Nii ei avalda mainitud üldiste rakendussätete II jao 3. peatüki punkti 2.1 alapunkt b mingit mõju liikmesriikide pädevusele määratleda tingimused, millele hooldus-põetusteenuseid või koduõendusteenuseid osutavad füüsilised isikud või asutused peavad vastama. Lausa vastupidi, need sätted võtavad just nimelt arvesse liikmesriikide õigusnormide vahel esineda võivaid erinevusi, vältides seega erinevate õiguslike olukordade samal viisil käsitlemise ettenägemist.

Komisjoni otsuse, mis käsitleb ravikulude hüvitamise üldisi rakendussätteid, II jao 3. peatüki punkti 2.1 alapunkt b ei nõua kõikidel juhtudel seaduslikku luba hooldus-põetusteenuse osutamiseks. Nendes sätetes on, vastupidi, sõnaselgelt ette nähtud, et riikides, kus hooldus-põetusteenuste kutseala ei ole reguleeritud või juhul, kui ametlikult kvalifitseeritud hooldus-põetustöötajat ei ole võimalik leida, võib kindlustatu esitada arveldusbüroole oma raviarsti saatekirja, milles on märgitud hooldus-põetustöötaja nimi ja kinnitatud, et sellel isikul on kõnealuste teenuste osutamiseks nõutav kvalifikatsioon. Kindlustatu, kes vajab koduõendusteenuseid nimetatud üldiste rakendussätete II jao 3. peatüki punkti 2.1 alapunkti b tähenduses, ei ole seega kohustatud kasutama seaduslikku luba omavate hooldus-põetusteenuse osutajate teenuseid, kui kohaldatavates liikmesriigi õigusnormides sellist nõuet ei ole.

Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele eeldab, et täidetud on kolm tingimust. Esiteks peavad liidu ametiasutused olema andnud isikule volitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta ja järjepidevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega. Kuna need tingimused on kumulatiivsed, piisab nendest ühe järgimata jätmisest õiguse õiguspärasele ootusele kahjustamiseks.

Samas ei saa vaid asjaolu, et arveldusbüroo on huvitatud isiku eelkooskõlastustaotlusi hooldus-põetusteenuste saamiseks minevikus rahuldanud, pidada teabeks, mis kujutab endast lubadust anda ka tulevikus eelkooskõlastus ehk seega võrduvaks arveldusbüroo täpsete, tingimusteta ja järjepidevate kinnitustega.

Komisjoni vastuvõetud Euroopa Liidu ametnike ravikindlustuse ühise eeskirja artiklist 27 koostoimes ravikulude hüvitamise üldiste rakendussätete II jao 3. peatüki punktiga 2 tuleneb nimelt, et iga hooldus-põetusteenuste eelkooskõlastustaotlust tuleb hinnata eraldi. Niisuguse taotluse hindamise eesmärk on kontrollida, et kõik mainitud üldiste rakendussätete II jao 3. peatüki punktis 2 ette nähtud tingimused oleks täidetud, sealhulgas, et eelkooskõlastustaotluse põhjendamiseks esitatud toimik oleks täielik ja sisaldaks kogu nõutavat teavet kindlustatu terviseseisundi ja kõnealuseid hooldusteenuseid osutava asutuse või isiku kohta. Lisaks ilmneb eelmainitud üldiste rakendussätete II jao 3. peatüki punktist 2.2, et arveldusbüroo võib eelkooskõlastuse pikaajaliste hooldus-põetusteenuste osutamiseks anda ainult piiratud tähtajaks, kõige rohkem kaheteistkümneks kuuks.

Viimaseks tuleb märkida, et asjaolu, et administratsioon on maksnud rahalisi hüvitisi – ka pika aja jooksul –, ei saa iseenesest käsitada täpsete, tingimusteta ja järjepidevate kinnitustena kohtupraktika tähenduses. Vastasel juhul peaks liidu kohus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise tõttu süstemaatiliselt tühistama kõik administratsiooni otsused, millega etteulatuvalt, ja teatud juhtudel ka tagasiulatuvalt, keeldutakse maksmast summasid, mida seniajani on asjaomasele isikule paljude aastate jooksul põhjendamatult makstud, ning selle tagajärjel muutuks suures osas ainetuks personalieeskirjade artikkel 85, mis käsitleb alusetult makstud summade tagastamist.

(vt punktid 53–55 ja 57)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 7.11.2002, G vs. komisjon, T‑199/01, EU:T:2002:271, punkt 38.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 1.3.2007, Neirinck vs. komisjon, F‑84/05, EU:F:2007:33, punkt 79; 1.7.2010, Mandt vs. parlament, F‑45/07, EU:F:2010:72, punkt 125; 5.6.2012, AW vs. komisjon, F‑14/11, EU:F:2012:74, punkt 58, ja 7.7.2015, Kur vs. komisjon, F‑53/14, EU:F:2015:81, punkt 64.