KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JÁN MAZÁK

esitatud 11. veebruaril 20101( )

Kohtuasi C‑413/08 P

Lafarge SA

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Kartell – Kipsplaaditurg – EÜ artikli 81 rikkumine – Faktiliste asjaolude moonutamine – Tõendamiskoormis – Põhjendamiskohustus – Võrdse kohtlemise põhimõte – Proportsionaalsuse põhimõte – Esialgse trahvisumma arvutamine – Rikkumise korduvus – Trahvi suurendamine – Hoiatav mõju

I. Sissejuhatus

1. Lafarge SA (edaspidi ka „apellant” või „Lafarge”) taotleb oma apellatsioonkaebuses muu hulgas seda, et Euroopa Kohus tühistaks Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 8. juuli 2008. aasta otsuse kohtuasjas T‑54/03: Lafarge vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) ning komisjoni 27. novembri 2002. aasta otsuse 2005/471/EMÜ( ) (edaspidi „vaidlusalune otsus”) selles osas, millega on määratud apellandile trahv, või teise võimalusena tühistaks vaidlustatud kohtuotsuse osaliselt ning vähendaks trahvi, mille komisjon on vaidlusaluse otsusega apellandile määranud.

II. Apellatsiooni taust

A. Õiguslik raamistik

2. Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta( ) artiklis 15 on sätestatud:

„[…]

2. Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000 – 1 000 000 arvestusühikut või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:

a) rikuvad asutamislepingu artikli [81] lõiget 1 või artiklit [82]; […]

[…]

Trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.

[…]”

B. Vaidlusalune otsus

3. Komisjon võttis 27. novembril 2002 vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta leidis, et BPB plc (edaspidi „BPB”), Knaufi kontsern (edaspidi „Knauf”), Lafarge ja Gyproc Benelux NV (edaspidi „Gyproc”) on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, osaledes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses kipsplaaditurul.( ) Komisjon asus seisukohale, et BPB, Knauf, Lafarge ja Gyproc leppisid kokku ja osalesid ulatuslikus ja kestvas lepingus, mis on vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1, ning see väljendus järgmises käitumises, mis kujutas endast kokkulepet või kooskõlastatud tegevust:

– BPB ja Knaufi esindajad kohtusid 1992. aastal Londonis ja väljendasid ühist soovi turgude stabiliseerimiseks Saksamaal (edaspidi „Saksamaa turg”), Ühendkuningriigis (edaspidi „Ühendkuningriigi turg”), Prantsusmaal (edaspidi „Prantsusmaa turg”) ning Madalmaades, Belgias ja Luksemburgis (edaspidi „Beneluxi turg”);

– BPB ja Knaufi esindajad leppisid seoses oma müügimahtudega Saksamaa, Prantsusmaa, Ühendkuningriigi ja Beneluxi kipsplaaditurgudel kokku teabevahetuse korra, mida kasutati alates 1992. aastast ja millega hiljem ühinesid Lafarge ja Gyproc;

– BPB, Knaufi ja Lafarge’i esindajad vahetasid korduvalt teavet enne hinnatõuse Ühendkuningriigi turul;

– pidades silmas teatavaid arengusuundi Saksamaa turul, kohtusid BPB, Knaufi, Lafarge’i ja Gyproci esindajad 1996. aastal Versailles’s, 1997. aastal Brüsselis ja 1998. aastal Haagis eesmärgiga Saksamaa turg ära jagada või see vähemalt stabiliseerida;

– BPB, Knaufi, Lafarge’i ja Gyproci esindajad vahetasid korduvalt teavet ja kooskõlastasid hinnatõusude rakendamise meetmeid Saksamaa turul ajavahemikus 1996–1998.

4. Rikkumise kestus oli järgmine:

– „BPB: vähemalt 31. märtsist 1992 kuni 25. novembrini 1998,

– Knauf: vähemalt 31. märtsist 1992 kuni 25. novembrini 1998,

– Lafarge: vähemalt 31. augustist 1992 kuni 25. novembrini 1998,

– Gyproc: vähemalt 6. juunist 1996 kuni 25. novembrini 1998.”( )

5. Arvestades kõnealuse tegevuse laadi, selle tegelikku mõju kipsplaaditurule, mis oli väga kontsentreerunud ja loomult oligopoolne, ning seda, et see tegevus hõlmas nelja põhilist turgu Euroopa Ühenduse südames, asus komisjon seisukohale, et vaidlusaluse otsuse adressaadid on väga tõsiselt rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1. Komisjon rakendas asjaomaste ettevõtjate suhtes erinevat kohtlemist eesmärgiga võtta arvesse nende tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile ning selleks, et määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Arvestades eriti seda, et rikkumises osalenud ettevõtjad olid oluliselt erineva suurusega, määras komisjon trahvide põhisummad rikkumise raskusastmete põhjal järgmiselt:

– „BPB: 80 miljonit eurot,

– Knauf Westdeutsche Gipswerke: 52 miljonit eurot,

– Lafarge: 52 miljonit eurot,

– Gyproc: 8 miljonit eurot.” ( )

6. Tagamaks, et määratud trahvidel on piisav hoiatav mõju, ning pidades silmas Lafarge’i suurust ja ülemaailmseid vahendeid, suurendati Lafarge’ile määratud esialgset trahvisummat 100% võrra ehk 104 miljoni euroni. Komisjon oli seisukohal, et kõnealune rikkumine oli Knaufi, BPB ja Lafarge’i puhul pikaajaline (üle viie aasta) ja Gyproci puhul keskmise kestusega (üks kuni viis aastat), ning suurendas sellest lähtudes BPB ja Knauf Westdeutsche Gipswerke trahvide põhisummat 65% võrra, Lafarge’i trahvi põhisummat 60% võrra ning Gyproci trahvi põhisummat 20% võrra. Raskendavate asjaolude osas märkis komisjon, et BPB ja Lafarge’i suhtes on ta juba varemgi võtnud kartellitegevust puudutanud meetmeid, milleks olid vastavalt komisjoni otsus 94/601/EÜ ( ) ja komisjoni otsus 94/815/EÜ.( )

7. Muu hulgas märkis komisjon, et ta on varem vastu võtnud otsuse trahvide määramise kohta Lafarge’ile (mille nimi oli tol ajal Lafarge Coppée SA) selle eest, et too osales ebaseaduslikus kokkuleppes tsemendisektoris. Pärast selle otsuse teatavakstegemist jätkas Lafarge aktiivselt kartellis osalemist kipsplaadisektoris. See, et Lafarge kordas samalaadset teguviisi teises sektoris, mida esimene otsus ei puudutanud, näitas komisjoni sõnul, et esimesel korral kehtestatud sanktsioonid ei suunanud ettevõtjat teguviise muutma, ning oli seega raskendav asjaolu.

8. Sellest lähtudes suurendas komisjon BPB ja Lafarge’i trahvide põhisummat 50% võrra.

9. Gyproci trahvi põhisummat vähendati kergendavaid asjaolusid arvestades 25% võrra. Vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellidega seotud juhtumite puhul (edaspidi „koostööteatis”), vähendas komisjon BPB trahvisummat 30% võrra ja Gyproci trahvisummat 40% võrra.( ) Nii määrati järgmistele ettevõtjatele järgmised trahvid:

– „BPB: 138,6 miljonit eurot,

– Knauf Westdeutsche Gipswerke: 85,8 miljonit eurot,

– Lafarge: 249,6 miljonit eurot,

– Gyproc: 4,32 miljonit eurot”.( )

C. Menetlus Esimese Astme Kohtus

10. Esimese Astme Kohtu kantseleile 14. veebruaril 2003 esitatud hagis taotles Lafarge muu hulgas vaidlusaluse otsuse tühistamist ja teise võimalusena talle selle otsusega määratud trahvi tühistamist või selle summa vähendamist. Lafarge põhjendas oma hagi kuue väitega. Esimene väide puudutab kaitseõiguste rikkumist. Teiseks väidab Lafarge, et ühest küljest on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1 ja teisest küljest tehtud ilmseid hindamisvigu. Kolmandaks märgib Lafarge, et EÜ artikli 81 lõiget 1 on rikutud selle suhtes, et vaidlusaluse otsusega tuvastati üks ja vältav rikkumine ning järeldati, et Lafarge on selles osalenud. Neljandaks väidab Lafarge, et määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 on rikutud seoses käibega, mille põhjal trahvisumma välja arvutati. Viiendaks peab Lafarge vaidlusalust otsust õigusvastaseks, sest Lafarge’ile määrati sellega koondtrahv eraldi rikkumiste eest. Kuuendaks tugineb Lafarge sellele, et trahvisumma väljaarvutamisel on rikutud määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja üldpõhimõtteid.

11. Esimese Astme Kohus tegi 8. juulil 2008 otsuse, millega jäeti Lafarge’i hagi rahuldamata. Lafarge’i kohtukulud jäeti tema enda kanda ja talt mõisteti välja komisjoni kohtukulud. Käesolevas apellatsioonkaebuses vaidlustab Lafarge nimetatud kohtuotsuse need osad, mis käsitlesid Esimese Astme Kohtu menetluses esitatud teist, kolmandat ja kuuendat väidet.

III. Apellatsioonimenetlus

12. Lafarge esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale 22. septembril 2008 apellatsioonkaebuse. Lafarge palub Euroopa Kohtul:

– tühistada vaidlustatud kohtuotsus, ja

– rahuldada nõuded, mis Lafarge esimeses kohtuastmes esitas, ja sellest tulenevalt tühistada vaidlusalune otsus selles osas, millega on määratud Lafarge’ile trahv;

– teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus osaliselt, ja

– rahuldada nõuded, mis Lafarge esimeses kohtuastmes esitas, ja sellest tulenevalt vähendada trahvisummat, mille komisjon vaidlusaluse otsusega Lafarge’ile määras;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

13. Komisjon palub Euroopa Kohtul:

– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja apellandilt.

14. Kohtuistung peeti 22. oktoobril 2009.

15. Apellant tugineb apellatsioonkaebuses kuuele väitele. Apellandi esimesel ja peamisel väitel moonutas Esimese Astme Kohus faktilisi asjaolusid, süstemaatiliselt viidates rea rikkumiste ülemaailmsele kontekstile oma järelduses, et komisjon on nõuetekohaselt tuvastanud nende rikkumiste olemasolu kui sellise. Oma teises, toetavas väites märgib apellant, et rikutud on õigusnorme, mis käsitlevad tõendamiskoormist, süütuse presumptsiooni põhimõtet ja sellest tulenevat in dubio pro reo põhimõtet, kuna Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et komisjon on tuvastanud apellandi osalemise ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992. Kolmandas, toetavas väites osutab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus piisava põhjendamise kohustust ja võrdse kohtlemise põhimõtet oma järelduses, et komisjon on nõuetekohaselt tuvastanud ühe keerulise ja vältava rikkumise toimepaneku apellandi poolt alates 31. augustist 1992. Neljandas, toetavas väites märgib apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus proportsionaalsuse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet määratud trahvi algse summa kindlakstegemisel. Viiendaks esitab apellant toetava väite, et Esimese Astme Kohus rikkus mitut õigusnormi ja piisava põhjendamise kohustust oma järelduses, et komisjonil oli õigus suurendada apellandile määratud trahvi rikkumise korduvuse alusel. Kuuendas, toetavas väites märgib apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi oma järelduses, et komisjonil oli õigus suurendada algset trahvisummat hoiatava mõju eesmärgil.

IV. Esimene väide: faktiliste asjaolude moonutamine Esimese Astme Kohtu poolt

A. Vaidlustatud kohtuotsus

16. Esimese Astme Kohtus esitatud väites „EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine ja ilmsed hindamisvead” märkis Lafarge, et 1992. aasta kohtumine Londonis, teabevahetus, Ühendkuningriiki puudutava teabe vahetus, hinnatõusud Ühendkuningriigis, Saksamaa turu stabiliseerimine ega hinnatõusud Saksamaal ei kujuta endast EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist. Apellatsioonkaebuses ei vaidlusta apellant Esimese Astme Kohtu järeldusi Londoni kohtumise kohta. Selles osas piisab märkimisest, et nagu nähtub vaidlusaluse kohtuotsuse punktist 212, tuvastas Esimese Astme Kohus, et Lafarge sellel kohtumisel ei osalenud.

17. Teabevahetuse osas luges Esimese Astme Kohus objektiivsete ja kooskõlaliste tõendite põhjal nõuetekohaselt tõendatuks, et Lafarge teadis või pidi teadma, et müügimahtusid käsitleva teabe vahetamise eesmärk oli olla teadlik sellest, kas hinnasõda on lõppenud ja kas turuosad jäävad suhteliselt stabiilseks.( )

18. Ühendkuningriiki puudutava teabe osas tuvastas Esimese Astme Kohus, et komisjon on nõuetekohaselt tõendanud Lafarge’i osalemise Ühendkuningriigi turu müügimahte puudutava teabe vahetamises.( ) Lisaks tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 316 seoses hinnatõusudega Ühendkuningriigis perioodil enne 7. septembrit 1996, et komisjon ei ole leidnud dokumentaalseid tõendeid asjaomaste ettevõtjate vaheliste kontaktide kohta. Järgmiseks tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 319−323, et kõnealusel perioodil olid hinnatõusuteated neljal korral sama hästi kui üheaegsed. Sellest lähtudes otsustas Esimese Astme Kohus muu hulgas, et „[i]segi kui ajavahemikud eri hinnatõusuteadete vahel võisid võimaldada asjaomastel ettevõtjatel neid hinnatõuse kindlaks teha turult saabuva teabe põhjal ja ehkki hinnatõusud ei olnud alati täpselt ühel tasemel, kujutavad see, et hinnatõusuteated olid peaaegu üheaegsed, ja teatatud hindade omavaheline paralleelsus endast käesolevas asjas kaalukaid tõendeid nendele teadetele eelnenud kooskõlastatud tegevuse kohta, sest kõnealuseid hindu tõsteti kontekstis, mida iseloomustasid – nagu komisjon vaidlusaluses otsuses leidis – Knaufi ja BPB vahel 1992. aasta algul Londonis sõlmitud kokkulepe teha lõpp hinnasõjale neljal Euroopa turul ning Lafarge’i ühinemine selle süsteemiga hiljemalt 1992. aasta augustis.”( ) Esimese Astme Kohus järeldas 7. septembrile 1996 eelnenud perioodi osas, et konkurentidevahelised kontaktid seoses hinnatõusudega Ühendkuningriigis on dokumentaalselt tõendatud.( )

19. Saksamaa turu stabiliseerimise osas tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 402 – „arvestades käsitlusaluse juhtumi üldtausta” ja seda, et faktilisi asjaolusid ei vaidlustatud –, et komisjon on nõuetekohaselt tõendanud, et isegi kui kõnealused ettevõtjad ei sõlminud omavahel konkreetset kokkulepet Saksamaa turu jagamise kohta, väljendasid nad ühist tahtlust käituda sellel turul teataval konkreetsel viisil, nimelt piirata konkurentsi selle turu stabiliseerimise teel.

20. Saksamaa hinnatõusude osas vaatas Esimese Astme Kohus läbi tõendid konkurentidevaheliste kontaktide ja kooskõlastatud tegevuse olemasolu kohta. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 426 märkis nimetatud kohus, et asjaomaste ettevõtjate vahelisi kontakte tuleb käsitleda seoses perioodiga, mida iseloomustas rida konkurentsivaenulikke ilminguid, mis andsid tunnistust konkurentide ühisest soovist stabiliseerida kipsplaadikaubandus neljal olulisel Euroopa turul, sealhulgas Saksamaa turul. Samuti märkis Esimese Astme Kohus, et ehkki komisjoni leitud üksiku dokumendi sisu ei pruugi üheselt paljastada konkurentsivastase tegevuse esinemist, ei saa see välistada selle dokumendi tõlgendamist niisugust tahtlust kinnitavana, kui tegu on ühega reast muudest dokumentidest, mis kujutavad endast usaldusväärseid märke üheaegsest ja samalaadsest konkurentsivastasest tegevusest. Selles osas võttis Esimese Astme Kohus arvesse mitmeid dokumente, järeldades, et Lafarge’il olid konkurentidega otsesed kontaktid seoses hinnatõusudega Saksamaa turul ning esines kooskõlastatud tegevus hinnatõusude rakendamisel.

B. Argumendid ja hinnang

21. Apellandi väitel moonutas Esimese Astme Kohus faktilisi asjaolusid sellega, et viitas süstemaatiliselt rikkumiste ülemaailmsele kontekstile oma järelduses, et komisjon on nõuetekohaselt tuvastanud nende rikkumiste olemasolu kui sellise. Nii on apellant seisukohal, et Esimese Astme Kohus kasutas vaidlustatud kohtuotsuses ringtõestust, kuivõrd ta viitas rikkumise ülemaailmsele kontekstile selleks, et tõendada rikkumiste endi olemasolu, millel omakorda rajaneb väide rikkumiste ülemaailmse konteksti kohta. Peale selle väljendas Esimese Astme Kohus süstemaatiliselt seisukohta, et faktiliste asjaolude konkurentsivastasusest lähtuv tõlgendamine on usutavam kui Lafarge’i esitatud alternatiivsed selgitused. Nii võttis Esimese Astme Kohus seisukoha, et teabevahetuse konkurentsivastane eesmärk (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 270 ja 271) koos konkreetselt Ühendkuningriiki puudutava teabe vahetamise (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 303), Ühendkuningriigi (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 324) ja Saksamaa (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 402) hinnatõusudega seotud kooskõlastatud tegevuse olemasolu ning Saksamaa turu stabiliseerimise kokkuleppe olemasoluga (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 430) on tõendatud, arvestades rikkumise ülemaailmset konteksti, kuid niisuguse konteksti olemasolu tõendamiseks kasutati mitte tõendeid, vaid rikkumistegevust ennast, mille sellisena kvalifitseerimisel lähtuti pelgalt sellestsamast ülemaailmsest kontekstist. Niiviisi moonutas Esimese Astme Kohus talle teada antud faktilisi asjaolusid.

22. Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus ei ole pädev tuvastama fakte ega põhimõtteliselt uurima tõendeid, mis Üldkohus on nende faktide tõendamiseks vastu võtnud. Kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt ning kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskoormist ning tõendite hankimist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust. Järelikult ei kujuta see hindamine – paitsi kui tõendeid on moonutatud – endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õiguslikku küsimust.( )

23. Üldkohtule esitatud faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamine peab olema toimiku materjalidest nähtuvalt ilmne, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata.( ) Kui apellant väidab, et tõendeid on moonutatud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida kohus on väidetavalt moonutanud, ning hindamisvigadele, mis tema arvates on selle moonutamise põhjustanud.( )

24. Minu arvates on apellant käesoleva väite raames väitnud üldiselt, et Esimese Astme Kohus moonutas faktilisi asjaolusid, ja osutanud üksikasjalikult tõenditele, mida on väidetavalt moonutatud.

25. Paraku ei ole apellant täpselt osutanud hindamisvigadele, mis tema arvates on tõendite moonutamise põhjustanud – välja arvatud selles osas, mis puudutab Rigipsi ruumidest leitud 1994. aasta oktoobrist pärinevat sisememo, millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 430 seoses Esimese Astme Kohtu järeldusega hinnatõusude kohta Saksamaal. Nii ei ole apellant – välja arvatud teatavates vaidlustatud kohtuotsuse punkti 430 sisulistes aspektides – kindlaks teinud ühtegi olulist ebatäpsust selles, kuidas Esimese Astme Kohus talle esitatud dokumente tõlgendas. Sellest lähtudes olen seisukohal, et ehkki apellant on esitanud väite faktiliste asjaolude moonutamise kohta, üritab ta tegelikult saavutada Esimese Astme Kohtule esitatud tõendite uuesti hindamist. On selge, et see ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.

26. Kõnealuse 1994. aasta oktoobri memo osas väidab apellant, et selle sisu ei toeta järeldust, nagu oleksid konkurendid omavahel kontaktis olnud. Esimeses astmes vaidles Lafarge vastu sellele, et nimetatud memo tõendab selgelt tootjatevaheliste kontaktide olemasolu seoses 1995. aasta veebruari hinnatõusuga. Lafarge’i sõnul sai memo autor Knaufi kavandatavatest hinnatõusudest teada turu kaudu.( )

27. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 430 tuvastas Esimese Astme Kohus, et hoolimata Lafarge’i väitest, et memo autor sai Knaufi plaanitavast hinnatõusust teada turu kaudu, „on veenvam komisjoni tõlgendus kõnealusele memole, arvestades toimikus olevaid muid tõendeid, mis näitavad asjaomaste ettevõtjate vahelise kooskõlastatud tegevuse olemasolu sel ajal. Komisjon on õigesti asunud seisukohale, et sellest memost nähtub teadlikkus konkurentide strateegiast ning see kujutab endast tõendit nendevaheliste kontaktide kohta. Tõepoolest on memo autor, olles kõigepealt teinud kokkuvõtte turuolukorrast, seejärel osutanud Gyproci müügijuhi nurinale, et firma on oma turuosas kaotanud ja peab selle tagasi võitma. Lisaks nähti memos ette hindade külmutamine seal viidatud tasemele ning hinnatõusu algus 1. veebruarist 1995. Viimati mainitud märkus on eriti kõnekas. Kui hinnatõusuteadete saatmine oleks tõesti olnud ühepoolne ja kui teised tootjad oleksid sellega kõigest kaasa läinud, ei oleks BPB oktoobris 1994 teadnud, et 1. veebruariks 1995 on ette nähtud hinnatõus, kui arvestada, et Knauf kuulutas selle hinnatõusu välja alles 1994. aasta novembris.”

28. Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub selgelt, et Esimese Astme Kohus ei uurinud kõnealust memo isoleeritult, vaid seda uuriti läbi koos teiste toimikus sisaldunud tõenditega. Nii selgub vaidlustatud kohtuotsusest, et 1994. aasta oktoobri memo tegelikku tähendust selgitasid teised kohtutoimikus olnud tõendid. Selles osas arvestati asjaomaste ettevõtjate tollase kooskõlastatud tegevuse tõendamisel ka teisi tõendeid, milleks olid esiteks Knaufi avaldus, mille kohaselt oli juba ammu välja kujunenud tava saata hinnatõusuteateid koos hinnakirjadega otse konkurentidele samal ajal kui klientidele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 430); teiseks komisjoni uurimise käigus BPB ja Lafarge’i ruumidest leitud arvukad teated konkurentide hinnatõusude kohta (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 430); ja kolmandaks hinnatõusu asetleidmine 1. veebruaril 1995 (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 430).

29. Apellant ei ole neid täiendavaid tõendeid vaidlustanud.

30. Arvestades kõnealuseid täiendavaid tõendeid, mida ei ole vaidlustatud, ja Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas Aalbord Portland jt vs. komisjon,( ) järeldan, et apellant ei ole tõendanud, et Esimese Astme Kohus tõlgendas 1994. aasta memo valesti.

31. Sellepärast olen seisukohal, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleks jätta rahuldamata osalt vastuvõetamatuse ja osalt põhjendamatuse tõttu.

V. Teine väide: tõendamiskoormist, süütuse presumptsiooni põhimõtet ja sellest tulenevat in dubio pro reo põhimõtet käsitlevate õigusnormide rikkumine Esimese Astme Kohtu seisukohas, et komisjon on tuvastanud apellandi osalemise ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992

A. Vaidlustatud kohtuotsus

32. Vaidlusaluses otsuses leidis komisjon, et Lafarge osales kõnealuses rikkumises alates 31. augustist 1992 kuni 25. novembrini 1998. Esimese astme menetluses väitis Lafarge, et tema ühinemine kõnealuse teabevahetusega pidi olema aset leidnud pärast juunit 1993 ja tõenäoliselt isegi pärast 1994. aasta algust.( ) Kinnitades Lafarge’i rikkumises osalemise kestuse vastavust vaidlusaluses otsuses tuvastatule, võttis Esimese Astme Kohus arvesse mitut BPB märkust. Selles suhtes märkis BPB, et pärast seda kohtumist laienes teabevahetus Lafarge’ile.( ) Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et BPB kasutatud sõnastus „pärast seda kohtumist” tähendab, et Lafarge’i osalemine pidi algama mitte kuigi pika aja möödudes Londoni kohtumisest.( ) Peale selle mainis BPB vastuses vastuväiteteatisele seda, et ta leppis Lafarge’iga teabevahetuses kokku 1992. aasta keskel.( ) Esimese Astme Kohus pidas BPB märkusi Lafarge’i märkustest täpsemateks. Lafarge tugines enda töötaja N‑i avaldusele selle kohta, et arvestades asjakohaste Euroopa turge käsitlevate andmete tõsist nappust, olid Lafarge’i konkurendid teinud talle ettepaneku vahetada mõningast üldist teavet müügimahtude kohta.( ) Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 508 märkis Esimese Astme Kohus, et Lafarge ei ole esitanud täpselt kuupäeva ega üksikasju nende asjaolude kohta, mis viisid ta selles teabevahetuses osalemiseni, eriti aga teabevahetusele eelnenud kontaktide kohta, mis pidid olema aset leidnud selleks, et määrata kindlaks selle teabevahetuse põhitingimused: eesmärk, osalejad ja teabe vahetamise sagedus.( ) Samuti leidis Esimese Astme Kohus BPB märkuste tõepärasusele kinnitust selles, et BPB töötaja D. tabelites olid Lafarge’i turuosad peamistel Euroopa turgudel näidatud absoluutarvudes ja protsentides 1991. aastast alates.( )

B. Argumendid

33. Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnorme, mis käsitlevad tõendamiskoormist, süütuse presumptsiooni põhimõtet ja sellest tulenevat in dubio pro reo põhimõtet, kuna Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et komisjon on tuvastanud apellandi osalemise ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992. Apellant meenutab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohus pädev kontrollima, kas Esimese Astme Kohtus on toime pandud hageja huve kahjustav menetlusnormide rikkumine, ja kohustatud veenduma, et on järgitud ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja menetlusnorme, mida kohaldatakse tõendamiskoormise ja tõendite hankimise suhtes.( ) Samuti märkis apellant, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale lasub komisjonil kohustus tõendada konkurentsieeskirjade rikkumist ja selle kestust.( ) Apellandi sõnul asus Esimese Astme Kohus BPB vasturääkivatest ja ebatäpsetest märkustest hoolimata seisukohale, et komisjon on nõuetekohaselt tõendanud apellandi osalemise rikkumises alates 31. augustist 1992, kuna apellant ei ole andnud täpselt teada oma osalemise alguse kuupäeva ega asjaolusid, mis viisid ta selles konkurentsivastases teabevahetuses osalemiseni.

34. Komisjon on seisukohal, et see väide tuleks tagasi lükata.

C. Hinnang

35. Vastavalt Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon on konkurentsieeskirjade rikkumist väitval poolel või asutusel kohustus seda rikkumist tõendada, ning rikkumise tuvastamise vastu kaitset taotleva poole tõendada on see, et selle kaitse taotlemise tingimused on täidetud, nii et kõnealune asutus peab seejärel tuginema muudele tõenditele. Kuigi nende põhimõtete kohaselt on õiguslik tõendamiskoormis kas komisjoni või asjaomase ettevõtja või ettevõtjate ühenduse kanda, võivad ühe poole esitatud faktilised tõendid kohustada teist poolt esitama selgitust või õigustust, ilma milleta võib lugeda tõendamiskoormise täidetuks.( )

36. Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub selgelt Esimese Astme Kohtu seisukoht, et komisjon on nõuetekohaselt tõendanud, et BPB oli hiljemalt 1992. aasta augusti lõpus teatanud Lafarge’ile BPB ja Knaufi vahelisest kokkuleppest, mis puudutas teabevahetust, ja et tol korral ühines Lafarge selle teabevahetusega.( ) Sellele järeldusele jõudes tugines Esimese Astme Kohus eeskätt mitmele BPB märkusele ja sellele, et BPB valduses olevates tabelites kajastusid Lafarge’i turuosad peamistel Euroopa turgudel. Samuti väljendas nimetatud kohus seisukohta, et Lafarge’i selgitused selles küsimuses olid ebaveenvad.

37. Märkides, et Lafarge ei ole muu hulgas andnud täpselt teada kuupäeva, mil tema osalemine algas, ja tegelikult oli Lafarge’il endal parim võimalus seda teha,( ) ei rikkunud Esimese Astme Kohus tõendamiskoormist, süütuse presumptsiooni põhimõtet ega sellest tulenevat in dubio pro reo põhimõtet. Esimese Astme Kohus pelgalt osutas, et kuigi Lafarge on esitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 494 kajastatud väite, et tema ühinemine kõnealuse teabevahetusega pidi olema aset leidnud pärast juunit 1993 ja tõenäoliselt isegi pärast 1994. aasta algust, ei ole ta esitanud seda väidet kinnitavaid tõendeid.

38. Olen seisukohal, et sellest tulenevalt ei ole apellatsioonkaebuse teine väide põhjendatud ja see tuleks tagasi lükata.

VI. Kolmas väide: piisava põhjendamise kohustuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine Esimese Astme Kohtu järelduses, et komisjon on nõuetekohaselt tõendanud ühe keerulise ja vältava rikkumise toimepaneku apellandi poolt alates 31. augustist 1992

A. Argumendid

39. Apellandi väitel ei käsitlenud Esimese Astme Kohus kaudseltki argumenti, mille apellant esitas esimese astme menetluses seoses Lafarge’i ja Gyproci ebavõrdse kohtlemisega. Sellest lähtudes on apellant seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsus on põhjendatud ebapiisavalt. Apellandi sõnul esitati kõnealune väide eesmärgiga tõendada, et ta ei osalenud ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992.

40. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 500−518 tuvastas Esimese Astme Kohus, et tõendid, millele komisjon tugines, nimelt viide Lafarge’i turuosadele D. tabelites ja teatavad BPB märkused, tõendavad nõuetekohaselt Lafarge’i osalemist ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992. Apellandi sõnul oli komisjon ise seisukohal, et nendest tõenditest Gyproci puhul ei piisa. Sellest lähtudes leiab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet oma järelduses, et tõendid, millele komisjon tugines, tõendavad nõuetekohaselt Lafarge’i osalemist ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992, samal ajal kui Gyproci puhul peeti neidsamu tõendeid ebapiisavaks.

41. Repliigis asub apellant seisukohale, et käesolev väide on vastuvõetav, sest hagis viitas apellant korduvalt sellele, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet.

42. Komisjon on seisukohal, et osutades Esimese Astme Kohtus võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, ei esitanud Lafarge õigusväidet. Hagi asjakohases osas väitis Lafarge pelgalt muu hulgas, et „komisjoni arvates ei olnud Gyproci osalemine nendessamades „ilmingutes” piisav selleks, et tuvastada ühinemine ühe keerulise ja vältava rikkumisega”. Sellepärast on vaidlustatud kohtuotsus komisjoni meelest piisavalt põhjendatud. Veel märgib komisjon, et Gyproc ei ole samas olukorras nagu Lafarge.

43. Lisaks väidab komisjon, et apellant ei saa apellatsiooniastmes esitada väidet diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumise kohta, sest esimeses astmes seda väidet ei esitatud. Seega on kõnealune väide vastuvõetamatu.

44. Selles osas, mis puudutab apellandi repliigis olnud väidet, et ta hagis korduvalt viitas võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, asub komisjon seisukohale, et need viited sisaldusid väga erinevates hagiavalduse osades ja olid esitatud, toetamaks teisi väiteid, mida apellant ei pea vaidlustatud kohtuotsuses vastamata jäetuks. Sellest tulenevalt kujutavad apellandi repliigis esitatud väited endast uut väidet, mis on vastuvõetamatu, sest apellatsioonkaebuses ei väitnud apellant, et hagi teistele osadele on jäetud vastamata.

B. Hinnang

45. Apellatsioonkaebuses märkis apellant, et käesolevas väites käsitletav vaidlustatud kohtuotsuse osa( ) on seotud esimese astme menetluses käsitluse all olnud kolmanda hagiväitega, et EÜ artikli 81 lõiget 1 on rikutud, kuivõrd vaidlusaluses otsuses tuvastati üks keeruline ja vältav rikkumine ning Lafarge’i osalemine selles. See väite osa on konkreetselt seotud Lafarge’i rikkumises osalemise kestusega.

46. Minu arvates saab apellatsioonkaebuse selle väite jagada kaheks. Esiteks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus on rikkunud piisava põhjendamise kohustust. Teiseks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet oma järelduses, et komisjon on nõuetekohaselt tuvastanud apellandi osalemise ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992.

47. Selles osas, mis puudutab väidet, et Esimese Astme Kohus rikkus piisava põhjendamise kohustust, kujutab küsimus, kas kohtuotsuse alused on ebapiisavad või teineteisele vasturääkivad, endast õigusküsimust, mille saab apellatsiooniastmes esitada kui sellise.( )

48. Kohtupraktikas on välja kujunenud, et Esimese Astme Kohtu otsuste põhjendamise nõuet ei saa tõlgendada nii, et ta on kohustatud üksikasjalikult vastama igale apellandi esitatud argumendile, eriti kui argument ei olnud piisavalt selge ja täpne.( )

49. Samuti tuleks meenutada, et põhjendamiskohustus ei eelda Üldkohtult aruannet, milles ammendavalt ja ühekaupa käsitletakse kõiki poolte esitatud argumente, ning nii võib põhjenduskäik olla ka kaudne, kui see võimaldab asjaomastel isikutel teada, miks Üldkohus ei ole nende argumente paikapidavaks lugenud, ja annab Euroopa Kohtule piisavalt materjali tema kontrollivolituste teostamiseks.( )

50. Olen seisukohal, et väites oma hagis, et „komisjoni arvates ei olnud Gyproci osalemine nendessamades „ilmingutes”[( )] piisav selleks, et tuvastada ühinemine ühe keerulise ja vältava rikkumisega”,( ) viitas apellant selgelt diskrimineerimisele, millele Esimese Astme Kohus oleks pidanud reageerima. Ehkki Lafarge ei kasutanud esimese astme menetluses seoses kolmanda väitega sõnu „diskrimineerimine” või „ebavõrdne kohtlemine”, oli Lafarge’i hagi nimetatud väite osas minu arvates piisavalt selge ja täpne selleks, et Esimese Astme Kohus saaks mõista selle väite tähendust.

51. Minu meelest ei saa olla kahtlust selles, et esimese astme menetluses käsitletud kolmanda väite raames esitati väide diskrimineerimise kohta. Sellepärast pean vastuvõetamatuks komisjoni seisukohta, et Lafarge ei esitanud Esimese Astme Kohtus väidet võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta.

52. Olen seisukohal, et Esimese Astme Kohus ei käsitlenud oma menetluses seoses kolmanda väitega diskrimineerimise küsimust isegi mitte kaudselt, kuigi vaidlustatud kohtuotsuse punktist 496 selgub Esimese Astme Kohtu enda seisukoht, et diskrimineerimise küsimus on Lafarge’i poolt esimeses astmes esitatud märkuste lahutamatu osa. Minu arvates oli Lafarge’i eesmärk seada diskrimineerimise küsimusega kahtluse alla nende tõendite tõenduslik jõud, millele komisjon vaidlusaluses otsuses tugines selleks, et tuvastada Lafarge’i osalemine ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992, kuivõrd väidetavalt ei piisanud komisjonile nendestsamadest tõenditest samasuguse järelduse tegemiseks Gyproci suhtes. Liiati on diskrimineerimiskeelu põhimõte ühenduse õiguse üldpõhimõte ja sellest tulenevalt olen seisukohal, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud käsitlema Lafarge’i selleteemalist väidet seoses tõenditega, millele komisjon tugines vaidlusaluses otsuses tuvastamisel, et Lafarge on osalenud ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992.( )

53. Eelnevast tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsuses ei leidnud piisavat käsitlust hageja esimese astme menetluses esitatud argument, mis puudutas diskrimineerimist ja rikkumise kestust. Nimelt ei võimalda vaidlustatud kohtuotsus Euroopa Kohtul teostada tema kontrollivolitusi, mistõttu olen seisukohal, et käesoleva väite esimene osa tuleb lugeda põhjendatuks.

54. Käesoleva väite teise osa suhtes, milles tuginetakse võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, olen seisukohal, et selleks, et Euroopa Kohus saaks Esimese Astme Kohtu otsust kontrollida, peab see otsus olema piisavalt põhjendatud. Käesolevas kohtuasjas ei luba Esimese Astme Kohtu põhjenduskäigu täielik puudumine diskrimineerimise küsimuses seoses nimetatud kohtus läbi vaadatud kolmanda väitega Euroopa Kohtul otsustada, kas vaidlustatud kohtuotsus rikub selles küsimuses võrdse kohtlemise põhimõtet.

55. Sellepärast olen seisukohal, et eespool kirjeldatud asjaolusid arvestades tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada järelduste osas, mis puudutavad apellandi poolt ühes keerulises ja vältavas rikkumises osalemise kestust alates 31. augustist 1992. Kuna puudub esimese astme otsus diskrimineerimise suhtes esitatud kaebuse kohta ja Lafarge’i poolt ühes keerulises ja vältavas rikkumises osalemise kestuse kohta, olen seisukohal, et oma põhikirja artiklist 61 tulenevalt ei saa Euroopa Kohus selles küsimuses lõplikku kohtuotsust teha ning peaks saatma selle küsimuse tagasi Üldkohtusse.( )

VII. Neljas väide: Proportsionaalsuse põhimõtte ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine määratud trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel Esimese Astme Kohtus

A. Argumendid

56. Apellant on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsus rikub proportsionaalsuse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet, sest selle kohtuotsusega jäeti muutmata komisjoni määratud trahvi lähtesumma, mis on vaidlusaluse otsuse teiste adressaatidega võrreldes ebaproportsionaalne. Apellant vaidlustab Esimese Astme Kohtu otsuse punktis 634 sisalduva märkuse, mille kohaselt ei pea trahvisumma väljaarvutamine sõltuma ettevõtjate käibest. Isegi kui see märkus on õige, otsustas komisjon vaidlusaluses otsuses asjaomaseid ettevõtjaid nende turuosa põhjal liigitada. Kohtuasjast Tokai Carbon jt vs. komisjon( ) tuleneb, et juhul kui komisjon on otsustanud kasutada turuosadel põhinevat liigitamist, peavad komisjon ja seega ka kohtulikku kontrolli teostav Esimese Astme Kohus tagama eri liigituskategooriate läviväärtuste proportsionaalsuse ettevõtja turuosaga ja selle ettevõtja liigitamisega ühte või teise kategooriasse.

57. Nii oli Lafarge’i puhul määratud lähtesumma 6,5 korda suurem kui Gyproci puhul, ehkki Lafarge’i turuosa (24% – liigitati teise kategooriasse) oli kõigest 3,4 korda suurem kui Gyprocil (7% – liigitati kolmandasse kategooriasse). Samal ajal kui Lafarge’i turuosa oli 1997. aastal alla 81% Knaufi turuosast, paigutati need ettevõtjad samasse kategooriasse ning trahvi lähtesummaks määrati 52 miljonit eurot.

58. Repliigis väidab apellant, et käesolev väide on apellatsioonkaebuse alusena vastuvõetav, sest kõnealused argumendid esitati esimese astme menetluses.

59. Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus ei väljendanud oma otsuse punktis 634 seda, et trahvisumma võib välja arvutada, sõltumata ettevõtjate käibest. Komisjon on seisukohal, et apellandi väide, millega vaidlustatakse võimalus või vähemalt meetod, mida komisjon kasutab ettevõtjate liigitamiseks, ei ole vastuvõetav, sest seda ei ole esimese astme menetluses esitatud.

60. Komisjon peab igal juhul selgeks, et käesolev väide on põhjendamata. Euroopa Kohus kinnitas otsuses SGL Carbon vs. komisjon,( ) et kartelli liikmeid võib trahvi lähtesumma määramisel liigitada eri kategooriatesse. Kui komisjon otsustab ettevõtjaid turuosade põhjal liigitada, ei ole ta vastupidiselt Lafarge’i väitele kohustatud tagama, et iga ettevõtja esialgne trahvisumma on rangelt proportsionaalne tema turuosaga. Kuivõrd ettevõtjate turuosad on igal juhul erinevad, kohustaks see komisjoni looma sama palju kategooriaid, nagu on trahvitavaid ettevõtjaid, ja seega muudaks liigitamise eesmärgituks. Komisjon lisab, et ta otsustas liigitada kõnealused ettevõtjad kolme kategooriasse vastavalt nende 1997. aasta turuosadele. Sellest tulenevalt paigutus BPB 42% suuruse turuosaga suurtootjana esimesse kategooriasse. Knauf ja Lafarge, kelle turuosad olid vastavalt 28% ja 24%, liigitati teise kategooriasse. Gyproc kui 7% suuruse turuosaga väiketootja asetus kolmandasse kategooriasse.

B. Hinnang

61. Minu arvates on käesolev väide vastuvõetamatu ja tuleks tagasi lükata. Ehkki on tõsi, et apellant seadis esimese astme menetluses kahtluse alla talle määratud trahvi lähtesumma suuruse 52 miljonit eurot, väitis Lafarge, et ta ei olnud majanduslikult suuteline mõjutama Ühendkuningriigi ja Saksamaa turge. Lafarge ei vaidlustanud esimeses astmes võimalust või vähemalt meetodit, mida komisjon kasutab ettevõtjate liigitamiseks, ning on vaidlustanud selle alles käesolevas väites. Peale selle ei esitanud apellant esimese astme menetluses väidet, et kui komisjon otsustab liigitada ettevõtjad turuosade põhjal, et määrata kindlaks esialgne trahvisumma, on ta kohustatud tagama, et iga ettevõtja esialgne trahvisumma on rangelt proportsionaalne tema turuosaga.

62. Igal juhul olen seisukohal, et arvestades Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas SGL Carbon vs. komisjon,( ) tuleks käesolev väide tagasi lükata. Nimetatud kohtuotsusest nähtub selgelt, et kartellis osalevate ettevõtjate liigitamisel trahvi põhisumma määramiseks ei ole vaja arvesse võtta iga nendevahelist käibe või turuosade erinevust.

63. Peale selle on kohtupraktikas järjepidevalt kinnitatud, et komisjonil on trahvide arvutamise metoodika osas avar kaalutlusruum ning ta võib selles suhtes arvesse võtta mitmeid asjaolusid, eeldusel et ta peab kinni käibega seotud ülemmäärast, mis on ette nähtud määruse nr 17 artikli 15 lõikega 2. Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et 1998. aasta suunistes( ) ette nähtud arvutusmeetod sisaldab mitmesuguseid paindlikkust võimaldavaid elemente, mille abil saab komisjon kasutada oma kaalutlusõigust kooskõlas määruse nr 17 artikli 15 sätetega, nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud.( )

64. Kuigi on selge, et Lafarge’ile ja teistele rikkumises osalenud ettevõtjatele määratud trahvi lähtesumma ei ole rangelt proportsionaalne nende turuosadega, ei ole ma eespool punktis 60 kirjeldatud komisjoni argumente arvestades seisukohal, et apellant on tõendanud, et liigitusmeetod, mida komisjon on rakendanud trahvi põhisumma määramiseks, rikub proportsionaalsuse põhimõtet või võrdse kohtlemise põhimõtet.

VIII. Viies väide: Õigusnormi rikkumised ja piisava põhjendamise kohustuse rikkumine seoses trahvi suurendamisega rikkumise korduvuse alusel

65. See apellatsioonkaebuse väide oli jagatud kaheks osaks.

A. Esimene osa

1. Vaidlustatud kohtuotsus

66. Esimese astme menetluses väitis Lafarge muu hulgas, et kuna tingimuste kehtestamisel trahvi suurendamiseks rikkumise korduvusest lähtudes ei ole õiguslikku alust ning kuna kahe rikkumise vahelist aegumistähtaega ei ole ette nähtud, rikuti nendel asjaoludel trahvi suurendades karistuste seaduslikkuse põhimõtet ja õiguskindluse põhimõtet.( )

67. Esimese Astme Kohus märkis, lähtudes Euroopa Kohtu otsusest kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon,( ) et korduv rikkumine on üks asjaoludest, mida võidakse rikkumise raskusastme hindamisel arvestada.( ) Aegumistähtaja osas meenutas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 724 komisjoni kaalutlusõigust seoses trahvisumma määramisel arvesse võetavate asjaoludega, nagu uuritavale asjale omased erilised asjaolud, asja kontekst ja trahvide hoiatav mõju, ilma et oleks vaja järgida mingit siduvat või ammendavat loetelu kriteeriumide kohta, mida tuleb arvesse võtta. Seejärel märkis nimetatud kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 725, et komisjon ei saa olla kohustatud arvestama aegumistähtajaga, kui ta võtab arvesse rikkumise korduvust. Esimese Astme Kohus osutas, et rikkumise korduvus on oluline asjaolu, mida komisjon peab hindama, võides igal üksikjuhul arvestada märke, mis kinnitavad kalduvust konkurentsieeskirju rikkuda, sealhulgas käsitlusaluste rikkumiste vahele jäävat aega. Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et kui kahe rikkumise tuvastamise vahele jääb vähem kui 10 aastat, näitab see asjaomase ettevõtja kalduvust mitte teha kohaseid järeldusi sellest, et tema puhul on tuvastatud ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumine.( ) Nimetatud kohus märkis, et Lafarge’il ilmnes selline kalduvus, sest üks tema tütarühing, kes oli olnud otsuse 94/815 adressaat, jätkas neli aastat pärast selle otsuse teatavakstegemist aktiivset osalemist kõnealuses kartellis.( )

2. Argumendid

68. Apellant on seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsus rikub nulla poena sine lege üldpõhimõtet ja liikmesriikide ühiseid õiguse üldpõhimõtteid, kuivõrd Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et komisjonil oli õiguslik alus trahvisumma suurendamiseks rikkumise korduvuse tõttu. Määrus nr 17 ei anna komisjonile volitusi trahvisumma suurendamiseks rikkumise korduvuse alusel.

69. Samuti on apellant seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsus rikub liikmesriikidele ühist õiguskindluse põhimõtet, kuivõrd selle kohtuotsuse kohaselt võis komisjon tuvastada rikkumise korduvuse, ilma et ta oleks pidanud arvestama aegumistähtajaga. Isikuid ei saa minevikus toimepandu eest lõpmatult karistada. Enamikus liikmesriikides näeb seadus korduvate rikkumiste suhtes ette käsitlusaluse rikkumise ja võimaliku varasema rikkumise tuvastamise vahelise maksimumtähtaja, mille möödudes ei tohi seda varasemat rikkumist enam arvesse võtta. Sellest lähtudes kutsub apellant Euroopa Kohut uuesti hindama kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon võetud seisukohta.( )

70. Komisjon märgib, et kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon lükkas Euroopa Kohus samalaadsed argumendid tagasi. Määrusest nr 17 lähtudes tohib trahvi rikkumise korduvuse alusel suurendada. Käesolevas kohtuasjas ei ole vaja seoses aegumistähtajaga hinnata, kas Esimese Astme Kohtu järeldused võiksid viia võimaluseni, et korduva rikkumise eest määratakse püsivalt sanktsioone, sest Esimese Astme Kohus viitas, et apellant jätkas aktiivselt kartellis osalemist neli aastat pärast otsuse 94/815 teatavakstegemist, Euroopa Kohus aga pidas kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon vähem kui 10‑aastast rikkumistevahelist ajavahemikku selliseks, mis annab tunnistust kalduvusest mitte teha kohaseid järeldusi sellest, et tema puhul on tuvastatud ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumine.

3. Hinnang

71. On selge, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ei sisalda konkreetset viidet rikkumise korduvusele.( ) Siiski kinnitas Euroopa Kohus kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon, et kõnealune säte kujutab endast õiguslikku alust, millest lähtudes võib komisjon määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise eest. Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaselt tuleb trahvi summa määramisel arvesse võtta rikkumise kestust ja raskusastet.( ) Seejärel kinnitas Euroopa Kohus oma praktikat, mille kohaselt trahvi põhisumma määratakse vastavalt rikkumisele, selle raskusaste aga mitme muu asjaolu põhjal, mille osas komisjonil on ulatuslik kaalutlusruum. Euroopa Kohtu sõnul on raskendavate asjaolude arvestamine trahvi määramisel kooskõlas komisjoni ülesandega tagada konkurentsieeskirjade järgimine. Rikkumise korduvus kuulub nende asjaolude hulka, mida tuleb käsitlusaluse rikkumise raskusastme analüüsimisel arvestada. Vastavalt Euroopa Kohtu seisukohale kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon ei kujuta rikkumise korduvuse pidamine raskendavaks asjaoluks endast seega nulla poene sine lege põhimõtte rikkumist.( )

72. Peale selle märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Aalborg Portland jt vs. komisjon, et rikkumise korduvus on üks asjaoludest, mida võib rikkumise raskusastme hindamisel arvesse võtta.( )

73. Lisaks Euroopa Kohtu järeldustele kohtuasjades Groupe Danone vs. komisjon ja Aalborg Portland jt vs. komisjon märgiksin veel, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjonil kohustus uurida konkreetseid rikkumisi ja määrata nende eest karistusi ning kohustus järgida üldist poliitilist suunda, mille kohaselt konkurentsiküsimustes kohaldatakse asutamislepingus sätestatud põhimõtteid ja suunatakse ettevõtjate käitumist nendest põhimõtetest lähtuvalt. Trahvisumma määramiseks peab komisjon rikkumise raskusastme hindamisel arvesse võtma mitte üksnes konkreetse juhtumi asjaolusid, vaid ka rikkumise konteksti, ja tagama, et tema meetmetel oleks vajalik hoiatav mõju.( )

74. Olen seisukohal, et juhul kui komisjon peaks konkreetse rikkumise raskusastme hindamisel piirduma selle rikkumise asjaoludega nii, et ei arvestata kõiki muid asjakohaseid tausttegureid, sealhulgas eriti rikkumise korduvust, ei saaks käsitletava rikkumise tegelikku raskusastet õigesti hinnata ning see kahjustaks komisjoni ülesannet tagada konkurentsieeskirjade järgimine. Minu arvates läheks niisugune lähenemisviis vastuollu vajadusega tagada ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud sanktsioonide hoiatav mõju.( )

75. Sellepärast asun seisukohale, et apellant ei ole veenvalt põhjendanud, miks Euroopa Kohus peaks kalduma kõrvale kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon tehtud järeldusest, et rikkumise korduvust tuleb määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaselt rikkumise raskusastme hindamisel pidada raskendavaks asjaoluks. Seega ei riku vaidlustatud kohtuotsus minu arvates nulla poena sine lege põhimõtet ega liikmesriikide ühiseid õiguse üldpõhimõtteid seeläbi, et Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et komisjonil oli õiguslik alus trahvisumma suurendamiseks rikkumise korduvuse tõttu.

76. Küsimuse osas, mis puudutab aegumistähtaja puudumist seoses rikkumise korduvuse tuvastamisega, kinnitas Euroopa Kohus kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ega tõepoolest ka suunistes( ) ei ole kehtestatud konkreetset aegumistähtaega rikkumise korduvuse tuvastamise suhtes.( ) Lisaks toonitas Euroopa Kohus oma otsuse punktis 38, et rikkumise korduvuse tuvastamine ja selle eripära hindamine kuuluvad komisjoni kaalutlusõiguse hulka ning et komisjon ei saa olla kõnealusel tuvastamisel seotud võimaliku aegumistähtajaga.

77. Kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon asus Euroopa Kohus seisukohale, et rikkumise korduvus kujutab endast olulist asjaolu, millega komisjon peab arvestama, sest nii ajendatakse ettevõtjaid, kellel on ilmnenud kalduvus rikkuda konkurentsieeskirju, oma käitumist muutma. Sellepärast võib komisjon igal üksikjuhul arvesse võtta sellist kalduvust kinnitavaid asjaolusid, näiteks käsitlusaluste rikkumiste vahelist aega.( )

78. Minu arvates näib kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon tehtud otsuse punkt 38 andvat tunnistust Euroopa Kohtu seisukohast, et staatiline ja paindumatu aegumistähtaja ülempiir kahjustaks komisjoni kaalutlusõigust trahvisummade määramisel. Selles osas olen seisukohal, et väga tõsist varasemat rikkumist võib rikkumise raskusastme hindamisel arvesse võtta, olenemata märkimisväärselt pika aja möödumisest, varasem pisirikkumine aga ei pruugi palju lühema aja möödudes enam selliseks kaalutluseks põhjust anda.

79. Siiski ei näe ma kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon tehtud otsuses alust väiteks, nagu võiks isikuid minevikus tuvastatud konkurentsieeskirjade rikkumise eest lõpmatult karistada.

80. Nimetatud kohtuasjas osutas Euroopa Kohus – minu arvates õigustatult – hoopis sellele, et arvestades juhtumi asjaolusid, kuivõrd rikkumiste vahele jäi suhteliselt lühike, nimelt lühem kui 10‑aastane periood, andis Groupe Danone õigusvastase tegevuse kordumine tunnistust tema kalduvusest mitte teha kohaseid järeldusi sellest, et tema puhul on tuvastatud ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumine.( )

81. Nii on selge, et kuigi rikkumise korduvuse tuvastamise suhtes ei ole aegumistähtaega kehtestatud, võib Euroopa Kohus taotluse korral kontrollida, kas komisjon on varasemat konkurentsieeskirjade rikkumist arvesse võttes ületanud oma kaalutlusõiguse piire. Siiski olen seisukohal, et apellant ei ole põhjendanud, miks Euroopa Kohus peaks uuesti kaaluma järeldusi, millele ta jõudis kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon seoses sellega, et rikkumise korduvuse suhtes puudub kindel aegumistähtaeg.

82. Täielikkuse huvides lisaksin, et käesolevas kohtuasjas ei vaidlustanud apellant Esimese Astme Kohtu järeldust, et hoolimata otsuse 94/815 teatavakstegemisest, jätkas Lafarge’i tütarühing neli aastat aktiivselt kõnealuses kartellis osalemist. Olen seisukohal, et nii lühikest ajavahemikku ei saa ülemääraseks pidada ja seega ei väljunud komisjon selles suhtes oma kaalutlusõiguse piiridest.

83. Minu arvates ei rikkunud vaidlustatud kohtuotsus liikmesriikide ühist õiguskindluse põhimõtet järelduses, et komisjon võis tuvastada rikkumise korduvust ilma kindla aegumistähtajata.

84. Sellest lähtudes olen seisukohal, et Euroopa Kohus peaks viienda väite esimese osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükkama.

B. Teine osa

1. Vaidlustatud kohtuotsus

85. Esimese astme menetluses väitis Lafarge, et enamikus liikmesriikides saab rikkumise korduvust arvesse võtta ainult siis, kui teine rikkumine pannakse toime pärast esimest rikkumist tuvastava kohtuotsuse lõplikustumist.( )

86. Esimese Astme Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 734, et piisab sellest, kui ettevõtja on leitud olevat süüdi sama liiki rikkumises, isegi kui seda otsust saab veel edasi kaevata. Esimese Astme Kohus osutas, et komisjoni otsused eeldatakse olevat õiguspärased niikaua, kui neid ei ole tühistatud või kehtetuks tunnistatud, ning hagi esitamine ei peata õigusakti toimet. Seejärel nentis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 737, et „[m]ööndavasti võib tekkida probleem, kui varasem otsus, mis oli hilisemas otsuses suurema trahvi määramise aluseks, tühistatakse pärast nimetatud hilisema otsuse lõplikustumist. Sel juhul ei ole rikkumine tegelikult olnud korduv. Kui aga rikkumise eest karistav esimene otsus osutub alusetuks, kujutab see endast uut faktilist asjaolu, millest tulenevalt algab apellatsioonkaebuse esitamise tähtaeg otsast peale.”

2. Argumendid

87. Apellandi väitel rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi ja jättis täitmata piisava põhjendamise kohustuse, asudes seisukohale, et komisjon võis apellandile määratavat trahvi rikkumise korduvuse alusel suurendada, isegi kui esimese rikkumise tuvastamine ei olnud vaidlustatud kohtuotsuses käsitletud asjaolude ajaks lõplikustunud.

88. Liikmesriikide karistusõigussüsteemides peetakse isikut korduvalt õigust rikkunuks harilikult vaid siis, kui ta paneb pärast seda, kui ta on esimese õigusrikkumise eest lõplikult süüdi mõistetud, toime uue õigusrikkumise. Üks õigusrikkumise korduvuse koosseisu olulisi elemente on rikkumise lõplik tuvastatus, mis eeldab, et õiguskaitsevahendid on teise rikkumise toimepaneku ajaks ammendatud. Käesolevas asjas tuvastas komisjon otsusele 94/815 tuginedes, et Lafarge on korduvalt õigust rikkunud. Lafarge aga esitas nimetatud otsuse peale tühistamishagi ning Esimese Astme Kohus tegi oma otsuse 15. mail 2000.( ) See kohtuotsus muutus lõplikuks alles kaks kuud pärast selle Lafarge’ile teatavakstegemist, kuivõrd Lafarge apellatsioonkaebust ei esitanud. Vaidlusaluses otsuses käsitletud tegevus lõppes komisjoni sõnul novembris 1998. Selleks kuupäevaks ei olnud aga Lafarge veel ühegi kartelli osas süüdi mõistetud, sest Esimese Astme Kohus ei olnud veel teinud otsust kohtuasjas Cimenteries CBR jt vs. komisjon.

89. Seega rikkus Esimese Astme Kohus nulla poena sine lege üldpõhimõtet, lubades komisjonil meelevaldselt suurendada trahvi summat.

90. Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kinnitades, et kui esimene otsus pärast teise otsuse vastuvõtmist lõplikult tühistatakse, algab edasikaebamise tähtaeg otsast peale. Asutamislepingus ega teistes ühenduse õigusnormides ei ole ette nähtud komisjoni otsuse peale tühistamishagi esitamise tähtaja otsast algamist. Viidates olematule korrale selleks, et põhjendada rikkumise korduvuse tuvastamist olukorras, kus esimese rikkumise tuvastamine ei olnud lõplik, jättis Esimese Astme Kohus oma otsuse ka piisavalt põhjendamata.

91. Kui pidada kohtuotsust, millega komisjoni otsus tühistatakse, uueks faktiliseks asjaoluks, millest tulenevalt algab uuesti tähtaeg tühistamishagi esitamiseks komisjoni teise otsuse peale, millega on ettevõtjat ebaõigesti karistatud korduva rikkumise eest, asetaks niisugune lahendus asjaomasele ettevõtjale ebanormaalse ja ebaõiglase koormuse ning rikuks seega hea õigusemõistmise põhimõtet ja menetlusökonoomiat.

92. Repliigis väidab apellant, et vastupidiselt komisjoni väidetele eeldavad konkurentsialaste sanktsioonide laad ja määr seda, et konkurentsiasjades tuleks korduva rikkumise korral kohaldada samasuguseid garantiisid nagu korduva rikkumise korral karistusõiguses. Euroopa Kohus on märkinud, et arvestades kõnealuste rikkumiste laadi ning nendele järgnevate karistuste laadi ja määra, kohaldub süütuse presumptsioon menetlustes, mis on seotud ettevõtjate suhtes kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumisega, mille tagajärjel võidakse määrata trahve või perioodilisi karistusmakseid (vt selle kohta eriti Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas Öztürk vs. Saksamaa, A‑seeria, nr 73, ja 25. augusti 1987. aasta otsus kohtuasjas Lutz vs. Saksamaa, A‑seeria, nr 123‑A).( ) Nii on Euroopa Kohus kaudselt möönnud, et konkurentsialased sanktsioonid on nende laadi ja määra arvestades karistusõiguslikud sanktsioonid.

93. Selles osas, mis puudutab komisjoni argumente( ) seoses kohtuasjaga Queenborough Rolling Mill Company vs. komisjon,( ) märgib apellant, et Euroopa Kohtu otsus nimetatud kohtuasjas oli seotud küsimusega, kuidas konkreetselt kohaldada komisjoni 24. juuni 1981. aasta otsust 1831/81/ESTÜ, millega kehtestatakse raua- ja terasetööstuse ettevõtjate suhtes jälgimissüsteem ja uus tootmiskvootide süsteem teatavate toodete suhtes.( ) Otsusele 1831/81, milles otseselt määratleti tingimused kvootide ületamise eest määratavate trahvisummade suurendamiseks, ei saa tugineda konkurentsieeskirjade rikkumise küsimuses.

94. Komisjon osutab, et tema otsuste õiguspärasust eeldatakse niikaua, kui neid ei ole tühistatud või kehtetuks tunnistatud, ning hagi esitamine ei peata õigusakti toimet. Komisjon on seisukohal, et käesolevas asjas tuleks vältida mis tahes analoogiat karistusõigusega. Euroopa Kohus on kinnitanud konkurentsiküsimustes peetavate menetluste kuulumist haldusõiguse valdkonda.( ) Nagu ka Lafarge ise tunnistab, oli otsus 94/815 liiati vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajaks lõplik.

95. Komisjon on seisukohal, et teatavate liikmesriikidele ühiste karistusõiguslike üldpõhimõtete kohaldamine ühenduse kohtutes ei tähenda, nagu saaks kõiki igas liikmesriigis kehtivaid sedalaadi põhimõtteid kohaldada või üle võtta. Liikmesriigid on määruse nr 17 artikli 15 lõikes 4 otsustanud, et „[o]tsused, mis tehakse vastavalt lõigetele 1 ja 2, ei kuulu kriminaalõiguse valdkonda”. Seda seadusandlikku valikut kinnitas nõukogu oma 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 23 lõikes 5.( ) Komisjon märgib, et ainus samalaadses küsimuses otsuse teinud liikmesriigi õigustmõistev organ, nimelt Hispaania riigikohus, asus 2005. aastal selles küsimuses samale seisukohale nagu komisjon.

96. Komisjoni väitel ei kätke rikkumise korduvuse raison d’être endas varasema otsuse lõplikkust. Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas Queenborough Rolling Mill vs. komisjon( ) kinnitab, et trahvi suurendamine rikkumise korduvuse tõttu ei eelda kõikide õiguskaitsevahendite ammendatust. Komisjon on seisukohal, et kui tema esimese otsuse vastu esitatud hagi takistaks rikkumise korduvuse arvessevõtmist teises otsuses, kahjustaks see konkurentsipoliitikat ja eesmärke, mida komisjon teenib.

97. Küll aga nõustub komisjon apellandiga, et vastupidiselt seisukohale, mida Esimese Astme Kohus väljendas vaidlustatud otsuse punktis 737, ei näe ükski ühenduse õigusnorm ette võimalust, et komisjoni otsuse peale tühistamishagi esitamise tähtaeg algab otsast peale. Kõnesoleva küsimuse tähtsust arvestades asub komisjon seisukohale, et Euroopa Kohus peaks asendama Esimese Astme Kohtu põhjenduskäigu enda omaga. Komisjon märgib, et juhul kui konkurentsieeskirjade rikkumist tuvastav esimene otsus tühistatakse, saab asjaomane ettevõtja taotleda komisjonilt teise otsuse uuesti läbivaatamist. Kui komisjon niisugusest uuesti läbivaatamisest keeldub, saab selles asjas esitada tühistamishagi Üldkohtusse. See lahendus vastab asutamislepinguga loodud ja kohtupraktikas kinnitust leidnud süsteemi loogikale. Samuti on see kooskõlas hea halduse põhimõtte ja õiguskindluse põhimõttega, kuivõrd sellega hoitakse ära puhtalt aega raiskava tegevuse oht. EÜ artiklis 233 on sätestatud, et institutsioonilt, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, nõutakse Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist. Liiati on kohtupraktikas välja kujunenud, et olulised uued faktilised asjaolud võivad õigustada taotlust varasema, lõplikuks muutunud kohtuotsuse uuesti läbivaatamiseks. Üldkohus võib oma piiramata kohtulikke volitusi teostades trahvi muuta. Kirjeldatud lahendus võeti vastu kohtuasjas Usinor vs. komisjon.( ) Komisjoni meelest kahjustaks apellandi pakutud lahendus põhimõtet, mille kohaselt eeldatakse ühenduse institutsioonide õigusaktide kehtivust ja seda, et hagi esitamine ei peata õigusakti toimet.

C. Hinnang

98. Apellandi väitel rikkus Esimese Astme Kohus liikmesriikide ühiseid õiguse üldpõhimõtteid, nulla poena sine lege põhimõtet ja hea õigusemõistmise põhimõtet ning rikkus õigusnormi, viidates olematule korrale, ning jättis täitmata piisava põhjendamise kohustuse, otsustades, et komisjon võis tuvastada rikkumise korduvust ka siis, kui esimese rikkumise tuvastamine ei olnud lõplikustunud.

99. Minu arvates on selge, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 737, et juhul kui rikkumise eest karistav esimene otsus osutub põhjendamatuks, kujutab see endast uut faktilist asjaolu, millest tulenevalt algab hagi esitamise tähtaeg otsast peale. Olen nii apellandi kui ka komisjoniga täiesti nõus, et komisjoni otsuse peale tühistamishagi esitamise tähtaeg, mis on sätestatud EÜ artiklis 230, ei saa alata otsast peale.( )

100. Kuivõrd see vigane põhjendus on Esimese Astme Kohtu põhjenduskäigu lahutamatu osa, olen seisukohal, et seetõttu tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada selles osas, milles lükati tagasi Lafarge’i väide, et komisjon eksis, tuvastades õigusrikkumise korduvuse, ehkki esimese rikkumise tuvastamine ei olnud lõplikustunud.( )

101. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 kohaselt tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Kui menetlusstaadium lubab, võib ta siis teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.

102. Olen seisukohal, et käesolevas asjas lubab menetlusstaadium teha selles küsimuses lõpliku kohtuotsuse.

103. Käesolevas kohtuasjas ei ole vaidlust selles, et selleks ajaks, kui 27. novembril 2002 võeti vastu otsus 94/815, mille põhjal tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses rikkumise korduvuse, ei saanud Lafarge enam otsuse 94/815 kehtivust tühistamishagiga vaidlustada, sest otsus kohtuasjas Cimenteries CBR jt vs. komisjon( ) oli 2000. aastal kuulutatud ning selle kohtuotsuse peale ei olnud ettenähtud tähtaja jooksul apellatsioonkaebust esitatud.

104. Apellant väidab siiski, et komisjon ei tohiks suurendada trahvi rikkumise korduvuse alusel, kuna esimese rikkumise tuvastamine ei olnud vaidlustatud kohtuotsuses käsitletud asjaolude ajaks lõplikustunud.( )

105. Meenutan, et rikkumine, mis vaidlusaluses otsuses Lafarge’i puhul tuvastati, kestis 25. novembrini 1998. Esimeses astmes ja käesolevas menetluses esitatud väidetes märkis Lafarge, et sellest tulenevalt ei saa teda pidada korduvalt õigust rikkunuks enne 2000. aasta juulit toime pandud tegude tõttu.( )

106. Nii Esimese Astme Kohtu kui ka Euroopa Kohtu menetluses viitas Lafarge oma väidetes ulatuslikult mitme liikmesriigi karistusseadustikele ja kohtupraktikale, mille kohaselt ei saa korduva õigusrikkumise mõistet rakendada seni, kui esimene süüdimõistmine on lõplikustunud. Olen seisukohal, et apellandi väide, mille kohaselt tuleks konkurentsiasjades korduva rikkumise korral kohaldada samasuguseid garantiisid nagu korduva rikkumise korral karistusõiguses, ei ole vastuvõetav.

107. Määruse nr 17 artikli 15 lõikest 4 nähtub selgelt, et komisjoni otsused, millega määratakse trahve konkurentsivastase tegevuse eest, ei kuulu karistusõiguse valdkonda.( ) Sellest tulenevalt asun ühenduse seadusandja selgesõnalist tahet arvestades seisukohale, et vältida tuleks igasugust ranget analoogiat karistusõiguslike sanktsioonide ja nende sanktsioonide vahel, mida komisjon määrab konkurentsiõiguse normide rikkumise eest.

108. Euroopa Kohtu praktikas on välja kujunenud, et konkurentsiasjade menetlemise ajal komisjonis on komisjon kohustatud järgima ühenduse õiguse aluspõhimõtteid.( ) Sellepärast on vaja uurida rikkumise korduvuse küsimust sellest vaatenurgast.

109. Asun seisukohale, et ehkki apellant on oma märkustes ulatuslikult viidanud hea õigusemõistmise põhimõttele, menetlusökonoomiale ja õiguskindluse põhimõttele, ei ole ta suutnud terviklikult tõendada, kuidas neid, minu arusaama järgi ühenduse õiguse aluspõhimõtete hulka kuuluvaid põhimõtteid, on apellandi tegeliku olukorra suhtes rikutud.

110. Väljaspool vaidlust on see, et tegelikult ei olnud apellant kordagi olukorras, kus talle oleks teise otsusega määratud rikkumise korduvuse alusel suurem trahv sel ajal, kui esimest rikkumist puudutava otsuse, s.o otsuse 94/815 suhtes oli jätkuvalt võimalik esitada tühistamishagi ja seejärel apellatsioonkaebus. Seega ei olnud apellant tegelikult kordagi olukorras, kus teda oleks ohustanud – kui tema enda sõnu kasutada – „ebanormaalne” või „ebaõiglane koormus”.( ) Apellant ei olnud kordagi olukorras, kus ta oleks pidanud näiteks taotlema komisjonilt vaidlusaluse otsuse muutmist ülemäärase trahvi tõttu või esitama komisjoni keeldumise tõttu Euroopa Liidu kohtutesse hagi. Seega on apellandi sellekohased väited abstraktsed ja hüpoteetilised, sest need ei haardu tema tegeliku olukorraga.

111. Sellest tulenevalt olen seisukohal, et Euroopa Kohtule esitatud küsimus on üpris kitsapiirilist laadi ning Euroopa Kohus peaks oma hinnangu andmisel piirduma vaidlustamata faktiliste asjaolude arvestamisega.

112. Kitsendav lähenemisviis, mida apellant rikkumise korduvuse küsimuses pooldab ja mille kohaselt trahvi ei või rikkumise korduvuse alusel suurendada, kui esimese rikkumise tuvastamine ei ole vaidlusaluses otsuses käsitletavate faktiliste asjaolude ajaks lõplikustunud, on minu arvates liiga kitsendav seoses konkurentsialaste sanktsioonidega, mille olemus ei ole karistusõiguslik.

113. Kirjeldatud lähenemisviis piiraks tarbetult ja kunstlikult komisjoni võimalust tugineda rikkumise korduvusele selleks, et ohjeldada õigusvastast tegevust ja hoida ära selle kordumist. Selle lähenemisviisi tagajärg oleks teatavate rikkumiste tegeliku raskusastme alahindamine ja alakaristamine. Lisaks olen seisukohal, et eeldust, mille kohaselt Euroopa Liidu institutsioonide õigusaktid on õiguspärased ja loovad õiguslikke tagajärgi niikaua, kui neid vastu võtnud institutsioon ei ole neid tühistanud, neid ei ole tühistatud muu hulgas tühistamishagi menetluse raames või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluses või õigusvastasuse tõttu, ei ole võimalik üle hinnata. Minu arvates kujutab see eeldus endast Euroopa Liidu õiguse nurgakivi, mille olemasolu eesmärk on tagada õiguskindlus. Ehkki nimetatud eeldust on võimalik Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetlustes kohaldamata jätta, ei näe ma käesolevas kohtuasjas ühtegi ilmset põhjust seda eeldust täpsemalt kvalifitseerida.

114. Sellest tulenevalt olen käesoleva kohtuasja faktilisi asjaolusid arvestades seisukohal, et apellandi pakutud lähenemisviis kahjustaks põhjendamatult komisjoni volitusi trahvide määramisel võitluses konkurentsivastase tegevusega ning kahjustaks peale selle ka eeldust, et ühenduse institutsioonide õigusaktid on õiguspärased, kui ei ole veenvalt tõendatud vastupidist.

115. Täielikkuse huvides lisan, et apellandi pakutud lähenemisviisi heakskiitmine, isegi kui see oleks käesoleva juhtumi puhul asjakohane, võiks viia olukorrani, kus õigusrikkuja saaks Üldkohtu ja Euroopa Kohtu menetluste kestust( ) ära kasutades vältida korduva rikkumise tagajärgi, seeläbi pärssides komisjoni funktsiooni konkurentsiõiguse normide täitmise tagamisel. Seevastu saab õigusrikkuja alati, sealhulgas esimest rikkumist tuvastava otsuse tühistamise korral, taotleda komisjonilt hilisema, rikkumise korduvust tuvastava otsuse uuesti läbivaatamist ning kui komisjon sellest keeldub, esitada selle keeldumise peale tühistamishagi.

116. Eelnevast lähtudes olen seisukohal, et Lafarge’i väide, nagu oleks rikutud liikmesriikide poolt tunnustatud põhimõtet, et isikut ei tohi pidada korduvalt õigust rikkunuks, kui uut rikkumist ei ole toime pandud pärast esimese rikkumise lõplikku tuvastamist, ei ole põhjendatud ja tuleks seega tagasi lükata.

IX. Kuues väide: Õigusnormi rikkumine seoses trahvi lähtesumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil

A. Vaidlustatud kohtuotsus

117. Esimese astme menetluses väitis Lafarge, et vajadust tagada trahvi hoiatav mõju oleks tulnud uurida trahvi väljaarvutamise lõpul ning kui komisjon oleks nii teinud, oleks ta igal juhul jõudnud järeldusele, et trahvi suurendamine hoiatava mõju tagamiseks on asjakohatu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 683 märkis Esimese Astme Kohus, „et otsust selle kohta, kas suuruse ja koguvahendite alusel on vaja kohaldada hoiatava mõju tegurit – kuivõrd see ei puuduta konkreetse summa asjakohasust – ei mõjuta see, millises trahvide arvutamise etapis see otsus tehakse”. Punktis 684 lisas nimetatud kohus, et „trahvi suurendamine hoiatava mõju eesmärgil ei põhine hinnangul, et esialgne trahvisumma on selle trahvi hoiatava mõju saavutamiseks asjakohane, nii et trahvi summa ei puutu käesolevas kontekstis asjasse”.

B. Argumendid

118. Apellandi väitel rikkus Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 680−684 EÜ artiklit 81 ja määrust nr 17, asudes seisukohale, et komisjon võib hinnata vajadust suurendada trahvi summat hoiatava mõju eesmärgil juba trahvi põhisumma arvutamisel, mitte trahvi summa arvutamise lõpul. Apellant on seisukohal, et hoiatav mõju seisneb selles, et suurendatakse trahvisummat, mille arvutamisel on aluseks võetud rikkumise raskusaste ja kestus ning raskendavad või kergendavad asjaolud, kui ilmneb, et nii saadud lõppsummast ei piisa asjaomase ettevõtja ja teiste ettevõtjate veenmiseks rikkumise tõsiduses ja vajaduses seda mitte korrata. Enesestmõistetavalt peab selleks, et hinnata, kas trahvi lõppsummast piisab hoiatava mõju saavutamiseks, see summa olema teada.

119. Apellant märgib, et vastavalt 2006. aasta suunistele määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta( ) (edaspidi „2006. aasta suunised”) tehakse otsustus, millega konkreetselt suurendatakse trahvi summat hoiatava mõju eesmärgil, trahvi lõppsummat arvestades – seega pärast trahvi põhisumma hindamist ning raskendavate ja kergendavate asjaolude arvestamist.

120. Komisjon on seisukohal, et vastupidiselt apellandi väidetele ei taga hoiatava mõju küsimus seda, et trahvi summat suurendatakse üksnes siis, kui ilmneb, et lõppsummast ei piisa veenmaks asjaomast ettevõtjat ja teisi ettevõtjaid rikkumist mitte kordama. Hoiatav mõju on konkurentsipoliitika lahutamatu osa, mille eesmärk on suunata ettevõtjate käitumist. Komisjon märgib samuti, et vaidlusalune otsus võeti vastu 1998. aasta suuniste, mitte 2006. aasta suuniste kohaselt. Nimetatud 1998. aasta suunistes on ette nähtud, et rikkumise raskusastme hindamisel võidakse arvestada ettevõtja suurust ja ülemaailmseid vahendeid (punkt 1.A) enne, kui võetakse arvesse rikkumise kestust (punkt 1.B) ning raskendavaid ja kergendavaid asjaolusid. Selles suhtes võib komisjon muuta oma põhimõtteid seoses konkurentsialaste trahvidega. Nii 1998. kui ka 2006. aasta suunised on omavahel sarnased, kuna mõlemas on komisjonile ette nähtud võimalus arvestada trahvide arvutamisel ettevõtja suurust ja ülemaailmseid vahendeid. Liiati ei ole oluline, millisel etapil võetakse arvesse ettevõtja suurust, sest trahvi suurendamine selle alusel ei sõltu trahvi lõppsummast. Veel on komisjon seisukohal, et Euroopa Kohus ei või apellatsioonimenetluses asendada õigluse põhjendusel Esimese Astme Kohtu täieliku pädevuse raames antud hinnangut ettevõtjatele ühenduse õiguse eeskirjade rikkumise eest määratud trahvisummade kohta enda hinnanguga.

C. Hinnang

121. Käesolev apellatsioonkaebuse väide käsitleb Esimese Astme Kohtu hinnangut selle kohta, et komisjon rakendas apellandile määratava trahvi arvutamisel „hoiatamise kordajat”, arvestades asjaomase ettevõtja suurust ja ülemaailmseid vahendeid; täpsemalt puudutab see väide arvutuste etappi, milles kõnealust kordajat rakendati.

122. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on komisjonil iseäranis ulatuslik kaalutlusõigus seoses trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võetavate asjaoludega, nagu uuritavale asjale omased erilised asjaolud, asja kontekst ja trahvide hoiatav mõju, ilma et oleks vaja järgida mingit siduvat või ammendavat loetelu kriteeriumide kohta, mida tuleb arvesse võtta.( )

123. Kohtuasjas Showa Denko vs. komisjon märkis Euroopa Kohus, et „hoiatamise mõiste” on üks elementidest, millega trahvi arvutamisel arvestada tuleb.( ) Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 ja määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 rikkumise eest määratavate trahvide eesmärk on karistada rikkumises osalenud ettevõtjaid õigusvastase tegevuse eest ja hoiatada nii neid kui ka ülejäänud ettevõtjaid ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest tulevikus. Seega võib komisjon trahvisumma arvutamisel võtta arvesse just nimelt asjassepuutuva ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust.( ) Nimetatud kohtuasjas asus Euroopa Kohus seisukohale, et Esimese Astme Kohus võis põhjendatult leida, et hageja hangib tema „tohutu” kogukäibe tõttu võrreldes teiste kartelliosalistega kergemini vajalikud rahalised vahendid oma trahvi maksmiseks, mis õigustab trahvi piisava hoiatava mõju tagamiseks korrutamistehte kasutamist.( ) Euroopa Kohus viitas sellele kui „hoiatamise kordajale”.

124. Kohtuasjas Showa Denko vs. komisjon tehtud otsusest nähtub selgelt Euroopa Kohtu seisukoht, et „hoiatamise kordajat” võib rakendada, et võtta arvesse suhtelist mõju, mida trahv võib avaldada kartelli liikmetele.

125. Arvestades, et „hoiatamise kordaja” on sellistel asjaoludel seotud asjaomaste ettevõtjate erineva suuruse ja majandusliku võimsusega, olen seisukohal, et komisjon võib talle selles küsimuses antud ulatusliku kaalutlusõiguse raames määrata „hoiatamise kordaja” selle konkreetse erinevuse põhjal.

126. Sel juhul – arvestades, et „hoiatamise kordaja” põhineb kartelli liikmete suuruse ja majandusliku võimsuse erinevusel, mitte tegeliku konkreetse trahvisumma hindamisel – olen seisukohal, et seda, millises arvutusetapis sellist „hoiatamise kordajat” rakendatakse, võib pidada ebaoluliseks. Peale selle võib minu meelest pidada ebaoluliseks ka küsimust, kas komisjon muutis 2006. aasta suuniseid vastu võttes( ) seda, millises trahvi arvutamise etapis niisugust „hoiatamise kordajat” rakendatakse, kui see kordaja on seotud asjaomaste ettevõtjate suhtelise suuruse ja majandusliku võimsusega.( )

127. Sellepärast asun seisukohale, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi oma järelduses, et see, millises trahvi arvutamise etapis rakendab komisjon „hoiatamise kordajat”, et võtta arvesse ettevõtja suurust ja ülemaailmseid vahendeid ning niiviisi kajastada seda, kuidas trahv kartelli liikmeid tegelikult mõjutab, ei ole oluline.

128. Sellest lähtudes olen seisukohal, et apellandi kuues väide tuleks põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

X. Kohtukulud

129. Kuna käesolev kohtuasi tuleks minu arvates osaliselt Euroopa Liidu Üldkohtusse tagasi saata, tuleb apellatsioonimenetlusega seotud kulude kandmine otsustada edaspidi.

XI. Ettepanek

130. Eelnevast lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:

– tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (kolmas koda) 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge vs. komisjon selles osas, kus nimetatud kohus lükkas tagasi Lafarge’i väite, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet seoses Lafarge’i osalemisega ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992;

– saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse otsustamiseks, kas komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet seoses Lafarge’i osalemisega ühes keerulises ja vältavas rikkumises alates 31. augustist 1992;

– jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;

– otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.