Kohtuasi C‑18/16

K.

versus

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem)

Eelotsusetaotlus – Rahvusvahelist kaitset taotlevate isikute vastuvõtmise eeskirjad – Direktiiv 2013/32/EL – Artikkel 9 – Õigus jääda liikmesriiki kuni taotluse läbivaatamiseni – Direktiiv 2013/33/EL – Artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktid a ja b – Kinnipidamine – Isikusamasuse või kodakondsuse kontrollimine – Rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevate asjaolude kindlakstegemine – Kehtivus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 6 ja 52 – Piirangud – Proportsionaalsus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 14. septembri 2017. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded – Direktiiv 2013/33 – Artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktid a ja b – Rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamine selleks, et tuvastada tema isik või kodakondsus või seda kontrollida, või selleks, et määrata kindlaks tema taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha – Selle sätte kehtivuse hindamine Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklite 6 ja 52 alusel – Kehtivus

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 6 ja artikli 52 lõiked 1 ja 3; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/33, artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktid a ja b ning artikli 9 lõige 1)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktide a ja b analüüsimisel ei selgunud ühtegi asjaolu, mis mõjutaks selle sätte kehtivust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 6 ning artikli 52 lõigete 1 ja 3 seisukohast.

Selles osas tuleb märkida, et direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktidest a ja b tulenev isikuvabaduse teostamise piirang on ette nähtud liidu seadusandja seadusandliku aktiga ega riiva harta artiklis 6 sätestatud isikuvabaduse põhiolemust. Selle direktiivi artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktid a ja b ei sea kahtluse alla selle õiguse tagamist ning nagu tuleneb selle sätte ja nimetatud direktiivi põhjenduse 15 sõnastusest, annab see liikmesriikidele võimaluse pidada taotleja kinni üksnes tema individuaalse käitumise tõttu ja selles sättes nimetatud erandlike asjaolude esinemise korral ning need asjaolud peavad vastama kõikidele sama direktiivi artiklites 8 ja 9 toodud tingimustele (vt analoogia alusel kohtuotsus, 15.2.2016, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punktid 51 ja 52). Selles osas nähtub nii direktiivi 2013/33 artikli 8 sõnastusest ja kontekstist kui ka selle kujunemisloost, et see pädevus sõltub sellest, kas on täidetud hulk tingimusi, mille eesmärk on sellise meetme kasutamist rangelt piiritleda.

Harta artiklis 6 kehtestatud õiguste kasutamise piirangud, mis on sätestatud selle direktiivi artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktides a ja b, ei ole samuti edendatava eesmärgi seisukohast ülemäärased. Seoses sellega tuleb märkida, et nimetatud artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktides a ja b on tasakaalustatud ühest küljest üldise huvi eesmärk, s.o Euroopa ühise varjupaigasüsteemi nõuetekohane toimimine, mis lubab anda rahvusvahelist kaitset taotlejatele, kes seda tõepoolest vajavad, ja jätta rahuldamata nende taotlused, kes ei vasta tingimustele, ning teisest küljest kinnipidamismeetmega tekitatud sekkumine õigusesse olla vaba. Kuigi Euroopa ühise varjupaigasüsteemi nõuetekohane toimimine nõuab tegelikult nimelt, et liikmesriigi pädevate asutuste käsutuses on rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud isiku või kodakondsusega seotud teave ja asjaolud, millel tema taotlus põhineb, ei ole sellest tulenevalt põhjendatud, et liikmesriigi ametiasutused otsustavad võtta kinnipidamismeetmeid ilma, et nad kontrolliks eelnevalt igal üksikjuhtumil eraldi, kas need on edendatavate eesmärkidega proportsionaalsed.

(vt punktid 35, 41, 47, 48 ja 54 ning resolutsioon)