Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise isikute vaba liikumist käsitleva lepingu sätteid, mis käsitlevad töötajate võrdset kohtlemist, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, mis ei anna asjaomase riigi kodanikule, kellel on selles riigis täieulatuslik maksukohustus, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda selleks, et osutada kõrvaltegevusena õpetamisteenust avalik-õiguslikule juriidilisele isikule Šveitsis, maksuvabastust sellest tööst saadud tulult, kuigi selline maksuvabastus oleks antud, kui tegevus oleks toimunud sellise avalik-õigusliku juriidilise isiku teenistuses või käsundi alusel, kes asub liidu liikmesriigis või riigis, mille suhtes kohaldatakse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut.

Isikute vaba liikumist käsitleva lepingu I lisa artiklis 9 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõttele saab nimelt maksusoodustuste valdkonnas ühe kokkuleppeosalise kodanikust töötaja, kes on kasutanud enda õigust vabalt liikuda, tugineda ka suhetes enda päritoluriigiga. Vaidlusalused õigusnormid põhjustavad aga residendist maksumaksjate erinevat maksustamisalast kohtlemist sõltuvalt nende tulude päritolust. See erinev kohtlemine võib panna neid loobuma kasutamast oma vaba liikumise õigust ja kujutab endast seetõttu ebavõrdset kohtlemist, mis on põhimõtteliselt vastuolus nimetatud lepingu I lisa artikli 9 lõikega 2.

Pealegi ei ole selline erinev kohtlemine põhjendatud ülekaaluka üldise huviga. Kaalutlustel, mida saab käesolevale juhtumile üle kanda, on Euroopa Kohus nimelt juba selgitanud, et selliste füüsiliste isikute, kes kasutasid oma õigust vabalt liikuda, osutades kõrvalteenusena füüsilisest isikust ettevõtjana õpetamisteenust teises liikmesriigis asuvas ülikoolis, jätkates elamist oma elukohariigis, ja oma elukohariigis samasugust tööd tegevate isikute erinev kohtlemine ei saa olla põhjendatud tulenevalt üldisest huvist, mis seondub hariduse ja teadusuuringute ning arendustegevuse edendamisega, kuna see erinev kohtlemine rikub õpetamisteenust kõrvaltegevusena osutavate õppejõudude vabadust valida teenuste osutamise asukohta liidus piires, ilma et oleks tuvastatud, et väidetava hariduse edendamise eesmärgi saavutamiseks on vaja asjaomast maksusoodustust kohaldada vaid nende maksukohustuslaste suhtes, kes teevad samasugust tööd oma elukohariigi territooriumil asuvates ülikoolides.

Samuti on Euroopa Kohus tagasi lükanud väite, et seda piirangut saab põhjendada üldisest huvist tuleneva ülekaaluka vajadusega tagada maksusüsteemi ühtsus, sest maksuõiguslikust vaatepunktist ei ole otsest seost siseriiklike ülikoolide poolt tasutud kuluhüvitiste maksust vabastamise ja selle soodustuse konkreetse maksuga tasakaalustamise vahel.

Lõpuks on Euroopa Kohus täpsustanud, et esiteks üldine maksuvabastus, mis antakse isikule, kes tegutseb ühiskonna huvides, ei ole meede, mis käsitleb õpetuse sisu või haridussüsteemi korraldamist. Teiseks peavad liikmesriigid igal juhul oma haridussüsteemi korraldamise pädevust ja vastutust teostades täitma isikute vaba liikumist käsitlevaid lepingusätteid. Seega isegi juhul, kui liikmesriigi õigusnormid kujutavad endast haridussüsteemi korraldamisega seotud meedet, on need normid siiski aluslepinguga vastuolus selles osas, milles need mõjutavad õpetamisteenust kõrvaltegevusena osutavate õppejõudude tegevuskoha valikut.

(vt punktid 40, 43, 44, 50–54, 57 ja resolutsioon)