Pealegi, kui seada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamine komisjoni poolt sõltuvusse sellest, kas asjaomane liikmesriik on eelnevalt komisjonile aruande esitanud, ohustaks see komisjoni ülesannet tagada asutamislepingu rakendamine, mille kohaselt on üksnes komisjonil pädevus otsustada, kas nimetatud menetluse algatamine on otstarbekas ja mis põhjustel see tuleb algatada.

Direktiivi 79/409 loodusliku linnustiku kaitse kohta (muudetud aastaid 2004–2006 puudutavas osas määrusega nr 807/2003 ja 2007. aastat puudutavas osas direktiiviga 2006/105) artikli 9 lõikes 3 sätestatu ei sea komisjoni võimalust esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi sõltuvusse selles sättes ette nähtud aruande esitamisest asjaomase liikmesriigi poolt ja see ei saaks ka õiguspäraselt olla nimetatud sätte eesmärk. Sama artikli lõikes 4 on komisjonile just määratud kohustus tagada talle kättesaadava teabe ja „eelkõige” selle artikli lõikes 3 sätestatud aruannete põhjal, et direktiivi artikli 9 lõike 1 alusel liikmesriikide poolt rakendatavate erandite tagajärjed ei ole direktiiviga vastuolus.

Üks nendest tingimustest, mis peavad olema täidetud selleks, et liikmesriigid saaksid rakendada direktiivi 79/409 loodusliku linnustiku kaitse kohta (muudetud aastaid 2004–2006 puudutavas osas määrusega nr 807/2003 ja 2007. aastat puudutavas osas direktiiviga 2006/105) artikli 9 lõikes 1 sätestatud erandkorda, on teiste rahuldavate lahenduste puudumine. Nimetatud tingimus ei ole täidetud, kui erandi alusel lubatud jahiaeg langeb vajaduseta kokku perioodidega, mille ajaks soovitakse direktiiviga erikaitset kehtestada. Selline vajadus puudub eelkõige siis, kui erandi alusel jahti lubava meetme ainus eesmärk on teatavate linnuliikide jahiaegade pikendamine aladel, kus neid linde on direktiivi artikli 7 kohaselt kehtestatud jahiaegadel juba esinenud. Seda vajadust ei ole ka juhul, kui asjaomaste liikide isendeid leidub tegelikkuses sügisel sellel jahialal, kus neile kevaditi jahti peetakse, isegi kui neid on tunduvalt vähem kui kevadel, kui isendite arvukus ei ole tühine.

Sellegipoolest ei ole pelk tõdemus, et kahte kõnealust liiki esineb sügisel tõepoolest aladel, kus neile kevadeti jahti peetakse, piisav tõdemaks, et on olemas „teine rahuldav lahendus” direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses. Kui ühenduse seadusandja kasutas sõnaühendit „teised rahuldavad lahendused”, ei kavatsenud ta välistada direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c ette nähtud erandi kasutamist juhul, kui on olemas mingisugune võimalus direktiivi artikli 7 alusel lubatud ajavahemikel jahti pidada, vaid soovis võimaldada teha sellest sättest erandeid vaid vajalikul määral, kui nendel ajavahemikel, käesoleval juhul sügisel pakutavad jahivõimalused on nii piiratud, et rikutakse liikide kaitse ja teatavate puhkeaja veetmisega seotud tegevuste vahelist tasakaalu, mida on soovitud direktiiviga saavutada.

Direktiivi artikli 9 sätetest, milles on viidatud kõnealuse erandi rangele järelevalvele ja lindude valikulisele püüdmisele, ning peale selle ka üldisest proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb siiski, et erand, mida liikmesriik soovib teha, peab olema proportsionaalne seda õigustavate vajadustega. Sellest järeldub, et kui tõdetakse, et puuduvad teised rahuldavad lahendused ehk nagu käesoleval juhul puuduvad sügisel piisavad jahivõimalused, siis ei võimalda see mingil juhul piiranguteta lubada kevadjahti, vaid annab võimaluse jahti lubada üksnes juhul, kui see on vajalik ja kui sellega ei ohustata teiste direktiivi eesmärkide täitmist, eelkõige kui on tagatud vastava liigi arvukuse rahuldava taseme säilitamine, vastasel juhul ei saa linnujahti igal juhul käsitada mõistlikuna ja seega ka lubatava kasutusena direktiivi põhjenduse 11 tähenduses.

(vt punktid 49–51, 54–59)