ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑331/14

Petar Kezić s.p. Trgovina Prizma

versus

Republika Slovenija

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vrhovno sodišče Republike Slovenije)

„Eelotsusetaotlus — Maksustamine — Käibemaks — Kuues direktiiv 77/388/EMÜ — Artikli 2 punkt 1 ja artikli 4 lõige 1 — Maksukohustus — Kinnisvaratehingud — Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku isikliku vara hulka arvatud maatükkide müük — Maksukohustuslane, kes sellena tegutseb”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 9. juuli 2015

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatavad tehingud – Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku isikliku vara hulka arvatud maatükkide müük – Hõlmamine – Tingimus

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 2 punkt 1, artikli 4 lõiked 1 ja 2)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 punkti 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui maksukohustuslane ostis maatükid, millest osad on ta arvanud oma isikliku vara ja osad ettevõtte vara hulka, ja millele kõikidele lasi ta maksukohustuslasena ehitada kaubanduskeskuse, mille seejärel müüs koos maatükkidega, millele see ehitis püstitati, tuleb maksukohustuslase isikliku vara hulka kuuluvate maatükkide müük maksustada käibemaksuga, kuna nimetatud maksukohustuslane tegutses antud tehingu tegemisel sellena.

Nimelt, kuna tehingud, mida maksukohustuslane tasu eest teeb, on põhimõtteliselt käibemaksuga maksustatavad, kui maksukohustuslane sellena tegutseb, siis ei saa ka maatüki müüki jätta käibemaksuga maksustamata ainuüksi asjaolu tõttu, et see maatükk kuulub maksukohustuslase isikliku vara hulka, seetõttu on lisaks isikliku vara hulka kuulumisele vaja, et asjaomane maksukohustuslane teeb sellise müügitehingu mitte oma majandustegevuse raames, vaid oma isikliku vara haldamise ja majandamise raames.

Kui omanik teostab oma omandiõigust, ei saa seda iseenesest käsitada majandustegevusena. Seevastu ehitusmaa müümise osas on asjassepuutuv hindamiskriteerium asjaolu, et asjaomane isik tegutseb aktiivselt kinnisvara turustamise alal, kasutades samu meetodeid nagu need, mida kasutab turustamisel tootja, ettevõtja või teenuste osutaja kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses, milleks on eelkõige kinnistul tehtavad arendustööd ja tunnustatud turundusmeetodite kasutamine. Selline tegevus ei kuulu tavapäraselt isikliku vara haldamise hulka, kuna ehitusmaa võõrandamist ei saa sellisel juhul pidada pelgaks omaniku poolt omandiõiguse teostamiseks.

(vt punktid 22–24, 28 ja resolutsioon)
—

mis puudutab teiseks asjassepuutuvate erapensionifondide taotletud eesmärki, siis on nende kokkulepete eesmärk liita asjassepuutuvad isikud kohaldatavate õigusnormidega vastuolus oleval viisil piiratud arvu ettevõtjatega ning järelikult muude vaatluse all olevas majandussektoris tegutsevate äriühingute kahjuks. Nende eesmärk on seega tugevdada asjaomasel turul iga sellise erapensionifondi positsiooni võrreldes nende konkurentide positsiooniga, kes kõnealuses kooskõlastamises ei osalenud, ning nendel on seega konkurentsi normaalse toimimisega ilmselgelt vastuolus olev eesmärk;
Proportsionaalsuse tingimus, millele peavad vastama karistused, mille liikmesriigid on määruse nr 1889/2005 ühendusse sisse toodava või ühendusest välja viidava sularaha kontrollimise kohta artikli 9 rakendamiseks kehtestanud, ei nõua seda, et pädevad asutused peavad arvesse võtma iga juhtumi konkreetseid ja erilisi asjaolusid.

Liikmesriikidel on nimetatud määruse artikli 9 lõike 1 alusel kaalutlusruum karistuste valikul, mida nad kohaldavad sama määruse artiklis 3 ette nähtud deklareerimiskohustuse täitmise tagamiseks, arvestades, et selle kohustuse rikkumise eest karistamine peab olema lihtne, tegelik ja tõhus ning et pädevad ametiasutused ei pea tingimata võtma arvesse muid asjaolusid, näiteks tahtlust või teo korduvat toimepanemist.

(vt punktid 28 ja 29)
1.

Kuna Sloveenia Vabariik andis loa ladestada kaevepinnast Teharje (Bukovžlak) kohaliku omavalitsusüksuse maatükile nr 115/1, ilma et ta oleks taganud, et sellele alale ei ole eelnevalt ladestatud muid jäätmeid või ei ladestata samal ajal muid jäätmeid, ning ei võtnud ühtegi meedet nimetatud alalt selliste jäätmete kõrvaldamiseks, mida väljastatud luba ei hõlma, siis tuleb seda ala käsitada ebaseadusliku prügilana, mis ei vasta esiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiivi 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid, artiklis 13 ja artikli 36 lõikes 1 ning teiseks nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta artikli 5 lõike 3 punktis e, artiklites 6 (koostoimes nõukogu 19. detsembri 2002. aasta otsusega 2003/33/EÜ, millega kehtestatakse jäätmete prügilatesse vastuvõtmise kriteeriumid ja kord direktiivi 1999/31/EÜ artikli 16 ja II lisa kohaselt), 7, 8, 9, 11 ja 12 ning selle direktiivi I, II ja III lisas sätestatud tingimustele ja nõuetele; ei ole 2009. aasta aprillist alates võtnud piisavaid meetmeid selleks, et hoida ära kaevepinnase, mis on liigitatav jäätmekoodi 17 05 06 (süvenduspinnas, mida ei ole nimetatud koodinumbriga 17 05 05) ja jäätmekoodi 17 05 05 (ohtlikke aineid sisaldav süvenduspinnas) alla, ladestamist Gaberje-jug kaubandusala jaoks mõeldud kohaliku infrastruktuuri ehitustööde alale, ega selle kõrvaldamiseks, siis tuleb ka seda ala käsitada ebaseadusliku prügilana, mis ei vasta direktiivi 1999/31 ja direktiivi 2008/98 eespool nimetatud sätetele ning viimatinimetatud direktiivi artiklitele 12, 15 ja 17, ja tuleb tuvastada, et Sloveenia Vabariik on rikkunud kõigist nimetatud sätetest tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud direktiiviga 2009/162) artikli 273 esimene lõik ei kohusta liikmesriike käibemaksu kogumise eesmärgil registreerima isikut käibemaksukohustuslasena omal algatusel üksnes maksudeklaratsioonide alusel, mis ei ole käibedeklaratsioonid, isegi kui need võimaldavad tuvastada, et maksukohustuslane on ületanud käibemaksuvaba käibe ülemmäära.

Kuigi liikmesriigid on kohustatud kontrollima maksukohustuslaste maksudeklaratsioone, raamatupidamisdokumente ja muid asjassepuutuvaid dokumente ning arvutama välja tasumisele kuuluva maksu, on selle direktiivi artikli 213 lõike 1 kohaselt siiski esmajärjekorras asjaomase isiku kohustus teatada, millal tema tegevus maksukohustuslasena algab, muutub või lõpeb. Lisaks on liikmesriikidel tegelikult käibemaksukohustuslaste registreerimise tagamise meetmete võtmisel teatav kaalutlusruum. Seejärel, liikmesriigid on kohustatud tagama maksukohustuslastele nende poolt pandud kohustuste täitmise ja liikmesriikidel on selleks teatud kaalutlusruum, eeskätt selle üle otsustamisel, kuidas kasutada nende käsutuses olevaid vahendeid.

Eelnevast tuleneb, et kuigi direktiiv 2006/112 nõuab, et liikmesriigid võtaksid kõik meetmed, et vajaduse korral isik käibemaksukohustuslasena registreerida omal algatusel, ei pane see neile kohustust võtta kõiki meetmeid seadusandluse ja halduse tasandil, millega tagada, et muude maksudeklaratsioonide, mis ei ole käibedeklaratsioonid, menetlemisel kontrollitaks samal ajal ka maksukohustuslase käibemaksuga seotud kohustustest kinnipidamist, samas kui need deklaratsioonid ei sisalda tingimata kõiki andmeid, mida esitatakse käibedeklaratsioonides vastavalt direktiivi 2006/112 artikli 250 lõikele 1 ja mis on käibemaksu määramiseks vajalikud.

(vt punktid 26, 28–31 ja resolutsiooni punkt 1)
3.

Direktiivi 93/13 artikleid 3–5 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediidilepingu tingimuste ebaõiglase laadi hindamisel selle direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 3 tähenduses peab siseriiklik kohus võtma arvesse lepingu sõlmimise kõiki asjaolusid. Selleks peab ta kontrollima, kas vaidlusaluses asjas anti tarbijale kogu teave, mis võib mõjutada tema kohustuse ulatust, võimaldamaks ta hinnata muu hulgas oma laenu kogumaksumust. Sellisel hindamisel on otsustavaks oluline ühelt poolt see, kas lepingutingimused on sõnastatud lihtsalt ja arusaadavalt, võimaldamaks keskmisel tarbijal, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, seda maksumust hinnata, ning teiselt poolt see, kas tarbijakrediidilepingus puudub teave, mida tuleb selle lepingu esemeks olevate kaupade või teenuste laadi arvestades pidada oluliseks ning eriti teave, millele on direktiivi 87/102 artiklis 4.
Kuna ei ole kahtlust, et elektrivarustus kuulub direktiivi 2000/43 (millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust) artikli 3 lõike 1 punkti h kohaldamisalasse, tuleb nimetatud sätet tõlgendada nii, et kõnealuse varustusega lahutamatult seotud elektriarvesti paigaldamine lõpptarbija juurde kuulub direktiivi kohaldamisalasse ja selle puhul tuleb järgida direktiivis sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet.

Määratlust „diskrimineerimine etnilise päritolu alusel” direktiivi 2000/43/EÜ (millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust), eeskätt selle artikli 1 ja artikli 2 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et nimetatud määratlus on sellistel asjaoludel, kus linnaosas, milles elavad peamiselt roma päritolu inimesed, on kõik elektriarvestid paigaldatud elektrivõrgu õhuliinide betoonpostide külge kuue kuni seitsme meetri kõrgusele, samas kui teistes linnaosades on elektriarvestid paigaldatud vähem kui kahe meetri kõrgusele, kohaldatav olenemata sellest, et vaidlusalune meede puudutab teatava etnilise päritoluga inimesi või inimesi, kes sellise päritoluta kannatavad koos eelnimetatud isikutega halvema kohtlemise või konkreetselt ebasoodsama olukorra all, mis tuleneb sellest meetmest.

Arvestades direktiivi 2000/43 eesmärki ja sellega kaitstavate õiguste laadi, ei saa selle kohaldamisala tõlgendada kitsendavalt ning direktiivis viidatud võrdse kohtlemise põhimõtet ei kohaldata samuti kindlaksmääratud isikute kategooriale, vaid direktiivi artiklis 1 sätestatud põhjenduste alusel.

Sellist tõlgendust kinnitab direktiivi põhjendus 16 ja artikli 3 lõige 1, mille kohaselt peavad direktiiviga taotletavast kaitsest rassilisel ja etnilisel päritolul põhineva diskrimineerimise eest osa saama „kõik” isikud.

Asjaomast tõlgendust toetavad samuti nii EÜ artikli 13 – millest on pärast muudatusi saanud ELTL artikkel 19 ja mis on direktiivi 2000/43 õiguslik alus – sõnastus, mis annab liidule pädevuse võtta vajalikke meetmeid, et võidelda igasuguse diskrimineerimise, sealhulgas rassilise ja etnilise päritolu alusel diskrimineerimise vastu, kui ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 21 sätestatud rassilise või etnilise päritolu alusel mittediskrimineerimise põhimõte, millele nimetatud direktiiv annab sellega hõlmatud sisulistes valdkondades konkreetse väljenduse.

(vt punktid 56–58, 60 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 96/34 Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta, mida on muudetud nõukogu direktiiviga 97/75/EÜ, ning direktiivi 2006/54 meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei ole ametnikul, kelle abikaasa ei tööta ega tegutse ühelgi kutsealal, õigust lapsehoolduspuhkusele, välja arvatud juhul, kui tema abikaasat peetakse raske haiguse või puude tõttu võimetuks lapse eest hoolitsema.

Nimelt tuleneb esiteks nii raamkokkuleppe sõnastusest, eesmärkidest kui ka kontekstist, et mõlemal vanemal on õigus lapsehoolduspuhkusele, mis tähendab, et liikmesriigid ei tohi kehtestada niisuguseid õigusnorme. Teiseks diskrimineeritakse nende õigusnormidega ametnikest isasid seoses lapsehoolduspuhkuse andmisega otseselt soo alusel direktiivi 2006/54 artikli 14 lõike 1 punkti c tähenduses, selle sätte koostoimes sama direktiivi artikli 2 lõike 1 punktiga a.

(vt punktid 41, 52, 53 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 13 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanikust lahutatud kolmanda riigi kodanik, kelle abielu kestis enne abielulahutuse menetluse algatamist vähemalt kolm aastat, sealhulgas vähemalt üks aasta vastuvõtvas liikmesriigis, ei saa selle sätte alusel säilitada selles liikmesriigis elamise õigust, kui liidu kodanikust abikaasa on enne abielulahutuse menetluse algatamist kõnealusest liikmesriigist lahkunud.

Nimelt, esiteks selles sättes sisalduv viide „vastuvõtvale liikmesriigile”, mis on direktiivi 2004/38 artikli 2 punktis 3 määratletud üksnes viitega liidu kodaniku vaba liikumise ja elamise õiguse kasutamisele, ning teiseks viide „abielulahutuse […] menetluse […] algatamis[ele]” tähendab tingimata, et liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust abikaasa võib oma elamisõiguse säilitada üksnes direktiivi 2004/38 artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a alusel, kui liikmesriik, kus see kodanik elab, on abielulahutuse menetluse algatamise ajal „vastuvõttev liikmesriik” direktiivi 2004/38 artikli 2 punkti 3 tähenduses. See ei ole siiski nii, kui enne menetluse algatamist lahkub liidu kodanik liikmesriigist, kus elab tema abikaasa, selleks et asuda elama mõnes teises liikmesriigis või kolmandas riigis. Nimelt, selles olukorras lõppes kolmanda riigi kodaniku direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 2 kohane tuletatud elamisõigus liidu kodaniku lahkumisel, mistõttu ei saa seda enam direktiivi artikli 13 lõike 2 esimese lõigu punkti a alusel säilitada. Seetõttu peab kolmanda riigi kodaniku liidu kodanikust abikaasa vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 7 lõikele 1 elama vastuvõtvas liikmesriigis kuni abielulahutuse menetluse algatamiseni, selleks et kolmanda riigi kodanik võiks nõuda, et direktiivi artikli 13 lõike 2 alusel säilitataks tema õigus elada selles liikmesriigis.

(vt punktid 61, 62, 66, 70 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 98/59 kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mille kohaselt ei võeta selles sättes ette nähtud töötajate arvu kindlaksmääramisel arvesse niisugust kapitaliühingu juhatuse liiget, kes tegutseb selle äriühingu mõne muu organi juhtimise ja kontrolli all, saab selle tegevuse eest tasu ning ei ole ise selle äriühingu osanik.

Asjaolu, et isik on kapitaliühingu juhtorgani liige, ei välista iseenesest seda, et ta võib olla selle ühinguga alluvussuhtes. Selle asjaolu kontrollimiseks tuleb analüüsida juhtorgani liikme värbamistingimusi, talle antud ülesannete iseloomu, nende ülesannete täitmise raamistikku, tema volituste ulatust, äriühingu poolt tema suhtes teostatud kontrolli ning juhatuse liikme tagasikutsumise tingimusi. Niisugune kapitaliühingu juhatuse liige on selle ühinguga alluvussuhtes, kuigi tal on oma ülesannete täitmisel kaalutlusruum, mis on ulatuslikum kui näiteks siseriikliku õiguse mõttes töötajal, kelle puhul võib tööandja üksikasjalikult kindlaks määrata ülesanded, mida ta peab täitma, ja viisi, kuidas seda tuleb teha.

Niisugust tõlgendust kinnitab ka direktiivi 98/59 eesmärk, mis direktiivi teisest põhjendusest nähtuvalt seisneb eelkõige töötajate kaitse suurendamises kollektiivsete koondamiste korral. Kooskõlas selle eesmärgiga ei või anda mõistetele, mis määravad kindlaks direktiivi kohaldamisala, sealhulgas direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis a toodud mõistele „töötaja”, kitsast määratlust.

Siseriiklikud õigusnormid või tavad, mille kohaselt ei võeta direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 punkti a kohase töötajate arvu määramisel arvesse kapitaliühingu juhatuse liikmeid, võivad mitte üksnes nõrgendada direktiiviga juhatuse liikmetele antud kaitset, vaid ka võtta kõigilt töötajatelt ettevõttes, kus on tavaliselt üle 20 töötaja, neile direktiivist tulenevad õigused ning seeläbi kahandada direktiivi kasulikku mõju.

(vt punktid 38, 41, 44, 47, 48 ja resolutsiooni punkt 1)
Mõistet „tähtajaline töötaja” direktiivile 1999/70, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, lisatud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse sellise töötajate suhtes, kes töötab abiteenistujana siseriikliku õiguse kohaselt.

Nimelt kohaldatakse direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet kõigile töötajatele, kes teevad tasu eest tööd tähtajalise töösuhte raames, mis seob neid nende tööandjaga. Üksnes asjaolu, et töötaja võidakse siseriikliku õiguse alusel kvalifitseerida abiteenistujaks või tema töölepingul on teatud konkreetsed tunnused, nagu ajutisus, vaba ametisse nimetamine ja teenistussuhte lõpetamine või asjaolu, et töötaja peaks täitma usaldus‑ või erinõustamisülesandeid, ei oma siinkohal tähtsust, sest vastasel juhul ohustaks see direktiivi 1999/70 ja selle raamkokkuleppe kasulikku mõju ning ühetaolist kohaldamist liikmesriikides, mistõttu liikmesriikidel jääks võimalus jätta omal äranägemisel nimetatud liidu õigusaktidega taotletud kaitse alt välja teatud isikute kategooriad.

(vt punktid 33, 34, 37 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑334/14

État belge

versus

Nathalie De Fruytier

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Mons)

„Eelotsusetaotlus — Kuues käibemaksudirektiiv — Maksuvabastus teatava avalikes huvides tegutsemise puhul — Artikli 13 A osa lõike 1 punktid b ja c — Haiglaravi ja meditsiiniline abi — Otseselt seotud tegevus — Inimorganite ja inimeselt võetud proovide transportimine meditsiiniliste analüüside või meditsiinilise abi või ravi eesmärgil — Tegevus füüsilisest isikust ettevõtjana — Haiglad ja meditsiini- või diagnostikakeskused — Sama laadi asutused”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 2. juuli 2015

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused – Meditsiini- ja abipersonali poolt isikule raviteenuste osutamise maksust vabastamine – Inimorganite ja inimeselt võetud proovide transportimine sõltumatu kolmanda isiku poolt meditsiiniliste analüüside või meditsiinilise abi või ravi eesmärgil – Välistamine – Raviteenustega osutamisega otseselt seotud tehingud – Sama laadi asutus – Välistamine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 A osa lõike 1 punktid b ja c)

Kuuenda direktiivi 77/388 (kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) artikli 13 A osa lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et neid sätteid ei kohaldata tegevusele, mis seisneb inimorganite või inimeselt võetud proovide transportimises meditsiiniliste analüüside või meditsiinilise abi või ravi eesmärgil kolmanda isiku poolt, kes on füüsilisest isikust ettevõtja ning kelle teenused hüvitatakse kliinikutele ja laboratooriumidele sotsiaalkindlustusest. Eelkõige ei saa sellisele tegevusele anda käibemaksuvabastust seoses tehingutega, mis on otseselt seotud sama laadi meditsiiniteenustega, nagu on ette nähtud artikli 13 A osa lõike 1 punktis b, kuna kolmandast isikust füüsilisest isikust ettevõtjat ei saa käsitada „avalik-õigusliku organisatsioonina” ning ta ei ole liigitatav avalik-õiguslike organisatsioonidega võrreldavates sotsiaalsetes tingimustes tegutseva „haigla”, „meditsiini- või diagnostikakeskuse” või teiste „nõuetekohaselt tunnustatud sama laadi asutustena”.

Esiteks, selline tegevus ei ole ilmselgelt „meditsiiniline abi” ja „meditsiinilise abi andmine” kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktide b ja c mõttes, kuna see ei kuulu meditsiiniteenuste hulka, mille otsene eesmärk on diagnoosida, hooldada või ravida haigusi või tervisehäireid, või mille tegelik eesmärk on tervise kaitse, säilitamine või taastamine.

Teiseks, füüsilisest isikust ettevõtja, kes tegutseb vedajana, ei ole erinevalt diagnostilisi meditsiinilisi analüüse tegevast eraõiguslikust laboratooriumist, millel on raviotstarbeline eesmärk, piiritletud üksus, mis täidab samalaadset konkreetset ülesannet kui haiglad või meditsiini- ja diagnostikakeskused.

(vt punktid 23, 25, 36, 39 ja resolutsioon)
—

tütarettevõtjates osaluste omandamisega seotud kulud, mida on kandnud valdusühing, kes osaleb üksnes teatud tütarettevõtjate juhtimises ja kes teiste tütarettevõtjatega seoses ei teosta majandustegevust, tuleb lugeda selle valdusühingu üldkulude hulka vaid osaliselt ning nendelt kuludelt tasutud käibemaksu saab maha arvata vaid selles osas, mis on majandustegevusega lahutamatult seotud, vastavalt jaotamiskriteeriumidele, mille on määratlenud liikmesriigid, kes seda õigust kasutades on kohustatud arvestama kuuenda direktiivi eesmärki ja ülesehitust – mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul – ning nägema selleks ette arvutusmeetodi, mis peegeldab objektiivselt nii majandustegevuse kui mittemajandusliku tegevuse peale tehtud tegelike kulude osa.
Liidu seadusandjal on kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, kas anda komisjonile delegeeritud pädevus ELTL artikli 290 lõike 1 alusel või rakenduspädevus ELTL artikli 291 lõike 2 alusel. Selle kaalutlusõiguse kasutamisel tuleb siiski järgida ELTL artiklites 290 ja 291 ette nähtud tingimusi.

Mis puudutab delegeeritud pädevuse andmist, siis nähtub ELTL artikli 290 lõikest 1, et delegeeritud pädevuse andmise eesmärk on selliste eeskirjade kehtestamine, mis on osa seadusandliku alusaktiga määratletud õiguslikust raamistikust.

Seevastu talle antud rakenduspädevuse teostamisel on asjaomase institutsiooni ülesanne täpsustada seadusandliku akti sisu, et tagada selle rakendamine kõigis liikmesriikides ühetaolistel tingimustel. Rakenduspädevuse teostamisel ei või komisjon erinevalt õigustest, mis tal on delegeeritud pädevuse teostamisel, seadusandlikku akti – isegi selle mitteolemuslikke osi – muuta ega täiendada.

Ei seadusandliku aktiga komisjonile antud kaalutlusõiguse olemasolu ega ulatus ei ole asjakohased selle kindlakstegemisel, kas vastuvõetav õigusakt kuulub ELTL artikli 290 või ELTL artikli 291 kohaldamisalasse. ELTL artikli 290 lõike 1 sõnastusest ilmneb nimelt, et see, kas on õiguspärane liidu seadusandja otsus anda komisjonile delegeeritud pädevus, sõltub üksnes sellest, kas õigusaktid, mis institutsioon talle antud pädevuse alusel peab vastu võtma, on üldkohaldatavad ja täiendavad või muudavad seadusandliku akti mitteolemuslikke osi.

(vt punktid 28–32)