ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72.

Teiseks on viidatud hilisema kohtuotsuse raskuskeskmes ( 52 ) maksumaksmisvõimekuse põhimõttele tuginev argument. See võib küll olla arusaadav olukorras, kus tegemist on püsivate tegevuskohtadega, kuna õiguslikult ei ole püsiv tegevuskoht maksukohustuslase ettevõtte iseseisev osa. Tütar- ja teise astme tütarettevõtjate puhul ei pea see argument aga paika. Nimetatud ettevõtjad on iseseisvad juriidilised isikud, kellel on ka iseseisev finantsvõimekus (kui selle all mõista võimekust maksta oma tuludelt makse). ( 53 ) Euroopa Kohus ei ole – ja seda õigustatult – sedastanud, et emaettevõtja õigeks võimekusepõhiseks maksustamiseks on vaja arvesse võtta tütarettevõtja kahjumit.
60.

Sellest järeldub, pidades silmas eespool nimetatud II jaotise sätete eesmärki, nagu on märgitud eespool punktides 23 ja 26, et need on mõeldud eelkõige selleks, et vältida olukorda, kus selle määruse kohaldamisalasse kuuluvatel isikutel puudub sotsiaalkindlustuskaitse, kuna nende suhtes ei kuulu kohaldamisele ühegi riigi õigusaktid, ei saa sotsiaalkindlustusskeemiga liitumise tingimuste tagajärg seega olla see, et kõne all olevate õigusaktide kohaldamisalast jäetakse välja isikud, kelle suhtes määruse nr 883/2004 alusel on need samad õigusaktid kohaldatavad ( 31 ).
34.

CNIL, õiguste kaitse volinik ning Prantsuse, Itaalia ja Austria valitsus tuginevad harta artikliga 8 tagatud tõhusa ja täieliku isikuandmete kaitse vajadusele ja direktiivi 95/46 artikli 12 punktist b ja artikli 14 esimese lõigu punktist a tuleneva õiguse olla unustatud kasulikule mõjule, väites, et nende õiguste tõhususe tagamiseks on vaja kohustust tulemused loetelust kustutada kogu maailmas. Näib, et see on ka „artikli 29“ alusel asutatud andmekaitse töörühma ( 9 ) seisukoht tema 26. novembri 2014. aasta„Suunistes kohtuotsuse [Google Spain ja Google ( 10 )] täitmise kohta“ ( 11 ) (edaspidi „suunised“). See töörühm nimelt märgib, et „[s]elleks, et andmesubjektide õigusi, mis on määratletud Euroopa Kohtu otsuses, täielikult jõustada, tuleb tulemuste loetelust kustutamise otsuseid täita nii, et tagada andmesubjektide õiguste tõhus ja täielik kaitse ning et ELi õigusest ei oleks võimalik mööda minna. Selles mõttes ei saa tulemuste loetelust kustutamisel ainult Euroopa Liidu domeenidega piirdumist põhjusel, et kasutajad kalduvad kasutama otsingumootoreid oma riigi domeenide kaudu, pidada seega piisavaks vahendiks, mille abil tagada rahuldavalt andmesubjektide õigused vastavalt Euroopa Kohtu otsusele. Praktikas tähendab see, et igasugust tulemuste loetelust kustutamist tuleks kohaldada ka kõikidele asjaomastele domeenidele, sealhulgas laiendiga.com domeenidele“ ( 12 ).
64.

Pigem on pädevate asutuste ülesanne kohtuid veenda, eelkõige esitades neile põhjendatud argumente. Need peavad olema sisuliselt teaduslikud, kuid võivad kaalumise kontekstis hõlmata ka majanduslikke aspekte. Vastaspoolel on võimalik esitada selliste argumentide vastu oma teaduslikult põhjendatud argumente. Mõeldav on muidugi ka see, et kohus kasutab sõltumatuid eksperte, et leida tuge sellise teadusliku vaidluse hindamisel.
74.

Lisaprotokolli artikli 59 sõnastusest on selge, et see käsitleb liikmesriikide ja Türgi õigusi ja kohustusi. Selles ei käsitleta otseselt üksikute kodanike õigusi ega kohustusi. Siiski võib ja ka saab artiklit 59 kasutada tõlgenduspõhimõttena, millest tulenevalt Euroopa Kohus uurib sarnaseid olukordi ja asub eelistama madalama tasandi instrumendi (nagu otsuse nr 3/80) üht võimalikku tõlgendust teiste ees. Artiklit 59 kohaldav kohtupraktika kinnitab nimetatud rolli tähtsust, mida see norm omab juhtudel, kus ELi kodanike ja Türgi kodanike olukord on sarnane. Nii on Euroopa Kohus olnud töötajate vaba liikumise ja otsuse nr 1/80 kontekstis järjekindlalt seisukohal, et lisaprotokolli artikliga 59 on keelatud Türgi kodanike soodsam kohtlemine võrreldes ELi kodanikega. ( 40 ) Ent real juhtudel on Euroopa Kohus keeldunud otsuse nr 1/80 artiklist 7 tulenevaid õigusi omavate Türgi töötajate pereliikmete olukorra võrdlemisest ELi kodanike pereliikmete omaga, kuna ta on (pärast vastavate õiguslike olukordade analüüsimist) leidnud, et neid ei saa tegelikult võrrelda, kuna neis on märkimisväärseid erinevusi. ( 41 )
72.

Niisiis teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hoge Raad der Nederlandeni (Madalmaade kõrgeim kohus) küsimustele järgmiselt: 1 a) Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 koostoimes ELL artikli 4 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et ELTL artiklis 263 viidatud kohtuliku kontrolli alustele tuginedes võib pöörduda liikmesriigi kohtusse väitega, et vaidlusalune Euroopa Liidu akt on kehtetu, selleks et see kohus taotleks eelotsust Euroopa Kohtult. 1 b) Kaebajal, kes esitab väite liidu akti õigusvastasuse kohta, tuleb kõigepealt tõendada oma väite tõenäosus ja anda kogu tema käsutuses olev teave. Kui liikmesriigi kohus vajab teavet, mida saavad anda vaid liidu institutsioonid, peavad liidu institutsioonid ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt andma selle teabe liikmesriigi kohtu palvel talle niipea kui võimalik, kui ei ole ülekaalukaid põhjusi selle teabe andmisest keeldumiseks seoses vajadusega hoida ära võimalik liidu toimimisvõime ja sõltumatuse kahjustamine või kaitsta liidu huve. 1 c) Akti õiguspärasust kontrollival liikmesriigi kohtunikul on lubatud kontrollida, kas menetlusnorme on järgitud, kas faktilised asjaolud, millel vaidlustatud otsus põhineb, on esitatud täpselt, ning samuti, kas pädev ametiasutus on võtnud arvesse kõik asjasse puutuvad faktilised asjaolud. Samuti on akti õiguspärasust kontrollival kohtunikul lubatud kontrollida, kas nõukogu 30. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, artikli 13 tingimuste hindamisel on tehtud ilmseid vigu. 2 a) Mõistet „kogu asjakohane teave“ määruse nr 1225/2009 artikli 15 lõike 2 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab märkusi, mida huvitatud pooled esitavad vastuseks komisjoni järeldustele uurimise kohta. 2 b) Määruse nr 1225/2009 artikli 15 lõikes 2 sätestatud nõuded on menetluse nõuetekohasuse seisukohalt olulised menetlusnormid. Sellepärast võib importija esitada väite määruse nr 1225/2009 artikli 15 lõike 2 rikkumise kohta, kui tema esitatud vastust ei tehtud nõuandekomiteele kättesaadavaks hiljemalt kümme tööpäeva enne kohtumist. 2 c) Kui dumpinguvastaseid meetmeid vastu võttes rikutakse määruse nr 1225/2009 artikli 15 lõikes 2 sätestatud tähtaega, on vaidlusalune akt tühine. 3. Nõukogu 18. juuli 2011. aasta rakendusmäärus (EL) nr 723/2011, millega laiendatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist pärit rauast või terasest kinnitusdetailide impordi suhtes määrusega (EÜ) nr 91/2009 kehtestatud lõplikku dumpinguvastast tollimaksu Malaisiast lähetatud teatavate rauast või terasest kinnitusdetailide impordile, olenemata sellest, kas need deklareeritakse Malaisiast pärinevatena või mitte, on kehtetu.
19.

Neil asjaoludel peatas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas liikmesriigid võivad ette näha sellise sätte nagu EGBGB artikli 246a § 1 lõike 1 esimese lause punkt 2, mis kohustab kauplejat tegema kauglepingu sõlmimise korral tarbijale enne seda, kui tarbija annab lepingu sõlmimiseks nõustumuse, mitte üksnes olemasolu korral, vaid alati teatavaks oma telefoninumbri? 2. Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõike 1 punkti c saksakeelses versioonis sisalduv väljend „gegebenenfalls“ („olemasolu korral“) tähendab, et kaupleja peab andma teavet vaid tema ettevõttes tegelikult olemasolevate kaugsidevahendite kohta ja juhul, kui ta otsustab asuda sõlmima ka kauglepinguid, ei ole ta kohustatud võtma kasutusele uut telefoni- või faksinumbrit ega looma uut e‑posti kontot? 3. Kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõike 1 punkti c saksakeelses versioonis sisalduv väljend „gegebenenfalls“ („olemasolu korral“) tähendab, et kaupleja ettevõttes on juba olemas üksnes sellised kaugsidevahendid, mida kaupleja kauglepingute sõlmimise raames tarbijatega suhtlemiseks kindlasti ka tegelikult kasutab, või on tema ettevõttes olemas ka sellised kaugsidevahendid, mida kaupleja on seni kasutanud üksnes muul otstarbel, näiteks ettevõtjate või asutustega ühenduse võtmiseks? 4. Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõike 1 punktis c sisalduv kaugsidevahendite loetelu, mis hõlmab telefoni, faksi ja e‑posti, on lõplik või võib kaupleja kasutada ka muid kaugsidevahendeid, mida ei ole viidatud sättes nimetatud, näiteks Interneti-põhist kiirsuhtlus- või tagasihelistamissüsteemi, kui see tagab võimaluse võtta kauplejaga kiiresti ühendust ja temaga tõhusalt suhelda? 5. Kas direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõikes 1 ette nähtud läbipaistvusnõude, mille kohaselt peab kaupleja tarbijale selgel ja arusaadaval viisil teatavaks tegema direktiivi 2011/83/EL artikli 6 lõike 1 punktis c nimetatud kaugsidevahendid, täitmiseks on oluline see, et asjaomane teave esitatakse kiiresti ja tõhusalt?“
59.

Põhikohtuasjas käsitletakse aga teenuste osutamist mittemaksukohustuslastele, kelle elukoht on Madalmaades, maksukohustuslase poolt, kelle elukoht on samuti Madalmaades. Eelotsusetaotluses sisalduvast infost ei tulene, et L. W. Geelenil oleks püsiv tegevuskoht väljaspool liidu territooriumi, et ta tegeleks ekspordiga või osutaks oma teenuseid (mis on hõlmatud põhikohtuasja ulatusega) maksukohustuslastele piiriüleselt. Asjaolu, et modellid esinevad väljaspool liidu piire (Filipiinidel), ei tähenda veel, et meil oleks käesolevas ajas tegemist teenuste impordiga, sest teenuseosutaja on L. W. Geelen ( 21 ).
Artikli 1 punktiga 6 asendati direktiivi 91/477 artiklite 5 ja 6 senine sõnastus. Käesolevas asjas asjakohases ulatuses on artikli 5 lõike 1 muudetud tekstis sätestatud, et liikmesriigid peavad lubama tulirelvi omandada ja vallata üksnes isikutel, kellel on selleks mõjuv põhjus ja kes on vähemalt 18 aastat vanad. Alla 18‑aastased isikud võivad omandada tulirelvi küttimise ja sportlaskmise eesmärgil, näiteks sellistel tingimustel, et neil on selleks vanemate luba või nad tegutsevad oma vanemate juhendamisel või kehtivat tulirelva- või jahiluba omava täiskasvanu juhendamisel. Artikli 5 lõike 2 kohaselt peab liikmesriikidel olema jälgimissüsteem, et tagada siseriiklikus õiguses sätestatud loa andmise tingimuste täitmine kogu loa kehtivuse ajal ning muu hulgas tagada asjaomase meditsiinilise ja psühholoogilise teabe hindamine. Artikli 5 lõikes 3 on sätestatud:

„Liikmesriigid tagavad, et luba omandada ja luba vallata B‑klassi liigitatud tulirelva tunnistatakse kehtetuks, kui ilmneb, et isik, kellele luba on antud, valdab laadimisseadet, mis sobib kinnitamiseks poolautomaatsetele kesktule tulirelvadele või manuaalse süsteemiga ümberlaetavatele mitmelasulistele tulirelvadele, ning mis:

a) mahutavad rohkem kui 20 padrunit või

b) mahutavad pika tulirelva puhul rohkem kui 10 padrunit,

välja arvatud juhul, kui isikule on antud luba artikli 6 alusel või luba on artikli 7 lõike 4a alusel kinnitatud, uuendatud või pikendatud.“
54.

Kitsa tõlgenduse kasuks räägib see, et 1999. aasta lepingu artikli 2 punktis 1 on sõnaselgelt märgitud, et see leping kehtib ainult kiirtee esimese, Livorno ja Cecina vahelise lõigu suhtes, artikli 2 punktis 3 aga on märgitud, et ülejäänud kahe kiirteelõigu osas tuleb vajalikes tingimustes kokku leppida pärast seda, kui on vastu võetud õigusnormid, mis võimaldavad töö jätkumist nendes lõikudes. Sellepärast viib see tõlgendus järeldusele, et 1999. aasta leping kehtib ainult selle esimese kiirteelõigu, mitte aga kogu trassi suhtes.
17.

Seetõttu esitab Gerechtshof Den Haag (Haagi apellatsioonikohus, Madalmaad) Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „Esimene küsimus 1.1 Kas jaemüüjat, kes tarnijaga sõlmitud lepingule tuginedes tagastab talle tarbija poolt tagastatud või tema kaubavalikus ebavajalikuks muutunud eseme tarnijale (st importijale, hulgimüüjale, turustajale, tootjale või muule isikule, kellelt ta eseme soetas), tuleb pidada valdajaks, kes eseme jäätmedirektiivi artikli 3 punkti 1 tähenduses ära viskab? 1.2 Kas küsimusele 1.1 vastates on oluline, kas tegemist on esemega, millel on kergesti kõrvaldatav puudus või defekt? 1.3 Kas küsimusele 1.1 vastates on oluline, kas tegemist on esemega, millel on sedavõrd tõsine puudus või sellise ulatusega defekt, et ese ei sobi enam kasutamiseks oma algsel eesmärgil või ei ole enam sellel eesmärgil kasutatav? Teine küsimus 2.1 Kas jaemüüjat või tarnijat, kes müüb tarbija poolt tagastatud või tema kaubavalikus ebavajalikuks muutunud eseme edasi (tootmisest maha võetud kauba) kokkuostjale, tuleb pidada valdajaks, kes eseme jäätmedirektiivi artikli 3 punkti 1 tähenduses ära viskab? 2.2 Kas küsimusele 2.1 vastates on oluline, kui suur on ostuhind, mille maksab kokkuostja jaemüüjale või tarnijale? 2.3 Kas küsimusele 2.1 vastates on oluline, kas tegemist on esemega, millel on kergesti kõrvaldatav puudus või defekt? 2.4 Kas küsimusele 2.1 vastates on oluline, kas tegemist on esemega, millel on sedavõrd tõsine puudus või sellise ulatusega defekt, et ese ei sobi enam kasutamiseks oma algsel eesmärgil või ei ole enam sellel eesmärgil kasutatav? Kolmas küsimus 3.1 Kas kokkuostjat, kes müüb jaemüüjatelt või tarnijatelt kokku ostetud suure kaubapartii, mis koosneb tarbijate poolt tagastatud või ebavajalikuks muutunud esemetest, (välismaal asuvale) kolmandale isikule, tuleb pidada valdajaks, kes kaubapartii jäätmedirektiivi artikli 3 punkti 1 tähenduses ära viskab? 3.2 Kas küsimusele 3.1 vastates on oluline, kui suur on ostuhind, mille maksab kolmas isik kokkuostjale? 3.3 Kas küsimusele 3.1 vastates on oluline, kas kaubapartii sisaldab ka kaupu, millel on kergesti kõrvaldatav puudus või defekt? 3.4 Kas küsimusele 3.1 vastates on oluline, kas kaubapartii sisaldab ka kaupu, millel on sedavõrd tõsine puudus või sellise ulatusega defekt, et asjaomane ese ei sobi enam kasutamiseks oma algsel eesmärgil või ei ole enam sellel eesmärgil kasutatav? 3.5 Kas küsimusele 3.3 või küsimusele 3.4 vastates on oluline, kui suure osa moodustavad defektsed kaubad kolmandale isikule edasi müüdud kaupade koguhulgast? Kui jah, siis milline protsendimäär on otsustav?“
139.

Kõigest eeltoodust lähtuvalt leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandale eelotsuse küsimusele tuleb vastata nii, et ELTL artiklit 63 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt jäetakse mitteresidendist eurofondile tagastamata selles liikmesriigis asuvatelt üksustelt saadud dividendidelt kinni peetud dividendimaks, kuna see eurofond ei ole täitnud selle liikmesriigi maksuõigusnormides ette nähtud kohustust jaotada selle liikmesriigi residendist üksuste jaotatud kasum oma osakuomanikele või temas osalust omavatele isikutele edasi kaheksa kuu jooksul pärast majandusaasta lõppemist, ja see jäetakse talle tagastamata isegi siis, kui on tõendatud, et sellel mitteresidendist eurofondil on seda nõuet võimatu või liiga raske täita, ja ka siis, kui mitteresidendist eurofondi asukohaliikmesriigi õigusnormide kohaselt loetakse seda kasumit jaotatuks või maksustab eurofondi asukohaliikmesriik kõnealuseid osakuomanikke või osaluse omajaid nii, nagu see kasum oleks jaotatud, samas kui see maks tagastatakse residendist eurofondile, kes selle kohustuse täidab, olles eelnevalt kinni pidanud kõnealuse liikmesriigi dividendimaksu.
116.

Apellant ja komisjon on seisukohal, et nende kahe reegli kombineeritud kohaldamine Viini ülikooli poolt kujutab endast kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel. Enamik palgakasvust sõltub katkematust töötamisest samas Austria ülikoolis. Kuna ainult nende isikute puhul, kes on töötanud Viini ülikoolis oma karjääri algusest peale ja on otsustanud töökohta mitte vahetada, saavad kasu sellest, et nende nende eelnevaid teenistusperioode võetakse piiramatult arvesse, on kõnealused töötajad (kes on tõenäolisemalt Austria kodanikud) pandud soodsamasse olukorda. Äärmuslikel juhtudel võidakse pärast äraolekut nimetatud ülikooli naasmisel kaotada kuni 24 aastat staažist, nii et töötajad on tõenäoliselt heidutatud mitte lahkuma. Kui nad peaksid otsustama sellest ülikoolist lahkuda ja hiljem tagasi tulla, siis võetaks nende tegevusest teises liikmesriigis arvesse ainult nelja aastat. Ent samas oodatakse ja eeldatakse, et normaalne akadeemiline karjäär hõlmab ka töökoha vahetusi ja üleminekud.
15.

Näib, et käesolevas kohtuasjas on komistuskiviks termin „kunstnik“. Prantsuse maksuhaldurite praktikas, mis on kodifitseeritud eespool viidatud 25. juuni 2003. aasta juhistes, on seda terminit kasutatud õigustuseks, et kehtestada täiendavaid nõudeid niisuguste fotode „kunstilise“ iseloomu kohta, millele võiks kohaldada vähendatud käibemaksumäära. Selle seisukoha on suurepäraselt kokku võtnud Prantsuse valitsus oma seisukohtades, kus ta arvab, et foto kvalifitseerimiseks „kunstiteoseks“ IX lisa A osa punkti 7 tähenduses pole nõutav mitte ainult see, et „[selles sättes] ette nähtud sisulised tingimused [oleksid] täidetud“, vaid ka see, et „foto [oleks] autori kunstilooming, mis kajastab tema isiksust ning mis võib üldsusele huvi pakkuda“. Teine tingimus tuleneb Prantsuse valitsuse sõnu asjaolust, et direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 alusel peaks foto olema „kunstniku tehtud“.
46.

Sellest vaatenurgast näib mulle, et see säte ei saa mõjutada perehüvitiste summa arvutamist, vähemalt mitte käesolevas asjas. Siin tuleb arvesse võtta, et määruse nr 883/2004 põhjenduses 10 on sõnaselgelt märgitud, et „põhimõte teatavate teise liikmesriigi territooriumil aset leidnud faktide või sündmuste käsitlemise kohta nii, nagu need oleksid aset leidnud selle liikmesriigi territooriumil, mille õigusaktid on kohaldatavad, [ei peaks] takistama teise liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud kindlustuse, töötamise, füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise või elamise perioodide liitmist pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel täitunud perioodidele“. ( 11 ) See on just nimelt see määruse) nr 1408/71 artiklis 72 sätestatud põhimõte, millest Euroopa Kohus lähtus oma 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses Bergström (C‑257/10, EU:C:2011:839, punkt 52), ning mis nüüd paikneb määruse nr 883/2004 artiklis 6.
16.

Nõukogu väidab sisuliselt, et Üldkohus ei eksinud, kui leidis, et nõukogu võis tugineda etteheidetavast käitumisest hilisemale ja hagi esitamisest varasemale teabele. See ei tähenda, et nõukogul võimaldatakse võimalikust vastutusest tagantjärele vabaneda, vaid tal võimaldatakse vaielda vastu sellele, et toimepandud rikkumine on piisavalt selge rikkumine, mis võib anda õiguse hüvitisele. Üldkohtu analüüsist ei tulene, et liidu institutsioonide vastutust ei olegi võimalik tuvastada, kui nad tegutsevad ÜVJP valdkonnas. Ükskõik missugust rikkumist, mille Üldkohus tühistamishagi raames tuvastas, ei saa pidada piisavaks, et see võiks olla kahju hüvitamise nõude raames liidu õiguse piisavalt selge rikkumine, ning Üldkohus võis niisuguse rikkumise olemasolu tuvastamisel arvesse võtta konkreetseid asjaolusid, mis on seotud sellega, et need meetmed võeti ÜVJP raames tehtud otsuste elluviimiseks. Üldkohus ei rikkunud õigusnormi ka sellega, kui tuvastas, et ehkki kohtuasja T‑562/10 ( 13 ) kontekstis hageja suhtes võetud piiravad meetmed on õigusvastased, sest rikuti põhjendamiskohustust, kuid ei ole välistatud, et need meetmed võisid olla käsitletaval juhul õigustatud, ning otsustas lükata tühistamise toime ajas edasi, et nõukogu saaks vajaduse korral võtta uued õiguspärased piiravad meetmed HTTSi suhtes. Mis puudutab seda, et vaidlustatud kohtuotsuses ei võetud arvesse kohtuotsust Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu, siis need kaks juhtumit ei ole sarnased, sest see kohtuotsus puudutab sisuliste tõendite puudumist, samas kui käesolevas kohtuasjas vaieldakse nõukogu kaalutlusõiguse kasutamise ja ulatuse üle. Igal juhul ilmneb kohtuotsusest Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu, ( 14 ) et õigusnorm, mida peab olema piisavalt selgelt rikutud, tagab kaitse ainult juhul, kui selle kohaldamise materiaalõiguslikud tingimused ei ole täidetud. Kuna on piisavalt teavet, mis näitab, et need materiaalõiguslikud tingimused olid täidetud, ei kohaldata individuaalsete õiguste kaitse põhimõtet. Seda, et materiaalõiguslikke tingimusi on järgitud, võib seega täiesti tõendada alles pärast asjaomase õigusakti vastuvõtmist. Nõukogu märgib ka, et liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise kord eeldab kaalumist, kumb on tähtsam, kas kahjustatud isiku huvi kaitse või vajadus tagada institutsioonide nõuetekohane toimimine. Ei ole õigustatud pakkuda hüvitist isikule, kellega seotud faktilised asjaolud, mis ilmnesid pärast aktide vastuvõtmist – mis iseenesest tunnistati õigusvastaseks –, kinnitasid talle ette heidetavat käitumist, mis leidis aset enne nende aktide vastuvõtmist. Need faktilised asjaolud kinnitavad seoseid HTTSi ja HDSLi, SAPID ja IRISLi vahel. Seda arvestades ei saa asuda seisukohale, et nõukogu on pannud toime liidu õiguse piisavalt selge rikkumise ainuüksi seepärast, et tema käsutuses ei olnud veel piisavalt tõendeid. Nõukogu palub seega lükata esimene väide tagasi.
29.

Línea Directa väidab, et esimene eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, kuna see on hüpoteetiline. See kindlustusselts leiab sisuliselt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub põhimõttest, et tulekahju sai alguse sõiduki transpordifunktsiooni täitmiseks vajalikest mehhanismidest, samas kui põhikohtuasja asjaolud seda ei tõenda. Línea Directa väitel on tuvastatud ainult see, et tulekahju sai alguse sõiduki elektrisüsteemist.
80.

Euroopa Kohtus toimunud kirjaliku ja suulise menetluse raames esitatud teabe alusel võib kahelda, kas käesoleval juhul on tagatud kaks nõuet, mille eesmärk on töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse järgimine. Ühelt poolt näib, et ei eksisteeri tõhusat ennetavat kontrollisüsteemi, mis võimaldaks tagada, et sellise erandkorra raames, nagu on eelotsusetaotluse esitanud kohtus kahtluse alla seatud, ei teki olukordi, kus ei ole tagatud asjaomaste töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduste järgimine. On ka väidetud, et erinevalt erasektorist ei ole olemas sellist sõltumatut asutust, mis võiks otse sekkuda ning kohustada tööandjat lõpetama kõnealuste vajaduste rikkumist ning et seega on sisuliselt võimatu selliseid olukordi lõpetada.
58.

Kohtuotsuses Eurogate Distribution tegelikult kinnitati, et „kauba suhtes [kehtis] tolliladustamisprotseduur kuni selle reeksportimiseni ja vaidlus puudub selle üle, et puudus igasugune oht, et need lastaks liidu majandusringlusse“. ( 23 ) Nagu ma eespool märkisin, näib, et see viimane lause tekitab eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kes tõlgendab seda nii, et piisaks sellele ohule tuginemisest selleks, et väita kindlalt, et kaup on jõudnud liidu majandusringlusse.
23.

Sellega seoses tuleb aga märkida, et kohtupraktika kohaselt on juhul, kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse sätte tõlgendamist, Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud neile vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et eelotsusetaotluse tegelik eesmärk on saada Euroopa Kohtult otsus kunstliku vaidluse alusel või soovituslikke arvamusi üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, et liidu õiguse tõlgendamine, mida palutakse, ei ole mingil viisil seotud kohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või ka juhul, kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele ( 5 ).