ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Kas on lubatud, et tarnija nõuetekohaselt käibemaksu otstarbel dokumenteeritud ja deklareeritud tarneid, nagu põhikohtuasjas kõne all olevad tarned, millega seoses nende saaja sai tegelikult arvel näidatud kaupade omandiõiguse ning mille suhtes puuduvad andmed selle kohta, kas ta sai kauba tegelikult isikult, kes ei ole arve väljastaja, ei loeta üksnes seetõttu tasuliseks tarneteks direktiivi 2006/112 artikli 2 tähenduses, et tarnijat ei leitud märgitud aadressil ja et ta ei esitanud revisjoni raames nõutud dokumente või ei tõendanud maksuhaldurile kõiki tarnete tegemise asjaolusid, sealhulgas müüdud kauba päritolu?
2.

Kas neutraalse maksustamise põhimõtet kui aluspõhimõtet, mis on oluline ühise käibemaksusüsteemi loomiseks ja toimimiseks, tuleb tõlgendada nii, et selline maksukontrollipraktika nagu põhikohtuasjas, mis käibemaksu hilinenud arvutamise korral määrab selle eest sanktsioonina viivitusintressi ning jätab asjaomase isiku täiendava sanktsioonina ilma sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusest, on kassatsioonkaebuse esitaja puhul konkreetselt esinevatel asjaoludel lubatav, kusjuures arvesse tuleb võtta seda, et tehingut ei ole varjatud, tehingu kohta on tehtud kanded raamatupidamisse, vajalik teave on tehtud kättesaadavaks maksuhaldurile, tegemist ei ole kuritarvitusega ja riigieelarvele ei ole tekitatud kahju?
—

tuvastada, et Madalmaade Kuningriik on rikkunud Euroopa Liidu toimimise lepingust, eelkõige selle artiklist 49 tulenevaid kohustusi, kui ta on heaks kiitnud ja kehtima jätnud 2001. aasta tulumaksuseaduse (Wet inkomstenbelasting) artiklid 3.60 ja 3.61 ning 1969. aasta ettevõtte tulumaksu seaduse (Wet Vennootschapsbelasting) artiklid 15c ja 15d nende praegusel kujul;
1.

Kas direktiivi 2004/39/EÜ (1) artikli 4 punkti 14 ja artikleid 9–14 võib tõlgendada nii, et neid kohaldatakse nii peamise kauplemisturu suhtes, millele on tegevusloa andnud CNVM (Comisia Națională a Valorilor Mobiliare (riiklik väärtpaberikomisjon)), kui ka järelturu suhtes, mis on alates 2005. aastast esimessse lõimitud (…), kuid mida käsitatakse endiselt reguleeritud turust eraldiseisvana, ilma et tema õiguslikku olemust oleks regulatiivselt selgitatud?
3.

Kas määruse (EÜ) nr 423/2007 artikli 7 lõikes 4 sisalduv koosseisutunnus „teadlikult ja tahtlikult” eeldab ühelt poolt seda, et kättesaadavaks tegemise keelust kõrvalehoidmisest, mis on tagajärg või eesmärk, ollakse tegelikult teadlik, ja teiselt poolt seda, et olemas on kaugemale minev voluntatiivne element, seda vähemasti tähenduses, et teo toimepanija keelust kõrvalehoidmist igatahes möönab? Või peab teo toimepanija keelust kõrvalehoidmise lausa eesmärgiks seadma, seega tegutsema kavatsetult? Või ei ole teadlik kõrvalehoidmine nõutav ja piisab pigem sellest, et teo toimepanija peab keelust kõrvalehoidmist üksnes võimalikuks ja seda möönab?
Vaidlustatud kohtuotsusega rikutakse lisaks tagasiulatuva jõu keeldu, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Vaidlustatud otsuses kohaldas komisjon 9. detsembril 2005 vastu võetud ühenduse suuniseid lennujaamade rahastamise ja piirkondlikest lennujaamadest opereerivate lennuettevõtjate riikliku stardiabi kohta tagasiulatuvalt juba 4. novembril 2004 võetud infrastruktuurimeetmetele. Üldkohus eitab sellist nn 2005. aasta suuniste tagasiulatuvat kohaldamist ning toetab seeläbi eespool nimetatud põhimõtteid rikkudes komisjoni poolt loodud vastuolulist ja faktiliselt väära õiguslikku olukorda. Üldkohus ei tunnista, et endiselt on jõus nn 1994. aasta lennuliikluse suunised, mille kohaselt on lennujaamade infrastruktuuri riiklik rahastamine üldine meede, millele ei kohaldata riigiabi kontrolli.
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/18

Comap SA 9. juunil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu 24. märtsi 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-377/06: Comap versus komisjon

(Kohtuasi C-290/11 P)

2011/C 252/32

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Comap SA (esindajad: advokaadid A. Wachsmann ja S. de Guigné)

Teine menetlusosaline: Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

— esimese võimalusena, — tühistada ELTL artikli 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja protokolli nr 3 alusel tervikuna Üldkohtu 24. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-377/06: Comap vs. komisjon; — rahuldada Comap SA nõuded, mille viimane esitas esimese kohtuastmes Üldkohtus; — tühistada Euroopa Komisjoni 20. septembri 2006. aasta otsus K(2006) 4180 lõplik EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/F-1/38.121 — toruliitmikud) osas, mis puudutab Comap SA–d, ning selle otsuse resolutiivosa toetavad põhjendused osas, milles see otsus määrab Comap SA-le trahvi;

— teise võimalusena, — tühistada ELTL artikli 261 alusel Euroopa Komisjoni eespool nimetatud otsuse artikliga 2g Comap SA-le määratud trahv summas 18,56 miljonit eurot või vähendada ELTL artikli 261 alusel trahvisummat kohase määrani; — igal juhul mõista kõik kohtukulud, sh Comap SA kohtukulud Üldkohtus, välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet.

Comapi esimese väite kohaselt on rikutud õigust sõltumatule ja erapooletule kohtule, kuna komisjoni, mis täidab ühtaegu nii uurimis- kui sanktsioone määravaid ülesandeid, otsuse hindamisel rikkus Üldkohus ilmselgelt õigusnormi ja moonutas asjaolusid, ilma et oleks kohtuasja asjaolude ja eelkõige esitatud tõendite tervikuna ülevaatamise põhjal teostanud kontrolli täielikku pädevust kasutades.

Teises väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rakendas tema suhtes mõiste „avalikult mitteseotuks lugemine” liiga kitsendavat lähenemist, mis eirab karistusõiguse täht-tähelise tõlgendamise põhimõtte nõudeid, mis on välja toodud Euroopa inimõiguste konventsiooni artikli 7 lõikes 1 ja mille kohaselt ei või kellelegi „kohaldada raskemat karistust”. Selline lähenemine rikub ka põhimõtet, mille kohaselt tuleb kahtlusi tõlgendada otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks ja mis on süütuse presumptsiooni põhimõtet silmas pidades asjakohane.

Kolmandas väites viitab Comap mitmete tõendite moonutamisele, mis tõi kaasa apellandi ja ühe tema konkurendi kahepoolsete kontaktide ebaõige õigusliku kvalifitseerimise pärast komisjoni läbiviidud kontrolle.

Neljandas ja viimases väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei ole täitnud põhjendamiskohustust, kuna asus seisukohale, et komisjon on piisavalt tõendanud Comapi osaluse ühes ja vältavas rikkumises pärast 2001. aasta märtsi.
—

tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik ei ole vastu võtnud komisjoni 8. veebruari 2010. aasta direktiivi 2010/5/EU, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 98/8/EÜ, et kanda toimeaine akroleiin selle I lisasse (1), järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme või igal juhul ei ole komisjoni sellest teavitanud, siis on ta rikkunud selle direktiivi artiklist 2 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/19

Euroopa Komisjoni 9. juunil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu 29. märtsi 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-33/09: Portugali Vabariik versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-292/11 P)

2011/C 252/34

Kohtumenetluse keel: portugali

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Hetsch, P. Costa de Oliveira ja M. Heller)

Teine menetlusosaline: Portugali Vabariik

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 29. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas T-33/09: Portugali Vabariik vs komisjon;

— teha lõplik otsus küsimuste kohta, mis on käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks ja mis olid Üldkohtusse esitatud hagi esemeks, ning jätta rahuldamata hagi tühistada komisjoni 25. novembri 2008. aasta otsus seoses karistusmaksete sissenõudmisega;

— mõista komisjoni poolt nii esimeses astmes kui apellatsioonimenetluse käigus tekkinud kohtukulud välja Portugali Vabariigilt ning jätta viimase kanda tema enda kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus on rikkunud õigusnormi: i) tõlgendades ekslikult nii komisjoni pädevust Euroopa Kohtu poolt ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsuste täitmisel kui ka tema enda pädevust komisjoni kontrollimisel;

ii) tõlgendades vaidlustatud otsust tehes Euroopa Kohtu 2008. aasta otsuse resolutsiooni osaliselt;

iii) jättes liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamisel arvestamata Euroopa Kohtu 2004. aasta otsusega, rikkudes nii asutamislepingu artikli 260 lõiget 2.

Lisaks on Üldkohtu otsuses õigusnormi rikutud, sest on rikutud põhjendamiskohustust, tuginedes ebapiisavatele ja vastuolulisele põhjendusele, et tõendada seda, et komisjon on ületanud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse piirid, mille on tuvastanud Euroopa Kohus.
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/23

21. juunil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-313/11)

2011/C 252/44

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: D. Bianchi ja A. Szmytkowska)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et Poola Vabariik on rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1829/2003 geneetiliselt muundatud toidu ja sööda kohta (1) artikli 16 lõikest 5 ja artiklitest 19, 20 ning 34 tulenevaid kohustusi, kuna Poolas on keelatud geneetiliselt muundatud sööda tootmine, turuleviimine ja kasutamine ning teatud geneetiliselt muundatud organismide loomasöödaks või loomasöödas kasutamine;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väidab, et Poola Vabariik on rikkunud määrusest nr 1829/2003 tulenevaid kohustusi sellega, et võttis vastu siseriikliku loomasööda seaduse, mis keelab Poolas geneetiliselt muundatud sööda tootmise, turuleviimise ja kasutamise ning teatud geneetiliselt muundatud organismide (GMO) loomasöödaks või loomasöödas kasutamise. Nimetatud määruse, mis näeb ette GMO-loomasööda lubade täielikku ühtlustamise liidu tasandil, vastuvõtmise järel ei või Poola kehtestada õigusnorme, mis keelavad tema territooriumil selliste lubade esemeks olevate toodete turuleviimise, kasutamise ja tootmise. Poola on rikkunud täpsemalt järgmisi õigusnorme:

— määruse nr 1829/2003 artikli 16 lõiget 5, mille kohaselt GMO-dest koosneva või neid sisaldava ning GMO-dest toodetud sööda turuleviimise, GMO-de loomasöödas kasutamise ja nende käitlemise luba antakse, pikendatakse, muudetakse, peatatakse või tühistatakse üksnes nimetatud määruses sätestatud põhjendustel ja selles määruses sätestatud korra kohaselt.

— määruse artiklit 19, mille kohaselt tegeleb Euroopa Komisjon lubade andmisega;

— määruse artiklit 20, mille kohaselt enne määruse jõustumist õiguspäraselt turule viidud tooteid on selles määruses sätestatud tingimustel lubatud;

— määruse artiklit 34 (säte kaitsemeetmete kohta), mis arvestades täielikku ühtlustamist annab ainsa võimaluse asjaomases valdkonnas võtta erakorralisi meetmeid antud loa peatamiseks või muutmiseks.

Siinjuures ei oma tähtsust asjaolu, et vaidlusaluse keelu jõustumine on siseriiklikus õiguses edasi lükatud, sest ainuüksi liidu õigusega vastuolus oleva sätte vastuvõtmine seadusandja poolt ja selle avaldamine tähendab, et Poola Vabariik on rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nimetatud määrusest.

(1) ELT L 268, lk 1; ELT eriväljaanne 13/32, lk 432.
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/18

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaad) 9. juunil 2011 — Staatssecretaris van Financiën versus TNT Freight Management (Amsterdam) BV

(Kohtuasi C-291/11)

2011/C 252/33

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Hoge Raad der Nederlanden

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Staatssecretaris van Financiën

Vastustaja kassatsioonimenetluses: TNT Freight Management (Amsterdam) BV

Eelotsuse küsimus

Kas harmoneeritud süsteemi grupi 30 selgitava märkuse 1 punkti g koostoimes harmoneeritud süsteemi grupi 35 selgitava märkuse 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et verealbumiini, millel endal ravitoime ja profülaktiline mõju puudub, kuid mida valmistatakse teatavate ravitoimega või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks ning mis on nimetatud valmististe puhul asendamatu ning millel tulenevalt toote olemusest puudub muu kasutusotstarve, tuleb käsitada selgitava märkuse tähenduses sellisena, et see on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 252/19

14. juunil 2011 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Prantsuse Vabariik

(Kohtuasi C-296/11)

2011/C 252/36

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: C. Soulay ja L. Lozano Palacios)

Kostja: Prantsuse Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik kohaldas reisibüroodele ette nähtud erikorda teenuste suhtes, mida osutatakse muudele isikutele kui reisijad (eelkõige teistele reisibüroodele), siis on Prantsuse Vabariik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1) (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi) artiklitest 306–310 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon esitas üheainsa väite, et põhjendada oma hagi, mille kohaselt on reisibüroodele ette nähtud erikorda kohaldatud vääralt teenuste suhtes, mida osutatakse muudele isikutele kui reisijad. Sellega seoses märgib ta, et nimetatud kord on kohaldatav vaid siis, kui reisiteenus on müüdud reisijale. Seevastu ei ole see kohaldatav teenuste suhtes, mida reisibürood osutavad teistele reisibüroodele või reisikorraldajatele. Tuginedes üldise maksuseadustiku sätete sõnastusele, mis viitavad mõistele „klient” ja mitte mõistele „reisija”, kasutab kostja „kliendile” tuginevat lähenemisviisi ja kohaldab seega reisibüroodele ette nähtud erikorda laiendavalt.

Komisjon lükkab tagasi ka Prantsuse ametiasutuste kaitstava teesi, mille kohaselt võimaldavad Prantsuse õigusnormid saavutada paremini erikorraga taotletavad eesmärgid, st reisbüroode haldusformaalsuste lihtsustamine ja käibemaksutulu laekumine liikmesriigile, kus toimus iga individuaalse teenuse lõpptarbimine.

(1) ELT L 347, lk 1.
—

tuvastada, et kuna Soome Vabariik on kohaldanud arvonlisäverolaki (1501/1993) (käibemaksuseadus) §-s 80 reisibüroode suhtes kehtestatud erikorda muudele isikutele kui reisijatele reisteenuste müügi suhtes, siis on Soome Vabariik rikkunud nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1) artiklitest 306-310 tulenevaid kohustusi;
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ (1) elukindlustuse kohta artikkel 50, mille lõike 1 kohaselt, ilma et see piiraks kogu edasist kooskõlastamist, kohaldatakse iga elukindlustuslepingu suhtes ainult kohustuse liikmesriigi elukindlustusmaksete kaudseid makse ja maksutaolisi lõivusid ja mille lõike 3 kohaselt kuni edaspidise kooskõlastamiseni kohaldab iga liikmesriik tema territooriumil kohustusi võtvate elukindlustusseltside suhtes esimese lõigu alusel nõutavate kaudsete maksude ja maksutaoliste lõivude maksmise tagamiseks oma siseriiklikke õigusnorme, on vastuolus selliste siseriiklike õigusnormidega, nagu WDRT artikkel 173 ja artikkel 175/3, mille kohaselt tuleb kindlustuslepingutelt (sealhulgas elukindlustustelt) tasuda iga-aastast maksu, kui riski asukoht on Belgias, eelkõige kui kindlustusvõtja alaline elukoht on Belgias, või kui kindlustusvõtja on juriidiline isik, siis kui selle juriidilise isiku, kelle suhtes leping on sõlmitud, püsiv tegevuskoht asub Belgias, jättes arvesse võtmata kindlustusvõtja elu- või asukoha lepingu sõlmimise ajal?
1.

Kas kuuenda direktiivi (1) artikli 13 B osa punkti d alapunkti 5 tuleb tõlgendada nii, et ka sellised tehingud nagu need, mida maksukohustuslane on osutanud, mis peamiselt puudutavad asjaomastele äriühingutele kuuluvaid kinnisasju ja nende (kaudset) võõrandamist, jäävad ainuüksi juba seetõttu selle sätte kohaldamisalasse, kuna nende tehingute eesmärk oli äriühingu aktsiate võõrandamine ja need viisid sellise tulemuseni?
—

Üldkohus ei hinnanud apellandi taotletud kaubamärgi eristusvõimet mitte taotluses esitatud sõnastuse alusel vaid lähtudes sellest, et see on lihtsalt „reklaamlause”. Apellant väidab, et sellega rikkus Üldkohus õigusnormi ja nõuetekohaselt tuleb kaubamärgi eristusvõimet hinnata seoses asjaomaste kaupade ja teenustega ning asjaomase avalikkusega.
1.

Kas ELTL artikliga 20 on vastuolus see, kui kolmanda riigi kodanikule keeldutakse elatusvahendite puudumise tõttu elamisluba andmast perekondlikus olukorras, kus tema abikaasa ülalpidamisel on laps, kellel on liidu kodakondsus, ja kus kolmanda riigi kodanik ei ole selle lapse vanem ega hooldaja?
ET Euroopa Liidu Teataja C 269/26

Deichmann SE 20. juunil 2011 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 13. aprilli 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-202/09: Deichmann SE versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-307/11)

2011/C 269/49

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Deichmann SE (esindaja: advokaat O. Rauscher)

Teine menetlusosaline: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu 13. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas T-202/09;

— tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) neljanda apellatsioonikoja 3. aprilli 2009. aasta (asi R 224/2007-4) otsus;

— mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.

Väited ja peamised argumendid

Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Üldkohtu otsuse peale, millega jäeti rahuldamata apellandi tühistamishagi Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) neljanda apellatsioonikoja 3. aprilli 2009. aasta otsuse peale, millega lükati tagasi apellandi taotlus registreerida kujutismärk, mis kujutab endast joontega viirutatud ärapööratud linti. Kaubamärgi kaitset taotleti kaupadele Nizza kokkuleppe klassis 10 (ortopeedilised jalatsid) ja klassis 25 (jalatsid).

Vaidlustatud otsus rikub nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 (edaspidi „kaubamärgimäärus”) artikli 7 lõike 1 punkti b ja artikli 74 lõike 1 esimest lauset.

Vaidlustatud otsuse aluseks on väär järeldus, et piisab ainult võimalusest või tõenäosusest, et mõni asjaomase tähise kasutamisviis ei ole eristusvõimeline, et kaubamärki tuleb pidada eristusvõimetuks. Tegelikult piisab aga juba tõenäolisest võimalusest, et kaubamärki kasutatakse eristusvõimeliselt, et välistada puuduvast eristusvõimest tulenev registreerimisest keeldumise põhjus. See tuleneb kaubamärgimääruse artikli 7 lõike 1 punkti b ja artikli 7 lõike 1 punkti c sõnastuse võrdlusest ja see kujutab endast käesolevaks ajaks Saksamaa Bundesgerichtshofi (kõrgeim üldkohus) ja Bundespatentgerichti (liidu patendikohus) poolt kinnitatud põhimõtet

Jalatsite (ortopeedilised) puhul peetakse tähist muu hulgas päritolutähiseks, kui jalatsite tähistuses tavapäraselt kasutatav sisetalla tagumine keskmine osa on asetatud märgisele või kingakarbile. Sellise ilmselge kasutamisvõimaluse taustal ei saa nõustuda Üldkohtu seisukohaga, et kaitset taotletav kaubamärk seisneb kauba enda kujutisest.

Üldkohus jättis lisaks tähelepanuta apellandi viidatud kaubamärkide alase kohtupraktika spordi- ja vabaajajalatsite valdkonnas, kuigi tal on vastav kohustus kaubamärgimääruse artikli 74 lõike 1 esimeses lauses sätestatud ameti omal algatusel uurimise põhimõtte kohaselt.

Lõpuks ei oleks kohus tohtinud asjaomase kaubamärgi eristusvõimet eitada põhjendusega, et apellandi ülesanne on konkreetsete ja põhjendatud andmetega tõendada, et taotletud kaubamärk on eristusvõimeline.
2.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav: Kas 12. detsembri 2007. aasta Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 või Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et juhul kui 100 % lühendatud tööaja õiguspärase rakendamise tõttu on nädalas töötatud tööpäevade arv null, viiakse osalise tööajaga töötaja tasulise põhipuhkuse kestus pro rata temporis sellega vastavalt nulli ning osalise tööajaga töötajal ei ole seega õigust saada puhkust perioodi eest, mil ta töötas 100 % lühendatud tööajaga?
ET Euroopa Liidu Teataja C 269/29

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Koszalinie (Poola Vabariik) 28. juunil 2011 — Krystyna Alder ja Ewald Alder versus Sabina Orłowska ja Czesław Orłowski

(Kohtuasi C-325/11)

2011/C 269/56

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Rejonowy w Koszalinie

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Krystyna Alder ja Ewald Alder

Kostjad: Sabina Orłowska ja Czesław Orłowski

Eelotsuse küsimused

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1393/2007 kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 1 lõiget 1 ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et on lubatav lugeda kättetoimetatuks kohtutoimikusse lisatud kohtudokumendid, mis on adresseeritud teises liikmesriigis peamist või alalist elu- või asukohta omavale isikule, kui kõnealune isik ei ole määranud dokumente vastu võtma volitatud isikut, kelle elu- või asukoht on liikmesriigis, kus kohtumenetlus toimub?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1393/2007, kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (dokumentide kättetoimetamine), millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000 (ELT L 324, lk 79).
1.

Kas selleks, et tõlgendada „eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamist” direktiivi 77/388/EMÜ (1) artikli 13 B osa punkti d alapunkti 6 tähenduses, tuleb seda tõlgendada nii, et eriotstarbelise investeerimisfondi haldamine kolmanda isiku poolt on ainult siis piisavalt omane ja seeläbi maksuvaba, kui a) ta pakub haldamis- ja mitte ainult nõustamisteenust või b) teenus erineb oma olemuselt selle sätte alusel maksuvabastusele iseloomuliku erisuse põhjal teistest teenustest või c) ta täidab muudetud direktiivi 85/611/EMÜ (2) artikli 5g alusel delegeeritud ülesandeid.
2.

Kas juhul, kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, on eraõigusliku tähtajatu töösuhtega töötaja avalikus teenistuses, kes töötab ametikohtade loetellu kuuluval ametikohal ja teeb sama tööd nagu eraõigusliku tähtajalise töösuhtega töötaja, kes töötab ametikohtade loetellu mitte kuuluval ametikohal, „võrreldav alatine töötaja” raamkokkuleppe klausli 3 punkti 2 ja klausli 4 punkti 1 tähenduses või piisab asjaolust, et riigi põhiseadus (artikkel 103) ja vastavad rakendusseadused näevad tema puhul ette eriteenistuskorra (vastavalt põhiseaduse artikli 103 lõikele 3 töölevõtmise ja eritagatise osas), et pidada teda mittevõrreldavaks ja seega samastatavaks eraõigusliku tähtajalise töösuhtega töötajaga, kes töötab ametikohtade loetellu mitte kuuluval ametikohal?