Liidetud kohtuasjad C‑404/15 ja C‑659/15 PPU

Pál Aranyosi

ja

Robert Căldăraru

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen)

„Eelotsusetaotlus — Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — Raamotsus 2002/584/JSK — Euroopa vahistamismäärus — Täitmisest keeldumise põhjused — Euroopa Liidu põhiõiguste harta — Artikkel 4 — Ebainimliku või alandava kohtlemise keeld — Kinnipidamistingimused vahistamismääruse teinud liikmesriigis”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 5. aprill 2016

Vt otsuse tekst. (vt punktid 77–79, 82)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 85–87)

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 4 – mis käsitleb piinamise ning ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeldu – järgimine on harta artikli 51 lõike 1 kohaselt liikmesriikidele ja järelikult ka nende kohtutele kohustuslik, kui nad kohaldavad liidu õigust, millega on tegemist siis, kui vahistamismääruse teinud õiguskaitseasutus ja vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus kohaldavad raamotsuse rakendamiseks vastu võetud siseriiklikke õigusnorme. Sellest tuleneb, et kui vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguskaitseasutusel on andmeid, mis viitavad tegelikule ohule, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis koheldakse kinnipeetavaid liidu õigusega – arvestades eelkõige harta artikliga 4 tagatud põhiõigusi – kehtestatud standarditest lähtudes ebainimlikult või alandavalt, on ta kohustatud otsustades, kas anda puudutatud isik Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskaitseasutustele üle, selle ohu olemasolu hindama. Sellise vahistamismääruse täitmine ei tohi nimelt viia selle isiku ebainimliku või alandava kohtlemiseni. Selleks peab vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus kõigepealt tuginema objektiivsetele, usaldusväärsetele, täpsetele ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmetele kinnipidamistingimuste kohta vahistamismääruse teinud liikmesriigis, millest ilmneb, et puudused on süstemaatilised või üldised, puudutavad teatavaid isikute rühmi või teatavaid kinnipidamisasutusi. Need andmed võivad tuleneda muu hulgas rahvusvaheliste kohtute, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus, otsustest, vahistamismääruse teinud liikmesriigi kohtute otsustest ning Euroopa Nõukogu või Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni süsteemis tehtud otsustest, aruannetest ja dokumentidest. Samas ei saa tõdemus, et vahistamismääruse teinud liikmesriigi üldiste kinnipidamistingimuste tõttu on oht ebainimlikuks või alandavaks kohtlemiseks, iseenesest olla aluseks vahistamismääruse täitmisest keeldumiseks. Kui sellise ohu olemasolu on kindlaks tehtud, peab vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus konkreetselt ja täpselt hindama, kas on piisavalt alust arvata, et puudutatud isikul on vahistamismääruse teinud liikmesriigis kavandatava kinnipidamise tingimuste tõttu selline oht olemas. Pelk selliste andmete olemasolu, mis tõendavad, et puudused vahistamismääruse teinud liikmesriigi kinnipidamistingimustes on süstemaatilised või üldised, puudutavad teatavaid isikute rühmi või teatavaid kinnipidamisasutusi, ei tähenda tingimata, et teatud konkreetsel juhul satub puudutatud isik selle liikmesriigi õiguskaitseasutustele üle andmise korral ebainimliku või alandava kohtlemise ohvriks. Järelikult selleks, et tagada harta artikli 4 järgimine Euroopa vahistamismääruse subjektiks olevat isikut puudutaval konkreetsel juhul, peab määrust täitev õiguskaitseasutus, kelle käsutuses on objektiivsed, usaldusväärsed, täpsed ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmed, mis viitavad selliste puuduste olemasolule, kontrollima, kas kõnesoleva juhtumi asjaoludel on piisavalt alust arvata, et pärast vahistamismääruse teinud liikmesriigile üleandmist on sellel isikul tegelik oht sattuda selles liikmesriigis ebainimliku või alandava kohtlemise ohvriks selle artikli tähenduses. (vt punktid 84, 88, 89, 91–94 ja resolutsioon)

Vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguskaitseasutus peab raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299, artikli 15 lõike 2 kohaselt paluma vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskaitseasutusel saata talle kiiresti vajalik lisateave tingimuste kohta, milles kavandatakse puudutatud isikut selles liikmesriigis kinni pidada. Küsida võib ka selle kohta, kas vahistamismääruse teinud liikmesriigis korraldatakse riikliku või rahvusvahelise taseme kontrollimenetlusi kinnipidamistingimuste kohta, mis seonduvad näiteks visiitidega kinnipidamisasutustesse, mis võimaldavad hinnata kinnipidamistingimuste hetkeolukorda nendes asutustes. Raamotsuse artikli 15 lõike 2 kohaselt võib vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus seada selle määruse teinud õiguskaitseasutuselt lisateabe saamiseks tähtaja. See tähtaeg tuleb määrata juhtumipõhiselt, andmaks viimati nimetatud asutusele piisavalt aega selle teabe kogumiseks, paludes selleks vastavalt raamotsuse artiklile 7 vajaduse korral abi vahistamismääruse teinud liikmesriigi keskasutuselt või ühelt keskasutustest. Raamotsuse artikli 15 lõike 2 kohaselt tuleb selle tähtaja puhul arvesse võtta ka vajadust järgida raamotsuse artiklis 17 ette nähtud tähtaegu. Vahistamismääruse teinud õiguskaitseasutus peab selle teabe määrust täitvale õiguskaitseasutusele esitama. Kui raamotsuse artikli 15 lõike 2 kohaselt esitatud teavet ning kogu muud teavet, mis on vahistamismäärust täitva õiguskaitseasutuse käsutuses, arvestades tõdeb see asutus, et Euroopa vahistamismääruse subjektiks oleval isikul on tegelik oht ebainimlikuks või alandavaks kohtlemiseks, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 94, siis tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmine edasi lükata, kuid sellest ei loobuta. Kui vahistamismääruse teinud õiguskaitseasutuselt saadud andmed viivad vahistamismäärust täitva õiguskaitseasutuse järeldusele, et puudub tegelik oht, et puudutatud isikule saab vahistamismääruse teinud liikmesriigis osaks ebainimlik või alandav kohtlemine, siis peab seda määrust täitev õiguskaitseasutus tegema oma otsuse vahistamismääruse täitmise kohta raamotsuses ette nähtud tähtaja jooksul, piiramata puudutatud isiku võimalust kasutada vahistamismääruse teinud liikmesriigi õiguskorras ette nähtud õiguskaitsevahendeid, mis võimaldavad tal vajaduse korral vaidlustada tema kinnipidamistingimuste õiguspärasus selle liikmesriigi kinnipidamisasutuses. Kui sellise ohu olemasolu ei ole mõistliku aja jooksul võimalik kõrvaldada, peab see õiguskaitseasutus otsustama, kas üleandmise menetlus lõpetada. (vt punktid 95–98, 103 ja resolutsioon)

Vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus võib Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 6 alusel otsustada puudutatud isikut vahi all pidada ainult siis, kui Euroopa vahistamismääruse täitmismenetlust viiakse läbi piisava hoolsusega ja kui seega ei ole vahi all viibimise kestus ülemäära pikk. See asutus peab nende isikute puhul, kelle suhtes on tehtud Euroopa vahistamismäärus karistuse täitmisele pööramise eesmärgil, nõuetekohaselt arvesse võtma harta artikliga 48 tagatud süütuse presumptsiooni põhimõtet. Selles osas peab vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus järgima harta artikli 52 lõikes 1 ette nähtud proportsionaalsuse nõudeid selles sättes tunnustatud õiguste ja vabaduste piirangute suhtes. Eruroopa vahistamismääruse tegemine ei saa olla aluseks puudutatud isiku kinnipidamiseks ilma ühegi ajalise piiranguta. Kui vahistamismäärust täitev õiguskaitseasutus jõuab järeldusele, et on kohustatud tagaotsitava isiku vahi all pidamise lõpetama, peab ta raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, mida muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299, artiklist 12 ja artikli 17 lõikest 5 lähtudes võtma selle isiku tingimuslikul vabastamisel kõik meetmed, mida ta peab vajalikuks, et vältida isiku põgenemist ja tagada, et materiaalsed tingimused isiku üleandmiseks oleksid jätkuvalt täidetud kuni Euroopa vahistamismääruse kohta lõpliku otsuse tegemiseni. (vt punktid 100–102)