ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Pidades silmas asjaolu, et määruse [EÜ nr 1907/2006] (1) II jaotises sätestatud registreerimisnõudeid ei kohaldata polümeeride suhtes vastavalt määruse artikli 2 lõikele 9, kas viide „monomeerainetele” artikli 6 lõikes 3 tähendab: a) reageerinud monomeere, s.o monomeere, mis on omavahel selliselt reageerinud, et nad ei ole eristatavad polümeeridest, mille osaks nad on; b) reageerimata monomeere, s.o monomeere, mis on polümeriseerumisprotsessi jääk ning mis pärast selle protsessi lõppemist säilitavad omaenda keemilised tunnused ja omadused, mis on teistsugused kui polümeeril, või c) nii reageerinud kui ka reageerimata monomeere?
3.

Kas direktiivi (EMÜ) 89/104 (3) kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et toidu jaoks geograafilisi viiteid sisaldava kollektiivkaubamärgi omanikul ei ole õigust keelata sellise toote tootjatel, millel on samad omadused, tähistada seda sarnase nimetusega kollektiivkaubamärgis sisalduvaga tingimusel, et nimetatud tootjad on seda nimetust heauskselt, katkematu pika aja jooksul ja ammu enne nimetatud kollektiivkaubamärgi registreerimise kuupäeva kasutanud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 51/37

20. detsembril 2007 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Malta Vabariik

(Kohtuasi C-563/07)

(2008/C 51/61)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: U. Wölker ja D. Lawunmi)

Kostja: Malta Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Malta Vabariik ei ole teinud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta otsuse nr 280/2004/EÜ ühenduse kasvuhoonegaaside heitmete järelevalve ja Kyoto protokolli rakendamise süsteemi kohta (1), koostoimes komisjoni 10. veebruari 2005. aasta otsusega 166/2005/EÜ, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsuse 280/2004/EÜ rakenduseeskirjad, artiklitega 2–7, täitmiseks vajalikku aruannet, siis on Malta Vabariik rikkunud selle otsuse artikli 3 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

Väited ja peamised argumendid

Vastavalt otsuse nr 280/2004/EÜ artikli 3 lõikele 1 liikmesriigid määratlevad ja teevad komisjonile aruanded 15. jaanuariks igal aastal tegelike edusammude hindamiseks ja võimaldamaks ühendusel ette valmistada iga-aastaseid aruandeid UNFCCC ja Kyoto protokollis toodud kohustuste kohaselt.

Arvestades seda, et Malta Vabariik ei ole teinud komisjonile aruannet 15. jaanuariks 2006, on komisjon kohustatud eeldama, et Malta ametiasutused on rikkunud selle otsuse artikli 3 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

(1) ELT L 49; eriväljaanne 15/08, lk 57.
2.

Vastupidi Esimese Astme Kohtu hinnangule uuris vastustaja valesti neid tõendeid, mis esitati seoses omandatud eristusvõimega eraldi iga liikmesriigi kohta, kuna see on ilmselgelt vastuolus ühenduse kaubamärgimääruse artikli 7 lõikega 3, mille kohaselt peab kaubamärk olema muutunud eristavaks kogu ühenduses. Vastustaja oleks selle asemel, et anda hinnang erinevate liikmesriikide osas, pidanud vaatlema esitatud tõendeid kui tervikut ja otsustama, kas see loob sidusa pildi jätkuvast kasutamisest piisavalt ulatuslikus geograafilises piirkonnas piisavalt pika aja jooksul enne taotluse esitamise kuupäeva.
4.

Milliseid kriteeriume peab kohaldama selle tuvastamisel, kas väljavõte tehti elektrooniliste vahendite abil kättesaadavast andmebaasist? Kas väljavõtte tegemisele viitab see, kui andmebaasi tegija andmebaasil on eriline ülesehitus, tähised, viited, käsklused, väljad, hüperlingid ja toimetusmärked ning kui need elemendid leiduvad ka selle andmebaasi omaniku andmebaasis, kes väidetavalt pani toime rikkumise? Kas vastandatud andmebaaside erinevatel algsetel ülesehitustel on sellise hindamise tegemisel tähtsust?
1.

Kas nõukogu 22. septembri 1966. aasta määruse nr 136/66/EMÜ õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise kohta (1), muudetud määrusega nr 1638/98 (2), artikkel 12a võimaldab lugeda aktsiaseltsi, mille aktsionärid on peamiselt tootjad, pressimisettevõtted ja oliivikasvatajate ühistud, samuti aga rahandusüksused, „asutuseks”, mis võib sõlmida oliiviõli laolepinguid? Kas võib leida, et seda laadi äriühing on samaväärne määruses (EÜ) nr 952/97 (3) tunnustatud tootjarühmade ja nende ühendustega?
(iv)

esimene osa: sellega, et ta leidis Esimese Astme Kohtu põhjenduste aluseks olnud asjaolu kohta ilmselgelt valesti, et seda ei ole vaidlustatud ja pidas seda seega tõendatuks (Esimese Astme Kohus on leidnud ebaõigesti, et komisjon ei ole vaidlustanud seda, et hageja on võtnud auditeerimismeetmeid ning rahandus- ja majandusalaseid otsuseid, mida ei oleks saanud 15 kuu jooksul muuta; vaidlustatud kohtuotsus, punkt 137); teine osa: leides, et ettevõtjal, kes esitas vaid taotluse abikava alusel abi saamiseks, on õigus õiguspärasele ootusele (vaidlustatud kohtuotsus, punktid 125–14;
ET Euroopa Liidu Teataja C 37/17

30. novembril 2007 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-540/07)

(2008/C 37/24)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: R. Lyal ja A. Aresu)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Itaalia Vabariigis kehtib maksukorraldus, mille kohaselt kohaldatakse teistes liikmesriikides või EMP lepingu riikides asuvatele äriühingutele jaotatud dividendidele ebasoodsamat maksusüsteemi võrreldes riiki jäävatele dividendidele kohaldatavaga, on ta rikkunud EÜ artiklis 56 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklis 40 sätestatud kohustusi, mis puudutavad kapitali vaba liikumist vastavalt liikmesriikide ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu poolteks olevate riikide vahel, ning ka viimati nimetatud lepingu artiklis 31 sätestatud kohustusi, mis puudutavad asutamisvabadust selle lepingu poolteks olevate riikide vahel;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Komisjon viitab Itaalias kehtivale asjakohasele õigusele, mis samuti põhineb välislepingul, ja mille alusel kohaldatakse Itaaliast väljaspool asuvatele äriühingutele makstavatele dividendidele (nö riigist välja makstud dividendidele) selgelt ebasoodsamat maksusüsteemi võrreldes süsteemiga, mida kohaldatakse Itaalia äriühingutele makstavatele dividendidele (nö riiki jäävad dividendid).

Komisjoni hinnangul on need õigusnormid — mille reformimise Itaalia valitsus lubab läbi viia — vastuolus kapitali vaba liikumise põhimõttega, kuna neil on negatiive mõju Itaalia äriühingute mitteresidentidest aktsionäride kasumile ja investeerimisotsustele, muutes samas ka Itaalia äriühingutele raskemaks kapitali leidmise teistest riikidest. Seega tuleb tuvastada, et ilmselgelt rikutakse EÜ artiklit 56, mis keelab kapitali liikumise kõik piirangud liikmesriikide vahel, ja EMP lepingu artiklit 40, mis sätestab analoogse vabaduse selle lepingu poolteks olevate riikide vahel.

Lisaks leiab komisjon, et need õigusnormid võivad olla vastuolus ka asutamisvabaduse sätetega, mis on kehtestatud EMP lepingu artiklis 31, kuna seda saab kohaldada ka selle lepingu poolteks olevates riikides asuvate äriühingute kontrollivatele osalustele Itaalia äriühingutes, millele direktiiviga 90/435/EMÜ (1) kehtestatud ühine maksustamissüsteem ei kohaldu.

Rikkumise uurimise menetluses oli komisjonil võimalus tutvuda Itaalia Vabariigi argumentidega, mida see oma kaitseks ja asjassepuutuva õiguse jõusoleku põhjendamiseks esitas, ning ta leidis, et põhjendused ei ole piisavad. Itaalia Vabariik on aga hiljuti teatanud oma soovist vastavaid õigusnorme reformida, et viia need ühenduse õigusega kooskõlla: komisjoni esitatud hagiavaldus võib reformi läbiviimist kiirendad.

(1) EÜT L 225, 20.8.1990, lk 6, ELT eriväljaanne 09/01, lk 147.
ET Euroopa Liidu Teataja C 37/3

14. detsembril 2007 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Tšehhi Vabariik

(Kohtuasi C-496/07)

(2008/C 37/03)

Kohtumenetluse keel: tšehhi

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: G. Rozet ja M. Šimerdová)

Kostja: Tšehhi Vabariik

Hageja nõuded

— tuvastada, et kuna Tšehhi siseriiklik õigus näeb ette, et Tšehhi lipu all sõitva laeva kapteniks saab olla üksnes Tšehhi kodanik, siis ei ole Tšehhi Vabariik täitnud EÜ artiklist 39 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon tugineb oma hagis järgmistele põhjendustele:

Tšehhi siseriiklik õigus (seadus nr 61/2000) paneb laevaomanikule kohustuse tagada, et Tšehhi lipu alla sõitva laeva kapteniks on Tšehhi kodanik.

See selge ja tingimusetu Tšehhi kodakondsuse omamise kriteerium on Euroopa Ühenduste Komisjoni arvates vastuolus järeldustega, milleni Euroopa Kohus jõudis kohtuasjades C-405/01 (1) ja C-47/02 (2). Komisjon viitab eelkõige järeldustele, mis on esitatud kohtuasjas C-405/01 tehtud otsuse punktis 44 ja kohtuasjas C-47/02 tehtud otsuse punktis 63. Tšehhi siseriiklikus õiguses laevakaptenite kodakondsuse kohta sätestatud tingimus on absoluutne. Tšehhi asjaomase õigusakti sätted ei võta arvesse, kuidas ning, mis ulatuses laevakapten tegelikult teostab avalikku võimu, mis on Euroopa Kohtu eespool viidatud kohtupraktika kohaselt nõutud. Asjaolust, et Tšehhi õigus annab Tšehhi lipu alla sõitva laeva kaptenile õigusi, mis kuuluvad avaliku võimu teostamise alla, ei piisa EÜ artikli 39 lõikes 4 sätestatud töötajate liikumisvabaduse piiramise õigustamiseks.

Euroopa Ühenduste Komisjon leiab, et Tšehhi Vabariik peab oma siseriikliku õiguse viima Euroopa Ühendsute Kohtu praktikaga kooskõlla, olgugi et (Tšehhi Vabariigi väidetel) praegu ei kanna ükski laev Tšehhi lippu.

(1) 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-405/01: Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (EKL 2003, lk I-10391), mis käsitleb Hispaania siseriiklikku õigust, kus nähakse ette, et Hispaania lipu all sõitva laeva kapteniks ja vanemtüürimeheks saab olla üksnes Hispaania kodanik.

(2) 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-47/02: Albert Anker, Klaas Ras ja Albertus Snopek (EKL 2003, lk I-10447) mis puudutab Saksa siseriiklikku õigust, kus nähakse ette, et Saksa lipu all sõitva väikesemõõduliste merelaevade (Kleine Seeschifffahrt) kapteni ametikohal saab olla üksnes Saksa kodanik.
1.

Kas nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (1) artikli 51 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et ühenduse kaubamärgi taotleja tegutses pahauskselt juhul, kui ta taotluse esitamise ajal teadis, et tema konkurent kasutab (vähemalt) ühes liikmesriigis sarnast või segiaetavalt sarnast tähist samade või sarnaste kaupade või teenuste jaoks ning kui ta taotles kaubamärgi registreerimist selleks, et takistada konkurendi poolt selle tähise edasist kasutamist?
b)

Kas õigustuseks sellele, et tööandja peab noorema töötajaga töölepingu ülesütlemisel järgima vaid üldist etteteatamise tähtaega, võib olla asjaolu, et tööandjal on personalialast paindlikkust puudutav majanduslik huvi, mida võiks pikem etteteatamistähtaeg kahjustada, ning see, et noorematele töötajatele ei võimaldata (vanematele töötajatele pikemate etteteatamistähtaegade näol antavat) kaitset seoses nende töötaja seisundiga ning töölepingu tingimuste kokkuleppimisega, näiteks eeldatakse neilt nende vanuse ja/või väiksemate sotsiaalsete, perekondlike või isiklike kohustuste tõttu kõrgemat ametialast ja isiklikku paindlikkust ja liikuvust?
1.

a) Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (1) — edaspidi „direktiiv” — artikli 3 lõiget 1, artikli 6 lõiget 2 ja artikli 7 lõike 1 punkti d ning lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad iga pereliikme direktiivi artikli 2 punkti 2 mõttes, kes on saabunud vastuvõtvasse liikmesriiki (direktiivi artikkel 2 punkt 3) sõltumata Euroopa Liidu kodanikust ning omandavad alles seal liidu kodaniku pereliikme staatuse või loovad liidu kodanikuga perekonna? b) Kui see on nii, siis kas on lisaks oluline, et pereliige viibib pereliikme staatuse omandamise või ühise perekonna loomise ajahetkel vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult? Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas seadusliku viibimise jaoks piisab sellest, et pereliikmel oli riigis elamise õigus varjupaigataotleja staatuse kaudu? c) Kui esimese küsimuse punktide a ja b vastustest ega direktiivist tulene riigis elamise õigust „vaid” varjupaigataotleja staatuse kaudu liikmesriigis viibimise õigust omavale pereliikmele, kes on saabunud vastuvõtvasse liikmesriiki sõltumata liidu kodanikust ning alles seal omandanud liidu kodaniku pereliikme staatuse või loonud tollega perekonna, siis: kas sellest hoolimata saab olukorras, kus pereliige viibib juba peaaegu neli aastat vastuvõtvas liikmesriigis ning on olnud seal aasta abielus liidu kodanikuga, kellega ta elab koos juba ligikaudu kolm ja pool aastat ning kellega tal on 20 kuu vanune ühine laps, tuletada riigis elamise õiguse EÜ artiklist 18, täpsemalt öeldes artiklist 39 koosmõjus perekonnaelu kaitse põhiõigusega?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiivi 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (2), artikleid 6 ja 15 silmas pidades tuleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artikli 8 lõiget 3 tõlgendada (kitsalt) nii, et see ei luba isikuga seotud liiklusandmete edastamist eraõiguslikele kolmandatele isikutele autori ainuõiguste (õigus saada tulu oma teose kasutamisest ja õigus oma teost kasutada) tuvastatud rikkumisi puudutava tsiviilkohtumenetluse jaoks?
1.

Kas kuuenda käibemaksudirektiivi (1) artikli 21 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigis, kus arve väljastaja elab või on asub, ei tule tasuda käibemaksu juhul, kui arve väljastaja märgib esitatud arvel käibemaksusumma oma sellise tegevuse eest, mida ühenduse käibemaksueeskirjadest tuleneva eelduse kohaselt osutatakse teises liikmesriigis või kolmandas riigis?
ET Euroopa Liidu Teataja C 64/23

AMS Advanced Medical Services GmbH 31. oktoobril 2007 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu (viies koda) 18. oktoobri 2007. aasta otsuse peale kohtuasjas T-425/03: AMS Advanced Medical Services GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

(Kohtuasi C-565/07 P)

(2008/C 64/34)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: AMS Advanced Medical Services GmbH (esindaja: advokaat S. Schäffler)

Teised menetluspooled: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), American Medical Systems, Inc.

Apellandi nõuded

— Tühistada Esimese Astme Kohtu 18. oktoobri 2007. aasta otsus.

— Mõista kohtukulud nii käesolevas kui Esimese Astme Kohtus toimunud menetluses välja kostjalt ning vastustajalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebus tugineb väitele, et Esimese Astme Kohus on rikkunud ühenduse õigust. Kohus leidis, et apellandil ei ole lubatud nõuda esimest korda alles apellatsioonikojas, et vastulause esitaja tõendaks enda kaubamärgi kasutamist. Sellega rikuti ühtlustamisameti erinevate instantside tegevuse järjepidevuse põhimõtet ning määruse nr 40/94 artikli 43 lõikeid 2 ja 3 ning artiklit 74.

Ühtlustamisameti erinevate instantside tegevuse järjepidevuse põhimõtte kohaselt oleks apellatsioonikoda pidanud oma otsuse rajama kõikidele nii vastulausete osakonna kui apellatsioonikoja menetluses esitatud kaebaja väidetele.
4.

Kreeka valitsus vastas 11. augusti 2005. aasta kirjas, et mitut seaduse nr 971/1979 sätet on muudetud ja et seaduse nr 2646/1998 artikli 27 lõige 4 on kehtetuks tunnistatud. Eelkõig seaduse nr 971/1979 artikli 6 lõige 6 annab füüsilistele isikutele, kellel on optiku kutsealal töötamise luba, ning äriühingutele võimaluse pidada rohkem kui ühte kauplust tingimusel, et kaupluse juhatajaks on sellist tegutsemisluba omav optik.
b)

Kas selleks, et vastata küsimusele 5. a) jaatavalt, on vajalik, et asjaomased ettevõtjad peavad eraldi raamatupidamisarvestust, millest nähtub ühemõtteliselt, millised ülesanded ja millised sissetulekud on seotud nende sotsiaalse ning millised nende majandustegevusega; ning kas see kohustus peaks olema sätestatud siseriiklike normidega? Kas seejuures peab olema tagatud, et liikmesriigi poolt antud rahalisi vahendeid kasutatakse üksnes järjepidevaks sotsiaalseks tegevuseks?
ET Euroopa Liidu Teataja C 64/21

18. detsembril 2007 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Itaalia Vabariik

(Kohtuasi C-561/07)

(2008/C 64/32)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: J. Enegren ja L. Pignataro)

Kostja: Itaalia Vabariik

Hageja nõuded

— Hoides jõus 29. detsembri 1990. aasta seaduse 428 artikli 47 lõikeid 5 ja 6, mille kohaselt ettevõtja majandusraskuste korral, mis on sätestatud 12. augusti 1977. aasta seaduse nr 675 artikli 2 lõike 5 punktis c, ei ole direktiivi 2001/23/EÜ artiklites 3 ja 4 sätestatud töötajate õigusi võimalik teostada sellise ettevõtte üleminekul, mille suhtes on välja kuulutatud „kriisiolukord”, on Itaalia Vabariik rikkunud oma sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon leiab, et seadus 428/1990 (artikli 47 lõiked 5 ja 6) on vastuolus 12. märtsi 2001. aasta direktiiviga 2001/23/EÜ (1) ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, kuna ettevõtte töötajad, kellele tehakse vajadusel erakorralisi makseid tööseisakute kassast, mis on üle läinud ettevõtte uuele omanikule, kaotavad tsiviilseadustiku artiklis 2112 sätestatud õigused, va võimalikud kollektiivlepingus ettenähtud tagatised („soodsama sätte kohaldamine”, mis on sätestatud artikli 47 lõikes 5).

Seega ei laiene ettevõtte üleminekul selle töötajatele, kellele kriisiolukorras tehakse erakorralisi makseid tööseisakute kassast („CIGS”), eespool viidatud direktiivi artiklites 3 j a 4 sätestatud tagatised.

Mis puutub artikli 47 lõikesse 6, mille kohaselt töötajatel, kes ei lähe üle ettevõtte uuele omanikule, rentnikule või tööandjale, on aasta jooksul või kollektiivlepingus sätestatud pikema perioodi jooksul alates üleminekust eesõigus viimase poolt korraldataval töölevõtmisel töökoht saada. Nendele töötajatele, kes võetakse ettevõtte uue omaniku, rentniku või tööandja poolt tööle pärast ettevõtte üleminekut, tsiviilseadustiku artikkel 2112 ei kohaldu.

Itaalia Valitsus ei vaidle vastu komisjoni analüüsile, et ettevõtte üleminekul ei laiene töötajatele, kellele kriisiolukorras kohaldatakse CIGS süsteemi, direktiivi artiklites 3 ja 4 sätestatud tagatised. Samas leiab ta, et käesolevas kohtuasjas kohaldub direktiivi artikli 5 lõige 3.

Komisjon on hagiavalduses märkinud, et nimetatud säte lubab ettevõtte üleminekul, kui võõrandaja on olulistes majandusraskustes, töötajate töölepingute tingimusi muuta, et ettevõtja, ettevõtte või nende osa allesjäämiseks säilitada töötajatele töötamise võimalus. See säte annab liikmesriikidele ainult õiguse teatud tingimustel lubada võõrandajal ja töötajate esindajatel töölepingu tingimuste muutmises kokku leppida, kuid mitte välistada direktiivi artiklite 3 ja 4 kohaldamist, nagu seda teevad seaduse 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6.

(1) EÜT L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04.
3)

Kui ettevõtja asus vastava põllumajandustoote käitlemisega tegelema vähem kui 1 aasta enne 1. maid 2004. a., siis kas Euroopa Liidu õigus, eelkõige Komisjoni määruse (EÜ) nr. 1972/2003 artikkel 4 ning Komisjoni määruse (EÜ) nr. 60/2004 artikkel 6 välistavad selle, et nimetatud ettevõtja ise peab tõendama, et 2004. aasta 1. mail tema valduses oleva põllumajandustoote laovaru suurus on vastavuses tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava põllumajandustoote laovaru suurusega? Kui vastus on jaatav, siis kas vastus oleks teistsugune, kui sõltumata ettevõtja tõendamiskohustusest on haldusorganil kohustus võtta ettevõtja poolt esitatud põllumajandustoote deklaratsiooni alusel ettevõtja ülekandevaru ja üleliigse laovaru määramisel arvesse ettevõtja pärast 2004. aasta 1. maid toimunud tootmis-, töötlemis- või müügimahu ja laovaru kasvu?
ET Euroopa Liidu Teataja C 79/14

Eelotsusetaotlus, mille esitas Corte Suprema de Cassazione 2. jaanuaril 2008 — Amministrazione dell'economia delle Finanze, Agenzia delle Entrate versus Fallimento Olimpiclub Srl

(Kohtuasi C-2/08)

(2008/C 79/26)

Kohtumenetluse keel: itaalia

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Corte Suprema de Cassazione.

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Amministrazione dell'economia e delle Finanze, Agenzia delle Entrate.

Kostja: Fallimento Olimpiclub Srl.

Eelotsuse küsimus

„Kas ühenduse õigusega on vastuolus siseriikliku õigusnormi kohaldamine, milles, nagu Itaalia tsiviilseadustiku artiklis 2909, sätestatakse kohtuotsuse seadusjõu põhimõte, kui selle normi kohaldamine tingib ühenduse õigusega vastuolus oleva lahenduse [lk 31] takistades ühenduse õiguse kohaldamist ka muudes valdkondades kui riigiabi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-119/05: Lucchini s.p.a.), eriti käibemaksu ja maksu arvelt alusetuks kokkuhoiuks toime pandud õiguse kuritarvitamise valdkonnas, arvestades eelkõige ka siseriikliku õiguse põhimõttega — nagu seda on tõlgendanud Corte di Cassazione oma kohtupraktikas —, mille kohaselt on maksuvaidlustes muu kohtuotsus, milles tuvastatu on seotud põhiküsimusega, mis on sama asjaomases kohtuasjas käsitletavaga, selles otsuse tegemisel siduv isegi siis, kui see ei puuduta sama maksustamisperioodi?”
4.

1) Kas nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ artiklit 2, eriti selle lõikeid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik säte nagu 13. veebruari 1998. aasta seaduse tööhõivevõimaluste edendamise kohta artikli 66 [lõige] 1 osas, milles see sätestab, et tööandjal, kes soovib täita endal kollektiivse koondamise raames lasuvaid kohustusi, tuleb üksnes tõendada, et ta on täitnud järgmised tingimused: 1. on esitanud aktsiaseltsi nõukogule või selle puudumisel ametiühingu esindusele või selle puudumisel töötajatele kirjaliku aruande, milles ta teatab oma kavatsusest viia läbi kollektiivne koondamine; 2. suudab tõendada, et ta on seoses kollektiivse koondamise kavatsusega kutsunud kokku aktsiaseltsi nõukogu või selle puudumisel on kohtunud ametiühingu esindusega või selle puudumisel töötajatega; 3. on võimaldanud töötajate esindajatest aktsiaseltsi nõukogu liikmetel või selle puudumisel ametiühingu esinduse liikmetel või selle puudumisel töötajatel esitada kavandatud kollektiivse koondamise kohta küsimusi ning argumente või teha selle kohta omapoolseid ettepanekuid; 4. on läbi vaadanud punktis 3 mainitud küsimused, argumendid ja ettepanekud ning neile vastanud. 2) Kas sama sätet tuleb mõista nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik säte nagu 13. veebruari 1998. aasta seaduse tööhõivevõimaluste edendamise kohta artikli 67 teine lõik osas, milles see sätestab, et koondatud töötaja võib teavitamise ja konsulteerimise korra järgimise vaidlustada üksnes sel alusel, et tööandja ei ole täitnud artikli 66 [lõike] 1 teises lõigus toodud tingimusi, mida käsitleb eespool sama küsimuse punkt 1?