ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Juhul kui leitakse, et eespool nimetatud tõlgendused ei ole direktiivi 93/13/EMÜ artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 kooskõlas, kas alati ja igal juhul on „hea usu nõuetega” vastuolus lisada müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitavasse lepingusse klauslid, milles määratletakse lepingu põhiese ja mis ei ole sõnastatud piisavalt selgelt ja arusaadavalt, või tuleb nimetatud hea usu põhimõtte rikkumist hinnata muudest asjaoludest lähtuvalt? Milliseid asjaolusid peab siseriiklik kohus viimati nimetatud juhul hindama, et ta saaks tuvastada, et hea usu põhimõtet ei ole rikutud, kui ta tuvastab, et lepingus on lepingu põhieset määratlev klausel, mis on koostatud ebaselgelt ja arusaamatult? Kas nende asjaolude hulgas võib nimelt olla, et on olemas siseriiklik seaduse või määruse tasemel õigusnorm, milles on abstraktselt ette nähtud, et seda tüüpi „intressi alammäära klauslid” on kehtivad?
1.

Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikleid 49 ja 63 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 17 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis – muid asjaolusid arvesse võtmata – kehtestavad kohustuse, et füüsilised isikud, kes ei ole põllumajandustootjad ja kinnisvara omaniku lähedased isikud, nimele registreeritud kasutusvaldused ja kasutusõigused põllumajanduslike kinnistute suhtes kustutatakse, ilma et neis õigusnormides oleks samas ette nähtud, et kehtetuks muutunud kasutusvalduste ja kasutusõiguste omanikele hüvitatakse varaline kahju, mida ei saa nõuda lepingupoolte vahelise täitmise ajal, kuid mis on seotud kehtivate lepingutega?
3.

Kas piiriülese olukorra eeldamiseks piisab sellest, et ei ole võimalik välistada, et kõnesolevasse piirkonda võiks asuda teisest liikmesriigist pärit jaekaubandusettevõte või et jaekaubandusettevõtte teenusesaajad võivad pärineda mõnest muust liikmesriigist, või on sellise olukorra eeldamiseks vajalikud faktilised pidepunktid?
1.

Kas ELTL artikli 67 lõiget 2 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad) (1), artikleid 20 ja 21 või muid Euroopa Liidu õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis annavad asjaomase liikmesriigi politseile pädevuse kontrollida isiku käitumisest ja eriasjaoludest sõltumata kõiki isikuid alal, mis jääb liikmesriigi ja 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (2) osalisriikide maismaapiiri ja sealt 30 kilomeetri kaugusel oleva piirjoone vahele, et ennetada või takistada ebaseaduslikku sisenemist selle liikmesriigi territooriumile või hoida ära teatavaid piiri puutumatuse või piirivalve vastu suunatud või seoses piiriületusega toimepandavaid õigusrikkumisi, kuigi Schengeni piirieeskirjade artikli 23 ja sellele järgnevate artiklite kohast piirikontrolli ajutist taaskehtestamist ei ole asjaomasel sisepiiril toimunud?
1.

Kas ELTL artikliga 49, 56 või 63 on vastuolus niisugune õigusnorm, nagu näiteks Ühendkuningriigi 2010. aasta äriühingu tulumaksu seaduse (Corporation Tax Act 2010) osa 8ZA, mille kohaselt on äriühingul, mis osutab naftaettevõtjale puurimisteenuseid (edaspidi „naftapuurija”), lubatud oma Ühendkuningriigis maksustatavast kasumist maha arvata kulusid, mis on tekkinud tegevusest (edaspidi „mõjutatud tegevus”), kus on kasutatud teatavat liiki varasid (edaspidi „asjaomased varad”), mis on renditud naftapuurijaga „seotud” isikult, ja mis: 1.1. määrab mõjutatud tegevusest saadud kasumi arvutamiseks eelnevalt kindlaks seotud isikutelt asjaomaste varade rentimiseks tehtud maksete mahaarvamise ülempiiri, mis arvutatakse renditud varade algse maksumuse põhjal; 1.2. näeb ette, et sellist ülempiiri ületavate maksete summa võib maha arvata naftapuurija või teiste samasse kontserni kuuluvate äriühingute Ühendkuningriigis maksustatavast kasumist (kui seda on on), mis ei ole saadud mõjutatud tegevusest; ning 1.3. piirab mõjutatud tegevusest saadud kasumi kasutamist, nähes ette, et naftapuurija kontserni Ühendkuningriigis tekkinud kulusid või nii Ühendkuningriigis kui ka mujal tekkinud kahjumit ei tohi tasaarvestada mõjutatud tegevusest saadud kasumiga, küll aga muu kasumiga (kui seda on)?
1.

Kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (1), millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 161 lõiget 5 ja artikli 210 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et ühenduse tolliterritooriumilt kaupu väljaviiv isik on kõnealusel territooriumil resideeriv isik, kes on kaupade müüki kolmanda riigi residendist isikule käsitleva lepingu pool, kui kõnealune leping on alus, et suunata kaup viidatud määruse kohaselt ekspordiprotseduurile?
2.

Kas WIB92 artikli 198 punkt 10 (maksustamisaastatel 2000 ja 2001 kehtinud redaktsioonis) kujutab endast õigusnormi maksupettuste ja kuritarvituste vältimiseks 23. juuli 1990. aasta ema- ja tütarettevõtjate direktiivi (nõukogu direktiiv 90/435/EMÜ) artikli 1 lõike 2 tähenduses, ja kui see on nii, siis kas WIB92 artikli 198 punkt 10 ületab selliste maksupettuste ja kuritarvituste vältimiseks vajalikku, kuivõrd selles on ette nähtud, et intressi ei võeta ettevõtlusega seotud kuluna arvesse kuni teatud summani, mis vastab dividendide summale, mida on võimalik artiklite 202–204 kohaselt maksustamisel maha arvata ja mille äriühing on saanud osaluse eest, mis ei olnud üleandmise ajahetkel talle kuulunud vähemalt üheaastase katkematu ajavahemiku jooksul, kusjuures tähtsust ei oma see, kas nimetatud intress on seotud sellise osalusega (selle rahastamisega), mille alusel saadakse maksuvabastust võimaldavaid dividende või mitte?
4.

Kas nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ artikli 138 [lõike 2] punktiga a ning õiguskindluse, proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega on vastuolus see, kui teise liikmesriiki saadetava uue veovahendi tarnijalt nõutakse käibemaksu tasumist olukorras, kus: — soetaja teatab tarnijale enne kauba saatmist, et ta elab sihtliikmesriigis, ja esitab viimasele tõendava dokumendi, mille kohaselt on talle selles liikmesriigis antud välismaalase isikukood, millega seoses on ära näidatud elukoht selles liikmesriigis, mis ei ole elukoht, mis soetajal on tema enda väitel; — soetaja esitab hiljem tarnijale tõendavaid dokumente, mille kohaselt tehti soetatud sõidukile sihtliikmesriigis tehnoülevaatus ja talle anti selles liikmesriigis turistinumber; — ei ole tõendatud, et tarnija aitas kaasa sellele, et soetaja saaks vältida käibemaksuga maksustamist; — tolliteenistused ei esitanud mingit vastuväidet sõiduki tollideklaratsiooni tühistamisele nende dokumentide põhjal, mis olid tarnija käsutuses?
—

Komisjon heitis seoses elatustalupidamiste toetamiseks vahendite eraldamisega Poola Vabariigile ette viit rikkumist, sealhulgas asjaolu, et täitmata oli jäetud määruse nr 1257/1999 (2) artiklist 33b tulenev nõue, et põllumajandustootja peab ümberkorraldamismeetmete toetusest kasutama vähemalt 50 %. Nimetatud rikkumine lõi aluse selleks, et komisjon kohaldas elatustalupidamiste toetamise raames deklareeritud kulutuste suhtes ekstrapoleeritud korrektsioone 11 % ulatuses, mis vastab nende nõuete protsendimäärale, mille puhul komisjoni poolt läbi viidud 100 taotluse dokumentide pistelise kontrolli käigus selgus, et täitmata on nõue kasutada ümberkorraldamiseks ette nähtud finantsabist poolt.
2.

Kas juhul, kui õige on esimese küsimuse punktis b esitatud tõlgendus, tuleb direktiivi 86/653 artikli 11 lõiget 2 tõlgendada nii, et kaubandusagendilepingu tingimus – mille kohaselt on agent kohustatud tagastama proportsionaalse osa oma vahendustasust, kui agendi ja kolmanda isiku vahel sõlmitud lepingut ei täidetud ettenähtud ja konkreetselt ulatuses, mis on kindlaks määratud kaubandusagendilepingus – ei kujuta endast erandit agendi kahjuks.
ET Euroopa Liidu Teataja C 118/13

1. veebruaril 2016 esitatud hagi – Euroopa Komisjon versus Saksamaa Liitvabariik

(Kohtuasi C-58/16)

(2016/C 118/16)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: W. Mölls ja L. Nicolae)

Kostja: Saksamaa Liitvabariik

Hageja nõuded

— kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole ühegi Nordrhein-Westfaleni liidumaa sadama piire määratlenud, turvalisuse hindamisi ega turvalisuse plaane kinnitanud ega sadama turvaülemaid ametisse kinnitanud, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta direktiivi 2005/65/EÜ sadamate turvalisuse tugevdamise kohta (1) artikli 2 lõikest 3, artiklist 6, artiklist 7 ja artiklist 9 tulenevaid kohustusi;

— mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Direktiivi 2005/65/EÜ artikli 6 kohaselt peavad liikmesriigid tagama direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate sadamate turvalisuse hindamiste läbiviimise ning need hindamised kinnitama. Hindamine peab direktiivi I lisa kohaselt hõlmama kõigi sadama turvalisuse seisukohalt oluliste piirkondade, seal hulgas ka sadama piiride kindlakstegemist.

Vastavalt artikli 2 lõikele 3 määratlevad liikmesriigid iga sadama piirid, võttes nõuetekohaselt arvesse sadama turvalisuse hindamise tulemusi. Lõikes 4 käsitatakse olukorda, kus liikmesriik on määratlenud sadamarajatise piirid määruse (EÜ) nr 725/2004 (2) mõistes, nii et need tõepoolest hõlmavad sadamat.

Aastal 2013 läbi viidud kontrolli käigus tuvastati, et vähemalt 11 Nordrhein-Westfaleni sadama turvalisust ei ole hinnatud. Hilisemast kirjavahetusest ilmneb, et olukord pole tänaseni muutunud.

Vähemalt samas ulatuses ei ole ka sadamate piire määratletud, kuna selle aluseks on turvalisuse hindamine, nagu eeltoodust nähtub.

Seega on komisjoni sõnul leidnud kinnitust, et Saksamaa ei ole direktiivi 2005/65/EÜ artikli 2 lõiget 3 ja artiklit 6 nõuetekohaselt kohaldanud.

Direktiivi 2005/65/EÜ artikli 7 kohaselt peavad liikmesriigid tagama direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate sadamate turvalisuse plaanide väljatöötamise ning need plaanid kinnitama.

Saksamaa ametiasutused möönsid 21. augusti 2013. aasta kirjas, et direktiivi kohaldamisalasse kuuluva 11 Nordrhein-Westfaleni sadama turvalisuse plaanid puuduvad. Hilisemast kirjavahetusest ilmneb, et olukord pole tänaseni muutunud.

Seega on komisjoni sõnul leidnud kinnitust, et Saksamaa ei ole direktiivi 2005/65/EÜ artiklit 7 nõuetekohaselt kohaldanud.

Direktiivi 2005/65/EÜ artikli 9 kohaselt tuleb iga direktiivi kohaldamisalasse kuuluva sadama kohta ametisse kinnitada sadama turvaülem.

Saksamaa ametiasutused möönsid 21. augusti 2013. aasta kirjas, et direktiivi kohaldamisalasse kuuluva mitme Nordrhein-Westfaleni sadama turvaülemaid ei ole ametisse kinnitatud. Hilisemast kirjavahetusest ilmneb, et olukord pole tänaseni muutunud.

Seega on komisjoni sõnul leidnud kinnitust, et Saksamaa ei ole direktiivi 2005/65/EÜ artiklit 9 nõuetekohaselt kohaldanud.

(1) ELT L 310, lk 28.

(2) ELT L 129, lk 6.
ET Euroopa Liidu Teataja C 118/16

Navarra de Servicios y Tecnologías, S.A. 5. veebruaril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 26. novembri 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-487/13: Navarra de Servicios y Tecnologías versus komisjon

(Kohtuasi C-68/16 P)

(2016/C 118/19)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellant: Navarra de Servicios y Tecnologías, S.A. (esindajad: advokaadid J. L. Buendía Sierra ja A. Lamadrid de Pablo)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja SES Astra

Apellandi nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 26. novembri 2015. aasta otsus;

— teha tühistamishagi suhtes lõplik otsus ja tühistada komisjoni 19. juuni 2013. aasta otsus (1);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsusega kinnitati komisoni otsust riigiabi kohta, mis puudutab Hispaania ametivõimude poolt võetud erinevaid meetmeid tagamaks, et maapealse digitaaltelevisiooni signaal ulatuks territooriumi äärealadele, kus elab kõigest 2,5 % elanikkonnast. Otsuses mööndi, et sisulisest küljest ei pakutaks turul neid teenuseid ilma riigi sekkumiseta. Samas ei nõustuta asjaoluga, et tegemist on üldist majandushuvi pakkuva teenusega ja väidetakse, et formaalselt ei ole ametivõimud seda „selgelt” määratlenud ega tellinud. Samuti on märgitud, et ametivõimudel puudub igal juhul pädevus valida kindlaksmääratud tehnoloogiat selleks, et korraldada üldist majandushuvi pakkuvat teenust

Esimene ja ainuke väide: õigusnormi rikkumine ELTL artikli 14, artikli 106 lõike 2 ja artikli 107 lõike 1 ning ELTL protokolli nr 26 Üldhuviteenuste kohta ja protokolli nr 29 Liikmesriikide avalik-õigusliku ringhäälingu kohta tõlgendamisel.

Apellandid rõhutavad eelkõige, et vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohus eksis:

— rikkudes selgelt „ilmselge vea” piiri, kui analüüsis üldist majandushuvi pakkuva teenuse erinevaid määratlusi ja tellimist ametivõimude poolt;

— piirates põhjendamatult liikmesriikide „ulatuslikku kaalutlusõigust”, mis kohaldub nii üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemisel kui ka „korraldamisel” ja mis hõlmab seetõttu üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamise viiside ja konkreetse tehnoloogia valikut, sõltumata asjaolust, et need sisalduvad määratlevas aktis või eraldiseisvas aktis;

— analüüsides kohaldatavat Hispaania õigust;

— jättes arvesse võtmata asjaolu, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlus” ja selle „tellimine” ühelt või mitmelt ettevõtjalt võib toimuda mitme õigusakti kaudu;

— jättes arvesse võtmata asjaolu, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlus” ja selle „tellimine” ei nõua konkreetse vormi või väljendi kasutamist, vaid sisulist ja funktsionaalset analüüsi;

— eitades ELTL ja ELL protokolli nr 29 ringhäälingu kohta kohaldatavust.

(1) Komisjoni 19. juuni 2013. aasta otsus 2014/489/EL riigiabi SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)) kohta, mida Hispaania Kuningriik andis maapealse digitaaltelevisiooni kasutuselevõtuks äärealadel ja vähem linnastunud piirkondades (väljaspool Castilla-La Manchat) (ELT L 217, 2014, lk 52).
1.

Kas direktiivi 2006/112 (1) artikleid 131 ja 138 tuleb tõlgendada nii, et ühendusesisese kaubatarne puhul on nendega vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur keeldub kohaldamast käibemaksuvabastust kauba müüja suhtes, kelle asukoht on selles liikmesriigis, sest soetaja, kelle asukoht on teises liikmesriigis, ei ole registreeritud käibemaksuteabe vahetamise süsteemis (VIES) (2) ja tema suhtes ei kohaldata teises liikmesriigis ühendusesiseste kaubatarnete maksustamise korda – vaatamata sellele, et tarne ajal on soetajal teises liikmesriigis kehtiv käibemaksukohustuslasena registreerimise number, mida ta kasutab tehingutega seotud arvetel –, kui on täidetud ühendusesisese kaubatarne kumulatiivsed sisulised tingimused, see tähendab kui õigus käsutada kaupa selle omanikuna on soetajale üle läinud ja kui müüja tõendab, et kaup lähetati või veeti teise liikmesriiki ning et sellise lähetamise või vedamise tagajärjel väljus kaup füüsiliselt lähteliikmesriigi territooriumilt ning tarniti maksukohustuslasest soetajale või sellena tegutsevale juriidilisele isikule liikmesriigis, mis ei ole kauba lähteliikmesriik?
ET Euroopa Liidu Teataja C 118/17

Cellnex Telecom S.A. ja Retevisión I, S.A. 5. veebruaril 2016. esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 26. novembri 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-541/13: Abertis Telecom S.A ja Retevisión I versus komisjon

(Kohtuasi C-69/16 P)

(2016/C 118/20)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Pooled

Apellandid: Cellnex Telecom S.A., varem Abertis Telecom S.A., ja Retevisión I, S.A. (esindajad: advokaadid J. L. Buendía Sierra ja A. Lamadrid de Pablo)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon ja SES Astra

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 26. novembri 2015. aasta otsus;

— teha tühistamishagi suhtes lõplik otsus ja tühistada komisjoni 19. juuni 2013. aasta otsus (1);

— mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Väited ja peamised argumendid

Vaidlustatud kohtuotsusega kinnitati komisoni otsust riigiabi kohta, mis puudutab Hispaania ametivõimude poolt võetud erinevaid meetmeid tagamaks, et maapealse digitaaltelevisiooni signaal ulatuks territooriumi äärealadele, kus elab kõigest 2,5 % elanikkonnast. Otsuses mööndi, et sisulisest küljest ei pakutaks turul neid teenuseid ilma riigi sekkumiseta. Samas ei nõustuta asjaoluga, et tegemist on üldist majandushuvi pakkuva teenusega ja väidetakse, et formaalselt ei ole ametivõimud seda „selgelt” määratlenud ega tellinud. Samuti on märgitud, et ametivõimudel puudub igal juhul pädevus valida kindlaksmääratud tehnoloogiat selleks, et korraldada üldist majandushuvi pakkuvat teenust.

Esimene ja ainuke väide: õigusnormi rikkumine ELTL artikli 14, artikli 106 lõike 2 ja artikli 107 lõike 1 ning ELTL protokolli nr 26 Üldhuviteenuste kohta ja protokolli nr 29 Liikmesriikide avalik-õigusliku ringhäälingu kohta tõlgendamisel.

Apellandid rõhutavad eelkõige, et vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohus eksis:

— rikkudes selgelt „ilmselge vea” piiri, kui analüüsis üldist majandushuvi pakkuva teenuse erinevaid määratlusi ja tellimist ametivõimude poolt;

— piirates põhjendamatult liikmesriikide „ulatuslikku kaalutlusõigust”, mis kohaldub nii üldist majandushuvi pakkuva teenuse määratlemisel kui ka „korraldamisel” ja mis hõlmab seetõttu üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamise viiside ja konkreetse tehnoloogia valikut, sõltumata asjaolust, et need sisalduvad määratlevas aktis või eraldiseisvas aktis;

— analüüsides kohaldatavat Hispaania õigust;

— jättes arvesse võtmata asjaolu, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlus” ja selle „tellimine” ühelt või mitmelt ettevõtjalt võib toimuda mitme õigusakti kaudu;

— jättes arvesse võtmata asjaolu, et üldist majandushuvi pakkuva teenuse „määratlus” ja selle „tellimine” ei nõua konkreetse vormi või väljendi kasutamist, vaid sisulist ja funktsionaalset analüüsi;

— eitades ELTL ja ELL protokolli nr 29 ringhäälingu kohta kohaldatavust.

(1) Komisjoni 19. juuni 2013. aasta otsus 2014/489/EL riigiabi SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)) kohta, mida Hispaania Kuningriik andis maapealse digitaaltelevisiooni kasutuselevõtuks äärealadel ja vähem linnastunud piirkondades (väljaspool Castilla-La Manchat) (ELT L 217, 2014, lk 52).
1.

Juhul, kui krediidiasutus tegutseb investeerimisühinguna, kellele kantakse üle rahalised vahendid selleks, et omandada sama krediidiasutuse poolt emiteeritud võlakirju, kuid võlakirjaemissiooni ei toimu ja võlakirju ei kanta selle isiku omandisse, kes on rahalised vahendid üle kandnud, samas kui need vahendid on selle isiku arveldusarvelt juba debiteeritud ja kantud üle krediidiasutuse nimel avatud kontole ning need ei ole tagasimakstavad, ja liikmesriigi seadusandlusest ei ilmne selgelt, millist konkreetset tagamise skeemi kohaldada, kas siis saab kohaldatava tagamise skeemi kindlaks tegemiseks kohaldada otse hoiuste direktiivi (1) artikli 1 punkti 1 ja investeeringute direktiivi (2) artikli 1 lõiget 4 ning kas sel juhul on rahaliste vahendite kasutamise soovitud otstarve määrav kriteerium? Kas kõnealuste direktiivide asjaomased sätted on piisavalt selged, üksikasjalikud ja tingimusteta ning annavad isikutele õigusi, mille alusel nad võivad neile sätetele tugineda liikmesriigi kohtutes, et põhjendada oma hüvitise maksmise nõudeid kindlustuskaitset pakkuva ametiasutuse vastu?
1.

Kas direktiivi 2002/15/EÜ (1) artikli 3 punktis d sätestatud mõistet „ringi liikuv töötaja” tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm nagu töötajate põhimääruse artikli 1 lõike 3 punkt g, mis sätestab, et „ringi liikuvateks töötajateks” ei saa pidada „isikuid, kes osutavad veoteenust haldusloa alusel, mille omanikud nad on, […] sõidukitega […], mille omanikud või otsesed valdajad nad on […]”?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: a) kuidas tuleb neid autonoomseid mõisteid üldiselt tõlgendada ja b) kas selline juhtum, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas ja mida iseloomustavad järgmised asjaolud: — vahistamismääruse kohaselt anti kohtukutse isiku, kelle väljaandmist taotletakse, aadressil kätte temaga koos elavale täisealisele isikule, kes lubas kohtukutse sellele isikule edasi anda; — vahistamismääruse alusel ei ole võimalik kindlaks teha, kas isikuga, kelle väljaandmist taotletakse, koos elav isik andis talle kohtukutse tõepoolest edasi ja kuna; — isiku, kelle väljaandmist taotletakse, ütlused eelotsusetaotlust esitava kohtu istungil ei võimalda välja selgitada, kas ta sai õigeaegselt teada, millal ja kus toimub kavandatud kohtulik arutelu, on hõlmatud ühega neist esimeses küsimuses nimetatud kahest autonoomsest mõistest?
1.

Kas „tõendamine”, mille kohustus langeb määruse nr 1346/2000 (1) artikli 13 kohaselt kõiki võlausaldajaid kahjustanud toimingust kasu saanud isikule, kui ta soovib esitada vastuväidet selle toimingu vaidlustamisele lex fori concursus’e alusel, hõlmab kohustust esitada kitsas tähenduses vastuväide kohtu asukohariigi menetlusõiguses sätestatud tähtaja jooksul, paludes kohaldada määruses sätestatud erandiklauslit ning tõendades, et kaks samas sättes nõutud tingimust on täidetud; või on määruse nr 1346/2000 artikkel 13 kohaldatav, kui huvitatud pool on kohtumenetluse jooksul palunud seda kohaldada, ka siis, kui ta on seda teinud pärast kohtu asukohariigi menetlusõiguses menetluslike vastuväidete esitamiseks ette nähtud tähtaegade möödumist, või on see kohaldatav ka ex officio, tingimusel, et huvitatud pool on tõendanud, et võlausaldajaid kahjustanud toimingu suhtes on kohaldatav teise liikmesriigi lex causae, mille alusel ei ole seda toimingut konkreetses olukorras võimalik mingil viisil vaidlustada?
1.

Kas kaubamärgimääruse (1) artikli 9 lõike 1 punkti b, mis nõuab selles käsitletavatel juhtudel segiajamise tõenäosust selleks, et ühenduse kaubamärgi omanik saaks takistada kolmandal isikul kasutada kaubandustegevuse käigus ilma tema loata teatavat tähist, saab tõlgendada nii, et see võimaldab välistada segiajamise tõenäosuse, kui varasem ühenduse kaubamärk on selle omaniku poolse talumise tõttu eksisteerinud rahumeelselt ning aastate vältel kahes liidu liikmesriigis koos sarnaste siseriiklike kaubamärkidega, nii et segiajamise tõenäosuse puudumine neis kahes riigis on ekstrapoleeritav teistele liikmesriikidele või kogu liidule tulenevalt ühenduse kaubamärgi ühtsena kohtlemise kohustusest?
—

tuvastada, et kuna Rumeenia ei ole vastu võtnud kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud direktiivi 2012/33/EL (1) täitmiseks, või vähemalt ei ole neist meetmetest komisjonile teatanud, siis on ta rikkunud selle direktiivi artikli 2 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;