ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
75

Mis puudutab apellandi argumenti, et ELTL artikli 101 rikkumise eest määratava trahvi arvutamiseks selle müügi arvessevõtmine võib viia selleni, et sama konkurentsivastase teo eest võivad kolmandate riikide konkurentsiasutused määrata samu karistusi, siis tuleb märkida, et erinevalt sellest, mida väidab komisjon, on see argument kodukorra artikli 170 lõiget 1 arvestades apellatsioonkaebuse staadiumis vastuvõetav, sest see ei muuda mingil viisil vaidluse eset. Kuid piisab, kui meenutada, et nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, ei kohusta non bis in idem põhimõte ega ükski muu õiguspõhimõte komisjoni võtma arvesse uurimist, mis on algatatud, või karistusi, mis on määratud ettevõtjale mõnes kolmandas riigis (vt kohtuotsused Showa Denko vs. komisjon, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, punktid 52‐58, SGL Carbon vs. komisjon, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, punktid 28‐34, ja SGL Carbon vs. komisjon, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, punktid 24‐35).
64

Antud juhul nähtub Euroopa Kohtule esitatud kohtutoimikust, et sisendkäibemaksu mahaarvamise sisulised nõuded on täidetud ja et põhikohtuasja kaebuse esitajaid oleks maksukontrolli teostamise ajal tulnud pidada käibemaksukohustuslasteks. Neil asjaoludel see, et käibemaksu mahaarvamise õiguse rakendamine lükatakse edasi, kuni maksukohustuslased on esitanud esimese käibemaksudeklaratsiooni, vaid sel põhjusel, et nad ei olnud käibemaksukohustuslastena registreeritud ajal, mil nad käibemaksuga maksustatavad tehingud tegid, kusjuures viimased peavad lisaks tasuma nende tehingutega seotud maksu, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik maksu täpse kogumise tagamiseks ja pettuse vältimiseks.
58

Hispaania valitsus väidab, et alaliste ametnike ja abiteenistujate erinev kohtlemine, mis on põhikohtuasjas kõne all, on selliste objektiivsete põhjustega põhjendatud. Valitsus rõhutab esiteks, et abiteenistujad nimetatakse ametisse ajutise iseloomuga ülesande täitmiseks. Abiteenistujate tööülesannete eripära ja spetsiifilisus, mis seisneb usaldus‑ ja erinõustamisülesande täitmises, ei saa samastada ülesannetega, mis puudutavad alalist laadi kohustuste täitmist haldusasutuses. Ta toonitab teiseks asjaolu, et niisuguste teenistujate ametisse nimetamine ja teenistussuhte lõpetamine on vaba, mis tähendab, et tööandja ei pea mingeid formaalsusi järgima. Kolmandaks on abiteenistujate ametikohad erandlikud ja abiteenistujana töötavaid isikuid ei hoita tavaliselt teenistuses kaua. Neljandaks ja viimaseks märgib Hispaania valitsus, et kuna kolme aasta teenistustasu on nendele töötajatele makstav tasu, kes on püsivalt ametiasustuse teenistuses ja täidavad seal puhtalt administratiivseid ülesandeid, oleks vastuoluline anda seda lisatasu abiteenistujatele, kes sellistele tunnustele ei vasta.
27

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on tööjuhises ette nähtud, et Vb 2000 artikli 3.71a lõike 2 punktis d sätestatud raske olukorra klauslit tuleb kohaldada siis, kui täiesti eriliste isiklike asjaolude kokkulangemine toob kaasa selle, et kolmanda riigi kodanik ei ole püsivalt võimeline integratsiooni aluseksamit edukalt sooritama. Selleks peab kolmanda riigi kodanik tõendama, et ta on teinud jõupingutusi, mida on temalt mõistlik nõuda. Muu hulgas võib tõendada seda, et ta on ühe korra või korduvalt proovinud Madalmaade integratsioonieksamit sooritada, kusjuures ta on saanud positiivse tulemuse näiteks hollandi keele suulisel eksamil ja Madalmaade ühiskonna tundmise kontrollimisel, kuid ta ei ole edukalt sooritanud lugemisoskuse ja loetust arusaamise eksamit. Tööjuhises on märgitud, et pelk asjaolu, et eksaminandil ei ole eksamiks valmistumiseks ja eksami sooritamiseks piisavaid rahalisi või tehnilisi vahendeid või et tal on probleeme sõitmisega või esineb muid sedalaadi takistusi, ei ole iseenesest piisav, et edukalt tugineda raske olukorra klauslile. Ka pelk asjaolu, et kursuse materjal ei ole kättesaadav keeles, mida eksaminand valdab, et ta ei saa eksamiks valmistumisel vajalikku abi või et ta on kirjaoskamatu, ei ole iseenesest samuti piisav, et edukalt tugineda raske olukorra klauslile.
16

Neil asjaoludel otsustas Vrhovno sodišče menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel, nagu käesolevas kohtuasjas – kus isik soetab maatükid füüsilise isikuna, ilma et tal tuleks tasuda sisendkäibemaksu, ja ehitab hiljem neile maatükkidele füüsilisest isikust ettevõtjana kaubanduskeskuse, kannab seejärel liikmesriigi raamatupidamisnormide kohaselt oma ettevõtte vara hulka ainult osad maatükid, millele kaubanduskeskus ehitati, et kaubanduskeskus seejärel koos kõigi maatükkidega ehitise tellijale müüa –, tuleb asuda seisukohale, et juba seetõttu, et ta neid maatükke oma ettevõtte vara hulka ei arvanud, on see isik jätnud need maatükid käibemaksusüsteemist väljapoole ja seega ei ole ta neid müües maksukohustuslane, kes on kohustatud käibemaksu arvestama ja seejärel tasuma?”
46

Eelkõige asjaolu, et põhikohtuasjas käsitletaval perioodil ei maksustanud riigi maksuhaldur süstemaatiliselt veterinaariateenuseid käibemaksuga – mille osas on Rumeenia valitsus vastupidisel seisukohal – ei ole a priori piisav, välja arvatud erandjuhtudel, et tekitada hoolikas ja teavitatud ettevõtjas põhjendatud ootuse selle kohta, et niisuguseid teenuseid ei maksustata, olgugi et – nagu on märgitud eespool – see maks on üldkohaldatav ja veterinaariateenused eemaldati maksust vabastatud tehingute loetelust alates 1. jaanuarist 2007.
50

Sellega seoses olgu esiteks meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast nähtuvalt hõlmab mõiste „töötaja” liidu õiguses isikuid, kes läbivad praktikat või kutseõppe perioode, mida saab pidada praktiliseks ettevalmistuseks vastaval kutsealal tegutsemisele, kui nendel perioodidel tehakse tegelikku ja tulemuslikku tööd tööandjale ja tööandja juhtimisel. Euroopa Kohus on täpsustanud, et seda järeldust ei kummuta asjaolu, et isiku tootlikkus on väike, et ta ei tööta täistööajaga ning saab seetõttu vaid piiratud tasu (vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, punktid 19–21; C‑3/90, EU:C:1992:89, punktid 15 ja 16. Bernini, C‑3/90, EU:C:1992:89, punktid 15 ja 16; Kurz, C‑188/00, EU:C:2002:694, punktid 33 ja 34, ning Kranemann, C‑109/04, EU:C:2005:187, punkt 13).
50

Tuleb meenutada, et kui riigivastutuse tingimused on täidetud – mille peavad kindlaks tegema siseriiklikud kohtud –, on riik kohustatud hüvitama tekitatud kahju tagajärjed siseriikliku õiguse vastutust käsitlevate sätete alusel, tagades, et siseriiklikes õigusaktides sätestatud kahju hüvitamise tingimused ei ole vähem soodsad kui need, mis puudutavad samalaadseid siseriiklikke nõudeid (võrdväärsuse põhimõte), ega ole korraldatud nii, et hüvitise saamine on praktikas võimatu või ülemäära raske (tõhususe põhimõte) (vt kohtuotsus Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
56

Kuna antud juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtust madalama astme siseriiklik kohus pöördunud Euroopa Kohtusse liidu õiguse küsimuses, mis on sarnane eelotsusetaotluse esitanud kohtus üleskerkinud küsimusega ja puudutab täpselt sama problemaatikat, siis tekib küsimus, kas see asjaolu välistab võimaluse, et oleksid täidetud kohtuotsusest Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:335) tulenevad kriteeriumid, mille põhjal saaks järeldada acte clair’i olemasolu, ning eeskätt kriteerium, mille kohaselt on liidu õiguse õige kohaldamine niivõrd ilmselge, et põhjendatud kahtlus ei ole võimalik.
30

Neil asjaoludel otsustas Korkein oikeus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 44/2001 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et lapse hooldus- ja suhtlusõigust puudutavas asjas põhikohustuse täitmise tagamiseks määratud hoiatustrahvi täitmisele pööramist puudutavad küsimused ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse? 2. Kui eelmises küsimuses nimetatud küsimused kuuluvad määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, siis kas selle määruse artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et ööpäevapõhine perioodiline hoiatustrahv, mis on kohtuotsuse tegemise liikmesriigis vahetult täitmisele pööratav otsuses ette nähtud määras, kuid mille lõplik summa võib muutuda hoiatustrahvi maksma kohustatud isiku taotluse või väidete alusel, on [teises] liikmesriigis täitmisele pööratav alles siis, kui selle summa on eraldi lõplikult kindlaks määratud kohtuotsuse tegemise liikmesriigis? 3. Kui ülalkirjeldatud küsimused ei kuulu määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, siis kas määruse nr 2201/2003 artikli 47 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lapse hooldus- ja suhtlusõigust puudutavate otsuste täitmise tagatised on hõlmatud sättes viidatud täitemenetlusega, mida reguleerib kohtuotsuse täitmise liikmesriigi õigus, või võivad need tagatised moodustada lapse hooldus- ja suhtlusõigust puudutava otsuse sellise lahutamatu osa, mis on määruse nr 2201/2003 alusel vahetult täitmisele pööratav teises liikmesriigis? 4. Kas teises liikmesriigis hoiatustrahvi täitmisele pööramise nõude korral on tingimuseks, et täitmisele pööratava hoiatustrahvi summa on eraldi lõplikult kindlaks määratud kohtuotsuse tegemise liikmesriigis, isegi kui täitmisele pööramise suhtes ei kohaldata määrust nr 44/2001? 5. Kui suhtlusõiguse teostumise tagamiseks määratud hoiatustrahv on teises liikmesriigis täitmisele pööratav, ilma et täitmisele pööratava hoiatustrahvi summa oleks eraldi lõplikult kindlaks määratud kohtuotsuse tegemise liikmesriigis, siis a) kas hoiatustrahvi täitmisele pööramine eeldab siiski, et kontrollitakse, kas suhtlusõiguse teostumata jäämise on tinginud takistused, millega arvestamine on lapse õiguste seisukohalt vältimatu, ja b) millisel kohtul on pädevus kontrollida selliste asjaolude esinemist; täpsemalt: i) kas kohtuotsuse täitmise liikmesriigi kohtu pädevus piirdub alati üksnes selle kontrollimisega, kas suhtlusõiguse väidetava teostumata jäämise on tinginud asjaolud, mis on konkreetselt ette nähtud põhiküsimuses tehtud otsuses, või ii) on Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (edaspidi „harta”) tagatud lapse õigustest tulenevalt kohtuotsuse täitmise liikmesriigi kohtul ulatuslikum pädevus kontrollida, kas suhtlusõiguse teostumata jäämise on tinginud põhjused, millega arvestamine on lapse õiguste tagamise seisukohalt vältimatu?”
23

Neil kaalutlustel ja silmas pidades tekkinud kahtlusi liidu õiguse tõlgendamise küsimustes, otsustas Landesgericht Korneuburg esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 2027/97 artikli 2 lõike 1 punkte a ja c, määruse nr 785/2004 artikli 3 punkte c ja g ning Montréali konventsiooni artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hüvitisnõue, mille esitas kannatanu, — kes viibis õhusõidukis, mille väljumis- ja saabumiskoht liikmesriigis oli üks ja sama; — keda piloot vedas tasuta; — kelle lennu eesmärk oli piloodiga kavandatud kinnisvaratehingut silmas pidades tutvuda kinnisasjaga õhust, ja — kes sai õhusõiduki allakukkumise tagajärjel kehavigastusi, tuleb hinnata üksnes Montréali konventsiooni artikli 17 alusel, kohaldamata siseriiklikku õigust? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas Montréali konventsiooni artiklit 33 ja määruse nr 44/2001 artiklit 67 tuleb tõlgendada nii, et pädevust menetleda esimeses küsimuses nimetatud hüvitisnõuet ja langetada nende suhtes otsus tuleb hinnata üksnes Montréali konventsiooni artikli 33 alusel? 3. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas Montréali konventsiooni artiklit 29 ja määruse nr 864/2007 artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on esimeses küsimuses viidatud kannatanul õigus esitada hagi vahetult kindlustusandja vastu, kelle juures on kindlustatud kahju tekitanud isiku tsiviilvastutus? 4. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas direktiivi 88/357 artikli 7 lõike 1 punkti f ja määruse nr 864/2007 artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et tingimusi, mille täidetuse korral on esimeses küsimuses viidatud kannatanul õigus esitada hagi vahetult kindlustusandja vastu, kelle juures on kindlustatud kahju tekitanud isiku tsiviilvastutus, tuleb hinnata kolmanda riigi õiguse alusel, kui — lepinguvälise kahju tekitamisele kohaldatav õiguskord näeb vahetu hagemisõiguse ette kindlustuslepinguseaduses; — kindlustuslepingu pooled otsustavad valikuõigust kasutades kolmanda riigi õiguskorra kasuks; — kohaldamisele kuulub selle kohaselt kindlustusandja asukohariigi õigus, ja — selle riigi õiguskord näeb kindlustuslepinguseaduses samuti ette vahetu hagemisõiguse?”
58

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et sellised kuritegude aegumist puudutavad siseriiklikud õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, – mis selle kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal nägid ette, et käibemaksualaseid süütegusid käsitleva menetluse tõttu asetleidva aegumise katkemise tagajärjel pikeneb aegumistähtaeg ainult veerandi võrra selle esialgsest kestusest – võivad rikkuda liikmesriikidele ELTL artikli 325 lõigetega 1 ja 2 pandud kohustusi, kui need õigusnormid takistavad tõhusate ja hoiatavate karistuste määramist olulisel hulgal liidu finantshuve kahjustavate raskete kelmuste juhtudest või kui need näevad kelmuste puhul, mis kahjustavad asjaomase liikmesriigi finantshuve, ette pikema aegumistähtaja kui liidu finantshuve kahjustavate kelmuste puhul – neid asjaolusid peab kontrollima liikmesriigi kohus. Liikmesriigi kohtu kohustus on tagada ELTL artikli 325 lõigete 1 ja 2 täielik õiguslik toime, jättes vajaduse korral kohaldamata siseriikliku õiguse normid, mis takistaksid sellel liikmesriigil täita talle ELTL artikli 325 lõigetega 1 ja 2 pandud kohustusi.
48

EL toimimise lepingu kuuenda osa III jaotisest, eelkõige ELTL artiklist 327 nähtub, et tõhustatud koostöö on struktureeritud sellega, et tehakse vahet osalevatel riikidel, kellele on selle raames vastuvõetud õigusaktid siduvad, ja mitteosalevatel riikidel, kellele need ei ole siduvad. Mitteosaleva riigi muutumine osalevaks riigiks on üldjuhul reguleeritud ELTL artikliga 331 ning toob kaasa, nagu selles artiklis märgitud, asjassepuutuva liikmesriigi kohustuse kohaldada tõhustatud koostöö raames juba vastu võetud õigusakte.
7

Direktiivi 2008/95 artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt: „1. Kaubamärki ei registreerita ja registreeritud kaubamärgi võib kehtetuks tunnistada, kui: [...] b) identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid varasema kaubamärgiga. 2. Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk” järgmist: a) järgmised kaubamärgid, mille registreerimistaotluse kuupäev on varasem kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast, arvestades võimaluse korral nende kaubamärkidega seotud prioriteete: i) ühenduse kaubamärgid; [...] 3. Lisaks sellele ei registreerita kaubamärki ja kui see on registreeritud, võib ta kehtetuks tunnistada, kui see on identne või sarnane varasema ühenduse kaubamärgiga lõike 2 tähenduses ja kui selle registreerimise taotlus on esitatud või see on registreeritud kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks on registreeritud varasem ühenduse kaubamärk, juhul kui varasem kaubamärk on omandanud ühenduses maine ning hilisema kaubamärgi põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi eristatavust või mainet. [...]”
27

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et määrust nr 1223/2009 tuleb tõlgendada nii, et vaidlusalused kontaktläätsed ei kuulu nimetatud määruse kohaldamisalasse vaatamata sellele, et nende pakendil on märge „kosmeetilised silmatarvikud, mis kuuluvad kosmeetikatoodete direktiivi kohaldamisalasse”.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et füüsilist isikut, kes tegutseb advokaadi kutsealal ja sõlmib pangaga laenulepingu ilma laenu otstarvet laenulepingus täpsustamata, võib käsitada selle sätte mõttes „tarbijana”, kui see leping ei ole seotud kõnealuse advokaadi majandus- või kutsetegevusega. Asjaolu, et kõnealuse laenulepingu alusel antud laen on tagatud hüpoteegiga, mille nimetatud isik seadis lepinguga oma advokaadibüroo esindajana ja mis on seatud niisugusele selle isiku majandus- või kutsetegevuses kasutamiseks määratud varale, nagu on selle büroo omandis olev kinnisasi, ei oma sellega seoses tähtsust.
27

Olgu järgmiseks märgitud, et niisugune lähenemine vastab Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale, mis leidis kinnitust Euroopa Kohtu 11. juuni 2015. aasta otsuses kohtuasjas C‑52/14: Pfeifer & Langen, EU:C:2015:381. Selle kohtupraktika kohaselt ei tule määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 kohaldamisel halduskaristusel ja haldusmeetmel vahet teha. Euroopa Kohus on selles osas selgelt otsustanud, et kõnealune artikkel on kohaldatav nii neile eeskirjade eiramistele, mille eest võidakse määrata halduskaristus selle määruse artikli 5 mõttes, kui ka nendele, mille puhul võidakse võtta haldusmeede määruse artikli 4 mõttes, st meede, mille sisuks on alusetult saadud soodustuse äravõtmine, kuid mida ei käsitata siiski karistusena (vt selle kohta kohtuotsused Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punktid 33 ja 34; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, C‑278–C‑280/07, EU:C:2009:38, punkt 22, ning Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punkt 45, Pfeifer&Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, punkt 23).
37

Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikas on leitud, et kuigi õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, et määrust kohaldatakse tagasiulatuvalt, see tähendab enne määruse jõustumist tekkinud olukorra suhtes, sõltumata sellest, kas tagasiulatuv kohaldamine on huvitatud isikule soodne või ebasoodne, on sama põhimõtte kohaselt nõutav ka see, et kõiki faktilisi olukordi tuleb tavaliselt – välja arvatud juhul, kui ei ole selgelt öeldud vastupidist – hinnata nende tekkimise ajal kehtivaid õigusnorme arvestades. Ehkki uus seadus kehtib nii vaid edaspidise suhtes, kohaldatakse seda ka varasema seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes, välja arvatud erandite korral (vt selle kohta kohtuotsus Bavaria, C‑120/08, EU:C:2010:798, punktid 40, 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
27

Eeltoodut arvestades otsustas Administrativen sad – Varna (Varna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [käibemaksudirektiivi] artikli 24 lõiget 1 ja artikli 25 punkti b tuleb tõlgendada nii, et mõiste „teenus” hõlmab ka nõustamisteenuste osutamist selliste teenuslepingute alusel nagu põhikohtuasjas, mille kohaselt on teenuse osutaja, kellel on teenuste osutamiseks vajalikku kvalifikatsiooni omavad töötajad, lepingu kehtivusajal tellija käsutuses ja kohustub hoiduma võrreldava esemega lepingute sõlmimisest tellija konkurentidega? 2. Kas [käibemaksudirektiivi] artiklit 63 ja artikli 64 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nõustamisteenuste osutamisel teenuslepingute alusel tekib maksustatav teokoosseis selle perioodi lõppemisel, mille eest on kokku lepitud tasu maksmine, ilma et oleks oluline, kas ja kui sageli kasutas tellija teenuseid, mille osutamiseks oli nõustaja tellija käsutuses? 3. Kas [käibemaksudirektiivi] artikli 62 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et isik, kes osutab teenuslepingu alusel toimuva nõustamise raames teenuseid, on kohustatud märkima teenuste eest esitatavale arvele käibemaksu selle perioodi lõppemisel, mille eest lepiti kokku teenustasu, või tekib see kohustus vaid siis, kui tellija on asjaomasel maksustamisperioodil nõustaja teenuseid kasutanud?”
31

Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiiviga 2003/109 on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis kehtestab asjaomases liikmesriigis elamisloa väljastamist või pikendamist taotlevatele kolmandate riikide kodanikele kohustuse maksta lõivu, mille summa on 80–200 eurot, kuna niisugune lõiv on selle direktiivi eesmärgi suhtes ebaproportsionaalne ning võib takistada selle direktiiviga antud õiguste kasutamist.
40

Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus maksude koondamise korda käsitlevad liikmesriigi õigusnormid, millega on kontserni emaettevõtjale antud võimalus neutraliseerida taasintegreeritud kulude ja maksude osa, mille suuruseks on kindla summana määratud 5% netodividendidest, mida emaettevõtja on saanud ühiselt maksustatavasse kontserni kuuluvatelt residendist äriühingutelt, samas kui ta kaotab nende õigusnormide kohaselt sellise õiguse juhul, kui dividendid pärinevad tütarettevõtjatelt, mis asuvad mõnes teises liikmesriigis, kuid kes juhul, kui nad oleksid residendid, oleksid objektiivselt saanud nende vabal valikul kuuluda maksude koondamise korra alla.
19

Seoses sellega lubab direktiivi 94/19 artikli 7 lõige 2 liikmesriikidel sätestada, et teatavad hoiustajad või hoiused jäetakse kaitseta või et neile pakutakse väiksemat kaitset, ning täpsustab, et need erandid on loetletud direktiivi I lisas. Selle sätte sõnastusest ei nähtu kuidagi, et kõnesolev loend oleks soovituslik või et liikmesriigid võiksid I lisas ette nähtud hoiuste ja hoiustajate kategooriaid laiendada.
50

Lisaks tuleb direktiivi 2006/54 artiklit 3 arvestades märkida, et meeste ja naiste vahelise täieliku tööalase võrdõiguslikkuse tagamise asemel on niisugune säte, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, pigem selline, mis põlistab traditsioonilisi soorolle, jättes meestele vanemlikke kohustusi puudutavas osas naiste kõrval teisejärgulise rolli (vt selle kohta kohtuotsused Lommers, C‑476/99, EU:C:2002:183, punkt 41, ja Roca Álvarez, C‑104/09, EU:C:2010:561, punkt 36).
47

Mis puudutab algmääruse artikli 2 lõiget 7, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et selle sättega, mis on järg määruse põhjenduses 7 ette nähtule, viiakse sisse erikord, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad nominaalväärtuse arvutamise kohta mitteturumajanduslikust riigist, sealhulgas Armeeniast pärineva impordi suhtes. Mis puudutab vastavat importi, siis on artikli 2 lõike 7 punktis a ette nähtud, et normaalväärtus määratakse kolmandas turumajanduslikus riigis kehtiva hinna või arvestusliku väärtuse alusel või hinna järgi, mis kehtib müügi puhul sellisest kolmandast turumajanduslikust riigist teistesse riikidesse, kaasa arvatud liitu, või kui see ei ole võimalik, siis mis tahes muul põhjendatud alusel, sealhulgas samasuguse toote eest liidus tegelikult makstud või makstava hinna alusel, mida on vajaduse korral nõuetekohaselt kohandatud, et sisse arvata põhjendatud kasumimarginaal. Lisaks on sama sätte punktis b ette nähtud, et muudest mitteturumajanduslikest riikidest, mis on uurimise algatamise kuupäeval WTO liikmed, pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste osas määratakse normaalväärtus kooskõlas lõigetega 1–6, kui on näidatud, et selle tootja või nende tootjate osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük vastavalt punktis c sätestatud turumajanduse tingimustes.
48

Järelikult tuleb esitatud eelotsuse küsimusele vastata nii, et määruse nr 4/2009 artikli 3 punkte c ja d tuleb tõlgendada nii, et kui ühe liikmesriigi kohtule on esitatud hagi alaealise lapse vanemate lahuselu tunnustamiseks või abielu lahutamiseks ning teise liikmesriigi kohtule on esitatud selle lapsega seoses vanemlikku vastutust puudutav hagi, siis on samale lapsele elatise maksmise nõue seotud üksnes vanemlikku vastutust käsitleva kohtuasjaga selle määruse artikli 3 punkti d tähenduses.
2.

Kuuenda direktiivi 77/388 (muudetud direktiiviga 2006/98) artikli 4 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis annavad võimaluse moodustada selles sättes nimetatud käibemaksugrupi üksnes neile üksustele, mis on juriidilised isikud ja seotud sellist gruppi ühendava ettevõtjaga alluvussuhte kaudu, välja arvatud juhul, kui need kaks nõuet kujutavad endast vajalikku ja sobivat meedet, et ennetada kuritarvitavat praktikat või käitumist või võidelda maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimisega, viimast tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.