ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ÜLDKOHTU MÄÄRUS (apellatsioonikoda)

7. juuli 2014

Kohtuasi T‑39/14 P

Joaquim Paulo Gomes Moreira

versus

Haiguste Ennetamise ja Tõrje Euroopa Keskus (ECDC)

Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Ajutised teenistujad – Hagi esitamise tähtaeg – Hilinemine – Ilmselgelt vastuvõetamatu apellatsioonkaebus

Ese:

Apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 23. oktoobri 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas Gomes Moreira vs. ECDC (F‑80/11, EKL AT, EU:F:2013:159) selle kohtuotsuse tühistamise nõudes.

Otsus:

Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. Jätta Joaquim Paulo Gomes Moreira kohtukulud tema enda kanda.

Kokkuvõte

Apellatsioonkaebus – Tähtaeg – Õiguskord – Liidu kohtu poolt omal algatusel teostatav kontroll

(Euroopa Kohtu põhikiri, I lisa artikli 9 esimene lõik; Üldkohtu kodukord, artikli 102 lõige 2)

Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 esimese lõigu kohaselt võib Üldkohtusse edasi kaevata Avaliku Teenistuse Kohtu lõplikud otsused ja nimetatud kohtu otsused, millega sisulised küsimused lahendatakse ainult osaliselt või millega lahendatakse pädevuse puudumist või hagiavalduse vastuvõetamatust käsitlevaid menetlusküsimusi, kahe kuu jooksul alates edasi kaevatud otsuse kuulutamisest Sellega seoses pikendatakse vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 102 lõikele 2 menetlustähtaegu seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra. Menetlustähtajad ja lisatähtaeg seoses suurte vahemaadega ei ole eraldiseisvad, mistõttu siis, kui menetlustähtaeg lõppeb, tuleb seda pikendada seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra.

Lisaks põhineb hagi esitamise tähtaeg avalikul huvil, kuna see on kehtestatud õiguslike olukordade selguse ja kindluse tagamiseks ning õigusemõistmise käigus diskrimineerimise või meelevaldse kohtlemise ärahoidmiseks ning Euroopa Liidu Kohtu ülesanne on omal algatusel kontrollida, kas seda tähtaega on järgitud.

(vt punktid 5 ja 6)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtumäärus, 15.5.1991, Emsland-Stärke vs. komisjon, C‑122/90, EU:C:1991:209, punkt 9; ja kohtuotsus, 23.1.1997, Coen,C‑246/95, EKL, EU:C:1997:33, punkt 21.

Üldkohus: kohtuotsus, 18.9.1997, Mutual Aid Administration Services vs. komisjon, T‑121/96 ja T‑151/96, EKL, EU:T:1997:132, punktid 38 ja 39; kohtumäärused, 20.11.1997, Horeca-Wallonie vs. komisjon, T‑85/97, EKL, EU:T:1997:180, punktid 25 ja 26; ja 15.7.2011, Collège des représentants du personnel de la EIB jt vs. Bömcke, T‑213/11 P(I), EKL AT, EU:T:2011:397, punkt 11.
Hüvitatavate kulude tasumise üle on vaidlus Üldkohtu kodukorra artikli 170 lõike 1 tähenduses siis, kui kohtukulude tasumise eest vastutav pool on enne kohtukulude kindlaksmääramise taotluse esitamist teatanud menetlusse astujale, et tal ei ole võimalik nõustuda ükskõik millise hüvitamisele kuuluvate kulude summaga ja teha makset ilma Üldkohtu formaalse otsuseta.

Ühtlasi ei saa tuletada asjaolust, et pärast kohtukulude kindlaksmääramise taotluse esitamist teavitas kohtukulude tasumise eest vastutav pool Üldkohut sellest, et ta ei soovi selle taotluse kohta enda seisukohta esitada, et ta on nõus taotletud kohtukulude summaga või hüvitatavate kulude tasumisega.

(vt punkt 8)
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt langeb ära vastulausemenetluse ese, kui selle aluseks olev kaubamärk tunnistatakse kehtetuks. Loogiliselt langeb sellisel juhul ära ka Üldkohtule apellatsioonikoja otsuse peale esitatud tühistamishagi ese. Nimelt näeb määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 55 lõige 2 ette, et loetakse, et kehtetuks tunnistatud Euroopa Liidu kaubamärgil on algusest peale puudunud määruse kohane toime. Sellest tulenevalt peab asuma seisukohale, et varasemal kaubamärgil puudus toime ning see ei saanud seega olla taotletava kaubamärgi vastu esitatud vastulause aluseks.

Kui hageja väidab, et Üldkohtu sisuline otsus tühistamishagi kohta tooks talle kasu, tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab põhjendatud huvi säilima kohtuotsuse tegemiseni, vastasel juhul võidakse jätta asjas kohtuotsus tegemata; see tähendab, et hagi peab selle esitajale tooma lõpptulemuse kaudu kasu.

(vt punktid 20–22 ja 25)
Kohtuasi T‑339/14

Serhiy Vitaliyovych Kurchenko

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Ühine välis‑ ja julgeolekupoliitika — Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas — Rahaliste vahendite külmutamine — Advokaadist esindaja puudumine — Hageja, kes ei ole enam reageerinud Üldkohtu pöördumistele — Otsuse tegemise vajaduse äralangemine”

Kokkuvõte – Üldkohtu (üheksas koda laiendatud koosseisus) 15. septembri 2016. aasta määrus

Tühistamishagi – Hagi õigusaktide peale, mis käsitlevad piiravate meetmete võtmist seoses olukorraga Ukrainas – Advokaadist esindaja puudumine – Hageja tegevusetus – Otsuse tegemise vajaduse äralangemine

(Üldkohtu kodukord, artikli 131 lõige 2; nõukogu otsus 2014/119/ÜVJP, nõukogu määrus nr 2015/357)

Üldkohtu kodukorra artikli 131 lõige 2 näeb ette, et kui hageja ei reageeri enam Üldkohtu pöördumistele, puudub vajadus asjas otsus teha. Nii on see siis, kui hageja ei anna enam oma esindajatele juhiseid, mistõttu on viimased loobunud tema esindamisest, ning samuti ei täida hageja Üldkohtu esitatud nõuet nimetada uus advokaat ega vasta menetlust korraldavate meetmete raames Üldkohtu esitatud küsimusele.

(vt punktid 21–23 ja resolutsioon)
Üldkohtu (kuues koda) 19. juuli 2016. aasta määrus – Itaalia vs. komisjon

(kohtuasi T‑770/14)

„ERF — Määrus (EÜ) nr 1083/2006 — Itaalia ja Malta piiriülese koostöö programm aastateks 2007 — 2013 — Tähtaegade järgimata jätmine — Automaatne kohustusest vabastamine — Proportsionaalsus — Koostöö põhimõte — Partnerluse põhimõtete — Vääramatu jõud — Põhjendamiskohustus — Ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu hagi”

1. Majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus — Euroopa Regionaalarengu Fond — Haldamine ja kontroll — Eraldatud summade väljamaksmise nõudmiseks ettenähtud tähtajad — Eiramine — Väljanõudmata summade automaatne kohustusest vabastamine — Erand — Vääramatu jõud — Mõiste — Vajadus järgida siseriiklikus õiguses ette nähtud eelarve- ja finantskontrollimenetlusi — Välistamine (nõukogu määrus nr 1083/2006, artikli 96 punkt c) (vt punktid 34 ja 37)

2. Institutsioonide aktid — Põhjendamine — Kohustus — Ulatus — Struktuurifondide raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsus (ELTL artikkel 296) (vt punktid 50 ja 51)

3. Majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus — Euroopa Regionaalarengu Fond — Struktuuriabiprogrammi muutmine — Muutmisotsus, mille pealkiri sisaldab vigu, mis väidetavalt takistavad asjaomasel liikmesriigil seda rakendada — Hilinenud parandamine komisjoni poolt — Struktuurifondide vahendite haldamisel partnerluspõhimõtte, põhiseadusliku identiteedi ja lojaalse koostöö põhimõtete rikkumine — Puudumine (ELL artikli 4 lõiked 2 ja 3; nõukogu määrus nr 1083/2006, artikkel 11) (vt punktid 57 ja 59)

4. Majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus — Euroopa Regionaalarengu Fond — Haldamine ja kontroll — Eraldatud summade väljamaksmise nõudmiseks ettenähtud tähtajad — Eiramine — Väljanõudmata summade automaatne kohustusest vabastamine — Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine — Puudumine (nõukogu määrus nr 1083/2006, artiklid 93–97) (vt punktid 70–76)

Ese

ELTL artiklil 263 põhinev nõue, millega palutakse esiteks tühistada komisjoni 11. septembri 2014. aasta teade viitega Ares (2014) 2975571, millega komisjon teatas Itaalia Vabariigile, et 31. detsembril 2013 vabastatakse automaatselt osa Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF) kulukohustustest, mis on ette nähtud Itaalia ja Malta piiriülese koostöö programmis aastateks 2007–2013, ning teiseks palutakse Üldkohtul tuvastada, et projektidega ImaGenX, Simit ja PIM Energethica seotud kulud on rahastamiskõlblikud.

Resolutsioon

1. Jätta hagi rahuldamata.
Hagi vastuvõetavust tuleb hinnata hagiavalduse esitamise hetkel kehtinud olukorda arvestades. Kui sel hetkel ei ole täidetud hagi esitamise tingimused, on hagi vastuvõetamatu. Neid kaalutlusi saab üle kanda olukordadele, kus hageja taotleb muutmisavaldusega uue akti tühistamist, mis asendab või muudab akti, millel on sama ese ja mille kohta on juba esitatud tühistamisnõue.

Menetluse käigus Üldkohtu kantseleisse dokumendi esitamisega hagiavalduse muutmine kujutab endast menetlustoimingut, mis Üldkohtu hilisemat otsust vastuvõetavuse kohta mõjutamata võrdub hagiavalduse vormis hagi esitamisega.

Järelikult tuleb muutmisavaldus, mille hageja esindaja on esitanud Üldkohtu kantseleisse pärast hageja surma, jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

(vt punktid 80, 82–84 ja 89)
Kui rikkumise lõppemine sõltub liikmesriigi sellise meetme võtmisest nagu kehtetuks tunnistamise meede, siis tuleb rikkumise lõppemise kuupäeva kindlaksmääramisel võtta arvesse selle meetme jõustumise kuupäeva Kui Euroopa Kohtu otsuses tuvastatud rikkumine seisnes liidu õigusega vastuolus olevas õigusnormis, lõppeb asjaomane rikkumine siis, kui jõustub vastuolus olevat õigusnormi kehtetuks tunnistav liikmesriigi õigusnorm. Seega oli komisjonil õigus, kui ta asus seisukohale, et sellisest kohtuotsusest tuleneb, et asjaomasele liikmesriigile tuleb määrata karistusmakse alates nimetatud kohtuotsuse kuulutamisest ajavahemiku eest, mil liidu õigusega vastuolus olev õigusnorm jäi jõusse.

Komisjonil on liidu eelarve vahendite käsutajana ja arvepidajana põhimõtteliselt pädevus nõuda sisse liikmesriikide poolt tasumisele kuuluvaid summasid, kui Euroopa Kohus on neile ELTL artikli 260 lõike 2 alusel määranud karistusmakse. Sellest pädevusest tulenevalt võib komisjon hinnata, kas on täidetud tingimused, mis on seatud Euroopa Kohtu otsuses, et kindlaks teha kõnealuse rikkumise lõppemise kuupäev. Sellest pädevusest tulenevalt võib komisjon hinnata, kas on täidetud tingimused, mis on seatud Euroopa Kohtu otsuses, et kindlaks teha kõnealuse rikkumise lõppemise kuupäev.

Juhul kui Euroopa Kohtu tuvastatud rikkumine seisnes liidu õigusega vastuolus olevate liikmesriigi õigusnormide kehtetuks tunnistamata jätmises, ei või komisjon minna kaugemale kontrollimisest, kas see kehtetuks tunnistamine on toimunud. Ta ei tohi seega võtta seisukohta, et vastuolus olevate liikmesriigi õigusnormide kehtetuks tunnistamine on ebapiisav ja järeldada, et üksnes uus õigusakt saab lõpetada selle vastuolu. Seda tehes käsitles komisjon nimelt uue korra kooskõla liidu õigusega, kuigi Euroopa Kohtul ei olnud eelnevalt võimalik hinnata.

Samas tegutses komisjon talle liidu eelarve täitmiseks antud põhimõttelise pädevuse piires, nõudis sisse karistusmakse ilma iseseisvalt hindamata asjaomaste uute õigusnormide kooskõla liidu õigusega ja piirdus sellega, et ta tuvastas kuupäeva, mil jõustus õigusnorm, millega tunnistati kehtetuks vastuolus olev õigusnorm, mille osas Euroopa Kohus oli täpsustanud, et sellest kehtetuks tunnistamisest piisab.

(vt punktid 40-42)
8.

Tühistamishagi — Füüsilised või juriidilised isikud — Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid — Komisjoni otsus, milles ametliku uurimise tulemusel tuvastatakse, et riigiabi on siseturuga kokkusobiv — Hagi, mille on esitanud ühendus, kellel oli aktiivne roll nimetatud menetluses — Ebapiisavus kaebeõiguse tunnustamiseks — Vastuvõetamatus (ELTL artikli 108 lõiked 2 ja 3 ning ELTL artikli 263 neljas lõik) (vt punktid 74 ja 75)
5.

Tühistamishagi – Füüsilised või juriidilised isikud – Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid – Nõukogu otsus niisuguse lepingu sõlmimise kohta kolmanda riigiga, mis ei too nimetatud riigi kontrolli all oleva territooriumi suhtes kaasa õiguslikke tagajärgi, sest sel riigil ei ole kõnealuse territooriumi üle rahvusvaheliselt tunnustatud suveräänset võimu – Niisuguse rühmituse esitatud hagi, keda tunnustatakse kõnealusel territooriumil elava rahva esindajana ja kes osaleb läbirääkimistes, mida Ühendatud Rahvaste Organisatsioon viib läbi, et kindlaks määrata selle territooriumi staatus – Vastuvõetamatus (ELTL artikli 263 lõik 4; Ühenduse ja Maroko vaheline partnerlusleping ja 2013. aasta protokoll) (vt punktid 69–71)
162

Hankemenetlusi puudutavates kohtuvaidlustes tuleb seega asuda seisukohale, et kui pakkuja, kelle pakkumus on tagasi lükatud, suudab tõendada, et esineb eriti arvestatav fumus boni iuris, ei saa temalt nõuda, et ta tõendaks, et tema ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata jätmine võiks talle tekitada korvamatu kahju, kuna vastasel juhul kahjustataks ülemäära ja põhjendamatult tõhusat kohtulikku kaitset, mis on talle tagatud põhiõiguste harta artikliga 47. Niisugune fumus boni iuris on olemas, kui on välja toodud piisavalt ilmne ja tõsine rikkumine, mille tagajärgede tekkimist või edasikestmist tuleb võimalikult kiiresti takistada, välja arvatud juhul, kui asjassepuutuvate huvide kaalumise tulemusel ei leita lõpuks vastupidist. Neil erandlikel asjaoludel piisab kiireloomulisuse tingimuse täitmiseks ainult selle kahju olulisuse tõendamisest, mis vaidlustatud otsuse täitmise peatamata jätmisega tekitataks, arvestades vajadust välistada sedalaadi rikkumise tagajärgede tekkimine.
18

Kodukorra I jaotise 5. peatükis „Keeled” sisalduva artikli 35 lõike 2 punkti c kohaselt võib Üldkohus ühe poole taotluse korral siiski lubada pärast vastaspoole ärakuulamist kasutada kogu menetluse vältel või osaliselt kohtumenetluse keelena muud kodukorra artikli 35 lõikes 1 nimetatud keelt. Sellega seoses on Üldkohus juba asunud seisukohale, et menetluskeele kasutamise reeglist erandi tegemiseks tuleb seda taotlust üksikasjalikult ja konkreetselt põhjendada (kohtumäärus, 13.5.1993, T‑74/92: Ladbroke Racing vs. komisjon, EKL EU:T:1993:41, punkt 14), eriti kui selle taotluse on esitanud hageja ise (kohtumäärus, 24.1.1997, T‑121/95: EFMA vs. nõukogu, EKL, EU:T:1997:6, punkt 10).
19

Oma tühistamisnõude põhistamiseks esitab hageja viis väidet: esimene väide, et on rikutud töötajate õigust olla ettevõttes informeeritud ja ära kuulatud, nagu on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 27; teine väide, et on rikutud omandatud õiguste austamise põhimõtet, õigusnormide kaasajalise käsitluse valdkonna põhimõtteid ja õiguskindluse põhimõtet; kolmas väide, et on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet; neljas väide, et on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, ja viies väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
51

Esiteks tuleb seoses traditsiooniliste omavahendite summa, nende käsutusse andmise viisi ja võimaliku viivise maksmisega seoses rõhutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on liidu omavahendite kindlaks määramise kohustus, nende ette nähtud tähtaja jooksul komisjoni arvele kandmise kohustus ja viivise maksmise kohustus omavahel lahutamatult seotud. Pealegi tuleb viivist maksta olenemata põhjusest, miks nimetatud vahendite komisjoni arvele kandmine viibis. Sellest tuleneb, et ei ole põhjust teha vahet juhul, kus liikmesriik määras omavahendid kindlaks, kuid ei kandnud neid arvele, ja juhul, kus ta jättis need alusetult kindlaks määramata, isegi kui puudub kindel tähtaeg (kohtuotsused, 16. mai 1991, komisjon vs. Madalmaad, C‑96/89, EKL, EU:C:1991:213, punkt 38, ja komisjon vs. Taani, eespool punkt 29, EU:C:2005:683, punkt 67).
17

Alles ebasoodsa otsuse peale, see tähendab nõukogu otsuse peale määrata liikmesriigile trahv, nagu see on sätestatud määruse nr 1173/2011 artikli 8 lõigetes 1 ja 5, saab viimane seega esitada hagi ELTL artikli 263 alusel, kusjuures vastavalt ELTL artiklile 261 annab kõnealuse määruse artikli 8 lõige 5 liidu kohtule selles valdkonnas täieliku pädevuse, mis võimaldab tal „määratud trahvi tühistada, trahvisummat vähendada või suurendada”. Nõukogu sellisele otsusele eelnenud meetmete, alustades komisjoni uurimise algatamiseks võetud meetmetest, võimalikule õigusvastasusele saab seega tugineda alles eespool nimetatud hagi raames (vt selle kohta kohtuotsused, 7.4.1965, Weighardt vs. Euratomi Komisjon, 11/64, EKL, EU:C:1965:38, ja IBM vs. komisjon, punkt 13 eespool, EU:C:1981:264, punkt 12; kohtumäärus Schneider Electric vs. komisjon, punkt 12 eespool, EU:T:2006:34, punkt 45). Vastupidi Hispaania Kuningriigi seisukohale saab seega alles selles staadiumis vajaduse korral hinnata enne 13. detsembrit 2011, see tähendab enne määruse nr 1173/2011 jõustumist toimunud asjaolusid puudutava komisjoni uurimise õiguslikku alust.
48

Seega on faktilised asjaolud käesolevas kohtuasjas teistsugused kui kohtuasjas, milles on tehtud eespool punktis 30 viidatud kohtuotsus Codorniu vs. nõukogu, (EU:C:1994:197). Nimetatud kohtuasjas oli hageja nimelt individualiseeritud asjaolu tõttu, et talle kuulus kaubamärk „Grand Crémant de Codorniu” ja asjassepuutuv määrus takistas tal selle kasutamist, kuna jättis õiguse kasutada nimetust „crémant” ainult Prantsusmaa ja Luksemburgi tootjatele. Euroopa Kohus rõhutas, et see asjaolu eristas hagejat kõigist teistest ettevõtjatest (kohtuotsus Codorniu vs. nõukogu, punkt 30 eespool, EU:C:1994:197, punktid 21 ja 22). Ent käesolevas kohtuasjas ei ole tegemist kaubamärgi kasutamisega, mis juba oma olemuselt on tingimata isiklikku laadi, vaid väidetava õigusega tegutseda audiitorina töötavate isikute kutseühingu liikmetest koosneva kutseorganisatsiooni järelevalve all. Selline õigus, isegi kui eeldada, et see on tõendatud, ei erista hagejat kuidagi teistest nimetatud kutsealal tegutsevatest ettevõtjatest, kes vaatavad läbi avaliku huvi üksuste raamatupidamisaruandeid.
3

Vaidlustatud suuniste joonealune märkus nr 84, mis on lisatud suuniste punkti 185 eelviimase lause lõppu, on sõnastatud järgmiselt: „Komisjon leiab, et ohustatud on sektorid, mille kaubavahetuse intensiivsus ELi tasandil on 10%, kui sektori elektritarbimise intensiivsus ELi tasandil on 10%. Lisaks esineb sarnane oht sektorites, mille kaubavahetuse intensiivsus on küll väiksem, kuid siiski vähemalt 4%, ning mille elektritarbimise intensiivsus on vähemalt 20%, või mis on majanduslikult sarnased (nt asendatavuse tõttu). Samuti on ohus sektorid, mille elektritarbimise intensiivsus on veidi madalam, kuid vähemalt 7%, ning mille kaubavahetuse intensiivsus on väga suur, st vähemalt 80%. Abikõlblike sektorite loetelu koostamisel on sellest lähtutud. Loetellu on lisatud ka sektorid, mis on loetletud sektoritele majanduslikult sarnased ning toodavad asendatavaid tooteid (terase-, kergmetallide ja värviliste metallide valu, […] sorteeritud materjalide taaskasutamine, […]).”
35

Järelikult leiab Üldkohus, et kuna puuduvad igasugused tõendid, mis näitaksid, et need menetlusse astuja esindaja erinevad sõidu- ja elamiskulud on tegelikult kantud vastavas summas, ei ole võimalik hagejalt neid kulusid menetlusse astuja kasuks välja mõista ja tuleb asuda seisukohale, et selles osas hüvitamisele kuuluvad kulud puuduvad.
20

Pooled täitsid need nõuded ette nähtud tähtaja jooksul. Komisjon ja nõukogu leidsid vastavalt 9. juuni ja 22. juuni 2016. aasta kirjas, et neil ei ole vastuväiteid sellele, kui Üldkohus tuvastab omal algatusel, et puudub vajadus asjas otsus teha. Üldkohtu kantseleisse 23. juunil 2016 saabunud kirjas kinnitasid hageja esindajad veel kord, et nad ei saa hagejalt enam juhiseid ning et neil asjaoludel ei saa nad esitada vastuseks Üldkohtu küsimusele oma seisukohti.
89

Selle kohta tuleb märkida – olenemata küsimusest, kas see kohtumäärus on käesolevas asjas Üldkohtule siduv –, et kuna kohtuasjas, milles tehti 16. juuli 2015. aasta kohtumäärus Yanukovych vs. nõukogu (T‑172/15, ei avaldata, EU:T:2015:569), esitatud hagi ja käesolevas asjas esitatud muutmisavaldus esitati samasugustel asjaoludel ja tingimustel, siis ei ole ühelgi juhul mingit põhjust ja ka hageja ei too esile ühtegi põhjust, miks peaks neid kahte olukorda erinevalt kohtlema. Vastupidi sellele, mida väidab hageja, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et hagi muutmine võrdub uue hagi esitamisega hagiavalduse vormis (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 80). Asjaolul, et hagejal polnud võimalik esitada oma seisukohta hagi vastuvõetavuse kohta kohtuasjas, milles tehti 16. juuli 2015. aasta kohtumäärus Yanukovych vs. nõukogu (T‑172/15, ei avaldata, EU:T:2015:569), ja asjaolul, et ta ei pidanud selle kohtuasja lõpetanud kohtumääruse edasikaebamist asjakohaseks, ei ole muutmisavalduse vastuvõetavuse hindamisel mingit tähtsust. Käesolevas asjas piirdub Üldkohus – sarnaselt sellega, mida ta tegi seoses hagiga, mis esitati kohtuasjas, milles tehti 16. juuli 2015. aasta kohtumäärus Yanukovych vs. nõukogu (T‑172/15, ei avaldata, EU:T:2015:569) – tõdemisega, et muutmisavaldus on esitatud surnud isiku nimel.
49

Niisuguse 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) tõlgendusega saab nõustuda üksnes juhul, kui Euroopa Kohus oleks selles kohtuotsuses otsustanud et Portugali Vabariigile ei saa määrata mingit karistusmakset. Samas ei ole see sugugi nii. Nimelt kinnitas Euroopa Kohus 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Üldkohtu hinnangu, mille too esitas 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127), mille kohaselt komisjon ei saa oma otsust karistusmakse arvutamise kohta põhjendada tõlgendusega, mis puudutab Portugali õiguse kooskõla direktiiviga 89/665, mida ei ole eelnevalt Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses läbivaatamiseks esitatud. Kui Euroopa Kohus kinnitas Üldkohtu hinnangu, siis asus ta ka seisukohale, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumine seisnes dekreetseaduse nr 48051 kehtetuks tunnistamata jätmises. Seevastu ei ole 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ega 29. märtsi 2001. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) vastuolus, et komisjon võib asuda seisukohale, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise lõppemise kuupäev on kõnealuse kehtetuks tunnistamise jõustumise kuupäev, st 30. jaanuar 2008. Seetõttu oli eespool punktides 30–34 viidatud põhjustel komisjonil õigus välja arvutada karistusmakse, mis tuleb tasuda ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest.
78

Need kaks asjaolu ei saa aga eristada õigusküsimust, mille üle Üldkohus on juba otsustanud 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) ning kohtuotsustes, mida on mainitud punktis 56 eespool, käesoleva kohtuasja teises väites ja kolmanda väite teises osas käsitletust, kuna neil ei ole mingit mõju õigusliku hinnangu andmiseks piisavalt kindla faktilise aluse olemasolu tingimustele. Need nimelt ainult kinnitavad 7. märtsi 2014. aasta kirja kehtivust ja hageja vastu piiravate meetmete võtmise väidetavat asjakohasust. Nimetatud kiri on seega ainus tõendiallikas, millega põhjendatakse puudutatud isikute nime kandmist loetelusse põhjendusel, et nende kohta on kindlaks tehtud, et nad „vastutavad“ riigivara omastamise eest, mida Üldkohus luges ebapiisavaks selleks, et asuda seisukohale, et nõukogu võiks ennast vabastada tõendamiskohustusest (vt selle kohta kohtuotsused, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu, T‑290/14, EU:T:2015:806, punktid 43–48, ja 28.1.2016, Stavytskyi vs. nõukogu, T‑486/14, EU:T:2016:45, punktid 43–47).