La Coruña (A Coruña provintsikohus, Hispaania) tehtud kohtuotsust. Pärast Ühendkuningriigi väljaastumist Euroopa Liidust esitas High Court of Justice (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) üleminekuperioodi viimastel päevadel eelotsusetaotluse, paludes Euroopa Kohtul tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ( 2 ) artikli 1 lõike 2 punkti d ning artikli 34 punkte 1 ja 3.

II. Õiguslik raamistik

A. Rahvusvaheline õigus

2. New Yorgis 10. juunil 1958. aastal alla kirjutatud välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni ( 3 ) (edaspidi „New Yorgi 1958. aasta konventsioon“) 1. artikli lõikes 1 on sätestatud: „Käesolev konventsioon puudutab selliste vahekohtu otsuste tunnustamist ja täitmist, mis on tehtud mõne riigi territooriumil, milleks ei ole riik, kus nõutakse nende otsuste tunnustamist ja täitmist, ja mis on tehtud seoses füüsiliste või juriidiliste isikute vaheliste lahkhelidega. Konventsioon puudutab ka vahekohtu otsuseid, mida ei loeta kohalikeks otsusteks riigis, kus nõutakse nende tunnustamist ja täitmist.“

3. New Yorgi 1958. aasta konventsiooni 3. artiklis on sätestatud: „Iga lepinguosaline riik tunnustab vahekohtu otsuseid kui kohustuslikke ja täidab neid kooskõlas protseduurireeglitega, mis kehtivad territooriumil, kus toetutakse sellele otsusele, vastavalt järgnevates artiklites kehtestatud tingimustele. Käesoleva konventsiooni alla käivate vahekohtu otsuste tunnustamine või täitmine ei kohusta täitma oluliselt rangemaid tingimusi või maksma kõrgemaid lõive või makse kui seda nõutakse kohalike vahekohtu otsuste tunnustamise või täitmise puhul.“

B. Euroopa Liidu õigus

1. Määrus nr 44/2001

4. Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud, et seda määrust kohaldatakse tsiviil‑ ja kaubandusasjade suhtes igat liiki kohtutes. Artikli 1 lõike 2 punkti d kohaselt ei kohaldata seda vahekohtute suhtes.

5. Määruse nr 44/2001 artikli 32 kohaselt „[…] on otsus igasugune liikmesriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta“.

6. Määruse nr 44/2001 artiklis 33 on sätestatud: „1. Liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata. 2. Huvitatud pool, kes tõstatab menetluse käigus peaküsimusena otsuse tunnustamise, võib käesoleva peatüki 2. ja 3. jaos sätestatud korras taotleda otsuse tunnustamise otsust. 3. Kui liikmesriigi kohtus toimuva menetluse tulemus sõltub otsusest juhusliku tunnustamisküsimuse kohta, kuulub see küsimus nimetatud kohtu pädevusse.“

7. Määruse nr 44/2001 artiklis 34 on ette nähtud: „Otsust ei tunnustata: 1. kui tunnustamine oleks selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse; […] 3. kui see on vastuolus kohtuotsusega, mis on tehtud nendesamade asjaosaliste vahelise vaidluse puhul selles liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse; 4. kui see on vastuolus varem sama hagi põhjal samu asjaosalisi hõlmavas asjas teises liikmesriigis või kolmandas riigis tehtud otsusega, kui varasem kohtuotsus vastab taotluse saanud liikmesriigis tunnustamiseks vajalikele tingimustele.“

8. Määruse nr 44/2001 artikli 71 lõikes 1 on sätestatud, et see määrus ei mõjuta konventsioone, millega liikmesriigid on liitunud ja millega reguleeritakse kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas.

2. Määrus nr 1215/2012

9. Kuna määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti d sõnastus ei ole alates Brüsseli konventsiooni jõustumisest muutunud, näib selles sätestatud erandi ulatuse hindamisel asjakohane määruse nr 1215/2012 põhjendus 12. ( 4 ) See põhjendus on sõnastatud järgmiselt: „Käesolevat määrust ei tuleks kohaldada vahekohtumenetluse suhtes. Käesolev määrus ei tohiks mingil viisil takistada liikmesriigi kohtutel, kuhu pöörduti seoses asjaga, mille suhtes on poolte vahel sõlmitud vahekohtu kokkulepe, suunamast pooli vahekohtusse või peatamast või lõpetamast kohtumenetlust ja analüüsimast nende siseriikliku õiguse kohaselt, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mitte toimiv või seda ei ole võimalik täita. Käesolevas määruses sätestatud tunnustamist ja täitmist käsitlevaid eeskirju ei tuleks kohaldada liikmesriigi kohtu tehtud otsuse suhtes, mis käsitleb seda, kas vahekohtu kokkulepe on tühine, mitte toimiv või seda ei ole võimalik täita, olenemata sellest, kas kohus tegi selle kohta otsuse põhi- või eelküsimusena. Teiselt poolt, kui käesoleva määruse või siseriikliku õiguse kohaselt pädev liikmesriigi kohus on otsustanud, et vahekohtu kokkulepe on tühine, mitte toimiv või seda ei ole võimalik täita, ei tohiks see välistada asja sisulise osa kohta tehtud kohtuotsuse tunnustamist ning – olenevalt juhtumist – selle täitmist vastavalt käesolevale määrusele. See ei tohiks piirata liikmesriikide kohtute pädevust teha otsuseid vahekohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta kooskõlas [New Yorgi 1958. aasta konventsiooniga], mis on käesoleva määruse suhtes ülimuslik. Käesolevat määrust ei tuleks kohaldada ühegi hagi ega jätkumenetluse suhtes, mis puudutab eelkõige vahekohtu asutamist, vahekohtunike volitusi, vahekohtumenetluse läbiviimist või kõnealuse menetluse mis tahes muid aspekte, ega vahekohtuotsuse tühistamise, läbivaatamise, edasikaebamise, tunnustamise või täitmise nõude või kohtuotsuse suhtes.“

C. Inglismaa õigus

10. Inglismaa 1996. aasta vahekohtuseaduse (Arbitration Act 1996) ( 5 ) §‑s 66 „Vahekohtuotsuse täitmisele pööramine“ on sätestatud: „(l) Vahekohtukokkuleppe alusel tehtud vahekohtuotsuse võib kohtu loal täitmisele pöörata samal viisil nagu sama sisuga kohtuotsuse või ‑määruse. (2) Sellekohase menetlusloa andmisel võib teha vahekohtuotsust kinnitava kohtuotsuse. (3) Vahekohtuotsuse täitmisele pööramise luba ei anta, kui või niivõrd kui isik, kelle suhtes täitmist taotletakse, tõendab, et vahekohus ei olnud esemeliselt pädev vahekohtuotsust tegema. Sellise vastuväite esitamise õigus võib olla kaotatud […].“

11. 1996. aasta vahekohtuseaduse §‑s 73 „Vastuväiteõiguse kaotamine“ on sätestatud: „(1) Kui vahekohtumenetluse pool osaleb menetluses või jätkab selles osalemist ega esita kohe või vahekohtukokkuleppes või vahekohtu poolt või käesoleva seaduse käesolevas osas ette nähtud aja jooksul vastuväiteid selle kohta, et: (a) vahekohtul ei ole sisulist pädevust, (b) et menetlust ei ole läbi viidud nõuetekohaselt, (c) vahekohtukokkulepete või käesoleva seaduse käesoleva osa sätet ei ole täidetud, või (d) on esinenud muid rikkumisi seoses vahekohtu või menetlusega, ei või ta esitada seda vastuväidet hiljem selle vahekohtu või kohtu menetluses, kui ta ei tõenda, et sel ajal, kui ta osales menetluses või jätkas menetluses osalemist, ei teadnud ta ega saanud mõistlikku hoolsust rakendades teada selle vastuväite põhjuseks olevat asjaolu. (2) Kui vahekohus otsustab, et tal on sisuline pädevus ja vahekohtumenetluse pool, kes oleks saanud selle otsuse vaidlustada (a) vahekohtu otsuse suhtes kasutatava edasikaebemenetluse teel või (b) vahekohtu otsust vaidlustades, seda ei tee või ei tee seda vahekohtukokkuleppes või käesoleva seaduse käesolevas osas ette nähtud aja jooksul, ei või ta hiljem vastu vaielda vahekohtu sisulisele otsusele ühelgi põhjusel, mida see otsus käsitleb.“

D. Hispaania õigus

12. Hispaania 23. novembri 1995. aasta karistusseadustiku 10/1995 (Ley Orgánica 10/1995 del Código Penal) ( 6 ) artiklis 117 on sätestatud, et „kindlustusandjad, kes on võtnud rahaliste kohustuste riski, mis tuleneb vara kasutamisest, tööstusest, ettevõttest või tegevusest, kui seda kindlustatud riski kätkev sündmus realiseerub käesolevas seadustikus ette nähtud asjaolu tõttu, kannab otsest tsiviilvastutust seaduse või lepinguga ette nähtud hüvitise piires, ilma et see piiraks regressiõigust asjaomase isiku vastu“.

III. Vaidluse faktilised asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused

13. Sel ajal kui laev uppus, oli selle omanikel (edaspidi „omanikud“) Protection & Indemnity-tüüpi (edaspidi „P&I“) ( 7 ) kindlustus vastavalt vastastikuse kindlustusseltsiga London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited (edaspidi „kindlustusselts“) sõlmitud kindlustuslepingule, mis põhines 20. veebruari 2002. aasta sertifikaadil (edaspidi „kindlustusleping“). Selle lepinguga kohustus kindlustusselts andma omanikele P&I-tüüpi kindlustuskaitse seoses muu hulgas vastutusega reostuse eest kokku kuni 1 miljardi USA dollari ulatuses. Kindlustuslepingu suhtes kehtisid kindlustusseltsi eeskirjad, s.o sertifikaati inkorporeeritud kindlustuspoliisi tüüptingimused. Eeskirjade punkt 3 „Regressiõigus“ sisaldas nn tagantjärele maksmise tingimust ( 8 ) järgmises sõnastuses: „3.1 Kui liikmel tekivad kohustused või kulud, mille vastu ta on kindlustatud, on tal õigus saada seltsilt hüvitist selle liigi jaoks mõeldud vahenditest järgmistel TINGIMUSTEL: 3.1.1 liikme regressiõigus eeldab, et ta on need kohustused või kulud tegelikult ära maksnud (täielikult talle kuuluvast rahast, mitte laenust vms viisil); […]“.

14. Kindlustusseltsi eeskirjade punkt 43 „Kohtualluvus ja kohaldatav õigus“ sisaldas vahekohtutingimust, mille kohaselt, „kui liikme ja seltsi vahel tekib lahkarvamus või vaidlus“, tuli „selle lahkarvamuse või vaidlusega“ pöörduda Londoni vahekohtusse (Ühendkuningriik) ühest vahekohtunikust koosneva kolleegiumi poole vastavalt Inglismaa õigusele ja sealhulgas 1996. aasta vahekohtuseadusele.

15. Hispaanias algatati 2002. aasta lõpupoole kriminaalmenetlus muu hulgas laeva kapteni, vanemtüürimehe ja vanemmehaaniku vastu.

16. Juunis 2010 või ligikaudu sel ajal esitasid mitu juriidilist isikut, nende seas Hispaania riik, selle kriminaalmenetluse uurimise etapi lõpus tsiviilnõuded mitme menetlusele allutatud isiku, nende seas kindlustusseltsi kui omanike kindlustuslepingulise kindlustusandja vastu vastavalt Hispaania kriminaalseadustiku artiklist 117 tulenevale õigusele esitada hagi otse. Kindlustusselts Hispaania menetluses ei osalenud.

17. Kindlustusselts algatas 16. jaanuaril 2012 Londonis vahekohtumenetluse, milles ta palus tuvastada, et kindlustuslepingu vahekohtutingimuse kohaselt on Hispaania riik kohustatud esitama oma nõuded Hispaania kriminaalseadustiku artikli 117 alusel Londonis ning et Inglismaa õiguse ja/või selle lepingu kohaselt ei vastuta kindlustusselts Hispaania riigi ees nende nõuete täitmise eest. Hispaania riik vahekohtumenetluses ei osalenud. ( 9 )

18. Vahekohus märkis 13. veebruari 2013. aasta otsuses (edaspidi „vahekohtu otsus“), et kuna kõnealused nõuded on Inglismaa kollisiooninormide kohaselt lepingulised, on lepingu suhtes kohaldatav Inglismaa õigus. Seega ei saa Hispaania riik tugineda omanike lepingulistele õigustele, täitmata seejuures vahekohtutingimust ja nn tagantjärele maksmise tingimust. Samuti oleks Hispaania riik pidanud kindlustusseltsilt makse saamiseks algatama Londonis vahekohtumenetluse. Peale selle oli vahekohtu otsuses märgitud, et kuna omanikud ei ole kindlustatud vastutuse eest seni makset teinud, ei vastuta kindlustusselts Hispaania riigi ees nende nõuete eest. Igal juhul piirdub kindlustusseltsi vastutus 1 miljardi USA dollariga.

19. Märtsis 2013 esitas kindlustusselts eelotsusetaotluse esitanud kohtule 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 lõigete 1 ja 2 alusel taotluse pöörata vahekohtu otsus selle kohtu alluvuses täitmisele samamoodi nagu kohtuotsus või kohtumäärus ning teha vahekohtu otsusele vastav kohtuotsus. Hispaania riik vaidles sellele taotlusele vastu. Ta palus kohtul tühistada vahekohtu otsus ja/või tunnistada see kehtetuks vastavalt 1996. aasta vahekohtuseaduse §‑le 67 ja/või 72. Nendes paragrahvides on sätestatud, et Inglismaa vahekohtu otsuse võib vaidlustada muu hulgas selle alusel, et vahekohtul ei olnud materiaalõiguslikku pädevust ja et asjasse puutuva vaidlusega ei saanud nõuetekohaselt vahekohtusse pöörduda. Samuti väitis Hispaania riik, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks loobuma oma kaalutlusõigusest teha kohtuotsus.

20. Pärast seitsmepäevast kohtuistungit, mille käigus uuriti tõendeid ja kuulati ära eksperdiarvamus Hispaania õigusest, tegi eelotsusetaotluse esitanud kohus 22. oktoobril 2013 kohtuotsuse. Ta määras, et Hispaania riigi taotlused jäetakse rahuldamata, andis kindlustusseltsile 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 lõike 1 alusel loa vahekohtu otsus täitmisele pöörata ning tuvastas, et sama seaduse § 66 lõike 2 kohaselt tuleb teha vahekohtu otsusele vastav kohtuotsus Hispaania riigi kahjuks. Samal kuupäeval tegi ta eraldi vormikohase kohtuotsuse, milles ta märkis, et „1996. aasta [v]ahekohtuseaduse § 66 lõike 2 kohaselt tehakse vahekohtu otsusele vastav kohtuotsus [Hispaania riigi] kahjuks“. ( 10 )

21. Hispaania riik esitas vahekohtuseaduse §‑l 66 põhineva kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Court of Appealile (England & Wales) (Civil Division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilosakond), Ühendkuningriik). Nimetatud kohus jättis 1. aprilli 2015. aasta otsusega apellatsioonkaebuse rahuldamata.

22. Audiencia Provincial de La Coruña (A Coruña provintsikohus, Hispaania) tegi 13. novembril 2013 kohtuotsuse Hispaania menetluses. Omanike ega kindlustusseltsi tsiviilvastutuse kohta kohus midagi ei tuvastanud. Selle kohtuotsuse peale esitasid eri isikud edasikaebused Tribunal Supremole (Hispaania kõrgeim kohus). See kohus märkis oma 14. jaanuari 2016. aasta otsuses muu hulgas, et laeva kapten ja omanikud vastutavad tsiviilnõuete täitmise eest ja et kindlustusselts kannab Hispaania kriminaalseadustiku artikli 117 kohaselt otsest vastutust, mille ulatus piirdub kokku 1 miljardi USA dollariga. Ta saatis asja Audiencia Provincial de La Coruñale (A Coruña provintsikohus, Hispaania) tagasi Hispaania menetlusele allutatud isikute vastavate vastutuspiiride kindlaksmääramiseks. Viimati nimetatud kohus märkis 15. novembri 2017. aasta kohtuotsuses (mida parandati 11. jaanuaril 2018), et õnnetuse tõttu vastutavad laeva kapten, omanikud ja kindlustusselts rohkem kui 200 eri isiku (sealhulgas Hispaania riigi) ees rohkem kui 1,6 miljardi euro ulatuses, mis kindlustusseltsi puhul piirdub üldise vastutuspiiriga 1 miljard USA dollarit. Eri isikud esitasid selle kohtuotsuse peale edasikaebused Tribunal Supremole (Hispaania kõrgeim kohus), mis 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsusega (mida muudeti 21. jaanuaril 2019) jättis selle kohtuotsuse muutmata, välja arvatud teatavad muudatused, mida oli piiratud arvul.

23. Audiencia Provincial de La Coruña (A Coruña provintsikohus, Hispaania) tegi 1. märtsil 2019 täitemääruse, milles olid ette nähtud summad, milles igal nõude esitajal, sealhulgas Hispaania riigil oli õigus vastavate süüdimõistetute, sealhulgas kindlustusseltsi suhtes nõuded täitmisele pöörata (edaspidi „Hispaania kohtu otsus“).

24. Hispaania riik esitas 25. märtsil 2019 High Court of Justice’ile (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) taotluse Hispaania kohtu otsuse tunnustamiseks määruse nr 44/2001 artikli 33 alusel. Nimetatud kohus rahuldas selle taotluse 28. mai 2019. aasta kohtumäärusega (edaspidi „registreerimismäärus“). ( 11 )

25. Kindlustusselts esitas 26. juunil 2019 registreerimismääruse peale apellatsioonikaebuse määruse nr 44/2001 artikli 43 alusel. Ta tugines kahele põhjendusele. Esiteks väitis ta, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 kohaselt ei ole Hispaania kohtu otsus kooskõlas vahekohtuseaduse §‑l 66 põhineva kohtuotsusega, mille Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilosakond), Ühendkuningriik) jättis 1. aprillil 2015 muutmata. Teiseks märkis ta määruse nr 44/2001 artikli 34 punktile 1 viidates, et Hispaania kohtu otsuse tunnustamine või täitmine on selgelt vastuolus Inglismaa avaliku korraga. Hispaania riik kindlustusseltsi apellatsioonkaebusega ei nõustunud. Ta palus eelotsusetaotluse esitanud kohtul taotleda eelotsust kuues määruse nr 44/2001 tõlgendamist puudutavas küsimuses.

26. Nendel asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), kuninglik osakond (kaubanduskolleegium)) 22. detsembril 2020 taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes: „1. Arvestades nende küsimuste laadi, mida riigisisene kohus peab lahendama, kui ta otsustab, kas teha 1996. aasta vahekohtuseaduse (Arbitration Act 1996) § 66 alusel vahekohtuotsust kinnitav kohtuotsus, siis kas nimetatud sätte alusel tehtav kohtuotsus võib olla määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses kohtuotsus liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse? 2. Võttes arvesse, et selline vahekohtuotsust kinnitav kohtuotsus nagu 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 alusel tehtav kohtuotsus jääb artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud vahekohtu erandi tõttu määruse nr 44/2001 esemelisest kohaldamisalast välja, siis kas selline kohtuotsus võib olla selle määruse artikli 34 punkti 3 tähenduses kohtuotsus liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse? 3. Eeldades, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 3 ei ole kohaldatav, kui teise liikmesriigi kohtuotsuse tunnustamine ja täitmine oleks vastuolus riigisisese avaliku korraga põhjusel, et sellega rikutaks kohtuotsuse res judicata-põhimõtet seoses eelneva riigisisese vahekohtuotsusega või seda kinnitava kohtuotsusega, mille on teinud selle liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse, siis kas võib tugineda määruse nr 44/2001 artikli 34 punktile 1 kui kohtuotsuse tunnustamisest või täitmisest keeldumise põhjusele või kas selle määruse artikli 34 punktides 3 ja 4 on sätestatud ammendavalt alused, mille korral võib res judicata ja/või vastuolu kohtuotsuse tunnustamist või täitmist takistada?“

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

27. Kindlustusselts, Saksamaa, Hispaania, Prantsuse ja Poola valitsus, Ühendkuningriik, Šveitsi Konföderatsioon ja Euroopa Komisjon on esitanud kirjalikud seisukohad.

28. Kohtuistungil, mis peeti 31. jaanuaril 2022, esitasid kindlustusselts, Hispaania, Prantsuse ja Poola valitsus, Ühendkuningriik ja komisjon suulised seisukohad ning vastasid Euroopa Kohtu küsimustele.

29. Ühendkuningriik astus 31. jaanuaril 2020 Euroopa Liidust välja. Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu ( 12 ) artikli 86 lõike 2 kohaselt jääb Euroopa Liidu Kohtule pädevus lahendada eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu, mis on selle lepingu artikli 126 kohaselt määratletud 31. detsembriks 2020. Samuti on selle lepingu artikli 89 lõikes 1 ette nähtud, et Euroopa Kohtu otsus, mis on tehtud enne või pärast selle üleminekuperioodi lõppu, on Ühendkuningriigi jaoks ja Ühendkuningriigis tervikuna siduv. Kuna käesolev eelotsusetaotlus on esitatud 22. detsembril 2020, on Euroopa Kohus pädev seda lahendama ning Euroopa Kohtu tulevane otsus on eelotsusetaotluse esitanud kohtule siduv.

V. Õiguslik hinnang

A. Sissejuhatavad märkused

30. Teeksin sissejuhatavalt kaks märkust.

31. Esiteks püüdis mõni menetlusosaline kohtuistungil seada kahtluse alla küsimusi, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on juba lahendanud. Nende hulka kuuluvad järeldused, et Hispaania riigi poolt Hispaania karistusseadustiku artikli 117 alusel kindlustusseltsi vastu esitatud nõudeid tuleb Inglismaa õiguse alusel pidada nõueteks pöörata selle sätte alusel kohustused täitmisele, mitte Hispaania õigusaktidest tulenevateks iseseisvateks õigusteks; et neid Inglismaa õigusest tulenevaid kohustusi saab täitmisele pöörata üksnes vastavalt nende endi tingimustele, s.o vahekohtu kaudu ning juhul, kui nn tagantjärele maksmise tingimus on täidetud; ning et neid nõudeid sai lahendada vahekohtumenetluses.

32. ELTL artikli 267 alusel algatatud menetlustes, mis põhinevad selgel riigisiseste kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete eristamisel, on kohtuasja faktiliste asjaolude tuvastamine ja hindamine ning riigisisese õiguse tõlgendamine vaid riigisisese kohtu pädevuses. ( 13 ) Euroopa Kohtu ülesanne ei ole tõlgendada riigisiseseid õigusnorme ega otsustada eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt nendele sätetele antud tõlgenduse õigsuse üle. ( 14 ) Järelikult ei saa Euroopa Kohus talle antud pädevust teostades nõustuda eelnevas käesoleva ettepaneku punktis kirjeldatud argumentidega.

33. Teiseks märgib Prantsuse valitsus, et Hispaania kohtu otsus ja vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus ei ole omavahel vastuolus. See, et riigisisene kohus on pädev, ei takista tingimata absoluutses mõttes ja iseäranis kahju hüvitamise hagi kontekstis teist riigisisest kohut või vahekohut kinnitamast oma pädevust ning vastupidi. Ta täheldab, et kindlustusselts ei pidanud vajalikuks osaleda Hispaania kohtumenetluses ja et Hispaania õiguse ega rahvusvahelise õiguse kohaselt ei pea kohus omal algatusel tõstatama vastuväidet pädevuse puudumise kohta seetõttu, et on olemas vahekohtukokkulepe. Seega tunnistas Hispaania kohus end selles vaidluses pädevaks ilmselgelt võttes arvesse seda, et tema pädevust ei ole niisuguse kokkuleppe olemasolu põhjendusel vaidlustatud. See, et vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinevas kohtuotsuses on leitud, et vahekohus, kelle poole kindlustusselts pöördus, on kindlustuslepingus sisalduva vahekohtutingimuse alusel pädev, ei tähenda seega, et see kohtuotsus on Hispaania kohtu otsusega vastuolus.

34. Samuti märgib Prantsuse valitsus, et vahekohtu otsus, mille kohaselt on nn tagantjärele maksmise tingimus täitmisele pööratav kindlustatud isiku põhjustatud kahju kandnud kolmandate isikute suhtes, kui enne seda ei ole makset tehtud, ei takista riigisisest kohut seda tingimust kohaldamast, seda enam kui huvitatud isik ei ole – nagu käesoleval juhul – tuginenud selle kohtu menetluses asjaolule, et enne seda ei ole makset tehtud. Isik ei saa väita, et üks kohtuotsus on vastuolus teises liikmesriigis tehtud kohtuotsusega seetõttu, et see isik ei ilmunud teisena nimetatud kohtuotsuse teinud kohtusse, mille tunnustamist taotletakse liikmesriigis, kus tehti esimesena nimetatud kohtuotsus.

35. Prantsuse valitsuse argumendid ei pea paika kahel järgmisel põhjusel.

36. Esiteks, nagu Ühendkuningriik kohtuistungil märkis ja nagu Prantsuse valitsus on oma kirjalikes seisukohtades ise märkinud, põhinevad eelotsuse küsimused eeldusel, et Hispaania kohtu otsus ja vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus on omavahel vastuolus. Veel enam, nagu Ühendkuningriik kohtuistungil samuti märkis, nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu 18. detsembri 2020. aasta otsusest, milles ta otsustas eelotsuse küsimuste esitamise, et ta keeldus Hispaania riigi sõnaselgest kutsest taotleda võimalikus vastuoluga seotud küsimuses eelotsust Euroopa Kohtult. Piisab meenutusest, et põhikohtuasja lahendamiseks vajalike liidu õiguse tõlgendamise eelotsuse küsimuste kindlaksmääramine ja sõnastamine on üksnes riigisisese kohtu pädevuses. ( 15 ) Kuigi eelotsusetaotlust esitaval kohtul on vabadus kutsuda tema menetluses oleva vaidluse pooli üles pakkuma välja sõnastusi, mida võiks kasutada eelotsuse küsimuste esitamiseks, otsustab eelotsuse küsimuse nii vormi kui ka sisu osas üksnes see kohus ise. ( 16 ) Samuti on Euroopa Kohtu praktikas selgitatud, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsusetaotluses sõnaselgelt märkinud, et ta ei pea vajalikuks mingit küsimust esitada või on ta vaikimisi keeldunud esitamast Euroopa Kohtule mõnda poole tõstatatud küsimust, ei või Euroopa Kohus sellele küsimusele vastata ega võtta seda eelotsusetaotluse raames arvesse. ( 17 ) Nendel asjaoludel on selge, et Prantsuse valitsuse argumendid vastuolu küsimuses on selgelt vastuvõetamatud.

37. Teiseks on need argumendid igal juhul edutud. Kohtuotsuses Hoffmann otsustas Euroopa Kohus, et kahe kohtuotsuse omavahelise vastuolu tuvastamiseks tuleb küsida, kas nendega kaasnevad üksteist vastastikku välistavad õiguslikud tagajärjed. ( 18 ) Niisiis tehakse vastuolu kindlaks kohtuotsuste tagajärgede põhjal; see ei puuduta õiguslikku argumentatsiooni, millel need põhinevad, ega menetlustoimingutel, mis viisid nende vastuvõtmiseni. ( 19 ) Samuti ei olene kohtuotsuste omavaheline vastuolu poolte käitumisest, nagu väidab Prantsuse valitsus. Käesoleval juhul on vaidlusalustel kohtuotsustel risti vastupidised õiguslikud tagajärjed vähemalt selles osas, mis puudutab kindlustusseltsi: Hispaania kohtu otsusega tunnistati kindlustusselts vastutavaks, vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus aga kinnitas, et kindlustusseltsil ei lasu nn tagantjärele maksmise tingimuse tõttu vastutust.

B. Esimesed kaks eelotsuse küsimust

38. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 lõike 2 alusel tehtud vahekohtuotsusel põhinev kohtuotsus saab kujutada endast asjakohast selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, „kohtuotsust“ määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses. Teises küsimuses soovib ta teada, kas see, et niisugune kohtuotsus on määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punktist d tulenevalt väljaspool selle määruse esemelist kohaldamisala, välistab võimaluse, et see kujutab endast niisugust asjakohast „kohtuotsust“ selle määruse artikli 34 punkti 3 tähenduses.

39. Kuna need kaks küsimust on omavahel tihedalt seotud, panen ette käsitleda neid koos.

40. Kõigepealt lükkaksin tagasi Ühendkuningriigi ettepaneku, et Euroopa Kohus peaks keelduma esimesele kahele küsimusele vastamast, sest need „sisuliselt puudutavad vastuolu küsimuses, kas vaidlus saab ammendava lahenduse vahekohtus või mitte“, mistõttu kuulub nende ese artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erandi kohaldamisalasse. Esiteks on nendes kahes küsimuses palutud määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti d, artikli 32 ja artikli 34 punkti 3 tõlgendust. Kuni selle tõlgenduse andmiseni ei ole võimalik öelda, kas kõnealune pooltevaheline vaidlus on saanud vahekohtus ammendava lahenduse või mitte. Ühendkuningriigi selleteemaline vastuväide on niisiis vankri rakendamine hobuse ette. Teiseks olid kohtuasjas Owens Bank ( 20 ) Euroopa Kohtule esitatud kolmest eelotsuse küsimusest esimesed kaks seotud Brüsseli konventsiooni kohaldamisega menetlustele konventsiooniosalistes riikides, mis puudutasid konventsioonivälistes riikides tehtud kohtuotsuste tunnustamist ja täitmisele pööramist, kolmanda küsimusega aga sooviti kindlaks teha, millised ühenduse õiguse põhimõtted on kohaldatavad poolelioleva kohtuasja suhtes. Euroopa Kohus vastas esimesele kahele küsimusele eitavalt ja asus seda arvesse võttes seisukohale, et kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata. Sellest järeldub – vastupidi sellele, mida on väitnud Ühendkuningriik –, et Euroopa Kohus ei keeldunud vastamast talle kohtuasjas Owens Bank esitatud eelotsuse küsimustele põhjendusel, et need on väljaspool Brüsseli konventsiooni kohaldamisala.

41. Põhjusi, miks vahekohtud on määruse nr 44/2001 kohaldamisalast välja jäetud – ja selle väljajätmise ulatust – käsitlevad ettevalmistavad materjalid määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti d varasema redaktsiooni, Brüsseli konventsioonis sisaldunud artikli 1 lõike 2 punkti 4 kohta, ( 21 ) nn Heidelbergi ettekanne, ( 22 ) teatavad kohtujuristide ettepanekud ja mitu Euroopa Kohtu otsust.

42. Jenardi ettekandest ( 23 ) ning Evrigenise ja Kerameusi ettekandest ( 24 ) nähtub, et vahekohtud arvati Brüsseli konventsiooni kohaldamisalast välja seetõttu, et vahekohtumenetluse kohta on olemas palju mitmepoolseid rahvusvahelisi kokkuleppeid. Schlosseri ettekandes ( 25 ) on viidatud eriti New Yorgi 1958. aasta konventsioonile, mille osalised olid tol ajal kõik liikmesriigid peale Iirimaa ja Luksemburgi. Samamoodi on Heidelbergi ettekandes ( 26 ) kirjas, et ajalooliselt on see väljajätmine seletatav „Brüsseli korra“ ja New Yorgi 1958. aasta konventsiooni vahelise suhtega. Selles ettekandes on märgitud, et „[k]ui 1960. aastatel [Brüsseli] konventsiooni üle läbi räägiti, valitses laialdane konsensus, et vahekohtukokkulepete ja ‑otsuste tunnustamine toimib New Yorgi 1958. aasta konventsiooni raames tõhusalt, mistõttu ei peaks Euroopa instrument vahekohtumenetlust käsitlema“ ning et „[p]eale selle oli [Euroopa Nõukogu] sel ajal välja töötamas vahekohtualast paralleelset instrumenti, mida lõpuks ei saatnud edu“. ( 27 ) Seda, et Brüsseli konventsiooni hõlmati vahekohtualane erand eesmärgiga järgida selles valdkonnas juba kehtivaid rahvusvahelisi kokkuleppeid, nende seas New Yorgi 1958. aasta konventsiooni, kinnitasid Euroopa Kohus oma otsuses Rich, ( 28 ) kohtujurist Léger oma ettepanekus kohtuasjas Van Uden ( 29 ) ning kohtujurist Kokott kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali esitatud ettepanekus. ( 30 )

43. Brüsseli konventsioon ja selle õigusjärglane, määrus nr 44/2001 olid seega mõeldud mitte mõjutama New Yorgi 1958. aasta konventsiooni toimimist liikmesriikides. ( 31 ) Muu hulgas ei käsitle kumbki nendest instrumentidest vahekohtuotsuste tunnustamise ja täitmise menetlusi, mida reguleerivad riigisisene ja rahvusvaheline õigus, mis on kohaldatavad liikmesriigis, kus niisugust tunnustamist ja täitmist taotletakse.

44. Nagu komisjon on õigesti märkinud, ei tule New Yorgi 1958. aasta konventsioon mängu menetluses, millest tulenevalt on esitatud käesolev eelotsusetaotlus, sest see menetlus ei puuduta, nagu nõuab nimetatud konventsiooni 1. artikli lõige 1, selliste vahekohtu otsuste tunnustamist ja täitmist, mis on tehtud mõne riigi territooriumil, milleks ei ole riik, kus nõutakse nende otsuste tunnustamist ja täitmist. Samuti kuulub Hispaania kohtu otsus selgelt määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, mistõttu reguleerivad selle tunnustamist ja täitmist teises liikmesriigis selle määruse sätted.

45. Kuigi määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti d (ja sellele eelnenud Brüsseli konventsiooni artikli 1 lõike 2 punkti 4) tekstist ei nähtu selgelt, millises ulatuses on vahekohtumenetlus selle kohaldamisalast välja jäetud, on kohtupraktikas välja kujunenud, et see erand on „üldine“ ( 32 ) ja seda tuleb tõlgendada laialt.

46. Niisiis nähtub Jenardi ettekandest selgelt, ( 33 ) et vahekohtualane erand ei piirdu vahekohtute menetlustega, vaid hõlmab ka vahekohtumenetlusega seotud kohtumenetlusi. Schlosseri ettekandes on märgitud, et Brüsseli konventsioon ei hõlma vahekohtumenetlustega kaasnevaid kohtumenetlusi ( 34 ) ega kohtuotsuseid vahekohtukokkuleppe kehtivuse kohta ning asjakohastel puhkudel kohtuotsuseid, milles kohustatakse pooli mitte jätkama vahekohtumenetlust. ( 35 ) Selles ettekandes on ka märgitud, et Brüsseli konventsioon ei ole kohaldatav menetlustele ja otsustele, mis puudutavad taotlusi vahekohtuotsuste tühistamiseks, muutmiseks, tunnustamiseks ja täitmiseks, ega „kohtute otsustele, millesse inkorporeeritakse vahekohtuotsused – mis on Ühendkuningriigi õiguses tavaline tunnustamisviis“. ( 36 ) Samamoodi on Evrigenise ja Kerameusi ettekandes märgitud, ( 37 ) et Brüsseli konventsioon ei hõlma menetlusi, mis puudutavad otseselt vahekohtumenetlust kui peamist küsimust, näiteks juhtudel, kui kohtul on oluline funktsioon vahekohtuorgani moodustamisel või vahekohtuotsuse kehtivuse või puuduste kohtulikul tühistamisel või tunnustamisel.

47. Kooskõlas eespool kirjeldatuga märkis Euroopa Kohus oma otsuses Rich, mis puudutas vahekohtuniku määramist liikmesriigi kohtu poolt, et „osalisriigid on soovinud arvata välja vahekohtuvaldkonna tervikuna, sh menetlused, mis algatatakse riiklikes kohtutes“. ( 38 ) Edasi märkis ta, et selleks, et teha kindlaks, kas vaidlus kuulub Brüsseli konventsiooni kohaldamisalasse, tuleb lähtuda üksnes selle vaidluse esemest. Seepärast, juhul kui vaidlus on oma eseme tõttu väljaspool Brüsseli konventsiooni kohaldamisala, ei saa põhjendada selle konventsiooni kohaldamist sellega, et on olemas esialgne küsimus, mille kohus peab lahendama, et lahendada vaidlus olenemata sellest, millise küsimusega on tegu. ( 39 ) Kohtuasjas Van Uden, mis puudutas taotlust kohaldada ajutisi õiguskaitsemeetmeid seoses vahekohtutingimust sisaldavast lepingust tulenevate võlgade maksmisega, märkis Euroopa Kohus, et ajutised meetmed ei ole põhimõtteliselt vahekohtumenetlusega kaasnevad, vaid neid kohaldatakse sellega paralleelselt kui toetavaid meetmeid, et need ei puuduta vahekohtumenetlust kui sellist, vaid väga mitmesuguste õiguste kaitset, ning et nende koht Brüsseli konventsiooni kohaldamisalas tuleb seega kindlaks määrata selle põhjal, mis laadi on nendega kaitstavad õigused, mitte nende endi laadi põhjal. Seepärast järeldas Euroopa Kohus, et kui ajutiste meetmete kohaldamise taotluse ese on seotud Brüsseli konventsiooni esemelisse kohaldamisalasse kuuluva küsimusega, kohaldatakse Brüsseli konventsiooni. ( 40 ) Lõpuks paluti kohtuasjas Gazprom ( 41 ) Euroopa Kohtul otsustada, kas määrusega nr 44/2001 on vastuolus see, kui liikmesriigi kohus tunnustab ja täidab või keeldub tunnustamast ja täitmast teise liikmesriigi vahekohtu otsust, millega keelati vahekohtumenetluse poolel esitada esimesena nimetatud liikmesriigi kohtu menetluses teatavaid nõudeid. Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele eitavalt, juhtides tähelepanu sellele, et määrus nr 44/2001 ei reguleeri ühes liikmesriigis tehtud vahekohtuotsuse tunnustamist ja täitmist teises liikmesriigis.

48. Minu arvates on eelneva põhjal selge, et vahekohtuotsuse põhjal tehtud kohtuotsus, nagu vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus seda on, kuulub määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud vahekohtualase erandi kohaldamisalasse. Samuti näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ja kõik Euroopa Kohtu menetluse osalised on selle tõlgendusega nõus.

49. Nagu kindlustusselts, Ühendkuningriik ja komisjon on õigesti märkinud, muudab vahekohtuvaldkonna väljajätmine määruse nr 44/2001 esemelisest kohaldamisalast muu hulgas võimatuks selle määruse kasutamise vahekohtuotsuse teises liikmesriigis täitmisele pööramiseks sel teel, et kõigepealt muudetakse see kohtuotsuseks ja seejärel palutakse teise liikmesriigi kohtutel see kohtuotsus nimetatud määruse III peatüki alusel täitmisele pöörata. ( 42 )

50. Käesolevas asjas aga ei ole tegu niisuguse olukorraga. Tegu ei ole katsega saavutada 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 alusel tehtud Inglismaa kohtuotsuse tunnustamine ja täitmine teises liikmesriigis. Käesolev kohtuasi puudutab niisuguse kohtuotsuse tagajärgi olukorras, kus see ei ole kooskõlas teises liikmesriigis tehtud kohtuotsusega, mille tunnustamist ja täitmist taotletakse Inglismaal ja Walesis.

51. Sel juhul tekib küsimus, kas see olukord kuulub määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 3 silmas peetu hulka.

52. Nagu kindlustusselts, Ühendkuningriik ja komisjon, olen ka mina seisukohal, et vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus kvalifitseerub selgelt määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses „kohtuotsuseks“, mis on tehtud riigis, kus tunnustamist taotletakse.

53. Esiteks on mõiste „kohtuotsus“ määruse nr 44/2001 artiklis 32 väga laialt määratletud. ( 43 ) See määratlus kehtib kõigi selle määruse sätete kohta, kus see mõiste esineb, ( 44 ) sealhulgas artikli 34 punkti 3 kohta.

54. Teiseks märkis Euroopa Kohus kohtuotsuse Solo Kleinmotoren punktis 17, et selleks, et tegemist oleks „kohtuotsusega“ Brüsseli konventsiooni tähenduses, „peab see otsus tulema osalisriigi kohtult, kes on teinud pooltevahelises vaidluses otsuse enda pädevuse piires“. ( 45 )

55. Vahekohtuseaduse § 66 lõikel 2 põhinev kohtuotsus vastab nendele tingimustele täielikult. Eelotsusetaotluses sisalduvast kirjeldusest menetluse kohta, milles Inglismaa kohtud teevad kohtuotsuse vahekohtuotsuse jõustamiseks 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 alusel, nähtub, et see ei seisne vahekohtuotsuse automaatses heakskiitmises ega kujuta endast kummitemplit. Kohus kuulab ära argumendid ja annab kohtulikud hinnangud mitmetes sisulistes küsimustes, nagu vahekohtuniku pädevus, kas kohtuotsuse tegemine teenib õigusemõistmise huve (kohtumääruse tegemise praktilisust ja kasulikkust puudutavad kaalutlused), avaliku korraga seotud küsimused ja kolmandate isikute huvid. Nendes küsimustes otsuse tegemiseks võib kohus anda korralduse uurida mitmesuguseid faktilisi ja õiguslikke küsimusi. ( 46 ) Sellest järeldub, et nagu eelotsusetaotluses on märgitud, võib 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 alusel taotlust menetlev kohus lahendada poolte vahel olulisi sisulisi küsimusi, isegi kui need ei ole sama ulatusega nagu vahekohtu menetluses lahendatud ja vahekohtu otsusega hõlmatud küsimused.

56. Samuti märgivad Ühendkuningriik ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades õigesti, et pädevus otsustada, kas teha vahekohtuotsusel põhinev kohtuotsus, ei tulene vahekohtuotsusest ega poolte kokkuleppest pöörduda vaidlusega vahekohtusse, vaid Inglismaa kohtule sel eesmärgil antud pädevusest, mis hõlmab ka pooltevaheliste sisuliste küsimuste lahendamist. Vastupidi sellele, mida on väitnud Saksamaa ja Prantsuse valitsus, ei ole Inglismaa kohus samas olukorras nagu kohus, kes poolte vahel sõlmitud kokkulepet ratifitseerib, nagu olukorras, millest tulenevalt tegi Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Solo Kleinmotoren, kus ta märkis, et „[k]ohtuli[k] kokkule[p]e […] on peamiselt lepingulise iseloomuga, kuivõrd selle sisu oleneb ennekõike poolte tahtest“. ( 47 ) Nagu komisjon on oma kirjalikes seisukohtades õigesti märkinud, ei ole vahekohtu otsus pooltevahelise kokkulepe väljendus selle otsusega hõlmatud küsimustes, vaid on nendes küsimustes tekkinud vaidlust lahendav otsus.

57. Kolmandaks olen nõus kindlustusseltsi ja Ühendkuningriigi kirjalike seisukohtadega, milles nad on väitnud, et see, et vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus ei käsitle kõiki küsimusi, mida käsitleti vahekohtumenetluses, ei takista seda olemast „kohtuotsus“ määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses. ( 48 ) Muu hulgas puudub nõue, et kohus peab selle sätte eesmärkidele vastava kohtuotsuse tegemiseks käsitlema kõiki vaidluse sisulisi asjaolusid. Näiteks märkis Euroopa Kohus oma otsuses Gambazzi, et selleks, et otsused kvalifitseeruksid „kohtuotsusteks“, piisab sellest, kui need on „kohtuotsused, mis […] olid või võisid olla selles riigis, kus otsus on tehtud, erinevate reeglite alusel võistleva kohtumenetluse esemeks“. ( 49 ) Nimetatud asjas loeti „kohtuotsuseks“ tagaseljaotsus, mille oli teinud Inglismaa kohus, kui kostja jäi menetlusest kõrvale seetõttu, et ta ei täitnud kohtumäärust, olgugi et kohus ei olnud hageja nõudeid sisuliselt läbi vaadanud, vaid oli kaalunud ainult küsimust, kas tingimused tagaseljaotsuse tegemiseks on täidetud.

58. On tõsi, et kohtuotsuses Solo Kleinmotoren ( 50 ) punktis 17 on viidatud konkreetsetele [inglise keeles „the“] pooltevahelistele vaidlusküsimustele. Sama kohtuotsuse punktist 21, kus on viidatud mittekonkreetsele pooltevahelisele „vaidlusküsimusele“ [inglise keeles „a matter at issue“], ja punkti 17 menetluskeelsest, s.o saksakeelsest versioonist aga ilmneb, et määravat artiklit the ei kasutatud ingliskeelses versioonis kaaluka tähenduse andmise eesmärgil. ( 51 )

59. Jagan ka kindlustusseltsi, Saksamaa valitsuse, ( 52 ) Ühendkuningriigi ja komisjoni seisukohta, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 3 on kohaldatav kõikide omavahel vastuolus olevate kohtuotsuste suhtes, mis on tehtud samade poolte vahelises vaidlusasjas selles liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse, olenemata sellest, kas selle vaidluse ese kuulub määruse nr 44/2001 esemelisse kohaldamisalasse. Teisisõnu ei ole vahekohtumenetluse välistamine selle määruse artikli 1 lõike 2 punktis d kohaldatav selleks, et välistada niisuguste kohtuotsuste kuulumine määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 kohaldamisalasse.

60. Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõige 2 ei määra, kas selle määruse artikli 34 punktis 3 silmas peetud kohtuotsus kuulub selle määruse kohaldamisalasse, lihtsalt seetõttu, et need sätted võeti vastu teisel otstarbel ja nendega taotletakse teisi eesmärke.

61. Mis puudutab määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 eesmärki, siis kui selle määrus artiklis 32 määratletud „kohtuotsus“ kuulub nimetatud määrus esemelisse kohaldamisalasse, võib seda vastastikku tunnustada ja seega võib see olla „piiriülene“. Kui kasutada kirjeldust, millele tugineb kindlustusselts: „Artik[kel] 1 käsitleb määruse kohaldamist menetluse suhtes, mille määrab III peatüki alusel esitatud täitmistaotluse korral täidetava kohtuotsuse (käesoleval juhul Hispaania kohtu otsuse) ese“ ja „[k]ui määrus on selle menetluse suhtes kohaldatavaks tunnistatud, ei ole artik[lil] 1 enam edasist tähtsust“.

62. Nagu on osutanud kindlustusselts, Saksamaa valitsus, Ühendkuningriik ja komisjon, teenib määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 3 teist otstarvet ja teisi eesmärke, nimelt kaitsta liikmesriigisisese õiguskorra puutumatust ja tagada, et selles liikmesriigis ei riiva õigusriigi põhimõtet kohustus tunnustada välismaiseid kohtuotsuseid, mis on vastuolus tema enda kohtute otsusega. Jenardi ettekandes tuvastati see aluspõhimõte Brüsseli konventsioonis. ( 53 ) Euroopa Kohus põhjendas selle põhimõttega oma põhjenduskäiku kohtuotsuses Solo Kleinmotoren. ( 54 ) Niisiis iseloomustab määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tõlgendamist nõue, et liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse, ei tohi riivata õigusriigi põhimõtet. ( 55 )

63. Kuna teatavate küsimuste väljaarvamisega määruse nr 44/2001 esemelisest kohaldamisalast tekkis vastuoluliste otsuste oht, tuli võtta vastu eeskirjad niisuguste olukordade reguleerimiseks. Kohtujurist Darmoni ettepanekus kohtuasjas Rich ja kohtujurist Kokott’i ettepanekus kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali ( 56 ) on seda ohtu vahekohtuvaldkonnas selgelt tunnistatud. Selle määruse artikli 1 lõikest 2 tulenevalt peetakse paljusid olulisi küsimusi, sealhulgas füüsiliste isikute staatust ja teovõimet, testamente ja pärimisasju, pankrotti, maksejõuetust ja sotsiaalkindlustust määruse nr 44/2001 kohaldamisalast välja jäävaks. Seepärast nõustun kindlustusseltsi, Saksamaa valitsuse, Ühendkuningriigi ja komisjoni väljendatud seisukohtadega, et õigusriigi põhimõtet ja liikmesriikide sisemist õiguskorda riivaks rängalt see, kui nende riikide kohtud oleksid kohustatud eirama kõikides nendes küsimustes tehtud kohtuotsuseid, mille on teinud teised sama liikmesriigi kohtud oma pädevuse piires ja mis võivad olla omandanud res judicata jõu, ning eelistama – võimalik, et hilisemaid – teise liikmesriigi kohtust tulevaid kohtuotsuseid, mis on tehtud sellessamas küsimuses. Selgete vastupidisele viitavate sätete puududes on mõistlik järeldada, et liidu seadusandja ei soovinud võtta vastu sätteid, millel oleks niisugune riivav mõju õigusriigi põhimõttele liikmesriikides.

64. Ka Euroopa Kohtu otsusest Hoffmann ( 57 ) nähtub selgelt, et selle riigi kohtu otsust, kus taotletakse välisriigi kohtu otsuse tunnustamist, tuleb nõuetekohaselt austada, olenemata sellest, et esimesena nimetatud kohtuotsuse ese ei kuulu määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse. Kohtuasjas Hoffmann oli Saksamaa kohtu otsusega kohustatud abikaasat maksma elatist oma abikaasale, kellest ta oli Saksamaal lahus. Seejärel oli esimesena nimetatud abikaasa saanud Madalmaade kohtult abielulahutuse määruse, mida Saksamaal ei tunnustatud. Asjasse puutunud ajal välistas Brüsseli konventsioon enda kohaldamisalast füüsiliste isikute staatuse, kuid hõlmas abikaasale elatise maksmist. Saksamaal tehtud kohtuotsuse Madalmaades täitmisele pööramise menetluses küsiti Euroopa Kohtult, kas täitmisele pööramisest tuleb Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 3 ( 58 ) kohaselt keelduda põhjendusel, et see on vastuolus Madalmaades tehtud abielulahutusmäärusega. Euroopa Kohus märkis, et Madalmaade kohus peaks keelduma Saksamaa kohtumäärust täitmast. Muu hulgas märkis ta, et „vaidlusalustel kohtuotsustel on üksteist vastastikku välistavad õiguslikud tagajärjed“ ja et „[v]älisriigi kohtuotsus, mis tingimata eeldab abielusuhte olemasolu, tuleb täitmisele pöörata, kuigi see suhe on lõpetatud samade isikute vahelises vaidluses tehtud kohtuotsusega riigis, kus täitmist taotletakse.“ ( 59 )

65. Olen komisjoniga nõus, et Euroopa Kohtu seisukoht kohtuotsuses Hoffmann ( 60 ) vastab määrusega nr 44/2001 loodud kohtualluvussüsteemi nõuetele, hõlbustades kohtuotsuste kehtivust kohtualluvustes, milles need on tehtud. Saksamaa kohtuotsus ja Madalmaade abielulahutusmäärus ei saanud ühes ja samas õiguskorras kehtida. Kui Brüsseli konventsioon oleks sellist olukorda lubanud, oleks see riivanud Madalmaades õigusriigi põhimõtet. ( 61 ) Kuna selles analüüsis ei ole põhjust eristada määruse nr 44/2001 artikli 1 lõikes 2 sisalduvaid eri erandeid, on pealegi ebaoluline, et kohtuotsus Hoffmann määruse artikli 1 lõike 2 punkti d ei puuduta.

66. Lõpuks veenab mind ka kindlustusseltsi, Ühendkuningriigi ja komisjoni esitatud argument, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tõlgendusest, mille kohaselt ei kuulu vahekohtuotsuseid jõustavad riigisisesed kohtuotsused, nagu vaidlusalune vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev otsus, selle sätte kohaldamisalasse, tekib vähemalt kaks anomaaliat.

67. Esiteks võib kolmandas riigis tehtud varasem kohtuotsus, mis oma olemuse tõttu ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse, määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 4 kohaselt välistada hilisema vastuolulise kohtuotsuse tunnustamise, mida on tehtud muus liikmesriigis kui see, kus tunnustamist taotletakse. Teisest küljest ei oleks niisugust mõju vastuolulisel kohtuotsusel, mis on tehtud liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse ja mille eset peetakse määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse mittekuuluvaks. Näiteks võib Boliivia kui kolmanda riigi kohtu otsus takistada Iirimaa kui liikmesriigi kohtu otsuse tunnustamist Prantsusmaa kui teise liikmesriigi poolt, samas kui Prantsuse kohtu tehtud otsusele tuginedes ei sa takistada Iirimaa kohtuotsuse tunnustamist Prantsusmaal.

68. Teiseks oleks välisriigi vahekohtu otsus selle liikmesriigi õiguskorras, kus tunnustamist taotletakse, eelisolukorras, võrreldes riigisisese vahekohtuotsusega, mille selle liikmesriigi kohtud on täitmisele pööranud. Kui liikmesriik on New Yorgi 1958. aasta konventsiooni kohaselt tunnustanud välisriigi vahekohtu otsust, ei saa ta seejärel määrusele nr 44/2001 tuginedes pöörata täitmisele liikmesriigi kohtuotsust, mis on selle välisriigi vahekohtuotsusega vastuolus. Riigisisene vahekohtuotsus, mis on pööratud täitmisele selle liikmesriigi kohtuotsusega, kus tunnustamist taotletakse, oleks halvemas olukorras, sest sellel ei oleks New Yorgi 1958. aasta konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva vahekohtuotsuse staatust ( 62 ) ega ka õigust kaitsele määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 alusel. Vaidlusaluses asjas, kui vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinev kohtuotsus ei takistaks Hispaania kohtu otsuse täitmisele pööramist Inglismaal, ei saaks see avaldada õiguslikke tagajärgi vahekohtu asukohas, kuid saaks siiski olla Hispaania kohtu otsuse ees eelistatuna teises liikmesriigis täitmisele pööratud. Toon näite, mille komisjon esitas oma kirjalikes seisukohtades. Kui Prantsuse kohtud asuvad seisukohale, et New Yorgi 1958. aasta konventsioon kohustab neid vahekohtu otsust tunnustama, ei takistaks määrus nr 44/2001 selle vahekohtu otsuse täitmisele pööramist Prantsusmaal ning Prantsuse kohtud ei oleks kohustatud tunnustama Hispaania kohtu otsust selles osas, milles see on vahekohtu otsusega vastuolus.

69. Kokkuvõttes nõustun kindlustusseltsi, Ühendkuningriigi ja komisjoniga, et vahekohtuseaduse § 66 lõikel 2 põhinev kohtuotsus võib kujutada endast määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses „kohtuotsus[t], mis on tehtud […] selles liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse“, olenemata sellest, kas see on väljaspool selle määruse esemelist kohaldamisala.

70. Seepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele nii, et 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 lõike 2 kohaselt tehtud vahekohtuotsusel põhinev kohtuotsus võib kujutada endast määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 tähenduses asjakohast „kohtuotsust“, mis on tehtud liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse, olenemata sellest, et taoline kohtuotsus ei kuulu määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punktist d tulenevalt nimetatud määruse kohaldamisalasse.

C. Kolmas eelotsuse küsimus

71. Oma kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 3 ei ole kohaldatav, võib ta selle määruse artikli 34 punktile 1 tuginedes keelduda teise liikmesriigi kohtuotsuse tunnustamisest või täitmisest põhjendusel, et on olemas varasem riigisisene vahekohtu otsus või otsus, mille selle vahekohtu otsuse põhjal on teinud sama liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse. Muu hulgas küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas ta võib sellistel asjaoludel tugineda artikli 34 punktile 1 või kas artikli 34 punktid 3 ja 4 ammendavad põhjendused, millele tuginedes võib tunnustamisest või täitmisest keelduda kohtuotsuse res judicata jõu ja/või kohtuotsuste vahelise vastuolu tõttu.

72. Pidades silmas vastust, mille ma soovitan Euroopa Kohtul anda kahele esimesele eelotsuse küsimusele ja mis lahendab põhikohtuasjas tõstatatud küsimused ning võimaldab eelotsusetaotluse esitanud kohtul lahendada vastuolu vahekohtuseaduse §‑l 66 põhineva kohtuotsuse ja Hispaania kohtu otsuse vahel, pakun välja, et kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata. Täielikkuse huvides ja võttes arvesse võimalust, et Euroopa Kohus võib asuda esimesele kahele küsimusele pakutava vastuse suhtes teistsugusele seisukohale, käsitlen siiski lühidalt ka kolmandat küsimust.

73. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tõlgendada kitsalt, kuna see kujutab endast takistust selle määruse ühe põhieesmärgi saavutamisel. Seetõttu võib sellele tugineda üksnes erandjuhtudel. ( 63 ) Kuigi liikmesriikidele jääb määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 sätestatud reservatsiooni alusel põhimõtteliselt vabadus otsustada, millised on nende avaliku korraga seotud nõuded, tulenevad selle mõiste piirid nimetatud määruse tõlgendusest. ( 64 ) Seega on Euroopa Kohus hoolimata sellest, et ta ei saa otsustada liikmesriigi avaliku korra sisu üle, siiski pädev kontrollima piire, mille raames liikmesriigi kohtunik võib sellele mõistele tugineda, et teise liikmesriigi kohtu otsus tunnustamata jätta. ( 65 )

74. Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et avaliku korra kontseptsioonile tuginemine on lubatud üksnes juhul, kui teises liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamine või täitmisele pööramine kujutaks endast kohtuotsuse tunnustamise ja täitmise taotluse saanud liikmesriigi õiguskorras ülioluliseks peetava õigusnormi või selles õiguskorras tunnustatud põhiõiguse rikkumist. ( 66 ) Kohtuotsuses Hoffmann ( 67 ) märkis Euroopa Kohus, et avaliku korra kontseptsioonile tuginemine, mida on võimalik teha vaid erandjuhtudel, on igal juhul välistatud, kui küsimus puudutab välisriigi kohtuotsuse kooskõla riigisisese kohtuotsusega. Seega tuleb küsimus lahendada Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 3 alusel. ( 68 )

75. Viidata võib ka Jenardi ettekandele, ( 69 ) milles on märgitud, et „olukorda, kus välisriigi kohtuotsus on vastuolus riigisisese kohtu otsusega, on senistes konventsioonides käsitletud kui avaliku korra küsimust […] või reguleeritud erisättega. Ettekandes on märgitud, et „kui käsitleda seda kui avaliku korra küsimust, tekiks oht, et mõistet „avalik kord“ tõlgendatakse liiga laialt“.

76. Samuti, nagu märkis kohtujurist Wahl oma ettepanekus kohtuasjas Salzgitter Mannesmann Handel, kujutavad määruse nr 44/2001 artikli 34 punktid 2, 3 ja 4 endast erisätteid võrreldes artikli 34 punktiga 1, mis on üldisemat laadi. Selles ulatuses, milles avaliku korraga seotud kaalutlusi käsitlevad teised erandid, ei saa viimati nimetatud sätet kohaldada. ( 70 )

77. Olen seetõttu nõus Prantsuse valitsuse tähelepanekuga, et liidu seadusandja soovis reguleerida res judicata ja/või kohtuotsuste omavahelise vastuolu küsimust ammendavalt määruse nr 44/2001 artikli 34 punktidega 3 ja 4, välistades seega võimaluse kasutada selles kontekstis mõistet „avalik kord“. Järelikult ei peaks Euroopa Kohus tõlgendama määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 laialt, mis piiraks punktide 3 ja 4 kasulikku mõju või hõlbustaks nendes punktides sätestatud tingimustest kõrvalehoidumist.

78. Teen Euroopa Kohtule, kui ta leiab, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 3 ei ole käesolev eelotsusetaotluse asjaoludele kohaldatav, ettepaneku otsustada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa selle määruse artikli 34 punktile 1 tuginedes keelduda tunnustamast või täitmast teise liikmesriigi kohtuotsust põhjendusel, et on olemas varasem riigisisene vahekohtuotsus või otsus, mille selle vahekohtu otsuse põhjal on teinud sama liikmesriigi kohus, kus tunnustamist taotletakse, ning et määruse nr 44/2001 artikli 34 punktides 3 ja 4 on ammendavalt loetletud põhjused, millele tuginedes võib tunnustamisest või täitmisest keelduda kohtuotsuse res judicata jõu ja/või kohtuotsuste vahelise vastuolu tõttu.

VI. Ettepanek

79. Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele, mille on esitanud High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), kuninglik osakond (kaubanduskolleegium), Ühendkuningriik), järgmiselt: 1996. aasta vahekohtuseaduse § 66 lõike 2 kohaselt tehtud vahekohtuotsusel põhinev kohtuotsus võib kujutada endast 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 34 punkti 3 tähenduses asjakohast „kohtuotsust“, mis on tehtud liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse, olenemata sellest, et taoline kohtuotsus ei kuulu määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punktist d tulenevalt nimetatud määruse kohaldamisalasse.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42. Määrusega nr 44/2001 tunnistati kehtetuks ja asendati 27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsioon kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1978, L 304, lk 36; konsolideeritud tekst EÜT 1998, C 27, lk 1). See määrus omakorda tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1). Määruse nr 1215/2012 artikli 66 lõikes 1 on ette nähtud, et seda määrust „kohaldatakse üksnes 10. jaanuaril 2015 või pärast seda algatatud kohtumenetluste, ametlikult koostatud või ametlike dokumentidena registreeritud ametlike dokumentide ja kinnitatud või sõlmitud kohtulike kokkulepete suhtes“. Kuna menetlus, mille käigus on esitatud käesolev eelotsusetaotlus, algatati enne seda kuupäeva, on ajaliselt kohaldatav määrus nr 44/2001. Määruse nr 44/2001 nagu ka sellele eelnenud Brüsseli konventsiooni eesmärk on määrata kindlaks, millisel kohtul on liikmesriikidevahelistes suhetes pädevus tsiviil‑ ja kaubandusasju käsitlevates vaidlustes, ning hõlbustada kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist.

( 3 ) United Nations Treaty Series, 330. kd, lk 3.

( 4 ) Asjakohane on kohtujurist Wathelet’ järgmine märkus kohtuasjas Gazprom (C‑536/13, EU:C:2014:2414) esitatud ettepaneku punktis 91: „Kuigi [määrus nr 1215/2012] on kohaldatav alles alates 10. jaanuarist 2015, olen […] seisukohal, et Euroopa Kohus peaks seda käesoleval juhul arvesse võtma, kuna peamine selle määrusega kehtestatud uuendus, mis seondub vahekohtumenetluse selle kohaldamisalast välistamisega, ei seisne mitte niivõrd määruse regulatiivosa tekstis, vaid põhjenduses 12, mis tagasiulatuvalt kohaldatavat seadust meenutaval viisil selgitab, kuidas seda mittekuulumist tuleb – ja oleks siiani tulnud – tõlgendada.“

( 5 ) https://www.legislation.gov.uk/ukpga/1996/23/contents

( 6 ) BOE nr 281, 24.11.1995, lk 33987 (edaspidi „Hispaania karistusseadustik“).

( 7 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus on selgitanud, et P&I on teatav vastastikuse vastutuskindlustuse vorm, mida osutavad P&I kindlustusseltsid ehk „klubid“ oma laevaomanikest liikmetele seoses kolmandate isikute ees tekkiva vastutusega, mis tuleneb nende laevade kasutamisest ja käitamisest. See võib hõlmata reostuse tekkimise korral kaitset vastutuse eest kolmandate isikute ees. Kindlustusselts oli ka omanike kindlustusandja seoses nende eraldi kohustusliku kindlustuse kohustustega vastavalt naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiva tsiviilvastutuse 1992. aasta rahvusvahelise konventsioonile. Sellele konventsioonile viidates maksis kindlustusselts kahju kannatanutele selle alusel hüvitist selles ette nähtud piires.

( 8 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Inglismaa õiguses loob nn tagantjärele maksmise tingimus eeltingimuse selleks, et lepingu pooled või teise isiku lepingulisi õigusi teostavad kolmandad isikud saaksid kindlustuslepingu alusel summasid tagasi nõuda. Enne kui kindlustatud isik, käesoleval juhul omanikud, saab esitada kindlustusandjale tagasinõude, peab ta olema kõigepealt ise selle kohustuse täies ulatuses ära maksnud. Sellised tingimused on Inglismaa õiguses täitmisele pööravad vastavalt nendes ettenähtule. Isik, kes soovib tugineda sellele kindlustuskaitsele, näiteks naftalekke ohver, peab Inglismaa õiguse kohaselt võtma endale selle lepinguga ette nähtud kohustused, sealhulgas järgima vahekohtumenetlust ja kohaldatavat õigust puudutavaid tingimusi.

( 9 ) Vahekohus kutsus Hispaania riiki menetluses osalema ning teatas talle igas menetlusstaadiumis kõikidest dokumentidest.

( 10 ) Sellele kohtumäärusele ja kohtuotsusele koos viitan edaspidi kui „vahekohtuseaduse §‑l 66 põhinevale kohtuotsusele“.

( 11 ) Registreerimismääruse taotluse menetluse ainsad osalised olid Hispaania riik ja kindlustusselts.

( 12 ) ELT 2020, L 29, lk 7. Selle lepingu artikli 86 lõike 3 kohaselt loetakse, et eelotsusetaotlus on esitatud hetkel, mil menetluse alustamise dokument on registreeritud Euroopa Kohtu kantseleis.

( 13 ) 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Société Générale (C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, punkt 46).

( 14 ) 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, punkt 32) ja 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, punkt 15).

( 15 ) 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, punkt 31).

( 16 ) 21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Kelly (C‑104/10, EU:C:2011:506, punkt 65).

( 17 ) 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Touring Tours und Travel ja Sociedad de Transportes (C‑412/17 ja C‑474/17, EU:C:2018:1005, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 18 ) 4. veebruari 1988. aasta kohtuotsus (145/86, EU:C:1988:61, punkt 22). Vt samuti 6. juuni 2002. aasta kohtuotsus Italian Leather (C‑80/00, EU:C:2002:342, punkt 40).

( 19 ) Vt selle kohta 6. juuni 2002. aasta kohtuotsus Italian Leather (C‑80/00, EU:C:2002:342, punkt 44) ja kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas Italian Leather (C‑80/00, EU:C:2002:107, punkt 54).

( 20 ) 20. jaanuari 1994. aasta kohtuotsus (C‑129/92, EU:C:1994:13).

( 21 ) Nagu kohtujurist Kokott on märkinud oma ettepanekus kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2008:466, punktid 28 ja 29), võib mõiste „vahekohus“ tõlgendamise raames tugineda nii Brüsseli konventsiooni ettevalmistavatele materjalidele kui ka Euroopa Kohtu sellekohasele praktikale.

( 22 ) Hess, B., Pfeiffer, T. ja Schlosser, P., Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/03), Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg, september 2007, punktid 106 ja 107. See ettekanne koostati komisjoni palvel seoses määruse nr 44/2001 artikli 73 alusel algatatud menetlusega, et hõlbustada selle määruse reformimist.

( 23 ) Jenard, P., Report on the Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (EÜT 1979, C 59, lk 1, lk 13).

( 24 ) Evrigenis, D.I. ja Kerameus, K.D. Report on the accession of the Hellenic Republic to the Community Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (EÜT 1986, C 298, lk 1, punkt 35).

( 25 ) Schlosser, P., Report on the Convention on the Association of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters and to the Protocol on its interpretation by the Court of Justice (EÜT 1979, C 59, lk 71, punkt 61).

( 26 ) Heidelbergi ettekanne (viidatud käesoleva ettepaneku 22. joonealuses märkuses, punkt 106).

( 27 ) Ibid.

( 28 ) 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus (C‑190/89, EU:C:1991:319, punktid 17 ja 18).

( 29 ) Oma ettepaneku (C‑391/95, EU:C:1997:288) punktis 51 on kohtujurist Léger märkinud, et „[e]esmärk oli […] hoida ära olukord, kus Brüsseli konventsioon dubleerib juba kehtivaid või tulevasi rahvusvahelise õiguse sätteid“.

( 30 ) Kohtujurist Kokott’i ettepanek (C‑185/07, EU:C:2008:466, punkt 46).

( 31 ) Nagu nähtub määruse nr 1215/2012 artikli 73 lõikest 2, kus on sätestatud, et selle määruse sätted ei mõjuta New Yorgi 1958. aasta konventsiooni kohaldamist.

( 32 ) Heidelbergi ettekanne (viidatud 22. joonealuses märkuses, punkt 106).

( 33 ) „Brüsseli konventsiooni ei kohaldata vahekohtuotsuste tunnustamise ja täitmise suhtes […]; seda ei kohaldata selleks, et määrata kindlaks kohtute pädevus vahekohtuvaldkonnaga seotud kohtumenetlustes – näiteks vahekohtuotsuse tühistamise menetluses; ja samuti ei kohaldata seda niisugustes menetlustes tehtud kohtuotsuste tunnustamise suhtes.“ (eespool 23. joonealuses märkuses viidatud Jenardi ettekanne, lk 13).

( 34 ) Nagu „vahekohtunike määramine või ametist vabastamine, vahekohtumenetluse koha kindlaksmääramine, vahekohtuotsuste tegemise tähtaja pikendamine või eelotsuse saamine sisulistes küsimustes, nagu on ette nähtud Inglismaa õiguses, menetluses, mida tuntakse nimetuse statement of a special case all […]“ (eespool 25. joonealuses märkuses viidatud Schlosseri ettekanne, punkt 64).

( 35 ) Ibid.

( 36 ) Ibid., punkt 65. Samuti nähtub määruse nr 1215/2012 põhjendusest 12 selgelt, et selle määruse sätted ei ole kohaldatavad vahekohtuotsuse tühistamise, läbivaatamise, edasikaebamise, tunnustamise või täitmise nõude või kohtuotsuse suhtes.

( 37 ) Evrigenise ja Kerameuse ettekanne (viidatud 24. joonealuses märkuses, punkt 35). Samuti võib viidata Heidelbergi ettekandele (viidatud 22. joonealuses märkuses), mille punktis 106 on märgitud, et määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkt d ei välista üldiselt mitte ainult vahekohtumenetlusi, vaid ka vahekohtumenetlusega seotud riigi kohtute menetlused, olenemata sellest, kas nendes on tegu järelevalve, toetuse või täitmisele pööramisega.

( 38 ) 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus (C‑190/89, EU:C:1991:319, punkt 18). Selles kohtuasjas paluti Euroopa Kohtul kindlaks määrata, kas Brüsseli konventsioonis ette nähtud vahekohtumenetluse välistamine laieneb riigisiseses kohtus pooleli olevatele menetlustele ja kui laieneb, siis kas see erand on kohaldatav ka juhul, kui selles menetluses tõstatatakse esialgne küsimus seoses vahekohtukokkuleppe olemasolu või kehtivusega. Vt samuti 17. novembri 1998. aasta kohtuotsus Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543, punkt 31) ning kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Allianz ja Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2008:466, punktid 45 ja 47).

( 39 ) Ibid., punkt 26. Vt samuti Jenardi ettekanne (viidatud 23. joonealuses märkuses), lk 10.

( 40 ) 17. novembri 1998. aasta kohtuotsus (C‑391/95, EU:C:1998:543, punktid 33 ja 34).

( 41 ) 13. mai 2015. aasta kohtuotsus (C‑536/13, EU:C:2015:316).

( 42 ) Vt selle kohta Hartley, T., „Arbitration and the Brussels I Regulation – Before and After Brexit“, Journal of Private International Law, 2021, 17. kd, nr 1, lk 72. Vt samuti mõttearendused käesoleva ettepaneku punktis 60.

( 43 ) Vt käesoleva ettepaneku punktis 5 viidatud määratlus.

( 44 ) Vt selle kohta 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punktid 15 ja 20). Brüsseli konventsiooni artikkel 25, mida on selles kohtuotsuses tõlgendatud, on sama sisuga nagu määruse nr 44/2001 artikkel 32.

( 45 ) Ibid., punkt 17.

( 46 ) Käesoleval juhul seisnes see seitsmepäevases kohtuistungis, mille käigus uuriti tõendeid ja kuulati ära eksperdiarvamus Hispaania õigusest. Vt käesoleva ettepaneku punkt 20.

( 47 ) 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 18).

( 48 ) Eelotsusetaotluses on selle esitanud kohus küsinud, kas vahekohtuseaduse § 66 alusel tehtud kohtuotsus kvalifitseerub „kohtuotsuseks“, kui riigisisene kohus on lahendanud pooltevahelises vaidluses teatavad, kuid mitte kõik sisulised küsimused, mida vahekohus oma menetluses käsitles.

( 49 ) 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus (C‑394/07, EU:C:2009:219, punkt 23). Selles asjas kinnitas Hispaania kohus asja alluvust Inglismaa kohtule ning vahekohtuseaduse §‑l 66 põhineva otsuseni viinud menetlus oli võistlev.

( 50 ) 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus (C‑414/92, EU:C:1994:221).

( 51 ) Punkti 17 saksakeelne versioon on sõnastatud järgmiselt: „über […] Streitpunkte“. Vt samuti selle punkti prantsuskeelne versioon („sur des points litigieux“) ja itaaliakeelne versioon („su questioni controverse“).

( 52 ) Saksamaa valitsus on lõpuks seisukohal, et selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, kohtute otsused, mis on seotud riigisisese vahekohtumenetlusega, on väljaspool määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 kohaldamisala.

( 53 ) Jenardi ettekanne (viidatud 23. joonealuses märkuses), lk 45: „kui oleks võimalik ära kasutada kahte omavahel vastuolus olevat kohtuotsust, riivaks see õigusriigi põhimõtet“.

( 54 ) 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus (C‑414/92, EU:C:1994:221, punkt 21).

( 55 ) Vt selle kohta kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas Italian Leather (C‑80/00, EU:C:2002:107, punkt 53).

( 56 ) Kohtujurist Darmoni ettepanek (C‑190/89, EU:C:1991:58, punkt 102) ja kohtujurist Kokott’i ettepanek (C‑185/07, EU:C:2008:466, punktid 70–73).

( 57 ) 4. veebruari 1988. aasta kohtuotsus (145/86, EU:C:1988:61).

( 58 ) Määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 3 eelkäijanorm.

( 59 ) 4. veebruari 1988. aasta kohtuotsus Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61, punkt 24).

( 60 ) Ibid.

( 61 ) Sama seisukohta on väljendatud õiguskirjanduses. Vt nt (eespool 42. joonealuses märkuses viidatud) Hartley: „[…] kohtuasjas Hoffmann nägime […], et kohtuotsus, mis on väljaspool määruse (või konventsiooni) esemelist kohaldamisala, võib siiski tõkestada kohtuotsuse tunnustamist või täitmist teises liikmesriigis. See on loogiline. Ühe või teise õigussüsteemi seisukohast on vastuolu kahe kohtuotsuse vahel sama vastuvõetamatu juhul, kui üks kohtuotsus on väljaspool Brüsseli määruse kohaldamisala: loeb see, et mõlemad kohtuotsused on asjaomases õigussüsteemis kehtivad.“

( 62 ) New Yorgi 1958. aasta konventsiooni 1. artikli lõike 1 kohaselt on see konventsioon kohaldatav ainult selliste vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise suhtes, mis on tehtud mõne riigi territooriumil, milleks ei ole riik, kus nõutakse nende otsuste tunnustamist.

( 63 ) 25. mai 2016. aasta kohtuotsus Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 64 ) Ibid., punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 65 ) Ibid., punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 66 ) Ibid., punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 67 ) 4. veebruari 1988. aasta kohtuotsus (145/86, EU:C:1988:61, punkt 21).

( 68 ) Määruse nr 44/2001 artikli 34 punktile 3 õiguslikult eelnenud säte.

( 69 ) Jenardi ettekanne (viidatud 23. joonealuses märkuses), lk 45.

( 70 ) Kohtujurist Wahli ettepanek (C‑157/12, EU:C:2013:322, punkt 30).