ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 161/37

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Højesteret (Taani) 24. veebruaril 2020 – Apcoa Parking Danmark A/S versus Skatteministeriet

(Kohtuasi C-90/20)

(2020/C 161/48)

Kohtumenetluse keel: taani

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Højesteret

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Apcoa Parking Danmark A/S

Vastustaja: Skatteministeriet

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (1), mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kontrollitasu eramaal parkimise tingimuste rikkumise eest kujutab endast tasu osutatud teenuse eest ja kas seega on tegemist käibemaksuga maksustatava tehinguga?

(1) ELT 2006, L 347, lk 1.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Hispaania) 22. jaanuaril 2020 – RH versus AB Volvo jt

(Kohtuasi C-30/20)

(2020/C 161/33)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid

Põhikohtuasja pooled

Hageja: RH

Kostjad: AB Volvo, Volvo Group Trucks Central Europ GmbH, Volvo Lastvagnar AB ja Volvo Group España S.A.

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (1) artikli 7 lõiget 2, milles on sätestatud, et isiku vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi teises liikmesriigis: „[…] lepinguvälise kahju puhul selle paiga kohtusse, kus kahju tekitanud juhtum on toimunud või võib toimuda“, tuleb tõlgendada nii, et selles on nähtud ette üksnes selle liikmesriigi kohtute rahvusvaheline pädevus, kus see koht asub, nii et selles liikmesriigis territoriaalselt pädeva kohtu konkreetselt kindlaks määramiseks lähtutakse riigisisestest menetlusnormidest, või tuleb seda tõlgendada segatüüpi normina, mis määrab seega otseselt kindlaks nii rahvusvahelise pädevuse kui ka riigisisese territoriaalse pädevuse, ilma et oleks vaja lähtuda riigisisestest õigusnormidest?

(1) ELT 2012, L 351, lk 1.
3.

Kas raamkokkuleppe klausliga 4 on vastuolus selline riigisisene õigusnorm, nagu seadusandliku dekreedi 75/2017 artikli 20 lõige 1 (nagu seda on tõlgendatud ministri ringkirjas nr 3/2017), mis, tunnustades küll võimalust muuta avalik-õiguslike teadusasutuste tähtajaliste teadustöötajate olukord stabiilseks – aga vaid juhul, kui teadustöötajad on 31. detsembriks 2017 töötanud vähemalt kolm aastat –, ei võimalda seda ülikoolide tähtajalistele teadustöötajatele vaid seetõttu, et seadusandliku dekreedi 75/2017 artikli 22 lõige 16 on määratlenud nende töösuhte, mis põhineb seaduse alusel eraõiguslikul töölepingul, „avaliku õiguse valdkonda“ kuuluvana, vaatamata sellele, et seaduse 240/2010 artikli 22 lõige 9 näeb nii teadusasutuste kui ka ülikoolide teadustöötajate puhul ette sama maksimaalse pikkuse, mis nii teadusasutuste kui ka ülikoolidega sõlmitud tähtajalistel töösuhetel võib olla, seda kas artiklis 24 viidatud lepingute vormis või artikli 22 kohaselt teadusprojektide alusel?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Högsta domstolen (Rootsi) 27. veebruaril 2020 – Poola Vabariik versus PL Holdings Sàrl

(Kohtuasi C-109/20)

(2020/C 161/52)

Kohtumenetluse keel: rootsi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Högsta domstolen

Põhikohtuasja pooled

Kassaator ja vastustaja: Poola Vabariik

Kassaator ja vastustaja: PL Holdings Sàrl

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artiklid 267 ja 344, nagu neid on tõlgendatud kohtuotsuses Achmea (1), tähendavad, et liikmesriigi ja investori vaheline vahekohtukokkulepe on tühine, kui see sisaldab vahekohtuklauslit, mis on tühine asjaolu tõttu, et leping on sõlmitud kahe liikmesriigi vahel, ning seda vaatamata asjaolule, et pärast seda, kui investor on algatanud vahekohtumenetluse, jätab liikmesriik omast vabast tahtest esitamata vastuväite kohtu pädevuse kohta?

(1) 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus (kohtuasi C-284/16, Achmea, EU:C:2018:158).
C 201/18

ET

8. aprillil 2020 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Taani Kuningriik

(Kohtuasi C-159/20)

(2020/C 201/27)

Kohtumenetluse keel: taani

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: M. Konstantinidis, I. Naglis ja U. Nielsen)

Kostja: Taani Kuningriik

Hageja nõuded

Hageja palub Euroopa Kohtul:

— tuvastada, et kuna Taani ei takistanud ega lõpetanud nimetuse „feta“ kasutamist Taani meiereide poolt tähistamaks juustu, mis ei vasta komisjoni määruse (EÜ) nr 1829/2002 (1) tootespetsifikaadile, siis on Taani rikkunud määruse (EL) nr 1151/2012 (2) põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta artiklist 13 tulenevaid kohustusi;

— tuvastada, et kuna Taani on lubanud Taani meiereidel toota ja müüa feta imitatsioone, siis on Taani rikkunud Euroopa Liidu lepingu (ELL) artikli 4 lõikest 3 koosmõjus määruse (EL) nr 1151/2012 artikli 1 lõikega 1 ja artikliga 4 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon väidab, et kuna Taani asutused ei ole keelanud Taani ettevõtjatel kasutada nimetust „feta“ õigusvastaselt juustu kohta, mis on toodetud Taanis, siis on nad rikkunud kvaliteedikavade määrusest tulenevaid kohustusi.

Täpsemalt tuleb tuvastada, et nimetuse „feta“ kasutamisega rikutakse Taanis kvaliteedikavade määrust ning et nimetatud liikmesriik peab seega võtma sobivad haldus- ja õiguslikud meetmed selle rikkumise takistamiseks või lõpetamiseks. Kuna Taani keeldub nimetatud sätteid järgimast, siis ei ole ta komisjoni sõnul täitnud kvaliteedikavade määruse artikli 13 lõikest 3 tulenevaid kohustusi ja rikub seega liidu õigust.

Kuna Taani lubab Taani meiereidel toota ja müüa feta imitatsioone, rikub Taani lisaks ELL artikli 4 lõiget 3 koosmõjus määruse nr 1151/2012 artikli 1 lõikega 1 ja artikliga 4, ning ohustab seeläbi liidu eesmärkide täitmist, milleks on tagada ausad konkurentsitingimused neile põllumajandusettevõtjaile ja põllumajandustoodete ja toidu tootjaile, kelle toodetel ja toidul on omadusi ja tunnuseid, mis tõstavad toote väärtust, aidata ühe geograafilise piirkonnaga seotud toodete tootjaid, kindlustades nende toodete kvaliteedi eest õiglase tasu, ja tagada nimetustele liidu territooriumil kaitse intellektuaalomandiõiguse vormis.

Komisjon on lisaks seisukohal, et kuna Taani ei takista ega lõpeta registreeritud kaitstud päritolunimetusega „feta“ seotud õiguste rikkumist, mis toimub siis, kui Taani piimatootjad ekspordivad juustu imitatsioone liidust kolmandatesse riikidesse, siis nõrgestab Taani liidu positsiooni rahvusvahelistel läbirääkimistel, mille eesmärk on tagada liidu kvaliteedikavade kaitse, ja rikub seega ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtet.

(1) Komisjoni 14. oktoobri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1829/2002, millega muudetakse määruse (EÜ) nr 1107/96 lisa seoses nimetusega „feta“ (EÜT 2002, L 277, lk 10; ELT eriväljaanne 03/37, lk 195).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1151/2012 põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta (ELT 2012, L 343, lk 1).
—

apellant palub lisaks, et Euroopa Kohus saadaks asja tagasi Üldkohtule, et see teeks otsuse neis küsimustes, mida käsitles vastuvõetamatuse vastuväide ja mille kohta ei ole esimeses astmes tehtud kohtumääruses otsust tehtud.
C 201/14

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Saksamaa) 27. veebruaril 2020 – HR versus Finanzamt Wilmersdorf

(Kohtuasi C-108/20)

(2020/C 201/21)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Berlin-Brandenburg

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: HR

Vastustaja: Finanzamt Wilmersdorf

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, (1) artiklit 167 ja artikli 168 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt tuleb sisendkäibemaksu mahaarvamine keelata ka siis, kui tarneahela mõne varasema tehinguga on seotud käibemaksust kõrvalehoidumine, mis oli või oleks pidanud olema maksukohustuslasele teada, kuid maksukohustuslase enda tehingu puhul ei ole maksukohustuslane maksudest kõrvalehoidumises osalenud ega sellega seotud olnud, ja toime pandud maksudest kõrvalehoidumist ei ole maksukohustuslane ka edendanud ega soodustanud?

(1) ELT 2006, L 347, lk 1.
3.

Kas direktiivi 2012/34 artikli 32 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidele selle lõikega pandud kohustus tagada raudteeturusegmentide optimaalne konkurentsivõime, nähes ette lisatasud, mida rakendatakse infrastruktuuri kasutustasudele, on kohaldatav ka infrastruktuuri kasutustasude kindlaksmääramisele turusegmentides, kus konkurents puudub, näiteks seetõttu, et asjaomases turusegmendis tagab transpordi ainult üks raudtee-ettevõtja, kellele on antud määruse nr 1370/2007 (2) artikli 2 punktis f ette nähtud ainuõigus transporditeenuste osutamiseks selles turusegmendis?
1.

Kas direktiivi 2003/109/EÜ (1) artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu Ülem-Austria liidumaa elamuehituse edendamise seaduse (Oberösterreichisches Wohnbauförderungsgesetz, edaspidi „oöWFG“) § 6 lõiked 9 ja 11, mis näevad ette, et liidu kodanikele, EMP riigi kodanikele ja nende pereliikmetele direktiivi 2004/38/EÜ (2) tähenduses antakse sotsiaaltoetusena eluasemetoetust, ilma et nad peaksid tõendama oma keeleoskust, aga pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanikelt direktiivi 2003/109/EÜ tähenduses nõutakse seevastu saksa keele põhiteadmiste tõendamist teataval kindlal viisil, kui kõnealuse eluasemetoetuse eesmärk on leevendada eluasemekuludest tingitud ebaõiglast koormust, kuigi sotsiaalselt abitus olukorras olevatele isikutele tagatakse elatusmiinimum (sealhulgas eluase) ka täiendava sotsiaaltoetuse kaudu (vajadusepõhine vältimatu sotsiaalabi Ülem-Austria liidumaa vältimatu sotsiaalabi seaduse (Oberösterreichisches Mindestsicherungsgesetz) alusel)?
16. märtsil 2020 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Poola Vabariik

(Kohtuasi C-139/20)

(2020/C 201/25)

Kohtumenetluse keel: poola

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: M. Siekierzyńska ja A. Armenia)

Kostja: Poola Vabariik

Hageja nõuded

— Tuvastada, et kuna Poola Vabariik kehtestas aktsiisimaksuvabastuse energiatoodete puhul, mida kasutavad energiamahukad ettevõtted, mis kuuluvad liidu heitkogustega kauplemise süsteemi, siis on Poola Vabariik rikkunud nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik (1), artikli 17 lõike 1 punktist b ja artikli 17 lõikest 4 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Poola Vabariik kehtestas oma riigisiseses õigus aktsiisimaksuvabastuse energiatoodete puhul, mida kasutavad energiamahukad ettevõtted, mis kuuluvad liidu heitkogustega kauplemise süsteemi (edaspidi „ELi HKS“).

Komisjoni hinnangul kujutab see endast nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 17 lõike 1 punktist b ja artikli 17 lõikest 4 tulenevate kohustuste rikkumist. Nendest sätetest tuleneb, et energiatoodete puhul, mida kasutavad energiamahukad ettevõtted, võib anda maksuvabastuse või alandada maksustamistaset vaid siis, kui ettevõtjate või ettevõtjate ühendustega on sõlmitud leping või kui rakendatakse kaubeldavate lubade süsteemi või muud samalaadset korraldust, tingimusel et see on mõeldud keskkonnakaitse eesmärkide saavutamiseks. Komisjon leiab, et ELi HKSi ei saa kvalifitseerida „kaubeldavate lubade süsteemiks“ nende sätete tähenduses.

(1) ELT 2003, L 283, lk 51; ELT eriväljaanne 09/01, lk 405.
C 201/12

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf (Saksamaa) 25. veebruaril 2020 – Rottendorf Pharma GmbH versus Hauptzollamt Bielefeld

(Kohtuasi C-92/20)

(2020/C 201/18)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Finanzgericht Düsseldorf

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Rottendorf Pharma GmbH

Vastustaja: Hauptzollamt Bielefeld

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, (1) millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 239 lõike 1 teist taanet tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus menetlusosalise imporditud ühenduseväline kaup on ühenduse tolliterritooriumilt reeksporditud ja tollivõla on põhjustanud asjaolud, mille puhul ei saa menetlusosalist süüdistada ilmses hooletuses, võib tollimaksu isikule tagasi maksta?

(1) EÜT 1992, L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.
4.

Kas kehtiva lepingu puudumist, millele on viidatud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõikes 1 ja mis on direktiivi artikli 2 punktis a koostoimes artikliga 3 loetletud ebaõiglaste lepingutingimuste väljajätmise tulemus, tuleb tõlgendada nii, et see on sanktsioon, mis võib tuleneda tarbija sõnaselgel taotlusel tehtud konstitutiivsest kohtulahendist, mille tagajärjed kehtivad alates lepingu sõlmimise hetkest ehk ex tunc, ning tarbija ja ettevõtja tagasinõuded on sissenõutavad alates kohtuotsuse jõustumisest?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luksemburg) 9. märtsil 2020 – XI versus Caisse pour l’avenir des enfants

(Kohtuasi C-129/20)

(2020/C 191/14)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: XI

Vastustaja: Caisse pour l’avenir des enfants

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 3. juuni 1996. aasta direktiiviga 96/34/EÜ rakendatud Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe (1) klausli 1 punkte 1 ja 2 ning klausli 2 punkti 1 ja punkti 3 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et sellise liikmesriigi õigusnormi kohaldamine, nagu seda on riigiteenistujate üldmäärust kehtestava 16. aprilli 1979. aasta seaduse muudatusi sisaldava ning 22. detsembri 2006. aasta seadusest tuleneva redaktsiooni (Mémorial, A, 2006, nr 242, lk 4838) artikkel 29bis, mis seab lapsehoolduspuhkuse andmise sõltuvusse kahest tingimusest: et esiteks oleks töötajal vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt seaduslik töökoht ja sellest tulenev sotsiaalkindlustus ning et teiseks oleks see nii ka laste sündimise või lapsendamise ajal, kusjuures seda teist tingimust tuleks täita isegi siis, kui laps(ed) on sündinud või lapsendatud varem kui kaksteist kuud enne lapsehoolduspuhkuse algust?

(1) ELT 1996, L 145, lk 4.
a)

üks tegur, mis Sąd Najwyższy (Poola kõrgeim kohus) hinnangul, mis on väljendatud 5. detsembri 2019. aasta otsuses (kohtuasi III PO 7/18), samuti advokatuuri distsiplinaarkohtu hinnangul põhjendab seisukohta, et Izba Dyscyplinarna Sądu Najwyższego (Poola kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegium) ehk organ, millele on viidatud kolmanda eelotsuse küsimuse punktis a, ei ole sõltumatu ja erapooletu kohus harta artikli 47 tähenduses, on täidesaatva võimu, sh just justiitsministri mõju selle kohtu koosseisule;
—

maksukohustuslase tegevus ei olnud seotud maksupettusega, vaid tulenes sellest, et tehingus osalenud pool tõlgendas õigusnorme valesti, toetudes tõlgendusele, mida maksuhaldurid selles valdkonnas tehingu tegemise hetkel olid väljendanud ja mille alusel eeldas maksukohustuslane ekslikult, et arve esitaja tarnib kaupu, kuid tegelikult osutab ta finantsvahenduse teenuseid, mis on käibemaksust vabastatud, ning
C 191/8

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzgericht (Austria) 4. veebruaril 2020 – K versus Finanzamt Linz

(Kohtuasi C-58/20)

(2020/C 191/10)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzgericht

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: K

Vastustaja: Finanzamt Linz

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 135 lõike 1 punkti g tuleb tõlgendada selliselt, et „eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamise“ mõiste all tuleb mõista ka fondivalitseja poolt kolmandale isikule üle antud maksuülesandeid, mis seisnevad selles, et tagatakse osakuomanike fonditulu seadusele vastav maksustamine?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
C 191/4

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Köln (Saksamaa) 23. jaanuaril 2020 – Biofa AG versus Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG

(Kohtuasi C-29/20)

(2020/C 191/05)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Köln

Põhikohtuasja pooled

Hageja: Biofa AG

Kostja: Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG

Eelotsuse küsimus

Kas toimeaine heakskiitmisega määruse (EL) nr 528/2012 (1) artikli 9 lõike 1 punkti a alusel vastu võetud rakendusmäärusega määratakse ühtlasi liikmesriigis toimuva kohtumenetluse jaoks siduvalt kindlaks, et heakskiidetud aine eesmärk on toimida muude vahenditega peale puhtfüüsikaliste või -mehhaaniliste toimingute määruse nr 528/2012 artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, või saab vaidlust lahendav liikmesriigi kohus ka pärast rakendusmääruse vastuvõtmist faktilise asjaoluna tuvastada, kas määruse nr 528/2012 artikli 3 lõike 1 punktis a esitatud tingimused on täidetud?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrus (EL) nr 528/2012, milles käsitletakse biotsiidide turul kättesaadavaks tegemist ja kasutamist (ELT 2012, L 167, lk 1).
1.

Kas EÜ artiklitega 12, 18, 39, 43, 56 on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu need, mis on vaatluse all põhikohtuasjas, ja mis näevad ette, et üldreeglina ja automaatselt kohaldatakse muu liikmesriigi residendi poolt teises liikmesriigis asuva kinnisasja võõrandamisel teenitud tulu suhtes erinevat maksualast kohtlemist kui see, mida kohaldatakse sama tüüpi tehingu raames saadud tulu suhtes, mille on teeninud kinnisvara asukohariigi resident, ent milles on nähtud ette võimalus, et mitteresidendist maksukohustuslane saab valida, et teda maksustataks samadel alustel, nagu residendist maksukohustuslast?
3.

Kas ne bis in idem põhimõtte kohaldamise seisukohast on lisaks oluline, kas ühe liikmesriigi konkurentsiasutuse ajaliselt esimese trahviotsusega on võetud faktiliselt arvesse konkurentsiõigusnormide rikkumise mõju teisele liikmesriigile, mille konkurentsiasutus tegi alles pärast seda otsuse tema menetletavas konkurentsiasjas?
2.

Kas eeldus, et ühenduse õiguse alusel hüvitise saamise õigus Euroopa Liidu õiguse ebaõige kohaldamise ja eelkõige direktiivi ebaõige rakendamise või selle rakendamata jätmise eest kehtib ainult juhul, kui rikutud norm on üksikisikutele õiguse andmise allikas, õiguse rikkumine on kvalifitseeritav (eriti kui tegemist on liikmesriigi kaalutlusõiguse ilmselge ja tõsise rikkumisega direktiivi rakendamisel) ning rikkumise ja kahju vaheline põhjuslik seos on otsene, on vastuolus liikmesriigi õigusliku regulatsiooniga, mis annab sellistel juhtudel õiguse hüvitisele leebemate tingimuste täitmise korral?
C 209/7

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof (Saksamaa) 26. veebruaril 2020 – XY versus Hauptzollamt B

(Kohtuasi C-100/20)

(2020/C 209/11)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Bundesfinanzhof

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: XY

Vastustaja: Hauptzollamt B

Eelotsuse küsimus

Kas alusetult määratud elektriaktsiisi tagastusnõude summalt tuleb liidu õiguse järgi arvestada viivist, kui elektriaktsiisi väiksemas summas määramise alus on nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, (1) artikli 17 lõike 1 punktis a ette nähtud valikuline maksuvähendus ja liiga suures summas elektriaktsiisi määramise põhjustas üksnes see, et käesolevas asjas kohaldati ebaõigesti liikmesriigi õiguse sätet, mis võeti vastu direktiivi 2003/96 artikli 17 lõike 1 punkti a ülevõtmiseks riigisisesesse õigusesse?

(1) ELT 2003, L 283, lk 51; ELT eriväljaanne 09/01, lk 405.
14. aprillil 2020 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-161/20)

(2020/C 209/25)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: J.-F. Brakeland, E. Georgieva, S. L. Kalėda, W. Mölls)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu otsus (1), mis tuleneb COREPERi 5. veebruari 2020. aasta aktist, millega kiideti heaks, et nõukogu eesistujariik esitab liikmesriikide ja komisjoni nimel Rahvusvahelisele Mereorganisatsioonile (IMO) esildise, mis puudutab olelusringi suuniste kehtestamist, selleks et hinnata allikast paagini säästvate alternatiivkütuste kasvuhoonegaaside heitkoguseid;

— jätta otsuse tagajärjed kehtima;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Komisjoni tühistamishagi puudutab nõukogu otsust, mis tuleneb COREPERi 5. veebruari 2020. aasta aktist, millega kiideti heaks, et nõukogu eesistujariik esitab liikmesriikide ja komisjoni nimel Rahvusvahelisele Mereorganisatsioonile (IMO) esildise, mis puudutab olelusringi suuniste kehtestamist, selleks et hinnata allikast paagini säästvate alternatiivkütuste kasvuhoonegaaside heitkoguseid.

Komisjon põhjendab oma hagi kahe väitega.

Esiteks väidab komisjon, et nõukogu otsus on vastuolus ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud liidu ainupädevusega. Nimelt on liidul ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses ainupädevus valdkonnas, mida käsitleb kasvuhoonegaaside heitkoguste esildis, sest see valdkond on Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt suures osas hõlmatud liidusiseste olukordade suhtes kohaldatavate ühiste eeskirjadega.

Teiseks väidab komisjon, et nõukogu otsusega on rikutud ELL artikli 17 lõikest 1 tulenevaid komisjoni institutsioonilisi eesõigusi, sest ainult komisjonil on õigus liidu nimel tegutseda ja tagada välistegevuses liidu esindamine.

(1) Nõukogu 24. veebruari 2020. aasta dokument ST 6287/20.
1.

Kas liidu õigust, eelkõige nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) (1) sõlmitud raamkokkuleppe klauslit 5, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on ametiasutuste sõlmitud tähtajaliste töölepingute muutmine tähtajatuteks töölepinguteks igal juhul keelatud?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ning maksukohustuslane ei täida tõendamiskohustust, kas siis võib sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest keelduda, ilma et oleks tuvastatud, et see maksukohustuslane teadis või oleks pidanud teadma, et kõnealuste kaupade või teenuste soetamisega osales ta maksudest kõrvalehoidumises?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (1) artikli 185 lõike 3 punkti i ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ elukindlustuse kohta (2) artikli 36 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi III lisa punkti A alapunktiga 12 tuleb tõlgendada nii, et investeerimisriskiga (kapitalikogumisega) elukindlustuslepingute puhul, mille alusvaraks on tuletisinstrumendid (või sisseehitatud tuletisinstrumentidega struktureeritud finantsinstrumendid), on kindlustusandja või kindlustusvõtja (kes pakub sellist kindlustust, turustab kindlustustoodet, „müüb“ kindlustust) kohustatud kindlustatud tarbijale edastama teabe alusvara (tuletisinstrumendi või sisseehitatud tuletisinstrumendiga struktureeritud finantsinstrumendi) olemuse, tüübikirjelduse ja omaduste kohta (ingl indication of the nature, sks Angabe der Art., pr indications sur la nature) või piisab üksnes alusvara laadi märkimisest selle instrumendi omadusi edastamata?