Ettevõtjat puudutab EÜ artikli 230 neljanda lõike tähenduses otseselt ja isiklikult komisjoni otsus, mis muudab siduvaks turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja pakutud isiklikud kohutused piirata oma lepingulisi suhteid selle ettevõtjaga ning seejärel need suhted lõpetada, kuivõrd asjaomane otsus mõjutab otseselt ja vahetult tema õiguslikku olukorda, mainib teda oma resolutiivosas, on tehtud sellise menetluse tulemusena, milles tal oli määrav osa, võib märkimisväärselt mõjutada tema konkurentsiolukorda asjaomasel turul ning selle eesmärk on lõpetada pikaajalised kaubandussuhted kõnealuse ettevõtjaga.

Kuigi määruse nr 1/2003 artikkel 9 ei viita proportsionaalsuse põhimõttele, on see ühenduse üldpõhimõte, mida komisjon on kohustatud järgima selliste otsuste tegemisel, mis muudavad ettevõtjate pakutud kohustused selle sätte alusel siduvaks.

Komisjoni otsusega, mis muudab ettevõtjate pakutud kohustused määruse nr 1/2003 artikli 9 alusel siduvaks, lõpetatakse konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamise ja rikkumise eest karistamise menetlus. Seetõttu ei saa sellist otsust käsitleda nii, nagu oleks komisjon pelgalt nõustunud läbirääkimiste poole vabalt sõnastatud ettepanekuga, vaid see otsus kujutab endast siduvat meedet, mis lõpetab rikkumise või võimaliku rikkumise ja mille puhul teostab komisjon kõiki talle EÜ artiklitega 81 ja 82 antud õigusi, kusjuures ainsaks erisuseks on see, et asjaomaste ettevõtjate pakutud kohustuste esitlemisel on komisjon vabastatud EÜ artikliga 85 sätestatud regulatiivse menetluse järgimisest, eeskätt rikkumise tõendamisest.

Vaatamata kaalutlusruumile, mis tal on valimisel, kas võtta otsus vastu määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 või selle määruse artikli 9 lõike 1 alusel, ja vaatamata nende kohustuste vabatahtlikkusele, mis ettevõtjad on viimati nimetatud sätte alusel välja pakkunud, on komisjon kohustatud järgima proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta otsustab muuta sellised kohustused siduvaks.

Kuna proportsionaalsuse kontrollimine on objektiivne kontroll, tuleb komisjoni otsuse sobilikkust ja vajalikkust hinnata lähtuvalt sellega taotletavast eesmärgist, milleks määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel on lõpetada tuvastatud rikkumine ja sama määruse artikli 9 alusel vastata komisjoni esialgses hinnangus tõstatatud mureküsimustele. Kuigi vastupidi artikli 7 lõike 1 alusel vastu võetud otsustele ei ole komisjon artikli 9 lõike 1 raames kohustatud formaalselt tõendama rikkumise olemasolu, peab ta siiski välja tooma tegelikud konkurentsialased mureküsimused — mis eeldab turuanalüüsi ja kavandatava rikkumise tuvastamist —, mis õigustavad tema kavatsust võtta EÜ artiklite 81 ja 82 alusel vastu otsus ja mis võimaldavad tal nõuda asjaomaselt ettevõtjalt selliste kohustuste täitmist, mis on küll vähem lõplikud kui määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 kohaldamisel, kuid mis peavad siiski olema piisavad, et võimaldada kontrollida kohustuse sobilikkust. Sellest tulenevalt saab komisjon talle nii asutamislepingu konkurentsieeskirjade kui ka määrusega nr 1/2003 antud pädevust ületamata kas selle määruse artikli 7 lõike 1 või artikli 9 lõike 1 alusel vastu võtta otsuse, mis keelaks täielikult igasugused kaubandussuhted kahe ettevõtja vahel tulevikus, üksnes juhul, kui niisugune otsus on vajalik, et taastada rikkumisele eelnenud olukord.

Lisaks sõltub see, millises ulatuses Esimese Astme Kohus kontrollib analüüsi, mille komisjon on läbi viinud asutamislepingu konkurentsieeskirjade alusel, kaalutlusõigusest, mis on iga asjaomase otsuse aluseks ning mida õigustab rakendatavate, majanduslikku laadi normide keerukus. Kuigi analüüsiga, mille komisjon on läbi viinud määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 või sama määruse artikli 9 lõike 1 raames, võivad kaasneda keerulised majanduslikud hinnangud, ei tähenda see, et nende puudumisel piirduks Esimese Astme Kohtu teostatav kontroll komisjoni otsuste üle igal juhul vaid ilmse hindamisvea kontrollimisega.

(vt punktid 95–97, 99, 100, 103–105 ja 107–110)