ET Euroopa Liidu Teataja C 126/8

Louis Vuitton Malletier 23. veebruaril 2012 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kolmas koda) 14. detsembri 2011. aasta otsuse peale kohtuasjas T-237/10: Louis Vuitton Malletier versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Friis Group International ApS

(Kohtuasi C-97/12)

2012/C 126/16

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Louis Vuitton Malletier (esindajad: advokaadid P. Roncaglia, G. Lazzeretti, M. Boletto ja E. Gavuzzi)

Teised menetlusosalised: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Friis Group International ApS

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles jäeti rahuldamata hagi, mille apellant esitas vaidlusaluse otsuse peale, ning seega tühistada esimese apellatsioonikoja otsus osas, milles tunnistati ühenduse kujutismärgi registreering nr 3693116 kehtetuks klassi 9 kuuluvate kaupade „optikaseadmed ja optikariistad, sealhulgas prillid, päikeseprillid ja prillitoosid”, klassi 14 kuuluvate kaupade „väärismetallist, väärismetallisulamist või väärismetalliga kaetud ehtekarbid” ning klassi 18 kuuluvate kaupade „reisikotid, reisitarvikute komplektid (nahast), reisikohvrid ja -kotid, rõivakotid reisimiseks, tualett-tarvete kotid, seljakotid, õlakotid, käekotid, diplomaadikohvrid, nahast dokumendimapid ja portfellid, vutlarid, rahataskud, rahakotid, võtmetaskud ja visiitkaardihoidikud” jaoks;

— mõista Louis Vuitton Malletier S.A. kohtukulud välja ühtlustamisametilt;

— mõista Louis Vuitton Malletier S.A. kohtukulud välja Friis Group International ApS-lt.

Väited ja peamised argumendid

Käesolevas apellatsioonkaebuses soovitakse tõendada, et Üldkohus rikkus ühenduse kaubamärgi määruse (1) artikli 7 lõike 1 punkti b, kui ta leidis, et selles sättes kehtestatud absoluutne keeldumispõhjus on kohaldatav ühenduse kujutismärgi registreeringu nr 3693116 (nn FERMOIR S) suhtes kõigi kaupade osas, mida see hõlmab klassides 9, 14 ja 18, välja arvatud klassi 14 kuuluvad „juveeltooted, sealhulgas sõrmused, võtmehoidjad, pandlad ja kõrvarõngad, mansetinööbid, käevõrud, nipsasjad, prossid, kaelakeed, lipsunõelad, kaunistused, medaljonid; kronomeetrilised riistad ja seadmed, sealhulgas kellad, kellakorpused, äratuskellad; väärismetallist, väärismetallisulamist või väärismetalliga kaetud pähklitangid, väärismetallist, väärismetallisulamist või väärismetalliga kaetud küünlajalad” ning klassi 18 kuuluvad „nahk ja tehisnahk” ning „vihmavarjud”.

Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta kohaldas käesolevale juhtumile ruumilisi kaubamärke käsitlevat kohtupraktikat (vähemalt vaidlustatud kaubamärgiga hõlmatud enamiku kaupade puhul) ning seega nõudis eristusvõime õigusliku standardina, et „FERMOIR S”„erineks märkimisväärselt asjaomase sektori normidest või tavadest”, see tähendab kasutas tavalisest (s.o „minimaalne eristusvõime”) kõrgemat künnist.

Kohtupraktikast ilmneb nimelt selgelt, et algselt vaid ruumiliste kaubamärkida jaoks välja töötatud „märkimisväärse erinemise” künnise kohaldamiseks peab asjaomane tähis olema kõnealuste kaupadega üheselt seotud, mis tähendab, et niisugune tähis peab koosnema kas kogu kauba või ühe selle olulise osa loomutruust esitusest, mis on kohe sellisena äratuntav, ning tarbijad peavad tähist ka sellisena tajuma.

Seevastu asus Üldkohus seisukohale, et mis tahes tähise suhtes, mis kujutab kauba osa kuju, kehtivad ruumiliste kaubamärkidega seotud põhimõtted, välja arvatud juhul, kui on täiesti võimatu sellist tähist kontseptuaalselt käsitada sellega tähistatava kauba osana. Seetõttu selle asemel, et kaaluda, kas avalikkus võib vaidlusalust kaubamärki tajuda sellega tähistatavate kaupade olulise osana, piirdus Üldkohus tuvastamisega, kas seda kaubamärki võiks teoreetiliselt kasutada klassidesse 9, 14 ja 18 kuuluvate kaupade sulgemismehhanismina.

Teiseks väidab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta hindas vaidlusaluse kaubamärgi kehtivust nende kaupade seisukohast, mida kohus pidas sulgemismehhanismi sisaldada võivaks, ning rikkus tõendamiskohustust reguleerivaid norme ja moonutas ilmseid tõendeid.

Täpsemalt ei võtnud Üldkohus piisavalt arvesse ühenduse kaubamärkide registreeringute kehtivuse eeldust, kui ta nõudis, et apellant „esitaks konkreetset ja tõendatud teavet selle kohta, et taotletud kaubamärgil on olemuslik eristusvõime”, ning vabastas seega Friisi kohustusest tõendada vaidlusaluse kaubamärgi kehtetust.

Kõigil eespool nimetatud põhjustel palub apellant Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud otsuse osas, milles jäeti osaliselt muutmata Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) esimese apellatsioonikoja 24. veebruari 2010. aasta otsus asjas R 1590/2008-1, millega tunnistati vaidlusalune kaubamärk kehtetuks klassidesse 9, 14 ja 18 kuuluvate kaupade osas, mida see hõlmab.

(1) ELT L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146.