KOHTUJURISTI ETTEPANEK

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

esitatud 25. oktoobril 2018 ( 1 )

Liidetud kohtuasjad C‑350/17 ja C‑351/17

Mobit Soc. cons. arl

versus

Regione Toscana (C‑350/17),

järgmiste isikute osavõtul:

Autolinee Toscane SpA,

Régie autonome des transports parisiens (RATP)

ja

Autolinee Toscane SpA

versus

Mobit Soc. Cons. arl (C‑351/17),

järgmiste isikute osavõtul:

Regione Toscana,

Régie autonome des transports parisiens (RATP)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))

Eelotsusetaotlus – Määrus (EÜ) nr 1370/2007 – Avaliku reisijateveoteenuse osutamine raudteel ja maanteel – Artikkel 5 – Avaliku teenindamise lepingute sõlmimine – Artikli 8 lõige 2 – Üleminekukord – Artikli 5 kohaldamatus ajavahemikul 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019 sõlmitavate lepingute suhtes – Artikli 8 lõige 3 – Üleminekukord – Artikli 5 kohaldamatus enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes – Artikli 5 lõige 2 – Otseleping – Sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue – Järgimata jätmine – Mõju puudumine võistlevale hankemenetlusele – Mõisted „pädev asutus“ ja „sõltuv teenusepakkuja“

I. Sissejuhatus

1. Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitas kahe 6. aprilli 2017. aasta otsusega Euroopa Kohtule kaks eelotsusetaotlust, milles ta palub tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70, ( 2 ) artikli 5 lõiget 2 ja artikli 8 lõiget 3.

2. Need eelotsusetaotlused esitati esiteks vaidluse raames, mille pooled on piiratud vastutusega konsortsium‑ühing Mobit Soc. cons. arl, kuhu kuulub mitu Itaalia ettevõtjat, kes tegutsevad transpordisektoris, ja Regione Toscana (Toscana maakond, Itaalia) ning mis puudutab kohaliku avaliku veoteenuse lepingu lõplikku sõlmimist Autolinee Toscane SpA‑ga – ettevõtjaga, mida kontrollib Régie autonome des transports parisiens (RATP) –, ning teiseks vaidluse raames, mille faktilised asjaolud on samad ning mille pooled on Autolinee Toscane ja Mobit.

3. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1370/2007 artikleid 5 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas tuleb kõrvaldada võistlevast hankemenetlusest sel põhjusel, et seda ettevõtjat kontrollib selles vaidluses teine ettevõtja, nimelt RATP, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping. ( 3 )

4. Käesolevas ettepanekus tagapool esitatud põhjustel arvan, et määruse nr 1370/2007 ükski säte ei takista põhikohtuasja asjaoludel sõlmida avaliku veoteenuse lepingut niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

5. Määruse nr 1370/2007 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu kohaselt on selle määruse eesmärk määratleda, kuidas pädevad asutused võivad kooskõlas ühenduse õiguse eeskirjadega sekkuda avaliku reisijateveo valdkonda, et tagada üldhuviteenuste osutamine, mis oleksid muu hulgas mitmekesisemad, turvalisemad, parema kvaliteediga või odavamad kui üksnes turuseaduste poolt reguleeritud teenused.

6. Selle määruse artiklis 2 on määratletud eelkõige järgmised mõisted: „[…] b) „pädev asutus“ – liikmesriigi või liikmesriikide mis tahes ametiasutus või ametiasutuste rühm, kelle pädevuses on sekkuda avaliku reisijateveo korraldamisse antud geograafilises piirkonnas, või mis tahes selleks volitatud asutus; […] h) „otselepingu sõlmimine“ – avaliku teenuse lepingu sõlmimine konkreetse avaliku teenuse pakkujaga ilma eelneva võistleva pakkumismenetluseta; […] j) „sõltuv teenusepakkuja“ – õiguslikult eraldiseisev üksus, kelle üle kohalik pädev asutus, või pädevate asutuste rühma korral vähemalt üks kohalik pädev asutus, teostab kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga; […]“

7. Määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]ui pädev asutus otsustab valitud teenusepakkujale anda avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest ainuõiguse ja/või määrata ükskõik millise hüvitise, peab ta seda tegema avaliku teenindamise lepingu raames“.

8. Määruse nr 1370/2007 artiklis 5 „Avaliku teenindamise lepingute sõlmimine“ on nähtud ette: „1. Avaliku teenindamise lepingud reisijateveo kohta sõlmitakse vastavalt käesoleva määrusega sätestatud eeskirjadele. […] 2. Kui see ei ole siseriikliku õigusega keelatud, võib iga kohalik pädev asutus, olenemata sellest, kas tegemist on avalikku integreeritud reisijateveoteenust osutava üksiku asutuse või asutuste rühmaga, otsustada, kas osutada avalikku reisijateveoteenust ise või sõlmida avaliku teenindamise otselepingud õiguslikult eraldiseisva üksusega, kelle üle kohalik pädev asutus, või pädevate asutuste rühma korral vähemalt üks kohalik pädev asutus, teostab kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga. Juhul kui kohalik pädev asutus teeb sellise otsuse, kohaldatakse järgmist: a) selleks, et määratleda, kas kohalik pädev asutus teostab sellist kontrolli, tuleb arvesse võtta selliseid tegureid nagu pädeva asutuse esindatuse tase teenusepakkuja haldus‑, juht‑ või järelevalveorganites, teenusepakkuja põhikirjas esinevad sellekohased andmed, omandisuhe, pädeva asutuse tegelik mõju ja kontroll teenusepakkuja strateegiliste ja üksikute juhtimisotsuste üle. Kooskõlas ühenduse õigusega ei ole käesoleva lõike tähenduses kontrolli tuvastamiseks kohustuslik nõue, et pädeval riiklikul asutusel (eelkõige avaliku ja erasektori partnerluse korral) oleks 100 % omandiõigus, tingimusel, et valdav avaliku sektori mõju on olemas ja et kontrolli võib tuvastada muude kriteeriumite põhjal; b) käesoleva lõike kohaldamise tingimuseks on, et sõltuva teenusepakkuja ja iga üksuse, kelle üle sellel teenusepakkujal on kas või minimaalne mõju, avaliku reisijateveoga seotud tegevus toimub kohaliku pädeva asutuse haldusterritooriumil, olenemata väljuvatest liinidest või selle tegevuse muudest kõrvalelementidest, mis sisenevad naabruses asuva kohaliku pädeva asutuse territooriumile, ning et nad ei osale väljaspool kohaliku pädeva asutuse haldusterritooriumi korraldatavates pakkumismenetlustes avaliku reisijateveoteenuse osutamise kohta; c) hoolimata punktist b võib sõltuv teenusepakkuja osaleda ausas võistlevas pakkumismenetlustes kaks aastat enne temaga sõlmitud avaliku teenindamise otselepingu lõppemist, kui on vastu võetud lõplik otsus algatada sõltuva teenusepakkuja lepinguga hõlmatud avalike reisijateveoteenuste suhtes aus võistlev pakkumismenetlus ning sõltuv teenusepakkuja ei ole sõlminud ühtegi teist avaliku teenindamise otselepingut; d) kohaliku pädeva asutuse puudumisel kohaldatakse punkte a, b ja c riiklikule asutusele mitteüleriigilise territoriaalse piirkonna kasuks, kui sõltuv teenusepakkuja ei osale võistlevas pakkumismenetluses seoses avaliku reisijateveoteenuse osutamisega väljaspool piirkonda, mille kohta avaliku teenindamise leping oli sõlmitud; […] 3. Iga pädev asutus, kes pöördub kolmanda osapoole poole, kes ei ole sõltuv teenusepakkuja, peab avaliku teenindamise lepingud sõlmima võistleva pakkumismenetluse alusel, välja arvatud lõigetega 4, 5 ja 6 sätestatud juhtudel. Võistleva pakkumismenetluse jaoks vastuvõetud menetlus on avatud võrdselt kõikidele ettevõtjatele ning selles järgitakse läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid. Pärast pakkumiste esitamist ja võimalikku eelvalikut võib menetlus sisaldada läbirääkimisi vastavalt nimetatud põhimõtetele, et määrata kindlaks, kuidas kõige paremini spetsiifilistele või keerukatele nõuetele vastata. […]“

9. Määruse nr 1370/2007 artiklis 8 „Üleminekusätted“ on nähtud ette: „1. Avaliku teenindamise lepingud reisijateveo kohta sõlmitakse vastavalt käesoleva määrusega sätestatud eeskirjadele. […]. 2. Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, peab avaliku teenindamise lepingute sõlmimine transpordi kohta raudteel ja maanteel olema käesoleva määruse artikliga 5 vastavuses alates 3. detsembrist 2019. Selle üleminekuperioodi jooksul võtavad liikmesriigid meetmeid vastavuse järkjärguliseks saavutamiseks artikliga 5, et vältida tõsiseid struktuurilisi probleeme eelkõige veojõudlusega seoses. Kuue kuu jooksul pärast üleminekuperioodi esimest poolt esitavad liikmesriigid komisjonile eduaruande, milles toovad esile artikli 5 kohase avaliku teenindamise lepingute sõlmimise järk-järgulise rakendamise. Liikmesriikide eduaruannete alusel võib komisjon teha liikmesriikidele ettepaneku asjakohaste meetmete võtmiseks. 3. Lõike 2 kohaldamisel ei võeta arvesse avaliku teenindamise lepinguid, mis on kooskõlas ühenduse ja liikmesriigi õigusega sõlmitud: a) ausa võistleva pakkumismenetluse alusel enne 2000. aasta 26. juulit; b) muu menetluse kui võistleva pakkumismenetluse alusel enne 2000. aasta 26. juulit; c) võistleva pakkumismenetluse alusel alates 2000. aasta 26. juulist ja enne 3. detsembrit 2009; d) muu menetluse kui võistleva pakkumismenetluse alusel alates 2000. aasta 26. juulist ja enne 3. detsembrit 2009. Punktis a osutatud lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni. Punktides b ja c osutatud lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni, kuid mitte kauemaks kui 30 aastat. Punktis d osutatud lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni, kui nad on piiratud kestusega, mis on võrreldav artiklis 4 osutatud kestustega. Avaliku teenindamise lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni, kui nende lõpetamine põhjustaks soovimatuid õiguslikke või majanduslikke tagajärgi ning juhul, kui komisjon on andnud oma heakskiidu. […]“

B. Itaalia õigus

10. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on täpsustanud, et peale määruse nr 1370/2007 sätete on põhikohtuasjas arutatavate vaidluste lahendamisel asjakohased õigusnormid, mis on sätestatud 19. novembri 1997. aasta seadusandlikus dekreedis nr 422 „Maakondadele ja kohalikele omavalitsustele ülesannete ja kohustuste andmine kohaliku ühistranspordi valdkonnas vastavalt 15. märtsi 1997. aasta seaduse nr 59 artikli 4 lõikele 4“ (decreto legislativo n. 422, del 19 novembre 1997, conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge n. 59 del 15 marzo 1997; edaspidi „19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreet“).

11. 19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi artiklis 18 „Maakondliku ja kohaliku avaliku veoteenuse korraldamine“ on sätestatud: „[…] 2. Eesmärgiga õhutada kaotama monopoolsed struktuurid ja kasutama konkurentsil põhinevaid tegevusnorme maakondliku ja kohaliku veoteenuse haldamisel järgivad maakonnad ja kohalikud omavalitsused teenuste kohta lepingute sõlmimisel 14. novembri 1995. aasta seaduse nr 481 artiklis 2 sätestatud põhimõtteid ning tagavad eelkõige: a) et teenuse haldaja väljavalimisel artiklis 19 ette nähtud teenindamislepingus toodud teabe alusel ning vastavalt ühenduse ja Itaalia teenuste riigihankeid käsitlevatele õigusnormidele kasutatakse võistlevaid hankemenetlusi […]. Äriühingud ja nende emaettevõtjad, samasse kontserni kuuluvad äriühingud ja tütarettevõtjad, kellega on Itaalias või välisriigis sõlmitud lepingud, mis ei vasta [määruse nr 1370/2007] artiklile 5 koostoimes artikli 8 lõikega 3 ja mis kehtivad kauem kui 3. detsembrini 2019, ei saa osaleda üheski teenuste hankemenetluses, isegi juba algatatud menetluses. Seda välistamist ei kohaldata ettevõtjate suhtes, kellega on sõlmitud leping hankemenetluse esemeks oleva teenuse tellimiseks […]“

III. Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

12. Mobit on Itaalia konsortsium-ühing (società consortile), millesse kuulub mitu transpordisektori ettevõtjat.

13. Autolinee Toscane on Itaalia äriühing, mida kontrollib RATP äriühingute RATP DEV SA ja RATP DEV Italia Srl kaudu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt on RATP avalik-õiguslik asutus, mille on loonud ja mida kontrollib Prantsuse riik, kes on temaga avaliku veoteenuse lepinguid sõlminud alates 1948. aastast. RATP‑ga Prantsusmaal sõlmitud leping, mis asjakohaste faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kehtis, lõpeb 31. detsembril 2039.

14. Teatega, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas 5. oktoobril 2013, algatas Regione Toscana menetluse lepingute sõlmimiseks avaliku veoteenuse kohta oma territooriumil.

15. Regione Toscana saatis kutsed esitada pakkumus neile kahele ainsale üksusele, kes olid ilmutanud menetluses osalemise vastu huvi, st Mobitile ja Autolinee Toscanele.

16. Leping sõlmiti 24. novembril 2015 esialgu Autolinee Toscanega. Otsus, et lõplikult sõlmitakse leping Autolinee Toscanega, tehti 2. märtsil 2016.

17. Mobit vaidlustas selle lepingu lõpliku sõlmimise otsuse 15. aprillil 2016 Tribunale amministrativo della Toscanas (Toscana esimese astme halduskohus, Itaalia). Oma kaebuses vaidles Mobit vastu sellele, et menetlus oli õiguspärane, esitades väited, et Autolinee Toscane osalemine hankemenetluses oli õigusvastane ja et väljavalitud pakkumuses esinevad puudused, ning teise võimalusena väite, et kogu menetlus oli õigusvastane.

18. Autolinee Toscane esitas vastukaebuse, milles palus Mobiti pakkumuse hankemenetlusest kõrvaldada. RATP astus menetlusse Autolinee Toscane nõuete toetuseks.

19. Tribunale amministrativo della Toscana (Toscana esimese astme halduskohus) rahuldas 28. oktoobri 2016. aasta otsusega korraga nii Mobiti kaebuse kui ka Autolinee Toscane vastukaebuse. Ta tühistas vaidlustatud otsused ja meetmed alates otsusest sõlmida leping Autolinee Toscanega, kelle pakkumus ei vastanud hangete regulatsioonis sätestatud tingimustele. Ta arvas välja ka Mobiti pakkumuse, mis ei saa seega asendada hankemenetluses Autolinee Toscane pakkumust.

20. Mobit esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse, väites eelkõige, et on rikutud määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkte b ja j, artikli 5 lõiget 2 ja artikli 8 lõiget 3.

21. Konkreetselt väitis Mobit, et Autolinee Toscane oleks tulnud hankemenetlusest määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktide b ja d alusel kõrvaldada, sest teda kontrollib üks ettevõtja, nimelt RATP, kellega on endaga sõlmitud otseleping Prantsusmaal ja kes tuleb kvalifitseerida sõltuvaks teenusepakkujaks eespool viidatud õigusnormide tähenduses.

22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud, et kui seda määrust tuleb tõlgendada nii, et see nõuab võistlevas hankemenetluses niisuguste ettevõtjate menetlusest kõrvaldamist, kellega on lisaks sõlmitud otseleping, peab ta esimese astme kohtu otsuse ära muutma ja otsustama, et Autolinee Toscanega ei saanud lepingut sõlmida.

23. Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsustas seega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse (EÜ) nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 (eelkõige mis puudutab selle [sätte] punktides b ja d sõltuvale teenusepakkujale sätestatud keeldu osaleda väljaspool avaliku reisijateveo korraldamiseks pädeva asutuse haldusterritooriumi korraldatavates (extra moenia) hangetes)) tuleb kohaldada ka otselepingutele, mis on sõlmitud enne selle määruse jõustumist? 2. Kas avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riiklik asutus on sõlminud otselepingu kohaliku veoteenuse osutamiseks, võib teoreetiliselt kvalifitseerida „sõltuvaks teenusepakkujaks“ selle määruse tähenduses ja võimaliku eesmärgi analoogia alusel sisetehinguid käsitleva kohtupraktikaga, juhul kui nad on organisatoorselt ja kontrolli seisukohast otseselt seotud ning viimatinimetatu kapitali esindab (täielikult või osaliselt, viimasel juhul koos teiste avalik-õiguslike asutustega) riik ise? 3. Kas määruse (EÜ) nr 1370/2007 kohaldamisalasse kuuluvate teenuste kohta otselepingu sõlmimise korral kujutab asjaolu, et pärast seda asutab see riigiasutus avalik-õigusliku haldusasutuse, kellel on asjaomaste teenuste korraldamise volitused (kusjuures kontsessiooni andmise volitused jäävad ikka ainult riigile) ja kes ei teosta mingit „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellele on teenuste osutamine otse usaldatud, endast asjaolu, mille tõttu jääb kõnesolev teenuste osutamise teatavale isikule usaldamine väljapoole määruse artikli 5 lõike 2 kohaldamisala? 4. Kas asjaolu, et sõlmitud otselepingu esialgne tähtaeg ületab 30-aastast tähtaega, mis lõpeb 3. detsembril 2039 [tähtpäev, mis tuleneb määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäevast], kujutab endast siiski asjaolu, mille tõttu on see otselepingu sõlmimine vastuolus põhimõtetega, mis on sätestatud selle määruse artiklis 5 koostoimes selle artikli 8 lõikega 3, või tuleb asuda seisukohale, et kõikidel õiguslikel eesmärkidel parandab selle mittevastavuse automaatselt lepingu kestuse vähendamine seadusest lähtuvalt (ex lege) (artikli 8 lõike 3 teine lõik) selle 30-aastase tähtajani?“

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

24. Eelotsusetaotlused registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 12. juunil 2017.

25. Kirjalikke seisukohti esitasid Mobit, Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Prantsusmaa ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon.

26. Kohtuistungile, mis toimus 21. juunil 2018, ilmusid suuliste seisukohtade esitamiseks Mobit, Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Itaalia ja Prantsusmaa valitsus ning komisjon.

V. Õiguslik analüüs

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud neli küsimust, mis puudutavad määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 ja artikli 8 lõike 3 tõlgendamist ning mille eesmärk on selgitada välja, kas niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas tuleb võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et seda ettevõtjat kontrollib selles vaidluses teine ettevõtja, nimelt RATP, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.

28. Minu arvates ei takista määruse nr 1370/2007 ükski säte põhikohtuasja asjaoludel sõlmida avaliku veoteenuste lepingut niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.

29. Niisugune lähenemine tuleneb kolmest eraldi ja sõltumatust põhjusest, milleks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud üleminekukord (A‑jagu), selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukord (B‑jagu) ning selle määruse artikli 5 lõike 2 ja artikli 5 lõike 3 omavaheline suhe (C‑jagu).

30. Ammendavuse huvides analüüsin D‑jaos mõisteid „sõltuv teenusepakkuja“ ja „pädev asutus“, mida puudutavad teine ja kolmas küsimus.

A. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud üleminekukorra kohaldatavus niisuguse hankemenetluse suhtes, millega on tegemist põhikohtuasjas

31. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus puudutab määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 kohaldatavust otselepingute suhtes, mis on sõlmitud enne selle määruse jõustumist. Põhikohtuasja kontekstis puudutab see küsimus otselepingu sõlmimist RATP‑ga Prantsusmaal, mis ei ole selle vaidluse ese, kuid võib Mobiti argumentide kohaselt kaasa tuua Autolinee Toscane kõrvaldamise hankemenetlusest, millega on vaidluses tegemist, selle määruse artikli 5 lõike 2 punkti b alusel. ( 4 )

32. Veel enne selle küsimuse arutamist tuleb aga vastata küsimusele, kas niisugune pädev asutus nagu Regione Toscana oli kohustatud järgima niisuguse hankemenetluse raames nagu 2. märtsil 2016 lõppenud hankemenetlus põhikohtuasjas määruse nr 1370/2007 artiklit 5. ( 5 )

33. Minu arvates ja kõigepealt tuleneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekukorrast, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguse hankemenetluse raames, millega on tegemist põhikohtuasjas (1. alajagu).

34. Seejärel analüüsin ammendavuse huvides Mobiti argumenti, et see üleminekukord puudutab ainult selle määruse artikli 5 lõiget 3 ja seda hoolimata asjaolust, et nimetatud määruse artikli 8 lõike 2 sõnastus on selge (2. alajagu).

35. Lõpuks esitan põhjused, miks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekukorda eristada selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukorrast (3. alajagu), kusjuures seda viimast on käsitletud käesoleva ettepaneku B‑jaos.

1. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 kohaldamatus niisuguses hankemenetluses nagu põhikohtuasjas käsitletav

36. Märgin, et määruse nr 1370/2007 artiklis 12 on nähtud ette, et see määrus jõustub 3. detsembril 2009. Selle määruse artikli 8 lõike 2 esimese lõigu esimeses lauses on siiski sätestatud, et avaliku teenindamise lepingute sõlmimine transpordi kohta raudteel ja maanteel peab olema selle määruse artikliga 5 vastavuses alates 3. detsembrist 2019.

37. Teiste sõnadega on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimese lõigu esimese lausega kehtestatud 10‑aastane üleminekuperiood alates selle määruse jõustumisest kuni 2. detsembrini 2019, mille jooksul ei ole liikmesriikide pädevad asutused kohustatud selle määruse artiklit 5 järgima, kui nad sõlmivad niisugust avaliku teenindamise lepingut transpordi kohta maanteel nagu leping, millega on tegemist põhikohtuasjas.

38. Põhikohtuasi puudutab aga lepingu sõlmimist 2. märtsil 2016, s.o enne selle üleminekuperioodi lõppu. ( 6 ) Järeldan, et Regione Toscana ei olnud põhikohtuasja kontekstis kohustatud määruse nr 1370/2007 artiklit 5 järgima.

39. Teisiti oleks see ainult juhul, kui selles vaidluses käsitletava lepingu sõlmimise suhtes kohaldataks riigisisest regulatsiooni, millega on määruse nr 1370/2007 artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, mida selle määruse artikli 8 lõike 2 esimese lõigu teine lause lubab ja isegi õhutab. Sel juhul tuleks asuda seisukohale, et Regione Toscana oli tõesti kohustatud sama vaidluse raames artiklit 5 järgima ja seda selles riigisiseses regulatsioonis kindlaks määratud ulatuses.

40. Miski Euroopa Kohtule edastatud kohtutoimikus ei näita siiski, et Itaalia Vabariik või Regione Toscana oleksid otsustanud rakendada määruse nr 1370/2007 artikli 5 ennetähtaegselt, st enne üleminekuperioodi lõppu. Kui neile esitati kohtuistungil vastav küsimus, kinnitasid Itaalia valitsus ja Regione Toscana, et seda ei rakendatud ennetähtaegselt. Seda, kas see on tõesti nii, peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

41. Seega teen esimese võimalusena Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esitatud küsimustele järgmiselt. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguses hankemenetluses, mis viiakse läbi enne selle määruse artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud üleminekuperioodi lõppu nagu põhikohtuasjas käsitletav menetlus, v.a juhul, kui lepingu sõlmimise suhtes kohaldatakse riigisisest regulatsiooni, millega on see artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, ja selles regulatsioonis ette nähtud ulatuses.

2. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 5 omavahelised suhted

42. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 sõnastusest endast ilmneb, et selles sättes on nähtud ette ajutine erand, mis puudutab selle määruse artiklit 5 tervikuna, nagu väitsid Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP ja Prantsusmaa valitsus.

43. Komisjon on oma tõlgendamissuunistes seoses määrusega nr 1370/2007 siiski kinnitanud, et „kõnealuses kontekstis on asjakohane üksnes artikli 5 lõige 3“. ( 7 ) Mobit on oma kirjalikes seisukohtades selle tõlgendusega nõustunud.

44. Komisjon on niisuguse tõlgenduse põhjendamiseks nendes suunistes esitanud määruse süsteemi puudutava argumendi. Tema sõnul on määruse nr 1370/2007 artikli 5 muud sätted peale selle lõike 3 „aluslepingu üldpõhimõtetest ja vastavast kohtupraktikast leebemad“. Teiste sõnadega sunnib see, kui nende sätete kohaldamine „külmutatakse“ üleminekuperioodiks, pädevaid asutusi täitma rangemaid kohustusi, st neid, mis tulenevad aluslepingu üldpõhimõtetest ja vastavast kohtupraktikast.

45. Minu arvates tuleb see tõlgendus tagasi lükata kolmel järgneval põhjusel.

46. Kõigepealt on see vastuolus määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimese lõigu sõnastusega, milles on viidatud selle määruse artiklile 5 ilma muude täpsustusteta.

47. Seejärel tuleb märkida, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole „ära arvata“ niisuguse üleminekukorra ulatust, nagu on sätestatud määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2, võrreldes nende süsteemi arvesse võttes kohustusi, mis tulenevad kahest õigusaktist, käsitletaval juhul sellest määrusest ja EL toimimise lepingust. Niisugune tegevus kujutaks minu meelest endast ohtlikku pretsedenti, kui arvestada võimude lahususe ja õiguskindluse põhimõtteid.

48. Lõpuks näib, et komisjon püüab tõlgendamise kaudu taaskehtestada piirangut, mille liidu seadusandja kõrvale heitis. Seda määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ulatuse piirangut ei ole selle määruse 23. oktoobril 2007 vastu võetud esimeses redaktsioonis ning liidu seadusandja lükkas selle tagasi ka siis, kui võttis vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. detsembri 2016. aasta määruse (EL) 2016/2338, millega muudetakse määrust nr 1370/2007 riigisiseste raudtee-reisijateveoteenuste turu avamise osas ( 8 ).

49. Muutmismääruse ettepanekus oli komisjon sõnaselgelt välja pakkunud, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ulatust piirataks üksnes selle määruse artikli 5 lõikega 3. ( 9 ) Selle muutmismääruse lõplikus tekstis niisugusena, nagu nõukogu ja Euroopa Parlament selle vastu võtsid, sellist piirangut aga ei ole. ( 10 )

50. Eelnevast järeldan, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 on kindlaks määratud üleminekuperiood, mille jooksul ei ole selle määruse artikli 5 ühelgi sättel siduvat jõudu.

3. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 8 lõike 3 vahelised suhted

51. Järgmistel põhjustel arvan, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 8 lõikega 3 on kehtestatud kaks eraldi üleminekukorda, nagu väidavad RATP, Prantsusmaa valitsus ja komisjon.

52. Kõigepealt rõhutan, et õigusloomeprotsess, mis viis määruse nr 1370/2007 vastuvõtmiseni ja sai alguse komisjoni 26. juuli 2000. aasta ettepanekust, oli eriti pikk ja vaevanõudev. Kestva blokeerumise tõttu nõukogus ( 11 ) tehti komisjoni esialgu välja pakutud tekstis olulisi muudatusi. Konkreetselt tulenevad selle määruse artikli 8 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud üleminekusüsteemid suuresti ühisest seisukohast, mille nõukogu võttis vastu 11. detsembril 2006 ( 12 ).

53. Esiteks puudutavad need kaks lõiget erinevatel perioodidel sõlmitavaid lepinguid. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 püütakse tagada üleminekut uute sõlmitavate lepingute, st nende puhul, mis sõlmitakse pärast 3. detsembrit 2009 – kuupäev, mil see määrus jõustus. ( 13 ) Seevastu selle määruse artikli 8 lõikes 3 on nähtud ette süsteem, mis peab tagama ülemineku pooleliolevate lepingute puhul, mis sõlmiti enne 3. detsembrit 2009.

54. Teiseks on nende kahe üleminekusüsteemi lõpukuupäevad erinevad. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud süsteem kehtib kuni 2. detsembrini 2019. Selle sätte sõnastusest ilmneb nimelt, et selle kohaselt nõutakse nimetatud määruse artikli 5 järgimist alates 3. detsembrist 2019.

55. Selle määruse artikli 8 lõikes 3 on sätestatud, et minevikus sõlmitud lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni, kuid enamiku puhul nendest lepingutest on samas ette nähtud piirkuupäev. Kui tuua üks konkreetne näide, siis otseleping, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis ja millele Mobit põhikohtuasjas viitab, lõpeb 31. detsembril 2039, kuid selle suhtes kohaldatakse eespool viidatud õigusnormis sätestatud korda ainult 3. detsembrini 2039. ( 14 ) Seega on ilmne, et selle teise üleminekusüsteemi kestus ei lange kokku esimese üleminekusüsteemi kestusega, sest esimene lõpeb 2. detsembril 2019.

56. Niisiis lükkab esimene üleminekusüsteem edasi määruse nr 1370/2007 artikli 5 kohaldamist uute sõlmitavate lepingute suhtes kuni 3. detsembrini 2019, samas kui teine üleminekusüsteem välistab selle määruse kohaldamise juba sõlmitud lepingute suhtes kuni nende lõppemise või piirkuupäevani.

57. Kolmandaks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 kehtestatud üleminekusüsteemi ulatus piiratud selle määruse artikliga 5, mille kohaldamine lükati uute sõlmitavate lepingute puhul edasi ajavahemikuks 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019. Seevastu selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekusüsteem ei ole – nagu mulle tundub – piiratud nii, et seda kohaldatakse ühe erisätte suhtes, ning see puudutab niisiis selle määruse kõiki sätteid, mida ei saa pooleliolevate lepingute suhtes kohaldada. ( 15 )

58. Neljandaks näitavad määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimesed sõnad, milleks on „Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist“, et on olemas täiendav üleminekusüsteem, mis on sätestatud lõikes 3. Ka väljend „Lõike 2 kohaldamisel“ selle määruse artikli 8 lõikes 3 viitab sellele, et viimases õigusnormis ette nähtud süsteem on täiendav.

59. Viiendaks tuleneb kavatsus kehtestada kaks eraldi üleminekusüsteemi ka nõukogu ühisest seisukohast ( 16 ), kust määruse nr 1370/2007 artikli 8 tekst pärineb.

60. Kokkuvõtteks – ja nagu täpselt selgitas Prantsusmaa valitsus kohtuistungil – võib märkida, et määruses nr 1370/2007 on nähtud ette kolm eraldi korda olenevalt lepingu sõlmimise kuupäevast, et sobitada omavahel kokku konkurentsile avamise, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse nõuded.

61. Lõplik kord puudutab uusi lepinguid, mis sõlmitakse alates 3. detsembrist 2019 ja peavad olema määrusega nr 1370/2007 täielikult kooskõlas.

62. Esimene üleminekukord puudutab uusi lepinguid, mis sõlmitakse ajavahemikul 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019 ja mille puhul on selle määruse artikli 5 kohaldamine selle määruse artikli 8 lõike 2 alusel peatatud.

63. Teine üleminekukord välistab määruse kohaldamise enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud korras.

64. Järgmises jaos analüüsin, kas see viimane kord on kohaldatav niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas.

B. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 3 kehtestatud üleminekukorra kohaldamine selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes, mis lõpeb pärast selles sättes ette nähtud 30‑aastase tähtaja lõppu (esimene ja neljas küsimus)

65. Oma esimese ja neljanda küsimusega – mida tuleb analüüsida koos – küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 5 lõige 2 on kohaldatav otselepingu sõlmimise suhtes enne selle määruse jõustumist, kui see leping lõpeb pärast selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingute puhul ette nähtud 30‑aastase tähtaja lõppu.

66. Rõhutan taas, et Regione Toscana ei sõlminud põhikohtuasjani viinud menetluses „otselepingut“, sest see menetlus oli pärast määruse nr 1370/2007 jõustumist toimunud võistlev hankemenetlus.

67. Tegelikult puudutab see küsimus otselepingu sõlmimist RATP‑ga Prantsusmaal enne selle määruse jõustumist. Meenutan, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas Autolinee Toscane tuleb põhikohtuasjas käsitletavast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et teda kontrollib RATP. ( 17 )

68. Arvan nagu ka Prantsusmaa valitsus ja komisjon, et määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõige 2 ja eelkõige selle lõike punkt b ei ole kohaldatav otselepingu sõlmimise suhtes enne selle määruse jõustumist selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud korras ning seda järgmistel põhjustel.

69. Esiteks ilmneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktidest a–d, et see üleminekukord puudutab kõiki enne selle määruse jõustumist 3. detsembril 2009 sõlmitud lepinguid. ( 18 )

70. Teiseks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 eesmärk välistada selle määruse kohaldamine selles sättes ette nähtud korras enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes. See välistamine võib minu arvates esineda kahes eraldi vormis.

71. Ühelt poolt ei sea määruse nr 1370/2007 ja konkreetselt selle artikli 5 rikkumine niisuguste lepingute kehtivust kahtluse alla. See ilmneb selle määruse artikli 8 lõike 3 teisest lõigust, mille kohaselt võivad need lepingud „jääda kehtima“.

72. Teiselt poolt „ei võeta“ niisuguseid lepinguid selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu järgi „arvesse“. Ma järeldan sellest sättest, et liikmesriikide pädevad asutused ei tohi võtta enne selle määruse jõustumist sõlmitud lepinguid arvesse siis, kui need on sõlmitud selle määruse artikli 5 alusel.

73. Põhikohtuasjas on tegemist ainult selle teise mõjuga, sest eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas Autolinee Toscane saab kõnesolevast hankemenetlusest kõrvaldada otselepingu tõttu, mis RATP‑ga enne 3. detsembrit 2009 sõlmiti.

74. Kolmandaks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 teises lõigus kindlaks määratud selle üleminekukorra kestus, mis on erinev, olenedes lepingu sõlmimise kuupäevast ja lepingu tüübist.

75. Selles küsimuses ilmneb faktilistest asjaoludest, mille Tribunale amministrativo della Toscana (Toscana maakonna esimese astme halduskohus) on tuvastanud, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on ära toonud ( 19 ) ja millele Euroopa Kohtule seisukohti esitanud pooled ei ole vastu vaielnud, et: – otseleping, mis RATP‑l Prantsusmaal on, ulatub tagasi 1948. aastasse ning – otseleping, mis RATP‑l Prantsusmaal on ja mis kehtis asjakohaste faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel, lõpeb 31. detsembril 2039.

76. Järelikult on lepingu puhul, mis RATP‑l Prantsusmaal on, tegemist määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepinguga, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud.

77. Selle määruse artikli 8 lõike 3 teise lõigu kohaselt võib niisugust liiki leping „jääda kehtima oma tähtaja lõpuni“, „kuid mitte kauemaks kui 30 aastat“.

78. On kahju, et selles viimases sättes ei ole täpsustatud, millest alates hakatakse seda 30‑aastast tähtaega arvestama, nagu märkisid Mobit ja komisjon. Teoreetiliselt on mõeldavad mitu algushetke, näiteks komisjoni esialgse määruse ettepaneku kuupäev (26. juuli 2000) – nagu pakkus Mobit –, määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäev (3. detsember 2009), selle määruse artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekuperioodi lõpule järgnev kuupäev (3. detsember 2019), asjaomase lepingu sõlmimise kuupäev või ka selle lepingu jõustumise kuupäev.

79. Arvan siiski, et selle 30‑aastase tähtaja arvestamise alguskuupäevaks tuleb valida määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäev ja seda kahel järgmisel põhjusel. Esiteks ei võimalda asjaomase lepinguga seotud kuupäeva kasutamine kohaldada kõikide selle määruse artikli 8 lõikes 3 silmas peetud lepingute suhtes ühtsest lahendust. Niisugune olukord tekitaks pädevatele asutustele kohaldamisraskusi ja transpordisektori ettevõtjatele õiguskindlusetust.

80. Teiseks märgin, et selles sättes on silmas peetud kõiki lepinguid, mis sõlmiti enne 3. detsembrit 2009 – kuupäev, mil see määrus jõustus. Seega näib mulle mõistlik oletada, et see kuupäev kujutab endast ka selle määruse artikli 8 lõike 3 teises lõigus selle artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktides b ja c nimetatud lepingute puhul ette nähtud 30‑aastase tähtaja arvestamise alguskuupäeva, nagu oletasid eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Prantsusmaa valitsus.

81. Asjasse puutuvate õigusnormide niisuguse tõlgenduse kohaselt tuleb seega asuda seisukohale, et see 30‑aastane tähtaeg lõpeb 3. detsembril 2039. ( 20 )

82. Oma neljanda küsimusega soovib see kohus teada, kas lepingu suhtes, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis, võib määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukorda kohaldada hoolimata sellest, et see leping lõpeb 31. detsembril 2039, s.o pärast 3. detsembrit 2039, mil lõpeb see 30‑aastane tähtaeg.

83. Mobit väidab selles küsimuses, et RATP‑ga sõlmitud leping ei ole oma kestuse tõttu eespool viidatud õigusnormiga kooskõlas. Mulle näib siiski, et selle seisukoha puhul on aetud segi üleminekukorra kohaldamise tingimused ja selle tagajärjed.

84. Esiteks ilmneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu sõnastusest, et seda üleminekukorda kohaldatakse kõikide enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes ja seda olenemata nende kestusest. Teiseks ei ole selle määruse artikli 8 lõike 3 teises lõigus täpsustatud mitte lepingu liiki, mille suhtes seda korda kohaldatakse, vaid selle korra tagajärgi ja kestust.

85. Asjasse puutuvate õigusnormide niisuguse tõlgenduse kohaselt on vaevalt mingit kahtlust, et lepingu suhtes, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis, võib tõesti kohaldada määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 3 sätestatud üleminekukorda ja seda hoolimata sellest, et see leping lõpeb 31. detsembril 2039, nagu väitsid Autolinee Toscane, RATP, Regione Toscana, Prantsusmaa ja Portugali valitsus ning komisjon. Selle lepingu suhtes saab seda korda siiski kohaldada ainult selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b nimetatud 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039.

86. Seega on määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punkt b kohaldatav niisuguse lepingu suhtes, mis sõlmiti RATP‑ga, alles alates 4. detsembrist 2039. Selle üleminekukorra üsna pikk kestus on seletatav eelkõige asjaoluga, et nõukogus oli raske jõuda selle määruse vastuvõtmises kokkuleppele. ( 21 )

87. Eelneva põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele ja neljandale küsimusele järgmiselt. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 5 lõiked 2 ja 3 ei ole 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039, selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes kohaldatavad ning seda vaatamata sellele, et see leping lõpeb pärast 3. detsembrit 2039.

88. Täpselt samamoodi nagu vastus, mis on välja pakutud käesoleva ettepaneku A‑jaos, võimaldab ka see vastus vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu kõikidele küsimustele. Kolmanda võimalusena analüüsin järgmises jaos, kas määruse nr 1370/2007 artiklit 5 võib tõlgendada nii, et ettevõtja tuleb võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et teda kontrollib ettevõtja, kellega on enne seda sõlmitud otseleping.

C. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2 sätestatud sõltuvate teenusepakkujate tegevuse geograafilise keskendatuse nõudega seotud sanktsiooni laad

89. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine ja kolmas küsimus põhinevad eeldusel, mida tuleb eraldi analüüsida, st võimalusel või isegi kohustusel kõrvaldada niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas võistlevast hankemenetlusest määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 tähenduses sel põhjusel, et selle ettevõtjaga või niisuguse teda kontrolliva ettevõtjaga nagu RATP-ga selles vaidluses on sõlmitud otseleping selle määruse artikli 5 lõike 2 tähenduses.

90. Tagapool esitatud põhjustel arvan, et see eeldus on ekslik. Olen nõus komisjoni seisukohaga, et ettevõtjat ei saa võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et temaga on lisaks sõlmitud otseleping.

91. Meenutan, et määruse nr 1370/2007 artikkel 5 annab pädevale asutusele võimaluse vabalt otsustada, kas valida otselepingu sõlmimine, mida reguleerib selle määruse artikli 5 lõige 2, või võistlev hankemenetlus, mida on nimetatud selle määruse artikli 5 lõikes 3.

92. Selle valikuvabaduse puhul kehtib siiski sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue, kui pädev asutus otsustab sõlmida otselepingu. Selle keskendatuse põhimõttega, mille sisu on täpsustatud määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2, püütakse ära hoida võimalikud konkurentsimoonutused, mis on tingitud sellest, et võistlevas hankemenetluses osaleb sõltuv teenusepakkuja, kelle suhtes kohaldatakse ilma konkurentsita sõlmitud lepingu raames soodsamaid majandustingimusi.

93. Ükski Euroopa Kohtule seisukohti esitanud menetlusosaline ei ole vaielnud vastu sellele, et sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue on põhimõtteliselt olemas. Küll on need menetlusosalised aga esitanud lahknevad arvamused selle nõude rikkumise puhuks ette nähtud sanktsiooni kohta.

94. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on lähtunud eeldusest, et selleks sanktsiooniks on sõltuvate teenusepakkujate kõrvaldamine igasugusest võistlevast hankemenetlusest. Sellel seisukohal olid Mobit ja Itaalia valitsus.

95. Seevastu Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Prantsusmaa valitsus ja komisjon väidavad, et sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses ei too kaasa mitte selle ettevõtja menetlusest kõrvaldamist, vaid hoopis selle ettevõtja otselepingu kehtetuse.

96. Minu arvates ei saa määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud geograafilise keskendatuse nõude järgimata jätmine kaasa tuua mingeid tagajärgi võistlevale hankemenetlusele selle määruse artikli 5 lõike 3 tähenduses.

97. Esiteks märgin, et geograafilise keskendatuse nõue on sätestatud määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2, mis reguleerib otselepinguid, mitte selle määruse artikli 5 lõikes 3, milles on peetud silmas võistlevas hankemenetluses sõlmitud lepinguid.

98. Teiseks tuleneb see tõlgendus määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 sõnastusest. Selle määruse artikli 5 lõike 2 punktist b ja eelkõige väljendist „käesoleva lõike kohaldamise tingimuseks on“ ilmneb, et sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue on riigisisese hankemenetluse õiguspärasuse eeltingimus.

99. Kolmandaks kõneleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 teise lause sõnastus samuti selle vastu, et ettevõtjaid, kellega on sõlmitud otseleping, võib menetlusest kõrvaldada, sest selles on sõnaselgelt nõutud, et see menetlus oleks „avatud võrdselt kõikidele ettevõtjatele“. Selles küsimuses rõhutan, et selle määruse artikli 5 lõikes 3, mis puudutab võistlevaid hankemenetlusi, ei ole mingit viidet selle määruse artikli 5 lõike 2 punktiga b kehtestatud geograafilise keskendatuse nõudele ega ühelegi samalaadsele nõudele.

100. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 esimese lause alguses oleva väljendi „Iga pädev asutus, kes pöördub kolmanda osapoole poole, kes ei ole sõltuv teenusepakkuja“ formalistlik tõlgendus võib mõistagi viia mõttele, et kõik sõltuvad teenusepakkujad kõrvaldatakse automaatselt võistlevatest hankemenetlustest. Tegelikult on selle väljendiga tingimata silmas peetud ainult asjaomase pädeva asutuse, st võistleva hankemenetluse korraldaja sõltuvaid teenusepakkujaid.

101. Selle väljendi ulatus ei ole niisugune, mille kohaselt tuleb võistlevatest hankemenetlustest kõrvaldada iga sõltuv teenusepakkuja, vaid niisugune, mis kohustab looma konkurentsi alati, kui pädev asutus ei sõlmi vastavalt määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikele 2 otselepingut. Teiste sõnadega on pädevad asutused kohustatud kasutama kas otselepingu sõlmimist või võistlevat hankemenetlust ( 22 ) ning juhul, kui nad valivad selle viimase menetluse, on nad ka kohustatud avama selle kõikidele ettevõtjatele.

102. Neljandaks on komisjoni pakutud tõlgendus kooskõlas ühe määruse nr 1370/2007 eesmärgiga, milleks on võistlevate hankemenetluste suurem kasutamine avaliku veoteenuse lepingute sõlmimisel. ( 23 ) Selle tõlgenduse kohaselt võib sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses kaasa tuua nende otselepingute kehtetuse, mis on temaga sõlmitud. ( 24 ) Minu arvates on vaevalt mingit kahtlust, et see sanktsioon võib veenda sõltuvat teenusepakkujat mitte võistlevas hankemenetluses osalema. Sellegipoolest on igal sõltuval teenusepakkujal täielik õigus osaleda võistlevates hankemenetlustes, mis on tänu sellele tegelikud.

103. Eelnevast järeldan, et määruse nr 1370/2007 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui niisugune avaliku veoteenuse leping nagu põhikohtuasjas sõlmitakse võistlevas hankemenetluses ettevõtjaga, keda kontrollib teine ettevõtja, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.

104. Küll aga võib sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses kahtluse alla seada – kui on – selle ettevõtja või teda kontrolliva ettevõtjaga sõlmitud otselepingu eeldusel, et artikkel 5 on kohaldatav. ( 25 ) Rõhutan, et see küsimus jääb minu arvates põhikohtuasja eseme alt välja.

D. Mõisted „sõltuv teenusepakkuja“ ja „pädev asutus“ määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktides b ja j ning artikli 5 lõikes 2 (teine ja kolmas küsimus)

105. Nagu RATP, Autolinee Toscane, Prantsusmaa valitsus ja komisjon, arvan ka mina, et teisele ja kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata.

106. Käesoleva ettepaneku eelnevates jagudes välja pakutud vastustest ilmneb, et määrusega nr 1370/2007 ei ole põhikohtuasja asjaoludel vastuolus avaliku veoteenuse lepingu sõlmimine niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.

107. Ammendavuse huvides vastan käesolevas jaos siiski lühidalt teisele ja kolmandale küsimusele.

108. Oma teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti j ja artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, kes on selle asutusega organisatoorselt ja kontrolli poolest otseselt seotud ning kelle kapital kuulub riigile.

109. Selle kohtu selgituste kohaselt on nimetatud küsimuse eesmärk selgitada RATP staatust selle määruse seisukohast.

110. Minu arvates sõltub vastus sellele küsimusele suuresti tuvastatud faktilistest asjaoludest, mis kuuluvad riigisisese kohtu pädevusse.

111. Täpsemalt peab riigisisene kohus kontrollima, kas pädev asutus teostab kõnesoleva ettevõtja üle „kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga“, lähtudes määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktis a kindlaks määratud kriteeriumidest.

112. Nagu Mobit õigesti rõhutas, ei ole „sõltuvaks teenusepakkujaks“ kvalifitseerimisel oluline asjaolu, et niisugune ettevõtja nagu RATP on õiguslikult vormilt avalik-õiguslik juriidiline isik. Määruses nr 1370/2007 ei ole nimelt vastavalt selle põhjendusele 12 tehtud mingit vahet avalik-õiguslike ja eraõiguslike ettevõtjate vahel.

113. Kolmanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tuleb tõlgendada nii, et vastavalt sellele sättele sõlmitud otselepingu võib seejärel selle kohaldamisalast välja jätta asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse ülemineku tõttu asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega on sõlmitud nende teenuste kohta otseleping.

114. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on see küsimus esitatud vajadusest teha kindlaks RATP osutatavate veoteenuste sesiukohalt pädev asutus. Selle kohtu sõnul võib see pädev asutus olla kas Prantsuse riik – kellele on jäänud õigus RATP‑le antud kontessiooni tegelikult käsutada – või Syndicat des transports d’Île de France (edaspidi „STIF“) – haldusasutus, keda Prantsuse riik alates 2004. aastast enam ei kontrolli ja kellele on antud Pariisi regioonis transpordi korraldamise ülesanded. See kohus rõhutab siiski, et STIF‑il ei ole pädevust, mis puudutab RATP‑le ex lege antava kontsessiooni haldamist, korda, eset ja andmist.

115. Taas on mul tunne, et vastus sellele küsimusele sõltub suuresti faktiliste asjaolude kontrollimisest, mida peab tegema riigisisene kohus.

116. Lähtudes mõiste „pädev asutus“ määratlusest määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktis b, võib asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse ülemineku järel STIF‑ile kujutleda kolme juhtumit: – õigus hallata avalikku reisijatevedu asjaomases geograafilises piirkonnas on jäänud ainult Prantsuse riigile; – see õigus jaguneb nüüd Prantsuse riigi ja STIF‑i vahel või – see õigus kuulub eranditult STIF‑ile.

117. Otsustades, kas RATP‑ga sõlmitud otseleping kuulub endiselt määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 kohaldamisalasse, peab riigisisene kohus tegema kõigepealt kindlaks, kas Prantsuse riik ja/või STIF tuleb kvalifitseerida pädevateks asutusteks. Seejärel on vaja hinnata, kas on täidetud „sarnase kontrolli“ ja sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse tingimused.

118. Esitatud küsimuse sõnastuse järgi otsustades arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et STIF ei teosta RATP üle „sarnast kontrolli“ määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 tähenduses. Järelikult kuulub RATP leping endiselt selle sätte kohaldamisalasse, hoolimata asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse üleminekust STIF‑ile, kui esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos STIF‑iga riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.

119. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele ja kolmandale esitatud küsimusele järgmiselt.

120. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist j lähtudes tuleb tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, tingimusel et see asutus teostab selle isiku üle „kontrolli, mis on sarnane“ tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga.

121. Lisaks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tõlgendada nii, et veoteenuste korraldamise õiguse üleminek riigiasutuselt asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega leping on sõlmitud, ei too kaasa sõlmitud lepingu väljaarvamist selle sätte kohaldamisalast, tingimusel, et esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos selle asutusega riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see asutus isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.

VI. Ettepanek

122. Eelneva põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70, artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguses hankemenetluses, mis viiakse läbi enne selle määruse artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud üleminekuperioodi lõppu nagu põhikohtuasjas käsitletav menetlus, v.a juhul, kui lepingu sõlmimise suhtes kohaldatakse riigisisest regulatsiooni, millega on see artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, ja selles regulatsioonis ette nähtud ulatuses. 2. Teise võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039, selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes kohaldatav ning seda vaatamata sellele, et see leping lõpeb pärast 3. detsembrit 2039. 3. Kolmanda võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artiklit 5 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui niisugune avaliku veoteenuse leping nagu põhikohtuasjas sõlmitakse võistlevas hankemenetluses ettevõtjaga, keda kontrollib teine ettevõtja, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping. 4. Järgmise võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist j lähtudes tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, tingimusel et see asutus teostab selle isiku üle „kontrolli, mis on sarnane“ tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga.

Lisaks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tõlgendada nii, et veoteenuste korraldamise õiguse üleminek riigiasutuselt asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega leping on sõlmitud, ei too kaasa sõlmitud lepingu väljaarvamist selle sätte kohaldamisalast, tingimusel et esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos selle asutusega riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see asutus isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2007, L 315, lk 1.

( 3 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.

( 4 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.

( 5 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 16.

( 6 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 16.

( 7 ) Komisjoni teatis tõlgendamissuuniste kohta seoses määrusega (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel (ELT 2014, C 92, lk 1), punkt 2.6.1.

( 8 ) ELT 2016, L 354, lk 22. See muutmismäärus jõustus selle artikli 2 kohaselt 24. detsembril 2017.

( 9 ) Ettepanek: Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb raudtee-reisijateveoteenuste siseturu avamist, 30.1.2013, COM(2013) 28 final, lk 7 ja 16.

( 10 ) Vt määruse 2016/2338 artikli 1 punkt 9.

( 11 ) Vt eelkõige komisjoni muudetud ettepanek: Nõukogu ja Euroopa Parlamendi määrus avaliku reisijateveoteenuse osutamise kohta raudteel ja maanteel, 20.7.2005, KOM(2005) 319 (lõplik), lk 4: „Juba viis aastat on see ettepanek olnud nõukogus blokeeritud. Kompromissi ühisele seisukohale jõudmiseks ei ole leitud, kuna liikmesriigid on eriarvamustel isegi maismaatranspordi konkurentsile avamise ulatuse osas, arvestades eelkõige turu avamise erinevaid kogemusi selles valdkonnas.“

( 12 ) Nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1, vt eelkõige lk 9 ja 17).

( 13 ) Vt määruse nr 1370/2007 artikkel 12.

( 14 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 75–85.

( 15 ) Peale määruse nr 1370/2007 artikli 5 võib selle määruse artikli 8 lõikega 3 kehtestatud üleminekusüsteem puudutada eelkõige kohustust sõlmida avaliku teenindamise leping (artikkel 3), hüvitamisreegleid (artikli 4 lõiked 1 ja 2 ning artikkel 6) või ka norme, mis reguleerivad lepingu kestust (artikli 4 lõiked 3 ja 4).

( 16 ) Nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1), lk 17: „Nõukogu teeb mitmeid muudatusi komisjoni välja pakutud üleminekusätetesse, et anda ametiasutustele ja teenuseosutajatele piisavalt aega uue õigusliku raamistikuga kohanemiseks. Esiteks, määrus jõustub kolm aastat pärast selle avaldamist. Kaheteist aasta pärast tuleb raudteel ja maanteel osutatavate avalike teenuste lepingud sõlmida vastavalt määrusele. […]

Enne määruse jõustumist sõlmitud lepingute osas on ühises seisukohas ette nähtud üleminekukord, mis suures osas kattub parlamendi esimesel lugemisel esitatud ettepanekutega. Nõukogu püüab saavutada tasakaalu ühelt poolt põhimõtte pacta sunt servanda järgimise ja teiselt poolt turgude liiga pikaks ajaks sulgemise vältimise vahel. […]“ (kohtujuristi kursiiv).

( 17 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.

( 18 ) Rõhutan, et need kaks kuupäeva, millel määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõige 3 põhineb, vastavad esiteks kuupäevale, mil komisjon oma esialgse määruse ettepaneku esitas (26. juuli 2000), ja teiseks kuupäevale, mil see määrus jõustus (3. detsember 2009). Vt nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1), eelkõige lk 17.

( 19 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.

( 20 ) Meenutan, et tähtaegade arvutamise klassikalised reeglid näevad ette, et kui tähtaeg on väljendatud aastates, on dies ad quem viimase aasta see päev, mille kuupäev vastab dies a quo kuupäevale. Vt Baselis 16. mail 1972 alla kirjutatud Euroopa konventsiooni tähtaegade arvutamise kohta artikli 4 lõige 2. Euroopa Kohus on sellele konventsioonile viidanud 11. novembri 2004. aasta kohtuotsuses Toeters ja Verberk (C‑171/03, EU:C:2004:714, punkt 34).

( 21 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 51.

( 22 ) Seda, et need kaks määruse nr 1370/2007 artiklis 5 ette nähtud lepingu sõlmimise menetlust välistavad teineteist vastastikku, kinnitab selle määruse artikli 2 punktis h toodud mõiste „otselepingu sõlmimine“ määratlus: „avaliku teenuse lepingu sõlmimine konkreetse avaliku teenuse pakkujaga ilma eelneva võistleva pakkumismenetluseta“.

( 23 ) Vt eelkõige määruse nr 1370/2007 põhjendused 6 ja 7.

( 24 ) Meenutan, et määrused on tervikuna siduvad ja vahetult kohaldatavad kõikides liikmesriikides, nagu on nähtud ette ELTL artikli 288 teises lõigus. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib määrus oma laadi ja otstarbe tõttu liidu õigusallikate süsteemis anda eraõiguslikele isikutele õigusi, mida riigisisesed kohtud on kohustatud kaitsma (vt eelkõige 14. detsembri 1971. aasta kohtuotsus Politi, 43/71, EU:C:1971:122, punkt 9, ning 17. septembri 2002. aasta kohtuotsus Muñoz ja Superior Fruiticola, C‑253/00, EU:C:2002:497, punkt 27).

( 25 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 65–88 B‑jaos.