Kohtuasi C-377/07

Finanzamt Speyer-Germersheim

versus

STEKO Industriemontage GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Ettevõtte tulumaks — Üleminekusätted — Mitteresidendist äriühingutes esindatud osaluse väärtuse vähenemise mahaarvamine”

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 22. jaanuar 2009 I ‐ 302

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Maksuõigusnormid – Ettevõtte tulumaks

(EÜ artikkel 56)

Olukorras, kus residendist kapitaliühing omab teises kapitaliühingus väiksemat kui 10% osalust ja kui leidis aset kasumi vähenemine, mille tingis viimati mainitud äriühingus omatava osaluse osaline amortisatsioon, tuleb EÜ artiklit 56 tõlgendada nii, et nimetatud artikliga on vastuolus see, et keeld arvata maha kõnealusest osalusest tingitud kasumi vähenemine jõustub mitteresidendist äriühingus esindatud osaluse puhul varem kui residendist äriühingus esindatud osaluse puhul.

Selline erinev kohtlemine, mis põhineb kapitali investeerimise asukohal, võib pärssida aktsionäri tahet investeerida oma kapitali teises liikmesriigis asutatud äriühingusse ja sellel võib samuti olla piirav mõju teistes riikides asutatud äriühingutele, nii et see takistab neil koguda kapitali asjaomases liikmesriigis. Lisaks sellele võib asjaolu, et maksustatava kasumisumma osalise amortisatsiooni teel mahaarvamise võimalus lõppeb mitteresidendist äriühingus esindatud osaluse puhul palju varem kui osaluse puhul residendist äriühingus, pärssida asjaomase äriühingu tahet säilitada osalust mitteresidendist äriühingus ja julgustada teda seda osalust loovutama kiiremini, kui ta teeks seda residendist äriühingutes esindatud osaluse puhul. Selles osas ei ole oluline, et erinev kohtlemine kestis vaid piiratud aja jooksul, sest ainuüksi see asjaolu ei välista seda, et erinev kohtlemine tekitab tõsiseid tagajärgi, ja seda, et seega on kapitali vaba liikumise piirang tegelik.

Mis puudutab residendist äriühingu võimalust arvata oma maksustatavast tulust maha kasumi vähenemine, mis tuleneb osaluse osalisest amortiseerimisest, sõltuvalt sellest, kas see osalus asub residendist või mitteresidendist äriühingus, siis ei põhine erinev kohtlemine olukordade objektiivsel erinevusel.

Sellist erinevat kohtlemist ei õigusta otsustamisruum, mis liikmesriikidel on üleminekukorra kehtestamisel olemas selleks, et viia siseriiklik kord kooskõlla ühenduse õigusega ja kaotada võimalik diskrimineerimine. Seda otsustamisruumi piiravad alati põhivabadused ning eelkõige kapitali vaba liikumine. Isegi kui sellist üleminekukorda võib õigustada õiguspärase sooviga tagada tõrgeteta üleminek varasemalt korralt uuele ja isegi kui on olemas argumendid, mis võimaldavad selgitada, miks uus kord kehtestati residendist äriühingutes osalust omanud äriühingute suhtes hiljem, ei õigusta need argumendid mainitud erinevat kohtlemist, mis kahjustab mitteresidendist äriühingutes osalust omanud äriühinguid.

Seda erinevat kohtlemist ei õigusta ka vajadus tagada maksusüsteemi ühtsus, kuna asjaolu, et hiljem on võimalik saada maksuvabastus osaluse võõrandamisel ostuväärtusest suuremalt väärtuselt, juhul kui kasum on selleks piisavalt suur, ei ole käsitletav maksusüsteemi ühtsuse põhjendusena, millega saaks mitteresidendist äriühingutes osalust omava äriühingu kahju kohese mahaarvamise keeldu põhjendada.

Mis puudutab vajadust tagada maksukontrolli tõhusus, siis selline ülekaalukas üldine huvi ei oma igal juhul tähtsust, kui mitteresidendist äriühingutes esindatud osaluse väärtuse vähenemine on tingitud hindade langusest väärtpaberiturul.

(vt punktid 27–29, 35, 49, 50, 54–56 ja resolutsioon)