106

Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, millises kontekstis tehti Raad van State 1995. aasta otsus ja rechtbanki otsus ning milline on nende otsuste täpne sisu ja ulatus, nagu Esimese Astme Kohus seda määratles Sisoni kohtuotsuse punktides 46–70: „46 Toimikust ilmneb, et hageja on Filipiinide kodanik, kes elab Madalmaades alates 1987. aastast. Pärast seda, kui Filipiinide valitsus võttis 1988. aasta septembris hagejalt ta passi, esitas ta taotluse pagulasseisundi ja Madalmaade elamisloa saamiseks humanitaarkaalutlustel. Justiitsküsimuste riigisekretär (edaspidi „riigisekretär”) jättis selle taotluse 13. juuli 1990. aasta otsusega rahuldamata, tuginedes Genfi konventsiooni artikli 1 lõikele F […] 47 Riigisekretär jättis selle otsuse muutmise taotluse vaikimisi rahuldamata ning hageja esitas Raad van Statele (riiginõukogu, Madalmaad) kaebuse selle vaikimisi tehtud tagasilükkamise otsuse peale. 48 Raad van State tühistas 17. detsembri 1992. aasta otsusega (edaspidi „Raad van State 1992. aasta otsus”) selle vaikimisi tehtud tagasilükkamise otsuse. See kohus leidis sisuliselt, et riigisekretär ei olnud õiguslikult piisavalt märkinud, millised hageja väidetavad teod olid viinud teda järeldusele, et hageja suhtes kohaldatakse Genfi konventsiooni artikli 1 lõiget F. Sellega seoses rõhutas Raad van State, et riigisekretäri poolt talle konfidentsiaalsetena edastatud dokumendid ei selgitanud seda küsimust piisavalt. Kuna seda selguse puudumist ei saanud nende dokumentide konfidentsiaalse laadi tõttu likvideerida poolte ärakuulamisel vastavalt võistlevuse põhimõttele, siis leidis Raad van State, et nendes dokumentides esitatud ebaselget teavet ei saa tõlgendada hagejale ebasoodsalt. 49 Riigisekretär jättis 26. märtsi 1993. aasta otsusega uuesti rahuldamata hageja taotluse riigisekretäri 13. juuli 1990. aasta otsuse muutmiseks. See rahuldamata jätmise otsus oli peamiselt põhjendatud Genfi konventsiooni artikli 1 lõike F alusel ja teise võimalusena Vreemdelingenwet’i (Madalmaade välismaalaste seadus) artikli 15 teise lõigu alusel, arvestades Madalmaade riigi ülekaalukaid huve, muu hulgas Madalmaade kui suveräänse riigi terviklikkust ja usaldusväärsust, mis puudutab eeskätt tema kohustusi teiste riikide ees. 50 Hageja kaebas selle otsuse edasi ning Raad van State tühistas 21. veebruari 1995. aasta otsusega (edaspidi „Raad van State 1995. aasta otsus”) riigisekretäri 26. märtsi 1993. aasta otsuse. 51 Selles otsuses sedastas Raad van State, et riigisekretär oli oma otsust põhjendanud järgmistele hinnanguelementidele tuginedes: — Binnenlandse Veiligheidsdienst’i (Madalmaade sisejulgeoleku talitus, edaspidi „BVD”) 3. märtsi 1993. aasta kiri, millest ilmneb esiteks, et hageja oli Filipiinide kommunistliku partei (edaspidi „CPP”) president ja juht, ja teiseks, et CPP sõjaline üksus NPA oli sõltuv CPP keskkomiteest ja seega hagejast; — BVD järeldused, et esiteks juhtis hageja faktiliselt NPA-d ja teiseks oli NPA – ja seega ka huvitatud isik – vastutav suure hulga terroriaktide eest Filipiinidel. 52 Raad van State tõi välja järgmised näited nendest terroriaktidest, mida riigisekretär oma 26. märtsi 1993. aasta otsuses esitas: — Digos’e külas, Mindanao saarel (Filipiinid) 40 elaniku (peamiselt kaitseta naised ja lapsed) mõrvamine 25. juunil 1989; — Dipalog’i külas (Filipiinid) 14 inimese, sh kuue lapse tulistamine 1989. aasta augustis; — Del Monte külas (Filipiinid) kuue elaniku hukkamine 16. oktoobril 1991. 53 Raad van State märkis ka, et riigisekretär viitas 1985. aastal CPP ja NPA ridades toimunud kaadripuhastusele, mille käigus mõrvati arvatavasti 800 nende organisatsioonide liiget ilma mis tahes kohtupidamiseta. 54 Lõpuks mainis Raad van State, et riigisekretäri sõnul oli BVD järeldanud ühtlasi, et CPP ja NPA olid astunud kontakti terroristlike organisatsioonidega terves maailmas ja et oli täheldatud ka isiklikke kontakte hageja ja nende organisatsioonide esindajate vahel. 55 Seejärel tutvus Raad van State erimenetluse raames riigisekretäri toimiku teatavate konfidentsiaalsete dokumentidega ning riigisekretärile saadetud BVD 3. märtsi 1993. aasta kirja (eespool punkt 51) aluseks olnud „operatiivsete elementidega”. 56 Eespool mainitud asjaoludele tuginedes otsustas Raad van State seejärel järgmist: „[Raad van State] leiab eespool mainitud asjaolude põhjal, et on piisavalt usutav, et [hageja] oli [26. märtsi 1993. aasta] otsuse tegemise ajal CPP president ja juht. Lisaks õigustavad tõendid järeldust, et NPA allus CPP keskkomiteele, ning järeldust, et [26. märtsi 1993. aasta] otsuse tegemise ajal oli [hageja] vähemalt üritanud NPA-d reaalselt Madalmaadest juhtida. [Raad van State] arvates on ka üksnes avalike allikate, näiteks Amnesty International’i aruande alusel piisavalt usutav, et NPA vastutab rea Filipiinidel toimunud terroriaktide eest. Tõenditest tuleneb ka faktiline alus järeldusele, et [hageja] on vähemalt üritanud juhtida eespool viidatud tegevust, mis on NPA vastutusel Filipiinidel toimunud. Esitatud tõenditest ilmneb samuti, et esineb faktiline alus õigustamaks [riigisekretäri] teesi, mille kohaselt CPP-l [ja] NPA-l on kontaktid terroristlike organisatsioonidega terves maailmas ning et [hageja] ja nende organisatsioonide esindajate vahel olid isiklikud kontaktid. Siiski ei anna need tõendid piisavat faktilist alust õigustamaks järeldust, et [hageja] juhtis nimetatud operatsioone ning vastutab nende eest niisugusel määral, et leida, et esinevad tõsised põhjused oletamaks, et [hageja] on tegelikult toime pannud [Genfi konventsiooni artikli 1 lõikes F] mainitud tõsiseid kuritegusid. Sellega seoses võttis [Raad van State] otsesõnu arvesse seda – nagu [Raad van State] juba järeldas oma 17. detsembri 1992. aasta otsuses –, et [Genfi] konventsiooni artikli 1 lõiget F tuleb tõlgendada kitsalt. Seetõttu leiab [Raad van State], et [riigisekretär] ei saanud eespool mainitud tõendite alusel tunnistada, et [hagejale] ei saa anda [Genfi] konventsiooni kaitset.” 57 Raad van State leidis ühtlasi, et hagejal olid mõjuvad põhjused karta tagakiusamist, kui ta saadetaks tagasi Filipiinidele, ja et seetõttu tuli teda lugeda Genfi konventsiooni artikli 1 lõike A punkti 2 tähenduses pagulaseks. 58 Raad van State uuris seejärel, kuivõrd põhjendatud oli riigisekretäri poolt teise võimalusena esitatud põhistus, mille toel ta keeldus lubamast hagejat Madalmaadesse avaliku huvi kaalutlustel, lähtudes Vreemdelingenwet’i artikli 15 teisest lõigust. 59 Sellega seoses leidis Raad van State eeskätt järgmist: „Kuigi [Raad van State] tunnistab [riigisekretäri] esiletoodud huvi tähtsust, arvestades eeskätt tema poolt esile toodud kaudseid tõendeid isiklike kontaktide kohta [hageja] ja terroristlike organisatsioonide esindajate vahel, ei saa see siiski õigustada Vreemdelingenwet’i artikli 15 teisele lõigule viitamist, kui ei ole tagatud, et [hageja] lubatakse mõnda teise riiki kui Filipiinid. Sellele vastandub asjaolu, et selline [hageja] riiki lubamisest keeldumine tuleb lugeda vastuolus olevaks Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 3.” 60 Selle otsuse tegemise järel jättis riigisekretär 4. juuni 1996. aasta otsusega hageja taotluse riigisekretäri 13. juuli 1990. aasta otsuse muutmiseks uuesti rahuldamata. Kohustades küll hagejat Madalmaadest lahkuma, otsustas riigisekretär siiski, et hagejat ei saadeta välja Filipiinidele, kuni tal on mõjuvad põhjused karta Genfi konventsiooni tähenduses tagakiusamist või Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni (EIÕK) artikliga 3 vastuolus olevat kohtlemist. 61 11. septembri 1997. aasta otsusega jättis […rechtbank] põhjendamatuse tõttu rahuldamata hageja kaebuse riigisekretäri 4. juuni 1996. aasta otsuse peale. 62 Rechtbankis toimunud menetluse käigus edastati sellele kohtule konfidentsiaalselt kõik dokumendid, mis käsitlesid BVD uurimist hageja tegevuse kohta Madalmaades, eeskätt BVD 3. märtsi 1993. aasta kiri riigisekretärile (eespool punkt 51), ja selle kirja aluseks olevad operatiivsed elemendid. Rechtbanki president tutvus nendega erimenetluse raames. Rechtbank otsustas oma presidendi aruande põhjal, et nende tõendite hagejale esitamise piiramine oli õiguspärane. Kuna hageja oli andnud seaduses ettenähtud nõusoleku, võttis rechtbank nende dokumentide sisu siiski vaidluse lahendamisel arvesse. 63 Seejärel hindas rechtbank, kas tema ees vaidlustatud otsust on võimalik kinnitada osas, kus sellega keelduti hagejale pagulasseisundit ning elamisluba andmast. 64 Mis puudutab rechtbanki otsuse aluseks olevaid asjaolusid, siis viitas see kohus Raad van State 1995. aasta otsusele. 65 Selle otsuse alusel leidis rechtbank, et tuleb lugeda õiguslikult kindlaksmääratuks, et Genfi konventsiooni artikli 1 lõiget F ei saa hagejale kohaldada; et tal on selle konventsiooni artikli 1 lõike A ja Vreemdelingenweti artikli 15 tähenduses põhjendatud kartus tagakiusamise ees; ja et hageja kas otsene või kaude väljasaatmine tema päritoluriiki on vastuolus EIÕK artikliga 3. 66 Rechtbank uuris seejärel küsimust, kas Raad van State 1995. aasta otsus andis riigisekretärile võimaluse keelduda hagejale pagulasseisundit andmast vastavalt Vreemdelingenweti artikli 15 teisele lõigule, mis sätestab, et „kui pagulasseisundi andmisest keeldumine kohustaks välismaalast kohe minema mõnda esimeses lõigus mainitud riiki, võib keelduda seda seisundit andmast üksnes üldisest huvist tulenevatel kaalukatel põhjustel”, kuigi riigisekretäril ei olnud õnnestunud tagada hageja vastuvõtmist mõnesse muusse riiki peale Filipiinide. 67 Sellega seoses tsiteeris rechtbank Raad van State 1995. aasta otsuse tervet kõnealust punkti, mis on esitatud eespool punktis 59. 68 Rechtbank võttis seejärel seisukoha küsimuses, kas riigisekretär kasutas siinses juhtumis õigustatult oma õigust teha erandit reeglist, mille kohaselt tavaliselt antakse välismaalasele Madalmaades pagulasseisund, kui tal on Genfi konventsiooni artikli 1 lõike A tähenduses põhjendatud kartus tagakiusamise ees ja kui ei ole ühtegi teist riiki, mis teda varjupaigataotlejana vastu võtaks – need tingimused olid rechtbanki arvates käesolevas asjas täidetud. Sellega seoses tegi rechtbank järgmise järelduse: „[R]echtbank leiab, et ei saa väita, et [riigisekretär] ei kasutanud seda õigust [hageja] suhtes mõistlikult, arvestades „Madalmaade riigi ülekaalukaid huve, nimelt Madalmaade kui suveräänse riigi terviklikkust ja usaldusväärsust, mis puudutab eeskätt Madalmaade kohustusi teiste riikide ees”, mida tunnistas ka [Raad van State]. Asjaolud, millele [Raad van State] selle hinnangu andmisel tugines, on [r]echtbankile määrava tähtsusega. Ei ole tuvastatud, et [riigisekretär] oleks pidanud [käesolevas asjas vaidlustatud] otsuse tegemise hetkel neile asjaoludele teistsuguse tähenduse omistama. [Hageja] märkused Filipiinide poliitilise olukorra muutumisest ning tema rollist Filipiinide ametiasutuste ja [CPP] vahelistel läbirääkimistel ei muuda siin midagi, kuna nagu [Raad van State] otsusest ilmneb, tuginevad olulised põhjused teistele asjaoludele.” 69 Seetõttu jättis rechtbank kaebuse, mille hageja esitas keeldumise peale anda talle Madalmaades pagulasseisund, põhjendamatuse tõttu rahuldamata. 70 Rechtbank jättis samuti põhjendamatuse tõttu rahuldamata hageja kaebuse talle Madalmaade elamisloa andmisest keeldumise peale. Võttes seisukoha küsimuses, kas riigisekretär tegi oma otsuse pärast huvide mõistlikku kaalumist, viitas rechtbank eespool punktis 68 viidatud järeldusele ning lisas, et riigisekretär oli omistanud sellega seoses hageja poolt esile toodud huvidele õigustatult väiksema kaalu.”