KOHTUJURISTI SEISUKOHT

NIILO JÄÄSKINEN

esitatud 13. mail 2014 ( 1 )

Arvamus 1/13

Euroopa Komisjoni taotlus arvamuse saamiseks

„ELTL artikli 218 lõike 11 alusel esitatud taotlus arvamuse saamiseks — Vastuvõetavus — Mõiste „kavandatav leping” — Rahvusvahelised lepingud tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas — 25. oktoobri 1980. aasta Haagi rahvusvaheline konventsioon lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise kohta — Euroopa Liidu ainu- või jagatud pädevus anda nõusolek kolmanda riigi selle konventsiooniga ühinemiseks — Rahvusvaheline leping, mille sõlmimine võib mõjutada liidu ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses — Valdkond, mis on juba suures osas liidu õigusnormidega hõlmatud — Oht mõjutada liidu õigusnormide ühetaolist ja järjepidevat kohaldamist ning nende normidega kehtestatud süsteemi nõuetekohast toimimist — Vastastikune mõju määrusega (EÜ) nr 2201/2003”

Sisukord

I – Sissejuhatus II – Arvamuse taotluse kontekst III – Menetlus Euroopa Kohtus IV – Vastuvõetavus A – Arvamuse taotluse esemeks olevate õigusaktide kvalifitseerimine B – Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute pooled C – Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute praegune olukord V – Sisulised küsimused A – Sissejuhatavad märkused B – Liidu ainuvälispädevuse piiritlemise kriteeriumid, mis on välja töötatud EL toimimise lepingust varasemas kohtupraktikas C – Kohtupraktikast tulenevate põhimõtete asjakohasuse säilimine pärast EL toimimise lepingu jõustumist D – Ühiseeskirjade mõjutamist puudutavate kriteeriumide kohaldamine käesoleval juhul 1. Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute tunnused 2. Ühiseeskirjade esinemine kõnealuste rahvusvaheliste lepingutega hõlmatud valdkonnas 3. Oht, et kõnealused rahvusvahelised lepingud mõjutavad ühiseeskirju VI – Ettepanek

I – Sissejuhatus

1. Käesolev seisukoht käsitleb Euroopa Komisjoni poolt ELTL artikli 218 lõike 11 alusel Euroopa Kohtule esitatud taotlust arvamuse saamiseks. ( 2 ) Selles kohtuasjas küsitakse Euroopa Kohtult, kas nõusoleku andmine kolmanda riigi Haagi 25. oktoobri 1980. aasta lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelise konventsiooniga (edaspidi „Haagi 1980. aasta konventsioon”) ( 3 ) ühinemiseks kuulub Euroopa Liidu ainupädevusse või mitte. Küsimus tekib eriti seoses muudatustega, mis Lissaboni lepinguga tehti liidu ja tema liikmesriikide vahelisse pädevuse jaotusesse, millesse Euroopa Kohtul palutakse selgust tuua.

2. Kõigepealt tuleb täpsustada, et Haagi 1980. aasta konventsiooni osalised on kõik liidu liikmesriigid, mitte liit ise, kuna see konventsioon ei võimalda rahvusvahelistel organisatsioonidel sellega ühineda. Komisjon leidis sellegipoolest, et konventsiooni artiklis 38 ette nähtud õigus kiita kolmandate riikide konventsiooniga ühinemine heaks kuulub liidu ainuvälispädevusse ja et seetõttu on vaja, et liikmesriigid annaksid nõusoleku mitte eraldi enda nimel, vaid ühiselt liidu huvides. Nõukogu otsuste ettepanekud, mis komisjon sel eesmärgil esitas, lükkas valdav enamik liikmesriike tagasi, kusjuures neist suurem osa oli juba vähemalt ühe kolmanda riigi ühinemiseks nõusoleku andnud.

3. Selleks et põhjendada oma lähenemisviisi, millele vaidlevad vastu nii Euroopa Liidu Nõukogu kui ka peaaegu kõik käesolevas kohtuasjas seisukohti esitanud liikmesriigid, ( 4 ) väidab komisjon, keda toetab Euroopa Parlament, et tegemist on sellise rahvusvahelise lepingu sõlmimisega, mis võib mõjutada liidu ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses.

4. Täpsemalt esineb konkurentsi või isegi kollisiooni oht nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 ( 5 ) (edaspidi „Brüsseli IIa määrus”). Määruse esemeline kohaldamisala kattub nimelt osaliselt Haagi 1980. aasta konventsiooni omaga, kuna määrus sisaldab ka piiriülest lapseröövi käsitlevaid sätteid, millest osa viitavad kõnealusele konventsioonile. Sellega seoses tekib küsimus, kas rahvusvahelise lepinguga ühiseeskirjade mõjutamise ohu hindamise kriteeriumid, mille Euroopa Kohus on EL toimimise lepingu jõustumisest varasemas praktikas määratlenud, on käesoleval juhul jätkuvalt asjakohased.

5. Enne kui Euroopa Kohtul on võimalik kindlaks teha, kas liidul on ainu- või jagatud välispädevus anda nõusolek kolmanda riigi ühinemiseks kõnealuse konventsiooniga, peab ta igal juhul analüüsima, kas käesolev arvamuse taotlus on vastuvõetav, kuivõrd selles suhtes esineb tõsiseid kahtlusi.

6. Selleks tuleb kõigepealt kontrollida, kas arvamuse taotluse esemeks olevad õigusaktid kujutavad endast tõepoolest ELTL artikli 218 lõike 11 kohaldamisalasse kuuluvaid „lepingud”, arvestades, et need õigusaktid on nii oma laadilt kui ka oma osaliste poolest ebatüüpilised, kuivõrd tegemist on hulga deklaratsioonidega, milles antakse nõusolek kolmandate riikide ühinemiseks kõnealuse konventsiooniga ja mille teevad liikmesriigid, mitte liit ise. Jaatava vastuse korral tuleb eespool nimetatud faktilist raamistikku silmas pidades seejärel kindlaks teha, kas kõnealused lepingud on jätkuvalt „kavandatavad” selle sätte tähenduses, ja seega millises ulatuses saab Euroopa Kohus tulemuslikult oma arvamuse anda.

II – Arvamuse taotluse kontekst

7. 1. detsembril 1983 jõustunud Haagi 1980. aasta konventsiooni eesmärk on selle artikli 1 kohaselt „tagada osalisriiki õigusvastaselt viidud või osalisriigis kinni hoitava lapse viivitamatu tagasitoomine” ja „osalisriigi seaduste alusel võimaldada last hooldada ja külastada teises osalisriigis”.

8. Ajavahemikus 2007–2011 esitasid kaheksa riiki, kes ei ole liidu liikmed, ehk Armeenia Vabariik, Albaania Vabariik, Seišellide Vabariik, Maroko Kuningriik, Gaboni Vabariik, Singapuri Vabariik, Andorra Printsipaat ja Vene Föderatsioon üksteise järel konventsiooniga ühinemise dokumendid. ( 6 )

9. Vastavalt Haagi 1980. aasta konventsiooni artikli 38 esimeses kuni kolmandas lõigus ( 7 ) ette nähtud korrale on konventsioon iga ühinenud riigi jaoks siduv. Artikli 38 neljandast ja viiendast lõigust ilmneb siiski, et uue riigi ühinemise eelduseks on heakskiitmismenetluse läbimine, mistõttu tekivad selle tagajärjed ainult ühinenud riigi ja nende osalisriikide vahelistes suhetes, kes on ühinemise heaks kiitnud. ( 8 )

10. Kuigi Haagi 1980. aasta konventsiooni osalised on ainult liikmesriigid, mitte liit, leidis komisjon sellegipoolest, et rahvusvahelise lapseröövi küsimus kuulub Brüsseli IIa määruse vastuvõtmise ja kõnealuse konventsiooni sisu sellesse määrusesse ülevõtmise tõttu liidu ainuvälispädevusse. Seetõttu tegi ta 21. detsembril 2011 kaheksa ettepanekut võtta vastu nõukogu otsused liikmesriikide kirjaliku nõusoleku kohta, millega nad liidu huvides annavad nõusoleku neist kaheksast riigist igaühe ühinemiseks konventsiooniga. ( 9 )

11. Euroopa Parlament suhtus nendesse ettepanekutesse soosivalt. ( 10 ) Seevastu nõukogus olid enamiku liikmesriikide esindajad nende ettepanekute vastu. Nad väitsid, et nõukogul ei ole õiguslikku kohustust neid vastu võtta, kuna kolmandate riikide ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga kirjaliku nõusoleku andmine ei kuulu nende hinnangul liidu ainuvälispädevusse, kuivõrd kõnealune konventsioon on ennekõike osalisriikide vahelise kahepoolse koostöö vahend. ( 11 ) Nõukogu ei võtnud seega nimetatud ettepanekuid vastu.

12. Lisaks on enamik liikmesriike esitanud eraldi nõusoleku ühe või mitme kõnealuse ühinemise kohta, kusjuures neist osa tegid seda komisjoni ettepanekute esitamisest tunduvalt varem. ( 12 )

13. Selles kontekstis pidas komisjon otstarbekaks pöörduda ELTL artikli 218 lõike 11 alusel Euroopa Kohtusse käesoleva arvamuse taotlusega, mis saabus kohtusse 21. juunil 2013, ja esitada järgmiselt sõnastatud küsimuse: „Kas kolmanda riigi [Haagi 1980. aasta konventsiooniga] ühinemiseks nõusoleku andmine kuulub liidu ainupädevusse?”

III – Menetlus Euroopa Kohtus

14. Komisjon, Euroopa Parlament ja nõukogu ning Tšehhi, Saksamaa, Eesti, Iiri, Kreeka, Hispaania, Prantsuse, Itaalia, Küprose, Läti, Leedu, Austria, Poola, Portugali, Rumeenia, Slovaki, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus esitasid kirjalikud seisukohad.

15. Euroopa Kohus esitas kirjalikult vastamiseks ühe küsimuse mõju kohta, mida võib käesolevale kohtuasjale avaldada Taani Kuningriigi eriline olukord. ( 13 ) Komisjon, Euroopa Parlament ja nõukogu ning Tšehhi, Taani, Hispaania, Prantsuse ja Poola valitsus vastasid sellele.

16. Kohtuistungil, mis toimus 1. aprillil 2014, kuulati ära komisjoni, Euroopa Parlamendi ja nõukogu esindajad ning Tšehhi, Taani, Saksamaa, Kreeka, Hispaania, Prantsuse, Itaalia, Läti, Poola, Rumeenia, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsuse esindajad.

IV – Vastuvõetavus

17. Nõukogu ja 11 liikmesriiki, kes esitasid kirjalikud seisukohad, ( 14 ) väljendavad käesoleva arvamuse taotluse vastuvõetavuse suhtes kahtlusi või isegi konkreetselt eitavad selle vastuvõetavust, samas kui komisjon ja Euroopa Parlament väljendavad vastupidist seisukohta. Mina omalt poolt leian, et taotlus tuleb vastuvõetavaks tunnistada üksnes osaliselt, lähtudes allpool esitatud põhjendustest.

18. ELTL artikli 218 lõikest 11 tulenevalt võib komisjon ( 15 ) taotleda Euroopa Kohtult arvamust kõikide küsimuste kohta, mis puudutavad seda, kas „kavandatav [rahvusvaheline ( 16 )] leping on aluslepingutega kooskõlas”, ning „[k]ui kohtu arvamus on eitav, saab kavandatav leping jõustuda üksnes juhul, kui seda muudetakse või kui aluslepingud läbi vaadatakse”.

19. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mille sisu on üle võetud Euroopa Kohtu kodukorra artikli 196 lõikesse 2, võib arvamus puudutada mitte ainult küsimust, kas niisuguse lepingu sõlmimine on liidu materiaalõigusnormidega kooskõlas, ( 17 ) vaid ka küsimust – nagu käesolevas asjas –, kas kava kuulub mõnda liidu pädevusvaldkonda või mitte. ( 18 )

A – Arvamuse taotluse esemeks olevate õigusaktide kvalifitseerimine

20. Esimene küsimus, mis käesolevas asjas tekib, on see, kas ELTL artikli 218 lõige 11 on kohaldatav niisugustele õigusaktidele nagu need, mida puudutab arvamuse taotlus. ( 19 )

21. Kõigepealt tuleb märkida, et käesolevas kohtuasjas ei ole kõne all üldsegi mitte Haagi 1980. aasta konventsiooni kui sellise üle läbirääkimiste pidamine või selle sõlmimine ega ka selle ülevaatamine. Tegemist on üksnes konventsiooni artikli 38 kohaldamisega ja juba konventsiooni osaliseks olevate riikide poolt selle õiguse teostamisega, mis on neile nimetatud artikliga antud ja mis seisneb selles, et nad võivad nõustuda olema uute ühinevate riikide suhtes konventsiooniga seotud või võivad seda mitte teha. Teisisõnu puudutab komisjoni tõstatatud küsimus sisuliselt liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust mitte Haagi 1980. aasta konventsiooni esemelise kohaldamisala muutmiseks, vaid üksnes selle territoriaalse kohaldamisala laiendamiseks.

22. Käesoleva arvamuse taotluse vastuvõetavuse vaidlustamiseks väidab Saksamaa valitsus, et grammatilise tähenduse kohaselt nõuab lepingu mõiste tingimata kahe teineteisele vastava tahteavalduse kokkusaamist. Ta väidab, et ühelt poolt kolmanda riigi ühinemine Haagi 1980. aasta konventsiooniga ja teiselt poolt osalisriigi nõusoleku andmine ühinemiseks ei vasta sellele nõudele ning seda isegi eeldusel, et neid kahte elementi käsitatakse lahutamatu tervikuna, ( 20 ) kuna sellised dokumendid ei kuulu vastastikuse lepingulise suhte raamidesse. ( 21 )

23. Minu hinnangul tuleb see puhtteoreetiline argument tagasi lükata. Euroopa Kohtu praktikast ilmneb nimelt, et kohus on algusest peale järjekindlalt lähtunud nende rahvusvaheliste lepingute laiast, mitte vormi eelistavast käsitlusest, mis võivad arvamuse menetluseks alust anda. ( 22 )

24. Lisaks nähtub rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni ( 23 ) (edaspidi „Viini konventsioon”) artikli 15 punktist a, et riigi nõusolekut olla lepinguga seotud võib õiguspäraselt väljendada ühinemisega, kui lepingus on nii ette nähtud. Nii on see Haagi 1980. aasta konventsiooni puhul.

25. Vastab tõele, et Haagi 1980. aasta konventsiooni artiklis 38 on kehtestatud nõusolekute vahetamise süsteem, mille tulemusel tekivad tagajärjed ainult poolte vahel, kuna vastavalt sellele sättele kehtib konventsiooniga ühinemine üksnes ühineva riigi ja ühinemise heaks kiitnud osalisriikide vahelistes suhetes. Selle poolest erineb niisugune lihtsustatud süsteem tavalisest mitmepoolse konventsiooniga ühinemise korrast. Sellegipoolest on see kooskõlas Viini konventsiooni sätete ja eelkõige artikliga 11. ( 24 )

26. Haagi 1980. aasta konventsiooni eripära seisneb selles, et ühinemine ei ole mitmepoolne, kuna iga juba konventsiooniosaliseks olev riik peab ühinemisele nõusoleku andma ja nõusoleku andmise tagajärjed on piiratud kahe asjassepuutuva riigi vaheliste suhetega. Selline iga uue ühinemislepingu sõlmimise lihtsustatud menetlus loob konkreetselt rahvusvahelisse õigusesse kuuluvate kahepoolsete suhete kogumi, mille sisu on see, mis tuleneb Haagi 1980. aasta konventsioonist. ( 25 ) Niisuguse mehhanismi eesmärk on anda lepinguosalistele õigus kindlaks määrata, milliste riikide suhtes nad nõustuvad olema konventsiooniga seotud – õigus, mis on identne konventsiooni algse sõlmise ajal esinenud valikuvõimalusega.

27. Selline erimehhanism, mis on täielikult kooskõlas lepinguõiguses kehtiva lepinguvabaduse põhimõttega, ei muuda siiski kuidagi asjaolu, et ühinemisdokument ja nõusolek ühinemiseks loovad kahe asjassepuutuva riigi vahel vastastikuse lepingulise suhte, mida võib seega pidada iseenesest tõeliseks rahvusvaheliseks „lepinguks” ELTL artikli 218 lõike 11 tähenduses, ilma et selleks oleks vaja analüüsida, kas nõusolek on Haagi 1980. aasta konventsiooni teksti arvestades iseseisvat või täiendavat laadi.

28. Järelikult, pidades silmas nii arvamuse taotluses käsitletavate õigusaktide eset kui ka laadi, võib käesolevas asjas esitatud küsimus kuuluda ELTL artikli 218 lõikega 11 hõlmatud valdkonda.

B – Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute pooled

29. Arvestades käesolevas kohtuasjas toimunud arutelu, tuleb teiseks kontrollida, kas kõnealuseid lepinguid ehk deklaratsioone, millega liikmesriigid annavad nõusoleku kolmandate riikide ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga, võib tõepoolest pidada ELTL artikli 218 lõike 11 kohaldamisalasse kuuluvaks, kuigi liit ise ei ole selle osaline.

30. Kõnealuse sätte sõnastus ei ole täiesti selge nende rahvusvaheliste lepingute osaliste kindlakstegemise osas, mille kohta võib arvamuse anda, kuivõrd vastupidi selle artikli lõikele 1 ei ole lõikes 11 täpsustatud, kas tegemist peab olema lepingutega „liidu ja kolmandate riikide [vahel]” või mitte. ( 26 )

31. Seevastu Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige arvamusest 2/91 nähtub selgelt, et arvamuse taotluse vastuvõetavust ei mõjuta see, et kõnealuses õigusaktis osalevad liidu huvides solidaarselt tegutsevad liikmesriigid, mitte liit ise, kuna liit võib oma välispädevust teostada nende vahendusel. ( 27 ) See kohtupraktika on minu hinnangul käesolevas asjas täiesti asjakohane.

32. Siinkohal puudub vaidlus selle üle, et liidul on võimatu ise Haagi 1980. aasta konventsiooni osaliseks saada, kuna konventsioon ei sisalda ühtegi sätet, mis võimaldaks ühineda majandusintegratsiooni taotleval piirkondlikul organisatsioonil nagu liit, ( 28 ) kuigi liit on praeguseks Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi (edaspidi „konverents”) liige. ( 29 )

33. Seega on ainult liidu liikmesriikidel, kes kõik on konventsiooni osalised, võimalik anda artikli 38 neljanda lõigu alusel ametlik nõusolek uue riigi ühinemisele. Nad võiksid seda siiski teha ka liidu huvides, kui liit teeks algatuse kutsuda kõiki liikmesriike üles seda tegema ja annaks neile selleks loa, kusjuures niisugune volitus väljendaks liidu tahet teostada oma välispädevust liikmesriikide vahendusel, kuna ta ei saa ise tegutseda. ( 30 )

34. Nii väidab komisjon oma arvamuse taotluses, et selleks, et anda nõusolek kolmanda riigi ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga, peaksid liikmesriigid saama „eelnevalt nõukogu loaotsuse, […] mis on õiguslikult vajalik, kui leping kuulub liidu ainupädevusse”. Lisaks nähtub eespool nimetatud otsuse ettepanekutest, ( 31 ) et komisjon soovitab, et liikmesriigid annaksid nõusoleku „liidu huvides” ja „samaaegselt, nõukogu otsuses kehtestatud ajavahemiku jooksul”, lähtudes „[ELTL] artik[list] 218 koos artikli 81 lõikega 3”. ( 32 )

35. Kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et liidul on kavandatavate lepingutega hõlmatud valdkonnas tõepoolest ainupädevus, vastab tõele, et tuleks kasutada sellist liikmesriikide volitamise viisi, kuna vastavalt liidu enda õigusnormidele peaks niisugused lepingud tavapäraselt sõlmima ainult liit. ( 33 )

36. Olgu sellega seoses rõhutatud, et on võimalik esile tuua kolm eraldiseisvat stsenaariumi, mille korral liikmesriigid võivad liidu ainuvälispädevusse sekkuda, ilma et formaalselt oleks tegemist „liidu ja kolmandate riikide [vahel]” sõlmitud lepingutega, millele on viidatud ELTL artikli 218 lõikes 1. ( 34 ) Esimene kujutab endast olukorda, kus liikmesriigid tegutsevad solidaarselt liidu huvides. ( 35 ) Teisel juhul sõlmib liikmesriik rahvusvahelise lepingu eraldi, kuid liidu huvides. ( 36 ) Kolmanda stsenaariumi korral tegutseb liikmesriik iseenda nimel, kuid viisil, mis on liidu huvidega kooskõlas. ( 37 )

37. Kui asjassepuutuv valdkond kuulub liidu ainupädevusse, on kõigil kolmel juhul vaja, et liit annaks liikmesriikidele ELTL artikli 2 lõike 1 kohaselt volituse, mis võib esineda erinevates vormides ja mille suhtes võivad kehtida teatud tingimused. ( 38 ) Eespool viidatud kohtupraktikast ( 39 ) nähtub, et ELTL artikli 218 lõikes 11 ette nähtud arvamuse menetlus saab toimuda vähemalt olukorras, mis vastab esimesele kirjeldatud olukorrale.

38. Olgu täpsustatud, et kuigi rahvusvaheline leping on liidu huvides sõlmitud nõukogu sõnaselge loa alusel, ( 40 ) ei tekita see mingeid õiguslikke tagajärgi liidu ja asjassepuutuvate kolmandate riikide vahelistes suhetes. ( 41 ) Ainult liikmesriikidel, mitte liidul kui sellisel on vastavalt rahvusvahelisele õigusele kohustused kolmandate riikide ees. ( 42 ) Niisugusel juhul ei paku liit tagatisi ega võta mingit omapoolset rahvusvahelist kohustust. ( 43 ) Lisaks on iseenesest mõistetav, et nõukogu otsuse tagajärjed ei ole kolmandatele riikidele siduvad.

39. Minu hinnangul järeldub sellest, et käesoleval juhul ei ole kohaldatav Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb arvamuse taotluse vastuvõetavust lähtuvalt liidu tahtest võtta endale kõnealusest rahvusvahelisest lepingust tulenevates suhetes kohustusi ega lähtuvalt hetkest, mil tema vastav nõusolek on muutunud lõplikuks. ( 44 ) Antava arvamuse ainus tagajärg jääb nende õiguste ja kohustuste tasandile, mis tulenevad liidu õigusest nii institutsioonide kui ka liikmesriikide jaoks, ning piirdub küsimusega, kellel on tegutsemiseks pädevus – kas liidul või liikmesriikidel.

40. Hoolimata erilisest kontekstist on arvamusest 2/91 ( 45 ) tuleneva reegli kohaselt täiesti lubatav, et arvamuse menetluse esemeks on – nagu käesolevas asjas – pädevuse jaotuse küsimus seoses sellise rahvusvahelise lepingu kavaga, mille pooleks liit formaalselt ei saa, kuid mis sõlmitakse solidaarselt liidu huvides tegutsema volitatud liikmesriikide vahendusel. ( 46 )

41. Kolmas, ajaline hindamiskriteerium peaks minu hinnangul siiski kaasa tooma selle, et käesolev arvamuse taotlus on osalt vastuvõetav ja osalt mitte.

C – Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute praegune olukord

42. Tuleb rõhutada, et arvamuse saamiseks Euroopa Kohtusse pöördumine peab toimuma ex ante ehk enne, kui kõnealune leping on sõlmitud, nagu nähtub ELTL artikli 218 lõike 11 ( 47 ) sõnastusest, milles on kaks korda täpsustatud, et leping peab olema „kavandatav”, ( 48 ) mitte juba lõplik.

43. Nimelt, nagu Euroopa Kohus on alates oma esimesest arvamusest toonitanud, on arvamuse menetluse „eesmärk […] hoida ära komplikatsioonid, mis tekiksid ühendusele [nüüd liidule] kohustusi panevate rahvusvaheliste lepingute asutamislepingule vastavuse vaidlustamisest kohtus”. ( 49 )

44. Euroopa Kohus soovib seega esiteks vältida seda, et liidul tekiks vastutus juhul, kui kõnealuse rahvusvahelise lepingu õiguspärasus vaidlustataks pärast selle sõlmimist, ( 50 ) kuna see võiks kahjustada kõiki huvitatud pooli, sealhulgas kolmandad riigid. ( 51 ) Samamoodi võimaldab juhul, kui – nagu käesolevas asjas – liidul ei ole võimalik ise lepingut sõlmida, ( 52 ) arvamuse menetlus vältida õiguslikke „komplikatsioone”, mille toovad kaasa olukorrad, kus liikmesriigid võtavad lepingulisi kohustusi nõutava volituseta, samas kui neil ei ole liidu õiguse kohaselt enam vajalikku seadusandlikku pädevust nende kohustuste täitmiseks.

45. Niisugune ennetusfunktsioon ei ole ilmselgelt enam asjakohane ja arvamuse taotlus kaotab oma eseme, kui rahvusvaheline leping, mida see puudutab, ei ole enam projekti staadiumis, vaid vastupidi – on osalisriikidele juba siduv. ( 53 ) Käesolevas asjas tuleb aluseks võtta mõiste „kavandatav leping” selline funktsionaalne käsitlus.

46. Käesolevas kohtuasjas on selge, et enamik liikmesriike on juba eraldi iseenda nimel andnud nõusoleku ühe või mitme või isegi kõigi nende kaheksa kolmanda riigi ühinemiseks, kes on Haagi 1980. aasta konventsiooniga ühinenud ja keda arvamuse taotlus puudutab. Täpsemalt olid arvamuse taotluse esitamise kuupäeval ehk 21. juunil 2013 Austria Vabariik, Portugali Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ning Taani Kuningriik 28 liikmesriigi seas ainsad, kes ei olnud kõnealustele ühinemistele veel ühtegi nõusolekut andnud, pidades siiski silmas, et viimasel on tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö osas liidus eristaatus. ( 54 ) Ülejäänud 24 liikmesriiki olid käesolevas arvamuse taotluses nimetatud kolmandate riikidega juba sõlminud vähemalt ühe lepingu seeläbi, et nad olid andnud nõusoleku nende riikide ühinemiseks konventsiooniga.

47. Viimati nimetatud liikmesriikide poolt hoiule antud kirjalike nõusolekute kohta tuleb tunnistada, et ühtegi neist ei saa pidada rahvusvaheliseks lepinguks, mis oli Euroopa Kohtusse pöördumise ajal alles „kavandatav”, samas kui see nõue on ELTL artikli 218 lõikes 11 sõnaselgelt kehtestatud. See järeldus iseenesest välistab selle, et Euroopa Kohus saaks nimetatud alusel arvamuse anda. Kooskõlas eespool viidatud Euroopa Kohtu praktikaga leian ma, et käesolev arvamuse menetlus on kaotanud nii oma eseme kui ka kasuliku mõju osas, milles see puudutab ühinemiseks antud nõusolekuid, mis rahvusvahelise õiguse kohaselt juba kehtivad, ning et arvamuse taotlus ei ole nende nõusolekute osas seega vastuvõetav.

48. Seevastu on taotlus minu hinnangul vastuvõetav osas, milles see puudutab liidu pädevust võtta seisukoht nõusolekute suhtes, mida arvamuse taotluse esitamise ajaks ei olnud liikmesriigid – peale Taani Kuningriigi ( 55 ) – veel esitanud, kuivõrd need kahepoolsed lepingud olid sel ajal alles projekti staadiumis ehk tõepoolest ELTL artikli 218 lõike 11 tähenduses üksnes „kavandatavad”.

49. Nagu komisjoni esindaja kohtuistungil tunnistas, olenemata sellest, millisele sisulisele seisukohale Euroopa Kohus asub, ei too käesolev menetlus rahvusvahelise õiguse seisukohast kaasa mingeid muudatusi, mis tähendab, et arvamuse taotlusele antav vastus ei sea ühinemisteks antud nõusolekutest tekkinud kohustusi kahtluse alla, vaid see võib kõige enam üksnes võimaldada tuvastada rikkumisi, mis 24 eespool nimetatud liikmesriiki on võinud liidu õiguse seisukohast toime panna.

50. Ma leian aga sarnaselt nii Tšehhi, Kreeka, Prantsuse, Poola ja Soome valitsuse kui ka nõukoguga, et ELTL artikli 218 lõikes 11 ette nähtud arvamuse taotlus ei kujuta endast sobivat õiguskaitsevahendit, kui komisjoni eesmärk Euroopa Kohtusse pöördudes oli tõepoolest teha lõpp nende paljude liikmesriikide praktikale, kes andsid eraldi nõusoleku kolmandate riikide ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga, nagu näib olevat olnud tema soov. ( 56 ) Selleks oleks komisjon võinud aluslepingute järgimise tagajana ELTL artikli 258 alusel esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ( 57 ) liikmesriikide vastu, kes sellist praktikat on kasutanud, kuivõrd niisugune praktika kujutab endast sekkumist liidule antud pädevuse valdkonda, ( 58 ) nagu komisjon esitas hagi kohtuasjades, milles tehti hulk nn avatud taeva kohtuotsuseid, ( 59 ) pidades silmas, et selline teist liiki menetlus eeldab, et järgitakse põhimõtteid, mis arvamuse menetluses puuduvad. ( 60 )

51. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi silmas pidades teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada käesolev arvamuse taotlus vastuvõetavaks üksnes osaliselt ehk ainult osas, mis puudutab neid kõnealuste kolmandate riikide Haagi 1980. aasta konventsiooniga ühinemiseks antavaid nõusolekuid, mida taotluse esitamise ajaks ei olnud liikmesriigid veel andnud, ( 61 ) jättes välja Taani Kuningriigi erilise juhtumi. Ülejäänud osas, mis puudutab nõusolekuid, mis olid selleks ajaks juba antud, tuleb arvamuse taotlus minu hinnangul tunnistada vastuvõetamatuks, kuna see puudutab mitte „kavandatavat lepingut” ELTL artikli 218 lõike 11 tähenduses, vaid lepingut, mis on juba sõlmitud.

V – Sisulised küsimused

A – Sissejuhatavad märkused

52. Sissejuhatuseks olgu märgitud, et ELTL artikli 218 lõikes 11 ette nähtud arvamuse menetluse eesmärk on lisaks õigusnormide kollisioonide ( 62 ) vältimisele teha kindlaks, milline on liidu ja liikmesriikide pädevuse ulatus kõnealuse rahvusvahelise lepingu esemeks olevas valdkonnas, mitte teha kindlaks, kas liidul on ELTL artiklite 216 ja 217 ( 63 ) kohaselt võimalik sellest lepingust tulenevates suhetes endale kohustusi võtta. ( 64 )

53. Lisaks on selge, et „[a]lates Amsterdami lepingu jõustumisest on ühendus [nüüd liit] pädev [vastavalt EÜ asutamislepingu IV jaotisele] vastu võtma meetmeid piiriülest mõju omavates tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas sedavõrd, kuivõrd see on vajalik siseturu tõrgeteta toimimiseks. Ühendus [ja hiljem liit] on kasutanud oma pädevust mitme õigusaktide vastuvõtmiseks, millest paljud langevad osaliselt või täielikult kokku konverentsi töövaldkondadega”. ( 65 )

54. Haagi 1980. aasta konventsiooni ja Brüsseli IIa määruse sätted langevadki kokku tundlikus valdkonnas, milleks on rahvusvahelised lapseröövid. Käesolevas arvamuse taotluses esitatud küsimus, mis seisneb selle kindlakstegemises, kas liidul on ainupädevus anda nõusolek kolmanda riigi ühinemiseks kõnealuse konventsiooniga, on seega eriti akuutne.

55. Kõik institutsioonid ja valdav enamik valitsustest, kes esitasid oma seisukohad, ( 66 ) nõustuvad sellega, et liidul on tõepoolest pädevus niisugust rahvusvahelist lepingut sõlmida. Ma olen samuti arvamusel, et sellise välispädevuse põhimõttelist esinemist tuleb käesolevas kohtuasjas pidada enesestmõistetavaks, kusjuures see võib kas olla aluslepingutes sõnaselgelt antud või tuleneda kaudselt aluslepingute muudest sätetest või liidu teisestest õigusaktidest, kui ühiseeskirjade varasem vastuvõtmine toob kaasa sellise vältimatu tagajärje, ( 67 ) nagu käesoleval juhul. Nimelt ei ole seoses tsiviilasjades tehtava õigusalase koostööga ELTL artiklis 81 ja eelkõige selle lõikes 3, mis käsitleb perekonnaasju, sõnaselgelt ette nähtud liidu pädevust sõlmida selles valdkonnas rahvusvahelisi lepinguid, kuid see pädevus tuleneb kaudselt muudest liidu õigusnormidest. ( 68 )

56. Kõnealused institutsioonid ja valitsused on tunduvalt erinevamal seisukohal välispädevuse laadi osas ehk küsimuses, kas ainult liit võib seda pädevust teostada või kas liikmesriikidele jääb hoopis selles valdkonnas osa konkureerivast pädevusest. ( 69 ) Kui Itaalia valitsus, komisjon ja Euroopa Parlament leiavad, et liidu ainupädevuse esinemise tuvastamiseks nõutavad tingimused on niisuguses kontekstis täidetud, väidavad nõukogu ja sisulistes küsimustes seisukoha võtnud ülejäänud valitsused vastupidi, et tegemist on jagatud pädevusega. ( 70 ) Mina omakorda pooldan esimest seisukohta ning seda allpool esitatud põhjendustel.

57. Olgu siiski täpsustatud, et kui Euroopa Kohus otsustaks tõepoolest liidu ainuvälispädevuse kasuks, ei seaks see ometi kahtluse alla nõukogu kaalutlusõigust otsustada, kas seda pädevust kõnealuste rahvusvaheliste lepingute sõlmimisel kasutada või mitte, ning seda Haagi 1980. aasta konventsiooni osalistest liikmesriikide vahendusel, kuna on selge, et liidul ei ole võimalik seda ise teha. ( 71 ) Peale selle ei mõjuta tehtav otsus küsimust, kas liikmesriikidel, keda liit on kõnealuste kolmandate riikide ühinemiseks nõusolekut andma volitanud, võib olla kohustus nõusolek anda või kas neil on keelatud seda teha, juhul kui liit otsustab ühinemist mitte heaks kiita. Neid küsimusi ei saa nimelt arvamuse menetluses lahendada.

B – Liidu ainuvälispädevuse piiritlemise kriteeriumid, mis on välja töötatud EL toimimise lepingust varasemas kohtupraktikas

58. Enne Lissaboni lepingu jõustumist määratles Euroopa Kohus põhimõtted, mis kehtivad selle kindlakstegemisel, kas ühenduse pädevus sõlmida rahvusvahelisi lepinguid on ainupädevus või mitte, eelkõige kohtuotsuses komisjon vs. nõukogu, nn AETR, ( 72 ) nagu on selgelt märgitud eespool viidatud otsuses 2006/719. ( 73 ) Otsusest nähtub, et „[v]aatamata selle, et EÜ asutamislepingus ei viidata selgelt ühenduse välispädevusele, tuleneb Euroopa […] Kohtu kohtupraktikast asjaolu, et eelnimetatud EÜ asutamislepingu sätted ei ole õiguslikuks aluseks mitte ainult ühenduse siseõigusaktidele, vaid ka ühenduse sõlmitavatele rahvusvahelistele lepingutele.[ ( 74 )] Ühendus võib sõlmida rahvusvahelisi lepinguid juhul, kui sisepädevust on juba kasutatud eespool loetletud ühiste poliitikavaldkondade rakendusmeetmete vastuvõtmiseks, või juhul, kui rahvusvaheline leping on vajalik ühenduse eesmärkide saavutamiseks.[ ( 75 )] Ühenduse välispädevus on ainupädevus juhul, kui rahvusvaheline leping mõjutab ühenduse sise-eeskirju või muudab nende kohaldamisala.[ ( 76 )] Sellisel juhul sõlmib ühendus liikmesriikide asemel sidemeid kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonidega. Rahvusvaheline leping võib kuuluda täielikult või ainult osaliselt ühenduse ainupädevusse”.

59. Teisisõnu võib viidatud kohtupraktika kohaselt ainuvälispädevus ühendusele olla antud kaudselt, kui kavandataval rahvusvahelisel lepingul võib olla negatiivne mõju ühiseeskirjadele, mis on vastu võetud varem ühenduse sisepädevust kasutades – põhimõte, millest tuleneb nende kahe pädevuse liigi vaheline sümmeetria. ( 77 )

60. Ühiseeskirjade mõjutamise kriteerium on määratletud hilisemas Euroopa Kohtu praktikas. See on arenenud peamiselt kolmes etapis, ( 78 ) millest viimase moodustas arvamus 1/03. ( 79 ) Euroopa Kohus märkis selles kõigepealt, et arvamuses 1/94 esile toodud ja eespool viidatud nn avatud taeva kohtuotsustes korratud kolm võimalikku olukorda ( 80 ) on „üksnes näited, mille sõnastamise aluseks on Euroopa Kohus arvesse võtnud nende kohtuasjade spetsiifilised asjaolud”. ( 81 ) Seejärel selgitas kohus, et „[k]asutades palju üldisemat sõnastust, tunnustas Euroopa Kohus ühenduse ainupädevust juhul, kui lepingu sõlmimine liikmesriikide poolt on kokkusobimatu ühisturu ühtsusega ja ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamisega[ ( 82 )] või kui olemasolevate ühenduse sätete […] olemuse enda tõttu mõjutaks mis tahes sellesisuline leping tingimata ühenduse eeskirju eespool viidatud AETR kohtuotsuse tähenduses”. ( 83 ) Ta täpsustas samuti, et viimati nimetatud alusel ainupädevuse saamiseks „ei ole vaja, et rahvusvahelise lepingu ja ühenduse õigusnormidega hõlmatud valdkonnad oleksid täielikult kattuvad” ( 84 ) või et lepingust tulenevate kohustuste ja ühiseeskirjade vahel esineks oluline vastuolu. ( 85 )

61. Nagu kohtujurist Bot on märkinud, ( 86 )„näib Euroopa Kohus [arvamuses 1/03] oma kohtupraktika analüüsist lähtudes olevat tagasi pöördunud ühiseeskirjade mõjutamise mõiste avatuma käsitluse poole” ja ta „tõi ka esile analüüsimeetodi, mida kasutada selle kindlakstegemisel, kas formuleeringus „valdkond, mis on juba suures osas ühenduse eeskirjadega hõlmatud”[ ( 87 )], väljendatud kriteerium on täidetud”. Sellega seoses märkis kohus, et analüüs peab esiteks „rajanema mitte ainult kõnealuste eeskirjade ulatusel, vaid ka nende olemusel ja sisul” ning teiseks tuleb „arvesse […] võtta mitte ainult kõnealuses valdkonnas hetkel kehtivat ühenduse õigust, vaid ka selle arengusuundi, kui need on analüüsi tegemise ajal ette nähtavad”. ( 88 ) Kohus rõhutas samuti, et „on oluline tagada ühenduse eeskirjade ühetaoline ja järjepidev kohaldamine ning eeskirjadega loodud süsteemi häireteta toimimine, selleks et kindlustada ühenduse õiguse täielik tõhusus”. ( 89 )

62. Olgu lisatud, et Euroopa Kohus märkis samas arvamuses, et „ühendusel on üksnes selline pädevus, mis on talle antud, ning et seega peab selline lisandunud ainupädevus, mida ei ole asutamislepingus sõnaselgelt ette nähtud, rajanema kavandatava lepingu ja kehtiva ühenduse õiguse vahelise suhte konkreetsest analüüsist tulenevatel järeldustel, millest nähtub, et sellise lepingu sõlmimine võib tõenäoliselt ühenduse eeskirju mõjutada”. ( 90 )

63. Allpool märgitud põhjustel leian ma, et nii liidu ainuvälispädevuse piiritlemise kriteeriumid kui ka Euroopa Kohtu määratletud meetodid nende kohaldamiseks on jätkuvalt asjakohased käesolevas arvamuse taotluses esitatud küsimusele vastamiseks, kuigi see kuulub EL toimimise lepingu, mitte enam EÜ asutamislepingu sätete kohaldamisalasse.

C – Kohtupraktikast tulenevate põhimõtete asjakohasuse säilimine pärast EL toimimise lepingu jõustumist

64. Praegu nähtub ELTL artikli 3 lõikest 2, et lisaks ainupädevusele, mis on talle antud selle artikli lõikes 1 ammendavalt loetletud valdkondades ( 91 ), kuulub „[l]iidu ainupädevusse […] ka rahvusvahelise lepingu sõlmimine, kui selle sõlmimise näeb ette liidu seadusandlik akt või kui lepingut on vaja selleks, et võimaldada liidul teostada oma sisemist pädevust, või kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala” (kohtujuristi kursiiv).

65. Kõigepealt tuleb märkida, et oma üldise sõnastuse tõttu seab see säte ainupädevuse esinemise sõltuvusse ainuüksi lepingu sisust, tegemata vahet lepingu poolte alusel, ( 92 ) millest järeldub, et lepingu võib kolmandate riikidega sõlmida kas liit ise või liikmesriikide vahendusel, nagu on kavandatud käesoleval juhul.

66. Kõik Euroopa Kohtule käesolevas kohtuasjas seisukohti esitanud pooled on minu hinnangul õigustatult üksmeelel, et tuleb teha otsus selle kohta, kas liidu pädevus on ELTL artikli 3 lõiget 2 arvestades ainupädevus või mitte, ja et ainult viimane selles sättes ette nähtud kolmest stsenaariumist on käesoleval juhul asjakohane. Nimelt puudub vaidlus selle üle, et kõnealuste rahvusvaheliste lepingute sõlmimine ei kuulu mõnes liidu õigusaktis sõnaselgelt ette nähtud ainupädevusse ja et selle sätestamine ei ole vajalik selleks, et liit saaks teostada oma sisemist pädevust kõnealuste lepingutega hõlmatud valdkonnas. Järelikult sõltub liidu välispädevuse laad ainult küsimusest, kas nõusoleku andmine kolmanda riigi ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala lõike 2 tähenduses.

67. Poolte seisukohad lahknevad tõlgenduse suhtes, mis tuleb anda kõnealuse sätte viimasele osale, eelkõige juhul, kui valdkond, millesse kavandatav rahvusvaheline leping kuulub, on vähemalt osaliselt hõlmatud asjakohaste ühiseeskirjadega, nagu näib olevat käesolevas asjas. Komisjoni, Euroopa Parlamendi ja Itaalia valitsuse hinnangul võib ainuvälispädevus tuleneda sellest, et esiteks langeb Haagi 1980. aasta konventsiooni valdkond suures osas liidu õigusnormidega kokku, kuivõrd konventsioon sisaldab Brüsseli IIa määruse sätetega samaväärseid ja nendega tihedalt seotud sätteid, ning teiseks on selle määrusega kehtestatud ühetaoline ühissüsteem, mis põhineb konventsiooni mehhanismil. Seevastu nõukogu ja kõik käesolevas kohtuasjas menetlusse astunud valitsused vaidlevad nendele väidetele vastu ja pooldavad rangemat lähenemisviisi, mille kohaselt alates ELTL artikli 3 lõike 2 jõustumisest ei saa liidul niisugustel asjaoludel olla ainupädevust.

68. Vaidluse lahendamiseks on kõige olulisem kindlaks teha, kas endised kohtupraktikast tulenevad kriteeriumid ühiseeskirjade mõjutamise tuvastamiseks on jätkuvalt asjakohased või isegi määrava tähtsusega, hoolimata Lissaboni lepinguga tehtud muudatustest. Asjakohasuse säilimise küsimus tekib eelkõige seoses arvamusest 2/91 tuleneva kriteeriumiga, ( 93 ) mis puudutab seda, et asjassepuutuv valdkond „on juba suures osas [liidu õigusnormidega] hõlmatud”, ning seoses arvamuses 1/03 sisalduva täiendava kriteeriumiga, ( 94 ) mis puudutab ohtu kahjustada „[liidu] eeskirjade ühetaolist ja järjekindlat kohaldamist ja nendega kehtestatud süsteemi häireteta toimimist”.

69. Ma leian samamoodi nagu kohtujuristid Kokott ( 95 ) ja Sharpston, ( 96 ) et liidu ainuvälispädevust puudutavad kohtupraktikast tulenevad kriteeriumid peavad jääma kehtima uues normatiivses kontekstis, milleks on ELTL artikli 3 lõige 2, kuna selle sättega näivad need kriteeriumid olevat kodifitseeritud. ( 97 ) Kuigi eespool nimetatud sõnastust ei ole küll sellisena ELTL artikli 3 lõikesse 2 üle võetud, et selgitada, mida hõlmab mõjutamise mõiste selle lõike tähenduses, ( 98 ) on minu hinnangul ilmne, et seda kohtupraktikat on EL toimimise lepingu koostajad arvesse võtnud ja et Euroopa Kohtu väljatöötatud hindamiskriteeriumid toimivad jätkuvalt, arvestades selle sätte nii ajaloolist kui ka normatiivset konteksti.

70. EL toimimise lepingu saamisloo analüüsimisel ilmneb nimelt, et selle koostajad soovisid selle valdkonna kohtupraktikast lähtuda, mitte sellest kaugeneda, nagu väidab nõukogu, ilma et ta oma väite põhjendamiseks siiski tõendeid esitaks. ( 99 ) Arvestades, et EL toimimise lepingu koostamisel võeti suuresti aluseks Euroopa põhiseaduse lepingu eelnõu, millest loobuti, on huvipakkuv märkida, et Euroopa tuleviku konvendi liikmetel soovitati ainuvälispädevust puudutavad tulevase lepingu sätted sõnastada „vastavalt olemasolevale Euroopa Kohtu praktikale” ja viisil, mis „kajastab Euroopa Kohtu praktikat sõnaselgelt”. ( 100 )

71. Pealegi ei räägi minu soositavale laiale lähenemisviisile vastu ka selle süsteemi analüüs, millesse kuulub ELTL artikli 3 lõige 2. Vaieldes vastu selle kohtupraktikast tuleneva kriteeriumi säilitamisele, mille kohaselt on liidu ainupädevuse esinemiseks piisav, kui valdkond on „juba suures osas ühiseeskirjadega hõlmatud”, tuginevad Saksamaa, Eesti, Läti, Austria, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus oma argumentides EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollile (nr 25) jagatud pädevuse teostamise kohta ( 101 ) ning ELTL artikli 2 lõikes 2 seoses jagatud pädevusega kehtestatud tegutsemise eesõiguse reeglile. Nad väidavad, et nendest õigusaktidest tuleneb, et selle arvessevõtmine, et liit on juba oma sisemist pädevust teostanud, saab hõlmata üksnes sel viisil vastu võetud õigusaktiga reguleeritavaid aspekte, mitte kogu asjassepuutuvat valdkonda. Ma olen siiski sarnaselt komisjoniga seisukohal, et ei protokoll (nr 25) ega ELTL artikli 2 lõige 2, millele selles protokollis on ainsana viidatud, ( 102 ) formaalselt ei takista EL toimimise lepingust varasema kohtupraktika kohaldamist, kuna need sätted käsitlevad üksnes jagatud pädevuse teostamise tingimusi ja nendega ei piirata kuidagi ELTL artikli 3 lõikes 2 ette nähtud ainupädevuse juhtude ulatust, nagu teised kohtujuristid on juba selgitanud. ( 103 )

72. Sellega seoses on kohtujurist Kokott rõhutanud, „et ELTL artikli 3 lõike 2 kolmanda variandiga ette nähtud ainupädevus ei sõltu esmajoones ühiseeskirjade pelgast olemasolust või puudumisest teatavas valdkonnas, vaid on seotud ohuga mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala. Kõnealune oht võib tekkida juba siis, kui rahvusvaheline leping sisaldab sätteid, mis on sisu poolest tihedas seoses sama valdkonda suures osas hõlmavate [ühis]eeskirjadega. Rahvusvaheline leping võib selliseid [ühis]eeskirju kahjustada isegi siis, kui [ühis]eeskirjad ja rahvusvaheline leping ei reguleeri täpselt samu„elemente” (protokolli nr 25 tähenduses). Seda arvestades on kohtupraktikas välja töötatud [ühis]eeskirjadega suures osas hõlmatud valdkonna kriteerium ka pärast Lissaboni lepingu jõustumist säilitanud oma tähtsuse” ( 104 ) (kohtujuristi kursiiv).

73. Seetõttu leian ma, et analüüsi skeem, mille Euroopa Kohus on välja töötanud varem kehtinud EÜ asutamislepingu sätete tõlgendamisel, jääb alles ka praegu kehtiva ELTL artikli 3 lõike 2 taustal.

D – Ühiseeskirjade mõjutamist puudutavate kriteeriumide kohaldamine käesoleval juhul

74. Selleks et hinnata, kas liidul on ainupädevus sõlmida käesoleva arvamuse taotluse esemeks olevaid rahvusvahelisi lepinguid, tuleb ELTL artikli 3 lõike 2 tõlgendamisel ja kohaldamisel lähtuda eespool viidatud kohtupraktikast tulenevatest põhimõtetest. ( 105 ) See tähendab, et Euroopa Kohus analüüsib esiteks, kas lepingutega hõlmatud valdkonnas esineb ühiseeskirju, ja teiseks, millises ulatuses võib nende lepingute sõlmimine ühiseeskirjade sisu ja/või reguleerimisala mõjutada. Eelnevalt tuleb käesoleval juhul teha sellest aspektist mõningad täpsustused kavandatavate rahvusvaheliste lepingute kohta.

1. Kõnealuste rahvusvaheliste lepingute tunnused

75. Euroopa Kohtule esitatud seisukohti arvestades tekib küsimus, kas ohtu, et kõnealused rahvusvahelised lepingud mõjutavad liidu õigusnorme ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses, tuleb hinnata lähtuvalt Haagi 1980. aasta konventsioonist või kolmanda riigi konventsiooniga ühinemiseks antavatest nõusolekutest või hoopis mõlemast õigusaktist käsitletuna koos.

76. Minu hinnangul on välistatud arutlemine ainult lähtuvalt Haagi 1980. aasta konventsioonist, kuna käesoleva arvamuse taotluse eesmärk on lahendada küsimus rahvusvaheliste lepingute kohta, mis ei muuda konventsiooni sisu, vaid laiendavad selle kohaldamisala liidu liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Ümberpöördult ei saa uute riikide ühinemisele antavaid nõusolekuid, mis on käesolevas asjas kõne all, pidada iseseisvalt eksisteerivaks, kuna nende aktide eesmärk on just tagada konventsiooni teatud sätte, nimelt artikli 38 tagajärgede tekkimine. ( 106 ) Ilmselgelt tuleb arvesse võtta, et kõnealused aktid on konventsiooniga võrreldes teisejärgulised ning et nende mõju analüüsimisel puuduks mõte, kui jäetaks tähelepanuta õigusakt, millest need ammutavad oma mõtte ja mille abil tekivad nende olulised tagajärjed.

77. Tihedad seosed nende kahte liiki õigusaktide vahel mõjutavad tingimata selle hindamist, kas tegemist on liidu ainu- või jagatud pädevusega, mistõttu saab hinnangu anda üksnes kombineeritult ehk võttes arvesse võimalikku negatiivset mõju, mida võivad liidu õigusnormidele avaldada korraga nii Haagi 1980. aasta konventsiooni kui ka nõusolekute sätted, mis võivad liidu õigusnorme riivata.

78. Seevastu ei ole hinnangu andmisel oluline, et ainult mõningad kavandatavate rahvusvaheliste lepingute sätted konkureerivad või on vastuolus liidu õigusnormidega. Nimelt, nagu kohtujurist Sharpston on märkinud: „[s]õna „kui” kasutamine [ELTL artikli 3 lõikes 2] annab selget tunnistust sellest, et rahvusvahelise lepingu osad võivad sel alusel kuuluda Euroopa Liidu ainupädevusse, samal ajal kui teised osad võivad jätkuvalt olla jagatud pädevuses”. ( 107 ) Sellist lähenemisviisi kinnitavad nii värske kehtiv õigus ( 108 ) kui ka EL toimimise lepingust varasem Euroopa Kohtu praktika, millest nähtub, et liit võib ainupädevuse olla omandanud isegi juhul, kui ühiseeskirjade ja rahvusvahelise lepinguga hõlmatud valdkonnad ei ole täielikult kattuvad, ( 109 ) ning et ühiseeskirju tuleb võrrelda pigem rahvusvahelise lepingu peamiste eesmärkidega. ( 110 )

2. Ühiseeskirjade esinemine kõnealuste rahvusvaheliste lepingutega hõlmatud valdkonnas

79. Vastavalt eespool mainitud kohtupraktikast tulenevatele kriteeriumidele ( 111 ) tuleb selleks, et teha kindlaks, kas kavandatavad rahvusvahelised lepingud sõlmitakse „valdkonnas, mis on juba suures osas ühiseeskirjadega hõlmatud”, juhinduda nii asjakohaste ühiseeskirjade ulatusest kui ka nende laadist ja sisust, võttes arvesse mitte ainult seda, millisel kujul need hetkel kehtivad, vaid võimaluse korral ka nende prognoositavat arengut.

80. Käesolevas kohtuasjas on vaieldamatu, et rahvusvahelise lapseröövi tsiviilõiguslike aspektide valdkonnas, mis on Haagi 1980. aasta konventsiooni ja sellega seotud ühinemisele antavate nõusolekute konkreetne ese, on liit juba Brüsseli IIa määrusega oma sisemist pädevust teostanud.

81. Mis puudutab ühiseeskirjade ulatust, siis osutub määruse esemeline kohaldamisala Haagi 1980. aasta konventsiooni omast laiemaks. Viimase eesmärgid on osalisriikide koostöö abil „rahvusvaheliselt kaitsta last tema õigusvastasest äraviimisest või kinnipidamisest tulenevate kahjulike tagajärgede eest ning […] õiguslikult reguleerida lapse viivitamatu tagasipöördumine tema hariliku viibimiskoha riiki ja tagada vanemale õigus teda külastada [ja hooldada]”. ( 112 ) Seevastu Brüsseli IIa määrus reguleerib liidu liikmesriikide vahel „kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega”. ( 113 ) Piiriülese lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise osas on määruse eesmärgid siiski konventsiooni omadega identsed ja määrus sisaldab hulka sätteid, mis nende konventsioonist ülevõtmise tõttu on viimase sätetega samaväärsed, olgugi et mitte täielikult identsed. ( 114 )

82. Sellega seoses tuleb märkida, et Haagi 1980. aasta konventsiooni olulisemate sätete hulgas on artiklis 3 määratletud tingimused, mille korral „[l]apse äraviimine või kinnihoidmine on õigusvastane”; artiklid 6 ja 7 käsitlevad „keskasutusi”, mille osalisriigid peavad määrama eelkõige koostöö tegemiseks ( 115 ); „lapse tagastamist” puudutavates artiklites 8–20 on ette nähtud kord, mille kohaselt osalisriikide kesk-, kohtu- või haldusasutused peavad sekkuma, et soodustada viivitamatut tagastamist, kui ei esine erandlikke asjaolusid; artiklis 16 on täpsustatud, et selle riigi kohus, kuhu laps on viidud või kus teda kinni hoitakse, võib lapse hoolduse üle otsustada alles siis, kui on otsustatud, et konventsioonis kehtestatud tingimused lapse tagastamiseks ei ole täidetud; artiklis 21 on ette nähtud, et „[k]ülastamistaotlus esitatakse osalisriigi keskasutusele samal viisil kui lapse tagastamise taotlus”.

83. Peale mõiste lapse „ebaseaduslik äraviimine või kinnipidamine” ( 116 ) sarnase määratluse sisaldab Brüsseli IIa määrus teatud hulka sätteid, millel on samad eesmärgid ja mis hõlmavad seega samu teemasid nagu Haagi 1980. aasta konventsiooni sätted. Tegemist on täpsemalt määruse artikliga 10, milles on määratletud spetsiifiline kohtualluvuse eeskiri liikmesriikide kohtutele „lapseröövi korral” ( 117 ); artikliga 11, milles on üksikasjalikult kirjeldatud „lapse tagasitoomiseks” läbiviidavat menetlust; artiklitega 41 ja 42, mis liikmesriigis tehtud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise raames reguleerivad „teatavate suhtlusõigust käsitlevate kohtuotsuste ja teatavate lapse tagasitoomist nõudvate kohtuotsuste täitmist”; ning artikliga 53, mis reguleerib „keskasutuste vahelist koostööd vanemliku vastutuse küsimustes”.

84. Hoolimata nendest sarnasustest ilmneb Brüsseli IIa määruse ( 118 ) preambulist, et määrusega ei asendata Haagi 1980. aasta konventsiooni täielikult, vaid täiendatakse seda. Määruse V peatükk ( 119 ) suhestab need kaks õigusakti nii, et määrus on liikmesriikide vahelistes suhetes ülimuslik, välja arvatud konventsiooniga hõlmatud valdkondades, mida määrus ei reguleeri.

85. Need kaks õigusakti on omavahel tugevalt läbi põimunud ja nende kombineerimine on mõnevõrra keeruline, millest annab tunnistust ka määruse artikkel 11, milles on püütud kahte eraldiseisvat eesmärki ehk järjepidevust ja muutumist sünteesida. Selles kajastub poliitiline kompromiss ühelt poolt nende liikmesriikide, kes pidasid liidu tasandil kõnealuses valdkonnas õigusakti vastuvõtmist tarbetuks, ja teiselt poolt nende vahel, kes leidsid, et Haagi 1980. aasta konventsiooniga kehtestatud süsteemi tuli tugevdada eelkõige selleks, et välistada kuritarvitused, milleks andis võimaluse lapse viivitamatust tagasipöördumisest konventsiooni artikli 13 punktis b tehtud erandi kasutamine. ( 120 )

86. Vastab tõele, et Brüsseli IIa määruse territoriaalne kohaldamisala erineb Haagi 1980. aasta konventsiooni omast, kuna esimene on piiratud liidu liikmesriikide asutuste vaheliste suhetega. Määruses kehtestatud eeskirjad, mis käsitlevad „vanemlikku vastutust reguleerivaid otsuseid, sealhulgas meetmeid lapse kaitseks”, ( 121 ) ei ole kohaldatavad, kui ära viidud lapse tagasitoomisel osutub vajalikuks koostöö liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel. Sellegipoolest on võimalik, et määrus on kohaldatav, kui lapse alaline elukoht on kolmandas riigis ( 122 ) ja kui kolmanda riigi asutused on seetõttu samuti asjassepuutuvad. Lisaks ei saa välistada, et kolmanda riigi konventsiooniga ühinemiseks nõusoleku andmine või andmata jätmine, mis tekitab käesolevas kohtuasjas probleeme, võib avaldada mõju ka liikmesriikide vahelistes suhetes. Ma tulen selle teema juurde tagasi. ( 123 )

87. Mis puudutab nende ühiseeskirjade laadi, mis tulenevad määrusest eelkõige valdkonnas, milles määrusel on Haagi 1980. aasta konventsiooniga vastastikune toime, ehk piiriülese lapseröövi valdkonnas, siis tuleb märkida, et liikmesriikide kohtute pädevust ning nende kohtute tehtud otsuste vastastikust tunnustamist ja täitmist reguleerivad eeskirjad kujutavad endast siduvaid meetmeid, mis toovad kaasa täieliku, mitte minimaalse ühtlustamise. Täpsemalt on Brüsseli IIa määruse artikli 11 lõikes 3 ja artikli 15 lõikes 5 kehtestatud pädevatele asutustele kiire tegutsemise kohustus, nimelt kuuenädalase tähtaja järgimise kohustus, mis kehtib ühetaoliselt ja on rangematel tingimustel kui need, mis on puhtsoovituslikult ette nähtud konventsiooni artiklis 11. Liikmesriikide seadusandlik pädevus on seega kõnealuses valdkonnas praeguseks enam kui piiratud.

88. Mis puudutab lõpetuseks ühiseeskirjade sisu, siis olgu märgitud, et Brüsseli IIa määruse mõningad sätted sisaldavad otsest viidet Haagi 1980. aasta konventsioonile. ( 124 ) Lisaks mainimisele määruse põhjendustes 17 ja 18 on konventsioonile ja eriti selle artiklitele 12 ja 13 viidatud määruse artikli 11 lõigetes 1, 2, 4, 6 ( 125 ) ja 8, kusjuures konventsiooni need kaks artiklit on sama esemega kui viimati nimetatud sätted, nimelt puudutavad need „lapse tagastamise” korda. Määruse artikli 42 lõikes 2 on viidatud ka Haagi 1980. aasta konventsiooni artiklile 13 seoses lapse tagasitoomise kohta liikmesriigi kohtu tehtud otsuse täitmisele pööratavusega. Sellest tuleneb, et konventsiooni kõnealuste sätetega kehtestatud tingimusi peab järgima eelkõige eestkosteõiguse kasutaja, kes liikmesriigi kohtus nõuab lapse tagasitoomist mõlema õigusakti alusel.

89. Neid asjaolusid arvestades olen ma seisukohal, et piiriülese lapseröövi valdkond on juba vähemalt „suures osas” hõlmatud liidu õiguse asjakohaste ühiseeskirjadega. Nimelt, kuigi Brüsseli IIa määruse sätetes ja eriti selle artiklis 11 on ette nähtud Haagi 1980. aasta konventsiooni jätkuv kohaldamine liikmesriikide vahel, peab see kohaldamine nüüd toimuma tulenevalt liidu õiguses ette nähtud kohustusest ja lähtuvalt määrusest, see tähendab koostoimes konkreetsete normidega, mis selles on ette nähtud ja mis on konventsiooni sätete suhtes ülimuslikud. ( 126 )

90. Konventsiooni sätete sisu ja ulatus on aga erinevad, kuna Brüsseli IIa määrusega on kehtestatud pädevuse jaotuse ja liikmesriikide asutuste koostöö süsteem, mis on võrreldes konventsioonist tulenevate mehhanismidega nii tugevdatud kui parendatud, arvestades puudujääke, mis viimastes on tuvastatud hoolimata nende reaalsest panusest. ( 127 ) Liidu seadusandja on selleks kasutanud nelja peamist vahendit. ( 128 ) Esiteks on olukordi, kus viivitamatust tagasitoomisest saab keelduda, reguleeritud nii, et need on piiratud. ( 129 ) Teiseks on isegi konventsiooni artikli 13 alusel tagasitoomisest keeldumise korral lapse päritolu liikmesriigi kohtutel võimalus viimasena teha sisuline otsus eestkosteõiguse kohta, eesmärgiga võimaluse korral lapseröövi toimepanijat heidutada ja igal juhul lapseröövi kohtulikult mitte soodustada. ( 130 ) Kolmandaks nähti ette menetluste kestuse lühendamine. Neljandaks on ära kaotatud tunnustamismenetlus suhtlemisõigust ja äraviidud lapse tagasitoomist puudutavate otsuste puhul, mis on täitmisele pööratavad ja mille teinud liikmesriigi kohtud on need nõuetekohaselt tõestanud. Lisaks on lapse ärakuulamisele omistatud tähtsus, mida sellel Haagi 1980. aasta konventsioonis ei ole. ( 131 )

91. Ma leian, et ELTL artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kolmandale stsenaariumile omastest tingimustest – nagu Euroopa Kohtu praktikas on neid täpsustatud – üks on seega siinkohal täidetud. Jääb veel analüüsida neist tingimustest viimast, mis puudutab mõju, mida arvamuse taotluse esemeks olevad rahvusvahelised lepingud võivad avaldada kõnealuses valdkonnas kehtivatele ühiseeskirjadele.

3. Oht, et kõnealused rahvusvahelised lepingud mõjutavad ühiseeskirju

92. Nagu juba märgitud, ( 132 ) ei ole lihtsalt selliste ühiseeskirjade olemasolu, mis juba suures osas reguleerivad valdkonda, milles kõnealuseid rahvusvahelisi lepinguid kohaldatakse, iseenesest piisav liidu ainuvälispädevuse põhjendamiseks. Lisaks on vajalik, et lepingutel oleks negatiivne mõju, mis seisneb ohus, et need mõjutavad ühiseeskirju või muudavad nende reguleerimisala ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses, isegi kui need ei põhjusta sisulist vastuolu. Niisugune oht võib siiski esineda juba pelgalt asjaolu tõttu, et rahvusvahelised lepingud sisaldavad sätteid, mis on asjaomaste ühiseeskirjadega tihedalt seotud. Nimelt on võimalik, et selliste seoste esinemine muudab liidu õigusnormide õige kohaldamise ja kasuliku mõju tagamise keerulisemaks.

93. Käesoleval juhul on kahe asjassepuutuva õigusakti vahel palju seoseid, mis võivad tekitada mõjutamise probleemi. See kehtib eriti võimaliku vastastikuse mõju suhtes Brüsseli IIa määruse artikli 11 ning Haagi 1980. aasta konventsiooni artiklite 12 ja 13 vahel, kuna artikli 11 lõigetes 2–8 ette nähtud eeskirjad kas asendavad konventsiooni asjakohaseid artikleid või piiravad rangelt viimaste rakendamist. ( 133 ) Nagu komisjon rõhutas, näitlikustades oma seisukohta konkreetselt, ( 134 ) ei ole probleemid puhthüpoteetilised, vaid võivad praktikas tekkida mitmest erinevast aspektist.

94. Minu hinnangul ei tekita otseselt probleeme see, et kolmanda riigi ühinemiseks liikmesriikide iseseisvalt antud nõusolekud võivad kaasa tuua rahvusvahelise lapseröövi käsitlemise vahelduval kujul. Selline vaheldumine on nimelt Haagi 1980. aasta konventsiooni süsteemile juba omane, kuna selles on ette nähtud, et uue osalisriigi ühinemine kehtib juba konventsiooniosaliseks oleva riigi suhtes eeldusel, et viimane on selle heaks kiitnud, millest järeldub, et konventsiooni sätteid kohaldatakse kahepoolsete suhete alusel. Lisaks tuleneb liidu õiguse seisukohast süsteemide erinevus asjaolust, et Taani Kuningriik ei kuulu Brüsseli IIa määruses ette nähtud süsteemi, ( 135 ) mis tähendab, et tema ja teiste liikmesriikide vahelistes suhetes kehtib piiriülese lapseröövi korral mitte määrus, vaid konventsioon, nagu oleks tegemist kolmanda riigiga.

95. Sellegipoolest olen ma seisukohal, et kui ainult osa liikmesriike annavad nõusoleku kolmanda riigi ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga, võib nende kahe õigusakti vastastikune toime muutuda liikmesriikide vahelistes suhetes veelgi keerulisemaks.

96. Brüsseli IIa määruses ette nähtud lihtsustatud mehhanism teises riigis tehtud kohtuotsuste tunnustamiseks ja täitmiseks ning eelkõige tunnustamismenetluse kaotamine lapse tagasitoomise kohta tehtud tõestatud kohtuotsuste korral rajaneb „tõelise õigusruumi loomise nurgakivi[l]”, milleks on liikmesriikide õigussüsteemide vastastikuse usalduse põhimõte eeskätt nende pakutava kohtuliku kaitse samaväärsuse seisukohast – põhimõte, mis on liidule omane. ( 136 ) Seevastu selle riigi kohtute, kus kohtuotsuse täitmist taotletakse, suhted päritoluriigi kohtutega on sageli vastupidised, kui olukord eeldab suhtlemist kolmandate riikidega, eriti kui Haagi 1980. aasta konventsiooniga kehtestatud süsteemis hinnatakse, kas lapse tagasitoomine tema elukohariiki on tema parimates huvides või mitte. ( 137 )

97. Eelkõige keskasutuste roll, mis tuleneb Haagi 1980. aasta konventsiooni artiklitest 6 ja 7, ( 138 ) kujutab endast ühte konventsiooniga kehtestatud koostöösüsteemi võtmeelementi. Seega on oluline, nagu komisjoni ettepanekutes otsuste vastuvõtmiseks ( 139 ) on õigesti rõhutatud, et liikmesriigi nõusoleku andmine kolmanda riigi ühinemiseks peaks eeldama, et täidetud on tingimus, mille kohaselt tulevane lepinguosaline on kindlaks määranud keskasutuse, mille ülesanne on muu hulgas Euroopa kodanike abistamine laste sellesse kolmandasse riiki ebaseadusliku äraviimise juhtumite lahendamisel.

98. Minu hinnangul seataks Brüsseli IIa määruses koostoimes Haagi 1980. aasta konventsiooniga kehtestatud lapseröövi menetlemise mehhanismid ohtu, kui iga liikmesriik võiks vabalt kindlaks määrata tingimused, mille korral ta annab nõusoleku kolmanda riigi ühinemiseks selle konventsiooniga. Minu meelest on oluline, et ühineva kolmanda riigi usaldusväärsust kohtute ja halduskoostöö tegemisel saaks nõukogu ühiselt ja koordineeritult hinnata ( 140 ) komisjoni ettepaneku alusel. Kooskõlastatud tegevuse niisuguse püüde puudumise korral esineks oht kahjustada Brüsseli IIa määruse sätete ühetaolist ja järjepidevat kohaldamist ning määrusega kehtestatud süsteemi nõuetekohast toimimist, mis omakorda kahjustaks liidu õigusnormide täielikku toimet, nagu ilmneb Euroopa Kohtu kindlaksmääratud hindamiskriteeriumide põhjal. ( 141 )

99. Olgu lisatud, et vastavalt liikmesriikidel ELL artikli 4 lõike 3 kohaselt liidu ees olevale lojaalsuskohustusele on nad kohustatud hoiduma kolmandate riikidega sõlmimast lepinguid, mis võiksid ühiseeskirjadele kahjulikku mõju avaldada. Nimelt asjaolu, et liidule on ainuvälispädevus antud just valdkondades, milles ta on oma sisemise pädevuse alusel õigusnorme vastu võtnud, teenib eesmärki vältida olukorda, kus liikmesriigid saaksid väliste vahenditega liidu tegevust nõrgendada või sellele isegi vastu töötada. ( 142 ) Lojaalsus on seda vajalikum juhul, kui nagu käesolevas asjas saavad ainult liikmesriigid sõlmida kõnealustesse valdkondadesse kuuluva rahvusvahelise lepingu. ( 143 )

100. Mis puudutab prognoositavaid liidu õiguse arengusuundi arvamuse 1/03 tähenduses, ( 144 ) siis ei saa välistada, et Brüsseli IIa määrust muudetakse nii, et selle kohaldamisala laiendatakse ka välistele olukordadele sarnaselt määrusega nr 44/2001 (nn Brüsseli I määrus), mille sätted sõnastati selleks ümber. ( 145 ) ( 146 ) Nimelt võib osutuda otstarbekaks tagada, et liidus võetud tugevdatud kaitsemeetmed piiriüleste lapseröövide vastu võitlemiseks ei tooks kaasa nende laste diskrimineerimist, kelle alaline alukoht on väljaspool liidu territooriumi. ( 147 ) Lisaks oleks siiski veel vaja, et asjaomaste kolmandate riikide kohtusüsteemi peetaks piisavalt usaldusväärseks ja et selles küsimuses toimuks kooskõlastamine. ( 148 )

101. Minu hinnangul võib Haagi 1980. aasta konventsioonis ette nähtud koostöömehhanismi uutele kolmandatele riikidele laiendamine seda enam mõjutada Brüsseli IIa määrusega kehtestatud süsteemi piiriülese lapseröövi menetlemiseks. Konventsioon on nimelt teatud määral määrusesse üle võetud, ( 149 ) mistõttu küsimus, millistele konventsiooniga ühinenud kolmandatele riikidele antakse nõusolek, ei ole liidu õiguse arengu seisukohast tähtsusetu. ( 150 )

102. Lõpuks olgu märgitud, et kuigi Haagi 1980. aasta konventsiooni võib mõista kui osalisriikide vaheliste kahepoolsete suhete kogumil toimivat süsteemi, nõuaks selle sõnastuse võimalik muutmine kõikide nende riikide ühehäälset nõusolekut. Seega laiendab iga uus konventsiooniga ühinemine nende poolte arvu, kellega liidu liikmesriigid peaksid läbirääkimisi pidama ja konsensuse saavutama, juhul kui liit sooviks konventsiooni sisu muuta. Kuna kolmanda riigi ühinemiseks nõusoleku andmine loob uue poliitilise olukorra ning muudab Brüsseli IIa määruse ja konventsiooni vastastikuse toime parameetreid, on minu hinnangul oluline, et liidus oleks võimalik teostada teatud ühist kontrolliõigust kolmandate riikide konventsiooniga ühinemiseks nõusoleku andmisel, eriti seoses nende riikide võimega täita konventsioonis ette nähtud kohustusi ja nende poliitilise tahtega liiduga nõuetekohaselt koostööd teha.

103. Kuna Haagi 1980. aasta konventsiooni ese kuulub seega valdkonda, mis on juba suures osas hõlmatud ühiseeskirjadega, mille kasulikku mõju ohustavad kahjustada niisugused rahvusvahelised lepingud, nagu on käesolevas asjas kõne all, on liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamisega kaasnenud liidule selles valdkonnas ainuvälispädevuse andmine. Sellest järeldub, et liikmesriigid peavad nõusoleku kolmanda riigi konventsiooniga ühinemiseks andma liidu huvides ja kooskõlastatult.

104. Selline järeldus kehtib minu hinnangul hoolimata reaalsest probleemist, mille võib äraviidud laste huvidele tekitada rahvusvahelises koostöös esinev viivitus, mis tuleneb võimalikest raskustest kooskõlastatud nõusolekut kiiresti anda, kuna liidu ainupädevuse ulatuse piiritlemine saab toimuda ainult lähtuvalt objektiivsetest kriteeriumidest. ( 151 )

105. Seetõttu soovitan ma Euroopa Kohtul vastata komisjoni küsimusele arvamuse taotluse vastuvõetavuse piires jaatavalt ehk liidu ainuvälispädevust kinnitavalt.

VI – Ettepanek

106. Eespool esitatud põhjustel teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku: — tunnistada Euroopa Komisjoni esitatud arvamuse taotlus vastuvõetavaks osas, mis puudutab liikmesriikide – välja arvatud Taani Kuningriik – neid nõusolekuid taotluses nimetatud kolmandate riikide ühinemiseks 25. oktoobri 1980. aasta Haagi rahvusvaheline konventsiooniga lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise kohta, mida taotluse esitamise ajaks ei olnud veel antud, ning — vastata esitatud küsimusele, et nõusoleku andmine kolmanda riigi Haagi konventsiooniga ühinemiseks kuulub Euroopa Liidu ainupädevusse.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Tegemist on esimese seisukohaga, mis on esitatud pärast Euroopa Kohtu kodukorra ülevaatamist, mille tulemusel kuulatakse arvamuse menetluses ära ainult üks kohtujurist, mitte enam kõik kohtujuristid (vt kodukorra põhjendus 5 ning artikkel 196 jj).

( 3 ) Konventsiooni tekst on kättesaadav veebiaadressil https://www.riigiteataja.ee/akt/78339 ning sellega seotud publikatsioonid (eelkõige E. Pérez‑Vera selgitav aruanne) aadressil http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=24.

( 4 ) Ainult Itaalia valitsus toetab liidu ainupädevust vastupidi sisulistes küsimustes seisukoha võtnud ligikaudu 20‑le ülejäänud valitsusele, kellest osa väljendas sisulist seisukohta teise võimalusena.

( 5 ) ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243.

( 6 ) Vastavalt 1. märtsil 2007, 4. mail 2007, 27. mail 2008, 9. märtsil 2010, 6. detsembril 2010, 28. detsembril 2010, 6. aprillil 2011 ja 28. juulil 2011.

( 7 ) Nendes lõikudes on ette nähtud, et „[k]onventsiooniga võib ühineda iga riik”, „[ü]hinemisdokument deponeeritakse Hollandi Kuningriigi Välisministeeriumi” ja „[k]onventsioon jõustub ühineva riigi suhtes kolmanda kuu esimesel päeval pärast ühinemisdokumendi deponeerimist”.

( 8 ) Neljandas ja viiendas lõigus on ette nähtud, et „[ü]hinemine kehtib ühineva riigi ja ühinemise heaks kiitnud konventsiooniosalise kohta. Konventsiooni ratifitseerinud, heaks kiitnud või vastuvõtnud liikmesriik teeb heakskiitmise kohta deklaratsiooni pärast seda, kui ta on konventsiooniga ühinenud. Deklaratsioon deponeeritakse Hollandi Kuningriigi Välisministeeriumi, kes diplomaatiliste kanalite kaudu saadab igale konventsiooniosalisele deklaratsiooni tõestatud koopia”, ning „[k]onventsioon jõustub ühineva riigi ja riigi ühinemise heaks kiitnud riigi suhtes kolmanda kalendrikuu esimesel päeval pärast heakskiidudeklaratsiooni deponeerimist”.

( 9 ) Arvamuse taotlusele lisatud kaheksa otsuse ettepanekut puudutasid numbrilises järjekorras järgmiste riikide konventsiooniga ühinemist: Gabon (KOM(2011) 904 lõplik), Andorra (KOM(2011) 908 lõplik), Seišellid (KOM(2011) 909 lõplik), Vene Föderatsioon (KOM(2011) 911 lõplik), Albaania (KOM(2011) 912 lõplik), Singapur (KOM(2011) 915 lõplik), Maroko (KOM(2011) 916 lõplik) ja Armeenia (KOM(2011) 917 lõplik). Nendes kõigis oli ette nähtud, et liikmesriigid pidid liidu huvides samaaegselt ja mitte hiljem kui kaks kuud pärast ettepaneku vastuvõtmist andma hoiule kirjaliku nõusoleku ühineva kolmanda riigi ühinemisele.

( 10 ) Euroopa Parlamendi 22. novembri 2012. aasta resolutsioon 2012/2791 (RSP) liikmesriikide kirjaliku nõusoleku kohta, millega nad Euroopa Liidu huvides annavad nõusoleku kaheksa kolmanda riigi ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga.

( 11 ) Lambreth, I., „Les aspects institutionnels de la dimension externe de la coopération judiciaire civile”, La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, M. Dony juhendamisel, Éditions de l’Université de Bruxelles, Brüssel, 2012, lk 12 jj, punkt 17.

( 12 ) Näiteks Läti Vabariik nõustus alates 3. juulist 2007 Albaania Vabariigi ühinemisega. Haagi 1980. aasta konventsiooniga ühinemiste seis ning ühinemistele antud nõusolekute üksikasjalik loetelu on kättesaadavad järgmistel veebilehtedel: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.status&cid=24 ja http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid=3282&dtid=36. Sellest ilmneb, et pärast Vene Föderatsiooni ühinemist on ühinenud veel teisigi kolmandaid riike, kelle puhul tekib sama probleem nagu see, mis on tõstatatud käesolevas arvamuse taotluses.

( 13 ) Tulenevalt EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollist (nr 22) Taani seisukoha kohta ei osale see liikmesriik nende meetmete võtmisel, mille aluseks on EL toimimise lepingu III osa V jaotis, mis käsitleb vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, ning eelkõige selle 3. peatükk, mis puudutab õigusalast koostööd tsiviilasjades, mistõttu ei ole Brüsseli IIa määrus talle siduv ja seda ei kohaldata tema suhtes (määruse põhjendus 31 ja artikli 2 lõige 3).

( 14 ) Nimelt Tšehhi, Saksamaa, Eesti, Kreeka, Prantsuse, Küprose, Läti, Leedu, Austria, Poola ja Rumeenia valitsus. Lisaks täpsustab Soome valitsus, et kuigi ta ei soovi ametlikult esitada vastuvõetamatuse väidet, oleks ELTL artiklis 258 ette nähtud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus tema hinnangul käesolevas asjas tõstatatud küsimuse käsitlemiseks sobivam.

( 15 ) Nagu ka liikmesriik, Euroopa Parlament või nõukogu.

( 16 ) Omadussõna „rahvusvaheline” ei ole lõikes 11 küll märgitud, kuid see on tuletatav asjaolust, et artikkel 218 sisaldub EL toimimise lepingu V osa V jaotises „Rahvusvahelised lepingud”.

( 17 ) Arvamus 1/75 (EU:C:1975:145, eriti punkt 1360) ja arvamus 1/78 (EU:C:1979:224, punkt 30).

( 18 ) Vt eelkõige arvamus 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 3) ja arvamus 1/08 (EU:C:2009:739, punktid 107–109).

( 19 ) Olgu täpsustatud, et vastupidi sellele, mis näib ilmnevat nõukogu seisukohast arvamuse taotluse vastuvõetavuse kohta, ei ole käesoleva menetluse esemeks komisjoni ettepanekud otsuse vastuvõtmiseks, mis nõukogu tagasi lükkas, vaid hoopis liikmesriikide sõlmitud rahvusvahelised lepingud, mille sõlmimist ettepanekutega püüti peatada.

( 20 ) Euroopa Parlament on seisukohal, et kolmanda riigi ühinemistaotlus ja sellele liidu poolt nõusoleku andmine, mille tulemusel hakatakse konventsiooni kohaldama konkreetse riigi ja liidu vahelistes suhetes, moodustavad koos siduva rahvusvahelise kohustuse, mis kujutab endast seega ELTL artikli 218 tähenduses rahvusvahelist lepingut.

( 21 ) Saksamaa valitsus kinnitab, et Haagi 1980. aasta konventsiooni artikli 38 alusel tehtud heakskiidudeklaratsioon ei ole ühinemislepingu koostisosa, kuna ainuüksi ühinemisdokumendi deponeerimise ja kolmekuulise tähtaja möödumise tagajärjel tekivad uuele osalisriigile konventsioonist õigused ja kohustused ning sealhulgas kohustus määrata vastavalt artiklile 6 keskasutus.

( 22 ) Arvamuses 1/75 (EU:C:1975:145) täpsustati, et arvamuse taotlus võib puudutada „mis tahes kohustust, mille rahvusvahelise õiguse subjektid võtavad ja mis on siduv, olenemata selle vormist” (kohtujuristi kursiiv). Vt samuti arvamus 2/92 (EU:C:1995:83, punkt 8).

( 23 ) Konventsioon võeti vastu 23. mail 1969 ja jõustus 27. jaanuaril 1980 (Recueil des traités des Nations Unies, 1155. kd, lk 331). „Lihtsustatud vormis lepingute” kohta vt Klabbers, J., The Concept of Treaty in International Law, Martinus Nijhoff, Leiden, 2006, lk 46 ja 73.

( 24 ) Artiklis 11 on sätestatud, et „[r]iigi nõusolekut lepingu siduvuse kohta võib väljendada lepingule allakirjutamisega, lepingut moodustavate dokumentide vahetamisega, lepingu ratifitseerimisega, heakskiitmisega, sellega ühinemisega või muul kokkulepitud viisil”.

( 25 ) Sisuliselt ei erine see olukorrast, kus liikmesriik on sõlminud kolmanda riigiga kahepoolse lepingu, millel on konventsiooniga identne sisu, järgides nõukogu 7. juuli 2009. aasta määruses (EÜ) nr 664/2009, millega kehtestatakse läbirääkimiste pidamise ja lepingute sõlmimise kord liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel küsimustes, mis käsitlevad kohtualluvust ning kohtu- ja muude otsuste tunnustamist ja täitmist seoses abieluasjade, vanemliku vastutuse ja ülalpidamiskohustustega seotud küsimustes ning ülalpidamiskohustustega seotud küsimuste suhtes kohaldatavat õigust (ELT L 200, lk 46), ette nähtud korda. Määruses ette nähtud komisjoni hinnangule järgneva pädevuse delegeerimise kohta vt Lambreth, I., viidatud 11. joonealuses märkuses, punkt 22 jj.

( 26 ) Niisugune redaktsiooniline erinevus on seda märgatavam, et enne Lissaboni lepingut järgnes arvamuse menetlust käsitleva EÜ artikli 300 lõikele 6 lõige 7, millest võis järeldada, et kõik sellele lõppsättele eelnenud lõiked olid kohaldatavad ainult „[k]äesolevas artiklis kehtestatud tingimustel sõlmitud lepingu[tele]”, samas kui võrdväärses sättes, milleks on ELTL artikli 218 lõige 11, ei ole see enam nii.

( 27 ) Leides arvamuses 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 5), et arvamuse taotluse tingimused olid täidetud, märkis Euroopa Kohus, et „kui ühendus ei saa ise [asjaomast] lepingut sõlmida, võib tema välispädevust vajaduse korral teostada liikmesriikide vahendusel, kes tegutsevad solidaarselt ühenduse huvides” (kohtujuristi kursiiv). Liidu välispädevuse kaudse teostamise võimaluse kohta vt samuti kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑45/07, EU:C:2009:81, punkt 31).

( 28 ) Piirang tuleneb konventsiooni artikli 37 esimesest lõigust ja artikli 38 esimesest lõigust.

( 29 ) Euroopa Ühendus sai konverentsi liikmeks 3. aprillil 2007 (vt nõukogu 5. oktoobri 2006. aasta otsuse 2006/719/EÜ ühenduse ühinemise kohta Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsiga (ELT L 297, lk 1) põhjendus 3) ja Lissaboni lepingu jõustumise tulemusel on alates 1. detsembrist 2009 liikmeks liit. Sellega seoses kirjutas liit alla laste ja teiste pereliikmete elatise rahvusvahelise sissenõudmise 23. novembri 2007. aasta Haagi konventsioonile, nagu on konventsiooni artikli 58 lõikes 3 sõnaselgelt lubatud.

( 30 ) Sarnane takistus esines arvamuses 2/91 (EU:C:1993:106), kuivõrd selles kohtuasjas käsitletud Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konventsiooni nr 170 oli võimalik ratifitseerida vaid selle organisatsiooni liikmesriikidel, mitte ühendusel. Vt samuti nõukogu 28. jaanuari 2014. aasta otsuse 2014/52/EL, millega antakse liikmesriikidele luba ratifitseerida Euroopa Liidu huvides Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 1990. aasta kemikaalide tööl kasutamise turvalisust käsitlev konventsioon (konventsioon nr 170) (ELT L 32, lk 33), põhjendused 4 ja 5.

( 31 ) Vt käesoleva seisukoha 9. joonealune märkus.

( 32 ) Viimati nimetatud sättes on ette nähtud, et „perekonnaõiguse piiriülest toimet käsitlevad meetmed [sätestab] nõukogu seadusandliku erimenetluse kohaselt. Nõukogu teeb ühehäälse otsuse pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga”.

( 33 ) Vt selle kohta eespool viidatud Euroopa Parlamendi resolutsiooni 2012/2791 põhjendused F–H.

( 34 ) Cremona, M., „Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on the Behalf of the European Community”, European University of Florence Working Papers, Department of Law, 2009/17, lk 1 jj.

( 35 ) Vt näiteks eespool viidatud nõukogu otsus 2014/52.

( 36 ) Vt näiteks Prantsuse Vabariigi valitsuse poolt Euroopa Ühenduse nimel ja Tema Kõrguse Monaco Vürsti valitsuse vahel sõlmitud rahanduskokkulepe (EÜT 2002, L 142, lk 59).

( 37 ) Vt näiteks määruse nr 664/2009 kohaldamisalasse kuuluvad kahepoolsed või piirkondlikud lepingud.

( 38 ) Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, The European Union in the World, Essays in Honour of Marc Maresceau, I. Govaere jt juhendamisel, Martinus Nijhoff, Leiden, 2014, lk 32 ja 33.

( 39 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 31.

( 40 ) Vt näiteks nõukogu 19. detsembri 2002. aasta otsus 2003/93/EÜ, millega volitatakse liikmesriike ühenduse huvides alla kirjutama vanemliku vastutuse ja lastekaitsemeetmetega seotud kohtualluvust, kohaldatavat seadust, tunnustamist, kohtuotsuste täitmist ja koostööd käsitlevale 1996. aasta Haagi konventsioonile (ELT L 48, lk 1) ning nõukogu 5. juuni 2008. aasta otsus 2008/431/EÜ, millega volitatakse teatavaid liikmesriike ratifitseerima Euroopa Ühenduse huvides seda sama konventsiooni või sellega ühinema ning millega volitatakse teatavaid liikmesriike esitama deklaratsiooni asjaomaste ühenduse sätete kohaldamise kohta (ELT L 151, lk 36).

( 41 ) Vt Rosas, A., „The status in EU Law of international agreements concluded by EU Member States”, Fordham International Law Journal, 2011, 34. kd, eriti lk 1331–1335 ja 1344.

( 42 ) Ibidem, eriti lk 1333 ja 1335.

( 43 ) Kui liidul on ainupädevus, kuid tal ei ole võimalik kõnealuse lepingu pool olla, nagu käesolevas asjas, on selle pädevuse teostamisel tema roll seega praktikas kolmandate riikide seisukohast mõnevõrra ebaselge (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, viidatud 38. joonealuses märkuses, lk 31, 33 ja 42).

( 44 ) Arvamuses 1/94 (EU:C:1994:384, punkt 12) täpsustas Euroopa Kohus, et temalt võib arvamust taotleda „mis tahes hetkel enne seda, kui ühendus väljendab lõplikult oma nõusolekut olla lepinguga seotud. Kuni sellist nõusolekut ei ole antud, jääb leping kavas olevaks lepinguks”.

( 45 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 31.

( 46 ) Kogu selle küsimuse kohta vt Adam, S., La procédure d’avis devant la Cour de justice de l’Union européenne, coll. Droit de l’Union européenne – Thèses, Bruylant, Brüssel, 2011, eriti lk 565 jj.

( 47 ) Sama nõue on sätestatud kodukorra artikli 196 lõikes 2.

( 48 ) Selleks et arvamuse taotlus oleks vastuvõetav, on vajalik, kuid ka piisav, et kavandatavat lepingut puudutav otsustusprotsess oleks piisavalt edasijõudnud staadiumis, milles lepingu ese on teada, nii et Euroopa Kohtul oleks võimalik teha otsus kava kooskõla kohta aluslepingutega, isegi kui esineb veel teatud hulk teksti koostamisega seotud lahtisi alternatiivseid võimalusi ja lahknevusi (arvamus 1/09, EU:C:2011:123, punkt 53).

( 49 ) Arvamus 1/75 (EU:C:1975:145, eriti lk 1360). Vt samuti arvamus 1/09 (EU:C:2011:123, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 50 ) Arvamuse 2/94 (EU:C:1996:140, punkt 6) kohaselt tuleb arvamuse taotlus esitada „sellise lepingu sõlmimisest varasemas staadiumis, millega seoses võidakse vaidlustada ühenduse sellise õigusakti seaduslikkus, mis puudutab lepingu sõlmimist, täitmist või kohaldamist”.

( 51 ) Arvamus 1/09 (EU:C:2011:123, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 52 ) Vt samuti arvamus 2/91 (EU:C:1993:106) ja eespool viidatud otsus 2014/52.

( 53 ) Arvamuses 3/94 (EU:C:1995:436, punktid 19 ja 23) on toonitatud, et „ennetamise eesmärki […] ei ole enam võimalik saavutada, kui Euroopa Kohus võtab seisukoha juba sõlmitud lepingu suhtes […], ning seetõttu ei ole vaja arvamuse taotlusele vastata”.

( 54 ) Vt käesoleva seisukoha 13. joonealune märkus.

( 55 ) Näiteks ei olnud Belgia Kuningriik ja Saksamaa Liitvabariik selleks kuupäevaks andnud nõusolekut Gaboni Vabariigi ja Vene Föderatsiooni ühinemiseks; Bulgaaria Vabariik ja Horvaatia Vabariik omalt poolt olid nõusoleku andnud ainult Vene Föderatsiooni ühinemiseks, kuid mitte käesolevas arvamuse taotluses nimetatud ülejäänud seitsme kolmanda riigi ühinemiseks; samas kui Portugali Vabariik ei olnud nõusolekut andnud neist ühegi riigi ühinemiseks.

( 56 ) Oma taotluses (punkt 8) väidab komisjon, et „Euroopa Kohtu arvamus teeb ka lõpu teatud selliste liikmesriikide praegusele praktikale, kes on juba andnud kolmandate riikide ühinemiseks nõusoleku, ilma et neil oleks eelnevalt nõukogu loaotsust, mis on ometi õiguslikult vajalik, kui leping kuulub liidu ainupädevusse” (kohtujuristi kursiiv). Kuigi komisjon viitab „praegusele praktikale”, on suur osa nõusolekutest antud alates 2007. aastast ehk Euroopa Kohtusse pöördumisest oluliselt varem.

( 57 ) Tšehhi Vabariik märgib, et pärast seda, kui komisjoni ettepanekud võtta nõukogus vastu ühine seisukoht lükati tagasi, algatas komisjon kõigepealt tema ja veel vähemalt kolme liikmesriigi suhtes nn EU Pilot menetluse, mis eelneb liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ametlikule esitamisele. Komisjon muutis seejärel meelt ja esitas käesoleva arvamuse taotluse. Poola Vabariik täpsustab, et komisjon on juba esitanud hagi teatud liikmesriikide vastu, kes andsid iseseisvalt nõusoleku Vene Föderatsiooni ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga.

( 58 ) See tähendab eeldusel, et liidu ainuvälispädevus käesolevas asjas tuvastatakse.

( 59 ) Kohtuotsused komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑466/98, EU:C:2002:624); komisjon vs. Taani (C‑467/98, EU:C:2002:625); komisjon vs. Rootsi (C‑468/98, EU:C:2002:626); komisjon vs. Soome (C‑469/98, EU:C:2002:627); komisjon vs. Belgia (C‑471/98, EU:C:2002:628); komisjon vs. Luksemburg (C‑472/98, EU:C:2002:629); komisjon vs. Austria (C‑475/98, EU:C:2002:630) ja komisjon vs. Saksamaa (C‑476/98, EU:C:2002:631).

( 60 ) Eelkõige tõendamiskoormise ja kaitseõigustega seotud põhimõtted.

( 61 ) Nimelt selleks, et Euroopa Kohus saaks arvamuse anda, on vajalik, kuid ka piisav, et vähemalt üks kõnealustest lepingutest oleks veel ELTL artikli 218 lõike 11 tähenduses „kavandatav”.

( 62 ) Mis võivad tekkida kavandatavate rahvusvaheliste lepingute sisu ja liidu õigusnormide sisu vahel.

( 63 ) Täpsemalt on ELTL artikli 216 lõikes 1 sätestatud, et „[l]iit võib sõlmida lepingu ühe või mitme kolmanda riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga, kui aluslepingutes on nii sätestatud või kui lepingu sõlmimine on vajalik mõne aluslepingutes seatud eesmärgi saavutamiseks liidu poliitika raames, kui lepingu sõlmimise näeb ette liidu õiguslikult siduv akt või kui see võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala”.

( 64 ) Vt arvamus 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 4).

( 65 ) Eespool viidatud nõukogu otsuse 2006/719 põhjendus 2 ja II lisa „Euroopa Ühenduse pädevust tõendav deklaratsioon, milles täpsustakse valdkondi, milles liikmesriigid on oma õiguspädevuse ühendusele üle andnud”, eriti punktid 2 ja 5. Selles ei ole siiski väga selgelt märgitud, millistes konverentsi tegevusvaldkondades on ühendusel ainuvälispädevus (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, viidatud 38. joonealuses märkuses, lk 30).

( 66 ) Välja arvatud Kreeka, Prantsuse ja Poola valitsus, kes on seisukohal, et liidul ei pruugi olla mingit pädevust anda nõusolek kolmanda riigi ühinemiseks Haagi 1980. aasta konventsiooniga.

( 67 ) Vt eelkõige kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, nn AETR (22/70, EU:C:1971:32, punktid 16 ja 17), ning arvamus 2/94 (EU:C:1996:140, punkt 26) ja arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 114 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 68 ) Täpsemalt on liidu õigust niisuguseid lepinguid sõlmida kaudselt tunnustatud EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokolli (nr 22) Taani seisukoha kohta artiklis 2, milles on mainitud „[EL toimimise lepingu III osa V] jaotise alusel liidu poolt sõlmitud rahvusvaheli[st] leping[ut]”.

( 69 ) Deklaratsioonis nr 36 EL toimimise lepingu artikli 218 kohta vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva alaga seotud rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamise ja nende sõlmimise kohta liikmesriikide poolt on kinnitatud, et „liikmesriigid võivad pidada läbirääkimisi ja sõlmida lepinguid kolmandate riikide[…]ga III osa V jaotise [3. ]peatükiga hõlmatud valdkondades, kui need lepingud on kooskõlas liidu õigusega”. See norm, mis on kohaldatav jagatud pädevuse korral, ei mõjuta kuidagi selle pädevuse ja liidu ainupädevuse piiritlemise põhimõtteid, mis tulenevad EL toimimise lepingust ja kohtupraktikast.

( 70 ) Osa neist pooldavad jagatud pädevust vaid teise võimalusena, tehes peamiselt ettepaneku tunnistada arvamuse taotlus vastuvõetamatuks või väites, et liidul puudub selles valdkonnas igasugune välispädevus.

( 71 ) Vt käesoleva seisukoha punktid 32 ja 33.

( 72 ) EU:C:1971:32.

( 73 ) Järgnev tsitaat on väljavõte otsuse II lisa punktist 6.

( 74 ) Vt kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, nn AETR (EU:C:1971:32, punkt 16).

( 75 ) Arvamus 1/76 (EU:C:1977:63) ja arvamus 2/91 (EU:C:1993:106) ning kohtuotsused komisjon vs. nõukogu, nn AETR (EU:C:1971:32), ja komisjon vs. Taani (EU:C:2002:625).

( 76 ) Kohtuotsused komisjon vs. nõukogu, nn AETR (EU:C:1971:32, punkt 17), ja komisjon vs. Taani (EU:C:2002:625, punkt 77). Kohtujuristi kursiiv.

( 77 ) Kohtujurist Bot on hiljaaegu samuti märkinud, et „kohtuotsuses AETR välja töötatud välis- ja sisemise pädevuse paralleelsuse põhimõtte eelduseks on seega liidu pädevuse eelnev teostamine ühiseeskirjade vastuvõtmise näol, sealhulgas valdkondades, mis ei ole ühise poliitikaga hõlmatud, ning ühiseeskirjade mõjutamine riikliku tegevusega” (ettepanek kohtuasjas Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:156, punkt 39).

( 78 ) Kohtujurist Bot märkis (ibidem, punkt 43 jj), et kohtupraktika esimeses etapis näis olevat piisav sisemiste ühiseeskirjade ja asjaomaste rahvusvaheliste kohustuste valdkondade pelk, kas või ebatäielik kattumine (kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, nn „AETR”, EU:C:1971:32, punktid 30 ja 31, ning arvamus 2/91, EU:C:1993:106, punkt 25), samas kui teises etapis võttis Euroopa Kohus omaks rangema lähenemisviisi, seades välis- ja sisemise pädevuse paralleelsuse põhimõtte kohaldamisele eelduseks kolm konkreetset kriteeriumi (arvamus 1/94, EU:C:1994:384, punktid 77, 95 ja 96, ning eespool viidatud nn „avatud taeva” kohtuotsused, eelkõige kohtuotsus komisjon vs. Taani, EU:C:2002:625, punkt 77 jj).

( 79 ) EU:C:2006:81. Hilisemates arvamustes ei ole seda mõistet täpsustatud.

( 80 ) See tähendab, et ühendus „omandab ainuvälispädevuse”, kui ta on kas „oma ühendusesisestes õigusaktides sätestanud tingimused, kuidas kohelda kolmandate riikide kodanikke”, või „sõnaselgelt andnud oma institutsioonidele volituse pidada läbirääkimisi kolmandate riikidega” või „kindlaksmääratud valdkonna täielikult harmoniseerinud” (kohtuotsus komisjon vs. Taani, EU:C:2002:625, punktid 83 ja 84 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 81 ) Arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 121).

( 82 ) Kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, nn AETR (EU:C:1971:32, punkt 31).

( 83 ) Arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 122 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 84 ) Ibidem (punkt 126).

( 85 ) Arvamus 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 25) ning kohtuotsused komisjon vs. Taani (EU:C:2002:625, punkt 82) ja komisjon vs. Saksamaa (C‑433/03, EU:C:2005:462, punkt 45).

( 86 ) Ettepanek kohtuasjas Green Network (EU:C:2014:156, punktid 48–50).

( 87 ) Arvamuses 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 25) esitatud kriteerium. Kohtujuristi kursiiv.

( 88 ) Arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 126). Kohtujuristi kursiiv.

( 89 ) Ibidem (punkt 128). Kohtujuristi kursiiv.

( 90 ) Ibidem (punkt 124). Kohtujuristi kursiiv. Pädevuse andmise põhimõtet käsitleti ka arvamuses 1/08 (EU:C:2009:739, punkt 110) ja see sisaldub ELL artikli 5 lõikes 1.

( 91 ) Ehk tolliliit, siseturu toimimiseks vajalike konkurentsieeskirjade kehtestamine, nende liikmesriikide rahapoliitika, mille rahaühik on euro, mere bioloogiliste ressursside kaitse ühise kalanduspoliitika raames ja ühine kaubanduspoliitika.

( 92 ) Vt samuti kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (C‑114/12, EU:C:2014:224, punkt 90).

( 93 ) EU:C:1993:106, punkt 25. Seda kriteeriumi on Euroopa Kohus hiljem korduvalt kasutanud (vt eelkõige kohtupraktika, millele on viidatud kohtujurist Bot’ ettepaneku 25. joonealuses märkuses kohtuasjas Green Network (EU:C:2014:156)).

( 94 ) EU:C:2006:81, punktid 126–128.

( 95 ) Ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (C‑137/12, EU:C:2013:441, punktid 110–117).

( 96 ) Ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2014:224, eriti punktid 81–97).

( 97 ) Vt selle kohta eelkõige käesolevas kohtuasjas komisjoni, Eesti, Iiri, Küprose, Portugali ja Ühendkuningriigi valitsuse ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu esitatud seisukohad; kohtujurist Kokotti ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2013:441, punkt 112); Adam, S., „Le mécanisme préjudiciel, limite fonctionnelle à la compétence externe de l’Union – Note sur l’avis 1/09”, Cahiers de droit européen, 2011, nr 1, lk 277 jj, 52. joonealune märkus.

( 98 ) Väljend „kui [rahvusvahelise] lepingu sõlmimi[n]e võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala” sisaldub samuti ELTL artikli 216 lõikes 1, kuid põhjalikumate täpsustusteta selle kohta, milline tähendus sellele tuleb omistada. Sätte sisu kohta ja selle kohta, et ei ole oluline, et teatud keeleversioonides erineb selle sõnastus ELTL artikli 3 lõike 2 sõnastusest, vt kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2014:224, punkt 88).

( 99 ) Puudujääk, millele viitas ka kohtujurist Kokott ettepanekus kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2013:441, punkt 111).

( 100 ) V töörühma „Täiendav pädevus”4. novembri 2002. aasta lõpparuanne CONV 375/1/02, lk 7 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00375‑re01.fr02.pdf) ja VII töörühma „EL välistegevus”16. detsembri 2002. aasta lõpparuanne CONV 459/02 lk 4, punkt 4 ja lk 16, punkt 18 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00459.fr02.pdf). Vt samuti kohtujurist Sharpstoni ettepaneku 55. joonealune märkus kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2014:224).

( 101 ) Protokolli ainsas artiklis on ette nähtud, et „[k]ui liit on teatud valdkonnas võtnud meetmeid, hõlmab [ELTL] artikli 2 lõikes 2 sätestatud jagatud pädevuse teostamise ulatus üksnes neid elemente, mida asjaomane liidu õigusakt reguleerib, ega laiene kogu valdkonnale”.

( 102 ) Mainimata artikli 2 lõiget 1, mis puudutab olukorda, kus EL lepingu ja EL toimimise lepinguga on liidule antud ainupädevus, ega ELTL artikli 3 lõiget 2.

( 103 ) Vt kohtujurist Kokotti ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2013:441, punktid 114 jj) ja kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2014:224, punkt 93).

( 104 ) Ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2013:441, punktid 116 ja 117).

( 105 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 58 jj.

( 106 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 9.

( 107 ) Ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (EU:C:2014:224, punkt 90).

( 108 ) Vt eelkõige otsuse 2014/52 põhjendus 3.

( 109 ) Arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punktid 120 ja 126 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 110 ) Vt kohtuotsus Portugal vs. nõukogu (C‑268/94, EU:C:1996:461) ja Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, viidatud 38. joonealuses märkuses, lk 24 ja märkus 27.

( 111 ) Vt arvamus 2/91 (EU:C:1993:106, punkt 25) ja arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 126).

( 112 ) Vastavalt Haagi 1980. aasta konventsiooni preambulile, mida siinkohal on täiendatud lähtuvalt artikli 1 sisust.

( 113 ) Vastavalt Brüsseli IIa määruse pealkirjale.

( 114 ) Üksikasjaliku uurimusega tutvumiseks vt Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants”, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, H. Fulchironi ja C. Nourissat’ juhendamisel, Dalloz, Pariis, 2005, lk 223 jj, milles on rõhutatud, et „Haagi 1980. aasta konventsioon on teatud määral lõimitud ühenduse poliitikasse lapseröövi vastase võitluse valdkonnas: see on vundament, millele määrusega on rajatud Euroopa piirkonnale omased mehhanismid, mis pikendavad ja tugevdavad lepingutingimuste tõhusust”.

( 115 ) Artiklis 6 on ette nähtud, et iga konventsiooniosaline määrab temale konventsiooniga pandud kohustuste täitmiseks keskasutuse. Artiklis 7 on täpsustatud keskasutuste ülesanded ja eesmärgid. Üldjoontes on nad kohustatud omavahel koostööd tegema ja edendama oma riigi pädevate asutuste koostööd. Täpsemalt peavad nad rakendama mis tahes sobivaid abinõusid, et eelkõige tuvastada lapse asukoht ja jõuda võimaluse korral kokkuleppele lapse vabatahtlikus tagastamises või leida rahumeelne lahendus, ära hoida lapse edasine traumeerimine, algatada menetlus lapse tagastamiseks või soodustada sellist menetlust ning võtta haldusmeetmeid lapse ohutuks tagasipöördumiseks.

( 116 ) Vt Brüsseli IIa määruse artikli 2 lõige 11.

( 117 ) Eeskiri, mis võimaldab üldjuhul lapse alalise elukohaga seotud kohtualluvusest, mis tuleneb määruse artiklis 8 sätestatud üldnormist, kõrvale kalduda üksnes rangete tingimuste täitmise korral.

( 118 ) Brüsseli IIa määruse põhjenduses 17 on märgitud, et „[l]apse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral tuleks viivitamatult saavutada lapse tagastamine ja sel eesmärgil kohaldatakse jätkuvalt […] Haagi 1980. aasta konventsiooni, mida täiendavad käesoleva määruse sätted, eriti artikkel 11. […]”.

( 119 ) V peatükk reguleerib „suhet muude õigusaktidega”. Tulenevalt selle artikli 60 punktist e on määrus liikmesriikide vahelistes suhetes ülimuslik muu hulgas Haagi 1980. aasta konventsiooni suhtes, niivõrd kui see käsitleb määrusega reguleeritud küsimusi. Artiklis 62 on lisatud, et „artiklis 60 ja artiklis 61 osutatud kokkulepped ja konventsioonid kehtivad edasi küsimustes, mida käesolev määrus ei reguleeri”, ja et „[…] eeskätt Haagi 1980. aasta konventsioon, toimi[b] jätkuvalt nende liikmesriikide vahel, kes on selle lepinguosalised, kooskõlas artikliga 60”.

( 120 ) Lenaerts, K., „The Interpretation of the Brussels II bis Regulation by the European Court of Justice”, Mélanges en hommage à Albert Weitzel, L. Weitzeli juhendamisel, Pedone, Pariis, 2013, lk 138 ja 139, milles on viidatud McEleavy, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?”, Journal of Private International Law, 2005, nr 1, lk 5 jj, milles on välja toodud kompromissi saavutamise etapid ja põhjendused.

( 121 ) Brüsseli IIa määruse põhjenduse 5 sõnastuse kohaselt.

( 122 ) Sellise juhtumiga võib olla tegemist siis, kui lepitakse kokku teatud liikmesriigi kohtualluvuses (artikkel 12) või kui laps viibib liikmesriigi territooriumil (artikkel 13). Vt Devers, A., ja Bosse‑Platière, H., „Les frontières de l’espace de liberté, de sécurité et de justice en matière familiale”, La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, viidatud eespool 11. joonealuses märkuses, punkt 11.

( 123 ) Vt käesoleva seisukoha punkt 92 jj.

( 124 ) Komisjoni ettepaneku võtta vastu nõukogu määrus, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud vanemliku vastutusega (KOM(2001) 505 lõplik, EÜT C 332 E, lk 269), artiklis 5 oli isegi sätestatud, et „lapseröövi” korral „[a]rtikli 3 tähenduses pädevad asutused teostavad oma pädevust Haagi [1980. aasta] konventsiooni kohaselt”.

( 125 ) Lõige 6, mille sisu tuleb käsitleda koos määruse põhjendusega 18.

( 126 ) Vastavalt määruse artiklile 61. Selle kohta, et Haagi 1980. aasta konventsiooni sätete toimimine on liikmesriikide vahelistes suhetes muutunud, vt McEleavy, P., viidatud 120. joonealuses märkuses, eriti lk 18 jj, ning Gonzalez Beilfuss, C., „EC Legislation in Matters of Parental Responsibility and Third States”, International Civil Litigation in Europe and Relations with Third States, A. Nuytsi ja N. Watté juhendamisel, Bruylant, Brüssel, 2005, lk 493 jj, eriti punkt 15.

( 127 ) Üks selles valdkonnas ühenduse õigusnormide vastuvõtmise algatuse hoobasid oli tõdemus, et Haagi 1980. aasta konventsiooni liikmesriikide vahel kohaldamise tõhususel on teatud piirid (vt Tenreiro, M., „L’espace judiciaire européen en matière de droit de la famille – Le nouveau règlement „Bruxelles II””, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, viidatud 114. joonealuses märkuses, lk 40 ja lk 45 jj, ning Brüsseli IIa määruse põhjenduses 4 nimetatud algatus).

( 128 ) Vt eelkõige Brüsseli IIa määruse põhjendused 17 ja 18 ning artiklid 11, 41 ja 42. Vt Fulchiron, H., viidatud 114. joonealuses märkuses, lk 231 jj.

( 129 ) Vastavalt Haagi 1980. aasta konventsiooni artiklis 36 ette nähtud võimalusele teha piirkondlik erand.

( 130 ) Vt Brüsseli IIa määruse artikli 11 lõige 8. Siinkohal on tegemist olulise uuendusega (vt Armstrong, S., „L’articulation des règlements communautaires et des conventions de La Haye”, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, viidatud 114. joonealuses märkuses, lk 117; Devers, A., ja Bosse‑Platière, H., viidatud 122. joonealuses märkuses, lk 42; ning Mellone, M., „Les instruments européens de coopération judiciaire civile et les conventions internationales signées par les États membres: quelle coordination?”, La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, viidatud 11. joonealuses märkuses, lk 257).

( 131 ) Armstrong, S., viidatud 130. joonealuses märkuses, lk 114. Vt eelkõige määruse artikli 11 lõige 2 ning artiklid 23, 41 ja 42.

( 132 ) Vt eelkõige käesoleva seisukoha punkt 72.

( 133 ) Devers, A., ja Bosse‑Platière, H., viidatud 122. joonealuses märkuses, lk 29 jj, eriti lk 41.

( 134 ) Näited, mis komisjon tõi oma arvamuse taotluse punktides 78 ja 79 ning kohtuistungil. Vt samuti Euroopa Parlamendi kirjalikes sisukohtades toodud näited.

( 135 ) Vt käesoleva seisukoha 13. joonealune märkus. Vt samuti seoses nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punktid 7, 14, 23 ja 135).

( 136 ) Vt määruse põhjendused 2 ja 21. M. Tenreiro märgib õigesti, et „lapseröövi juhtumite käsitlemist puudutav uus ühenduse kord […] põhineb liikmesriikide vastastikuse usalduse ja nendevahelise tugevdatud koostöö põhimõttel. Niisugune kord ei ole ülemaailmses kontekstis mõeldav ega tõenõoliselt ka soovitav” (viidatud 127. joonealuses märkuses, lk 47).

( 137 ) Lenaerts, K., viidatud 120. joonealuses märkuses, lk 131, märkus 12, ja lk 151.

( 138 ) Vt käesoleva seisukoha 115. joonealune märkus.

( 139 ) Vt eelkõige ettepanek võtta vastu nõukogu otsus liikmesriikide kirjaliku nõusoleku kohta, millega nad Euroopa Liidu huvides annavad nõusoleku Gaboni ühinemiseks rahvusvahelise lapseröövi tsiviilõiguslikke küsimusi käsitleva 1980. aasta Haagi konventsiooniga (KOM(2011) 904 lõplik, lk 3, 5 (põhjendus 13) ja 6 (artikkel 1)), milles on rõhutatud, et „[k]una 1980. aasta [Haagi] konventsiooni sätteid saab täielikult kohaldada alles pärast seda, kui lepinguosaline on kindlaks määranud […] konventsiooni artiklis 6 nimetatud keskasutuse, peaks kirjalik nõusolek jõustuma pärast seda, kui Gabon on keskasutuse kindlaks määranud”.

( 140 ) Niisuguse koordineerimise vajadus liikmesriigi ja kolmanda riigi vahelise lepingu korral, mis kuulub liidu ainupädevusse, oli aluseks muu hulgas määruse nr 664/2009 vastuvõtmisele (vt põhjendus 8).

( 141 ) Vt arvamus 1/03 (EU:C:2006:81, punkt 128).

( 142 ) Lojaalsuskohustus tähendab, et isegi kui liikmesriikidele jääb õigus siduda ennast kolmandate riikidega sõlmitavate lepingutega, ei tohi nad takistada liidu pädevuse teostamist ja peavad hoiduma aluslepingute eesmärkide saavutamist ohtu seadmast, sealhulgas kohustustega, mis nad on võtnud rahvusvahelises organisatsioonis osaledes (vt kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, EU:C:2009:81, punktid 29 ja 30; Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, Revue trimestrielle de droit européen, 2009, lk 601 jj, ning kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu, EU:C:2014:224, punkt 98).

( 143 ) Arvamus 2/91 (EU:C:1993:106, punktid 10, 37 ja 38).

( 144 ) Ibidem (punkt 126).

( 145 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT L 351, lk 1).

( 146 ) Selleks on kehtestatud kohtualluvuse eeskirjad, mis on kohaldatavad isegi juhul, kui kostja elukoht on kolmandas riigis (määruse nr 1215/2012 põhjendus 14), ja mehhanism, mis võimaldab liikmesriikide kohtutel võtta arvesse kolmandate riikide kohtutes pooleli olevaid menetlusi (määruse põhjendused 23 ja 24 ning artiklid 33 ja 34).

( 147 ) Vt selle kohta Armstrong, S., viidatud 130. joonealuses märkuses, lk 118.

( 148 ) Vt Lambreth, I., viidatud 11. joonealuses märkuses, punkt 36.

( 149 ) Vt samuti käesoleva seisukoha 114. joonealune märkus.

( 150 ) Kuivõrd Haagi 1980. aasta konventsioon on määruse lahutamatu osa, võib iga konventsiooni tehtav muudatus mõjutada Brüsseli IIa määrust ja kahjustada selle järjepidevat kohaldamist. Samamoodi on määruse nr 664/2009 artikli 4 lõike 2 punktis c ette nähtud, et selleks, et hinnata, kas liikmesriik võib alustada ametlikke läbirääkimisi kolmanda riigiga, peab komisjon kindlaks tegema, et „kavandatav leping ei kahjusta […] ühenduse välissuhete poliitika eset ega eesmärki”.

( 151 ) Nimelt märkis Euroopa Kohus arvamuses 1/08 (EU:C:2009:739, punkt 127), et ta on „juba selgitanud, et pädevuse jaotuse küsimust ei saa lahendada lähtudes raskustest, mis võivad tekkida seoses lepingute haldamisega, ([…] arvamus 1/94 [EU:C:1994:384], punkt 107; vt selle kohta ka […] arvamus 2/00 [EU:C:2001:664], punkt 41) […] [või] kui asi puudutab raskusi, mis on seotud lepingute sõlmimisega”.