KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PEDRO CRUZ VILLALÓN

esitatud 20. juunil 2013 ( 1 )

Kohtuasi C‑72/12

Gemeinde Altrip,

Gebrüder Hört GbR,

Willi Schneider

versus

Land Rheinland-Pfalz

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa))

„Direktiiv 85/337/EMÜ — Artikkel 10a — Tõenäolise olulise keskkonnamõjuga projektide teostusloa otsuste vaidlustamisõiguse ulatus — Ajaline kohaldatavus — Kontrolli ulatus”

1. Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa kõrgeim halduskohus) käesolev eelotsusetaotlus pakub Euroopa Kohtule võimaluse võtta kaks aastat pärast otsuse tegemist kohtuasjas Trianel ( 2 ) uuesti seisukoht direktiivi 85/337/EMÜ (edaspidi „keskkonnamõju hindamise direktiiv”) ( 3 ), mida on muudetud direktiiviga 2003/35/EÜ ( 4 ), artikli 10a tõlgendamise suhtes Saksa haldusõiguse ja haldusmenetluse normide kontekstis.

2. Kui otsus kohtuasjas Trianel puudutas õiguskaitse kättesaadavust liikmesriigi valitsusvälistele keskkonnaorganisatsioonidele keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a raames, siis käesolevas kohtuasjas on tegemist ühest küljest selle õigusnormi ajalise kohaldatavusega ning teisest küljest ja eelkõige kontrolli ulatusega, mis on selle normi alusel ette nähtud.

3. Küsimused tekivad seoses kaebusega, mis on esitatud Rheinland-Pfalzi liidumaa otsuse peale anda kooskõlastus veekaitsealaseid õigusnorme puudutavale planeeringule, milles kaebajad väidavad, et keskkonnamõju hindamine oli puudulik.

I. Õiguslik raamistik

A. Rahvusvaheline õigus

4. Euroopa Ühendus allkirjastas keskkonnainfo kättesaadavuse ja keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise ÜRO Euroopa Majandusorganisatsiooni konventsiooni (edaspidi „Århusi konventsioon”) 25. juunil 1998, konventsioon jõustus 30. oktoobril 2001 ning kiideti 17. veebruaril 2005 Euroopa Ühenduse nimel heaks ( 5 ). Saksamaa Liitvabariik kirjutas Århusi konventsioonile alla 25. juunil 1998 ja ratifitseeris selle 15. jaanuaril 2007.

5. Århusi konventsiooni sätteid kirjeldatakse tavaliselt kolmesambalise mudelina, kusjuures üks sammas puudutab keskkonnainformatsiooni kättesaadavust, teine üldsuse kaasamist keskkonnaasjade menetlustesse ja kolmas õiguskaitse kättesaadavust keskkonnasjades. ( 6 )

6. Århusi konventsiooni põhjendused 6, 7, 8, 13 ja 18 on sõnastatud järgmiselt: „[6] tõdedes, et inimese heaoluks ning selleks, et tagada põhilised inimõigused, sh õigus elada, on oluline keskkonda piisavalt kaitsta; [7] tõdedes […], et igal inimesel on õigus elada keskkonnas, mis vastab tema tervise ja heaolu vajadustele, ning et tal on kohustus praeguste ja tulevaste põlvkondade hüvanguks kaitsta keskkonda ning teha selle seisundi parandamiseks teistega koostööd; [8] arvestades, et selle õiguse elluviimiseks ja nimetatud kohustuse täitmiseks tuleb teha info kõigile kättesaadavaks ning anda igaühele õigus osaleda keskkonnaasjade otsustamises ja õigus pöörduda neis asjus kohtusse, ning samas tunnistades, et inimesed võivad vajada oma õiguste teostamiseks abi; […] [13] arvestades, et keskkonnakaitses on tähtis iga inimese ning valitsusväliste organisatsioonide ja erasektori panus; […] [18] olles huvitatud sellest, et organisatsioonidel ja teistel üldsuse esindajatel on võimalik pöörduda kohtu poole või kasutada muid õiguslikke vahendeid, et kaitsta oma õigustatud huve ja tagada seaduste täitmine.”

7. Århusi konventsiooni artikkel 1sätestab konventsiooni eesmärgi: „Et kaitsta praeguste ja tulevaste põlvkondade õigust elada keskkonnas, mis vastab nende tervise ja heaolu vajadustele, teeb konventsiooniosaline keskkonnainfo üldkättesaadavaks, kaasab üldsuse keskkonnaasjade otsustamisse ning võimaldab konventsiooni kohaselt pöörduda neis asjus kohtusse.”

8. Artikli 2 lõige 5 määratleb „asjast huvitatud üldsuse” kui „avalikkus[e], keda mõjutab või tõenäoliselt mõjutab otsuste tegemine või kes on huvitatud keskkonnaasjade otsustamisest; […].” Artikli 2 lõike 4 kohaselt tähendab „üldsuse” mõiste ka „ü[ht] või mitu[t] füüsilist või juriidilist isikut”.

9. Artikli 3 lõige 1 sätestab järgmist: „Konventsiooniosaline rakendab seadusandlikke ja muid abinõusid, et konventsiooni nõuetega kohandada info üldkättesaadavust, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemist ja kohtu poole pöördumise õigust reguleerivad siseriiklikud õigusaktid. Konventsiooniosaline võtab meetmeid, et tagada nende nõuete järgimine, mis võimaldavad luua konventsiooni järjepidevaks ellurakendamiseks kindla õigusliku aluse”.

10. Århusi konventsiooni artikli 9 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt: „Konventsiooniosaline tagab siseriiklike õigusaktidega, et asjast huvitatud üldsuse esindajal, a) kellel on põhjendatud huvi või b) kelle õigust on rikutud, kui see tingimus on ette nähtud konventsiooniosalise haldusmenetluse normidega, on õigus pöörduda kohtusse või seaduse alusel loodud muu sõltumatu ja erapooletu asutuse poole artikli 6 alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks ning kui siseriiklik õigus seda ette näeb ja ilma, et see piiraks selle artikli lõike 3 kohaldamist, ka konventsiooni muude asjakohaste sätete alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks. Mõisted põhjendatud huvi ja õiguse rikkumine määratletakse kooskõlas siseriikliku õiguse ning konventsiooni eesmärgiga tagada konventsiooniga seotud küsimustes asjast huvitatud üldsusele laiaulatuslik juurdepääs õigusemõistmisele. […] Lõike 2 sätted ei välista võimalust rakendada kaebuse läbivaatamisel kohtueelset menetlust avaliku võimu organis ega mõjuta haldusmenetluse võimaluste ammendamise nõuet enne kohtumenetluse algatamist, kui selline nõue on sätestatud siseriikliku õigusega.”

B. Liidu õigus

11. Liidu õigusaktide ühtlustamiseks Århusi konventsiooniga võeti enne konventsiooni ratifitseerimist ühenduse poolt vastu direktiiv 2003/35. ( 7 ) Sellega muudeti keskkonnamõju hindamise direktiivi ja direktiivi 96/61/EÜ (edaspidi „saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli direktiiv”) ( 8 ), „et tagada nende täielik vastavus Århusi konventsiooni sätetega, eriti selle […] artikli 9 lõi[ke]ga 2 […]” ( 9 ).

12. Direktiivi 2003/35 põhjenduses 9 on sätestatud: „Århusi konventsiooni artikli 9 lõigetes 2 ja 4 sätestatakse juurdepääs kohtu- ja muudele menetlustele, et vaidlustada otsuste, seaduste või puuduste sisulist ja protseduurilist seaduslikkust seoses konventsiooni artikli 6 kohase üldsuse kaasamisega.”

13. Direktiivi 2003/35 artikli 6 esimese lõigu esimene lause on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 25. juuniks 2005.”

14. Direktiivi 2003/35/EÜ artikkel 3 sisaldab mitut keskkonnamõju hindamise direktiivi muudatust. Nii lisatakse keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõikesse 2 mh „asjaomase üldsuse” mõiste määratlus, mille kohaselt on see „üldsus, keda artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsuste tegemise kord mõjutab või võib mõjutada, või üldsus, kelle huvidega see on seotud […].” Mõiste „üldsus” hõlmab vastavalt nimetatud direktiivis toodud määratlusele samamoodi kui Århusi konventsiooni raames „ü[ht] või mitu[t] füüsilist või juriidilist isikut.”

15. Direktiiviga 2003/35/EÜ lisatakse keskkonnamõju hindamise direktiivi ka uus artikkel 10a. See on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid tagavad, et kooskõlas siseriikliku õigussüsteemiga oleks asjaomasel elanikkonnal: a) kellel on küllaldane huvi, või teisel juhul, b) kelle õigust on kahjustatud, kui liikmesriigi menetlusseadus seab selle eeltingimuseks, juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus või mõnes muus sõltumatus ja erapooletus organis, mis on seaduslikult asutatud, et vaidlustada otsuste, seaduste ja puuduste sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega. Liikmesriigid määravad kindlaks, mis etapis võib otsuseid, seadusi või puudusi vaidlustada. Liikmesriigid määravad kindlaks, mis moodustab küllaldase huvi ja õiguse kahjustatuse, kooskõlas eesmärgiga anda asjaomasele üldsusele laialdane juurdepääs õiguskaitsele. […] Käesoleva artikli sätted ei välista eelnevat läbivaatamise menetluse võimalust haldusasutuse ees ega mõjuta nõuet ammendada läbivaatamismenetlus halduskorras enne asja kohtusse läbivaatamisele saatmist, kui siseriiklike õigusaktide alusel on selline nõue olemas. […]”

16. Keskkonnamõju hindamise direktiiv tunnistati 17. veebruaril 2012 kehtetuks ning kodifitseeriti ja asendati direktiiviga 2011/92/EL ( 10 ), kusjuures uue direktiivi artikkel 11 on identne keskkonnamõju hindamise direktiivi artikliga 10a. Arvestades käesoleva kohtuasja asjaolude toimumise aega, tuleb kohaldada keskkonnamõju hindamise direktiivi.

C. Siseriiklik õigus

17. Verwaltungsgerichtsordnung’i (halduskohtumenetluse seadustik, edaspidi „VwGO”) ( 11 ) §‑s 61 on sätestatud: „Menetluses võivad osaleda 1. füüsilised ja juriidilised isikud, 2. ühendused, eeldusel et nad on õigussubjektid […]”

18. Verwaltungsverfahrensgesetz’i (haldusmenetluse seadustik, edaspidi „VwVfG”) ( 12 ) § 46 sätestab menetlus- ja vormivigade kohta: „Sellise haldusakti kehtetuks tunnistamist, mis ei ole § 44 alusel tühine, ei saa nõuda ainult seetõttu, et selle andmisel on rikutud menetlust, vorminõudeid või territoriaalset kohtualluvust reguleerivad õigusnorme, kui on ilmne, et rikkumine ei ole mõjutanud asjas sisulise otsuse tegemist.”

19. Sätted direktiivi 2003/35 õiguskaitsevahendeid käsitlevate õigusnormide ülevõtmise kohta sisalduvad seaduses Gesetz über ergänzende Vorschriften zu Rechtsbehelfen in Umweltangelegenheiten nach der EG-Richtlinie 2003/35/EG (direktiivist 2003/35/EÜ tuleneva keskkonnaalase õiguskaitse erinõuete seadus, edaspidi „UmwRG”) ( 13 ). Selle seaduse § 1 lõikes 1 on sätestatud: „Käesoleva seaduse kohaldamisalasse kuuluvad kaebused: 1. Keskkonnamõju hindamise seaduse § 2 lõikes 3 nimetatud otsuste peale, mis käsitlevad selliste projektide vastuvõetavust, mille puhul võib vastavalt a) keskkonnamõju hindamise seadusele […] olla keskkonnamõju hindamine kohustuslik.”

20. UmwRG § 4 on sõnastatud järgmiselt: „(1) Nõude tühistada projekti vastuvõetavust käsitlev otsus § 1 lõike 1 esimese lause punkti 1 tähenduses saab esitada, kui keskkonnamõju hindamise seaduse sätete kohaselt [...] 1. nõutavat keskkonnamõju hindamist või 2. nõutavat eelnevat analüüsi konkreetse projekti keskkonnamõju hindamise kohustuslikkuse kohta ei ole teostatud ei õigeaegselt ega tagantjärele. […]” (3) Lõikeid 1 ja 2 kohaldatakse VwGO § 61 punktides 1 ja 2 viidatud menetlusosaliste kaebustele.”

21. Üleminekusättena näeb UmwRG § 5 lõige 1 ette järgmist: „See seadus on kohaldatav § 1 lõike 1 esimese lause alusel läbiviidavatele menetlustele, mis on algatatud või oleks tulnud algatada pärast 25. juunit 2005 [...]”

22. Gesetz über die Umweltverträglichkeitsprüfung (keskkonnamõju hindamise seadus, edaspidi „UVPG”) ( 14 ) § 2 sätestab: „(1) Keskkonnamõju hindamine on lahutamatu osa haldusmenetlusest, mille eesmärk on teha otsus, kas projekti võib lubada. […] (3) Lõike 1 esimeses lauses nimetatud otsuste hulka kuuluvad 1. luba, tegevusluba, […] planeeringute kooskõlastused […]”

II. Kohtuvaidluse aluseks olevad asjaolud ja põhikohtuasi

23. Põhikohtuasja puhul on tegemist kaebusega Rheinland-Pfalzi liidumaa otsuse peale, millega antakse kooskõlastus veekaitsealaseid õigusnorme puudutavale planeeringule, mis näeb ette poldri rajamise Reini jõe ülemjooksule Mannheimi ja Ludwigshafeni linnadest lõuna poole (Waldsee/Altrip/Neuhofen).

24. Kavandatud poldri pindala on ligikaudu 372 hektarit ja selle eesmärk on kaitsta üleujutuste eest. Poldri ühte osa ujutatakse olenevalt Reini jõe veetasemest korrapäraselt üle, teist osa ujutatakse üle suurvee korral, et kaitsta Reini jõe madaliku madalamatel aladel asuvaid asulaid, tööstuspiirkondi ja taristuid. Kavandatav projekt peab tagama kaitse 200 aasta jooksul korduda võiva suurvee vastu. Poldri rajamiseks on kavandatud arvukaid ehitustöid.

25. Kava hõlmab eeskätt põllumajanduslikult kasutatavaid maatükke ja metsaalasid. Üks osa poldrist asub siiski elupaikade direktiivi kohaselt määratud kaitsealal „Rheinniederung Speyer-Ludwigshafen”, millest teatati 2004. aastal. Lähedusse jääb veel üks elupaikade direktiivi kohaselt määratud kaitseala ning kaks Euroopa linnukaitseala.

26. Vastustajaks oleva liidumaa piirkondlik veemajandusasutus esitas kava arendajana 31. jaanuari 2002. aasta kirjaga Struktur- und Genehmigungsdirektion Süd des Landes Rheinland-Pfalz’ile (Rheinland-Pfalzi liidumaa lõuna struktuuri- ja kooskõlastusosakond) taotluse kooskõlastada poldri rajamist ettenägev planeering. Planeering kooskõlastati 20. juuni 2006. aasta otsusega.

27. Kooskõlastava otsuse peale esitasid kaebuse Gemeinde Altrip, Gebrüder Hört GbR ja W. Schneider (edaspidi „kaebajad”). Nad väitsid muu hulgas, et poldri rajamiseks läbi viidud keskkonnamõju hindamine oli väga puudulik.

28. Kavandatud polder hõlmab Gemeinde Altripi territooriumist ligikaudu 12%. Kooskõlastatud kava piirkonda jääb lisaks mitu sellele kohaliku omavalitsuse üksusele kuuluvat maatükki.

29. Gebrüder Hört GbR tegeleb puu- ja köögiviljakasvatusega. Nimetatud seltsingu liikmed on kavandatud poldri territooriumile jäävate maa-alade omanikud ja rentnikud, mõned neist aladest kavatsetakse kasutusele võtta ka kaitsetammide rajamiseks.

30. W. Schneiderile kuulub mitu kavandatud poldri läheduses asuvat kinnistut, sealhulgas elamumaa ja mitu lähipuhkepiirkonnas paiknevat kinnistut, mida kasutatakse kämpingutena.

31. Verwaltungsgericht (esimese astme halduskohus) jättis oma 22. detsembri 2007. aasta otsusega kaebuse rahuldamata.

32. Kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse jättis Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Rheinland-Pfalzi liidumaa teise astme halduskohus) oma 12. veebruari 2009. aasta otsusega rahuldamata. Oberverwaltungsgericht leiab, et kaebajad ei saa keskkonnamõju hindamisel esinenud puuduste vaidlustamisel tugineda UmwRG‑le, sest nimetatud seadust kohaldatakse selle § 5 lõike 1 kohaselt vaid sellistele menetlustele, mis on algatatud pärast 25. juunit 2005. Seega võib jääda lahtiseks küsimus, kas keskkonnamõju hindamise puuduliku läbiviimise korral saab kaebajatele UmwRG § 4 lõikest 1 üldse tuleneda õigus nõuda kava kooskõlastava otsuse tühistamist, kuigi oma sõnastuse kohaselt reguleerib see säte ainult keskkonnamõju „täielikku hindamata jätmist”. Samuti on kaheldav, kas kaebajate õigus vastab Bundesverwaltungsgerichti (liitvabariigi kõrgeim halduskohus) kohtupraktikas esitatud põhjusliku seose nõudele.

33. Kaebajad esitavad Bundesverwaltungsgerichtile kassatsioonkaebuse.

III. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus

34. Bundesverwaltungsgericht leiab samamoodi nagu juba Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz, et UmwRG § 5 lõike l tõttu, mille kohaselt kohaldatakse nimetatud seadust ainult menetlustele, mis on algatatud pärast 25. juunit 2005, ei ole tal võimalik juba ajalises mõttes seadust kohaldada. Bundesverwaltungsgericht kahtleb siiski, kas see on vastavuses liidu õigusnormidega.

35. Isegi juhul, kui UmwRG oleks ajaliselt kohaldatav, ei saaks kaebajad Bundesverwaltungsgerichti selgituste kohaselt Saksa õigusesse üle võetud direktiivi 2003/35 alusel tulemuslikult tugineda keskkonnamõju puuduliku hindamise etteheitele. Vastavalt UmwRG § 4 lõikele 1, mis on UmwRG § 4 lõike 3 ja VwGO § 61 punkti 1 alusel kohaldatav, võib otsuse tühistamist nõuda vaid siis, kui nõutavat keskkonnamõju hindamist või nõutavat eelnevat analüüsi konkreetse projekti keskkonnamõju hindamise kohustuslikkuse kohta ei ole teostatud ei õigeaegselt ega tagantjärele. UmwRG artikli 4 lõike 1 teistsugune tõlgendamine ei ole normi sõnastust ja selle ettevalmistavaid materjale arvestades võimalik. Menetlusnormi rikkumise ulatuslik olulisus UmwRG eelnõus, mida peeti esialgu kohtuotsusest Wells ( 15 ) lähtudes vajalikuks, ( 16 ) ei suutnud end nimelt seadusandlikus menetluses maksma panna. Ka selle õigusnormi suhtes on Bundesverwaltungsgerichtil kahtlus, kas see on direktiivi sätetega vastavuses.

36. Juhul kui selline otsuse vaidlustamise võimaluste piiramine ei ole vastuvõetav, tekib Bundesverwaltungsgerichtil küsimus, kas siseriiklikus õiguses väljakujunenud kohtupraktikas kasutatud kriteeriumid, mis piiravad otsuste protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise võimalusi, on kooskõlas liidu õigusega.

37. Nendest kaalutlustest lähtudes peatas Bundesverwaltungsgericht 10. jaanuari 2012. aasta määrusega menetluse ja palus Euroopa Kohtul vastata ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsuse küsimustele: „1. Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiivi 2003/35/EÜ, milles sätestatakse üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse ning muudetakse nõukogu direktiive 85/337/EMÜ ja 96/61/EÜ seoses üldsuse kaasamisega ning õiguskaitse kättesaadavusega, artikli 6 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid olid kohustatud tunnistama direktiivi 85/337/EMÜ artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklikud õigusnormid kohaldatavaks ka selliste loamenetluste suhtes, mis olid algatatud küll enne 25. juunit 2005, kuid mille tulemusena anti load alles pärast nimetatud kuupäeva? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiviga 2003/35/EÜ, artiklit 10a tuleb tõlgendada nii, et otsuse protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamist silmas pidades olid liikmesriigid kohustatud laiendama direktiivi 85/337/EMÜ artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklike õigusnormide kohaldamisala ka juhule, mil keskkonnamõju oli küll hinnatud, kuid hindamine oli puudulik? 3. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 85/337/EMÜ artiklit 10a tuleb juhtudel, mil liikmesriigi haldusmenetluse normid näevad vastavalt direktiivi 85/337/EMÜ artikli 10a esimese lõigu punktile b põhimõtteliselt ette, et asjaomase üldsuse juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus sõltub õiguse kahjustamisest, tõlgendada nii, a) et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse direktiivi üldsuse kaasamist reguleerivaid sätteid, võib protseduurilise seaduslikkuse kohtulik vaidlustamine olla tulemuslik ja viia otsuse tühistamiseni vaid siis, kui olenevalt asjaoludest on olemas konkreetne võimalus, et vaidlustatud otsus oleks olnud teistsugune, kui menetlusnormi ei oleks rikutud, ja kui menetlusnormi rikkumisega on ühtlasi kahjustatud ka kaebaja materiaalõigust, või b) et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse direktiivi üldsuse kaasamist reguleerivaid sätted, peavad menetlusnormi rikkumised olema protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise korral ulatuslikumalt arvessevõetavad? Kui eelmisele küsimusele tuleb vastata alapunkti b tähenduses, siis millised sisulised nõuded tuleb esitada menetlusnormi rikkumistele, et neid võidaks otsuse protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise puhul võtta arvesse kaebaja kasuks?”

38. Põhikohtuasja kaebajad, Rheinland-Pfalzi liidumaa, Saksamaa Liitvabariik, Iirimaa ja komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.

39. Samad menetlusosalised esitasid oma seisukohad ka 16. jaanuaril 2013 toimunud kohtuistungil.

IV. Õiguslik hinnang

40. Bundesverwaltungsgericht esitab Euroopa Kohtule kolm küsimust, mis puudutavad keskkonnamõju hindamise direktiivi artikliga 10a antud juurdepääsu kaebuste lahendamisele kohtus, kusjuures teine ja kolmas küsimus esitatakse juhuks, kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav. Esimese küsimuse eesmärk on selgitada asjaomase õigusnormi ajalist kohaldatavust. Juhul kui Euroopa Kohus peab õigusnormi ratione temporis kohaldatavaks, peab ta teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele vastamisel käsitlema kaebuse lahendamise ulatust. Teine eelotsuse küsimus käsitleb otsuse protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamist silmas pidades keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklike õigusnormide kohaldamise piirangu vastuvõetavust juhul, kui keskkonnamõju hindamine on jäetud teostamata. Kui selline piirang ei ole seaduslik, tuleb kolmanda eelotsuse küsimusega selgitada kontrolli ulatust, eelkõige seoses küsimusega, kas siseriiklikus kohtupraktikas kohaldatud põhjusliku seose ja subjektiivse õiguse kahjustatuse nõude tingimused on protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamise tulemuslikkust silmas pidades liidu õigusega kooskõlas.

A. Vastuvõetavus

41. Iirimaa peab teist ja kolmandat eelotsuse küsimust vastuvõetamatuks. Bundesverwaltungsgerichti määrus ei sisalda mingeid andmeid selle kohta, millistele keskkonnamõju hindamise puudustele kaebajad tuginevad. Euroopa Kohtult taotletakse seega otsuse tegemist hüpoteetilist laadi küsimuste üle, millele vastamisel ei ole kohtuasjale mingit mõju.

42. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on põhimõtteliselt asja menetleva siseriikliku kohtu ülesanne kohtuasja erisusi arvestades hinnata eelotsusetaotluse vajalikkust ja tema poolt Euroopa Kohtule esitatavate eelotsuse küsimuste olulisust. ( 17 )

43. Sellest põhimõttest võib Euroopa Kohus kõrvale kalduda ainult siis, kui on „ilmselge” ( 18 ), et liidu õigusnormi tõlgendamine on käesolevas menetluses tähtsusetu. Vastavalt sellele on Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt siseriikliku õiguse ja asjaolude kohta tehtud märkusi silmas pidades jõudnud ainult harva järeldusele, et esitatud küsimused on pelgalt hüpoteetilist laadi ( 19 ) või isegi, et käesolev kohtuasi on kunstlikult loodud ( 20 ).

44. Bundesverwaltungsgerichti määrusest tuleneb, et vaidluse esemeks oleva kava jaoks nõutav keskkonnamõju hindamine teostati ja kaebajad väitsid, et see oli puudulik. Määrusest ei nähtu siiski, millistele puudustele kaebajad oma kaebuses tuginesid.

45. See ei vii siiski teise ja kolmanda küsimuse vastuvõetamatuseni. Teise küsimuse puhul tuleneb see juba asjaolust, et Bundesverwaltungsgerichti andmetel ei ole vastavalt sel ajal kehtinud Saksa õigusnormidele keskkonnamõju hindamise teostamise korral õigust nõuda sõltumata menetlusnormi väidetava rikkumise laadist otsuse tühistamist. Juba keskkonnamõju hindamise puudulikkuse kontrollimise võimalus iseenesest põhjustaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel kohtuasja Oberverwaltungsgerichtile uueks läbivaatamiseks tagasisaatmise. Sel juhul kerkib kolmanda eelotsuse küsimusega esitatud küsimus selle kohta, kas Saksa õiguses siiani kohtupraktikas kohaldatud kriteeriumid või muud kriteeriumid, mida Bundesverwaltungsgericht peab tema andmetel Oberverwaltungsgerichtile õigusliku hinnanguna esitama, on kooskõlas liidu õigusega. Ka juhul, kui käesolevas kohtuasjas ei võimalda menetlusnormi rikkumise laadi kohta esitamata jäänud andmed anda kolmandale eelotsuse küsimusele lõplikke, üksikasjalikke vastuseid, nagu komisjon õigesti märgib, on Euroopa Kohtul siiski piisavalt teavet, et anda Euroopa Kohtu ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu vahelise koostöö raames küsimusele tarvilik vastus.

46. Seega tuleb teine ja kolmas eelotsuse küsimus tunnistada vastuvõetavaks.

B. Esimene eelotsuse küsimus

47. Esimese küsimusega esitab Bundesverwaltungsgericht küsimuse direktiiviga 2003/35 keskkonnamõju hindamise direktiivi lisatud artikli 10a ajalise kohaldatavuse kohta, arvestades siseriiklikus direktiivi 2003/35 ülevõtmiseks ette nähtud seaduses UmwRG sisalduvat eespool kirjeldatud § 5 lõiget 1. Direktiivis 2003/35 on selle kohta sätestatud, et liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi üle 25. juuniks 2005 (artikli 6 esimese lõigu esimene lause). Küsitav on aga, kas see tähendab, et liikmesriigid on kohustatud keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a sätestatud juurdepääsu kaebuste lahendamisele võimaldama alates sellest tähtpäevast algatatud ametiasutuste loamenetlustele või kas selline juurdepääs tuleb anda ka menetlustele, mis olid küll algatatud enne nimetatud tähtpäeva, kuid load anti alles pärast seda.

48. Saksamaa Liitvabariik ja Iirimaa on arvamusel, et direktiiv 2003/35 ei kohusta liikmesriike ette nägema keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a sätestatud juurdepääsu kaebuste lahendamisele seoses loamenetlustega, mis algatati enne direktiivi 2003/35 ülevõtmise tähtaja lõppemist, seda ka siis, kui luba anti alles pärast ülevõtmistähtaja lõppemist. Nende märkused muude eelotsuste küsimuste kohta on seega esitatud teise võimalusena. Rheinland-Pfalzi liidumaa ühineb Saksamaa Liitvabariigi õigusliku käsitlusega.

49. Kaebajad on seevastu arvamusel, et direktiivi 2003/35 artikli 6 esimene lõik kohustab liikmesriike kohaldama siseriiklikke sätteid keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a ülevõtmise kohta ametiasutuste loamenetlustele, milles luba anti pärast 25. juunit 2005, sõltumata sellest, millal menetlused olid algatatud. Ka komisjon peab keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklit 10a kohaldatavaks loamenetlustele, mis olid 25. juunil 2005 juba algatatud.

50. Minu arvates on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a käesoleva kohtuasjaga sarnaste juhtumite suhtes kohaldatav.

51. Liikmesriigid on kohustatud direktiivide ülevõtmisel oma siseriiklikku õigusesse algselt määratud rakendamistähtaegadest kinni pidama. ( 21 ) Kui direktiiv ei näe selgelt ette erandeid, tuleb direktiiviga antud õigused anda selle tähtaja jooksul. Kui liikmesriik nimetatud kohustust ei täida, ähvardab teda teadaolevatel tingimustel direktiivi asjaomaste sätete vahetu õigusmõju. ( 22 )

52. See põhimõte võib tekitada probleeme juhul, kui juba alanud või isegi lõppenud asjaolude suhtes tuleb kohaldada uut sätet. Kui liidu õigusaktis ei ole sellise juhtumi puhuks sõnaselget üleminekusätet, siis teeb Euroopa Kohus ajalise kohaldatavuse kindlaks tõlgendamise teel, pidades silmas õiguskindluse (tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte) ja õiguspärase ootuse kaitse ning õigusakti kasuliku mõju säilitamise põhimõtteid ( 23 ).

53. Seda põhimõtet on Euroopa Kohus pidanud korduvalt kasutama. Nii leidis ta, et menetlusnorme kohaldatakse nende jõustumise hetkel ka kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes, samas kui liidu materiaalõigusnorme kohaldatakse tavaliselt üksnes olukordadele, mis on tekkinud pärast nende jõustumist. ( 24 ) Olukorra tulevastele tagajärgedele kohaldatakse seevastu üldjuhul uut eeskirja. ( 25 ) Seoses keskkonnamõju hindamise teostamise kohustusega sedastas Euroopa Kohus, et see kohustus ei kehti juhul, kui projekti kohta loa taotluse esitamise ametlik kuupäev on varasem kuupäevast, millal möödus keskkonnamõju hindamise direktiivi ülevõtmise tähtaeg ( 26 ).

54. Käesolev kohtuasi puudutab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikliga 10a tagatud uue õiguskaitsevõimaluse kohaldamise küsimust ülevõtmistähtaja lõppemise korral selleks kuupäevaks juba algatatud loamenetlustele. Direktiiv 2003/35 ei sisalda selle juhtumi kohta ühtegi üleminekusätet.

55. Arvestades õiguskindluse (tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte), õiguspärase ootuse kaitse ning õigusakti kasuliku mõju säilitamise põhimõtteid, tuleneb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a tõlgendamisest, et seda sätet tuleb kohaldada loamenetlustele, mis algatati enne direktiivi 2003/35 rakendamistähtaja lõppu, kuid mille kohta ei olnud selleks kuupäevaks veel tehtud jõustunud otsust.

56. Huvi direktiivi tõhusa ja õigeaegse ülevõtmise vastu räägib keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a kohaldamise kasuks ülevõtmistähtaja lõppemisel. Isegi kui uute õiguskaitsevõimaluste kohaldamises õiguskaitsevõimaluste loomise kuupäeval pooleliolevatele menetlustele tahetakse sarnaselt Saksamaa ja Iirimaaga näha tagasiulatuva jõu nõrka elementi, ( 27 ) ei ole õigusnormi kohaldamine sellistel juhtudel vastuolus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega. Need põhimõtted ja mitte õigusnormide jagamine menetlusnormideks ning materiaalõigusnormideks, millest on käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel vähe abi, on direktiivi tõlgendamisel selle ajalist kohaldatavust silmas pidades otsustava tähtsusega.

57. Vastupidi Saksamaa ja Iirimaa väidetele ei tulene Euroopa Kohtu praktikast keskkonnamõju hindamise teostamise kohustuse ajalise kohaldatavuse kohta teistsugust järeldust.

58. Selle kohtupraktika raames tugines Euroopa Kohus asjaolule, et keskkonnamõju hindamise direktiiv puudutab enamasti suure ulatusega projekte, mille elluviimiseks on vaja palju aega. Juba algatatud menetluste veelgi aeganõudvamaks muutmine direktiivi spetsiifiliste nõuete tõttu mõjutaks juba kujunenud õiguslikku seisundit. ( 28 ) Projekti arendaja saab taotluse esitamisel selles mõttes tugineda oma oletustele menetluse käigu suhtes ega pea ootama menetluse veelgi raskemaks muutmist.

59. Nagu Bundesverwaltungsgericht õigesti märgib, ei looda käesolevas kohtuasjas haldusmenetluse või pooleliolevate kohtumenetluste jaoks uusi nõudeid. Pigem soovitakse juba varem siduvate õiguslike nõuete järgimise osas parandada juurdepääsu kaebuste lahendamisele kohtus. Õiguspärase ootuse kaitse põhimõte ei saa hõlmata ootust, et kehtivate õigusnormide järgmist ei kontrollitaks. Suuremahuliste projektide õiguskaitse võimaluste laiendamisel tuleb tegelikkuses küll arvestada viivitustega. Neid tuleb siiski käsitada üksnes juba siduvate õigusnormide õigusliku kontrolli peegeldusena. Projekti arendaja peab selliste viivitustega leppima. Huvi direktiivi kasuliku mõju vastu on seega tähtsam.

60. Huvi direktiivi tõhusa ja õigeaegse ülevõtmise vastu suurendab käesolevas kohtuasjas lisaks veel see, et direktiiv võtab üle nõuded, mis on sätestatud Århusi konventsioonis, mis jõustus ühenduse suhtes 17. veebruaril 2005 ja mis vastavalt ELTL artikli 216 lõikele 2 seob ühenduse institutsioone ja liikmesriike ( 29 ). Kui keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a oleks kohaldatav alles pärast ülevõtmistähtaja lõppemist algatatud menetluste suhtes, jääks Århusi konventsiooni artikli 9 lõikes 2 sätestatud nõue tagada juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus asjaomaste loamenetluste pika kestuse tõttu aastateks täitmata.

61. Seega tuleb tõdeda, et direktiivi 2003/35 artikli 6 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid on kohustatud tunnistama keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklikud õigusnormid kohaldatavaks ka selliste loamenetluste suhtes, mis olid algatatud enne 25. juunit 2005 ja ei olnud selleks kuupäevaks veel lõppenud jõustunud otsusega. Seega tuleb teisele eelotsuse küsimusele, mis esitati juhuks, kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, vastata.

C. Teine eelotsuse küsimus

62. Teise küsimusega soovib Bundesverwaltungsgericht teada, kas keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a kohustab liikmesriike otsuse protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamist silmas pidades laiendama keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklike õigusnormide kohaldamisala ka juhule, mil keskkonnamõju oli küll hinnatud, kuid hindamine oli puudulik?

63. Kõik menetlusosalised, välja arvatud Iirimaa, on arvamusel, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a kohustab liikmesriike laiendama otsuste läbivaatamise võimalust kohtutes ka keskkonnamõju hindamise puuduliku teostamise juhtumile. Saksamaa Liitvabariik leiab, et Saksa õigus juba vastab nendele nõuetele, sest VwVfG § 46 kohaselt, mida kohaldatakse lisaks UmwRG § 4 lõikele 1, saab loa andmise suhtes tehtud otsuse tühistamist nõuda ka keskkonnamõju puuduliku hindamise korral. Võttes arvesse teabe puudumist käesolevas kohtuasjas ette heidetud puuduste laadi kohta, viitab Iirimaa liikmesriikide menetlusautonoomiale, mida tuleb kasutada kooskõlas direktiivi eesmärkidega.

64. Saksamaa Liitvabariigi märkuste kohta tuleb kõigepealt tõdeda, et siseriikliku õiguse tõlgendamine ei ole Euroopa Kohtu pädevuses. Koostöös siseriiklike kohtutega peab Euroopa Kohus selles mõttes usaldama nende väiteid siseriikliku õiguse kohta.

65. Juba keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a on kaebuste läbivaatamise põhimõttelist ulatust ettenähtud menetluses silmas pidades selgelt sõnastatud. Selle õigusnormi kohaselt tagavad liikmesriigid, et asjaomasel elanikkonnal, kes vastab ühele normis nimetatud kahest tingimusest, oleks „juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus […], et vaidlustada otsuste […] sisulist või protseduurilist seaduslikkust seoses käesoleva direktiivi sätete kohase üldsuse kaasamisega.” ( 30 ) Kursiivis esitatud lõik võtab sõnasõnaliselt üle Århusi konventsiooni artikli 9 lõike 2. ( 31 )

66. Euroopa Kohus tõdes kohtuotsuses Trianel loogiliselt, et õigusnorm ei piira millegagi sellise kaebuse põhjendamiseks kasutatavaid õiguskaitsevahendeid ( 32 ).

67. Nende nõuetega ei ole kooskõlas loamenetluse, mille suhtes kehtib keskkonnamõju hindamise kohustus, vaidlustamise piiramine keskkonnamõju „täieliku hindamata jätmise” juhuga. Keskkonnamõju puuduliku hindamise etteheidet ei või põhimõtteliselt välistada.

68. Järelikult tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklit 10a tuleb tõlgendada nii, et selles õigusnormis ette nähtud kaebuste lahendamise menetluses peab otsuse protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamine olema võimalik ka juhul, kui keskkonnamõju oli küll hinnatud, kuid hindamine oli puudulik. Seega tuleb vastata ka Bundesverwaltungsgerichti kolmandale ja viimasele eelotsuse küsimusele, mis on esitatud juhuks, kui kaebuste lahendamise menetlus laieneb keskkonnamõju puudulikule hindamisele.

D. Kolmas eelotsuse küsimus

69. Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada küsimust, millises ulatuses peab olema võimalik otsuste, mille suhtes kohaldatakse keskkonnamõju hindamise direktiivi üldsuse kaasamist reguleerivaid sätteid, kohtulik vaidlustamine menetlusnormi rikkumise tõttu ja viima otsuse tühistamiseni juhtudel, mil liikmesriigi haldusmenetluse normid seavad keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a esimese lõigu punktides a ja b nimetatud üldsuse kaebuste lahendamisele juurdepääsu tingimuseks, et õigust on kahjustatud. Seejuures tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige teada, kas on lubatud menetlusnormide rikkumise tähtsuse kaks piirangut, mida siseriiklik kohtupraktika kumulatiivselt kohaldab: põhjusliku seose nõue ja tingimus, et kaebaja materiaalõigust on kahjustatud.

1. Siseriikliku kohtupraktika kriteeriumid

70. Parema arusaadavuse huvides on kohane lühidalt käsitleda neid mõlemat siseriikliku kohtupraktika kriteeriumi poolte argumentide ja eelotsusetaotluse alusel.

71. Niinimetatud „põhjusliku seose nõue” ütleb, et otsuse tulemuslikuks vaidlustamiseks menetlusnormi rikkumise tõttu peab olenevalt juhtumi asjaoludest olema olemas konkreetne võimalus, et vaidlustatud otsus oleks olnud teistsugune, kui menetlusnormi ei oleks rikutud ( 33 ).

72. Lisaks peab menetlusnormi rikkumisega olema kahjustatud kaebaja „materiaalõigust”. Siseriikliku kohtupraktika kohaselt ei anna aga, nagu leiab Bundesverwaltungsgericht, UVPG ja teiste asjaomases valdkonnas kehtivate seaduste menetlusnormid isikule, keda puudutab projekt, mille keskkonnamõju hindamine on kohustuslik, iseseisvalt jõustatavaid menetlusõigusi ( 34 ). Nagu tuleneb menetlusosaliste väidetest, on kaebajale kuuluva materiaalõiguse kriteerium tähtis ka kaebuse põhjendatuse hindamisel. See tähendaks, et see piirab selliste kaebuste kontrolli ulatust, mis vastavad tingimusele, et kaebuse esitamise õigus on selle vastuvõetavuse korral olemas – tavaliselt näiteks seetõttu, et kaebaja tugineb tema omandiõiguse rikkumise võimalikkusele. ( 35 )

2. Menetlusosaliste seisukohad

73. Kolmanda küsimuse kohta on menetlusosalistel selgelt erinev arvamus. Kaebajad peavad mõlemat eespool kirjeldatud kriteeriumi liidu õigusega vastuolus olevaks. Selle asemel tuleb suuremas ulatuses arvesse võtta menetlusnormi rikkumisi. ELTL artikli 263 teisele lõigule tuginedes tuleks igal juhul arvesse võtta oluliste menetlusnormide rikkumist otsuse protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise korral, välja arvatud juhul, kui konkreetsel juhul on ilmselgelt välistatud, et rikkumine mõjutas sisulist tulemust. Selles mõttes on üldsuse kaasamist käsitlevad õigusnormid ja keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 3 olulised menetlusnormid.

74. Liikmesriikide menetlusautonoomia raames peab Saksamaa Liitvabariik kohtupraktika poolt arendatud põhjusliku seose kriteeriumi liidu õigusega kooskõlas olevaks. Selle arvamusega ühineb Rheinland-Pfalzi liidumaa.

75. Iirimaa leiab, et liikmesriikide menetlusautonoomiat silmas pidades on nende endi ülesanne kindlaks määrata, millistele seadustele, puudustele või otsustele kohaldatakse keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a sätestatud kontrolli ja mis kujutab endast õiguse kahjustamist, kusjuures nad peavad asjaomased õigusnormid sätestama kooskõlas direktiivi eesmärgiga, nimelt tagada asjaomasele üldsusele juurdepääs kaebuste lahendamisele.

76. Komisjon on arvamusel, et siseriiklik kohus peab põhjendatuse suhtes üle kontrollima vähemalt kõik menetlus- ja materiaalõigusnormid, mis tulenevad liidu õigusest ja selle ülevõtmisest liikmesriikide poolt, ilma et kontroll peaks piirduma kaebuse esitamise õigust andvate õigusnormide või materiaalõiguse rikkumise kontrollimisega.

77. Menetlusnormi raske rikkumise korral ei või kehtida põhjusliku seose nõue, vähem tähtsad menetlusnormi rikkumised ei viiks sel juhul siiski otsuse tühistamiseni, kui ametiasutus selgitab veenvalt, et juhtumi asjaolusid arvessse võttes puudub konkreetne võimalus, et vaidlustatud otsus oleks olnud teistsugune, kui menetlusnormi ei oleks rikutud.

78. Menetlusnormi rikkumine otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse direktiivi üldsuse kaasamist käsitlevaid sätteid, on kohtulikul vaidlustamisel olulised sel juhul, kui rikkumine ei ole keskkonnamõju direktiivi eesmärgi saavutamist silmas pidades tähtsusetu.

3. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a tõlgendamine

79. Käesolev kohtuasi ei ole esimene võimalus, kus Euroopa Kohus tegeleb keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a tõlgendamisega. Juba oma selgituste algul juhtisin ma tähelepanu sellele, et eelkõige kohtuasi Trianel andis põhjust seda sätet käsitleda.

80. Nimetatud kohtuasjas käsitles Euroopa Kohus põhiliselt keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõikes 2 märgitud valitsusväliste organisatsioonide juurdepääsu ulatust kaebuste lahendamisele kohtus sama direktiivi artikli 10a tähenduses. Euroopa Kohus leidis selles suhtes, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a alusel teostusloa otsuse peale esitatud kaebuse raames ei või valitsusvälistele organisatsioonidele keelata võimalust tugineda kohtus liidu õigusest tulenevate selliste õigusnormide rikkumisele, mille eesmärk on keskkonnakaitse, põhjusel, et need sätted kaitsevad vaid üldsuse, mitte eraisikute huve. Seejuures tuleneb kohtuotsusest, et sellist piirangut ei või kehtestada kaebuse vastuvõetavuse ega selle põhjendatuse tasandil ( 36 ). Saksamaa Liitvabariik, kelle siseriiklik õigus oli andnud põhjust esitada kohtuasjas Trianel eelotsusetaotlus, tegi otsusest oma järeldused ( 37 ).

81. Vastupidi kohtuasjale Trianel puudutab käesolev kohtuasi füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kes kõik on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõike 2 kohaselt osa asjaomasest üldsusest, ilma et nad siiski kujutaksid endast seal märgitud valitsusevälist organisatsiooni.

82. Vastuses teisele eelotsuse küsimusele märkisin ma juba, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a ei luba nende jaoks piirata asjaomaste otsuste vaidlustamise võimalust sellega, et nõutav keskkonnamõju hindamine on jäänud täielikult teostamata.

83. See ei tähenda siiski mingil juhul, et liidu õigus sätestab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a raames üksikasjalikud nõuded asjaomase kontrolli ulatuse suhtes. Pigem on liikmesriikidel Euroopa Kohtu praktika kohaselt oma menetlusautonoomia alusel põhimõtteliselt kaalutlusruum keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a (ja sellega üle võetud Århusi konventsiooni artikli 9 lõike 2) kohaldamisel. Seega võivad liikmesriigid ise kehtestada menetlusnormid, millega antakse vastav juurdepääs kaebuste lahendamisele. Seejuures kehtivad liikmesriikidele kaks piirangut: need normid ei või olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei või muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) ( 38 ).

84. Liidu õiguse nõuded seoses kontrolli ulatusega kaebuste lahendamisel, mis on ette nähtud keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a, tulenevad eelkõige tõhususe põhimõttest. Käesolevas kohtuasjas ei ole viidatud võrdväärsuse põhimõtte rikkumisele.

85. Nagu ma selgitasin juba oma ettepanekus teise küsimuse kohta, on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a selgelt sõnastatud selles osas, mis puudutab otsuste protsessuaalse seaduslikkuse kontrollimist õigusnormis ettenähtud menetluses. Seoses sellega ei piira õigusnorm millegagi sellise kaebuse põhjendamiseks kasutatavaid õiguskaitsevahendeid.

86. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a lubab liikmesriikidel siiski siduda asjaomase elanikkonna liikmete juurdepääsu kaebuste lahendamisele, mis on selles õigusnormis ette nähtud, ühe tingimusega. Seejuures võivad liikmesriigid oma menetlusautonoomia väljendusena valida kahe alternatiivi vahel. Esimene alternatiivne võimalus on „küllalda[s]e huvi” omamine, teine alternatiivne võimalus, mille valis Saksamaa, on see, kui „õigust on kahjustatud, kui liikmesriigi menetlusseadus seab selle eeltingimuseks”. Liikmesriigid määravad vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklile 10a kindlaks, mis kujutab endast õiguse kahjustamist. See määratlus peab siiski olema kooskõlas eesmärgiga anda asjaomasele üldsusele laialdane juurdepääs õiguskaitsele.

87. Kas neil artiklis 10a nimetatud mõlemal alternatiivsel võimalusel on mõju kontrolli ulatusele kaebuste lahendamise raames?

88. Viidatud õigusnormi sõnastust võib mõista nii, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a nimetatud mõlema alternatiivse võimaluse puhul on tegemist asjaomase kaebuse vastuvõetavuse tingimusega. Kui tingimus on täidetud, siis järgneb „otsuste sisulis[e] või protseduurilis[e] seaduslikkus[e]” põhjendatuse kontroll. Ka Euroopa Kohus viitab seoses alternatiividega selgelt „hagi vastuvõetavuse tingimustele” ( 39 ).

89. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a tõlgendamine rahvusvahelise õiguse kohaselt, arvestades Århusi konventsiooni artikli 9 lõiget 2 ( 40 ), kinnitab, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a nimetatud mõlemad alternatiivsed võimalused peavad võimaldama kaebuse läbivaatamise lubatavuse piiramist, kuid mitte kontrolli ulatuse piiramist. Konventsiooni tõlgendamiseks kasutatav Implementation Guide (konventsiooni rakendamise käsiraamat) ( 41 ) nimetab asjaomaseid kriteeriume iseloomulikul viisil standing ( 42 ) kriteeriumideks.

90. Selles mõttes ühinen ma kohtujurist Sharpstoni arvamusega, kes selgitab mõlemat alternatiivset võimalust samuti sellega, et Århusi konventsiooni osalisriigid tahtsid sellega arvesse võtta osalisriikide erinevaid kaebeõiguse kriteeriume. ( 43 )

91. Seega tuleb kontrolli ulatuse suhtes menetlusõiguse tähenduses tõdeda, et keskkonnamõju hindamise direktiiv näeb ette otsuste protseduurilise seaduslikkuse läbivaatamise ega piira millegagi sellise kaebuse põhjendamiseks kasutatavaid õiguskaitsevahendeid. Tõhususe põhimõtte kohaselt ei või õiguskaitse võimalust seoses liidu õigusest tulenevate normidega, mille eesmärk on keskkonnakaitse, muuta praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Neid nõudeid järgiv siseriiklik õiguskaitse on vastavuses ka ELL artikli 19 lõike 1 teise lõiguga, mille kohaselt näevad liikmesriigid ette tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades. Arvestades asjaolu, et konkreetselt etteheidetavate menetlusnormi rikkumiste kohta ei ole ühtegi märkust esitatud, ei ole võimalik kontrolli ulatuse kohta rohkem midagi öelda.

4. Siseriiklike kriteeriumide kontrollimine

92. Järgnevalt tahaksin ma kõigepealt kontrollida, kas kaebaja materiaalõiguse kahjustamise kriteerium keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a sätestatud valdkonnas on sellisel kujul, nagu Bundesverwaltungsgericht on seda kirjeldanud, kooskõlas direktiivi nõuetega. Asjaomases liikmesriigis on haldusõiguse õpetuses viimastel aastatel intensiivselt selle teemaga tegeletud ning vaieldud ka kohtuasjaga Trianel seotud kohtupraktikast mõjutatuna suurte erimeelsustega selle üle, millisel määral saab keskkonnaõiguse valdkonnas säilitada subjektiivse õiguse kahjustatuse nõude, pidades just nimelt silmas ka menetlusnormi rikkumist keskkonnamõju hindamisel. ( 44 )

93. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a hoolikas tõlgendamine, eelkõige ka selle mõtte ja eesmärgi alusel, näitab, et kriteerium ei vasta sellisel kujul, nagu Bundesverwaltungsgericht on seda kirjeldanud, selle direktiivi nõuetele.

94. Nagu eespool tõdetud, näeb artikli 10a sõnastus ette kaebuste lahendamise menetluse (ka) protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamiseks, ilma igasuguse viiteta selle põhjendamiseks kasutatavate õiguskaitsevahendite piiramisele. Seejuures lubab õigusnorm piirata juurdepääsu kaebuste lahendamisele asjaomase elanikkonna selliste liikmetega, kelle õigust on kahjustatud. Selle kontseptsiooni kehtestavad liikmesriigid ise, võttes selgelt arvesse eesmärki anda asjaomasele üldsusele laialdane juurdepääs õiguskaitsele. Selle kriteeriumi korral on siiski tegemist – ka sellele olen ma juba viidanud – vastuvõetavuse lubatud kriteeriumiga, mitte kontrolli ulatuse võimaliku piiramisega. Niisiis ei saa selle kriteeriumi alusel õigustada kontrolli ulatuse piirangut.

95. Samuti tuleb arvesse võtta, et Århusi konventsioon, mille ülevõtmine on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a eesmärk, annab väärtuslikke viiteid normi eesmärgi kohta. Konventsioon peab vastavalt selle artiklile 1 kaitsma õigust elada keskkonnas, mis vastab heaolu vajadustele. Selleks nähakse ette kindlad menetluseeskirjad (info üldkättesaadavus, üldsuse kaasamine) ja õigus pöörduda kohtusse.

96. Konventsiooni põhjendused 7 ja 8 selgitavad keskkonnaasjades kohtusse pöördumise õiguse tausta. Õigus pöörduda kohtusse antakse igaühele, et viia ellu õigust elada keskkonnas, mis vastab tema tervise ja heaolu vajadustele, ning selleks, et täita kohustust kaitsta praeguste ja tulevaste põlvkondade hüvanguks keskkonda ja parandada selle seisundit.

97. Minu arvates tulenevad sellest kaks järeldust. Esiteks on menetlusnormidel ja nendest kinnipidamisel just nimelt ka keskkonnaõiguses oluline funktsioon antud õiguste kaitsmisel. Sellega on seletatav osalemisõiguste kasvav tähtsus keskkonnaõiguses, mis ei ole tänapäeval üksnes otsuste õiguspäraseks tunnistamise element, vaid selle eesmärk on ka keskkonnakaitse parandamine. ( 45 ) Samuti seletab selline arusaam menetlusest keskkonnamõju hindamise korrektse teostamise väärtust. ( 46 ) Seda arvestades saab selgeks, miks nimetab keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 10a ühekorraga materiaalõigusliku ja menetlusõigusliku õiguspärasuse kontrolli.

98. Teiseks ei käsitle Århusi konventsioon keskkonnakaitset spetsiaalselt selleks loodud valitsusväliste organisatsioonide ülesandena, vaid peab igaüht õigustatuks – ja kohustatuks – järgima keskkonna vajadusi. ( 47 ) Seega ei saa eraisikute kaebuste kontrolli ulatuse piirangut õigustada sellega, et üldjuhul võivad keskkonna huvide eest välja astuda keskkonnaühendused. Mis puudutab kaebuse esitamise õigust, siis on keskkonnaühendused küll keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a kolmanda lõigu teise ja kolmanda lause kohaselt eelisseisundis seetõttu, et selle sätte alusel on neil õigusi, mida saab kahjustada. ( 48 ) Kaebuse põhjendatuse raames ei ole siiski ühtki viidet sellele, et asjaomase üldsuse liikmed on halvemas olukorras kui keskkonnaühendused. Seega muutub kodanik ise, nagu näitavad Århusi konventsiooni nimetatud sätted, keskkonnakaitse teostamise organiks, ( 49 ) see on ülesanne, mida – nagu märgivad kaebajad – keskkonnaühendused saavad rahaliste vahendite nappuse tõttu täita ainult piiratud ulatuses.

99. Eeltoodu põhjal ei või siseriiklik õigus jätta protseduurilise seaduslikkuse küsimusi keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a (keskkonnaõiguse) raames välja asjaomase üldsuse liikmete kaebuste kohtuliku kontrolli ulatusest. See rikuks tõhususe põhimõtet ega kujutaks endast keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a adekvaatset, liidu õigusega kooskõlas olevat ülevõtmist. Niivõrd kui subjektiivse õiguse kahjustatuse kriteerium välistab liidu õigusest tulenevad õigusnormid, mille eesmärk on keskkonnakaitse, keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 10a sätestatud kaebuse lahendamise korral kontrollimise ulatusest, nagu see on Bundesverwaltungsgerichti andmetel, ei saa seda kriteeriumi minu arvates säilitada.

100. Sellest lähtudes on võimalik mõista ka Euroopa Kohtu sedastust kohtuasjas Trianel, mille kohaselt „võib siseriiklik seadusandja piirata õigusi, mille kahjustamisele eraõiguslik isik võib tugineda kaebuse raames, mis on esitatud direktiivi 85/337 artiklis 10a viidatud otsuste, seaduste ja puuduste peale, avalike subjektiivsete õigustega […]” ( 50 ). Avalike subjektiivsete õiguste mõistet tuleb tõlgendada nii, et eraisik võib tugineda liidu õigusnormidele, mille eesmärk on keskkonnakaitse, kui see on põhjendatud. Selles osas lähenevad üksteisele õiguskaitse selle objektiivses tähenduses ja õiguskaitse selle subjektiivses tähenduses – sellele viitab ka Århusi konventsiooni artiklis 1 nimetatud õigus elada keskkonnas, mis vastab heaolu vajadustele.

101. Ka Århusi konventsioonist kinnipidamise komitee (Aarhus Convention Compliance Committee) peab keskkonnaalaste nõuete välistamist kaebustest põhjusel, et naabrusõiguslikud kaebused on piiratud oma õiguste nõudmisega ja keskkonnaõigus on sellest kontseptsioonist välistatud, artikli 9 lõike 2 rikkumiseks. Kuigi see nõue ei ole Euroopa Kohtule siduv ( 51 ), toetab see siiski konventsiooni minupoolset tõlgendust ( 52 ).

102. Põhjusliku seose põhimõtte puhul tuleb järgida samasuguseid kriteeriume. Ka siin on liikmesriikidel kahtlematult menetlusautonoomia. Selle kohaselt ei ole menetlusnormide rikkumise olulisuse hindamisel põhjusliku seose kriteerium põhimõtteliselt välistatud. Seejuures tuleb siiski järgida võrdväärsuse ja tõhususe nõudeid. Seega peab ka põhjusliku seose nõuet saama eelkõige hinnata tõhususe nõude alusel. ( 53 ) Ka siinkohal puudub viide võrdväärsuse nõude rikkumisele.

103. Vastavalt sellele ei või põhjusliku seose nõue takistada keskkonnamõju direktiivi artiklist 10a tulenevate õiguste kasutamist.

104. Just käesoleval juhul kõne all olevas valdkonnas on – juhtisin sellele juba eespool tähelepanu – tõhusa keskkonnakaitse tagamisel eriline osa menetlusel. Juurdepääs menetlusnormide rikkumise tõttu esitatud kaebuste lahendamisele kohtus on tõhus siiski ainult siis, kui kaebuse tulemuslikkus ei ole algusest saadik välistatud. Põhjusliku seose kriteeriumi väljaarendamine peab just ka liidu keskkonnaõiguse raames vastama menetluse erilisele tähtsusele ega või menetlusnormi rikkumisi kontrolli ulatusest tegelikkuses välistada.

105. See ei tähenda mingil juhul, et iga menetlusnormi rikkumine peab viima otsuse tühistamiseni. Seda näitab juba paralleeli tõmbamine liidu õigusaktides esinevate vigade tagajärgedega. ELTL artikli 263 teine lõik sätestab selles suhtes, et kohtu „pädevuses [on] lahendada liikmesriigi, Euroopa Parlamendi, nõukogu või komisjoni hagisid, mille aluseks on […] olulise menetlusnormi rikkumine”. Kohtupraktika käsitleb seda – lihtsustatult – nii, et eriti oluliste menetlusnormide rikkumise korral on õigusakt ilma pikemata tühine ( 54 ), vähem tähtsate normide rikkumisel peab õigusaktil olema toime ( 55 ). Selle sätte raames välja arendatud kriteeriume ei saa liikmesriikide menetlusautonoomia tõttu ilma pikemata keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklile 10a üle kanda.

106. Pigem tuleb põhjusliku seose kriteeriumi kohaldamisel järgida tõhususe põhimõtet. See tähendab, et kriteeriumiga, eelkõige ka tõendamiskoormise kujundamisega kriteeriumi raames, ei või praktiliselt välistada tuginemist liidu õigusest tulenevatele menetlusnormidele, mille eesmärk on keskkonnakaitse. Eriti tähtsate menetlusnormide puhul tuleb seega haldusmenetluse tulemuse suhtes täielikult loobuda põhjusliku seose nõudest.

V. Ettepanek

107. Eespool esitatud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi esitatud küsimustele järgmiselt: 1. Direktiivi 2003/35 artikli 6 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid on kohustatud tunnistama keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 10a ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklikud õigusnormid kohaldatavaks ka selliste loamenetluste suhtes, mis olid algatatud enne 25. juunit 2005 ja ei olnud selleks kuupäevaks veel lõppenud jõustunud otsusega. 2. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklit 10a tuleb tõlgendada nii, et selle sättega ette nähtud kaebuste lahendamise menetluses peab otsuse protseduurilise seaduslikkuse vaidlustamine olema võimalik ka juhul, kui keskkonnamõju oli küll hinnatud, kuid hindamine oli puudulik. 3. Keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklit 10a tuleb tõlgendada nii, et juhtudel, mil liikmesriigi haldusmenetluse normid näevad vastavalt keskkonnamõju direktiivi artikli 10a esimese lõigu punktile b ette, et asjaomase üldsuse juurdepääs kaebuste lahendamisele kohtus sõltub õiguse kahjustamisest, tõlgendada nii, — et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse selle direktiivi üldsuse kaasamist reguleerivaid sätteid, ei ole lubatud piirata protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise eduväljavaateid selliste juhtumitega, mil menetlusnormi rikkumise tõttu on ühtlasi kahjustatud ka kaebaja materiaalõigust, juhul kui sellega välistatakse kontrolli ulatusest liidu õigusest tulenevad õigusnormid, mille eesmärk on keskkonnakaitse; — et otsuste puhul, mille suhtes kohaldatakse selle direktiivi üldsuse kaasamist reguleerivaid sätteid, ei ole lubatud piirata protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise eduväljavaateid selliste juhtumitega, mil olenevalt asjaoludest on olemas konkreetne võimalus, et vaidlustatud otsus oleks olnud teistsugune, kui menetlusnormi ei oleks rikutud, juhul kui sellega praktiliselt välistatakse tuginemine liidu õigusest tulenevatele õigusnormidele, mille eesmärk on keskkonnakaitse, ja kui see kriteerium kehtib ka eriti oluliste menetlusnormide kohta. Menetlusnormi rikkumistele esitatavate nõuete hindamine selleks, et neid nõudeid võidaks otsuse protseduurilise seaduslikkuse kohtuliku vaidlustamise puhul võtta arvesse kaebaja kasuks, allub liikmesriikide menetlusautonoomiale, liikmesriigid ei või siiski õiguskaitset, mis tuleneb liidu õiguse normidest, mille eesmärk on keskkonnakaitse, muuta praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks või kohaldada eeskirju, mis on ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul.

( 1 ) Algkeel: saksa.

( 2 ) 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C-115/09: Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen e.V. (edaspidi „Trianel”, EKL 2011, lk I-3673).

( 3 ) Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiiv 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT 1985, L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248).

( 4 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiv 2003/35/EÜ, milles sätestatakse üldsuse kaasamine teatavate keskkonnaga seotud kavade ja programmide koostamisse ning muudetakse nõukogu direktiive 85/337/EMÜ ja 96/61/EÜ seoses üldsuse kaasamisega ning õiguskaitse kättesaadavusega (ELT 2003, L 156, lk 17; ELT eriväljaanne 15/07, lk 466).

( 5 ) Nõukogu 17. veebruari 2005. aasta otsus 2005/370/EÜ keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise konventsiooni sõlmimise kohta Euroopa Ühenduse nimel (ELT 2005, L 124, lk 1). Århusi konventsiooni tekst on esitatud Euroopa Liidu Teataja sama numbri lk‑l 4 jj.

( 6 ) United Nations Economic Commission for Europe, The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2. Aufl., 2013, lk 6; Beyerlin, U. ja Grote Stoutenburg, J., „Environment, International Protection”, teoses: Wolfrum, R. (väljaandja), Max Planck Encyclopedia of Public International Law, punkt 73.

( 7 ) Vaata direktiivi põhjendus 5.

( 8 ) Nõukogu 24. septemberi 1996. aasta direktiiv 96/61/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (EÜT 1996, L 257, lk 26; ELT eriväljaanne 15/03, lk 80).

( 9 ) Direktiivi 2003/35 põhjendus 11.

( 10 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT L 26, lk 1).

( 11 ) 19. märtsil 1991 avaldatud redaktsioonis (Bundesgesetzblatt, edaspidi „BGBl.”, I, lk 686).

( 12 ) 23. jaanuaril 2003 avaldatud redaktsioonis (BGBl. I, lk 102).

( 13 ) 7. detsembri 2006. aasta seadus (BGBl. I, lk 2816). Selle seaduse muutmine 21. jaanuari 2013. aasta seadusega Gesetz zur Änderung des Umwelt-Rechtsbehelfsgesetzes und anderer umweltrechtlicher Vorschriften (keskkonnaalase õiguskaitse erinõuete seaduse ja muude keskkonnaõigusalaste õigusaktide muutmise seadus) ((BGBl. I, lk 95) ei ole käesoleva kohtuasja ese.

( 14 ) 24. veebruari 2010. aasta redaktsioonis (BGBl. I, lk 94).

( 15 ) 7. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-201/02: Wells (EKL 2004, lk I-723).

( 16 ) BT-Drucks. (Bundestagi trükised) 16/2495.

( 17 ) 29. novembri 1978. aasta otsus kohtuasjas 83/78: Redmond (EKL 1978, lk 2347, punkt 25) ja 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-134/94: Esso Española (EKL 1995, lk I-4223, punkt 9).

( 18 ) 16. juuni 1981. aasta otsus kohtuasjas 126/80: Salonia (EKL 1981, lk 1563, punkt 6).

( 19 ) 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-83/91: Meilicke (EKL 1992, lk I-4871, punktid 31‑34).

( 20 ) 11. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 104/79: Foglia (EKL 1980, lk 745, punktid 10‑11).

( 21 ) Vt nt 19. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑68/11: komisjon vs. Itaalia (punkt 60).

( 22 ) 19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt (EKL 1991, lk I-5357, punkt 11).

( 23 ) Vt 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80-217/80: Meridionale Industria Salumi jt (EKL 1981, lk 2735, punkt 10).

( 24 ) Eespool 23. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meridionale Industria Salumi jt, punkt 10; kohtujurist Trstenjaki 3. veebruari 2011. aasta ettepanek kohtuasjas C-482/09: Budějovický Budvar, milles otsus tehti 22. septembril 2011 (EKL 2011, lk I-8701, ettepaneku punkt 106), ja kohtujurist Kokotti 8. septembri 2011. aasta ettepanek kohtuasjas C‑17/10: Toshiba Corporation jt, milles otsus tehti 14. veebruaril 2012 (ettepaneku punktid 42‑46).

( 25 ) 14. aprilli 1970. aasta otsus kohtuasjas 68/69: Brock (EKL 1970, lk 171, punkt 7); 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 270/84: Licata vs. CES (EKL 1986, lk 2305, punkt 31); 11. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-334/07 P: komisjon vs. Freistaat Sachsen (EKL 2008, lk I-9465, punkt 43), ja 6. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas C-428/08: Monsanto Technology (EKL 2010, lk I-6765, punkt 66).

( 26 ) 18. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-81/96: Gedeputeerde Staten van Noord-Holland (EKL 1998, lk I‑ 3923, punkt 23); eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Wells, punkt 43, ja 15. jaanuari 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑416/10: Križan jt (punkt 94).

( 27 ) Tagasiulatuva jõu problemaatika kohta vt lisaks eelmistes joonealustes märkustes viidatud kohtupraktikale Tridimas, T., The General Principles of EU Law, OUP, Oxford, 2. Aufl., 2006, lk 252‑273.

( 28 ) Eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Gedeputeerde Staten van Nord-Holland, punkt 24.

( 29 ) Århusi konventsiooni seisundi kohta liidu õiguses vt 8. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-240/09: Lesoochranárske zoskupenie (EKL 2011, lk I-1255, punktid 29‑31).

( 30 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 31 ) Ingliskeelses ja prantsuskeelses versioonis on Århusi konventsioonis kasutatud sõnad „sisulist” ja „protseduurilist” seotud sõnaga „ja”, keskkonnamõju hindamise direktiivis on nad aga seotud sõnaga „või”. Selle näol on tegemist puht redaktsioonilise muudatusega.

( 32 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punkt 37.

( 33 ) Vt nt Bundesverwaltungsgerichti 8. juuni 1995. aasta otsus 4 C 4.94 ja 13. detsembri 2007. aasta otsus 4 C 9.06.

( 34 ) Vt ka kohtujurist Sharpstoni ettepanek eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Trianel, ettepaneku punkt 34.

( 35 ) Vt Winter, G., „Individualrechtsschutz im deutschen Umweltrecht unter dem Einfluss des Gemeinschaftsrechts”, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 1999, lk 467.

( 36 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punkt 60.

( 37 ) Esmalt kohandati siseriiklikku õigust kohtupraktika raames, vt Bundesverfassungsgerichti 29. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas 7 C 21.09. Nüüd muudeti vastavat seadust: 21. jaanuari 2013. aasta Gesetz zur Änderung des Umwelt-Rechtsbehelfsgesetzes und anderer umweltrechtlicher Vorschriften (keskkonnaalase õiguskaitse erinõuete seaduse ja muude keskkonnaõiguse normide muutmise seadus, BGBl. I, lk 95), vt BT-Drucks 17/10957.

( 38 ) Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Wells, punkt 67; 18. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-128/09-C-131/09, C-134/09 ja C-135/09: Boxus ja Roua (EKL 2011, lk I-9711, punkt 52), ja eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punkt 43.

( 39 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punkt 38.

( 40 ) Vt direktiivi 2003/35 põhjendus 9.

( 41 ) 16. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑182/10: Solvay jt (punkt 28).

( 42 ) United Nations Economic Commission for Europe, The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2. Aufl., 2013, lk 202‑204.

( 43 ) Kohtujurist Sharpstoni ettepanek eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Trianel, ettepaneku punkt 44.

( 44 ) Vt nt Kment, M., „Europarechtswidrigkeit des § 4 I UmwRG?”, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 2012, lk 481; Siegel, T., „Zur Einklagbarkeit der Umweltverträglichkeit”, Die öffentliche Verwaltung, 2012, lk 709, ja Ziekow, J., „Das Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz im System des deutschen Rechtsschutzes”, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 2007, lk 259. Juba enne seda põhimõttelise tähendusega Calliess, C., „Feinstaub im Rechtsschutz deutscher Verwaltungsgerichte”, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 2006, lk 1; Schoch, F., „Die europäische Perspektive des Verwaltungsverfahrens- und Verwaltungsprozessrechts”, teoses: Schmidt-Assmann, E. ja Hoffmann-Riem, W. (väljaandjad), Strukturen des Europäischen Verwaltungsrechts, Nomos, Baden-Baden, 1999, lk 279, ja Kokott, J., „Europäisierung des Verwaltungsprozessrechts”, Die Verwaltung 31 (1998), lk 335.

( 45 ) Ebbesson, J., „Public Participation” teoses: Bodansky D. jt (väljaandja), The Oxford Handbook of International Environmental Law, Oxford, OUP, 2007, lk 681.

( 46 ) Clément, M., Droit Européen de l’Environnement, Bruxelles, Larcier, 2. Aufl., 2012, lk 119.

( 47 ) Århusi konventsiooni põhjendused 7 ja 8.

( 48 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punktid 40 ja 42.

( 49 ) Kodaniku kui õiguse järgimise üle valvaja kontseptsioon ei ole liidu õigusele mingil juhul võõras. Vt 5. veebruari 1963. aasta otsus kohtuasjas 26/62: Gend en Loos (EKL 1963, lk 1). Vt Weiler, J. H. H., „The Transformation of Europe”, teoses: The Constitution of Europe, CUP, Cambridge, 1999, lk‑d 10 ja 20.

( 50 ) Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Trianel, punkt 45.

( 51 ) Vt Århusi konventsiooni artikkel 15, mis näeb ette konventsiooni sätete järgimise kontrolli kohtuvälises ning läbirääkimistel põhinevas menetluses, samuti Meeting of the Parties, Decision I/7, Review of Compliance, 2. aprilli 2004 UN Doc. ECE/MP.PP/2/Add.8.

( 52 ) Economic Commission for Europe, Findings and recommendations with regard to communication ACCC/C/2010/48 concerning compliance by Austria. Adopted by the Compliance Committee on 16 December 2011, 17. aprilli 2012. aasta UN Doc. ECE/MP.PP/C.1/2012/4, lk 14. Piisava informatsiooni puudumise tõttu ei tuvastanud Committee rikkumist ja esitas hüpoteetilised argumendid.

( 53 ) Vt selle kohta von Danwitz, T., Europäisches Verwaltungsrecht, Springer, Berlin, 2008, lk 541.

( 54 ) 29. oktoobri 1980. aasta otsus kohtuasjas 138/79: Roquette Frères vs. nõukogu (EKL 1980, lk 3333, punkt 33).

( 55 ) Erinevaid seisukohti konkreetselt nõutava toime suhtes esitavad 29. oktoobri 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 209/78-215/78 ja 218/78: van Landewyck jt vs. komisjon (EKL 1980, lk 3125, punkt 47) ja 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-194/99 P: Thyssen Stahl vs. komisjon (EKL 2003, lk I-10821, punkt 31).