ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kaitseõiguste tagamine on liidu õiguse aluspõhimõte, mille lahutamatu osa on õigus olla ära kuulatud, ja seda tuleb kohaldada kõigi isikute suhtes.

Konkreetsemalt on dumpinguvastase uurimismenetluse kontekstis kaitseõiguse ja õiguse olla ära kuulatud tagamisel niisugustes menetlustes määrav tähtsus. Nende õiguste tagamine eeldab, et huvitatud ettevõtjatele tagatakse haldusmenetluses võimalus tõhusalt väljendada oma seisukohta väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite kohta, millele komisjon viitab, et põhjendada oma väidet dumpingu ja sellest tuleneva kahju olemasolu kohta.

Seevastu ei saa nende õiguste tagamine panna institutsioonidele kohustust huvitatud ettevõtjate seisukohtadega nõustuda. Huvitatud ettevõtjate seisukoha tegelik esitamine nõuab ainult seda, et seisukoha saaks esitada õigeaegselt, et liidu institutsioonid saaksid seda arvesse võtta ja hinnata nõutava hoolsusega selle asjakohasust vastuvõetava õigusakti sisu seisukohast.

(vt punktid 38, 40, 41 ja 43)
Liidu konkurentsiõiguse valdkonnas on kaitseõiguste tagamiseks nõutav, et uurimise all olev ettevõtja saab haldusmenetluses esitada tõhusalt oma seisukoha nende väidetavate faktiliste asjaolude ja dokumentide tõelevastavuse ning asjakohasuse kohta, millele viitab komisjon selleks, et põhjendada väidet aluslepingu rikkumise toimepanemise kohta. Ettevõtjale oma seisukohtade esitamiseks määratud tähtaeg peab olema kooskõlas kaitseõiguste tagamisega.

Seega on kaitseõigusi rikutud ning järelikult tuleb komisjoni otsus tühistada, kui hagejad tõendavad piisavalt mitte seda, et kui menetlusnormi rikkumisi ei oleks esinenud, oleks vaidlustatud otsuse sisu olnud teistsugune, vaid et nad oleks saanud end paremini kaitsta, kui menetluses ei oleks esinenud puudusi, st kui neil oleks olnud piisavalt aega teha oma seisukoht teatavaks. Selle hindamiseks tuleb ennast asetada selle haldusmenetluse hetke, mille tulemusel vaidlustatud otsus vastu võeti.

(vt punktid 68, 71, 72, 77 ja 82)
Põhjendus on ebapiisav otsusel, milles esiteks järeldatakse, et varasemat kaubamärki on määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 42 lõike 2 tähenduses tegelikult kasutatud, ja milles teiseks ei ole täpsustatud, mil määral esitatud tõendid toetavad nimetatud järeldust seoses iga kauba ja teenusega või iga kauba ja teenuse kategooriaga, mille osas selline kasutamine on tuvastatud. Selle sätte kohaselt peab Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) apellatsioonikoda tuvastama vastavuse ühelt poolt kaupade või teenuste, mille puhul apellatsioonikoja hinnangul on tegelik kasutamine tõendatud, ning teiselt poolt kõigi või osa kaupade või teenuste vahel, mille jaoks see kaubamärk on registreeritud, et järgnevalt saaks anda hinnangu segiajamise tõenäosusele.

Ühtlustamisameti otsuses selline täpsuse puudumine teeb võimatuks kontrollida määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 viimase lause apellatsioonikojapoolset kohaldamist. Määruse artikli 42 lõigete 2 ja 3 sätetest nähtub, et kui kaubamärk on registreeritud kaupade või teenuste kategooria jaoks, mis on nii lai, et võimaldab eristada kategooriasiseselt mitut iseseisvalt vaadeldavat alamkategooriat, toob vastulausemenetluses kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamine üksnes osa kaupade või teenuste suhtes kaasa kaitse vaid selle või nende alamkategooriate jaoks, mis hõlmavad kaupu või teenuseid, mille jaoks kaubamärki on tegelikult kasutatud. Kui kaubamärk on seevastu registreeritud täiesti täpselt ja piiritletult kindlaks määratud kaupade või teenuste jaoks nii, et kategooriasiseselt ei ole võimalik teha olulisi jaotusi, hõlmab vastulausemenetluses kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamine nimetatud kaupade või teenuste suhtes tingimata kogu seda kategooriat.

Nii tuleb apellatsioonikojal siis, kui tõendid kasutamise kohta on esitatud neist kategooriatest, mille jaoks varasem kaubamärk on registreeritud ja millel põhineb vastulause, üksnes mõne kauba või teenuse kohta, otsustada, kas selle kategooria sees on olemas iseseisvaid alamkategooriaid, kuhu kuuluvad kaubad ja teenused, mille osas kasutamine on tõendatud, nii et tuleb asuda seisukohale, et asjaomased tõendid on esitatud üksnes selle kaupade või teenuste alamkategooria kohta, või vastupidi ei ole võimalik selliseid alamkategooriaid eristada.

(vt punktid 23–25)
Kuigi määruse nr 1262/2001, milles sätestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/2001 üksikasjalikud rakenduseeskirjad sekkumisametite teostatava suhkru kokkuostu ja müügi osas, artikli 9 lõike 5 teises lõigus on ette nähtud, et kui suhkur ladustatakse rendile võetud laos, on suhkru ladustamise kulusid lubatud suurendada kuni 35%, ei ole seal aga täpsustatud, mil viisil ja mis ulatuses peavad liikmesriigid läbi viima kontrolle, enne kui nad suurendavad selles sättes ette nähtud ulatuses kulusid. Siiski kehtestatakse määruse nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta artikli 8 lõikega 1, mis on analoogses sõnastuses esitatud määruse nr 1290/2005 artikli 9 lõikes 1, liikmesriikidele kohustus võtta vajalikud meetmed veendumaks, et Euroopa põllumajandusfondide rahastatavad tehingud sooritatakse tegelikult ja nõuetekohaselt, ning tõkestada ja uurida eeskirjade eiramist ning nõuda eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summad tagasi, isegi kui liidu konkreetses õigusaktis ei ole sõnaselgelt ette nähtud ühe või teise kontrollimeetme vastuvõtmist. Sellest tulenevalt peavad liikmesriigid looma haldus- ja kohapealsete kontrollide süsteemi, mis võimaldab tagada, et kõnealuse abi andmise sisulised ja formaalsed tingimused on nõuetekohaselt täidetud. Kui niisugust kontrollisüsteemi ei ole loodud või liikmesriik on selle loonud puudulikult, nii et kahtlused nimetatud tingimuste täitmise osas jäävad püsima, siis on komisjonil põhjust jätta teatavad asjaomase liikmesriigi tehtud kulutused kinnitamata.

Määruse nr 1262/2001 artikli 9 lõike 5 teise lõigu sõnastusest aga tuleneb kaudselt, kuid tingimata, et sekkumisamet peab summat vähem suurendama, kui lao rentimisel abisaajale tegelikult tekkinud kulud jäävad alla kõnealuse 35% ülempiiri. Fondide kantavate kulutuste seaduslikkust ja nõuetekohasust saab kontrollida üksnes individuaalse kontrolli käigus hoiulevõtja esitatud tõendite alusel, mis puudutavad esiteks asjaolusid, mis sundisid kasutama välist ladu, ning teiseks lisakulusid, mille nimetatud lao kasutamine kaasa tõi. Nimelt kahjustatakse kontrolli puhul, mille eesmärk on kindlaks teha, kas abisaaja kantud tegelikud kulud lao rentimise käigus vastavad tõepoolest summa 35% võrra suurendamisele, tõsiselt selle tõhusust või muudetakse kontroll lausa võimatuks juhul, kui vastavat summat suurendada pelgalt asjaomase turu olukorda puudutava üldise teabe alusel nagu sarnaste toodete puhul turul kohaldatavate hindade skaalad või andmed sobivate ladude vähesuse kohta.

Sellest järeldub, et määruse nr 1262/2001 artikli 9 lõike 5 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on nõutav, et liikmesriigid seavad sisse kontrollisüsteemi, mis võimaldab igal üksikjuhtumil kindlaks teha, kas renditud laos suhkru ladustamise kulud olid tegelikud, nii et fondide kanda jääksid üksnes kulutused, mis on abisaaja poolt nõuetekohaselt põhjendatud ja viimasele tegelikult tekkinud.

(vt punktid 52–54, 57 ja 58)
Selles kontekstis kuulub küsimus, kas siseriikliku karistusõiguse kohaselt kogutud teabe liikmesriigi prokuröri või pädeva konkurentsiasutuse poolt komisjonile edastamine on õiguspärane, siseriikliku õiguse kohaldamisalasse. Lisaks puudub liidu kohtul pädevus kontrollida, kas liikmesriigi asutuse vastuvõetud akt on siseriikliku õiguse seisukohast õiguspärane. Seega, kuna kõnealuste dokumentide edastamist ei ole liikmesriigi kohus õigusvastaseks tunnistanud, ei saa asuda seisukohale, et need dokumendid on lubamatud tõendid, mis tuleks toimikust eemaldada.

Mis puudutab konkreetsemalt haldusmenetlust konkurentsiasjades, siis määruse nr 1/2003 artikli 12 lõikega 2 kehtestatud keeld kasutada komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste poolt oma uurimispädevust teostades saadud teavet tõendina muul eesmärgil kui see, mille jaoks teave hangiti, vastab konkreetsele eesmärgile, milleks on vajadus tagada komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste poolt oma ülesannete täitmisel teabe kogumisega kaasnevate menetluslike tagatiste järgimine, võimaldades samas neil asutustel omavahel teavet vahetada. Sellest keelust ei saa siiski automaatselt tuletada komisjonile kehtivat üldist keeldu kasutada tõendina teavet, mille mõni siseriiklik asutus on saanud oma ülesannete täitmisel.

Liidu õiguse kohaselt ei saa olla lubatavad tõendid, mille saamisel on täielikult eiratud tõendite kogumiseks ette nähtud menetlust, mille eesmärk on kaitsta asjassepuutuvate isikute põhiõigusi. Selle menetluse kohaldamist tuleb seega käsitada ELTL artikli 263 lõike 2 tähenduses olulise menetlusnormina. Olulise menetlusnormi rikkumine toob aga tagajärjed kaasa olenemata sellest, kas rikkumisega on tekitatud kahju isikule, kes rikkumise esile on toonud.

Kuigi konkurentsiasja käsitlevas haldusmenetluses komisjoni poolt uurimiste käigus kogutud teavet ei või kasutada muul eesmärgil kui see, mis on märgitud kontrollimise volituses või otsuses, millega määratakse kontrollimine, ei saa sellest siiski järeldada, et komisjonil on keelatud alustada uurimismenetlust selleks, et kontrollida niisuguse teabe tõelevastavust, mille ta juhuslikult sai teada varasema kontrollimise käigus, või seda teavet täiendada, juhul kui kõnealune teave viitab aluslepingu konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva tegevuse esinemisele. Sellise uue uurimise raames on komisjonil õigus nõuda uusi koopiaid esimese uurimise käigus saadud dokumentidest ja kasutada neid tõenditena teise uurimise esemeks oleva juhtumi puhul, ilma et see riivaks asjaomaste ettevõtjate kaitseõigusi.

Seega ei ole ka palve, et ettevõtja esitaks uuesti dokumendid, mis ta juba esimese uurimise käigus esitas, õigusvastane, vaid see on vältimatult vajalik tingimus selleks, et neid dokumente saaks teise uurimise raames kasutada.

(vt punktid 54, 55, 69, 104 ja 157)
Ülekaaluka üldise huvina määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 viimase lauseosa tähenduses ei saa arvesse võtta erihuvi, millele võib osutada dokumendiga tutvumise õiguse taotleja, keda see dokument isiklikult puudutab. Mis lisaks puudutab taotleja vajadust tutvuda vaidlusaluste dokumentidega, et tal oleks võimalik oma õigusi võistlevas auditimenetluses tõhusalt maksma panna, siis tuleb märkida, et isegi kui oletada, et niisugune õigus selle dokumendiga tutvumiseks on olemas, ei saa seda õigust teostada määrusega nr 1049/2001 konkreetselt üldsusele dokumentidega tutvumiseks loodud vahenditega.

(vt punktid 75 ja 76)
Dokumendid, mis seonduvad glüfosaadi toimeainena esimese turuleviimise loaga, mis väljastati nõukogu direktiivi 91/414 taimekaitsevahendite turuleviimise kohta alusel, ei sisalda teavet heitmete kohta keskkonda määruse nr 1367/2006 keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise Århusi konventsiooni sätete kohaldamise kohta ühenduse institutsioonide ja organite suhtes artikli 6 lõike 1 esimese lause tähenduses.

Selline toimeaine nagu glüfosaat peab olema liidu tasandil heaks kiidetud enne, kui seda võib lisada taimekaitsevahendite – millele omakorda on vaja liikmesriigi luba tagamaks, et nende ainete koostis vastab määruse nr 1107/2009 taimekaitsevahendite turulelaskmise kohta artiklis 29 ette nähtud lubamise nõuetele – koostisesse. Peale selle ei ole toimeaine „glüfosaat“ liidu tasandil hindamisel ja heakskiitmisel veel põhimõtteliselt mingisugust seost selle aine hilisema konkreetse kasutamisega. Nimelt ei hõlma toimeaine „glüfosaat“ heakskiitmine mingil määral selle aine kasutamise lubamist eraldivõetuna. Alles siis, kui see aine lisatakse liikmesriigi poolt heaks kiidetud taimekaitsevahendi koostisesse, saab seda ainet kasutada. Seega, kuigi on tõsi, et selline toimeaine nagu glüfosaat heidetakse varem või hiljem keskkonda, on see nii vaid sellise taimekaitsevahendi vahendusel, mille suhtes kehtib loamenetlus.

Neil tingimustel tuleb tõdeda, et alles teatava taimekaitsevahendi turule laskmiseks korraldatavas loamenetluses hindab liikmesriik võimalikke heiteid keskkonda ning alles siis selgub konkreetne teave toimeaine ja seda sisaldava taimekaitsevahendi koostise ja sellistel asjaoludel võimalike tegelike või ettenähtavate heitmete koguse, kuupäeva ja koha kohta. Kuna liikmesriigi poolt oma territooriumil lubatud taimekaitsevahendi kasutamise tingimused ja koostis võivad oluliselt erineda liidu tasandil hinnatud toodete omadest toimeaine heakskiitmise ajal, siis dokumentides, mis seonduvad glüfosaadi toimeainena esimese turuleviimise loaga, toodud teave ei puuduta heitmeid, mille juhtimine keskkonda on ettenähtav, ning sellel teabel on keskkonda juhitavate heitmetega kõige enam vaid seos.

(vt punktid 82, 88, 90 ja 91)
Põhimõtteliselt on kahju põhjuste paljususe korral kohaldatavad kaks põhjusliku seose teooriat, nimelt tingimuste võrdväärsuse teooria ja asjakohase põhjusliku seose teooria. Liidu õiguses tundub, et pooldatakse asjakohase põhjusliku seose teooriat. Nimelt saab liitu pidada vastutavaks ainult niisuguse kahju eest, mis tuleneb asjassepuutuva institutsiooni õigusvastasest tegevusest piisavalt otseselt, ning hageja peab tõendama, et ilma süülise käitumiseta ei oleks kahju tekkinud ja selline käitumine on kahju tekkimisel otsustava tähtsusega.

Peale selle, kui esiteks on institutsioonile süükspandav tegevus osa ulatuslikumast protsessist, milles kolmandad isikud osalesid, ja teiseks on väidetava kahju vahetu põhjus ühe sellise kolmanda isiku sekkumine, peab kohus kontrollima, kas niisugune sekkumine oli vältimatu üksnes süükspandud tegevuse tõttu või oli see hoopis autonoomne tahteavaldus. Autonoomse tahteavalduse korral tuvastab kohus põhjusliku seose katkemise. Lisaks piirab ELTL artikli 340 teist lõiku puudutav kohtupraktika liidu vastutuse kahjuga, mille on otseselt või piisavalt otseselt põhjustanud asjassepuutuva institutsiooni õigusvastane tegevus, mis välistab eelkõige selle, et liidu vastutus hõlmab kahju, mis on sellise tegevuse üksnes kauge tagajärg. Sellega seonduvalt ei piisa põhjusliku seose tuvastamiseks ainuüksi sellest, et õigusvastane tegevus oli kahju tekkimise vajalik eeltingimus selles mõttes, et ilma selle tegevuseta ei oleks kahju tekkinud.

Sellele vaatamata ei välista niisugused kohtupraktikast tulenevad põhimõtted täielikult tingimuste võrdväärsuse teooria kohaldamist ja lubab üksnes järeldada, et kui institutsiooni süülise käitumise ja kahju vahel on kauge seos ning kohus tuvastab põhjusliku seose katkemise, tuleb tingimuste võrdväärsuse teooria kõrvale jätta. Järelikult võib liidu kohus juhul, kui kahju on vastupidi otseselt või piisavalt otseselt põhjustanud institutsiooni süüline käitumine ja kui niisuguse süülise käitumise ja kahju vahel ei ole nii kauget seost, et põhjuslik seos katkeks, kohaldada tingimuste võrdväärsuse teooriat.

(vt punktid 64 ja 67–70)
Pealegi asjaolu, et hagiavalduses ja kaebuses sisalduvate väidetega vaidlustatakse akti sisemine või teise võimalusena formaalne õiguspärasust, ei võimaldaks iseenesest tuvastada, et neid väiteid võib pidada väideteks, mis on otseselt seotud. Mõisted „sisemine õiguspärasus” ja „formaalne õiguspärasus” on nimelt liiga laiad ja abstraktsed arvestades asjaomase vaidluspunkti täpset eset, et tagada, et selline seos võiks olla üksnes ühte või teist nendest mõistetest puudutavate väidete vahel.

Hagiavalduse ja kaebuse vastavuse põhimõtte rakendamine ja selle kontroll liidu kohtu poolt peavad tagama, et samal ajal peetakse täielikult kinni esiteks tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest, mis on liidu õiguse üldpõhimõte ja sisaldub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47, selleks et huvitatud isikul oleks võimalik nõuetekohaselt vaidlustada teda kahjustav ametisse nimetava asutuse otsus, ja teiseks õiguskindluse põhimõttest, et ametisse nimetaval asutusel oleks võimalik kaebuse staadiumis teada, milline on huvitatud isiku kriitika vaidlustatud otsuse suhtes. Seega kuigi kaebuse ja hagiavalduse puhul peavad ese ja alus jääma muutumatuks, et võimaldada erimeelsuste lahendamist kompromissiga, siis andes ametisse nimetavale asutusele kaebuse staadiumis teada, mida huvitatud isik kritiseerib, ei saa nende mõistete tõlgendamine viia selleni, et piiratakse huvitatud isiku võimalusi teda kahjustavat otsust tõhusalt vaidlustada. Sel põhjusel ei tohi vaidluse eseme mõistet, mis vastab huvitatud isiku nõuetele, ja vaidluse alusel mõistet, mis vastab nende nõuete õiguslikule või faktilisele alusele, tõlgendada kitsalt.

Selles kontekstis ei piisa vaidluse õigusliku alusel pelgast muutmisest, et tunnistada vaidluse alus uueks. Ühte ja sama nõuet ja seega ühte ja sama vaidluse alust võivad põhjendada mitu õiguslikku alust. Teisisõnu, asjaolu, et hagiavalduses tuuakse välja konkreetse sätte rikkumine, mida ei ole välja toodud kaebuses, ei tähenda tingimata, et vaidluse alust on seetõttu muudetud. Nimelt tuleb arvestada vaidluse aluse sisu, mitte ainult nende õiguslike aluste sõnastusega, mistõttu liidu kohus peab kontrollima, kas nende aluste vahel on otsene seos ja kas need on sisuliselt seotud samade nõuetega.

(vt punktid 57–60)

Viide:

Üldkohus: eespool viidatud kohtuasi komisjon vs. Moschonaki (punktid 82–85).
Personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud ametisse nimetava asutuse kohustus viia läbi edutamiseks kõlbulike ametnike teenete võrdlev analüüs väljendab nii ametnike võrdse kohtlemise põhimõtet kui ka nende õigust ametikohal edasi jõuda, kusjuures nende teenete hindamine on otsustav kriteerium. Sellega seoses näeb personalieeskirjade artikli 45 lõige 1 ette, et teenete võrdlemisel võtab ametisse nimetav asutus peale kõikide aruannete ametnike kohta, arvesse ka nende kohustuste täitmisel muude keelte kui selle keele kasutamise kohta, mille põhjaliku valdamise kohta nad on esitanud tõendid, ja vajaduse korral nende poolt võetava vastutuse määra. Personalieeskirjade artikli 45 lõige 1 jätab nimetatud asutusele teatud tegutsemisruumi seoses sellega, millise tähtsuse ta omistab igale selles sättes viidatud kolmele kriteeriumile teenete võrdleval hindamisel, täites siiski võrdsuse põhimõtet.

Täiendava võimalusena saab ametisse nimetav asutus ametnike teenete hindamisel siis, kui edutatavate ametnike teened on kolme personalieeskirjade artikli 45 lõikes 1 sõnaselgelt osutatud kriteeriumi alusel võrdsed, võtta arvesse teisi asjaolusid, nagu kandidaatide vanus ja teenistusstaaž vastaval palgaastmel või üksuses, millisel juhul võivad sellised kriteeriumid olla tema valikul otsustavad.

(vt punktid 43 ja 44)

Viited:

Üldkohus: 12. veebruar 1992, kohtuasi T‑52/90: Volger vs. parlament (EKL 1992, lk II‑121, punkt 24); eespool viidatud kohtuasi Lopes vs. Euroopa Kohus (punktid 133 ja 138); 5. märts 1998, kohtuasi T‑221/96: Manzo-Tafaro vs. komisjon (EKL AT 1998, lk I‑A‑115 ja II‑307, punkt 17); 27. aprill 1999, kohtuasi T‑283/97: Thinus vs. komisjon (EKL AT 1999, lk I‑A‑69 ja II‑353, punktid 48 ja 49); 18. september 2003, kohtuasi T‑241/02: Callebaut vs. komisjon (EKL AT 2003, lk I‑A‑215 ja II‑1061, punkt 44); 10. juuni 2004, kohtuasi T‑330/03: Liakoura vs. nõukogu (EKL AT 2004, lk I‑A‑191 ja II‑859, punkt 46).
1.

Tühistada komisjoni 24. veebruari 2010. aasta otsuse 2011/3/EL Taani transpordiministeeriumi ja Danske Statsbaneri vahel veoteenuste osutamiseks sõlmitud avaliku teenindamise lepingute kohta (riigiabi C 41/08 (ex NN 35/08)) artikli 1 teine lõik osas, milles see puudutab 21. detsembri 2009. aasta makset.
Hankelepingute sõlmimise valdkonnas võivad struktuurilised sidemed kahe äriühingu vahel, kellest üks osales hankedokumentide koostamises ja teine osales kõnealuses hankelepingu sõlmimise menetluses, põhimõtteliselt tekitada huvide konflikti määruse nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust, artikli 94 punkti a tähenduses. Seevastu on huvide konflikti oht väiksem olukorras, kus hankedokumentide koostamise eest vastutav(ad) ettevõtja(d) ei ole ise pakkuja konsortsiumi osaks, vaid on üksnes sama ettevõtjate kontserni liikmed, kuhu kuulub ka kõnealuse konsortsiumi liikmeks olev äriühing.

Sellega seoses ainuüksi fakt, et emaettevõtja ja tema erinevate tütarettevõtjate vahel on kontrollisuhe, ei ole piisav, et hankija võiks automaatselt ühe nendest äriühingutest hankemenetlusest kõrvaldada, ilma et ta kontrolliks, kas sellel suhtel on konkreetne mõju nende vastavale tegevusele selles menetluses. Sama kehtib seda enam fakti kohta, et ettevõtjate kontserni üks äriühing viis läbi teatud ettevalmistavaid töid, ning sama kontserni teine äriühing osaleb ühe pakkuja kontserni osana hankemenetluses, ning viimati nimetatud äriühingul peab olema võimalus tõendada, et see olukord ei too kaasa mingiti ohtu konkurentsile pakkujate vahel.

Lisaks, kuni hankemenetlus on pooleli ja ühtegi lepingut ega raamlepingut ei ole veel sõlmitud, ei saa kohaldada väidetavat huvide konflikti kui kõrvaldamise alust, sest see konflikt oli veel laadilt ebakindel ja oletuslik. Selleks, et pakkujal tekiks huvide konflikt, peab väidetav konflikt mõjutama hankemenetluse kulgu või tulemust.

(vt punktid 43, 45 ja 57)
Niisiis [tuleb ettevõtja, kellel on õigus maksusäästule] liikmesriigi õigusnormide alusel, mis määratleti riigiabiks sektoriaalset abikava keelanud otsusega, [lugeda piiritletud ettevõtjate ringi hulka, kes olid tuvastatud või vähemalt kergelt tuvastatavad selle otsuse tegemise hetkel vastavalt 15. juuli 1963. aasta kohtuotsusele Plaumann vs. komisjon, 25/62.] [Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et pärast komisjoni otsust algatada ametlik uurimismenetlus ja seejärel otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, võtsid liikmesriigi ametiasutused vastu meetmed, mille eesmärk oli jätta liikmesriigi kõnealused õigusnormid kohaldamata.]

[Üldiselt ei ole vastuvõetav ettevõtja esitatud hagi komisjoni sellise otsuse tühistamise nõudes, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab ettevõtjat vaid põhjusel, et ta kuulub kõnealusesse sektorisse ja et ta võib selle kava alusel abi saada.] [Seevastu, kui see komisjoni otsus puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise ajal identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid teataval moel piiritletud ettevõtjate ringi.]

Liikmesriigi maksumeetme „valikuliseks“ liigitamine eeldab esiteks selle kindlakstegemist, missugune on asjaomases liikmesriigis üldkohaldatav või „tavapärane“ maksustamiskord, ja selle eelnevat uurimist. Teiseks tuleb selle üldkohaldatava või „tavapärase“ maksustamiskorra alusel hinnata ja tuvastada, et kõnealuse maksumeetmega antavat soodustust kohaldatakse valikuliselt, tõendades, et meede on üldkohaldatava korra erand, kuna see eristab ettevõtjaid, kes asjassepuutuva liikmesriigi maksusüsteemi enda eesmärke arvestades on sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras; seda peab aga tõendama komisjon. Nende kahe esimese hindamisetapi järel võib meedet määratleda prima facie valikuliseks.

Siiski ei vasta meede valikulisuse tingimusele, kui see annab küll soodustatud isikule eelise, kuid on põhjendatud selle süsteemi olemuse või üldise ülesehitusega, millesse see kuulub; seda peab aga tõendama liikmesriik. Selle võimaliku kolmanda etapi järel kvalifitseeritakse meede valikuliseks.

Mis puudutab liikmesriigi maksumeetme põhjendamist maksusüsteemi laadi või üldise ülesehitusega, siis tuleb teha vahet esiteks konkreetse maksusüsteemi enda ja tema väliste eesmärkide ning teiseks nende eesmärkide saavutamiseks vajalike maksusüsteemile omaste mehhanismide vahel, ning need eesmärgid ja mehhanismid kui kõnealuse maksusüsteemi aluspõhimõtted või suunised võivad kinnitada sellist põhjendust.

(vt punktid 91–93 ja 159)