ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Siiski on oluline märkida, et erinevalt kohtuasjast, milles tehti 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816) ja milles Euroopa Kohus märkis, et selle hindamisel, kas kaubamärk on määruse nr 207/2009 artikli 15 lõike 1 tähenduses „ühenduses tegelikult kasutusele võetud“, tuleb kõrvale jätta liikmesriikide piirid, kuna 18. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Colloseum Holding, C‑12/12, EU:C:2013:253) ei puuduta seda, milline geograafiline ulatus on asjakohane tegeliku kasutamise hindamisel selle sätte tähenduses, vaid seda, kas on alust asuda seisukohale, et kaubamärgi tegeliku kasutamise tingimus selle sätte tähenduses on täidetud, kui registreeritud kaubamärki, mis on omandanud eristusvõime teise mitmeosalise kaubamärgi kasutamise tagajärjel, mille üks element see kaubamärk on, kasutatakse üksnes nimetatud mitmeosalise kaubamärgi koosseisus või kui seda kasutatakse üksnes koos muu kaubamärgiga, kusjuures nende kahe kaubamärgi kombinatsioon on omakorda samuti registreeritud kaubamärgina.
24

Neil asjaoludel otsustas Varhoven administrativen sad (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artikleid 151 ja 153 ning direktiivi [2008/94] artikleid 3, 4, 11 ja 12 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu [töötajate nõuete tagamise seaduse] artikli 4 lõige 1, mille kohaselt jäetakse rahuldamata töötasunõudeid hõlmava kaitse alt välja isikud, kelle töösuhe on lõppenud varem kui tööandja pankrotimenetluse algatamise otsuse äriregistrisse kandmisele eelneva kolme kuu jooksul? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas võrdväärsuse, tõhususe ja proportsionaalsuse põhimõtteid arvesse võttes tuleb liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtet ELTL artiklite 151 ja 153 ning direktiivi [2008/94] sotsiaalse eesmärgi raames tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline liikmesriigi meede nagu [töötajate nõuete tagamise seaduse] artikkel 25, mille kohaselt lõpeb tagatud nõuete esitamise ja rahuldamise õigus, kui pankrotimenetluse algatamise otsuse kandmisest äriregistrisse on möödunud kaks kuud, juhul kui liikmesriigi õigus sisaldab sellist sätet nagu tööseadustiku artikli 358 lõike 1 punkt 3, mille kohaselt on tähtaeg rahuldamata töötasunõuete esitamiseks kolm aastat alates kuupäevast, mil nõue oleks pidanud olema rahuldatud, ning pärast selle tähtaja möödumist tehtud makseid ei peeta õigusliku aluseta tehtud makseteks? 3. Kas [harta] artiklit 20 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus teha selliselt vahet esiteks rahuldamata nõuetega töötajatel, kelle töösuhe on lõppenud varem kui tööandja pankrotimenetluse algatamise otsuse äriregistrisse kandmisele eelneva kolme kuu jooksul, ja töötajatel, kelle töösuhe on lõppenud kindlaksmääratud kolme kuu jooksul, ning teiseks eespool kirjeldatud töötajatel ja sellistel töötajatel, kellel on tööseadustiku artikli 358 lõike 1 punkti 3 alusel töösuhte lõppemisel õigus rahuldamata nõudeid hõlmavale kaitsele kolme aasta jooksul alates ajast, mil nõue oleks pidanud olema rahuldatud? 4. Kas direktiivi [2008/94] artiklit 4 koosmõjus artikliga 3 ja proportsionaalsuse põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline säte nagu [töötajate nõuete tagamise seaduse] artikkel 25, mille kohaselt lõpeb tagatud nõuete esitamise ja rahuldamise õigus automaatselt, ilma et iga juhtumi asjaolusid oleks võimalik eraldi hinnata, kui pankrotimenetluse algatamise otsuse kandmisest äriregistrisse on möödunud kaks kuud?“
89

Lõpetuseks tuleb igal juhul tulemusetuna tagasi lükata argumendid selle kohta, et komisjon on rikkunud oma kohustusi sellega, et ei võidelnud piisaval määral Läti tollis esineva korruptsiooniga ega avaldanud teatist importijate teavitamiseks asjaomasel perioodil Lätis valitsenud olukorrast, kuivõrd need ei seondu tingimustega, mis esinesid siis, kui Combaro tegeles vaidlusaluses otsuses käsitletud impordiga. Nimelt omavad need argumendid selles küsimuses tähtsust ainult siis, kui olla seisukohal, et vaidlusaluste sertifikaatide väljastaja oli see astus, mida aga konkreetselt tõendatud ei ole.
42

Sissejuhatuseks tuleb märkida, et eelotsusetaotlusest selgub, et sama kohus teises koosseisus otsustas, et 2006. aasta määrus ei anna direktiivi 2004/38 artikli 3 lõikes 2 nimetatud isikutele right of appeal’i (edasikaebeõigust). Just seda silmas pidades tulebki neljandat küsimust mõista. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus mitte selle kohta, kas võimalik kohtulik kontroll nende isikute huvides puudub, vaid selle kohta, kas direktiiviga 2004/38 on nõutud, et oleks õiguskaitsevahend, mis võimaldab kohtul nii õigusliku kui ka faktilise kontrolli teostamist.
21

Olles neil asjaoludel seisukohal, et tema menetluses olevates kohtuasjades tekivad liidu õiguse tõlgendamise küsimused, otsustas Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Brüsseli hollandikeelne esimese astme kohus, Belgia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on sõnastatud identselt kohtuasjades C‑397/17 ja C‑398/17: „1. Kas KNi alamrubriiki 73071910 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab keragrafiitmalmist toruliitmikke, millel on põhikohtuasjas kõne all olevate toruliitmike omadused, kui nende toruliitmike objektiivsetest omadustest tuleneb, et need erinevad oluliselt tempermalmist, kuna keragrafiitmalmi sepistatavus ei tulene vastavast kuumtöötlemisest ja keragrafiitmalmi grafiit on tempermalmist erinevas vormis, see tähendab, et tegemist on keraja, mitte pesaja grafiidiga? 2. Kas KNi alamrubriiki 73071100 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab keragrafiitmalmist toruliitmikke, millel on põhikohtuasjas kõne all olevate toruliitmike omadused, kui keragrafiidi objektiivsetest omadustest tuleneb, et need langevad sisuliselt kokku mittetempermalmi objektiivsete omadustega? 3. Kas KNi selgitavad märkused alamrubriigi 73071910 kohta, milles on märgitud, et tempermalm hõlmab keragrafiitmalmi, tuleb jätta tähelepanuta osas, milles need näevad ette, et tempermalm hõlmab keragrafiitmalmi, kui on kindel, et keragrafiitmalmi puhul ei ole tegemist tempermalmiga?“
23

Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) leiab, et kõnesolevad seadmed kuuluvad direktiivi 1999/5 kohaldamisalasse, kuna nende näol on tegemist raadioseadmetega selle direktiivi artikli 10 lõike 4 tähenduses. Kohus täpsustab, et direktiivi artikli 5 kohaselt eeldatakse, et direktiivi artiklis 3 sätestatud olulised nõuded on täidetud, kui tooted vastavad ühtlustatud standarditele. Ta märgib veel, et direktiivis 1999/5 on ilmne vastuolu, mis puudutab raadioseadmete vastavust direktiivi artiklis 3 sätestatud oluliste nõuetega. Direktiivi artikli 12 lõike 1 teises lõigus on sätestatud, et kõik olulistele nõuetele vastavad seadmed on tähistatud direktiivi VII lisas esitatud CE‑vastavusmärgisega, ent selles sättes on ka ette nähtud, et kui kohaldatakse direktiivi III lisas kirjeldatud korda, lisatakse märgisele teavitatud asutuse identifitseerimisnumber. Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) hinnangul tuleneb seevastu direktiivi III lisast, et kui olulised raadiokatsed on ühtlustatud standardites kindlaks määratud, ei ole vaja kinnitatud CE‑vastavusmärgisele teavitatud asutuse identifitseerimistunnust lisada.
22

Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2001/23 kohaldamisalasse kuulub peamiselt tööjõul põhineva tegevuse raames teenuslepingu ülemineku korral ühe ettevõtja teise asemele astumine kollektiivlepingu alusel, mis näeb ette, et omandajast ettevõtja on kohustatud üle võtma eelnevalt teenust osutanud ettevõtja personali. Kui see on nii, siis soovib ta teada saada, kas selle direktiivi artikli 3 lõikega 1 on kooskõlas kohaldatava kollektiivlepingu säte, mis näeb ette, et üleandja ja omandaja solidaarvastutus on välistatud seoses selliste lepinguliste kohustuste täitmisega, mis on tekkinud töölepingute alusel enne asjaomase teenuse üleminekut.
28

Seejärel, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 49–55 märkis, põhineb väärismetallide ja -kivide väljajätmine kasuminormi maksustamise korrast asjaolul, et väärtus, mis tuleks omistada väärismetallidele ja -kividele, ei tulene mitte üksnes nende kasutamisest toorainena teiste kaupade tootmiseks, vaid see on suures osas tegeliku koguväärtuse funktsioon, mille võib neile omistada. Niisiis, ilma et oleks isegi vaja neid integreerida või ümber kujundada tootesse, millel on konkreetne kasutusotstarve, on neil metallidel ja kividel neile omane kasutusotstarve, milleks on väljendada väärismetallide ja -kivide turul realiseeritavat rahalist väärtust. Lisaks, tegelik koguväärtus ei kao, kuna selliseid metalle ja kive saab kasutada korduvalt uuesti asjaolu tõttu, et need materjalid on kergesti eraldatavad ja ümberkujundatavad, säilitades samas oma väärtuse.
18

Montego Bay konventsiooni artikli 220 „Kohustuste täitmise tagamine rannikuriikide poolt“ lõigetes 3–6 on sätestatud alused rannikuriigi pädevusele võtta sunnimeetmeid laeva suhtes, mis on rikkunud tema majandusvööndis laevade põhjustatud merereostust käsitlevaid rahvusvahelisi reegleid ja standardeid. Need lõiked on sõnastatud järgmiselt: „3. Kui on [piisav alus kahtlustada], et riigi majandusvööndis või territoriaalmeres sõitev laev on majandusvööndis viibides rikkunud laevadelt pärineva reostuse vältimise, vähendamise ja kontrollimise rahvusvahelisi reegleid ja standardeid või nendega kooskõlas olevaid ja nende kehtestamiseks vastuvõetud siseriiklikke õigusakte, võib riik laevalt nõuda teavet tema päritolu ja kodusadama, tema eelmise ja järgmise külastatava sadama ning muude rikkumise tuvastamiseks vajalike asjaolude kohta. 4. Riigid võtavad vastu õigusakte ning võtavad muid meetmeid, et nende lipu all sõitvad laevad täidaksid lõike 3 kohaselt esitatava teabe edastamise nõudeid. 5. Kui on [piisav alus kahtlustada], et riigi majandusvööndis või territoriaalmeres sõitev laev on majandusvööndis viibides pannud toime lõikes 3 nimetatud rikkumise, mille tagajärg on heide, mis põhjustab või ähvardab põhjustada märkimisväärse reostuse, ja kui laev keeldub teabe andmisest või kui laeva antud teave ilmselgelt ei vasta tegelikule olukorrale ja kui juhtumi muud asjaolud seda nõuavad, korraldab riik laeva inspekteerimise. 6. Kui on [selgeid] tõendeid, et riigi majandusvööndis või territoriaalmeres sõitev laev on majandusvööndis pannud toime lõikes 3 nimetatud rikkumise, mis on põhjustanud ulatusliku heite, mis tekitab või ähvardab tekitada ulatuslikku kahju [rannikualadele või rannikuriigi seotud huvidele] või territoriaalmere või majandusvööndi kõigile loodusvaradele, ning kui tõendid seda toetavad, võib see riik 7. jagu arvestades algatada menetluse, sealhulgas pidada laeva kinni kooskõlas oma õigusaktidega.“ [täpsustatud tõlge]
26

PRIA täpsustab, et kõnealune arheoloogiamälestis on kivikalme, mis on kantud Muinsuskaitseameti kodulehel olevasse riiklikku registrisse. Sellega seoses on kinnistusraamatusse tehtud kanne riigi ostueesõiguse kohta. Ta märgib, et vaidlustatud otsuste vastuvõtmisel on ta tuginenud ka neile asjaoludele. Ta lisab, et põhikohtuasja kaebaja tegi oma toetusetaotluses märke, et tema valduses on maastikuelement, mida tuleb säilitada. Ta leiab, et ne bis in idem’i põhimõtet ei ole rikutud, kuna ei ole läbi viidud kumuleeruvaid väärteo‑ ja kriminaalmenetlusi.
12

Määruse artikli 395 „Riskide kontsentreerumise piirmäärad“ lõigetes 1 ja 5 on sätestatud: „1. Krediidiasutus või investeerimisühing ei võta pärast artiklite 399–403 kohast krediidiriskide maandamise mõju arvessevõtmist sellist riskipositsiooni ühe kliendi või omavahel seotud klientide rühma suhtes, mis on suurem kui 25% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist. Kui kõnealune klient on krediidiasutus või investeerimisühing või kui omavahel seotud klientide rühma kuulub üks või mitu krediidiasutust või investeerimisühingut, ei või riskipositsiooni väärtus olla rohkem kui 25% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist või 150 miljonit eurot (olenevalt sellest, kumb väärtus on suurem), eeldusel et kõigi nende omavahel seotud klientide riskipositsioonide summa, kes ei ole krediidiasutused või investeerimisühingud, ei ületa pärast artiklite 399–403 kohast riskide maandamise mõju arvessevõtmist 25% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist. Kui 150 miljoni euro suurune summa ületab 25% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist, ei või riskipositsiooni väärtus pärast artiklite 399 kuni 403 kohast krediidiriski maandamise mõju arvessevõtmist ületada krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitaliga võrreldes mõistlikku piirmäära. Krediidiasutus või investeerimisühing määrab kõnealuse piirmäära kindlaks vastavalt kooskõlas [direktiivi 2013/36] artiklis 81 osutatud põhimõtete ja protseduuridega, et juhtida ja kontrollida kontsentratsiooniriski. Kõnealune piirmäär ei tohi olla rohkem kui 100% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist. Pädevad asutused võivad kehtestada 150 miljonist eurost madalama piirmäära ning teavitavad sellest [Euroopa Pangandusjärelevalvet (EBA)] ja komisjoni. […] 5. Käesolevas artiklis sätestatud piirmäärasid võib krediidiasutuste või investeerimisühingu kauplemisportfelli riskipositsioonide puhul ületada juhul, kui täidetud on järgmised tingimused: a) kauplemisportfelli mittekuuluv riskipositsioon kliendi või omavahel seotud klientide rühma suhtes ei ületa lõikes 1 sätestatud piirmäära, kui see piirmäär on arvutatud aktsepteeritud kapitali suhtes, nii et piirmäärade ületamine tuleneb täielikult kauplemisportfelli arvelt; b) krediidiasutus või investeerimisühing täidab lõikes 1 sätestatud piirmäära ületava osa kohta täiendavat omavahendite nõuet, mis on arvutatud artiklite 397 ja 398 kohaselt; c) kui piirmäärade ületamisest on möödunud 10 päeva või vähem, ei tohi kauplemisportfelli kuuluv riskipositsioon kliendi või omavahel seotud klientide rühma suhtes ületada 500% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist; d) kõik piirmäärade ületamised, mis on kestnud kauem kui 10 päeva, ei tohi kokku ületada 600% krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsepteeritud kapitalist. Iga kord, kui piirmäära on ületatud, teatab krediidiasutus või investeerimisühing pädevatele asutustele viivitamata ületamise summa ning asjaomase kliendi nime ning omavahel seotud klientide rühma nime, kui see on asjakohane.“
46

Kõigist eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimustele tuleb vastata, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 9 tuleb tõlgendada selliselt, et niisugune müügilett, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mida kaupleja kasutab kaubandusmessidel, kus ta tegutseb mõnel päeval aastas, on „äriruum“ selle sätte tähenduses, kui – arvestades kõiki kaupleja tegevusega seotud asjaolusid, eelkõige müügileti väljanägemist ja messi toimumiskohas levitatud teavet – piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas tarbija võis mõistlikult arvata, et see kaupleja seal tegutseb ja võib tema poole pöörduda lepingu sõlmimise eesmärgil, kuid nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.
43

See asjaolu on aga piisav, et järeldada, et põhikohtuasjas käsitletav müügimaks ei kuulu käibemaksudirektiivi artiklis 401 kehtestatud keelu kohaldamisalasse, kuna see ei vasta käibemaksu kõigile põhitunnustele (vt analoogia alusel 12. oktoobri 2017. aasta kohtumäärus Palais Kaiserkron, C‑549/16, ei avaldata, EU:C:2017:761, punkt 21).
32

Neil asjaoludel otsustas Court of Appeal (apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kui: a) kohaldatavates liikmesriigi õigusnormides on ette nähtud, et kohustusliku liikluskindlustuse alt jäävad välja isikud, kelle jaoks ei ole mootorsõidukisse paigaldatud kinnitatud istmeid, b) kehtivas kindlustuspoliisis on ette nähtud, et kindlustuskaitse on piiratud kaassõitjatega, keda sõidutatakse kinnitatud istmetel, ja faktiliselt oli selle poliisi näol õnnetuse toimumise ajal tegemist liikmesriigi õiguse tähenduses tunnustatud kindlustuspoliisiga, c) kohaldatavad liikmesriigi õigusnormid, milles on ette nähtud selline kindlustuskaitse välistamine, on Euroopa Kohtu varasema otsusega (19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Farrell, C‑356/05, EU:C:2007:229) juba tunnistatud liidu õigusega vastuolus olevaks, mistõttu tuleb need jätta kohaldamata, ning d) liikmesriigi õigusnormide sõnastus on selline, mis ei võimalda liidu õiguse nõuetega kooskõlalist tõlgendamist, siis kas kohtumenetluses, mis toimub eraõiguslike isikute ja eraõigusliku kindlustusseltsi vahel seoses 1999. aastal toimunud liiklusõnnetusega, millega põhjustati suur isikukahju kaassõitjale, keda ei sõidutatud kinnitatud istmel, ja milles liikmesriigi kohus on poolte nõusolekul kostjatena kaasanud eraõigusliku kindlustusseltsi ja riigi, […] on liikmesriigi kohus, kes jätab kohaldamata asjakohased riigisisesed õigusnormid, ka kohustatud kohaldamata jätma […] liikluskindlustuspoliisis sisalduva välistamisklausli või muul moel takistama kindlustusandjat tuginemast asjakohasel ajal kehtinud välistamisklauslile, nii et kannatanu oleks võinud selle poliisi alusel nõuda kahju hüvitamist otse sellelt kindlustusseltsilt? Teise võimalusena: kas selline tulemus oleks sisuliselt võrdväärne direktiivi horisontaalse vahetu õigusmõjuga eraõigusliku isiku suhtes viisil, mis on liidu õigusega keelatud?“
51

Eespool toodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikleid 167 ja 168 ning neutraalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur leiab, et äriühing, kelle asukoht on muus liikmesriigis, ja filiaal, mis sellel äriühingul on esimeses neist riikidest, moodustavad kaks eraldi maksukohustuslast, sest mõlemal üksusel on maksukohustuslasena registreerimise number, ning sel põhjusel keeldub andmast filiaalile õigust maha arvata käibemaks võlateatistelt, mille on väljastanud majandushuviühing, mille liige on kõnealune äriühing, mitte aga selle filiaal.
29

Neil asjaoludel otsustas Latvijas Republikas Satversmes tiesa (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel põllumajandusvaldkonnas jagatud pädevust arvestades tuleb määruse nr 1257/1999 sätteid ühte selle määruse eesmärkidest – et põllumajandustootjad osaleksid ennetähtaegselt pensionile jäämise meetmes – silmas pidades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui liikmesriik võtab nimetatud määruse rakendamise meetmete raames vastu õigusnormi, millega on lubatud ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust pärida? 2. Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt, see tähendab kui määruse nr 1257/1999 sätetega on välistatud, et ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust võiks pärida, siis kas on võimalik, et olukorras, kus […] komisjon on nõuetekohase menetluse kohaselt lugenud liikmesriigi õigusnormi määruse nr 1257/1999 sätetega kooskõlas olevaks ja põllumajandustootjad on kasutanud ennetähtaegselt pensionile jäämise meedet liikmesriigi tava järgi, on omandatud subjektiivne õigus nimetatud meetme raames antud toetust pärida? 3. Kui teisele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt, see tähendab kui on võimalik, et on omandatud niisugune subjektiivne õigus, kas siis […] komisjoni maaelu arengu komitee 19. oktoobri 2011. aasta koosoleku järeldus, et ennetähtaegselt pensionile jäämise toetust ei saa põllumajandusettevõtte üleandja pärijatele edasi anda, võib olla alus eespool nimetatud omandatud subjektiivse õiguse enneaegselt lõpetamiseks?“
20

Nendel asjaoludel otsustas Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Berliini ja Brandenburgi liidumaade kõrgeim töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kõigis viidatud kohtuasjades sõnastatud ühtemoodi: „1. Kas „tööandjat kontrolliv ettevõte“ […] direktiivi 98/59 […] artikli 2 lõike 4 esimese lõigu tähenduses on vaid selline ettevõtja, kelle mõju on tagatud osaluste ja hääleõiguste kaudu, või piisab ka lepinguga tagatud ja/või faktilisest mõjust (mis tuleneb näiteks füüsiliste isikute korralduste andmise võimalustest)? 2. Kui esimesele küsimusele vastatakse nii, et osaluste ja hääleõigustega tagatud mõju ei ole nõutav: Kas „kollektiivse koondamise otsusega“ direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 esimese lõigu tähenduses on tegemist ka siis, kui tööandjat kontrolliv ettevõtja annab tööandjale selliseid korraldusi, et tööandjal tekib majanduslik vajadus teha kollektiivse koondamise otsus? 3. Juhul kui teisele küsimusele tuleb vastata jaatavalt: Kas direktiivi 98/59 artikli 2 lõike 4 teine lõik koosmõjus lõike 3 punktiga a ja punkti b alapunktiga i ning lõikega 1 näevad ette, et töötajate esindajaid tuleb teavitada ka sellest, millistel majanduslikel või muudel põhjustel tegi tööandjat kontrolliv ettevõtja otsused, mille tagajärjel kavandab tööandja kollektiivset koondamist? 4. Kas direktiivi 98/59 artikli 2 lõikega 4 koosmõjus lõike 3 punktiga a ja punkti b alapunktiga i ning lõikega 1 on kooskõlas panna töötajatele, kes pöörduvad kollektiivse koondamise raames toimunud töölepingu ülesütlemise tühisuse tuvastamiseks kohtusse, tuginedes sellele, et töölepingut üles ütlev tööandja ei ole töötajate esindajatega nõuetekohaselt konsulteerinud, põhjendamiskohustus ja tõendamiskoormis, mis läheb ettevõtja kontrollivat mõju tõendavate asjaolude esitamisest kaugemale? 5. Kui vastus neljandale küsimusele on jaatav: Milliseid täiendavaid põhjendamis- ja tõendamiskohustusi võib töötajatele sellisel juhul eespool nimetatud sätete alusel panna?“
21

Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb kõigepealt, et see põhimõte on seotud arusaamaga, et karistatavaks tunnistamise ja karistused võib sätestada ainult juhul, kui need on vajalikud. Selle vajaduse hindamine on aga erilaadne majandusalaste õigusnormide puhul, mis on oma olemuselt muutuvad. Selles valdkonnas ei tähenda asjaolu, et meede ei ole praegust majanduslikku olukorda arvestades enam vajalik, seda, et selle varasemat rikkumist ei tule enam karistada.
23

Euroopa Kohus on 3. juuli 2008. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Iirimaa (C‑215/06, EU:C:2008:380) siiski leidnud, et kuna Iirimaa andis raieloa ilma eelneva keskkonnamõju hindamiseta, siis on ta rikkunud liidu õigusest tulenevaid kohustusi. Ta toob esile, et selle kohtuotsuse punktis 109 on Euroopa Kohus rõhutanud asjaomase geograafilise ala keskkonnatundlikkust, mis on direktiivi 2011/92 III lisas nimetatud valikukriteerium ja mille hindamisel peab eelkõige silmas pidama „looduskeskkonna vastuvõtuvõimet“, pöörates erilist tähelepanu mägi‑ ja metsapiirkondadele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul võib selliseid kaalutlusi võtta kui direktiivi 2011/92 II lisa punkti 1 alapunktis d sisalduva mõiste „raadamine maakasutusviisi muutmiseks“ laiendamist, või isegi kui viidet sellele, et tuleb kavandada selle mõiste tõlgendamist teisiti, kui on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 22.