ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas niisugust kapitali liikumise piirangut, mis tuleneb Prantsuse õigusnormidest – mille kohaselt maksustatakse vaidlusaluste maksudega kõik teatud kapitalitulu saajad, tegemata mitte mingit vahet selle koha alusel, mille sotsiaalkindlustussüsteemis nad kindlustatud on – koostoimes Euroopa Liidu teisese õigusnormiga, võib pidada Euroopa Liidu toimimise lepingu kõnealuse artikli sätetega kooskõlas olevaks, eelkõige: — arvestades [ELTL] artikli 64 lõiget 1 selle kohaldamisalasse kuuluva kapitali liikumise osas, põhjendusel, et piirang tuleneb 29. aprilli 2004. aasta määruse [(EÜ) nr 883/2004] artiklis 11 sätestatud põhimõttest, et kohaldamisele kuuluvad ühe riigi õigusaktid, mis kehtestati liidu õiguses 14. juuni 1971. aasta määruse [(EMÜ) nr 1408/71] artikliga 13 ehk siis varasemal kuupäeval kui 31. detsember 1993, samas kui kõnealused kapitalitulult kinnipeetavad maksud kehtestati või muudeti kohaldatavaks pärast 31. detsembrit 1993; — arvestades [ELTL] artikli 65 lõiget 1, põhjendusel, et Prantsuse maksualased õigusnormid, mida kohaldatakse kooskõlas 29. aprilli 2004. aasta määrusega [(EÜ) nr 883/2004], eristavad maksumaksjaid, kes ei ole sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatuse kriteeriumi põhjal samas olukorras; — arvestades ülekaalukast üldisest huvist tulenevaid põhjusi, millega võib põhjendada kapitali vaba liikumise piirangut ja mille kohaselt õigusnormid, mille kohta leitakse, et need tekitavad piirangu kapitali liikumisele kolmandatest riikidest või kolmandatesse riikidesse, vastavad 29. aprilli 2004. aasta määrusega [(EÜ) nr 883/2004] seatud eesmärgile, milleks on töötajate vaba liikumine Euroopa Liidus?
1.

Kas direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on lubatud võimalus, et liikmesriigi kohus, kes otsustab, kas tarbijaga sõlmitud hüpoteeklaenulepingus sätestatud lepingu ennetähtaegse lõpetamise tingimus, mis näeb ette ühe laenumakse tasumata jätmise tõttu lisaks teistele laenumaksete tasumata jätmise juhtudele lepingu lõpetamise, on ebaõiglane, hindab ainult lepingutingimuse või laenumakse maksmata jätmise juhu ebaõiglust ja jätab jõusse lepingutingimuses üldiselt ette nähtud kokkuleppe laenumaksete tasumata jätmise korral lepingu ennetähtaegse lõpetamise kohta, olenemata sellest, et konkreetset hinnangut kehtivuse või ebaõigluse kohta tuleks hakata arvestama alates õiguse kasutamise hetkest?
—

tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on jätnud jõusse õigusnormid, mille kohaselt arvutatakse sellise kinnisasjaga seotud tulude arvestamisel, mida ei ole üürile antud või mis on antud üürile kas füüsilistele isikutele, kes seda ärilistel eesmärkidel ei kasuta, või juriidilistele isikutele, kes annavad selle kasutada füüsilistele isikutele isiklikul eesmärgil, maksustatav väärtus katastriüksuse väärtuse alusel nende kinnisasjade puhul, mis asuvad liikmesriigi territooriumil, ja tegeliku üürihinna alusel nende kinnisasjade puhul, mis asuvad välisriigis, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklist 63 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 40, ning
2.

Kui eeldada, et Taani maksuõigusnormid ei näe ette sellist erinevat kohtlemist, nagu on käsitletud Philipsi kohtuasjas, siis kas juhul, kui mitteresidendist äriühingu püsiva tegevuskoha kahjum on ka vastuvõtva riigi maksustamispädevuses, võib kirjeldatuga sarnane tasaarvestamise keeld iseenesest kujutada endast ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabaduse piirangut, mida peab põhjendama ülekaalukas üldine huvi?
3.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas 27. juuni 2008. aasta rakendusmääruse artiklid 76, 78 ja 81 on kooskõlas kodu puutumatuse põhimõttega, mis on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 8?
3.

Kas direktiivi 2013/32/EL artikli 46 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kohus peab rahvusvahelise kaitse andmata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse menetlemisel direktiivi põhjendusest 54 tulenevalt hindama, kas määruse (EL) nr 604/2013 sätted on taotleja suhtes kohaldatavad, kui liikmesriik ei ole sõnaselgelt otsustanud, et määruse kriteeriumide alusel on taotluse läbivaatamise eest vastutav tema? Kas direktiivi 2013/32 põhjendusele 54 tuginedes tuleb lähtuda sellest, et kui ei ole alust kohaldada määruse (EL) nr 604/2013 artiklit 17 ja rahvusvahelise kaitse taotluse on direktiivi 2011/95 (3) alusel läbi vaadanud liikmesriik, kellele see esitati, siis kuulub asjaomase isiku õiguslik olukord määruse kohaldamisalasse ka juhul, kui liikmesriik ei ole sõnaselgelt otsustanud, et määruse kriteeriumide alusel on taotluse läbivaatamise eest vastutav tema?
2.

Kas nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja energia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 21 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad piirata selle maksuvabastuse kohaldamisala selliselt, et see hõlmab üksnes niisuguse energiatoote tarbimist, mida kasutatakse samaväärse energiatoote (s.o energiatoote, mis on maksustatav samuti nagu tarbitav energiatoode) tootmisel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/19

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší soud České republiky (Tšehhi Vabariik) 18. jaanuaril 2017 – Catlin Europe SE versus O.K. Trans Praha spol. s.r.o.

(Kohtuasi C-21/17)

(2017/C 112/28)

Kohtumenetluse keel: tšehhi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Nejvyšší soud České republiky

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: Catlin Europe SE

Kaebaja põhikohtuasjas: O.K. Trans Praha spol. s.r.o.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1896/2006 (1), millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus, artikli 20 lõiget 2 tuleks tõlgendada selliselt, et kui adressaati ei teavitata, et ta võib keelduda kättetoimetatava dokumendi vastuvõtmisest, nagu on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1393/2007 (2) kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades („dokumentide kättetoimetamine“), millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000 (3) (edaspidi „dokumentide kättetoimetamise määrus“), artikli 8 lõikes 1, siis tekib kostjal (adressaat) sellest õigus nõuda Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (edaspidi „Euroopa maksekäsu määrus“), artikli 20 lõike 2 alusel Euroopa maksekäsu läbivaatamist?

(1) ELT 2006, L 399, lk 1.

(2) ELT 2007, L 324, lk 79.

(3) EÜT 2000, L 160, lk 37; ELT eriväljaanne 19/1, lk 227.
4.

Kui palve saajaks olev liikmesriik peab tõepoolest rakendusmääruse artikli 5 lõikes 2 ette nähtud uuesti läbivaatamise taotlusele vastama mõistliku tähtaja jooksul, siis kas pärast rohkem kui kuue kuu möödumist, nagu see on põhikohtuasjas, on veel tegu mõistliku tähtajaga? Kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis mida tuleb „mõistliku tähtaja“ all mõista?
4.

Kas ELTL artiklit 56, diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning hasartmängutegevusele kehtestatud liikmesriigi piirangute seostatuse ja süstemaatilisuse kohustust tuleb tõlgendada selliselt, et seda artiklit on rikutud ja see kohustus ei ole täidetud ning teenuseosutajaid on põhjendamata erinevalt koheldud, kui on võimalik kindlaks teha, et liikmesriik annab teatavate online hasartmänguteenuste osutamise ainuõiguse riiklikule monopolile, samas kui ta teeb teised online hasartmänguteenused ikkagi kättesaadavaks nii, et antakse välja järjest rohkem kontsessioonilubasid?
11.

Kas nõue tuleb vastavalt määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikele 1 (sama määruse artikli 5 lõike 1 alusel) esitada Belgia kohtutele, konkreetselt ühele Kortrijki kohtule, kuna tüüptingimuste punktis 20, mis on kohaldatav kogu kaubale, mille kostja müüb hagejale, on pooled sõlminud kirjalikult Belgia õiguse kohaselt täielikult kehtiva kohtualluvuse kokkuleppe, mille kohaselt on „kõikides vaidlustest nende laadist olenemata ainupädevad Kortrijki kohtud“ („any dispute of any nature wathsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk“)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/22

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa) 25. jaanuaril 2017 – Lubrizol France SAS versus Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

(Kohtuasi C-39/17)

(2017/C 112/31)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Lubrizol France SAS

Vastustaja: Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 28 ja 30 on vastuolus see, et nende kaupade väärtust, mida solidaarsussotsiaalmakset ja lisamakset tasuma kohustatud isik või tema eest tegutsev isik viib oma ettevõtluse eesmärgil Prantsusmaalt üle mõnesse muusse Euroopa Liidu liikmesriiki, võetakse arvesse nende maksete baasi moodustava kogukäibe kindlaksmääramiseks?
1.1.

Kas liidu õigust, eelkõige direktiivi 2000/78/EÜ (1) artikleid 1, 2 ja 6 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et palgasüsteem, mis on (18. eluaasta täitumisele eelnenud perioodide arvessevõtmise osas) vanuse alusel diskrimineeriv, asendatakse uue palgasüsteemiga, kuid juba teenistuses olevate teenistujate üleminek uude palgasüsteemi toimub nii, et uus palgasüsteem jõustub tagasiulatuvalt alusseaduse jõustumise kuupäevast, ent uue palgasüsteemi palgaastmele esmakordsel määramisel võetakse aluseks kindlaksmääratud üleminekukuu (2015. aasta veebruar) eest varasema palgasüsteemi järgi tegelikult välja makstud palk, millest tulenevalt säilib senise vanuse alusel diskrimineerimise rahaline mõju?
1.

Kas määruse nr 44/2001 artikli 20 lõikest 2 tuleneb võimalus, et Euroopa Liidu liikmesriigi territooriumil asuv tööandja, kelle tema endine töötaja on kaevanud kohtusse liikmesriigis, kus on töötaja alaline elukoht (nagu on sätestatud määruse artiklis 19), saab esitada töötaja vastu vastuhagi samas kohtus, kellele on esitatud põhihagi?
1.

Kas nõukogu 10. novembri 1992. aasta direktiivi 92/96/EMÜ II lisa punkti A [koostoimes] [direktiivi 90/619/EMÜ] (1) artikli 15 lõike 1 kolmanda lõiguga tuleb tõlgendada nii, et tarbijal on taganemisõigus kogu selle aja vältel, mil ta teeb elu- või pensionikindlustuse sissemakseid, kui ta taganemisõigusest mitte teades, kuna elu- või pensionikindlustusettevõtja on teda puudulikult teavitanud, on teinud paljude aastate jooksul lepingu alusel sissemakseid?
4.

Kui palve saajaks olev liikmesriik peab tõepoolest rakendusmääruse artikli 5 lõikes 2 ette nähtud uuesti läbivaatamise taotlusele vastama mõistliku tähtaja jooksul, siis kas pärast seitsme ja poole nädala möödumist, nagu see on põhikohtuasjas, on veel tegu mõistliku tähtajaga? Kui vastus sellele küsimusele on eitav, siis mida tuleb mõistliku tähtaja all mõista?
D.

Juhul, kui küsimusele C vastatakse jaatavalt, siis kas eespool viidatud direktiivi artikli 14 lõige 5 on kooskõlas põhiõiguste harta artikli 18 ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 78 lõikega 1, mis näevad eelkõige ette, et Euroopa teisene õigus peab vastama Genfi konventsioonile, kuna see kehtestab pagulasseisundi andmisest keeldumise põhjuse, ilma, et uuritaks tagakiusamise kartust, nagu on nõutud Genfi konventsiooni artikli 1 punktis A?
2.

Kas ELTL artikleid 56 ja 57 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega tuleb tõlgendada nii, et Austria Vabariik võib tööloa nõudega piirata selliste töötajate lähetamist, kes töötavad Itaalias asuvas äriühingus, on Venemaa ja Valgevene kodanikud ning lähetatakse vahendamise kaudu teise Itaalias asuvasse äriühingusse eesmärgiga, et teine äriühing osutab teenust Austrias, kusjuures Venemaa ja Valgevene töötajate töö teisele äriühingule piirdub teenuse osutamisega Austrias ja neil ei ole teise äriühinguga töösuhet?
1.

Kas nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivile 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (1), lisatud 18. märtsi 1999. aasta raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 5 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis annavad lisatingimusi kehtestamata töölepingu pooltele võimaluse lükata töösuhte lõppemine töötaja jõudmisel üldisesse pensioniikka ajaliste piiranguteta – töösuhte kehtivuse ajal korduvalt sõlmitavate lepingutega – edasi ainult seetõttu, et töötaja omandab üldisesse pensionikka jõudmisel õiguse vanaduspensionile?
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse nii, et osaluste ja hääleõigustega tagatud mõju ei ole nõutav: Kas „kollektiivse koondamise otsusega“ direktiivi 98/59/EÜ artikli 2 lõike 4 esimese lõigu tähenduses on tegemist ka siis, kui tööandjat kontrolliv ettevõtja esitab tööandjale selliseid nõudeid, et tööandjal tekib majanduslik vajadus teha kollektiivse koondamise otsus?
—

tühistada komisjoni 1. oktoobri 2014. aasta otsus riigiabi SA 27408 (C 24/2010 (ex NN 37/2010, EX CP 19/2009)) kohta, mida Hispaania Kuningriik andis maapealse digitaaltelevisiooni kasutuselevõtuks Castilla-La Mancha äärealadel ja vähem linnastunud piirkondades;
ET Euroopa Liidu Teataja C 129/9

Telecom Castilla-La Mancha, S.A. 20. veebruaril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 15. detsembri 2016. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-37/15 ja T-38/15: Abertis Telecom Terrestre S.A. ja Telecom Castilla-La Mancha, S.A. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-92/17 P)

(2017/C 129/11)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Telecom Castilla-La mancha, S.A. (esindajad: advokaadid J. Buendía Sierra ja A. Lamadrid de Pablo)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja SES Astra

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— teha tühistamishagi suhtes lõplik otsus ja tühistada komisjoni otsus; ja

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt ja SES Astralt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsuses kinnitati riigiabi valdkonnas tehtud komisjoni otsust mitme meetme kohta, mille Hispaania Castilla-La Mancha autonoomse piirkonna ametiasutused võtsid, et tagada maapealse digitaaltelevisiooni signaali jõudmine riigi äärealadele, kus elab ainult 2,5 % elanikkonnast. Selles otsuses tunnistas komisjon sisuliselt, et kui ametiasutused ei sekkuks, siis turg sellist teenust ei pakuks. Vaatamata sellele eitas ta, et tegemist on üldist majandushuvi pakkuva teenusega Hispaania õiguse tähenduses ja väitis, et formaalselt ei ole ametiasutused seda „selgelt“ määratlenud ja ülesandeks teinud. Samuti kinnitas ta, et igal juhul puudub ametiasutustel üldist majandushuvi pakkuva teenuse korraldamisel pädevus valida üks kindel tehnoloogia.

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant kaks väidet, mis käsitlevad vaidlustatud kohtuotsuses sisalduvaid õigusnormi rikkumisi, mis puudutavad ELTL artikli 14, artikli 106 lõike 2, artikli 107 lõike 1 ja protokolli nr 26 üldhuviteenuste kohta tõlgendamist.

Apellatsioonkaebuses tuuakse välja eelkõige järgmised kohtuotsuses tehtud vead:

— Üldkohus rikkus selgelt „ilmse vea“ piire, kui ta analüüsis ametiasutuste üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemise ja usaldamise eri akte;

— Üldkohus piiras põhjendamatult liikmesriikide „laiaulatuslikku kaalutlusõigust“, mis on kohaldatav nii üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemise kui ka selle „korraldamise“ suhtes ja mis hõlmab niisiis üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamise korra ja konkreetse tehnoloogia valikut, olenemata sellest, kas need valikud on ära toodud määratlemise aktis või eraldiseisvas aktis;

— Üldkohus analüüsis kohaldatavat Hispaania õigust vääralt, muutes analüüsitud sätete ja neid tõlgendava kohtupraktika sisu, tõlgendades seda õigust ilmselgelt vastuolus selle sisuga ja omistades teatud andmetele ulatuse, mis ei ole vastav seoses teiste andmetega;

— Üldkohus ei asunud seisukohale, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlemine“ ja üldist majandushuvi pakkuva teenuse „usaldamine“ ühele või mitmele ettevõtjale võib toimuda ühes või mitmes eri aktis;

— Üldkohus ei asunud seisukohale, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlemine“ ja „usaldamine“ ei nõua mõne konkreetse vormeli või väljendi kasutamist, vaid sisulist ja funktsionaalset analüüsi; ja
ET Euroopa Liidu Teataja C 129/8

Cellnex Telecom, S.A., varem Abertis Telecom S.A., 20. veebruaril 2017 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 15. detsembri 2016. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T-37/15 ja T-38/15: Abertis Telecom Terrestre S.A. ja Telecom Castilla-La Mancha, S.A. versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-91/17 P)

(2017/C 129/10)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Cellnex Telecom, S.A., varem Abertis Telecom S.A. (esindajad: advokaadid J. Buendía Sierra ja A. Lamadrid de Pablo)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja SES Astra

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— teha tühistamishagi suhtes lõplik otsus ja tühistada komisjoni otsus; ja

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt ja SES Astralt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsuses kinnitati riigiabi valdkonnas tehtud komisjoni otsust mitme meetme kohta, mille Hispaania Castilla-La Mancha autonoomse piirkonna ametiasutused võtsid, et tagada maapealse digitaaltelevisiooni signaali jõudmine riigi äärealadele, kus elab ainult 2,5 % elanikkonnast. Selles otsuses tunnistas komisjon sisuliselt, et kui ametiasutused ei sekkuks, siis turg sellist teenust ei pakuks. Vaatamata sellele eitas ta, et tegemist on üldist majandushuvi pakkuva teenusega Hispaania õiguse tähenduses ja väitis, et formaalselt ei ole ametiasutused seda „selgelt“ määratlenud ja ülesandeks teinud. Samuti kinnitas ta, et igal juhul puudub ametiasutustel üldist majandushuvi pakkuva teenuse korraldamisel pädevus valida üks kindel tehnoloogia.

Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab apellant kaks väidet, mis käsitlevad vaidlustatud kohtuotsuses sisalduvaid õigusnormi rikkumisi, mis puudutavad ELTL artikli 14, artikli 106 lõike 2, artikli 107 lõike 1 ja protokolli nr 26 üldhuviteenuste kohta tõlgendamist.

Apellatsioonkaebuses tuuakse välja eelkõige järgmised kohtuotsuses tehtud vead:

— Üldkohus rikkus selgelt „ilmse vea“ piire, kui ta analüüsis ametiasutuste üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemise ja usaldamise eri akte;

— Üldkohus piiras põhjendamatult liikmesriikide „laiaulatuslikku kaalutlusõigust“, mis on kohaldatav nii üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemise kui ka selle „korraldamise“ suhtes ja mis hõlmab niisiis üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamise korra ja konkreetse tehnoloogia valikut, olenemata sellest, kas need valikud on ära toodud määratlemise aktis või eraldiseisvas aktis;

— Üldkohus analüüsis kohaldatavat Hispaania õigust vääralt, muutes analüüsitud sätete ja neid tõlgendava kohtupraktika sisu, tõlgendades seda õigust ilmselgelt vastuolus selle sisuga ja omistades teatud andmetele ulatuse, mis ei oloe vastav seoses teiste andmetega;

— Üldkohus ei asunud seisukohale, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlemine“ ja üldist majandushuvi pakkuva teenuse „usaldamine“ ühele või mitmele ettevõtjale võib toimuda ühes või mitmes eri aktis;

— Üldkohus ei asunud seisukohale, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlemine“ ja „usaldamine“ ei nõua mõne konkreetse vormeli või väljendi kasutamist, vaid sisulist ja funktsionaalset analüüsi; ja
—

tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole võtnud meetmeid Euroopa Kohtu kohtuasjas C-485/10: komisjon vs. Kreeka, EU:C:2012:395, 28. juunil 2012 kuulutatud kohtuotsuse täitmiseks, on ta rikkunud sellest kohtuotsusest ja ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
ET Euroopa Liidu Teataja C 129/7

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Ühendkuningriik) 20. veebruaril 2017 – Secretary of State for the Home Department versus Rozanne Banger

(Kohtuasi C-89/17)

(2017/C 129/09)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Põhikohtuasja pooled

Apellatsioonkaebuse esitaja: Secretary of State for the Home Department

Vastustaja: Rozanne Banger

Eelotsuse küsimused

1. Kas kohtuotsuses [7.7.1992, Singh, C-370/90, EU:C:1992:296] väljendatud põhimõtetest tulenevalt on nõutav, et liikmesriik väljastaks elamisloa või teise võimalusena hõlbustaks elamisloa andmist sellise ELi kodaniku kolmandast riigist pärit registreerimata elukaaslasele, kes on kasutanud oma aluslepingust tulenevat vaba liikumise õigust, et töötada teises liikmesriigis, ning naaseb sellise elukaaslasega oma kodakondsusjärgsesse liikmesriiki?

2. Teise võimalusena, kas kehtib kohustus väljastada selline elamisluba või teise võimalusena kohustus hõlbustada sellise elamisloa andmist tulenevalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivist 2004/38/EÜ (1), mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (kodanike direktiiv)?

3. Kas juhul, kui otsus keelduda elamisloa andmisest ei tugine taotleja isikliku olukorra põhjalikule uurimisele ja seda ei õigusta kohased või piisavad põhjendused, on see õigusvastane, sest rikub kodanike direktiivi artikli 3 lõiget 2?

4. Kas kodanike direktiiviga on kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mis ei võimalda esitada kohtule kaebust täidesaatva võimu otsuse peale, millega keelduti väljastamast elamisluba isikule, kes väidab, et on laiendatud perekonna liige?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05; lk 46).
ET Euroopa Liidu Teataja C 121/17

24. veebruaril 2017 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Bulgaaria Vabariik

(Kohtuasi C-97/17)

(2017/C 121/25)

Kohtumenetluse keel: bulgaaria

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: P. Mihaylova, C. Hermes)

Kostja: Bulgaaria Vabariik

Hageja nõuded

Komisjon palub

— tuvastada, et kuna Bulgaaria Vabariik ei olnud erikaitsealaks klassifitseerinud linnukaitse seisukohast tähtsat „Rila“ piirkonda tervikuna ja ei klassifitseerinud kaitsealadeks direktiivi 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (edaspidi „linnudirektiiv“) (1) I lisas nimetatud linnuliikide kaitsmiseks arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamaid alasid, rikkus ta sellega kõnealuse direktiivi artikli 4 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Bulgaaria Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Kohtuasjas käsitletakse peamiselt linnudirektiivi I lisas nimetatud arvukate ohustatud linnuliikide ja nende elupaikade kaitset Bulgaaria edelaosas asuvas Rila mägede alal. Linnukaitse seisukohast tähtis „Rila“ ala on üks nii Bulgaaria kui Euroopa Liidu olulisemaid lindude kaitsepiirkondi, kus pesitseb üle 130 linnuliigi. Euroopa tasandil on looduskaitse seisukohast tähtsad 41 linnuliiki, millest üks on kogu maailmas ohustatud liik.

Linnudirektiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt tuleb I lisas nimetatud liikide elupaikade kaitseks rakendada erimeetmeid, et kindlustada nende liikide säilimine ja paljunemine levikualal. Edasi on linnudirektiivi artikli 4 lõikes1 sätestatud, et liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad.

Komisjon on seisukohal, et Bulgaaria Vabariik oleks linnukaitse seisukohast olulise „Rila“ piirkonna pidanud klassifitseerima erikaitsealaks tervikuna, kuid käesoleva ajani ei ole seda siiski teinud. Komisjon esitab ka tõendid, mis näitavad „Rila“ piirkonna linnukaitse seisukohast tähtsate, kuid klassifitseerimata alade olulisust linnukaitse seisukohast.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiiv 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT 2010, L 20, lk 7).