Kohtuasi C-319/06

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Luksemburgi Suurhertsogiriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Töötajate lähetamine — Teenuste osutamise vabadus — Direktiiv 96/71/EÜ — Avaliku korra sätted — Iganädalane puhkeaeg — Kohustus esitada lähetusega seotud dokumendid siseriiklike asutuste korraldusel — Kohustus määrata ad hoc esindaja, kes asub Luksemburgis ja kelle käes on hoiul kõik kontrollimiseks vajalikud dokumendid”

Kohtujurist V. Trstenjaki ettepanek, esitatud 13. septembril 2007 I - 4329

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 19. juuni 2008 I - 4364

Kohtuotsuse kokkuvõte

Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 1 esimene lõik sätestab, et liikmesriigid tagavad olenemata töösuhte suhtes kohaldatavatest õigusaktidest, et teises liikmesriigis asutatud ning riikidevahelise teenuste osutamise raames nende territooriumile töötajaid lähetavad ettevõtjad kindlustavad lähetatud töötajatele samas artiklis loetletud valdkondades töötingimused, mille on sätestanud liikmesriik, milles töö tehakse. Sel eesmärgil on nimetatud sättes ammendavalt loetletud valdkonnad, kus liikmesriigid võivad eelistada vastuvõtvas liikmesriigis kehtivate reeglite kohaldamist. Direktiivi artikli 3 lõike 10 esimene taane jätab liikmesriikidele siiski võimaluse kohaldada nende territooriumile töötajaid lähetavatele ettevõtjatele kooskõlas EÜ asutamislepingu ja võrdse kohtlemise põhimõttega töötingimusi muudes kui selle artikli lõike 1 esimeses lõigus nimetatud küsimustes, kui tegemist on avaliku korra sätetega. Liikmesriik võib kvalifitseerida avalikku korda ja julgeolekut puudutavateks kohustuslikeks säteteks sätted, mille järgimisel on otsustav tähtsus vastava liikmesriigi poliitilise, ühiskondliku või majandusliku korralduse kaitsmisel, mistõttu võib nende järgimise teha kohustuslikuks kõigile selle liikmesriigi territooriumil olevatele isikutele või kõigi tema territooriumil aset leidvate õigussuhete puhul. Avaliku korra erandit kui erandit teenuste osutamise vabaduse aluspõhimõttest tuleb tõlgendada kitsalt ning selle ulatust ei või liikmesriigid ühepoolselt määrata. Direktiivi 96/71 süsteemis on artikli 3 lõike 10 esimene taane erandiks põhimõttest, et küsimused, milles vastuvõttev liikmesriik võib nõuda nimetatud ettevõtjatelt tema õigusaktide järgimist, on direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses taandes ammendavalt loetletud, mistõttu tuleb seda tõlgendada kitsalt. See säte ei vabasta liikmesriike asutamislepingust tulenevatest kohustustest, eelkõige kohustustest, mis on seotud teenuste osutamise vabadusega. (vt punktid 25 ja 31, 33)

Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 10 esimesest taandest tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes on kuulutanud siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse kuuluvateks kohustuslikeks säteteks direktiivi 96/71 ülevõtmist käsitleva siseriikliku seaduse sätted, mis panevad asjassepuutuvatele ettevõtjatele esiteks kohustuse lähetada ainult niisuguseid töötajaid, keda seob ettevõtjaga kirjalik tööleping või muu dokument, mida vastavalt direktiivi 91/533 tööandja kohustuse kohta teavitada töötajaid töölepingu või töösuhte tingimustest sätetele käsitletakse analoogsena, ning teiseks kohustuse järgida siseriiklikke õigusakte, mis reguleerivad osalise tööajaga ja määratud tähtajaga töötamist. Niisugused sätted kehtestavad töötajaid vastuvõtvasse liikmesriiki lähetavatele ettevõtjatele kohustuse, mis neile nende asukohajärgses liikmesriigis juba kehtib. Direktiivi 96/71 eesmärk, mis seisneb töötajate kaitse miinimumnõuete järgimise tagamises, muudab ülearuseks selle täiendava kohustuse, mis sellega kaasnevaid menetlusi arvestades võib teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjaid sundida loobuma oma teenuste osutamise vabaduse kasutamisest. Ühenduse õigusega ei ole vastuolus, kui liikmesriigid kohaldavad oma õigusakte või tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepinguid kõigile kas või ajutiselt töötavatele isikutele, sõltumata nende tööandja asukohariigist, kuid sellise võimaluse kasutamise eelduseks on see, et asjassepuutuvatel töötajatel, kes töötavad vastuvõtvas liikmesriigis ajutiselt, ei oleks juba samasugust või olemuselt samalaadset kaitset kohustuste alusel, mis nende tööandja suhtes selle asukohajärgses liikmesriigis juba kehtivad. Teenuste osutamise vabadust kui asutamislepingu aluspõhimõtet võib piirata vaid ülekaaluka avaliku huvi alusel õigustatud sätetega, mida kohaldatakse kõigile vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutsevatele isikutele ja ettevõtjatele, juhul kui see huvi ei ole juba kaitstud teenuseosutajale tema asukohajärgses liikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega. (vt punktid 41–44, 60 ja resolutiivosa)

Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 10 esimesest taandest tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes kohaldab tema territooriumile töötajaid lähetavate ettevõtjate suhtes elukalliduse muutumisest lähtuvalt palga – v.a miinimumpalga – automaatset kohandamist käsitlevat sätet, kui ta ei ole tõendanud, et see siseriiklik meede kuulub direktiivi mainitud sätte mõttes avaliku korra sätete hulka. Kõnesolev direktiivi 96/71 säte annab vastuvõtvale liikmesriigile võimaluse kohaldada tema territooriumile töötajaid lähetava ettevõtja suhtes töötingimusi muudes kui direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus nimetatud küsimustes, tingimusel et tegemist on avaliku korra sätetega. See direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimeses taandes sätestatud reservatsioon on erand direktiiviga kehtestatud süsteemist ning erand selle direktiivi aluseks olevast teenuste osutamise vabaduse aluspõhimõttest, mistõttu tuleb seda tõlgendada kitsalt. Kuigi põhimõtteliselt on liikmesriikidel vabadus määrata avaliku korra sätted kindlaks oma siseriiklikest vajadustest lähtuvalt, tuleb avaliku korra mõistet ühenduse õiguse kontekstis ja eelkõige kui teenuste osutamise põhivabadusest tehtava erandi põhjendust tõlgendada kitsalt, nii et selle ulatust ei saaks iga liikmesriik ühepoolselt määrata, ilma et seda kontrolliksid Euroopa Ühenduse institutsioonid. Sellest järeldub, et avalikule korrale saab tugineda vaid siis, kui ühiskonna põhihuvisid ähvardav oht on reaalne ja piisavalt tõsine. Koos õigustustega, millele liikmesriik võib teenuste osutamise vabaduse põhimõttest kõrvalekaldumise põhjendamiseks tugineda, tuleb esitada ka analüüs liikmesriigi võetud piirava meetme sobivuse ja proportsionaalsuse kohta ning argumentatsiooni toetavad täpsed andmed. Selleks et hinnata, kas kõne all olevad meetmed on avaliku korra kaitsmise eesmärgi saavutamiseks vajalikud ja proportsionaalsed, peab liikmesriik esitama andmed, mis võimaldaksid kindlaks teha, kas ja mil määral võis sellise eesmärgi saavutamisele kaasa aidata elukalliduse muutumisest lähtuvalt palga automaatset kohandamist käsitleva sätte kohaldamine tema territooriumile lähetatud töötajate suhtes. (vt punktid 49–52, 54 ja 55 ning resolutiivosa)

Direktiivi 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega artikli 3 lõike 10 esimesest taandest tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes on teatanud, et siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse kuuluvateks kohustuslikeks säteteks peetakse üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutest tulenevaid sätteid. Sellised siseriiklikud sätted ei saa olla avaliku korra erandiks direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande mõttes. Esiteks ei õigusta miski seda, et kollektiivlepinguid puudutavad sätted, s.o nende väljatöötamist ja ellurakendamist käsitlevad sätted, võiksid iseenesest ja ilma muu täpsustuseta kuuluda avaliku korra mõiste alla. Teiseks kehtib sama tõdemus kollektiivlepingute sätete kohta, mis ei saa samuti tervikuna ning ainuüksi põhjusel, et need tulenevad seda tüüpi õigusaktidest, kuuluda avaliku korra mõiste alla. Kolmandaks, kuna direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 teine taane puudutab üksnes töötingimusi, mis on ette nähtud üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutega, ei saa siseriiklikku sätet, mis sõnaselgelt mainib lihtsalt kollektiivlepinguid, pidada liikmesriikidele selle sätte alusel antud loa täpsustuseks. (vt punktid 64–67 ja resolutiivosa)

Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuleb hinnata põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi. (vt punkt 72)

EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi rikub liikmesriik, kes siseriiklikus regulatsioonis, millega kehtestatakse töötajate lähetamisel eelneva teatise esitamise kord, sätestab kontrollimiseks vajalikele andmetele juurdepääsu käsitlevad tingimused viisil, mis ei ole piisavalt selge, et tagada töötajaid selle liikmesriigi territooriumile lähetada soovivatele ettevõtjatele õiguskindlus. Iga ettevõtja kohustus esitada siseriiklikele ametiasutustele nende korraldusel ja nii kiiresti kui võimalik enne töö algust kontrolliks vajalikud andmed, on mitmetimõistetav, mis võib sundida selle liikmesriigi territooriumile töötajaid lähetada soovivaid ettevõtjaid loobuma teenuste osutamise vabaduse kasutamisest. Esiteks ei nähtu sellest regulatsioonist selgesti ettevõtjate õiguste ja kohustuste ulatus ning teiseks kohaldatakse selles sättes ette nähtud kohustused täitmata jätnud ettevõtjate suhtes sanktsioone, mis ei ole leebed, mistõttu on selline siseriiklik regulatsioon oma ebaselguse ja mitmetimõistetavuse tõttu EÜ artikliga 49 vastuolus. (vt punktid 80–82 ja resolutiivosa)