ET Euroopa Liidu Teataja C 59/3

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) jt 14. novembril 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 4. septembri 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-577/12: NIOC jt versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-595/15 P)

(2016/C 059/03)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellandid:

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co.,Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC),West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC), Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (esindaja: advokaat J.-M. Thouvenin)

Teine menetlusosaline:

Euroopa Liidu Nõukogu

Nõuded

— tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu seitsmenda koja 4. septembri 2015. aasta otsus kohtuasjas T-577/12;

— rahuldada apellantide poolt Euroopa Liidu Üldkohtule esitatud nõuded;

— mõista vastustajalt välja kahe kohtuastme kohtukulud.

Väited ja peamised argumendid

1. Esimese tühistamisväitega väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse punktis 44 õigusnormi, leides, et kuivõrd nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta rakendusmääruses (EL) nr 945/2012 (1) on viidatud määruse (EL) nr 267/2012 (2) artikli 46 lõikele 2, tuleb järeldada, et kõnealust rakendusmäärust tuleb käsitada nii, et see nimetab oma õigusliku alusena selgelt nimetatud artikli 46 lõiget 2.

2. Teise väitega väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse punktides 55–57 õigusnormi, mille võib kokku võtta väitesse, et „artikli 215 lõikest 2 ei nähtu, et füüsiliste või juriidiliste isikute ning rühmituste või mitteriiklike üksuste suhtes võetud individuaalsed piiravad meetmed peavad olema vastu võetud ELTL artikli 215 lõikes 1 ette nähtud menetluse kohaselt”. Esiteks näeb ELTL artikli 215 lõige 1, mis on ainus piiravaid meetmeid käsitlev ELTL säte, selgelt ette, et selliste meetmete korral kohaldatav menetlus on kõnealuses sättes ette nähtud menetlus, ning ei näe ette ühtegi teist menetlust; teiseks ei ole ELTL artikkel 219 kooskõlas ELTL artikli 215 lõikega 2; teise võimalusena ei saa ELTL artikli 291 lõiget 2 käsitada nii, et see võib olla nõukogule piiravate meetmete võtmisel täiendavaks õiguslikuks aluseks lisaks ELTL artikli 215 lõikele 2; kolmanda võimalusena, kui lõpuks eeldada, et leitakse, et ELTL artikli 291 lõige 2 võib olla nõukogule piiravate meetmete võtmisel täiendavaks õiguslikuks aluseks lisaks ELTL artikli 215 lõikele 2, ei muutuks sellel õiguslikul alusel esitatud hagi siiski käesolevas asjas õigusvastaseks.

3. Kolmanda väitega, mis on esitatud alternatiivina juhuks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et algselt ELTL artikli 215 alusel võetud piiravate meetmete vastuvõtmise poliitika raames on individuaalsete piiravate meetmete võtmisel artikli 291 lõikele 2 tuginemine võimalik, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta sisuliselt otsustas kohtuotsuse punktides 75–83, et Euroopa Liidu Nõukogu kasutas artikli 291 lõike 2 sõnastuse kohaselt „nõuetekohaselt põhjendatult” seda erandlikku menetlust, mis oli käesoleval juhul ainus võimalik menetlus. Ühelt poolt peab nõutav põhjendus olema ühemõtteliselt selge; teiselt poolt, isegi kui eeldada, et kaudne põhjendus võiks selle nõude täita, ei ole see käesoleval juhul täidetud, kuna Üldkohus tõlgendas asjaomaseid tekste vääralt.

4. Neljanda väitega, mis esitati alternatiivina juhuks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et ELTL artikli 215 alusel võetud piiravate meetmete vastuvõtmise poliitika raames on individuaalsete piiravate meetmete võtmisel artikli 291 lõikele 2 tuginemine võimalik, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas kohtuotsuse punktis 87, et määruse nr 267/2012 artikli 46 lõige 2 „annab ainult nõukogule pädevuse täita nimetatud määruse artikli 23 lõikeid 2 ja 3”, millest piisab põhjendamiskohustuse täitmiseks seoses selle sätte õigusliku alusega, mis on ELTL artikli 291 lõige 2. Apellandid on seisukohal, et Üldkohus jõudis sellele järeldusele määruse nr 267/2012 artikli 46 lõike 2 juriidiliselt väära tõlgendamisega.

5. Viienda väitega, mis on esitatud alternatiivina juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et ELTL artikli 215 alusel võetud piiravate meetmete vastuvõtmise poliitika raames on individuaalsete piiravate meetmete võtmisel artikli 291 lõikele 2 tuginemine võimalik, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse punktides 86–88 õigusnormi, kui ta leidis, et liidu õigusaktide põhjendamise kohustus ei pane nõukogule kohustust tuua selgelt välja, et määrus nr 267/2012 põhines määruse nr 267/2012 artikli 46 lõike 2 õigusliku aluse osas ELTL artikli 291 lõikel 2.

6. Kuuenda väitega väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis punktides 100 ja 103 ning samuti punktides 108 ja 110, et see, kas liidu võetud piiravate meetmetega järgitakse õiguskindluse ja seaduse ootuspärasuse põhimõtteid — millest tuleneb, et kõnealused meetmed peavad olema selged ja täpsed —, saab kinnitust kohtupraktikast tulenevate liidu õigusaktide ühetaolise tõlgendamise reeglitest, millega nõutakse, et neid õigusakte tuleb tõlgendada ja kohaldada nii, et arvesse võetakse teistes ametlikes keeltes kehtivaid versioone.

7. Seitsmenda väitega väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas kohtuotsuse punktis 134, et määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punkt d (vaidlusalune kriteerium) on kooskõlas õigusriigi põhimõtetega ja üldisemalt Euroopa Liidu õigusega, kuna see ei ole „suvaline ega meelevaldne”, ning leides kohtuotsuse punktis 140, et „vaidlusalune kriteerium piirab nõukogu kaalutlusõigust, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, ning tagab liidu õigusega nõutud ootuspärasuse”. Sellega seoses väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas vaidlusalust kriteeriumi 13. märtsi 2012. aasta kohtuotsusele Melli Bank vs. nõukogu (C-380/09 P) viidates.

8. Kaheksanda, alternatiivselt esitatud väitega väidavad apellandid, et kui eeldada, et mõistele „ühendus” antav tähendus on see, kuidas seda käsitab Üldkohus, siis tuleks tõdeda, et seda kohaldati käesolevas asjas vääralt.

(1) Nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärus (EL) nr 945/2012, millega rakendatakse määrust (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (ELT L 282 lk 16).

(2) Nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määrus (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (ELT L 88, lk 1).