ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Neil asjaoludel otsustas Administrativen sad Sofia-grad menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kuidas tuleb tõlgendada mõistet „kunstlikult tekitatud tingimused” määruse nr 65/2011 artikli 4 lõike 8 tähenduses? 2. Kas määruse nr 65/2011 artikli 4 lõiget 8 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus […] määruse nr 29 artikli 7 lõige 2, mille kohaselt ei anta toetust taotlejatele/toetusesaajatele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult, saamaks kasu kõnealuse toetuskava eesmärkide vastaselt? 3. Kas määruse nr 65/2011 artikli 4 lõiget 8 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus Bulgaaria kohtupraktika, mille kohaselt on toetuskava eesmärkide vastaselt kasu saamise tingimused tekitatud kunstlikult juhul, kui taotlejate vahel on õiguslik seos? 4. Kas asjaolud, et üksteisega piirnevaid eraldi kinnistuid, mis olid enne taotluse esitamist ühe kinnistu osad, kasutab mitu taotlejat, kes on iseseisvad õigussubjektid, ja asjaolu, et tuvastatud on faktiline seos, mis väljendub näiteks selles, et taotlejatel on ühed ja samad esindajad, pakkujad, teostajad, asukohad ja aadressid, kujutavad endast „kunstlikult tekitatud tingimusi”? 5 Kas on vaja, et oleks tuvastatud, et taotlejate vahel ja/või taotlejate ja kolmanda isiku vahel on toimunud ettekavatsetud kooskõlastamine, mille eesmärk on võimaldada teataval taotlejal saada kasu? 6. Milles konkreetselt seisneb kasu määruse nr 65/2011 artikli 4 lõike 8 tähenduses, kas see peab hõlmama mitme väiksema investeerimisprojekti koostamist, et võimaldada ühel kindlal taotlejal saada iga nimetatud projekti rahastamiseks – olenemata sellest, et projektid esitasid eri isikud – maksimumtoetust summas 200000 [eurot]? 7. Kas määruse nr 65/2011 artikli 4 lõiget 8 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus Bulgaaria kohtupraktika, mille kohaselt nõuab sätte koosseis, et kumulatiivselt oleksid täidetud järgmised kolm tingimust: 1) funktsionaalse iseseisvuse puudumine ja/või toetuse saamiseks vajalike tingimuste kunstlik tekitamine; 2) nimetatud asjaolud on tekitatud eesmärgiga saada kasu ja 3) see on vastuolus toetuskava eesmärkidega?”
38

Selline tõlgendus on pealegi kooskõlas selle uue sättesõnastusega, mis käsitleb individuaalsete töölepingutega seonduvaid kollisiooninorme ja on kehtestatud Rooma I määrusega, mis ei ole käesolevas asjas ajaliselt siiski kohaldatav. Nimelt näeb selle määruse artikli 8 lõige 4 ette, et juhul, kui asjaolude kogumist tuleneb, et kõnealusel lepingul on tugevam side mõne teise riigiga, tuleb kohaldada selle teise riigi õigust (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Koelzsch, punkt 46).
42

Lõpuks, mis puutub küsimusse, kas maksuameti teabenõudel, mille ta esitas Taani ametiasutustele määruse nr 1798/2003 alusel enne High Court of Justice’isse pöördumist, on mõju Sunico ja maksuameti vahelisele õigussuhtele, tuleb mainida, et Euroopa Kohtu kasutuses oleva toimiku dokumentidest ei nähtu, et High Court of Justice’is pooleli oleva menetluse raames oleks maksuamet kasutanud avaliku võimu teostamise teel saadud tõendeid.
58

Esiteks väidab Saksamaa valitsus, et põhikohtuasjas vaadeldavad õigusnormid vastavad maksusüsteemi ühtsuse põhimõttele. Nimelt tasakaalustab osalise maksustamise süsteemis vähendatud maksustatavast summast saadavat eelist see ebasoodne asjaolu, et mahaarvamise summa on väiksem, samal ajal kui täieulatusliku maksustamisega süsteemis tasakaalustab suuremast mahaarvamisest saadavat eelist see ebasoodne asjaolu, mis seisneb selles, et maksustatav summa on suurem.
5

Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuses esiteks, et Bial-Portela taotlus kohtu korralduse andmiseks on vastuvõetamatu ja teiseks nõustus ta hagis esitatud ainsa väitega ning tühistas vaidlustatud otsuse. Selles osas sedastas Üldkohus järgmist: — kõnealuse kohtuotsuse punktis 18, et asjaomaseks avalikkuseks on liidu keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas; — sama kohtuotsuse punktis 19, et asjaomaste kaubamärkidega tähistatud kaubad on identsed; — vaidlustatud kohtuotsuse punktides 26 ja 27, et vastandatud tähiste kesk- ja lõpuosade visuaalsest erinevusest ei piisa, korvamaks tähiste ühesugusest algusest jäävat sarnast muljet ja seega on vastupidi apellatsioonikoja arvamusele need tähised tervikuna hinnatuna visuaalselt sarnased; — nimetatud kohtuotsuse punktides 32–34, et mõlema käsitletava kaubamärgi esimesed silbid on identsed; teised silbid erinevad, kuid on kõlaliselt lähedased ning tähiste kolmandad silbid on erinevad, kuid sisaldavad mõlemad tähti „i” ja „x”, millest teise kõla on selgelt eristatav; et käsitletavate kaubamärkide foneetilised erinevused tervikuna hinnatuna ei võimalda jätta tähelepanuta teatud tasemel foneetilist sarnasust; — sama kohtuotsuse punktis 35, et kumbki neist tähisest ei oma asjaomastes keeltes tähendust, mistõttu kontseptuaalne võrdlemine ei mõjuta tähiste võrdlust.
14

Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et apellatsioonkaebuse tulemus sõltub direktiivile 2009/103 antavast tõlgendusest. Spedition Welteri poolt Avanssuri vastu esitatud hagi vastuvõetavus sõltub sellest, kas kõnealuse direktiivi artikli 21 lõiget 5 võib tõlgendada nii, et nõuete lahendamise eest vastutaval esindajal on õigus võtta põhikohtuasja kostja nimel vastu menetlusdokumente. Kui see on nii, siis tuleb kindlaks teha, kas nimetatud direktiivi kõnealune säte on tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et Spedition Welter saaks sellele tugineda väitmaks, et Avanssur on andnud AXA-le volituse võtta vastu talle adresseeritud menetlusdokumente.
56

Samuti on tähtis, et läga ladustatakse tegelikult ainult niivõrd, kuivõrd see on vajalik kavandatavateks laotamistoiminguteks; see tähendab esiteks, et ladustatud kogus peab olema piiratud nii, et on tagatud, et kogu ladustatud läga on tõepoolest mõeldud selliseks taaskasutuseks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, punkt 40) ning teiseks, et ladustamise kestus peab olema piiratud vastavalt vajadustele, mille tingib selles osas laotamistoimingute hooajalisus, st see ei tohi olla pikem ajavahemikust, mida tekitaja vajab selliste olemasolevate lepinguliste kohustuste täitmiseks, mis seisnevad läga tarnimises maale laotamise eesmärgil käimasoleva ja järgmise laotamishooaja jooksul.
36

Kõigist eelnevatest kaalutlustest lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb ELTL artikleid 20 ja 21 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik keeldub andmast oma territooriumil elamisõigust kolmanda riigi kodanikule, isegi kui viimase ainuülalpidamisel on tema väikesed lapsed, kes on liidu kodanikud ja kes on temaga koos selles liikmesriigis elanud oma sünnist saati, ilma et neil oleks selle sama riigi kodakondsus ja ilma et nad oleks kasutanud oma õigust vabale liikumisele, kui need liidu kodanikud ei vasta direktiivis 2004/38 ette nähtud tingimustele või kui selline keeldumine ei jäta nimetatud kodanikke ilma võimalusest reaalselt kasutada põhilisi õigusi, mille liidu kodaniku staatus neile annab, kusjuures selle kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
14

Kuna liidu õiguses ja asjakohases Euroopa Kohtu praktikas ei ole seda mõistet määratletud, kuid samas on vaja seda mõistet praktikas ühetaoliselt tõlgendada ja kohaldada, otsustas Svea hovrätt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse (EÜ) nr 561/2006 artikli 3 punktis h kasutatud mõistet „kaupade mitteäriline vedu” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab kaubavedusid, mida isik teostab hobi raames, kuid mida osaliselt rahastavad kolmandad (füüsilised või juriidilised) isikud toetuste („sponsorluse”) kaudu? 2. Kas selle hindamisel, mida kujutab endast „mitteäriline” vedu, on oluline: a) et juht teeb kõnealuse veo üksnes enda kulul; b) et kõnealuse veo kui sellise eest ei maksta tasu; c) see, kui suur on nimetatud toetus ja/või kui suur on nimetatud toetus võrreldes selle hobi kogumaksumusega?”
24

Esimese tõlgenduse kohaselt, mida toetavad F. van der Helder ja D. Farrington, hõlmab see mõiste õigusakte, mis puudutavad haigushüvitisi ning rasedus- ja sünnitushüvitisi. Kuigi F. van der Helder ja D. Farrington ei vaidlusta, et kõige kauem on nad töötanud Madalmaades ja et nende suhtes on kõige kauem kehtinud Madalmaade sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, väidavad nad, et nad ei ole seevastu kunagi olnud kindlustatud Madalmaade seadusjärgses ravikindlustusskeemis, või siis olid nad selles skeemis igal juhul kindlustatud lühemat aega kui see, mil nad olid ravikindlustusega kaetud teistes liikmesriikides. Käesoleval juhul on liikmesriigid, kes peavad kandma elukohariigi mitterahaliste hüvitiste kulud, seega vastavalt Soome ja Ühendkuningriik. Seda tõlgendust toetas oma 14. detsembri 2011. aasta kohtuotsuses nr 4381-10: Wehmeyer Rootsi kõrgeim halduskohus (Regeringsrätten). Juhul kui järgitakse seda argumentatsiooni, on vaja teada, kas liikmesriigi „õigusaktide”, mille kohaldamisalasse kuulusid põhikohtuasja hagejad kõige kauem, kindlakstegemiseks tuleb võtta arvesse üksnes seadusjärgset ravikindlustust või haigus-, rasedus- ja sünnituskindlustust tervikuna.
21

Nimetatud kohus märgib, et Klagenævnet for Udbud vaidlustuste lahendamise praktikas on välja kujunenud, et direktiivi 2004/18 artikliga 51 ja võrdse kohtlemise põhimõttega on vastuolus, kui hankija nõuab taotlejalt või pakkujalt sellise teabe esitamist, mis on taotluste või pakkumuste esitamise eelduseks tingimusega, et neid ei võeta muidu arvesse, kuid viimati nimetatu on jätnud selle teabe esitamata.
7

Nimetatud direktiivi artikkel 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld” on sõnastatud järgmiselt: „1. Ebaausad kaubandustavad on keelatud. 2. Kaubandustava on ebaaus, kui see: a) on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega ja b) seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale. […] 4. Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis: a) on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7; […]”
43

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 1999/44 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis juhul, kui tarbija, kellel on õigus nõuda kauba müügilepingus kindlaks määratud hinna asjakohast alandamist, nõuab kohtus ainult selle lepingu tühistamist, samas juhul, kui lepingut tühistada ei saa, sest selle kauba lepingule mittevastavus on väike, ei võimalda asja menetleval siseriiklikul kohtul alandada hinda omal algatusel hoolimata asjaolust, et nimetatud tarbijal ei ole õigust oma esialgset nõuet täpsustada ega esitada selleks uut hagi.
2.

Liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad selleks, et klassifitseerida direktiivi 2001/83 (mida on muudetud määrusega nr 1901/2006) alusel ravimiks toode, mis on teises liikmesriigis juba klassifitseeritud CE-märgisega meditsiiniseadmeks vastavalt direktiivile 93/42 (mida on muudetud direktiiviga 2007/47), kohaldama enne direktiivis 2001/83 (mida on muudetud määrusega nr 1901/2006) ette nähtud klassifitseerimismenetlust direktiivi 93/42 (mida on muudetud direktiiviga 2007/47) artiklis 18 ette nähtud menetlust, ning vajaduse korral kõnealuse direktiivi 93/42 artiklis 8 ette nähtud menetlust.
47

Eeltoodust lähtudes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse artikli 5 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et kui autori varalisi õigusi, mis on kaitstud selles liikmesriigis, kus kohtusse pöörduti, on väidetavalt rikutud, siis on see kohus pädev lahendama kahjunõuet, mille teose autor on esitanud teises liikmesriigis asutatud äriühingu vastu, kes on selles teises liikmesriigis reprodutseerinud selle teose andmekandjale, mida müüvad kolmandas liikmesriigis asutatud äriühingud veebilehe kaudu, millele on juurdepääs ka nimetatud kohtu tööpiirkonnas. Nimetatud kohus on pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ja eriti selle artikli 22 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav hagita menetlusele, mille on algatanud ühe liikmesriigi kodanik, kes on vastavalt selle liikmesriigi õigusele tunnistatud osaliselt teovõimetuks ja kellele on määratud eestkostja, teise liikmesriigi kohtus eesmärgiga saada luba müüa talle kuuluv kinnisasja osa, mis asub selles teises liikmesriigis, kui see menetlus puudutab määruse artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses „füüsiliste isikute teovõimet”, mis ei kuulu selle määruse sisulisse kohaldamisalasse.
2.

Määruse nr 1782/2003 (muudetud määrusega nr 1009/2008) artikli 40 lõike 5 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et piisab üksnes asjaolust, et põllumajandustootja suhtes kehtisid võrdlusperioodil 1997–2002 määruste nr 2078/92 ja nr 1257/1999 (muudetud määrusega nr 2223/2004) kohased keskkonnakaitsega seotud kohustused, et tal oleks õigus taotleda tema suhtes kohaldatava võrdlussumma arvutamist vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine; selle asjaolu kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne.
41

Peale selle märgib komisjon õigesti, et Belgia riik ei olnud põhikohtuasjas kõne all olevate tehingute tegemise hetkeks neljanda direktiivi artikli 2 lõike 5 või artikli 33 alusel vastu võtnud fakultatiivseid sätteid. Komisjon rõhutab samuti õigesti, et äriühing, kes teab kindlalt, et ta saab olulise kasumi kohustuste tõttu, mis on võetud seoses teatud vara tulevase edasimüügiga, on kohustatud direktiivi artikli 2 lõike 4 alusel esitama selle kohta lisateavet.
27

Komisjon on seisukohal, et eespool viidatud kohtuotsusest komisjon vs. Saksamaa tuleneb, et VW seaduse § 4 lõike 3 kohane blokeeriva vähemuse künnise alandamine kujutab endast ELTL artikli 63 lõike 1 iseseisvat rikkumist. Seda järeldust kinnitavad kohtuotsuses mitu seika, nimelt: — asjaolu, et esiteks esitas komisjon kolm eraldiseisvat vastuväidet, millest üks puudutas VW seaduse § 4 lõikes 3 kehtestatud blokeeriva vähemuse vähendamist, ning teiseks ei lükanud Euroopa Kohus ühtegi neist vastuväidetest tagasi, millest annab tunnistust kohtuotsuse punkt 81; — asjaolu, et Saksamaa Liitvabariigilt mõisteti välja kõik kohtukulud, kinnitab seda, et kohus nõustus komisjoni kõigi vastuväidetega ELTL artikli 63 lõike 1 rikkumise kohta. Sama kohtuotsuse punktis 83 esitatud järeldus, mille kohaselt see liikmesriik on „kohtuvaidluse [põhiosas] kaotanud”, mistõttu mõisteti viimaselt välja kohtukulud, on pigem seletatav hagi rahuldamata jätmisega osas, milles tugineti ka ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabaduse rikkumisele; — eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Saksamaa punktid 48 ja 50, millest ilmneb, et blokeeriva vähemuse künnise alandamine iseenesest annab Volkswageni aktsionärist riigile võimaluse äriühingut oluliselt mõjutada, ilma et ta teeks äriõiguse üldnormide kohaselt nõutavaid investeeringuid; — kohtuotsuse punkt 51, milles Euroopa Kohus märkis kõigepealt, et hääleõiguste ülemmääraga „kehtestatakse” õiguslik raamistik, mida rakendatakse blokeeriva vähemuse künnise alandamisega, ning jõudis järeldusele, et see raamistik ise annab riigile võimaluse niisuguse väiksema investeeringuga äriühingu otsuseid oluliselt mõjutada, ning — asjaolu, et kohtuotsuse punktis 54 kasutati mõistet „piirangud” mitmuses koos sidesõnaga „ja”, mitte väljendit „koostoimes”, selleks et siduda VW seaduse § 2 lõige 1 ja § 4 lõige 3, millest komisjon järeldab, et need kaks sätet kujutavad endast kahte teineteisest sõltumatut piirangut.
85

Teiseks leiab Burgenlandi liidumaa, et Üldkohus moonutas vaidlustatud otsust, milles on tuvastatud, et pakkumismenetlus on nõuetevastane, kuna see sisaldab ebaseaduslikku tingimust, et vältida Ausfallhaftung'i kohaldamist, ning läks iseenda väidetega vastuollu, kuna leidis samal ajal, et pakkumismenetlus on nimetatud ebaseadusliku tingimuse tõttu nõuetevastane ning tingimusteta. Nimetatud menetluse selline nõuetevastasus mõjutas aga konsortsiumi pakkumust.
28

Samuti on Euroopa Kohus asunud korduvalt seisukohale, et siseriiklikus õiguses direktiivi sätete selge ja täpne formaalne kordamine ei ole alati nõutav ja et direktiivi sätete sisu arvestades võib direktiiviga taotletavate tulemuste saavutamiseks olla piisav üldisem õiguslik raamistik. Eelkõige võib teatavate üldiste riigi- või haldusõiguse põhimõtete olemasolu muuta mittevajalikuks ülevõtmise konkreetsete õigus- või haldusmeetmete kaudu, kuid seda tingimusel, et need põhimõtted tagaksid ka tegelikkuses direktiivi täies ulatuses kohaldamise riigi ametiasutuste poolt ja et juhul, kui direktiivi asjassepuutuva sätte eesmärk on isikutele teatud õiguste andmine, oleks nendest põhimõtetest tulenev õiguslik raamistik piisavalt täpne ja selge ning et isikutel, kellele see on suunatud, oleks võimalus täiel määral tutvuda oma õigustega ja vajaduse korral oma õigusi siseriiklikus kohtus kaitsta (vt 30. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-32/05: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2006, lk I-11323, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
72

Mis puudutab Poola Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi argumenti selle kohta, et ELTL artikli 207 kasutamine õigusliku alusena ei ole kooskõlas konventsioonis ette nähtud aresti- ja konfiskeerimismeetmete väidetava karistusõigusliku iseloomuga, siis selles osas tuleb märkida, et lisaks asjaolule, et neid meetmeid puudutavad konventsiooni sätted ei ole konventsiooni põhiline eesmärk ja konventsiooni artiklid 5 ja 6 ei nõua, et nendes nimetatud sanktsioonid ja meetmed peaksid olema just karistusõigusliku iseloomuga, ei selgita see argument, miks oleks ELTL artikkel 114 käesolevas asjas sobiv õiguslik alus.
39

Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i ja artikli 4 lõike 1 punkti h tuleb tõlgendada nii, et selline abi nagu lapseraha, mis on kehtestatud lapseraha käsitleva 21. detsembri 2007. aasta seadusega, kujutab endast selle määruse tähenduses perehüvitist.
34

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis seavad õppetoetuse andmise selle liikmesriigi kodanikule, kelle elukoht on selles riigis ja kes soovib õppida teises liikmesriigis, sõltuvusse tingimusest, et see õpe annaks kutsehariduse, mis vastaks toetust maksvas liikmesriigis asuvates kutsekeskkoolides vähemalt kahe aasta jooksul omandatavale haridusele, olgugi et asjaomasele isikule oleks tema konkreetses olukorras makstud õppetoetust, kui ta oleks otsustanud läbida vähem kui kaks aastat kestva õppe viimati nimetatud liikmesriigis, mis oleks samaväärne õppega, mida ta soovis läbida teises liikmesriigis.
10

1. protokolli artikkel 32 „Päritolutõendite õigsuse kontroll” sätestab: „1. Päritolutõendite õigsust uuritakse tagantjärele pisteliselt või siis, kui impordiriigi tollil on põhjust kahelda nende dokumentide ehtsuses, asjakohaste toodete päritolustaatuses või käesoleva protokolli muude nõuete täitmises. 2. Lõike 1 rakendamisel tagastab impordiriigi toll ekspordiriigi tollile liikumissertifikaadi EUR.1, arve, kui see on esitatud, ja arvedeklaratsiooni või nende dokumentide koopiad, esitades vajaduse korral järelkontrolli põhjused. Järelkontrollitaotluse põhjendusena edastatakse kõik dokumendid ja teave, mille põhjal võib oletada, et päritolutõendis esitatud andmed on valed. 3. Ekspordiriigi toll kontrollib päritolutõendite õigsust. Selleks on tollil õigus nõuda mis tahes tõendeid ja vaadata üle eksportija raamatupidamine või teha muid vajalikke kontrollimisi. 4. Kui impordiriigi toll otsustab läbivaatamise tulemuste saamiseni asjakohaste toodete sooduskohtlemise peatada, pakub ta importijale võimalust, et tooted vabastatakse, kui eelnevalt on kasutusele võetud vajalikud ettevaatusabinõud. 5. Kontrolli tulemustest teatatakse kontrolli taotlenud tolliasutusele niipea kui võimalik. Nendest tulemustest peab selguma, kas dokumendid on ehtsad, kas asjakohaseid tooteid võib käsitleda AKV riikidest […] pärinevana ja kas need vastavad käesoleva protokolli muudele nõuetele. 6. Kui põhjendatud kahtluse korral ei saada vastust kümne kuu jooksul pärast kontrolli taotluse kuupäeva või kui vastus ei sisalda piisavalt teavet, et otsustada, kas kõnealune dokument on ehtne, või määrata toodete tegelikku päritolu, keeldub kontrolli taotlenud tolliasutus soodustuste andmisest, välja arvatud erandlikel asjaoludel. 7. Kui kontrollimisest või muust olemasolevast teabest nähtub, et käesoleva protokolli sätteid on rikutud, uurib AKV riik asja ise või [liidu] taotlusel või korraldab asja uurimise vajaliku kiirusega, et selliseid rikkumisi tuvastada ja ära hoida, kusjuures ta võib kutsuda [liitu] osalema asja uurimises.”
26

Neil asjaoludel otsustas Finanzgericht Hamburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [käibemaksu]direktiivi artiklit 401 (koosmõjus artikli 135 lõike 1 punktiga i) tuleb tõlgendada selliselt, et käibemaksu ja siseriiklikku õnnemängudelt võetavat erimaksu saab nõuda ainult alternatiivselt, mitte aga kumulatiivselt? 2. Juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: Juhul, kui liikmesriigi õigusnormide kohaselt maksustatakse õnnemänge nii käibemaksu kui ka erimaksuga, kas siis jäetakse nõudmata käibemaks või erimaks või peab küsimuse, kumb maks tuleb jätta nõudmata, lahendama siseriikliku õiguse kohaselt? 3. Kas käibemaksudirektiivi artikli 1 lõike 2 esimest lauset ja artiklit 73 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm või praktika, mille kohaselt […] mänguautomaatide käitamisel võetakse maksustatava summa kindlaksmääramisel aluseks automaadi kassa („elektrooniline kassa arvestus”) sisu teatud perioodil? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav: Kuidas sellisel juhul tuleb maksustatav summa kindlaks teha? 5. Kas käibemaksudirektiivi artikli 1 lõike 2 esimest lauset ja artiklit 73 tuleb tõlgendada selliselt, et käibemaksuga maksustamine eeldab, et ettevõtja saab käibemaksu teenuse saajale edasi kanda? Ja sellisel juhul: mida peab mõistma edasikandmise all? Kas edasikandmine tähendab eelkõige seda, et kaubale või teenusele on õiguslikult lubatud määrata vastavas summas kõrgem hind? 6. Juhul, kui viienda küsimuse eeldus on, et õiguslikult on lubatud kõrgem hind: Kas käibemaksudirektiivi artikli 1 lõike 2 esimest lauset ja artiklit 73 tuleb tõlgendada selliselt, et sätteid, mis piiravad käibemaksuga maksustavate kaupade ja teenuste eest võetavat tasu, tuleb Euroopa Liidu õigusega kooskõlaliselt kohaldada nii, et käibemaks lisandub kindlaks määratud tasule, mitte ei sisaldu juba tasu sees; seda ka juhul, kui siseriiklikes tasu reguleerivates sätetes ei ole see sõnaselgelt ette nähtud? 7. Juhul, kui vastus viiendale küsimusele on jaatav ja vastused kuuendale ja kolmandale küsimusele on eitavad: Kas sellisel juhul tuleb jätta käibemaksuga maksustamata kogu mänguautomaatide käive või ainult see osa, mida ei saa teenuse saajale edasi kanda, ja kuidas tuleb see osa kindlaks määrata – kas vastavalt sellele, millise käibe puhul ei olnud panust mängu kohta võimalik tõsta või vastavalt sellele, millise käibe puhul ei olnud võimalik tõsta kassa sisu tunni kohta? 8. Kas käibemaksudirektiivi artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus ühtlustamata maksu kohta käivad siseriiklikud sätted, mille kohaselt arvestatakse võlgnetava käibemaksu kogusumma nimetatud maksust maha? 9. Juhul, kui vastus kaheksandale küsimusele on jaatav: Kas ühtlustamata siseriikliku maksuga maksustavate ettevõtjate käibemaksu mahaarvestamine antud maksust toob kaasa selle, et nende ettevõtjate konkurente, keda ei maksustata küll selle, kuid ühe teise erimaksuga, ja kelle puhul sellist mahaarvestamist ette nähtud ei ole, ei tohi käibemaksuga maksustada?”