ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 kohaselt võib ülalpeetava lapse toetust kahekordistada, kui laps kannatab vaimse või füüsilise puude all ja kui ametnik kannab sellest tulenevalt suuri kulutusi.

Mis puudutab ombudsmani välja pakutud ja poolte heakskiidetud kohtuvälise kokkuleppe rakendamist, siis esiteks teeb administratsioon uurimise lõpetamist käsitleva ombudsmani otsuse hindamisel ilmselge vea, kui olukorras, kus kohtuvälises kokkuleppes on sätestatud, et asjaomane ametnik on kohustatud esitama üksnes hinnangu terapeudi ja eraõpetaja kulude kohta, nõuab pädeva üksuse juhataja asjaomaselt ametnikult sellise tingimuse täitmist, mida ei ole kohtuvälises kokkuleppes ette nähtud, nimelt et tema poja konkreetsed vajadused seisnevad ravis.

Teiseks moonutab pädeva üksuse juhataja institutsiooni meditsiinitöötaja arvamust, kui ta leiab, et asjaomase ametniku poeg vajab kutsealase ettevalmistuse saanud isiku poolt antavat eriravi ja et vajalikku ravi ei saa anda eemalt telefoni või elektronposti teel.

Kolmandaks konsulteeriti pooltest sõltumatu arstiga, kelle eksperthinnangu alusel võeti vastu otsus kahekordse toetuse andmisest keelduda, pärast pädeva üksuse juhataja tehtud ebaõigeid järeldusi, milleni oli jõutud pärast asjaomase ametniku toimiku mittenõuetekohast uurimist ja ilma, et administratsioon oleks eelnevalt palunud, mida tal oli õigus teha, et institutsiooni meditsiinitöötaja selgitaks arvamusi, mis ta asjaomase ametniku poja vajaduste kohta oli ametniku esitatud arstitõendite alusel andnud.

Neil asjaoludel ei jäänud administratsioon teenistuse ja asjaomase ametniku huvide hindamisel mõistlikkuse piiridesse ning kasutas ombudsmani välja pakutud ja poolte heakskiidetud kohtuvälise kokkuleppe rakendamisel oma kaalutlusõigust ilmselgelt ebaõigesti, rikkudes sellega oma hoolitsemiskohustust asjaomase ametniku suhtes.

(vt punktid 56‑58, 62, 65, 66, 71 ja 74)
Avaliku Teenistuse Kohus: 11. juuli 2007, kohtuasi F‑7/06: B vs. komisjon (punkt 39); 25. september 2007, kohtuasi F‑108/05: Cavallaro vs. komisjon (punkt 78).

Esimese Astme Kohus: 27. september 2000, kohtuasi T‑317/99: Lemaître vs. komisjon (punkt 48); 13. detsember 2004, kohtuasi T‑251/02: E vs. komisjon (punkt 84); 13. september 2005, kohtuasi T‑283/03: Recalde Langarica vs. komisjon (punkt 142).

Sel põhjusel ei saa olla tulemuslik teenistuskohaliikmesriigi kodakondsusega ametniku argument, mille kohaselt seetõttu, et tal võrdlusperioodil seda kodakondsust ei olnud, peab institutsioon tõendama, et tal tekkisid sel ajavahemikul nimetatud liikmesriigiga mitmed ja otsesed sidemed. Nimelt tähendaks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti b selline tõlgendus, et juhul, kui ametnik elab või elas teenistuskohariigis ilma selle riigi kodakondsust omamata, eeldataks, et sel juhul on kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimused täidetud. Selline tõlgendus oleks aga vastus selle sättega ette nähtud rangete tingimustega.

Mis puudutab kodumaalt lahkumise toetust, siis peab asjaomane ametnik tõendama, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 nimetatud tingimused on täidetud.

Asjaolu tõttu, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktiga b hõlmatud ametniku alaliseks elukohaks – mõiste, mille all peetakse silmas kohta, kus on tema huvide kese – on tema teenistuskohariik kasvõi väga lühikeseks ajaks võrdlusperioodi jooksul, kaotab ta automaatselt õiguse kodumaalt lahkumise toetusele.

Mis puudutab alalise elukoha kindlaksmääramist, siis teenistuskohaliikmesriiki kolimine, et elada seal koos oma abikaasaga, üürida eluase, et temaga seal elada, ja seal töötamine võimaldavad eeldada alaliselt paiknevate huvide koondamist kõnealusesse riiki. Lisaks annab asjaolu, et ametnik esitas taotluse teenistuskohaliikmesriigi kodakondsuse saamiseks kohe pärast selle liikmesriigi kodanikuga abiellumist, seda enam alust eeldada, et ta kavatses oma huvide keskme sinna liikmesriiki koondada.

(vt punktid 24–26)

Avaliku Teenistuse Kohus: eespool viidatud kohtuasi B vs. komisjon (punktid 38 ja 39); 4. detsember 2008, kohtuasi F‑6/08: Blais vs. EKP (punkt 91); 5. detsember 2012, kohtuasi F‑6/12: Bourtembourg vs. komisjon (punktid 26 ja 28); 26. juuni 2013, kohtuasi F‑21/12: Achab vs. EMSK (punkt 34), mille peale on esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Üldkohtusse, kohtuasi T‑430/13 P.
EUROOPA LIIDU AVALIKU TEENISTUSE KOHTU OTSUS

(esimene koda)

11. veebruar 2014

Kohtuasi F‑65/12

Enrico Maria Armani

versus

Euroopa Komisjon

Avalik teenistus – Töötasu – Peretoetused – Õigus saada toetust ülalpeetava lapse eest – Ülalpeetav laps – Hageja abikaasa laps

Ese: ELTL artikli 270 alusel, mida vastavalt Euratomi asutamislepingu artiklile 106a kohaldatakse Euratomi asutamislepingule, esitatud hagi, millega E. M. Armani palub Avaliku Teenistuse Kohtul tühistada Euroopa Komisjoni otsuse, millega keelduti tunnistamast tema õigust saada ülalpeetava lapse toetust tema abikaasa lapse eest.

Otsus: Tühistada Euroopa Komisjoni 17. augusti 2011. aasta otsus, millega ei tunnistatud E. M. Armani õigust saada oma abikaasa lapse eest ülalpeetava lapse toetust. Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata. Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja E. M. Armani kohtukulud.

Kokkuvõte

Ametnikud – Töötasu – Peretoetused – Ülalpeetava lapse toetus – Määramise tingimused – Tegelik ülalpidamine – Mõiste

(Personalieeskirjad, VII lisa artikli 2 lõige 2)

Personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus sisalduv mõiste „tegelik ülalpidamine” hõlmab lapse kõigi või osa peamiste vajaduste katmist eelkõige seoses majutuse, toidu, riietuse, hariduse, hoolduse ja ravikuludega.

Järelikult kui ametnik katab tegelikult kõik või osa oma abikaasa lapse peamistest vajadustest, siis tuleb teda pidada seda last tegelikult ülal pidavaks ja seega isikuks, kelle ülalpidamisel see laps personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 2 esimese lõigu tähenduses on. Sellega seoses tuleb märkida, et ei see ega ükski teine personalieeskirjade säte ei sea ametniku õiguse saada ülalpeetava lapse toetust oma abikaasa lapse eest sõna-sõnalt tingimuseks, et see abikaasa ei ole liidu ametnik või teenistuja. Sellist tingimust ei ole samuti võimalik tuletada personalieeskirjade sätete ülesehitusest.

(vt punktid 31, 32, 40 ja 41)

Viited:

Esimese Astme Kohus: 11. juuli 2000, kohtuasi T‑134/99: Skrzypek vs. komisjon (punkt 69); 10. oktoober 2006, kohtuasi T‑87/04: Arranz Benitez vs. parlament (punkt 42).
Euroopa Liidu Üldkohus: 9. detsember 2009, kohtuasi T‑377/08 P: komisjon vs. Birkhoff (punkt 55); 21. september 2011, kohtuasi T‑325/09 P: Adjemian jt vs. komisjon (punkt 32).

Kui kaebust tagasilükkava otsusega on hageja olukord uute õiguslike ja faktiliste asjaolude põhjal uuesti läbi vaadatud või kui see muudab või täiendab esialgset otsust, siis kaebuse tagasilükkamine kujutab endast akti, mida saab kontrollida kohus, kes võtab seda arvesse vaidlustatud akti õiguspärasuse hindamisel, pidades seda kindlasti isikut kahjustavaks meetmeks, mis asendab viimast.

Kui tehakse kindlaks, kas ametnikul on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust, siis nähtub personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktide a ja b sõnastusest, et vastavalt selles riigis elamise perioodide, kus asub ametniku või teenistuja teenistuskoht, või väljaspool selle riigi territooriumi elamise perioodide neutraliseerimiseks tegi seadusandja vahet vastavalt sellele, kas elamise põhjus on teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevad asjaolud või töö mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses.

Praktikat komisjonis, mis on mõeldud väljaõppeperioodina kas ülikoolihariduse või ametikohal töötamiseks vajalike teadmiste täiendamiseks, ei saa pidada hõlmatuks töö tegemisega, kuna viimati nimetatud mõiste eeldab, et tegevusega aidatakse peamiselt kaasa asjaomase riigi või rahvusvahelise organisatsiooni ülesannete täitmisele. Seda järeldust, võttes arvesse komisjonis läbitava praktika peamist eesmärki, ei sea kahtluse alla asjaolu, et teatud praktikandid saavad olenevalt eelarvevahenditest ja perekondlikust olukorrast stipendiumi või et avalikus teenistuses või erasektoris töötavad praktikandid saavad jätkuvalt palka.

Pealegi on tõsi, et see lahendus erineb personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a olevast lahendusest, mis puudutab ametnikke, kes ei ole kunagi olnud teenistuskohaliikmesriigi kodanikud, ja see lahendus põhjustab erinevat kohtlemist, mille peamine põhjus on asjaomase isiku kodakondsus.

Sellegipoolest on see erinev kohtlemine põhjendatud siiski esiteks sellega, et seadusandja on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktid a ja b iseenesest juba erinevalt sõnastanud, ning teiseks võrdlusperioodide erineva pikkusega, mis on selgelt pikem ametniku jaoks, kel oli teenistuskohaliikmesriigi kodakondsus.

(vt punktid 40, 43–45, 47 ja 49)
Personalieeskirjade artikli 71 ‑ mis näeb ette, et ametnikul on õigus saada hüvitist muu hulgas üleviimisel talle tekkinud kulude eest ‑ eesmärk on vältida seda, et ametnik kannaks üksinda tema ametikohustuste täitmisega seoses tekkinud kulusid.

Seda eesmärki silmas pidades tuleb kohaldada personalieeskirjade VII lisa artikli 10 lõiget 1, mis näeb ette, et kui ametnik tõendab, et ta peab personalieeskirjade artikli 20 nõuete täitmiseks ‑ ehk selleks, et elada kas teenistuskohas või sellele piisavalt lähedal, et korralikult täita oma kohustusi ‑ elukohta vahetama, on tal õigus saada päevaraha.

Päevaraha maksmisele on seatud kaks tingimust: esiteks elukoha vahetamise tingimus personalieeskirjade artikli 20 nõuete täitmiseks ning teiseks tingimus, et on kantud kulusid ja ebamugavusi, mis on tekkinud vajadusest asuda ajutiselt teenistuskohta elama või ennast sinna sisse seada. Need kaks tingimust on kumulatiivsed, mistõttu eriti ei saa päevaraha määrata ametnikule, kes ei ole tõendanud selliste kulude või ebamugavuste kandmist.

Seevastu ei ole liidu seadusandja kunagi seadnud päevaraha maksmise tingimuseks seda, et asjaomane ametnik peab tõendama, et ta on pidanud oma päritolukohas või eelmises teenistuskohas ajutiselt eluaseme säilitama ja et see on samuti ajutiselt kulusid tekitanud. Kui institutsioon kehtestaks selleks, asjaomane isik saaks päevaraha, täiendava tingimuse „teiste” kulude kohta, siis oleks see seega vastuolus nii õiguskindluse aluspõhimõttega kui ka personalieeskirjade VII lisa artikli 10 lõike 1 sõnastusega.

Jätmata automaatselt välja päevaraha saavaid alaliselt ametisse nimetatud ametnikke, mille puhul oleks tegemist personalieeskirjade rikkumisega, ei saa pealegi asuda seisukohale, et üksnes isikuid, kes on institutsioonidega seotud ajutise töösuhte kaudu (katseajal olevad ametnikud, ajutised või lepingulised töötajad, lähetuses viibivad riiklikud eksperdid), saab pidada ajutiselt end teenistuskohas kuni kolimiseni sisse seadvateks isikuteks. Nimelt see, mis on selles küsimuses otsustav, ei ole töösuhte ajutisus, vaid eluaset puudutav ajutine olukord, milles on isik, kes on personalieeskirjade kohaselt kohustatud elama teenistuskohas, kus ta peab täitma oma ametikohustusi liidu institutsioonis, asutuses või organis. Elukoha ajutisus on töökoha ajutisusest erinev mõiste. Alaliselt ametisse nimetatud ametnikku, kes vahetab teenistuskohta, tuleb seega pidada ametnikuks, kes seab end uues teenistuskohas ajutiselt sisse.

(vt punktid 27–29, 39 ja 44)
Võrdse kohtlemise üldpõhimõte on liidu õiguse aluspõhimõte, mis keelab käsitleda sarnaseid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud siis, kui erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega on tegemist, kui kahte isikute kategooriat, kelle faktiline ja õiguslik olukord ei erine oluliselt, koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi käsitletakse ühetaoliselt.

Mis puudutab lepinguvälist vastutust, siis saab liitu pidada kahju eest vastutavaks ainult siis, kui see kahju tuleneb mõne liidu institutsiooni õigusvastasest tegevusest piisavalt otseselt – see tähendab, et võimaluse kaotamise peamiseks põhjuseks oli institutsioonipoolne, vastavale institutsioonile süüks pandav õigusrikkumine.

Kui väidetav kahju on tekkinud võimaluse kaotuse tõttu, siis tuleb menetlusosalisel, kes sellele kahjule tugineb, tõendada, et tegemist on reaalse võimalusega ja et niisugune võimalus on tõepoolest lõplikult kaotatud.

(vt punktid 122 ja 123)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 5.10.2004, Sanders jt vs. komisjon, T‑45/01, EU:T:2004:289, punkt 150; Eagle jt vs. komisjon, T‑144/02, EU:T:2004:290, punkt 165, ja 6.6.2006, Girardot vs. komisjon, T‑10/02, EU:T:2006:148, punkt 96.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 12.5.2011, Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon, F‑50/09, EU:F:2011:55, punkt 179 ja seal viidatud kohtupraktika.
Euroopa Investeerimispanga loodud töötajate hindamise valdkonna vaidluste lahendamise komiteel olev võimalus tühistada töötajate hindamisel kõik panga töötaja kohta koostatud hindamisaruandes sisalduvad avaldused tähendab, et nimetatud komitee on pädev uuesti hindama iga avalduse põhjendatust enne selle tühistamist. Selle pädevuse ulatus ületab seega selgelt pelga õiguspärasuse kontrolli ja akti resolutsiooni tühistamise pädevuse, kuna see hõlmab võimalust tühistada isegi nimetatud akti resolutsiooni aluseks olevad põhjendused, sõltumata sellest, kui olulised need on akti põhjenduste ülesehituses. Seda vaidluste lahendamise komitee täielikku kontrollipädevust kinnitab talle sõnaselgelt antud pädevus muuta kaebaja sooritusele antud üldhinnangust tulenevat teenetele antud lõpphinnet. Asjaomase isiku teenetele antud hinde muutmine tähendab nimelt seda, et vaidluste lahendamise komitee kontrollib üksikasjalikult kõiki teenetele antud hinnanguid aruandes, mis on vaidlustatud seoses hindamisvigade, faktivigade või õigusnormi rikkumistega, ning et ta võib nende teenete uuesti hindamiseks vajaduse korral asendada hindaja hinnangu enda hinnanguga.

Kokkuvõttes peab vaidluste lahendamise komitee viima läbi talle esitatud hindamisaruande täieliku kontrolli, mis puudutab kõigi aruandes sisalduvate hinnangute paikapidavust ega ole piiratud ilmse hindamisvea esinemise väljaselgitamisega.

(vt punktid 47–49)

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsused, 27.4.2012, De Nicola vs. EIP,T‑37/10 P, EU:T:2012:205, punkt 41, ja 16.9.2013, De Nicola vs. EIP,T‑618/11 P, EU:T:2013:479.
Huve kahjustavad üksnes sellised meetmed, mis toovad kaasa kohustuslikke õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad hageja huve vahetult ja koheselt, muutes oluliselt tema õiguslikku olukorda. Kui on tegu toimingute või otsustega, mis tehakse mitmeetapilise, eelkõige asutusesisese menetluse käigus, on vaidlustatavad põhimõtteliselt ainult sellised aktid, mis kujutavad endast meetmeid, mis väljendavad administratsiooni lõplikku seisukohta kõnealuses menetluses; nendeks ei saa olla vahemeetmed, millega valmistatakse ette lõplikku otsust. Otsust ettevalmistavad aktid ei saa huve kahjustada ning hageja võib üksnes menetluse lõpetanud otsuse vaidlustamise käigus tõstatada küsimuse selle otsusega vahetult seotud varasemate aktide õigusvastasusest.

Euroopa Investeerimispanga eetikakoodeksi artiklis 3.6.1 on psühholoogiline ahistamine määratletud kui olukord, kus ühe või mitme töötaja vaenulikud või sobimatud sõnad, hoiakud või teod, mis on suunatud mõne teise töötaja vastu, korduvad küllalt pika aja jooksul. Väärikust tööl käsitleva Euroopa Investeerimispanga poliitika täpsustab, et tähtsust ei ole asjaolul, kas kõnealune käitumine on tahtlik või mitte. Määrav põhimõte on, et ahistamine ja heidutamine kujutavad endast soovimatut ja lubamatut käitumist, mis kahjustab ahistatu või heidutatu enesehinnangut ja -usaldust.

Sellest järeldub, et panga sisekorraeeskirju arvestades on panga abistamiskohustust tekitava psühholoogilise ahistamisega tegemist juhul, kui ahistaja sõnad, hoiakud või teod on objektiivselt ehk oma sisu tõttu kahjustanud selle isiku enesehinnangut ja -usaldust, kelle vastu need pangas olid suunatud, ilma et oleks vaja tuvastada ahistaja tahtlus.

Nende sisekorraeeskirjadega ei ole kooskõlas psühholoogilise ahistamise uurimiskomisjoni arvamus, mille kohaselt peab käitumine olema tahtlik, et seda saaks pidada psühholoogiliseks ahistamiseks.

(vt punktid 53, 54 ja 56)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 11.11.2014, De Nicola vs. EIP, F‑52/11, EU:F:2014:243, punkt 154.
Edutamismenetluses saab arvesse võtta üksnes palgaastmel ametnikuna omandatud teenistusstaaži, ning see kehtib seda, kuna muude teenistujate teenistustingimused ei näe ette, et personalieeskirjade artiklit 45 kohaldatakse igal juhul ühel või teisel viisil ajutiste teenistujate olukorrale. Nimelt ei ole seadusandja järgi ametnikuks saanud ajutise teenistuja teenistuskäigul mingit õiguslikku järjepidevust.

(vt punktid 51 ja 54)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused Bellantone vs. kontrollikoda, F‑85/06, EU:F:2007:171, punkt 51; Toronjo Benitez vs. komisjon, F‑33/07, EU:F:2008:25, punkt 87, ja kohtumäärus Prieto vs. parlament, F‑42/07, EU:F:2011:159, punkt 61.
39

Et esimene väide on põhjendatud ja et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus pidi analüüsima, kas hageja töökogemuse võib kvalifitseerida „asjakohaseks”, nii et see võimaldab tal täita III tegevusüksuse rahandusassistendi ametikohustusi niisugusena, nagu need olid kirjeldatud osalemiskutses, ei saa Avaliku Teenistuse Kohus kontrollida, kas komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui leidis, et hagejal ei olnud töökogemust, mis on „samaväärsel tasemel III [tegevusüksusesse kuuluvate ametikohustustega]”, sest nii rajaks ta omaenese arutluskäigu õiguslikult väärale eeldusele.
58

Hagejad kinnitavad sisuliselt, et konkursiteate sätted, mis käsitlevad kvalifikatsioonide põhjal läbiviidava valikumenetluse esimest etappi, olid õigusvastased, sest need tõid kaasa kandidaatide väljajätmine ainuüksi elektroonilise kandideerimisvormi sakis Võimete sõel” antud jaatavate vastuste arvu põhjal. Kandidaatide väljajätmine ilma, et konkursikomisjon vaataks konkreetselt läbi nende dokumendid ja kvalifikatsioonid, on vastuolus esiteks personalieeskirjade artikliga 27, milles on sätestatud, et konkursi eesmärk on võtta institutsiooni teenistusse võimalikult võimekad ja tulemuslikult töötavad ametnikud, ning personalieeskirjade III lisa artikliga 5 ‐ niisugusena, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas ‐, milles on nähtud ette, et konkursikomisjon kontrollib kandidaatide kvalifikatsioone, teiseks pädevuse jaotumisega ametisse nimetava asutuse ja konkursikomisjoni vahel niisugusena, nagu see tuleneb personalieeskirjade III lisast, ning kolmandaks võrdse kohtlemise põhimõttega, sest konkursiteate vaidlusalused sätted viivad selleni, et kandidaadid, kellel on samad diplomid ja sama kogemus nagu teistel kandidaatidel jäetakse esimeses etapis välja ainuüksi seetõttu, et vähese läbinägelikkuse tõttu võisid nad arvata, et ei vasta nõutavatele tingimustele.
43

Eelkõige on Euroopa Inimõiguste Kohus täpsustanud, et õiguse kohtulikule arutamisele piirangud, mis on seotud hagi vastuvõetavuse tingimustega, ei tohi piirata õigussubjekti kohtusse pöördumise õigust niisugusel viisil ja määral, et riivatakse tema õiguse kohtulikule arutamisele tuuma ennast. Niisugused piirangud on EIÕK artikli 6 lõikega 1 kooskõlas üksnes siis, kui nendega taotletakse õiguspärast eesmärki ning kui kasutatavate vahendite ja taotletava eesmärgi vahel on mõistlik proportsionaalne seos (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 24. mai 2006. aasta otsus Liakopoulou vs. Kreeka, avaldus nr 20627/04, kogumikus Recueil des arrêts et décisions ei avaldata, punkt 17; 24. aprilli 2008. aasta otsus Kemp jt vs. Luksemburg, avaldus nr 17140/05, kogumikus Recueil des arrêts et décisions ei avaldata, punkt 47, ja 9. jaanuari 2014. aasta otsus Viard vs. Prantsusmaa, avaldus nr 71658/10, punkt 29). Õigus pöörduda kohtusse satub ohtu, kui seda reguleerivad õigusnormid ei teeni enam õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise huve ning kujutavad endast teatavat barjääri, mis takistab õigussubjektil saavutamast seda, et pädev kohus lahendab tema vaidluse sisuliselt (vt kohtujuristi seisukoht, Mengozzi, eespool viidatud kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP (uuesti läbivaatamine), punktid 58‐60; Euroopa Inimõiguste Kohtu 24. veebruari 2009. aasta otsus L’Erablière vs. Belgia, väljaandes Recueil des arrêts et décisions veel avaldamata, avaldus nr 49230/07, punkt 35).
Apellatsiooniorgan muutis 8. märtsil 2012 julgeolekuameti otsuse ära ja kohustas viimast andma hagejale juurdepääsuluba tasemel „secret”. Selle organi otsus oli sõnastatud järgmiselt:

„[...] Oma kaebuses ja kohtuistungil [...] vaidlustas [hageja] faktilised asjaolud, mis otsust põhjendasid, välja arvatud süüdimõistmiste politseikohtu poolt liikluseeskirjade rikkumiste eest. Ta teatab, et teda ei ole kunagi süüdi mõistetud toimikus nimetatud faktiliste asjaolude eest ja et tema karistusregister on puhas, seal on ainult liikluseeskirjade rikkumised. Ta esitab selle kohta erinevate otsuses nimetatud kohtutoimikute protokollide ärakirju. Kõige tõsisemaid faktilisi asjaolusid käsitlevas toimikus [...] leiab föderaalpolitsei ise kokkuvõtlikus protokollis, et [hagejat] puudutavad faktilised asjaolud, millest on teatatud, ei ole tõendatud ning et tema etendas ainult kõrvalist rolli. Teiste viidatud protokollide kohta teatab ta, et tema üle ei ole kunagi kohut mõistnud kriminaalkohus ja viitab oma karistusregistrile.

[...]

[Hageja] ei eita, et tal on mõned võlad, kuid need ei ole suured. [...].

Apellatsiooniorganil jääb üle tõdeda, et asjaomane isik on oma ammuste tegudega politseiteenistustele tuntud, kuid teda ei ole nende tõttu tunnistatud kahtlustatavaks ning tal ei ole suuri võlgu, mis võiksid tuua kaasa ohu, et asjaomase isiku maine saab kannatada.”

[...]
79

Kodukorra artikli 101 alusel, ilma et see piiraks kodukorra teise osa kaheksanda peatüki teiste sätete kohaldamist, kannab kaotaja pool kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama kodukorra artikli 102 lõikes 1 on sätestatud, et kui õiglus seda nõuab, võib Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid üldse. Kodukorra artikli 103 lõike 4 alusel kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud.
Kaitseõigused on liidu õiguse aluspõhimõte, millest tuleneb, et asjaomasel isikul peab olema enne teda negatiivselt puudutava otsuse koostamist võimalus esitada tulemuslikult oma seisukoht nende faktiliste asjaolude tõelevastavuse ning asjakohasuse kohta, mille alusel selline otsus on tehtud. Et õiguse olla ära kuulatud rikkumine võiks viia vaidlustatud otsuse tühistamiseni, on veel siiski vaja analüüsida, kas selle rikkumise puudumisel oleks menetlus võinud anda teistsuguse tulemuse. Kui sellistel asjaoludel olla seisukohal, et pädev asutus oleks tingimata teinud identse otsuse isegi pärast asjaomase isiku ärakuulamist, tähendab see asjaomasel isikul oleva ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis a kehtestatud põhiõiguse olla ära kuulatud sisutühjaks muutmist, kuna selle õiguse enda sisu on see, et isikul on võimalus mõjutada asjaomast otsustamisprotsessi.

(vt punktid 35, 42 ja 44)

Viited:

Euroopa Kohus: 10. juuli 1986, kohtuasi 234/84: Belgia vs. komisjon (punkt 27); 5. oktoober 2000, kohtuasi C‑288/96: Saksamaa vs. komisjon (punkt 99); 9. november 2006, kohtuasi C‑344/05 P: komisjon vs. De Bry (punkt 37).

Avaliku Teenistuse Kohus: 12. detsember 2013, kohtuasi F‑129/12: CH vs. parlament (punkt 38).

Euroopa Liidu Üldkohus: 14. september 2011, kohtuasi T‑236/02: Marcuccio vs. komisjon (punkt 115).