ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑320/17

Marle Participations SARL

versus

Ministre de l’Économie et des Finances

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 2, 9 ja 168 – Majandustegevus – Valdusühingu otsene või kaudne seotus tütarettevõtja juhtimisega – Valdusühingu poolt oma tütarettevõtjale kinnisasja üürileandmine – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Käibemaks, mida valdusühing on tasunud teistes ettevõtetes osaluste omandamiseks kantud kuludelt

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 5. juuli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Majandustegevus – Mõiste – Valdusühingu poolt oma tütarettevõtjale kinnisasja üürileandmine, mis on selle tütarettevõtjaga otseselt või kaudselt seotud. – Hõlmamine – Kulud, mida valdusühing on kandnud oma tütarettevõtjas osaluse omandamiseks – Terves ulatuses mahaarvamise õigus – Valdusühing, mis osaleb üksnes kontserni kuuluvate teatud tütarettevõtjate juhtimises – Proportsionaalne mahaarvamisõigus – Liikmesriikidele kuuluv jaotamiskriteeriumide kehtestamise õigus – Piirid

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 9 lõige 1)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et valdusühingu poolt oma tütarettevõtjale kinnisasja üürileandmine kujutab endast „seotust viimase juhtimisega“, mida tuleb käsitada majandustegevusena selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, mis annab õiguse arvata maha käibemaksu, mida see äriühing tasus tütarettevõtja osaluse omandamisel, kui selline teenuse osutamine on kestev, seda tehakse tasu eest ja see on maksustatav, mis tähendab, et üürileandmine ei ole maksust vabastatud, ning kui esineb otsene seos teenuse pakkuja osutatud teenuse ja teenuse saaja makstud tasu vahel. Kulusid, mida valdusühing on kandnud seoses osaluse omandamisega oma tütarettevõtjates, kelle juhtimisega ta on seotud, kellele ta üürib kinnisasja ja teostab seega majandustegevust, tuleb käsitada osana tema üldkuludest ning nendelt kuludelt tasutud käibemaks peab olema üldjuhul terves ulatuses maha arvatav.

Tütarettevõtjates osaluste omandamisega seotud kulud, mida on kandnud valdusühing, kes osaleb üksnes teatud tütarettevõtjate juhtimises ja kes teiste tütarettevõtjatega seoses ei teosta majandustegevust, tuleb lugeda selle äriühingu üldkulude hulka vaid osaliselt ning nendelt kuludelt tasutud käibemaksu saab maha arvata vaid selles osas, mis on majandustegevusega lahutamatult seotud, vastavalt jaotamiskriteeriumidele, mille on määratlenud liikmesriigid, kes seda õigust kasutades on kohustatud arvestama selle direktiivi eesmärki ja ülesehitust ning nägema selleks ette arvutusmeetodi, mis peegeldab objektiivselt nii majandustegevuse kui mittemajandusliku tegevuse peale tehtud tegelike kulude osa, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punktid 45 ja 46 ning resolutsioon)
Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 1223/2009 artikli 10 lõige 2 ei sisalda ühtegi viidet koha suhtes, kus on välja antud diplomid või muud kvalifikatsioonitõendid teoreetilise ja praktilise koolitusega ülikooliõppe või sellega võrdväärseks tunnistatud õppe läbimise kohta. Järelikult võib sellise ülikooliõppega võrdväärsena tunnustada nii kolmandates riikides kui ka liikmesriikides läbitud õpet.

Selle sätte enda sõnastusest tuleneb, et liikmesriigi poolt tunnustatakse võrdväärse õppena selle sätte tähenduses teoreetilise ja praktilise koolitusega ülikooliõpet farmaatsia, toksikoloogia, meditsiini või samalaadsel erialal. Seega on liidu seadusandja kehtestanud määruse nr 1223/2009 artikli 10 lõikes 2 sätestatud võrdväärsena tunnustamise eelduseks nõuded, mis on ühelt poolt seotud esiteks asjaomase õppe tasemega ja teisest küljest koolituse käigus läbitud õppeainetega. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 31, võimaldab nimetatud säte selle sõnastuse kohaselt võtta arvesse mitte üksnes juba olemasolevate asjakohaste õpete suurt mitmekesisust, vaid ka nende võimalikku edasist arengut.

Määruse nr 1223/2009 artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see annab igale liikmesriigile õiguse määratleda farmaatsia, toksikoloogia või meditsiiniga „samalaadsed“ erialad ning nimetatud määruse nõuetele vastavad kvalifikatsioonitasemed, tingimusel et see liikmesriik järgib nimetatud määruse eesmärke, milleks on eelkõige tagada, et kosmeetikatoodete ohutushindamise eest vastutaval isikul on kvalifikatsioon, mis võimaldab tagada inimeste tervise kaitse kõrge taseme.

Mis puudutab täpsemalt küsimust, kas mõnd eriala võib pidada „samalaadseks“ farmaatsia, toksikoloogia või meditsiiniga, siis selles osas tuleb tõdeda, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 65 ja 66, et ühelt poolt peavad liikmesriigid kontrollima, kas on olemas ühine teaduslike teadmiste baas, mis on tingimata vajalik kosmeetikatoodete ohutuse võimalikult suurema kindlusega hindamiseks mitte ainult nende toodete koostisainete, vaid ka valmistoote seisukohast, ja teiselt poolt peavad liikmesriigid hindama, et inimeste tervise kaitse kõrge taseme eesmärgi saab täielikult saavutada üksnes siis, kui kõnealune ühine baas hõlmab nii teadmisi inimese ja tema haiguste kohta kui ka teadmisi kosmeetikatoodete valmistamisel kasutatavate ainete ning nende füüsikaliste ja keemiliste omaduste kohta.

(vt punktid 50 ja 51 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-485/17

Verbraucherzentrale Berlin

versus

Unimatic Vertriebs GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Artikli 2 punkt 9 – Mõiste „äriruum“ – Kriteeriumid – Kaubandusmessil müügiletti kasutava kauplejaga sõlmitud müügileping

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Tarbijakaitse – Tarbijalepingud – Direktiiv 2011/83 – Mõiste „äriruum“ – Müügilett, mida kaupleja kasutab kaubandusmessidel – Hõlmamine – Hindamiskriteeriumid – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/83, artikli 2 punkt 9)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, artikli 2 punkti 9 tuleb tõlgendada selliselt, et niisugune müügilett, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mida kaupleja kasutab kaubandusmessidel, kus ta tegutseb mõnel päeval aastas, on „äriruum“ selle sätte tähenduses, kui arvestades kõiki kaupleja tegevusega seotud asjaolusid, eelkõige müügileti väljanägemist ja messi toimumiskohas levitatud teavet, võis piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas tarbija mõistlikult arvata, et see kaupleja seal tegutseb ja võib tema poole pöörduda lepingu sõlmimise eesmärgil, kuid nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

Selles osas ei ole kõnealuse messi kestus eraldi võttes määrav, sest nagu tuleneb direktiivi 2011/83 põhjendusest 22, leiab liidu seadusandja, et ruum, kus kaupleja tegutseb hooajaliselt, on tõenäoliselt „äriruum“ selle direktiivi artikli 2 punkti 9 tähenduses.

(vt punktid 45, 46 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑154/17

SIA „E LATS“

versus

Valsts ieņēmumu dienests

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Augstākā tiesa)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 311 lõike 1 punkt 1 – Kasutatud kaupade erikord – Mõiste „kasutatud kaubad“ – Kaubad, mis sisaldavad väärismetalle või -kive, mille ettevõtja müüb edasi – Nende kaupade ümberkujundamine pärast müüki – Väärismetallide või ‑kivide eraldamine – Mõiste „väärismetallid või -kivid“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 11. juuli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Erikorrad – Kasutatud kaupadele kohaldatav erikord – Mõiste „kasutatud kaubad“ – Väärismetalle või -kive sisaldavad kasutatud kaubad, mis ei täida enam oma algset kasutusotstarvet ja milles on säilinud vaid sellistele metallidele ja kividele omane kasutusotstarve – Välistamine

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 311 lõike 1 punkt 1)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 311 lõike 1 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kasutatud kaubad“ ei hõlma väärismetalle või -kive sisaldavaid kasutatud kaupu, kui need kaubad ei täida enam oma algset kasutusotstarvet ja neis on säilinud vaid sellistele metallidele ja kividele omane kasutusotstarve, viimati nimetatud asjaolusid tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kellel tuleb arvestada iga juhtumi puhul kõiki objektiivseid asjaolusid.

(vt punkt 39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑57/17

Eva Soraya Checa Honrado

versus

Fondo de Garantía Salarial

(eelotsusetaotlus, mille on esianud

Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral – Direktiiv 2008/94/EÜ – Artikli 3 esimene lõik – Garantiiasutuste tagatud väljamaksed – Hüvitis töösuhte lõpetamise korral – Töökoha üleviimine, mille tõttu peab töötaja elukohta vahetama – Töölepingu olulise tingimuse muutmine – Töölepingu ülesütlemine töötaja algatusel – Võrdsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõte

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 28. juuni 2018. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral – Direktiiv 2008/94 – Kohaldamisala – Artikli 3 esimene lõik – Garantiiasutuste tagatud väljamaksed – Hüvitis töösuhte lõpetamise korral – Mõiste – Liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette teatavad seadusest tulenevad hüvitised, mida makstakse töötaja tahtest tingitud töölepingu ülesütlemise korral ja objektiivsetel põhjustel koondamise korral – Seadusest tulenevad hüvitised, mida makstakse töötaja tahtest tingitud töölepingu ülesütlemisel seoses töökoha üleviimisega tööandja poolt, mille tõttu on töötaja kohustatud elukohta vahetama – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/94, artikli 3 esimene lõik)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artikli 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui asjasse puutuva liikmesriigi õigusnormi kohaselt kuuluvad teatavad seadusest tulenevad hüvitised, mida makstakse töötaja tahtest tingitud töölepingu ülesütlemise korral ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu märgitud objektiivsetel põhjustel koondamise korral, nimetatud sättes toodud mõiste „lahkumistoetus töösuhte lõpetamise korral“ kohaldamisalasse, siis peab see mõiste hõlmama ka seadusest tulenevaid hüvitisi, mida makstakse töötaja tahtest tingitud töölepingu ülesütlemisel seoses töökoha üleviimisega tööandja poolt, mille tõttu on töötaja kohustatud elukohta vahetama.

(vt punkt 49 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 1 näeb ette, et mahaarvamisõigus tekib mahaarvatava maksu sissenõutavaks muutumise ajal. Selle direktiivi artikli 10 lõike 2 kohaselt on see nii siis, kui kaup on tarnitud või teenus osutatud.

Sellest järeldub, et käibemaksusüsteemis on mahaarvamisõigus seotud kaupade tegeliku tarnimise või teenuste tegeliku osutamisega (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu presidendi 4. juuli 2013. aasta määrus Menidzherski biznes reshenia, C‑572/11, ei avaldata, EU:C:2013:456, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).

Käibemaksu mahaarvamist taotleva maksukohustuslase hea- või pahausksus ei oma tähtsust selles, kas tarne on toimunud kuuenda direktiivi artikli 10 lõike 2 tähenduses. Nimelt, vastavalt selle direktiivi eesmärgile, milleks on kehtestada ühine käibemaksusüsteemi, mis põhineb eeskätt maksustatavate tehingute ühetaolisel määratlusel, on mõistel „kaubatarne“ objektiivne olemus ja seda kohaldatakse sõltumata asjaomaste tehingute eesmärkidest või tulemitest, ilma et maksuhalduril oleks kohustust viia asjaomase maksukohustuslase kavatsuse kindlaksmääramiseks läbi uurimine või võtta arvesse teise ettevõtja, kui seda on asjaomane maksukohustuslane, kes on seotud sama kaubatarnete ahelaga, kavatsust (vt selle kohta 21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, punktid 19 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 34, 35 ja 38)
Kohtuasi C-475/17

Viking Motors AS jt

versus

Tallinna linn ja Maksu- ja Tolliamet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Riigikohus)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikkel 401 – Riigisisesed maksud, mis on käsitatavad kumuleeruva käibemaksuna – Keeld – Mõiste „kumuleeruv käibemaks“ – Kohalik müügimaks – Käibemaksu põhitunnused – Puudumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 7. augusti 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Keeld koguda muid siseriiklikke makse, mis on käsitatavad kumuleeruvate käibemaksudena – Ulatus – Eesti kohalik müügimaks – Lubatavus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 401)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 401 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellise maksu säilitamine või kehtestamine nagu põhikohtuasjas käsitletav müügimaks.

Selleks et hinnata, kas maks, tollimaks või lõiv on käsitatav käibemaksudirektiivi artikli 401 tähenduses kumuleeruva käibemaksuna, tuleb eeskätt uurida, kas selle tagajärjel kahjustatakse ühist käibemaksusüsteemi, takistades kaupade ja teenuste liikumist ja koormates kaubandustehinguid käibemaksuga võrreldaval moel (vt analoogia alusel 11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus KÖGÁZ jt, C‑283/06 ja C‑312/06, EU:C:2007:598, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).

Selles küsimuses tuleb toonitada, et nagu nähtub Euroopa Kohtule kättesaadavast toimikust, ei olnud põhikohtuasjas käsitletavat müügimaksu reguleerinud õigusnormides ette nähtud maksumaksja kohustust lisada see maks müügihinnale ega näidata tasumisele kuuluva maksu summat ostjale väljastatud arvel eraldi. Jaemüüjad võisid seega maksu lõpptarbijale üle kanda, kuid ei olnud selleks kohustatud, ning nad võisid igal hetkel otsustada võtta müügimaksu kulu enda kanda ning kaupade ja teenuste hinda mitte tõsta. Euroopa Kohus on juba leidnud, et maks, mis koormab tootmistegevust selliselt, et ei ole kindel, kas selle kannab – sarnaselt sellisele tarbimismaksule nagu käibemaks – lõpptulemusena lõpptarbija, võib jääda käibemaksudirektiivi artikli 401 kohaldamisalast välja (11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus KÖGÁZ jt, C‑283/06 ja C‑312/06, EU:C:2007:598, punkt 50). Nimelt kui maksu mahaarvamise mehhanismi kaudu koormab käibemaks üksnes lõpptarbijat ja on igati neutraalne maksukohustuslaste suhtes, kes osalevad tootmis‑ ja turustusahelas enne lõplikku maksustamisetappi, olenemata sooritatud tehingute arvust, ei ole see nii sellise maksu puhul nagu müügimaks (vt analoogia alusel 11. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus KÖGÁZ jt, C‑283/06 ja C‑312/06, EU:C:2007:598, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 36, 45, 47, 48, 53 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (muudetud komisjoni 30. novembri 2011. aasta määrusega (EL) nr 1251/2011), ja selle aluseks olevaid üldpõhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis ei näe nimetatud direktiiviga hõlmatud sektorites ette tasude perioodilist läbivaatamist pärast hankelepingute sõlmimist.

Sellega seoses tuleb märkida, et ühestki selle direktiivi sättest ei nähtu, et direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu seadusandliku dekreedi 163/2006 artiklid 115 ja 206, mis ei näe ette tasu perioodilist läbivaatamist pärast hankelepingute sõlmimist sama direktiiviga hõlmatud sektorites, kuna viimati nimetatud direktiiv ei kehtesta liikmesriikidele mingeid konkreetseid kohustusi kehtestada sätted, millega nõutakse, et hankija annaks oma lepingupartnerile õiguse tõsta hinda pärast lepingu sõlmimist. Samamoodi ei välista selliseid eeskirju direktiivi 2004/17 aluseks olevad üldised põhimõtted, eelkõige võrdse kohtlemise põhimõte ja sellest tulenev läbipaistvuskohustus, mis on sätestatud selle direktiivi artiklis 10. Seevastu ei saa välistada, et lepingutasu muutmine pärast hankemenetluses edukaks tunnistamist võib selle põhimõtte ja kohustusega vastuolus olla (vt analoogia alusel 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus Finn Frogne, C‑549/14, EU:C:2016:634, punkt 40). Nimelt, nagu märgib komisjon oma kirjalikes seisukohtades, on hankelepingu maksumus väga oluline element pakkumuste hindamisel hankija poolt, samuti otsuse puhul tunnistada ettevõtja hankemenetluses edukaks. Lisaks nähtub selle tähtsus asjaolust, et hinda on nimetatud mõlemas direktiivi 2004/17 artikli 55 lõikes 1 sätestatud pakkumuste hindamise kriteeriumis. Neil kaalutlustel tuleb asuda seisukohale, et liikmesriigi õigusnormid, mis ei näe ette tasu perioodilist läbivaatamist pärast hankelepingute sõlmimist kõnealuse direktiiviga hõlmatud sektorites, pigem hõlbustavad nende põhimõtete järgimist.

(vt punktid 29, 30 ja 36 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

versus

DPAS Limited

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Maksuvabastus – Artikli 135 lõike 1 punkt d – Maksete ja ülekannetega seotud tehingud – Mõiste – Kohaldamisala – Hambaravikulude otsekorraldusega makseplaan

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused – Direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punktis d märgitud maksete ja ülekannetega seotud tehingud – Mõiste – Hambaravikulude otsekorraldusega makseplaan – Välistamine

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 135 lõike 1 punkt d)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 135 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud käibemaksuvabastust maksete ja ülekannetega seotud tehingutele ei kohaldata niisuguse teenuse suhtes, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mis seisneb selles, et asjaomastel finantsasutustel palutakse esiteks kanda patsiendi pangakontolt otsekorralduse alusel üle rahasumma selle maksukohustuslase kontole ning teiseks kanda seejärel viimati nimetatud kontolt see summa pärast maksukohustuslasele ette nähtud tasu mahaarvamist edasi patsiendi hambaarsti ja kindlustusandja pangakontodele.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑28/17

NN A/S

versus

Skatteministeriet

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Østre Landsret)

Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 49 – Äriühingu tulumaks – Liikmesriigi maksuõigusnormid, mille kohaselt võib teises liikmesriigis asutatud äriühingu liikmesriigi territooriumil asuva püsiva tegevuskoha kahjumi üle kanda samasse kontserni kuuluvale residendist äriühingule tingimusel, et kahjumit ei ole võimalik arvesse võtta välisriigi maksu arvestamisel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 4. juuli 2018. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Maksuõigusnormid – Äriühingu tulumaks – Kahjumi mahaarvamine – Riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on lubatud residendist äriühingute kontserni, sealhulgas selles riigis asuvate püsivate tegevuskohtade maksude koondamine – Residendist emaettevõtja mitteresidendist tütarettevõtjale kuuluva püsiva tegevuskoha kahjum – Riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võivad kontserni residendist äriühingud selle kahjumi oma konsolideeritud tulust maha arvata vaid juhul, kui tütarettevõtja asukohariigis on selline mahaarvamine keelatud – Lubatavus – Tingimused

(ELTL artikkel 49)

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et põhimõtteliselt ei ole sellega vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille kohaselt võivad kontserni residendist äriühingud selle kontserni mitteresidendist tütarettevõtja residendist püsiva tegevuskoha kahjumi oma konsolideeritud tulust maha arvata vaid juhul, kui selles liikmesriigis kohaldatavad normid, kus on tütarettevõtja asukoht, ei võimalda seda kahjumit viimase tulust maha arvata, kui nende õigusnormide kohaldamine toimub kombineeritult sellise topeltmaksustamise vältimise lepingu kohaldamisega, mille kohaselt on viimases liikmesriigis lubatud tütarettevõtja makstavast tulumaksust maha arvata summa, mis vastab tulumaksule, mis tasuti liikmesriigis, mille territooriumil see püsiv tegevuskoht asub, seoses viimase tegevusega. Siiski tuleb ELTL artiklit 49 tõlgendada nii, et need õigusnormid on sellega vastuolus, kui nende kohaldamise tagajärjel jääb kontsern ilma mis tahes tegelikust võimalusest arvata see kahjum maha oma konsolideeritud tulust, kuigi sama kahjumi tasaarvestamine tütarettevõtja tuluga on võimatu liikmesriigis, kelle territooriumil on see asutatud; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 57 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑140/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

versus

Gmina Ryjewo

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Naczelny Sąd Administracyjny)

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 167, 168 ja 184 – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Korrigeerimine – Kapitalikaubana soetatud kinnisasi – Esialgu selline kasutamine, mis ei andnud õigust mahaarvamiseks, ja seejärel kasutamine ka käibemaksuga maksustatavaks tegevuseks – Avalik-õiguslik isik – Tegutsemine maksukohustuslasena maksustatava tehingu tegemise ajal

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 25. juuli 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamise korrigeerimine – Kapitalikaubana soetatud kinnisasi, mida võib selle olemusest tulenevalt kasutada nii maksustatavas kui ka mittemaksustatavas tegevuses – Avalik-õiguslik isik, kes kasutab kaupa esialgu mittemaksustatavas tegevuses – Korrigeerimisõigus – Tingimus – Tegutsemine maksukohustuslasena maksustatava tehingu tegemise ajal

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 167, 168 ja 184)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 167, 168 ja 184 ning käibemaksu neutraalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui avalik-õiguslikul asutusel on õigus korrigeerida kapitalikaubana soetatud kinnisasja eest tasutud käibemaksu mahaarvamist sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus selle kauba soetamisel oleks esiteks saanud seda tema olemusest tulenevalt kasutada nii maksustatavas kui ka mittemaksustatavas tegevuses, kuid seda kasutati esialgu mittemaksustatavas tegevuses, ja teiseks ei olnud see asutus sõnaselgelt teada andnud enda kavatsusest kasutada seda kaupa maksustatavas tegevuses, kuid ei olnud ka sellist kasutust välistanud, kui kõigi faktiliste asjaoluside kaalumise tulemusena, mida peab tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, asutakse seisukohale, et täidetud on direktiivi 2006/112 artiklis 168 toodud tingimus, et maksukohustuslane peab asjaomase kauba soetamisel tegutsema maksukohustuslasena.

(vt punkt 59 ja resolutsioon)