ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 104/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria) 28. detsembril 2017 – Mohammed Bilali

(Kohtuasi C-720/17)

(2018/C 104/20)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Verwaltungsgerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: Mohammed Bilali

Vastustaja: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Liidu õigusnormidega, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL (1) artikli 19 lõikega 3 on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis käsitleb võimalust tühistada täiendava kaitse seisund ja mille kohaselt võib täiendava kaitse seisundi tühistada, ilma et sellise seisundi andmiseks tähtsad faktilised asjaolud oleksid muutunud, vaid muutunud on ainult asjaomase asutuse käsutuses olev teave nende asjaolude kohta, ning seejuures ei olnud täiendava kaitse seisundi andmisel määravaks valede asjaolude esitamine või asjaolude esitamata jätmine kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku poolt?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
2.

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punkti c kohaldatavus – eeldusel et viidatud säte on kohaldatav – nõuab usaldussuhte olemasolu arsti ja meditsiinilist abi saava isiku vahel?
ET Euroopa Liidu Teataja C 104/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgia) 28. detsembril 2017 – Edward Reich, Debora Lieber, Ella Reich, Ezra Bernard Reich versus Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

(Kohtuasi C-730/17)

(2018/C 104/22)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Põhikohtuasja pooled

Hagejad: Edward Reich, Debora Lieber, Ella Reich, Ezra Bernard Reich

Kostja: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV

Eelotsuse küsimus

Kas õigusnorme, mille Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (1) (edaspidi „määrus nr 261/2004“), sätestab artiklites 3, 5, 6 ja 7 […], tuleb tõlgendada nii, et kui kõnealuse määruse nr 261/2004 tähenduses tegutsev ühenduse lennuettevõtja sõlmib tarbijatega lepingu reisijate lennutranspordi kohta, mis hõlmab rongireisi nende tarbijate elukohaliikmesriigi territooriumil asuvast raudteejaamast teise liikmesriigi territooriumil asuvasse lennujaama, kust need reisijad lendavad oma lõppsihtkohta, nimelt kolmanda riigi territooriumil asuvasse lennujaama, ning neil tarbijatel ei ole rongireisi pakkuva äriühinguga mingit õiguslikku seost, kuid lennuettevõtja on selle äriühinguga ilmselgelt kokkuleppeid sõlminud, ning see lepinguga hõlmatud rongireis hilines märgatavalt, mille tagajärjel ei jõudnud need tarbijad oma lennule, mis väljus kõnealusest teise liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast, siis saavad need tarbijad tugineda määrusest nr 261/2004 tulenevatele õigustele ning nõuda määruse nr 261/2004 artiklite 5, 6 ja 7 alusel hüvitist?

(1) ELT L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ (1) mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004, artiklit 8 koostoimes artikliga 9 ja artikli 2 punktiga j tuleb tõlgendada nii, et kui ettevõtja sõlmib telekommunikatsiooniteenuste osutamise kauglepinguid, milles tarbija peab tegema lõpliku tehinguotsuse tüüplepingu vormi kohale toonud kulleri juuresolekul, on tegemist agressiivse kaubandustavaga liigse mõjutamise kujul: a) alati, kui tarbija ei saa kulleri visiidi ajal tüüplepingu tingimuste sisuga vabalt tutvuda; b) ainult siis, kui tarbija ei saanud eelnevalt ja individuaalselt (nt meiliaadressile, kodusele aadressile) kõiki tüüplepinguid, isegi kui tal oli võimalik enne kulleri visiiti ise nende lepingute sisuga ettevõtja kodulehel tutvuda; c) ainult siis, kui lisasätted viitavad sellele, et nimetatud ettevõtja poolt või tema volitusel võetakse ebaausaid meetmeid, et piirata tarbija valikuvabadust tehinguotsuse tegemisel?
1.

Kas Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõiget 3 ja artikli 19 lõike 1 teist lõiku koosmõjus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 288 kolmanda lõiguga ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu [21.] mai 2008. aasta direktiivi 2008/50/EÜ välisõhu kvaliteedi ja Euroopa õhu puhtamaks muutmise kohta (1) artiklitega 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et väite korral, et teatavas piirkonnas ei ole liikmesriik rajanud proovivõtukohti direktiivi III lisa B jao punkti 1 alapunktis a nimetatud kriteeriume järgides, on liikmesriigi kohtutel õigus nende isikute taotluse alusel, keda direktiivi artikli 13 lõikes 1 nimetatud piirtasemete ületamine otseselt puudutab, hinnata, kas proovivõtukohad on rajatud nimetatud kriteeriume järgides, ja kui see nii ei ole, siis võtta liikmesriigi asutuse suhtes kõik vajalikud meetmed, näiteks teha ettekirjutus, selleks et proovivõtukohad rajataks nimetatud kriteeriume järgides?
ET Euroopa Liidu Teataja C 104/13

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Poola) 9. novembril 2017 – Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie versus Jacek Michalski

(Kohtuasi C-632/17)

(2018/C 104/16)

Kohtumenetluse keel: poola

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie

Kostja: Jacek Michalski

Eelotsuse küsimus

Kas sätteid, mis on ette nähtud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivis 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (1), eelkõige selle artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1, samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivis 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (2), eelkõige selle artiklit 10 ja artikli 22 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Kodeks postępowania cywilnego) artikli 458 § -s 3 jj sätestatud maksekäsumenetluse raames panga (krediidiandja) nõude maksmapanemine tarbija (krediidisaaja) vastu sellise pangakonto väljavõtte alusel, mille on allkirjastanud isik, kes on volitatud tegema avaldusi panga varaliste õiguste ja kohustuste kohta, ja millel on panga tempel, ning tõendi alusel, millest nähtub, et võlgnikule on kirjalik nõudeavaldus kätte toimetatud?

(1) EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.

(2) ELT 2008, L 133, lk 66.
3.

Kas faktiliste lepingute see liik on direktiiviga hõlmatud olenemata sellest, millal on need lepingud tekkinud, või on direktiiv kohaldatav üksnes hiljaaegu ostetud korteritele või – veelgi kitsamalt – üksnes uusehitistes asuvatele korteritele (seega tarbijapaigaldistele, mille suhtes taotletakse kaugküttevõrguga liitumist)?
—

kas ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et käesoleva kohtuasja asjaolude korral tuleb järgmisi toetusi pidada valikuliseks ja/või toetusteks, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust: strateegilise tähtsusega projekte (nt NordBalt) ellu viivale ettevõtjale antud toetus; sellistele ettevõtjatele antud toetus, kellele on tehtud ülesandeks tagada teataval perioodil elektrivarustus; toetus, millega hüvitatakse turutingimustest tulenenud kahjud, mida sellised isikud nagu kõne all olevad päikeseenergiajaamade arendajad on tegelikult kandnud, kuna riik keeldus võetud kohustuste täitmisest (riigisiseste õigusnormide muutmise tõttu); ettevõtjatele (võrguettevõtjatele) antud toetus, mille eesmärk on hüvitada tegelikud kahjud, mis tulenevad kohustusest osta üldhuviteenuseid osutavatelt elektritootjatelt elektrit kindlaksmääratud hinnaga ja tasakaalustada elektrienergiat?
2.

Kas direktiivi 2011/83/EL (2) artikliga 27 on kooskõlas liikmesriigi õigusnorm, mis kohustab tarbijaid, kellele kuuluvad korterid hoonetes, mille suhtes on kohaldatavad korteriühistuid reguleerivad eeskirjad, maksma tasu kasutamata soojusenergia eest, mida hoones andis kaugküttevõrku kuuluv tarbijapaigaldis, kui korteriomanikud on soojusenergia kasutamise lõpetanud, kuna nad on eemaldanud oma korteritest küttekehad või on kaugkütteettevõtja töötajad võtnud nende soovil küttekehalt tehnilise võimaluse anda välja soojust?
1.

Esimene väide: ELTL artikli 107 lõike 3 rikkumine Kohtuotsus rikub ELTL artikli 107 lõiget 3, kuna Üldkohus – kui ta ei oleks vaidlustatud otsust hinnates eksinud – oleks pidanud jõudma järeldusele, et eraldi uurimata jätmine tegemaks kindlaks, kas ja mil määral abi andmine konkurentsi moonutas, kujutas endast ELTL artikli 107 lõike 3 punkti c rikkumist. Vaidlustatud kohtuotsuses ei tunnustata seda, et vastustaja ei tohtinud uurimisel piirduda pelgalt soodsamas olukorras olevas piirkonnas teostatava projekti eeldatavate lisakulude ex ante kindlakstegemisega ja „kahtlustamisega“, et igasugune abi, mis selle läve ületab, moonutab konkurentsi, ning sealjuures jäetakse täielikult arvesse võtmata apellandi konkreetne positsioon turul.
ET Euroopa Liidu Teataja C 123/7

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Wien (Austria) 15. detsembril 2017 – Adelheid Krah versus Universität Wien

(Kohtuasi C-703/17)

(2018/C 123/10)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Wien

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Adelheid Krah

Kostja: Universität Wien

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus:

Kas liidu õigust, eelkõige ELTL artiklit 45, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (1) artikli 7 lõiget 1 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 20 ja sellele järgnevat artiklit, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt võetakse Viini ülikooli õppejõudude koosseisu kuuluva õppejõu eelnevalt erialasel tööl töötatud ajast arvesse kokku ainult kolm või neli aastat, sõltumata sellest, kas tegemist on töötamise ajaga Viini ülikooli juures või teiste Austria või välismaa ülikoolide või sarnaste institutsioonide juures?

Teine küsimus:

Kas ELTL artikli 45 lõikes 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artikli 7 lõikes 1 sätestatud töötajate liikumisvabadusega on vastuolus tasustamissüsteem, mis ei näe ette eelnevalt erialasel tööl töötatud aja täielikku arvessevõtmist, kuid seob samas kõrgema töötasu töötamise kestusega ühe ja sama tööandja juures?

(1) ELT 2011, L 141, lk 1.
—

tuvastada, et kuna Poola Vabariik ei ole regulaarselt, või vähemalt iga kolme kuu tagant teatanud nende taotlejate vastavat arvu, kelle saab alates 16. märtsist 2016 kiiresti tema riigi territooriumile ümber paigutada, siis on Poola Vabariik rikkunud nõukogu otsuse (EL) 2015/1523 artikli 5 lõikest 2 ja nõukogu otsuse (EL) 2015/1601 artikli 5 lõikest 2 tulenevaid kohustusi ning järelikult ümberpaigutamisega seotud ülejäänud kohustusi, mis on ette nähtud nimetatud otsuste artikli 5 lõigetes 4–11;
—

tuvastada, et kuna Ungari ei ole korrapäraselt ja vähemalt iga kolme kuu tagant avaldanud nende taotlejate arvu, keda saab kiiresti tema territooriumile ümber paigutada, siis on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nõukogu otsuse (EL) 2015/1601 artikli 5 lõikest 2, ja seega teisi ümberpaigutamisega seotud kohustusi, mis on kehtestatud eelmainitud nõukogu otsuse artikli 5 lõigetes 4-11;
1.

Tuvastada, et kuna Tšehhi Vabariik ei ole korrapäraselt ja vähemalt iga kolme kuu tagant avaldanud nende taotlejate arvu, keda saab kiiresti tema territooriumile ümber paigutada, siis on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nõukogu 14. septembri 2015. aasta otsuse (EL) 2015/1523, millega kehtestatakse rahvusvahelise kaitse valdkonnas ajutised meetmed Itaalia ja Kreeka toetamiseks, (1) artikli 5 lõikest 2 ning nõukogu 22. septembri 2015. aasta otsuse (EL) 2015/1601, millega kehtestatakse rahvusvahelise kaitse valdkonnas ajutised meetmed Itaalia ja Kreeka toetamiseks, (2) artikli 5 lõikest 2, ja seega teisi ümberpaigutamisega seotud kohustusi, mis on kehtestatud nende kahe nõukogu otsuse artikli 5 lõigetes 4-11.
1.

a) Kas on tegemist kehtivalt antud nõusolekuga direktiivi 2002/58/EÜ (1) artikli 5 lõike 3 ja artikli 2 punkti f tähenduses koostoimes direktiivi 95/46/EÜ (2) artikli 2 punktiga h, kui kasutaja peab nõusoleku andmisest keeldumiseks kustutama märgistuse eeltäidetud lahtrist, millega antakse luba teabe salvestamiseks või juurdepääs kasutaja lõppseadmes olevale teabele? b) Kas direktiivi 2002/58/EÜ artikli 5 lõike 3 ja artikli 2 punkti f rakendamisel koostoimes direktiivi 95/46/EÜ artikli 2 punktiga h on mingi erinevus selles, kas salvestatud ja kogutud teabe puhul on tegemist isikuandmetega? c) Kas eelotsuse küsimuses 1. a nimetatud asjaolude puhul on tegemist kehtivalt antud nõusolekuga määruse (EL) 2016/679 (3) artikli 6 lõike 1 punkti a tähenduses?
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/14

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 11. detsembril 2017 – Telecom Italia SpA versus Ministero dello Sviluppo Economico, Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

(Kohtuasi C-697/17)

(2018/C 112/19)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Telecom Italia SpA

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Infrastrutture e telecomunicazioni per l’Italia SpA (Infratel Italia SpA)

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2014/24/EL (1) artikli 28 lõike 2 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et piiratud hankemenetluses peavad eelkvalifitseeritud ettevõtjad ja pakkumuse esitavad ettevõtjad olema õiguslikult ja majanduslikult täiesti samad isikud, ning täpsemalt, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et leping, mis on sõlmitud kaht eelkvalifitseeritud ettevõtjat kontrollivate valdusühingute vahel ajal, mis jääb taotlejate eelkvalifitseerimise ja pakkumuste esitamise vahele, on selle sättega vastuolus, kui: a) sellise lepingu eesmärk ja tagajärg on (muu hulgas) ühinemine sel teel, et üks eelkvalifitseeritud ettevõtja liidetakse teise eelkvalifitseeritud ettevõtjaga (tehing, mille jaoks Euroopa Komisjon on muide loa andnud); b) ühinemise tagajärjed kujunesid välja pärast seda, kui ühendav ettevõtja oli pakkumuse esitanud (mistõttu ei olnud tema koosseis pakkumuse esitamise ajal teistsugune kui eelkvalifitseerimise ajal); c) selle tulemusel ühendatud ettevõtja (kelle koosseis ei olnud pakkumuste esitamise lõppkuupäevaks muutunud) otsustas aga piiratud hankemenetluses osalemata jätta, tõenäoliselt vastavalt valdusettevõtjate vahel sõlmitud lepingus ette nähtud lepingulisele programmile?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 94, lk 65).
2.

Kas direktiivi 2006/112/EÜ sätteid, eelkõige proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi maksuhalduri praktika mitte võimaldada maksu sissenõudmisel sisendkäibemaksu mahaarvamisõigust, mida saab kasutada tavapärase maksustamiskorra kohaselt väljastatud käibemaksuarve alusel, põhjendusel, et õige oleks olnud väljastada arve, mis on seotud pöördmaksustamiskorra kohaselt toimunud tehinguga, mille kohaselt maksu sissenõudmisel ei ole ette nähtud, et arve saajale tagastatakse alusetult tasutud maks, kuigi arve väljastaja on arvetelt käibemaksu riigieelarvesse tasunud?
2.

Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis a) millistele tingimustele peab vastama kauba pakend selleks, et kaupa saaks pidada suletuks direktiivi 2011/83 artikli 16 punkti e tähenduses ja b) kas kaupleja peab enne tarbija sidumist lepinguga esitama direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punkti k kohase teabe sel viisil, et ta viitab konkreetsele ostetavale esemele (käesolevas asjas madrats) ja selle eseme suletud pakendile ning märgib, et pakendi avamisel ei saa tarbija oma taganemisõigust enam kasutada?
1.

Kas kaubamärgiomaniku õigusi rikkuv üksikkaubamärgi kasutamine määruse nr 207/2009 (1) artikli 9 lõike 1 teise lause punkti b (või määruse nr 2017/1001 (2) vastava sätte) või direktiivi 2008/95 (3) artikli 5 lõike 1 teise lause punkti a tähenduses esineb juhul, kui — üksikkaubamärk on kantud kaubale, mille jaoks üksikkaubamärk ei ole kaitstud, — üldsuse arvates on kolmanda isiku poolt kaubale kantud üksikkaubamärk niinimetatud testipitser selles tähenduses, et kuigi kauba tootis ja lasi turule kolmas isik, keda kaubamärgi omanik ei kontrolli, on kaubamärgi omanik selle kauba teatavaid omadusi testinud ja andnud neile testipitseril märgitud hinnangu, — ja üksikkaubamärk on muu hulgas registreeritud „tarbijate teavitamiseks ja nõustamiseks kaupade ja teenuste valimisel, eelkõige testide ja uuringute ning kvaliteedikontrolli tulemusi kasutades“?
1.

Esimene väide: rikutud on õigusnormi ja tehtud on ilmne hindamisviga, kui kohaldati üldist eeldust erandi puhul, mis puudutab liidu uurimise eesmärkide kaitset: — komisjon on rikkunud õigusnormi, kui kohaldas üldist eeldust, et erand on kohaldatav olemasolevate konkreetsete ja määratletud dokumentidega tutvumise taotlustele; — komisjon on rikkunud õigusnormi käimasolevate uurimiste, mis puudutavad olemasolevate konkreetsete ja määratletud dokumentidega tutvumise taotlusi, eesmärgi kaitse osas; — komisjon on rikkunud õigusnormi ja teinud ilmse hindamisvea seoses sellise kõrgema avaliku huvi hindamisega, mille hulka kuulub tõhusa kohtuliku kaitse tagamine (põhiõiguste harta artikkel 47); ja — komisjon on rikkunud õigusnormi selles osas, mis puudutab dokumentidega tutvumise õiguse kohaldamist (Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 42).
3.

Juhul kui lubatud heitkoguse ühikute eraldamine kaebaja käitises toodetud soojuse eest tuleb kahele esimesele eelotsuse küsimusele antud vastuse kohaselt kõne alla: Kas CO2 puhul, mis paisatakse atmosfääri seoses maagaasi (happelise gaasi kujul) töötlemisega nn Clausi protsessi käigus seeläbi, et maagaasis püsivalt sisalduv CO2 eraldatakse gaasisegust, on tegemist sellise heitega, mis komisjoni otsuse 2011/278/EL artikli 3 punkti h esimese lause tähenduses tekib artikli 3 punkti h alapunktis v nimetatud tegevuse tulemusel? a) Kas komisjoni otsuse 2011/278/EL artikli 3 punkti h esimese lause tähenduses võib tekkida CO2 heide sellise tegevuse „tulemusel“, mille puhul tooraines püsivalt sisalduv CO2 eraldatakse füüsikaliselt gaasisegust ja paisatakse atmosfääri, ilma et seejuures toimuva protsessi käigus tekiks täiendavalt süsinikdioksiidi, või seab nimetatud säte igal juhul tingimuseks, et atmosfääri paisatud CO2 tekib tegevuse tulemusel esimest korda? b) Kas komisjoni otsuse 2011/278/EL artikli 3 punkti h alapunkti v tähenduses „kasutatakse“ süsinikku sisaldavat toorainet, kui nn Clausi protsessi käigus kasutatakse looduses esinevat maagaasi väävli tootmiseks ja seejuures paisatakse maagaasis püsivalt sisalduv süsinikdioksiid atmosfääri, ilma et maagaasis püsivalt sisalduv süsinikdioksiid osaleks protsessi käigus toimuvas keemilises reaktsioonis, või seab mõiste „kasutamine“ igal juhul tingimuseks, et süsinik osaleb toimuvas keemilises reaktsioonis või on selle jaoks tingimata nõutav?
3.

Kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõike 1 punkti c [saksakeelses versioonis kasutatud] väljend „gegebenenfalls“ („olemasolu korral“) tähendab, et kaupleja ettevõttes on juba olemas ainult sellised sidevahendid, mida kaupleja [lk 3] kauglepingute sõlmimise raames tarbijatega suhtlemiseks kindlasti ka tegelikult kasutab, või on tema ettevõttes olemas ka sellised sidevahendid, mida on kaupleja seni kasutanud üksnes muul otstarbel, näiteks ettevõtjate või asutustega ühendusse astumiseks?
1.

Kas ELTL artikli 63 lõikes 1 – koostoimes ELTL artikliga 65 – sätestatud kapitali vaba liikumisega on vastuolus liikmesriigi õiguskord, mis näeb ette, et mitteresidendist tööandjapensioni kogumisasutust, mis oma põhistruktuurilt sarnaneb Saksa pensionifondiga, ei vabastata dividendide kapitalitulumaksust, samas kui residendist pensionifondide saadavad dividendid ei suurenda üldse või suurendavad väga vähesel määral juriidilise isiku tulumaksu tasumise kohustust, sest neil on võimalus vähendada maksustatavat kasumit, arvates maksuotsuse menetluses maha eraldised pensionite maksmise kohustuse täitmiseks loodud reservi, ja selle tulemusel neutraliseeritakse tasutud kapitalitulumaks kas selle mahaarvamise või tagastamisega (kui juriidilise isiku tulumaksu tasumisele kuuluv summa on väiksem kui mahaarvatav summa)
ET Euroopa Liidu Teataja C 112/15

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia) 14. detsembril 2017 – Unareti SpA versus Ministero dello Sviluppo Economico jt

(Kohtuasi C-702/17)

(2018/C 112/20)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Consiglio di Stato

Põhikohtuasja pooled

Apellant: Unareti SpA

Vastustajad: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per gli Affari Regionali, Autorità Garante per l’Energia Elettrica il Gas e il Sistema Idrico – Sede di Milano, Presidenza del Consiglio dei Ministri – Conferenza Stato Regioni ed Unificata, Ministero per gli affari regionali, Dipartimento per gli affari regionali e le autonomie, Conferenza Unificata Stato Regioni e Enti Locali

Eelotsuse küsimus

Konkreetsemalt palutakse Euroopa Kohtul teha kindlaks, kas eelviidatud liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette, et endistele kontsessionääridele ette nähtud hüvitiste suuruse kindlaksmääramise kriteeriume kohaldatakse tagasiulatuvalt, nii et see mõjutab varem kokku lepitud suhteid, on nende põhimõtete ja õigusnormidega vastuolus, või kas sellist kohaldamist õigustab – muu hulgas proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades – vajadus kaitsta muid üle-euroopalise tähtsusega avalikke huve, mis on seotud vajadusega võimaldada kõnealuse turu konkurentsitingimuste paremat kaitset koos suurema kaitsega selle teenuse tarbijatele, keda endistele kontsessionääridele ette nähtud summade suurenemine võiks kaudselt mõjutada.
2

Teine küsimus (kui vastus esimesele küsimusele on eitav): Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 24 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et täitmise vaidlustamise hagi, mis on sundenampakkumise käigus saadu jaotamisel eriarvamuste lahendamiseks ette nähtud Austria täitemenetluse seadustiku (Exekutionspordnung) § -s 232, kuulub määruse käesoleva sätte kohaldamisalasse, ja isegi siis, kui ühe pandipidaja hagi teise pandipidaja vastu a) tugineb vastuväitele, et pandiga tagatud võlanõuet kahjuhüvitisest tuleneva võlgniku vastunõude tõttu enam ei eksisteeri ning b) tugineb lisaks sellele – sarnaselt tehingu vaidlustamise hagile – vastuväitele, et selle võlanõude pandiõiguse tekkimise alus on võlausaldaja eelistamise tõttu tühine?