ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Liidetud kohtuasjad C‑387/15 ja C‑388/15

Hilde Orleans jt

versus

Vlaams Gewest

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Raad van State)

„Eelotsusetaotlus — Keskkond — Direktiiv 92/43/EMÜ — Elupaikade kaitse — Erikaitsealad — Natura 2000 ala „Schelde ja Durme estuaar Madalmaade piirist Gentini“ — Sadamaala arendus — Kaitseala suhtes avalduvate kava või projekti tagajärgede hindamine — Negatiivsete tagajärgede tekkimine — Hävinenud osale vastavat tüüpi ala eelnev arendamine, mis ei ole veel lõpule viidud — Lõpuleviimine pärast hindamist — Artikli 6 lõiked 3 ja 4”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 21. juuli 2016. aasta otsus

Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 – Erikaitsealad – Liikmesriikide kohustused – Hinnang projekti mõju kohta alale – Alal loodusliku elupaiga ala tulevase loomisega arvestamine – Väljajätmine – Asendusmeetme arendamise kvalifitseerimine – Tingimus

(Nõukogu direktiiv 92/43, artikli 6 lõiked 3 ja 4)

Direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kavas või projektis, mis ei ole otseselt seotud ühenduse tähtsusega ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, sisalduvaid meetmeid – mis näevad ette, et enne sellel alal asuva loodusliku elupaigatüübi negatiivset mõjutamist rajatakse edaspidi seda tüüpi ala, kuid mille lõplik elluviimine toimub pärast kõnealuse ala terviklikkusele tekkida võiva negatiivse mõju olulisuse hindamist – ei saa võtta arvesse selle hinnangu teostamisel. Nimetatud meetmeid saab pidada „asendusmeetmeteks“ sama artikli lõike 4 tähenduses vaid siis, kui täidetud on selles sättes ette nähtud tingimused.

Kava või projekti – mis ei ole otseselt seotud erikaitseala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik ja kahjustab selle terviklikkust – negatiivne mõju ei kuulu direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 3 kohaldamisalasse. Mis puudutab ka selle direktiivi artikli 6 lõiget 4, siis seda sätet kui erandit direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 3 teises lauses kehtestatud loa andmise kriteeriumist tuleb tõlgendada kitsalt ning seda on võimalik kohaldada üksnes pärast seda, kui kava või projekti mõju on analüüsitud vastavalt nimetatud lõikes 3 sätestatule. Et määrata kindlaks, millist laadi peavad olema võimalikud asendusmeetmed, peab asjaomasele alale põhjustatav negatiivne mõju olema täpselt kindlaks tehtud. Teadlikkus tagajärgedest seoses asjaomase ala kaitse-eesmärkidega on direktiivi artikli 6 lõike 4 kohaldamise vältimatu eeldus, sest niisuguse teabe puudumise korral ei saa hinnata ühtki selle erandsätte kohaldamise tingimustest. Võimalike üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjuste ja vähem kahjustavate alternatiivide olemasolu analüüs nõuab nimelt nende ning asjaomase kava või projektiga sellele alale põhjustatava negatiivse mõju kaalumist.

(vt punktid 59–61, 64 ja resolutsioon)
ELTL artikli 64 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav siseriiklike õigusnormide suhtes, mis kehtestavad selles sättes viidatud kapitali liikumistele sellise piirangu nagu põhikohtuasjas käsitletav maksu ümberarvutamise pikendatud tähtaeg, isegi kui see piirang on kohaldatav ka olukordades, mis ei ole seotud otseinvesteeringute, asutamise, finantsteenuste osutamise või väärtpaberite lubamisega turgudele.

Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et ELTL artikli 64 lõike 1 sõnastusest nähtub, et see säte kehtestab erandi ELTL artikli 63 lõikes 1 sisalduvast keelust, lubades „kohaldada“ kolmandate riikide suhtes 31. detsembril 1993 siseriikliku õiguse alusel kehtivaid piiranguid, mis käsitlevad kapitali liikumist seoses otseinvesteeringute, asutamise, finantsteenuste osutamise või väärtpaberite lubamisega kapitaliturgudele. Seega ei sõltu ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldatavus mitte selliseid piiranguid sisaldavate siseriiklike õigusnormide esemest, vaid nende tagajärjest. Seda sätet kohaldatakse juhul, kui asjaomased siseriiklikud õigusnormid seavad piirangu kapitali liikumistele, mis on seotud otseinvesteeringute, asutamise, finantsteenuste osutamise või väärtpaberite lubamisega turgudele. Järelikult ei takista asjaolu, et neid õigusnorme võidakse kohaldada ka muudes olukordades, ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldatavust asjaoludel, millele see viitab.

Teiseks kinnitab seda tõlgendust Euroopa Kohtu praktika. Nimelt tuleneb sellest praktikast, et selline kapitali liikumise piirang nagu välisriigist saadud dividendide ebasoodsam maksustamine kuulub ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldamisalasse osas, milles see puudutab osalusi, mis omandatakse eesmärgiga luua või säilitada püsivad ja otsesed majanduslikud sidemed aktsionäri ja asjaomase äriühingu vahel, võimaldades aktsionäril reaalselt osaleda äriühingu juhtimises või selle kontrollimises (kohtuotsus, 24.11.2016, SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et piirang kuulub ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldamisalasse otseinvesteeringuid puudutava kapitali liikumise piiranguna niivõrd, kui see puudutab mis tahes liiki investeeringuid, mida teevad füüsilised või juriidilised isikud ning mille eesmärk on luua või säilitada püsivad ja otsesed sidemed kapitali paigutava isiku ja ettevõtja vahel, kelle käsutusse kapital majandustegevuseks antakse (vt selle kohta kohtuotsus, 20.5.2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, punkt 102). Neist kohtuotsustest ja eelkõige neis sisalduvatest väljenditest „osas, milles“ ja „niivõrd, kui“ nähtub, et ELTL artikli 64 lõike 1 kohaldamisala ei sõltu siseriikliku piirangu konkreetsest esemest, vaid selle tagajärgedest kõnealuses sättes viidatud kapitali liikumistele.

(vt punktid 21, 22 ja 25 ning resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta, muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK, artikli 23 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav lepivad vahistamismäärust täitev õigusasutus ja vahistamismääruse teinud õigusasutus selle sätte alusel kokku uue üleandmispäeva, kui tagaotsitava üleandmine kümne päeva jooksul pärast nimetatud sätte kohaselt kokku lepitud esimest uut üleandmispäeva osutub selle isiku poolt korduvalt osutatud vastupanu tõttu võimatuks, kui need ametiasutused ei saanud seda vastupanu erakorraliste asjaolude tõttu ette näha ning selle tagajärgi üleandmisel ei saanud vaatamata kogu nimetatud ametiasutuste rakendatud hoolsusele ära hoida, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Raamotsuse 2002/584, muudetud raamotsusega 2009/299, artikli 15 lõiget 1 ja artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et kui raamotsuse artiklis 23 kindlaks määratud tähtajad on möödas, on need ametiasutused endiselt kohustatud kokku leppima uue üleandmispäeva.

(vt punkt 74 ja resolutsioon)
Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivi 93/42/EMÜ meditsiiniseadmete kohta, muudetud parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003, II lisa sätteid koostoimes selle direktiivi artikli 11 lõigetega 1 ja 10 ning artikli 16 lõikega 6 tuleb tõlgendada nii, et volitatud asutusel ei ole üldist kohustust viia läbi etteteatamata kontrollkäike, kontrollida tooteid ja/või hinnata tootja äridokumente. Kui aga esinevad kaudsed tõendid, mis viitavad sellele, et meditsiiniseade ei pruugi olla kooskõlas direktiivist 93/42 (muudetud määrusega nr 1882/2003) tulenevate nõuetega, peab see asutus võtma kõik vajalikud meetmed, et täita oma kohustused nimetatud direktiivi artikli 16 lõike 6 ja II lisa punktide 3.2, 3.3, 4.1–4.3 ja 5.1 alusel.

Direktiivi 93/42 (muudetud määrusega nr 1882/2003) tuleb tõlgendada nii, et volitatud asutuse sekkumise eesmärk EÜ vastavusdeklaratsiooni menetluse raames on kaitsta meditsiiniseadmete lõplikke adressaate. Tingimused, mille korral nimetatud direktiiviga sellele asutusele pandud kohustuste süüline rikkumine sellise menetluse raames võib kaasa tuua selle asutuse vastutuse nende adressaatide ees, tulenevad liikmesriigi õigusest, tingimusel, et on järgitud võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.

Sellega seoses tuleb esmalt meenutada, et Euroopa Kohus on juba tõdenud, et asjaolust, et direktiiv paneb teatud asutustele järelevalvekohustused või et selle direktiivi eesmärkide seas on kahju saanud isikute kaitse, ei tulene tingimata, et selle direktiiviga soovitakse luua õigusi nendele pooltele, kui asutused oma kohustusi ei täida, ja seda eriti siis, kui direktiivis ei sisaldu ühtegi selget reeglit, millega neid õigusi antakse (vt selle kohta kohtuotsus, 12.10.2004, Paul jt, C-222/02, EU:C:2004:606, punktid 38–40). Ühtlasi tuleb märkida, et kuna direktiivis 93/42 ei mainitud kordagi volitatud asutuste lepinguvälise vastutuse tekkimise korda, siis ei saa järeldada, et selle direktiivi eesmärk on reguleerida tingimusi, mille korral meditsiiniseadmete lõplikud adressaadid võivad vajaduse korral taotleda hüvitist siis, kui need asutused on oma kohustusi süüliselt rikkunud.

(vt punktid 55 ja 56 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑289/15

Kriminaalmenetlus

järgmise isiku suhtes:

Jozef Grundza

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Krajský súd v Prešove)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus 2008/909/JSK – Artikkel 7 – Kahepoolse karistatavuse tingimus – Artikkel 9 – Mittetunnustamise või täideviimisest keeldumise põhjus, mille alus on kahepoolse karistatavuse puudumine – Täidesaatva riigi kodanik, kes on väljaandjariigis süüdi mõistetud ametiasutuse otsuse täitmata jätmise eest

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 11. jaanuar 2017

Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus 2008/909 vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes – Mittetunnustamise või täideviimisest keeldumise põhjus – Kahepoolse karistatavuse tingimus – Kontroll – Ulatus

(Nõukogu raamotsus 2008/909, mida on muudetud nõukogu raamotsusega 2009/299, artikli 7 lõige 3 ja artikli 9 lõike 1 punkt d)

Nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/909/JSK vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artikli 7 lõiget 3 ja artikli 9 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et kahepoolse karistatavuse tingimus on täidetud sellises olukorras, millega on tegemist põhikohtuasjas, kui faktilised asjaolud, mis on kajastatud väljaandjariigi pädeva asutuse kohtuotsuses, annaksid juhul, kui need oleksid aset leidnud täidesaatva riigi territooriumil, aluse kohaldada kriminaalkaristust selle riigi territooriumil.

(vt punkt 54 ja resolutsioon)
Määruse nr 1975/2006, millega kehtestatakse määruse nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta, artikli 10 lõikest 2 tuleneb, et liikmesriigid peavad korraldama kohapealsed kontrollid, et teha kindlaks, et kõnealuse toetuse saajad täidavad liidu ja siseriiklikes õigusnormides maaelu arengu toetusmeetmete kohta ette nähtud tingimused. Selle määruse artikli 14 lõige 2 paneb liikmesriikidele kohustuse korraldada kohapealseid kontrolle, mis hõlmavad kõiki toetusesaaja maksekohustusi ja kohustusi – sealhulgas neid, mis tulenevad siseriiklikust õigusest –, mida on võimalik kontrollkäigu ajal kontrollida.

Samas ei näe määrus nr 1975/2006 ette täpseid kontrollimeetodeid, mida liikmesriigid peavad kasutama, et kontrollida, kas maaelu arengu toetusmeetmete abikõlblikkuse kriteeriumid on täidetud.

Määruse nr 1975/2006 artikli 15 lõikes 2 on siiski täpsustatud, et need kontrollid viiakse läbi vastavalt määruse nr 796/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid, artiklitele 29, 30 ja 32, mis puudutavad vaid „pindalapõhiste“ toetuskavade ühtsete taotluste kohapealset kontrolli.

Seega ei ole määruse nr 796/2004 artikkel 35, mis puudutab „loomadega“ seotud meetmete kohapealseid kontrolle, kohaldatav selliste „pindalapõhiste“ meetmete kontrolli suhtes nagu vähem soodsate piirkondade hüvitiste toetuskava.

Isegi kui abi ja toetuste andmist käsitlevad liidu õigusnormid ei näe liikmesriikidele ette sõnaselget kohustust kehtestada sellised järelevalvemeetmed ja üksikasjalikud kontrollimeetodid, võib see kohustus – mõnikord ka kaudselt – tuleneda tõsiasjast, et kõnesolevate õigusnormide kohaselt peavad liikmesriigid seadma sisse tõhusa kontrolli- ja järelevalvesüsteemi.

(vt punktid 62, 63, 65–67, 70 ja 71)
Mis puudutab eelotsusetaotlust, mis käsitleb selle põhimõtte tõlgendamist, mille kohaselt riigil on lepinguväline vastutus talle süükspandavate liidu õiguse rikkumistega isikutele põhjustatud kahju eest, siis see põhimõte on liidu õiguskorrale omane. Kannatanutel on selle vastutuse tõttu õigus hüvitisele kolme tingimuse üheaegsel esinemisel ehk juhul, kui rikutud liidu õigusnorm annab neile õigusi, õigusnormi rikkumine on piisavalt selge ning rikkumise ja isikutele tekitatud kahju vahel on otsene põhjuslik seos. Samu tingimusi kohaldatakse liikmesriigi lepinguvälisele vastutusele kahju eest, mis on põhjustatud viimase astmena asja lahendava siseriikliku kohtu lahendiga, mis rikub liidu õigusnormi. Seetõttu kuulub riigi lepinguvälise vastutuse põhimõte Euroopa Kohtu tõlgendamispädevusse.

Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et kord, mille kohaselt liikmesriigil on lepinguväline vastutus liidu õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest, ei ole kohaldatav juhul, kui isikule on väidetavalt tekitatud kahju ELTL artiklis 49, 56 või 63 ette nähtud põhivabaduse väidetava rikkumise tõttu siseriiklike õigusnormidega, mida kohaldatakse vahet tegemata oma ja teiste liikmesriikide kodanike suhtes, kui olukorras, mille kõik asjaolud on liikmesriigisisesed, puudub igasugune seos põhikohtuasja eseme või faktide ja kõnealuste artiklite vahel.

Kui siseriiklik kohus on Euroopa Kohtu poole pöördunud seoses olukorraga, mille kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, ei saa Euroopa Kohus, ilma et siseriiklik kohus märgiks muud peale selle, et asjassepuutuvaid siseriiklikke õigusnorme kohaldatakse vahet tegemata selle liikmesriigi kodanike ja teiste liikmesriikide kodanike suhtes, asuda seisukohale, et põhivabadusi käsitlevate EL toimimise lepingu sätete tõlgendamiseks esitatud eelotsusetaotlus on siseriiklikule kohtule tarvilik tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks. Konkreetsed asjaolud, mis võimaldavad tuvastada seose sellise vaidluse eseme või faktide, mille kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, ja ELTL artikli 49, 56 või 63 vahel, peavad nimelt ilmnema eelotsusetaotlusest. Seetõttu peab niisuguse olukorra kontekstis, mille kõik asjaolud on üheainsa liikmesriigi sisesed, eelotsusetaotluse esitanud kohus teatama Euroopa Kohtule vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 sätestatud nõuetele, millistel põhjustel on tema menetluses olev vaidlus hoolimata selle puhtalt siseriiklikust laadist põhivabadusi käsitlevate liidu õigusnormidega seotud viisil, mis muudab eelotsusemenetluses taotletud tõlgenduse selle vaidluse lahendamise seisukohast vajalikuks.

(vt punktid 54, 55 ja 58 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑641/15

Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH

versus

Hettegger Hotel Edelweiss GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Handelsgericht Wien)

Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Direktiiv 2006/115/EÜ – Artikli 8 lõige 3 – Ringhäälinguorganisatsioonide ainuõigus – Üldsusele edastamine – Koht, kuhu pääsuks nõutakse üldsuselt sisenemistasu – Saadete edastamine hotelli numbritubadesse paigutatud telerite kaudu

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 16. veebruari 2017. aasta otsus –

Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115 – Kaitstud teoste rentimis- ja laenutamisõigus – Ringhääling ja edastamine üldsusele – Ringhäälinguorganisatsioonide ainuõigus – Üldsusele edastamine kohas, kuhu pääsuks nõutakse üldsuselt sisenemistasu – Mõiste – Saadete edastamine hotellitubadesse paigaldatud telerite kaudu – Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/115, artikli 8 lõige 3)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et tele- ja raadiosaadete edastamine hotellitubadesse paigaldatud telerite kaudu ei kujuta endast edastamist kohas, kuhu pääsuks nõutakse üldsuselt sisenemistasu.

Oluline on märkida, et nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 26–30 sedastas, ei ole numbritoa hind nagu toitlustusteenuse hindki mitte sisenemistasu, mida nõutakse konkreetselt tele- või raadiosaadete üldsusele edastamise eest, vaid see kujutab endast tasu peamiselt majutusteenuse eest, millele vastavalt hotelli kategooriale lisanduvad teatavad lisateenused, nagu numbritubadesse paigaldatud vastuvõtuseadmete kaudu tele- ja raadiosaadete edastamine, mis tavaliselt kuuluvad eristamatuna majutushinna sisse.

Seega, kuigi hotellitubadesse paigaldatud telerite ja raadiote kaudu signaali edastamine kujutab endast lisateenuse osutamist, mis mõjutab majutusasutuse taset ja sellest tulenevalt ka numbritoa hinda, nagu Euroopa Kohus märgib oma kohtuotsustes, 7.12.2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, punkt 44), ja 15.3.2012, Phonographic Performance (Ireland) (C‑162/10, EU:C:2012:141, punkt 44), siis uurides üldsusele edastamise fakti vastavalt direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses, ei saa järeldada, et seda lisateenust pakutakse kohas, kuhu pääsuks nõutakse üldsuselt sisenemistasu selle viimase direktiivi artikli 8 lõike 3 tähenduses.

Tele- ja raadiosaadete üldsusele edastamine hotellitubadesse paigaldatud telerite ja raadiote kaudu ei kuulu järelikult direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 3 ette nähtud ringhäälinguorganisatsioonide ainuõiguse kohaldamisalasse.

(vt punktid 24–27 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

versus

Hauptzollamt Bielefeld

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf)

Eelotsusetaotlus – Tolliliit ja ühine tollitariifistik – Tollimaksude tagasimaksmine – Määrus (EMÜ) nr 2913/92 (tolliseadustik) – Artikli 241 esimese lõigu esimene taane – Liikmesriigi kohustus näha ette viivise maksmine isegi juhul, kui pole pöördutud liikmesriigi kohtusse

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 18. jaanuari 2017. aasta otsus

Euroopa Liidu omavahendid – Impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmine või vähendamine – Maksukohustuslase poolt kehtetu dumpinguvastase määrusega kehtestatud tollimaksudena alusetult tasutud summad – Kohustus maksta õigussubjektidele, kellel on õigus tagasimaksmisele, vastavad intressid

(Nõukogu määrus nr 2913/92, artikkel 241)

Kui imporditollimaksud, sealhulgas dumpinguvastased tollimaksud makstakse tagasi seetõttu, et need nõuti sisse liidu õigust rikkudes – seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, lasub liikmesriikidel liidu õigusest tulenev kohustus maksta õigussubjektidele, kellel on õigus tagasimaksmisele, vastavad intressid, mida arvestatakse alates päevast, mil need subjektid tasusid tagasimakstavad maksud.

Sellega seoses tuleb küll märkida, et tolliseadustiku artikli 241 esimeses lauses on sätestatud, et impordi- või eksporditollimaksu ning tollimaksu tasumisega kaasnenud krediidiintresside või viiviste tagasimakstavalt summalt ei pea tolliasutused intressi maksma. Sellele vaatamata ei tähenda kõnealune säte kui selline, et põhikohtuasjas kõne all olevaga sarnases olukorras võivad siseriiklikud õigusaktid kehtivalt sätestada, et tagasimakstud imporditollimaksu summalt ei tule arvestada intressi selle maksu tasumisest kuni selle tagasimaksmiseni. Nimelt tuleneb nii tolliseadustiku artikli 241 kujunemisloost kui ka selle sätte kontekstist, et see ei ole kohaldatav sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas.

Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on liikmesriigi ametiasutuste ülesanne teha dumpinguvastased tollimaksud ette näinud määruse tühistamisest või kehtetuks tunnistamisest siseriiklikus õiguskorras omad järeldused; selle tagajärg on, et sellise määruse kohaselt tasutud dumpinguvastased tollimaksud ei tulenenud seadusest tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 tähenduses ning tolliasutused peavad need põhimõtteliselt selle sätte alusel tagasi maksma, kui sellise tagasimaksmise tingimused – muu hulgas tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 sätestatu – on täidetud (vt selle kohta kohtuotsused, 27.9.2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, punkt 67, ja 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon, C-419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 25).

(vt punktid 24–26, 34, 39 ja resolutsioon)
Nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/909/JSK vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil artikli 28 lõike 2 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas ainult neid kohtuotsuseid, mis on jõustunud enne asjaomase liikmesriigi määratud kuupäeva.

Seda tõlgendust kinnitab raamotsuse artikli 1 punktis a sätestatud termini „kohtuotsus“ määratlus. Asjaolu, et nii see artikkel kui ka artikli 28 lõige 2 näevad ette, et kõnealune kohtuotsus on „jõustunud“, rõhutab, et viimati nimetatud sätte kohaldamisel on eriti tähtis asjaolu, et see kohtuotsus ei ole enam vaidlustatav, ja järelikult on tähtis see kuupäev, mil kohtuotsus sellise staatuse sai. Peale selle tuleks raamotsuse 2008/909 artikli 28 lõikes 2 sisalduvaid mõisteid „kohtuotsus“ ja see kohtuotsus on „tehtud“ tõlgendada liidu territooriumil autonoomselt ja ühetaoliselt, kuivõrd nende mõistete ja seega selle sätte ulatus ei saa sõltuda väljaandjariigi ega täidesaatva riigi sisemisest kriminaalmenetlusest. Järelikult tuleb kõrvale jätta raamotsuse 2008/909 artikli 28 lõike 2 selline tõlgendus, mille kohaselt sõltub selle kohaldamine kuupäevast, mil kohtuotsus on asjaomase riigisisese õiguse tähenduses „tehtud“, olenemata kohtuotsuse jõustumise kuupäevast.

Mis puudutab lõpuks konteksti ja selle õigusaktiga taotletud eesmärke, mille osa on põhikohtuasjas käsitletav säte, siis olgu märgitud, et nagu sisuliselt nendib kohtujurist oma ettepaneku punktides 45–48, on raamotsuse 2008/909 artikli 28 lõige 2 erand raamotsuse artikli 28 lõikes 1 ette nähtud üldisest korrast, mis näeb ette, et pärast 5. detsembrit 2011 saadud kohtuotsuse tunnustamise ja karistuse täideviimise taotluste suhtes kohaldatakse eeskirju, mille liikmesriigid on selle raamotsuse alusel vastu võtnud. Selle üldise korra erandina tuleb esimesena nimetatud sätet tõlgendada kitsalt.

Kuid piirates nende juhtumite arvu, mille suhtes kohaldatakse jätkuvalt neid õigusakte, mis kehtisid juba enne raamotsuse 2008/909 jõustumist, ning suurendades seega nende juhtumite arvu, mis kuuluksid nende eeskirjade kohaldamisalasse, mille liikmesriigid on raamotsuse alusel vastu võtnud, tagab raamotsuse artikli 28 lõike 2 kitsas tõlgendamine nii, et see säte peab silmas ainult hiljemalt 5. detsembril 2011 jõustunud kohtuotsuseid, kõige paremini raamotsusega taotletud eesmärgi saavutamise. Raamotsuse artikli 3 lõike 1 kohaselt on see eesmärk võimaldada liikmesriigil selleks, et hõlbustada süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni, tunnustada kohtuotsust ja viia mõistetud karistus täide.

(vt punktid 27–31, 33 ja resolutsioon)