KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JEAN RICHARD DE LA TOUR

esitatud 28. aprillil 2022 ( 1 )

Kohtuasi C‑604/20

ROI Land Investments Ltd.

versus

FD

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus))

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Artiklid 17 ja 21 – Määrus (EL) nr 593/2008 – Kohaldatav õigus – Artikkel 6 – Tööandja ja töötaja vahel sõlmitud individuaalne tööleping – Selle töötaja ja kolmanda äriühingu vahel sõlmitud tagatisleping, mis tagab nende kohustuste täitmise, mis sellel tööandjal selle töötaja suhtes on – Sellel tagatislepingul põhinev nõue – Nõue töölepingu puhul – Mõiste „tööandja“ – Mõiste „majandustegevus või kutseala“ – Mõiste „tarbija“ – Riigisiseste kohtualluvuseeskirjade kohaldamise tingimused

I. Sissejuhatus

1. Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ( 2 ) artikli 6 lõiget 1, artikli 17 lõiget 1 ning artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i ja lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) ( 3 ) artikli 6 lõiget 1.

2. See taotlus on esitatud vaidluse raames, mille pooled on Saksamaal elav ja töötav FD ning äriühing ROI Land Investments Ltd (edaspidi „ROI Land Investments“), asukoht Kanada, ning mis puudutab selle äriühingu keeldumist rahuldada nende kahe osalise vahel sõlmitud tagatislepingu alusel FD töölepingu üleminekul tütarettevõtjale, R Swiss AG‑le (edaspidi „R Swiss“) FD töötasunõudeid selle pankrotis ettevõtja suhtes.

3. Et niisuguseid asjaolusid ei ole varem käsitletud – võrreldes asjaoludega, mis on olnud aluseks Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb kohtualluvust piiriülestes töölepinguid puudutavates vaidlustes, – tekkisid eelotsusetaotluse esitanud kohtul töötajaid ja tarbijaid kaitsvaid kohtualluvuseeskirju arvestades küsimused, kuidas tõlgendada mõistet „tööandja“ individuaalse töölepingu puhul ja mõistet „kutseala“ tarbijalepingu puhul, kusjuures nendest mõistetest ühe tõttu võib asi alluda Saksamaa kohtule.

4. Esitan allpool seega põhjused, mille tõttu leian peamiselt, et: – äriühing, kes on sõlminud töötajaga otsese huvi tõttu selle vastu, et töötaja töölepingut samasse kontserni kuuluva teise äriühinguga täidetakse nõuetekohaselt, lepingu, mis on selle töölepingu lahutamatu osa ning millega ta tagab eelkõige töötasu maksmise sellele töötajale, on samuti „tööandja“ määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jao tähenduses; – riigisiseses õiguses sätestatud kohtualluvuseeskirjad ei ole kohaldatavad, kui selle määruse artikli 21 lõike 2 kohaldamise tingimused on täidetud, ning – juhul kui vaidlus ei kuulu selle jao kohaldamisalasse, ei ole niisuguses olukorras töötaja nagu käsitletaval juhul tarbija Rooma I määruse ja määruse nr 1215/2012 tähenduses.

II. Õiguslik raamistik

A. Määrus nr 1215/2012

5. Viitan käesolevas ettepanekus määruse nr 1215/2012 põhjendustele 14, 15 ja 18.

6. Selle määruse artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud: „Kui kostja alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis, tehakse liikmesriigi kohtute pädevus kindlaks iga liikmesriigi oma õiguse kohaselt, kui artikli 18 lõikest 1, artikli 21 lõikest 2 ning artiklitest 24 ega 25 ei tulene teisiti.“

7. Selle määruse artikli 17 lõikes 1, mis asub määruse II peatüki 4. jaos „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“ on sätestatud: „Asjades, mis puudutavad lepinguid, mille isik on tarbijana sõlminud oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil, määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao alusel, ilma et see piiraks artikli 6 […] kohaldamist, kui tegemist on: […] c) […] lepinguga, mis on sõlmitud isikuga, kes tegeleb tarbija alalise elukoha liikmesriigis äri- või kutsetegevusega või kelle selline tegevus on mis tahes vahenditega suunatud nimetatud liikmesriiki või mitme liikmesriigi hulgas ka nimetatud liikmesriiki, ning kui leping kuulub sellise tegevuse raamesse.“

8. Selle määruse artiklis 18, mis paikneb samuti selles jaos, on lõikes 1 ette nähtud: „Tarbija võib algatada menetluse teise lepingupoole vastu selle liikmesriigi kohtutes, kus on nimetatud poole alaline elukoht, või, olenemata teise poole alalisest elukohast, selle paiga kohtutes, kus on tarbija enese alaline elukoht.“

9. Määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jagu „Kohtualluvus töölepingute puhul“ sisaldab muu hulgas selle määruse artikleid 20 ja 21. Artikli 20 lõikes 1 on sätestatud: „Töölepinguid puudutavates asjades määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt, ilma et see piiraks artikli 6 […] kohaldamist“.

10. Selle määruse artiklis 21 on nähtud ette: „1. Tööandja vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi kas: […] b) teises liikmesriigis: i) selle paiga kohtutesse, kus või kust kohast töötaja tavaliselt töötab, või selle paiga kohtutesse, kus ta viimati töötas, või […] 2. Tööandja vastu, kelle alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis, võib hagi esitada liikmesriigi kohtusse vastavalt lõike 1 punktile b.“

B. Rooma I määrus

11. Viitan käesolevas ettepanekus Rooma I määruse põhjendusele 7.

12. Rooma I määruses on artikkel 6 „Tarbijalepingud“, mille lõikes 1 on sätestatud: „Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 7 kohaldamist, on leping, mille füüsiline isik on sõlminud oma tegevus- või kutsealast välja jääval eesmärgil („tarbija“) teise isikuga, kes tegutseb oma tegevus- või kutsealal („kutseala esindaja“), reguleeritud selle riigi õigusega, kus on tarbija harilik viibimiskoht, tingimusel et kutseala esindaja a) teostab oma majandus- või kutsetegevust riigis, kus on tarbija harilik viibimiskoht, või b) kutseala esindaja suunab mis tahes viisil sellised tegevused kõnealusesse riiki või mitmesse riiki, mille hulka kuulub ka kõnealune riik, ning et leping jääb nende tegevuste raamesse.“

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

13. ROI Land Investments on kinnisvaraäriühing asukohaga Kanadas. FD, kelle elukoht on Saksamaal, tegutses alates 2015. aasta septembrikuust teenuse osutamise lepingu (service agreement) alusel ROI Land Investmentsi investorsuhete juhina (Deputy Vice President Investors Relations).

14. Kuna poolte arvates oli nende lepinguline suhe ebakindel, otsustasid nad selle „üle kanda“ asutatavale Šveitsi äriühingule, mis kavatseti luua müügitegevuseks Euroopas. ( 4 ) 2015. aasta novembrikuus sõlmitud kokkuleppe kohaselt lõpetasid nad teenuse osutamise lepingu (service agreement) tagasiulatuvalt. Kokkuleppele lisatud kirjas on märgitud, et FD allkirjastas selle tingimusel, et asutatava Šveitsi äriühingu puhul sõlmitakse samaväärne kokkulepe juhtimist puudutava lepingu sõlmimise kohta.

15. 15. jaanuaril 2016 võõrandati eelmisel päeval vastavalt Šveitsi õigusele asutatud R Swissi aktsiad ROI Land Investmentsi presidendile ja R Swissi tulevasele nõukogu esimehele. 2016. aasta aprillis andis tema need üle R D Canada Inc‑le, kes on ROI Land Investmentsi 100‑protsendiline tütarettevõtja.

16. FD sõlmis 12. veebruaril 2016 R Swissiga oma direktori tegevuse kohta kirjaliku töölepingu, millega määrati kindlaks talle tööleasumisel makstav summa ja tema töötasu summa. Samal päeval allkirjastasid FD ja ROI Land Investments dokumendi pealkirjaga „Patron agreement“, mis on osaliste valitud nimetuse kohaselt samaväärne väljend nagu „tagatisleping“ (edaspidi „tagatisleping“) ning mille sisu on järgmine: „§ 1 R ( 5 ) on asutanud tütarettevõtja R Swiss AG müügitegevuseks Euroopas. Direktor on selle ettevõtja tegevjuht. Kooskõlas sellega avaldab R järgmist: § 2 R võtab täieliku vastutuse R Swiss AG‑ga sõlmitud lepingutest tulenevate kohustuste täitmise eest, mis puudutavad selle direktori koostööd R Swiss AG‑ga.“

17. Selles tagatislepingus ei ole kohtualluvusklauslit ega klauslit, millega valitaks kohaldatav õigus. Tavapärane koht, kus FD R Swissi huvides tööd tegi, oli Stuttgart (Saksamaa).

18. R Swiss ütles FD töölepingu 11. juulil 2016 üles. Arbeitsgericht Stuttgart (Stuttgardi töökohus, Saksamaa), kelle poole FD pöördus, tuvastas 2. novembri 2016. aasta otsusega, et lepingu ülesütlemine on kehtetu. Ta kohustas ka R Swissi maksma FD‑le – nagu lepingus kokku lepitud – 255000 USA dollarit (USD) (ligikaudu 230000 eurot), mida oli hagejal õigus saada tööle asumisel, ja 212500 USA dollarit (ligikaudu 192000 eurot) töötasuna ajavahemiku eest 2016. aasta aprillist kuni augustini. R Swiss oma maksekohustust FD ees ei täitnud. 2017. aasta märtsi alguses alustati R Swissi varade suhtes Šveitsi õiguse alusel pankrotimenetlust. 2017. aasta mais lõpetati menetlus pankrotivara puudumise tõttu. ( 6 )

19. FD esitas siis Arbeitsgericht Stuttgartile (Stuttgardi töökohus) – keda ta pidas vähemalt määruses nr 1215/2012 tarbijalepingute alal sätestatud kohtualluvuseeskirjade alusel pädevaks – ROI Land Investmentsi suhtes tagatislepingu alusel nõude, et rahuldataks kõik tema töötasunõuded R Swissi vastu.

20. Arbeitsgericht Stuttgarti (Stuttgardi töökohus) otsuse, milles leiti, et rahvusvahelist kohtualluvust reguleerivate eeskirjade kohaselt ei allu asi talle, muutis ära Landesarbeitsgericht (liidumaa kõrgeim töökohus), kes lähtus sellest, et FD on tarbija.

21. Bundesarbeitsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) esitatud kassatsioonkaebuse raames tõstatab ROI Land Investments küsimuse, kas FD nõue allub vastavalt määrusele nr 1215/2012 rahvusvahelist kohtualluvust reguleerivate eeskirjade kohaselt Saksamaa kohtutele kas siis töölepingute alal või tarbijalepingute alal ette nähtud erieeskirjade alusel ning viimasel juhul küsimuse, kas FDd tuleb pidada „tarbijaks“ Rooma I määruse tähenduses, et teha kindlaks, kas tagatislepingu suhtes kohaldatakse Saksa materiaalõigust.

22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles küsimuses kõigepealt, et see tagatisleping on ühepoolselt siduv leping, mida võib Saksa õiguse kohaselt võrrelda käenduse või garantiiga, ning olenemata kohaldatavast õigusest on selge, et ROI Land Investmentsi vastutus R Swissi kohustuste täitmise eest ei ole piiratud viimase maksejõuetusega.

23. Seejärel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ROI Land Investments ei ole selle tagatise tõttu siiski samasuguses õiguslikus olukorras nagu tööandjast R Swiss ning et õigus anda FD‑le tema tegevuseks juhiseid oli R Swissi tegevdirektoril.

24. Lõpuks rõhutab see kohus vaidluse eripära, st et ilma tagatislepinguta ei oleks FD ja R Swissi vahel sõlmitud mingit töölepingut ning et töökohustused, mida FD täitis varem emaettevõtjas ROI Land Investments, ei muutunud seoses tema üleminekuga selle äriühingu tütarettevõtjale R Swiss, mis loodi müügitegevuseks Euroopas.

25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib ka, et selgitataks suhet määruse nr 1215/2012 sätete ja riigisisese õiguse vahel seepärast, et selle määruse artikli 6 lõikes 1 on tehtud reservatsioon, nimelt on märgitud, et kui selle määruse artikli 21 lõikest 2 ei tulene teisiti.

26. Lisaks soovib Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) määruse nr 1215/2012 tarbijalepingute alal kohaldatava artikli 17 lõike 1 tõlgenduse kohta teada saada, kas tagatislepingu võib kvalifitseerida lepinguks, mille kassatsioonkaebuse esitaja sõlmis töötamiseks töötajana. Täpsemalt tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas mõiste „kutseala“ hõlmab ainult ettevõtlust.

27. Selles olukorras otsustas Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [määruse nr 1215/2012] artikli 6 lõiget 1 koostoimes artikli 21 lõikega 2 ja lõike 1 punkti b alapunktiga i tuleb tõlgendada nii, et töötaja võib esitada hagi juriidilise isiku vastu, kes ei ole tema tööandja ja kelle alaline asukoht määruse nr 1215/2012 artikli 63 lõike 1 tähenduses ei ole ühegi liikmesriigi territooriumil, kuid kes tagatislepingu alusel töötaja ees kolmanda isikuga sõlmitud töölepingust tulenevate nõuete eest otseselt vastutab, selle paiga kohtusse, kus või kust kohast töötaja kolmanda isikuga sõlmitud töölepingu alusel tavaliselt töötab, või selle paiga kohtusse, kus ta viimati töötas, kui ilma tagatislepinguta ei oleks töölepingut kolmanda isikuga sõlmitud? 2. Kas määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et reservatsioon seoses artikli 21 lõikega 2 ei luba kohaldada liikmesriigi riigisisese õiguse kohast kohtualluvuse eeskirja, mis võimaldab töötajal esitada hagi juriidilise isiku kui tööandja „õigusjärglase“ vastu, kes esimeses küsimuses kirjeldatud asjaoludel töötaja ees kolmanda isikuga sõlmitud töölepingust tulenevate nõuete eest otseselt vastutab, oma tavalise töökoha asukohajärgsesse kohtusse, kui sellist kohtualluvust määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 2 kohaselt koostoimes lõike 1 punkti b alapunktiga i ei esine? 3. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav ja vastus teisele küsimusele on jaatav: a) Kas määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kutseala“ hõlmab töötamist töölepingul põhineva töösuhte raames? b) Kas jaatava vastuse korral tuleb määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 tõlgendada nii, et tagatisleping, mille alusel juriidiline isik otseselt vastutab kolmanda isikuga sõlmitud töölepingust tulenevate töötaja nõuete eest, kujutab endast lepingut, mille töötaja on sõlminud oma kutsetegevuse eesmärgil? 4. Juhul kui eespool esitatud küsimustele antud vastustest nähtub, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade kohaselt allub asi eelotsusetaotluse esitanud kohtule: a) Kas [Rooma I määruse] artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kutseala“ hõlmab töötamist töölepingul põhineva töösuhte raames? b) Kas jaatava vastuse korral tuleb Rooma I määruse artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii, et tagatisleping, mille alusel juriidiline isik otseselt vastutab kolmanda isikuga sõlmitud töölepingust tulenevate töötaja nõuete eest, kujutab endast lepingut, mille töötaja on sõlminud oma kutsetegevuse eesmärgil?“

28. Kirjalikke seisukohti esitasid Euroopa Kohtule FD ja Euroopa Komisjon.

IV. Õiguslik analüüs

29. Bundesarbeitsgericht (kõrgeim töökohus) on esitanud Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse sellise hagi menetlemise raames, mille FD on esitanud äriühingu ROI Land Investments vastu, kelle asukoht ei ole liikmesriigi territooriumil. Saksamaa kohtute alluvust ei reguleeri riigisisene õigus, kui on täidetud üks määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõikes 1 sätestatud tingimus. Kuna FD on esitanud oma nõude lepingu alusel, mis tagab tema töötasunõuete maksmise ja on sõlmitud töösuhte raames, ning kuna madalama astme kohus, kelle poole pöörduti, asus seisukohale, et asi ei allu talle, leides, et FD on tarbija, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused keskendatud põhjendatult selles artiklis 6 viidatud määruse artikli 18 lõike 1 ja artikli 21 lõike 2 kohaldamisalale.

30. Nii soovib see kohus käesolevas kohtuasjas peamiselt teada, kas asi võib alluda Saksamaa kohtutele määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jaos sätestatud kaitsenormide kohaselt, mis käsitlevad individuaalseid töölepinguid, või selle peatüki 4. jaos sätestatud kaitsenormide järgi, mis käsitlevad tarbijalepinguid. Juhuks, kui selle jao mõni säte peaks olema kohaldatav, küsib see kohus, missugune on mõiste „tarbija“ ulatus Rooma I määruse raames, et teha kindlaks, kas selle tagatislepingu suhtes kohaldatakse Saksa materiaalõigust.

31. Need küsimused, mis puudutavad kahte määrust, millest üks käsitleb kohtualluvust ja teine lepingulisi võlasuhteid, õigustavad seda, et esitaksin mitu üldreeglit, millest mõnele on viidatud Euroopa Kohtu praktikas.

32. Esiteks kuna määrusega nr 1215/2012 tunnistati kehtetuks ja asendati määrus (EÜ) nr 44/2001 ( 7 ), kehtib Euroopa Kohtu tõlgendus selle viimase määruse sätete kohta ka määruse nr 1215/2012 suhtes, kui nende kahe liidu õigusakti sätteid võib pidada samaväärseteks ( 8 ).

33. Samuti on kohtualluvuseeskirjadega töölepingu alal, mille allikaks ei ole küll 1968. aasta Brüsseli konventsiooni algse redaktsiooni sätted, ( 9 ) kuid mis lisati 1989. aastal ning mis võeti siis üle ( 10 ) ja mida täiendati nii, et nendest sai 1968. aasta Brüsseli konventsiooni asendanud määruste eraldi jagu. Rahvusvaheliseks muudeti kohtualluvuseeskirjad nii tarbijalepingute kui ka töölepingute alal siiski määrusega nr 1215/2012. See eelotsusetaotlus asetub niisiis raamistikku, millega laiendati selle määruse artikli 18 lõikes 1 ja artikli 21 lõike 1 punktis b sätestatud kohtualluvuseeskirjade kohaldamist kolmandas riigis elavale või asuvale kostjale. ( 11 )

34. Lisaks tõlgendatakse Luganos 30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ja neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon ( 12 ) sätteid, mis on sisuliselt identsed määruse nr 1215/2012, määruse nr 44/2001 ja 1968. aasta Brüsseli konventsiooni sätetega, kooskõlas nende viimaste sätetega. ( 13 )

35. Lõpuks, nagu on täpsustatud Rooma I määruse põhjenduses 7, peaksid selle määruse sisuline reguleerimisala ja sätted olema määrusega nr 44/2001 kooskõlas ning kuna see määrus tunnistati kehtetuks ja asendati määrusega nr 1215/2012, laieneb see kooskõlalisus ka nimetatud viimati nimetatud määrusele. ( 14 )

36. Teiseks tuleb liidu õiguses määratlemata terminite tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel lähtuda nende tavakeele tähendusest, võttes arvesse terminite kasutamise konteksti ja nende sätete eesmärke, mille osa nad moodustavad. ( 15 ) Liidu õigusakti eri keeleversioonide lahknevuse korral tuleb asjaomast sätet tõlgendada, lähtudes selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, millesse see säte kuulub. ( 16 )

37. Kolmandaks kujutavad käsitletaval juhul kohaldatavad kohtualluvuseeskirjad, mis nüüd on sätestatud määruse nr 1215/2012 II peatüki 4. ja 5. jaos, endast erandeid selle määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud üldisest kohtualluvuseeskirjast, mille kohaselt allub asi kostja elukohaliikmesriigi kohtutele. Neid tuleb seega tõlgendada kitsalt ning tõlgendus ei tohi minna kaugemale määruses otseselt ette nähtud juhtudest, ( 17 ) ilma et see piiraks mitmesuguste seadusandja kindlaks määratud kohustuslike eesmärkide taotlemist. ( 18 )

38. See märgitud, hakkan üksikasjalikult analüüsima määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 ja artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i kohaldamise tingimusi eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimuste järjekorras, lähtudes põhikohtuasja konkreetsetest asjaoludest.

A. Kohtualluvus individuaalsete töölepingute puhul

39. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i ja lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et töötaja võib esitada hagi viimase paiga kohtusse, kust ta tavaliselt töötas, kui ta esitab selle isiku vastu, kelle elu‑ või asukoht ei ole liikmesriigi territooriumil ja kellega teda ei seo tööleping, kuid kes vastutab tagatislepingu kohaselt, millest töölepingu sõlmimine sõltus, otseselt nende kohustuste täitmise eest, mis tööandjal selle töötaja ees on.

40. Määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 punkt b on õigusnorm, millele on viidatud selle määruse artikli 21 lõikes 2, mis on vastavalt selle määruse artikli 6 lõikele 1 kohaldatav siis, kui tööandja ei ela või ei asu liikmesriigi territooriumil. Tegemist on seega sama määruse II peatüki 5. jao sättega, milles on määratud kindlaks kohtualluvuseeskirjad juhuks, kui kohtud peavad lahendama vaidlusi „töölepingute puhul“ olukorras, kus töötaja esitab hagi tööandja vastu.

41. Mõistet „töötaja“ määruse nr 1215/2012 tähenduses ei ole Euroopa Kohus veel määratlenud. ( 19 ) Tema kohtupraktikas on kindlaks määratud ainult töötaja ja tööandja suhte omadused.

42. Sellest tuleneb, et määruse nr 1215/2012 artiklis 20 kasutatud mõistet „tööleping“ tuleb tõlgendada autonoomselt, et tagada selle määrusega kehtestatud kohtualluvuseeskirjade ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides. ( 20 )

43. Euroopa Kohus leiab, et mõiste „tööleping“ eeldab alluvussuhte olemasolu töötaja ja tööandja vahel ( 21 ) ning töösuhte peamine tunnus on see, et isik teeb kindla aja jooksul teise isiku jaoks ja tema juhtimisel tööd, mille eest on tal õigus saada tasu. ( 22 )

44. Alluvussuhte olemasolu kohta on Euroopa Kohus täpsustanud, et seda tuleb hinnata igal konkreetsel juhul, lähtudes kõikidest andmetest ja asjaoludest, mis pooltevahelisi suhteid iseloomustavad, et teha kindlaks, kas formaalseid ja lepingulisi suhteid kõrvale jättes õigustab tegelik olukord seda, et pool, kelle vastu töötaja on hagi esitanud, kvalifitseeritakse „tööandjaks“. ( 23 )

45. Nende nõuete eesmärk on seega tavaliselt piiritleda ettevõtlus ja töötaja staatus. ( 24 ) Neid ei kehtestatud, et määrata kindlaks mõiste „tööandja“ piirid. ( 25 )

46. Euroopa Kohus on ka otsustanud, et töölepingutel on teatavad erisused, sest nendega luuakse kestev suhe, mis asetab töötaja ettevõtja või tööandja äritegevuse teatavasse korraldusse, ja need paigutuvad tegevuse asukohta, mis määrab kindlaks siduvate õigusnormide ja kollektiivlepingute sätete kohaldamise. ( 26 )

47. Põhikohtuasjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul selge, et FD ja ROI Land Investments ei olnud hetkel, kui nõue kohtule esitati, formaalselt seotud töölepinguga ning nende vahel ei olnud mingit alluvussuhet; ta leiab isegi, et „kui ka ROI Land Investmentsil oli võimalus avaldada R Swissi juhtimisele mõju, ei muuda see midagi“.

48. Mulle näib, et selle kohtu selgituste põhjal, mis puudutavad FD tegelikku olukorda ROI Land Investmentsi suhtes, ei ole siiski välistatud, et seda emaettevõtjat võib pidada tööandjaks määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 tähenduses.

49. Põhikohtuasja konkreetsed asjaolud näitavad taas, kui eripärane on mõiste „tööandja“ äriühingute kontsernis ( 27 ) ja et on oht asuda tavapäraste kriteeriumide põhjal seisukohale, et igas olukorras tuleb tuvastada üks ja ainus suhe töötaja ja tööandja vahel, kusjuures tööandja on isik, kelle huvides töötaja oma tööülesandeid täidab, kellel on juhtimispädevus ja kes maksab töötajale töötasu või teeb muu vastusoorituse.

50. Minu arvates tuleb arvesse võtta lepinguliste suhete kattumist või töölepingu peamiste elementide jaotust, mis võib esineda äriühingute kontsernis, ning kokkulepped, mida niisugune organisatsioon võib soodustada. ( 28 )

51. Käsitletaval juhul põhineb FD nõue ROI Land Investmentsi vastu selle äriühingu kohustusel täita FD tööandja R Swissi kohustusi, ilma milleta ei oleks FD samal päeval uut lepingut R Swissiga sõlminudki. ( 29 ) See kohustus võeti ilma nimetatud tööandja pankroti tingimuseta. Lisaks oli FD selle töösuhte raames kohustatud tegema konkreetselt sama tööd, mida ta tegi varem ROI Land Investmentsi huvides. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on juhtinud ka tähelepanu majanduslikule seosele lepingulise tööandja ja selle kolmanda isiku vahel. ( 30 )

52. Minu arvates tuleneb sellest, et õigused, millele FG tugineb ROI Land Investmentsi vastu nõuet esitades, tulenevad FD ja R Swissi vahel sõlmitud individuaalsest töölepingust. Et ROI Land Investmentsi samaaegne ja tingimusteta kohustus puudutab töösuhte ühte peamist elementi, nimelt FD töötasu, on see individuaalse töölepingu lahutamatu osa. ( 31 ) ROI Land Investments ei ole ainult tagaja, vaid teda võib määruse nr 1215/2012 artikli 20 alusel koostoimes artikliga 21 kvalifitseerida tööandjaks.

53. On vaja veel siiski analüüsida, mis võimaldaks põhikohtuasjas tuvastada töösuhte teise peamise omaduse olemasolu, nimelt töötaja kohustuse teha tööandjale tööd, mille eest ta saab töötasu. ( 32 )

54. Tuginedes sellele asjaolule, et töösuhtest tekkinud kohustused on rangelt vastastikused, võib piisata seisukohavõtust, et kõnesoleva tagatislepinguga, mis on töölepingu lahutamatu osa, asetatakse kõnealune kolmas isik faktilise tööandja olukorda. Teiste sõnadega, tagades nii töötajale töötasu maksmise, tegutseb see kolmas isik isikuna, kelle huvides tööd tehakse.

55. See lahendus, mis tuleneb ainult formaalsest seosest poolte kohustuste vahel töösuhte raames, ei tundu selle ulatust arvestades mulle aga täiesti piisav. Minu arvates tuleb arvesse võtta ka konteksti, milles need kohustused võeti.

56. Teen Euroopa Kohtule seega ettepaneku lähtuda sellest, et tagatisleping, mis on sõlmitud töölepingu suhtes kolmanda isikuga tööandja ja selle kolmanda isiku vastastikuse majandusliku sõltuvuse raames, ( 33 ) väljendab selle kolmanda isiku huvi selle lepingu täitmise vastu. Niisuguse kriteeriumi valis Euroopa Kohus juba 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsuses Pugliese ( 34 ).

57. Kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus, oli töösuhe – nagu ka käsitletaval juhul – ümber kujundatud äriühingute kontsernis ja kooseksisteerivate kohustuste kontekstis. Vaidluse ese oli reisi‑ ja majutuskulude tasumine töötajale, mida oli pärast töölepingu allkirjastamist kohustunud tegema esimene tööandja, ( 35 ) kelle alluvuses see töötaja enam ei töötanud. ( 36 )

58. Kohtuotsuses Pugliese leidis Euroopa Kohus, et „vaidlus puudutab individuaalset töölepingut“. ( 37 ) Olles täpsustanud, et tuleb selgitada välja, mil määral on olemas seos nende kahe töölepingu vahel, ( 38 ) otsustas ta, et kahe eri tööandjaga seotud töötaja võib esitada esimese tööandja vastu hagi selle paiga kohtule, kus ta töötab teise tööandja huvides, kui esimene tööandja on ise „teise lepingu sõlmimise hetkel huvitatud tööst, mida töötaja teeb teisele tööandjale paigas, mille on kindlaks määranud teine“. ( 39 )

59. Euroopa Kohus määras selle kriteeriumi kindlaks, et oleks täidetud töötaja sobiva kaitse eesmärk, millest lähtutakse, kui valitakse tihe seos vaidlustuse ja kohtu vahel, kes peab selle kohta seisukoha võtma. ( 40 ) Euroopa Kohus otsustas ka, et niisugune kriteerium on õiguskindluse, prognoositavuse ja korrakohase õigusemõistmise nõuete seisukohast rahuldav. ( 41 )

60. Mulle näib, et seda kriteeriumi, et töötaja suhtes kohustuse võtnud pool on huvitatud tööst, mida töötaja teeb, saab kohaldada laialt ( 42 ) ning see ei ole piiratud juhtumitega, mil on sõlmitud mitu töölepingut. Olen arvamusel, et selle kohaldamist saab laiendada juhtumile, mil tagatisleping on – nagu käsitletaval juhul – töölepingu lahutamatu osa. ( 43 ) Niisugune tõlgendus tundub mulle vastav põhimõtetele, mis määrati kindlaks kohtuotsuses Pugliese ja mida on kinnitatud taas määruses nr 1215/2012. ( 44 )

61. Võttes siiski arvesse asjaolu, et igal ettevõtjal kontsernis on teatav üldine ja kaudne huvi selle vastu, et kontserni iga töötaja teeb oma tööd hästi, teen ettepaneku määrata kindlaks selle kriteeriumi „huvi töö vastu, mida töötaja teeb“, teatav piir, mille põhjal määratletakse mõiste „tööandja“. Minu arvates peab see kolmanda isiku huvi olema otsene.

62. Käsitletaval juhul märgin, et ROI Land Investmentsil oli eelotsusetaotluse kohaselt „otsene huvi nende kohustuste täitmise vastu, mida hageja äriühingu R Swiss suhtes täitis“.

63. Seega võiks Euroopa Kohus nagu kohtuotsuses Pugliese kindlaks määrata selle huvi hindamise mõne üldkriteeriumi.

64. Selles otsuses täpsustas Euroopa Kohus, et „huvi olemasolu [töö vastu, mida töötaja teeb]“ ei tohi kontrollida kitsalt, lähtudes formaalsetest ja välistavatest kriteeriumidest, vaid seda tuleb hinnata üldiselt, võttes arvesse käsitletava juhtumi kõiki asjaolusid“. ( 45 ) Euroopa Kohus loetles mitteammendavalt erinevad tegurid, millest tuleb hindamisel lähtuda ( 46 ) ja mis tunduvad mulle ülekantavad kolmanda isiku huvile suhte vastu lepingupartnerist tööandjaga. Need põhilised tegurid on järgmised: – asjaolu, et nende kahe äriühingu vahel, kes töötajaga lepingu sõlmivad, valitseb orgaaniline või majanduslik seos; ( 47 ) – asjaolu, et varem kolmanda isikuga sõlmitud lepingu tühistamise või lõppemisel korral kavatseti sõlmida uus tööleping; ( 48 ) – asjaolu, et uue lepingu sõlmimist arvestades tühistati varasem leping; ( 49 ) – asjaolu, et lepingulise tööandja ja kolmanda isiku vahel eksisteerib leping, mis näeb ette raamistiku töötajaga sõlmitavate lepingute samaaegseks eksisteerimiseks; – asjaolu, et kolmas isik säilitab kaudselt juhtimispädevuse töötaja üle; ( 50 ) – asjaolu, et kolmas isik saab otsustada, kui kaua töötaja lepingulise tööandja juures töötab.

65. Mulle näivad asjakohased veel muudki tegurid, mis tulevad mõttesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatu tulemusena: – asjaolu, et kolmas isik on lepinguliselt vastutav lepingulise tööandja kohustuste täitmise eest, eriti töötaja nõudmisel, ilma igasuguste piiranguteta ( 51 ); – asjaolu, et seda laadi kohustused, mida töötaja täitis varasema lepingu kestel kolmanda isiku juhtimisel, lähevad pärast uue lepingu sõlmimist ilma muutusteta edasi ( 52 ); – asjaolu, et see töötaja on hoolimata varasema lepingu tühistamisest endiselt kohustatud tegema tööd sellele kolmandale isikule ( 53 ).

66. Lisan kõigi nende kriteeriumide kohta, et minu arvates ei ole mingit põhjust neid piirata juriidiliste isikutega. Ka füüsilised isikud võivad olla lepingulised tööandjad või asjast huvitatud tööandjad kontserni või üksikettevõtjate võrgu raames.

67. Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus nendest või teistest asjakohasematest kriteeriumidest lähtudes hindama, kas põhikohtuasja asjaolud võimaldavad tuvastada kolmanda isiku otsese huvi töötaja hea töö vastu samasse kontserni kuuluva teise isikuga sõlmitud töölepingu raames – huvi, millest võib järeldada, et selle kolmanda isiku võib kvalifitseerida tööandjaks määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 tähenduses.

68. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele eelotsuse küsimusele, et füüsilist või juriidilist isikut, kelle elu‑ või asukoht võib, kuid ei pruugi olla liikmesriigi territooriumil ning kellega töötaja ei ole sõlminud mitte oma töölepingut, vaid lepingu, mis on töölepingu lahutamatu osa ja mille kohaselt vastutab see isik selle eest, et täidetakse tööandja kohustused töötaja ees, kui tal on otsene huvi selle lepingu nõuetekohase täitmise vastu, võib pidada „tööandjaks“ määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 1 punkti b alapunkti i ja lõike 2 tähenduses.

B. Teatavates kohtualluvuseeskirjades ette nähtud erandlik kohtualluvus, kui kostja elu‑ või asukoht ei ole liikmesriigis

69. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et vaidlus ei kuulu määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jao kohaldamisalasse, tuleb selle määruse artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii, et tingimus, et kui selle määruse artikli 21 lõikest 2 ei tulene teisiti, välistab riigisiseste kohtualluvuseeskirjade kohaldamise.

70. Selles küsimuses märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud sama küsimust selle määruse II peatüki 4. jaos sätestatud kohtualluvuseeskirjade kohaldamise kohta – eeskirjad, mida käsitlevad kolmas ja neljas eelotsuse küsimus, ehkki probleem on sama.

71. Kui Euroopa Kohus peaks esimesele eelotsuse küsimusele vastama eitavalt sel põhjusel, et niisugust töölepingu suhtes kolmandat isikut nagu põhikohtuasjas ei saa pidada tööandjaks, ei kuulu vaidlus seega määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jao kohaldamisalasse. Järelikult tuleks eespool esitatud põhjustel kohaldada riigisiseseid kohtualluvuseeskirju.

72. Esiteks on need kohtualluvuseeskirjad vastavalt selle määruse artikli 6 lõike 1 sõnastusele, tõlgendatuna koostoimes selle põhjendusega 14, põhimõtteliselt kohaldatavad kostjate suhtes, kelle elu‑ või asukoht ei ole liikmesriigis.

73. Teiseks ei ole mõeldav, et liidu kohtualluvuseeskirjadel võiks olla väljaspool nende kohaldamisala blokeeriv toime riigisisestele õigusnormidele. Lisaks tooks ükskõik missugune teistsugune analüüs kaasa selle, et riigisisesed kohtualluvuseeskirjad muudetakse kõikidel juhtudel kohaldamatuks.

74. Seega võib eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele vastata nii, et juhul, kui määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõige 2 ei ole kohaldatav, tuleb selle määruse artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii, et riigisisesed kohtualluvuseeskirjad on kohaldatavad.

75. Teen siiski Euroopa Kohtule ettepaneku pöörata tähelepanu vastupidisele tõlgendusele, mille võib niisugusest üldiselt sõnastatud vastusest tuletada. Niisugust valvsust näib õigustavat eelotsusetaotluse esitanud kohtu viide Saksamaa õigusteooria kommentaaridele, millest tuleneb küsimus, kuidas suhestub määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõige 1 vaidlusi tarbija‑ ja töölepingute alal käsitlevate jagude sätetega. ( 54 )

76. Selle määruse artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud, et kui kostja alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis, tehakse liikmesriigi kohtute pädevus kindlaks iga liikmesriigi oma õiguse kohaselt, kui artikli 18 lõikest 1 ja artikli 21 lõikest 2 „ei tulene teisiti“. ( 55 ) Need artiklid paiknevad aga kummaski asjaomases jaos, st vastavalt pärast selle määruse artikli 17 lõiget 1 ja artikli 20 lõiget 1, mille kohaselt „määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt, ilma et see piiraks [määruse nr 1215/2012] artikli 6 […] kohaldamist“. ( 56 )

77. 1968. aasta Brüsseli konventsioonis ja määruses nr 44/2001 oli kasutatud samu termineid: „sous réserve de“ (kooskõlas) mõlema õigusakti artiklis 4 ning „sans préjudice de“ (ilma et see mõjutaks) vastavalt selle konventsiooni artiklis 13 ning selle määruse artiklites 15 ja 18. Kohtualluvuseeskirjad, mis näevad ette erandliku kohtualluvuse, seejärel selles määruses sätestatud normid, mis käsitlevad kohtualluvuse kokkulepet, pidid riigisisese õiguse kohaldamise välistama. ( 57 )

78. Tekib seega küsimus, kas nõrgemat poolt kaitsvate kohtualluvuseeskirjade lisamisel määrusesse nr 1215/2012 peab olema sama ulatus. On mitu võimalikku lähenemist.

79. Selle määruse artikli 5 sõnastusest, mille kohaselt võib isikute vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, hagi esitada teise liikmesriigi kohtusse üksnes II peatüki 2.–7. jaos sätestatud korras, ning mis erineb sama määruse kolmandates riikides elavate või asuvate kostjate suhtes kohaldatava artikli 6 lõike 1 sõnastusest, võib järeldada, et riigisiseseid kohtualluvuseeskirju võib kohaldada edasi lisaks määruses nr 1215/2012 sätestatud eeskirjadele. ( 58 )

80. Argumendina võib kasutada ka seda, et selle määruse artikli 21 lõikes 2 on sätestatud, et tööandja „vastu, kelle alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis, võib hagi esitada liikmesriigi kohtusse vastavalt lõike 1 punktile b“. ( 59 ) Töötajal on seega lihtsalt võimalus valida sellel määrusel põhineva kohtualluvuse ja riigisisesest õigusest tuleneva kohtualluvuse vahel. ( 60 )

81. Lähtudes määruse nr 1215/2012 põhjenduse 14 teisest lausest, mis käsitleb kohtualluvuseeskirju, mida tuleks selle määruse eesmärkidest olenevalt eelistada, ( 61 ) võib siiski ka väita, et selle määruse II peatüki 4. ja 5. jaos sätestatud kohtualluvuseeskirjad välistavad vahet tegemata riigisiseste õigusnormide kohaldamise, ehkki need võivad olla hagejale soodsamad. ( 62 )

82. Kaldun nõustuma selle analüüsiga, mis rajaneb määruse nr 1215/2012 ühtlusel, selle kokkulangevusel varasemate sätete ja nende eesmärkidega, mis võimaldavad seega kõrvaldada keeleversioonide lahknevustest tulenevad kahtlused.

83. Kõigepealt meenutan, et riigisisese õiguse välistamist, mis varem oli ette nähtud erandlikku kohtualluvust sätestavate kohtualluvuseeskirjade puhul, ( 63 ) on määruse nr 1215/2012 artikli 6 üldsätete raames, mis käsitlevad juhtumit, mil kostja elu‑ või asukoht ei ole liikmesriigis, laiendatud konkreetselt tarbijate ja töötajate huvides, säilitades samas riigisiseste kohtualluvuseeskirjade kohaldamise põhimõtte. ( 64 ) Minu meelest on seega tegemist selle põhimõtte eranditega.

84. Seejärel märgin, et määruse nr 1215/2012 jagudes, mis käsitlevad tarbijaid ja töötajaid, keda on nimetatud „nõrgemaks pooleks“, ( 65 ) on säilitatud võimalus ( 66 ) kohaldada teatavaid üldsätteid, sh selle määruse artiklit 6. Järeldan nende õigusnormide kombinatsioonist, et selle määruse artikkel 6 käsitleb ükskõik missuguse kolmandas riigis elava või asuva kostja üldjuhtumit ning et viide selles sättes sama määruse artikli 21 lõikele 2 määrab kindlaks eeskirjad, mida kohaldatakse erijuhtumil, mil töötaja esitab hagi tööandja vastu. Seega on seadusandja otsustanud, et riigisiseseid eeskirju kohaldatakse, kui kostja on töötaja.

85. Järelikult ei saa kalduda kõrvale põhimõttest, mille on valinud Euroopa Kohus ning mille kohaselt juhul, kui kohaldatakse määruse nr 1215/2012 II peatüki 5. jaos sätestatud kohtualluvuseeskirju, peab neil olema esimus riigisiseste kohtualluvuseeskirjade suhtes isegi juhul, kui viimased oleksid töötajale soodsamad, sest need ei ole mitte ainult konkreetsed, vaid on ka ammendavad. ( 67 )

86. Selles olukorras olen arvamusel, et on täidetud tsiviilkoostöö alal kohaldatavate määruste eesmärk ühtlustada kollisiooninormid kohtualluvuse kohta ning kohtualluvuseeskirjade prognoositavuse ja pädevate kohtute piiritlemise nõue asjaomaseid nõrgemaid pooli kaitsvates tingimustes, sest oletatavalt on need kohtualluvuseeskirjad kohaldatavad. ( 68 )

87. Kõikide nende kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et riigisiseste kohtualluvuseeskirjade kohaldamine on välistatud, kui on täidetud selle määruse artikli 21 lõike 2 kohaldamise tingimused.

C. Kohtualluvus tarbijalepingute puhul

88. Kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimusega tunneb eelotsusetaotluse esitanud kohus huvi, kas niisuguses olukorras töötaja – nagu käsitletaval juhul on hageja – võib tugineda kohtualluvuse kindlaksmääramisel tarbijaid kaitsvatele õigusnormidele.

89. Kolmas küsimus puudutab määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1. Neljas eelotsuse küsimus käsitleb Rooma I määruse artikli 6 lõiget 1. Nende ühine ese on lepingud, mille on sõlminud füüsiline isik „oma tegevus- või kutsealast välja jääval eesmärgil“.

90. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates tuleb ( 69 ) teha kindlaks, kas „kutseala“ nende õigusnormide tähenduses ei hõlma mitte ainult ettevõtlust, vaid ka töötamist töötajana.

91. Et Rooma I määruse esemeline kohaldamisala ja sätted peavad olema kooskõlas eelkõige kohtualluvust käsitlevate määrustega, ( 70 ) analüüsin kolmandat ja neljandat eelotsuse küsimust koos ning kõigepealt nende esimest ja siis teist osa. Mis puudutab määrust nr 1215/2012, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma kolmanda eelotsuse küsimuse esitanud juhuks, kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt. Kuna ma teen ettepaneku vastata sellele jaatavalt, on järgnev analüüs esitatud teise võimalusena.

1. Mõiste „majandustegevus või kutseala“ määruse nr 1215/2012 ja Rooma I määruse tähenduses

92. Oma kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse esimese osaga küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 ja Rooma I määruse artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „majandustegevus või kutseala“ hõlmab töötamist töösuhte raames.

93. Meenutan, et tegemist on tarbijat kaitsvate kohtualluvuseeskirjade kohaldamise ühe tingimusega. ( 71 ) Mõistet „majandustegevus või kutseala“ on raske tõlgendada seetõttu, et määruse nr 1215/2012 artikli 17 eri keeleversioonid ( 72 ) ei lange kokku ei selles määruses ega Rooma I määruse artikli 6 eri keeleversioonidega.

94. Prantsuskeelses versioonis ja osas teistes keeleversioonides on „tarbija“ määratletud määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 esimeses lauses nii, et see on isik, kes on sõlminud lepingu „oma majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil“, samas kui sama lõike punktis c on teine lepinguosaline see, „kes tegeleb äri- või kutsetegevusega“. ( 73 ) Seevastu saksakeelses versioonis ( 74 ) ja osas teistes keeleversioonides ( 75 ) on tarbija ja tema lepingupartneri tegevuse kohta kasutatud sama sõnastust. Teistest keeleversioonidest võib leida teistsuguseid väljendeid, ilma et tarbija ja kostja tegevuse määratlemisel oleks kasutatud samu termineid. ( 76 )

95. Lisaks ei vasta terminid, mida on kasutatud Rooma I määruse artikli 6 lõikes 1 tarbija ja kutseala esindaja suhte määratlemiseks, mitte alati määruse nr 1215/2012 artiklis 17 kasutatud terminitele. Näiteks on „professionnel“ (kutseala esindaja) prantsuskeelses versioonis määratletud väljendi „activité professionnelle“ (tegevus- või kutseala) abil, mitte väljendiga „activité commerciale et professionnelle“ (äri- või kutsetegevus) nagu selle määruse artikli 17 lõike 1 punktis c.

96. Selles olukorras tundub mulle, et kõnesolevate sätete tõlgendamisel tuleb lähtuda mõiste „tarbija“ määratlusest. ( 77 ) Euroopa Kohus meenutas hiljuti määruse nr 1215/2012 kohta, et „[…] ainult need lepingud, mis on sõlmitud väljaspool igasugust majandus- ja kutsetegevust ja vastavaid eesmärke ja nendest sõltumatult ning mille ainus eesmärk on eratarbimise käigus rahuldada üksikisiku isiklikke vajadusi, ( 78 ) kuuluvad nimetatud määruses seoses tarbija kui nõrgemaks peetava poole kaitsmisega ette nähtud erinormide kohaldamisalasse“. ( 79 )

97. Seega ei ole Euroopa Kohus oma väljakujunenud praktikas, mis põhineb algul 1968. aasta Brüsseli konventsioonis sätestatud tarbijat kaitsvate õigusnormide arengulool, teinud selget vahet olenevalt sellest, kas kutsetegevus on ettevõtlus või mitte. ( 80 )

98. FD väidab, et Saksamaa kohus on pädev sel põhjusel, et tagatisleping, mis on tema nõude aluseks, sõlmiti eesmärgil, mida võib pidada eesmärgiks, mis ei ole tema kutsetegevusega seotud. Töö töötajana kuulub mõiste „tarbija“ alla, sest töötajad kasutavad oma töötasu „omaenese vajaduste rahuldamiseks“.

99. Niisuguse loogika kohaselt tuleks sisse arvata aga ka teised kutseala esindajad, kes ei ole töötajad, näiteks käsitöölised, töösturid, põllumajandusettevõtjad või sõltumatud kaubamüüjad, kes kasutavad oma tulu oma igapäevaeluks samamoodi nagu töötajad oma töötasu. Lisaks, kui tarbija tarbib kaupu või teenuseid ja kasutab selleks oma töötasu, ei saa seda pidada tarbimise esemeks määruse nr 1215/2012 II peatüki 4. jao tähenduses.

100. Võib ka esitada ühe määruse süsteemi puudutava argumendi. Nimelt on liidu seadusandja tarbijate ja töötajate puhul ette näinud erinevad kohtualluvused. Tarbijate puhul ette nähtud kohtualluvuseeskirjade kohaldamisala laiendav tõlgendamine niisuguses olukorras ( 81 ) viiks selleni, et eiraksime seadusandja otsust määrata töötajate puhul kindlaks konkreetsed eeskirjad, mis ei võimalda neil pöörduda oma elukoha kohtusse nagu tarbijaid, eelistamaks seda, et kohus, kelle poole pöördutakse, asub töökoha lähedal.

101. Viimaseks lisan samamoodi nagu komisjon, et niisugust tõlgendust ei õigusta asjaolu, et puudub õigusnorm, mida kohaldataks olukorra suhtes, mida ei ole määruses nr 1215/2012 silmas peetud. ( 82 )

102. Teen Euroopa Kohtule seega ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse esimesele osale, et mõiste „majandustegevus või kutseala“ määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 ja Rooma I määruse artikli 6 lõike 1 tähenduses hõlmab töötamist töötajana töösuhte raames.

2. Niisuguse lepingu kvalifikatsioon, mis tagab töötajale tööandja kohustuste täitmise

103. Oma kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse teise osaga küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt Euroopa Kohtult, kas määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 ja Rooma I määruse artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõistesse „majandustegevus või kutseala“ kuulub ka tagatisleping, mille kohaselt on kolmas isik otseselt vastutav töötaja ees nende kohustuste täitmise eest, mis tulenevad tema tööandjaga sõlmitud töölepingust.

104. See küsimus on esitatud ainult juhuks, kui mõiste „majandustegevus või kutseala“ ei hõlma töötaja tegevust, mis võib õigustada seda, et asi allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade kohaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtule.

105. Kuna ma välistasin eespool niisuguse võimaluse, teen seega Euroopa Kohtule teise võimalusena ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et töötaja suhtes võetud kohustus – ehkki ühepoolne ( 83 ) –, mille eesmärk on tagada tema tööandja kohustuste täitmine, mitte rahuldada eravajadusi, on töölepinguga otseselt seotud. Seega ei ole see sõlmitud „väljaspool igasugust majandus- ja kutsetegevust ja vastavaid eesmärke ja nendest sõltumatult“. ( 84 )

106. Kuna käsitletaval juhul tuleb tagatislepingu sõlmimise asjaolude ja selle sisu tõttu asuda seisukohale, et see on töölepingu lahutamatu osa, ( 85 ) tuleks sellest järeldada, et see sõltub FD kutsetegevusest. Euroopa Kohtu otsuse, mis puudutab töölepingute väljajätmist direktiivi 93/13/EMÜ ( 86 ) kohaldamisalast, võib üle kanda. ( 87 )

107. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teise võimalusena eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse teisele osale, et tagatisleping, mis on töölepingu lahutamatu osa ja mille kohaselt on isik vastutav selle eest, et täidetakse tööandja kohustusi töötaja ees, kuulub mõistesse „majandustegevus või kutseala“ määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõike 1 ja Rooma I määruse artikli 6 lõike 1 tähenduses.

V. Ettepanek

108. Kõigi eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt: Esimese võimalusena: 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 21 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et füüsilist või juriidilist isikut, kelle elu‑ või asukoht võib, kuid ei pruugi olla liikmesriigi territooriumil ning kellega töötaja ei ole sõlminud mitte oma töölepingut, vaid lepingu, mis on töölepingu lahutamatu osa ja mille kohaselt vastutab see isik selle eest, et täidetakse tööandja kohustused töötaja ees, võib pidada „tööandjaks“, kui tal on otsene huvi selle lepingu nõuetekohase täitmise vastu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab selle otsese huvi olemasolu hindama kõikehõlmavalt, võttes arvesse käsitletava juhtumi kõiki asjaolusid. 2. Määruse nr 1215/2012 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et riigisiseste kohtualluvuseeskirjade kohaldamine on välistatud, kui on täidetud selle määruse artikli 21 lõike 2 kohaldamise tingimused. Teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et vaidlus ei kuulu määruse nr 1215/2012 artikli 21 lõike 2 kohaldamisalasse: 3. Määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „majandustegevus või kutseala“ hõlmab töötamist töötajana töösuhte raames. 4. Määruse nr 1215/2012 artikli 17 lõiget 1 ja määruse nr 593/2008 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tagatisleping, mis on töölepingu lahutamatu osa ja mille kohaselt on isik vastutav selle eest, et täidetakse tööandja kohustusi töötaja ees, kuulub mõistesse „majandustegevus või kutseala“.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2012, L 351, lk 1.

( 3 ) ELT 2008, L 177, lk 6. Edaspidi „Rooma I määrus“.

( 4 ) Eelotsusetaotluse sõnastuse kohaselt „viidi töösuhe“ – nagu tuvastas Landesarbeitsgericht (liidumaa kõrgeim töökohus, Saksamaa), ilma et ROI Land Investments oleks sellele vastu vaielnud – R Swissi „üle“ ainult „maksustamise optimeerimisega“ seotud põhjustel, ilma et oleks muutunud FD tegevus, milleks oli investorite otsimine oma kinnisvaraprojektideks Euroopa turul, sh Saksamaal.

( 5 ) Selle kohaselt, mida on tuvastanud eelotsusetaotluse esitanud kohus, on see ROI Land Investments.

( 6 ) Ei ole täpsustatud, kas FD puhul on täidetud tingimused selleks, et tema suhtes kohaldataks tagatissüsteemi, mis on Saksamaal kehtestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (kodifitseeritud versioon) (ELT 2008, L 283, lk 36) kohaselt.

( 7 ) Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).

( 8 ) Vt eelkõige 16. novembri 2016. aasta kohtuotsus Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika) ning tarbijalepingu puhul 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 38). Seda põhimõtet on meenutatud määruse nr 1215/2012 põhjenduses 34 määruste puhul, millega on asendatud 27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga (EÜT 1978, L 304, lk 1), 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga (EÜT 1982, L 388, lk 1) ning 26. mai 1989. aasta konventsiooniga (EÜT 1989, L 285, lk 1), edaspidi „1968. aasta Brüsseli konventsioon“.

( 9 ) Vt neid sätteid käsitleva kohtupraktika ja nende õigusloome arengu üksikasjaliku kirjelduse kohta Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L.G.D.J., Pariis, 2018 (6. kd), lk 457 jj, ning Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, Cambridge, 2015, lk 58–62.

( 10 ) Vt kokkulangevus 1968. aasta Brüsseli konventsiooni artikli 5 lõike 1, määruse nr 44/2001 artikli 19 ja määruse nr 1215/2012 artikli 21 vahel. Nende õigusnormide panoraamne ülevaade on kättesaadav järgmisel veebiaadressil: http://www.lynxlex.com/sites/default/files/files/Tableau%20panoramique%20de%20Bruxelles%20%C3%A0%20Lugano.pdf.

( 11 ) Näiteks võib töötaja selle määruse artikli 21 lõike 1 punkti b alusel esitada oma tööandja vastu hagi liikmesriigis selle paiga kohtutesse, kus töötaja tavaliselt töötab, või teatavate tingimuste täidetuse korral selle paiga kohtutesse, kus on töötaja tööle võtnud ettevõtte asukoht.

( 12 ) See konventsioon kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 1), edaspidi „Lugano II konventsioon“.

( 13 ) Vt selle kohta 30. septembri 2021. aasta kohtuotsus Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) Vt 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt (C‑168/16 ja C‑169/16, EU:C:2017:688, punkt 55) ning 8. mai 2019. aasta kohtuotsus Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, punkt 36).

( 15 ) Vt 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, punkt 22).

( 16 ) Vt eelkõige 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Personal Exchange International (C‑774/19, edaspidi „kohtuotsus Personal Exchange International, EU:C:2020:1015, punkt 27).

( 17 ) Vt konkreetemalt tarbijalepingute kohta 19. jaanuari 1993. aasta kohtuotsus Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika) ning kohtuotsus Personal Exchange International (punkt 24). Töölepingute kohta vt 22. mai 2008. aasta kohtuotsus Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 18 ) Vt näiteks 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus SOVAG (C‑521/14, EU:C:2016:41, punkt 37).

( 19 ) Vt ka sotsiaalkindlustust, töösuhteid ja rahvusvahelist eraõigust käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast tulenevate eri kriteeriumide hiljutist meeldetuletust kohtujurist Pikamäe ettepanekust kohtuasjas AFMB jt (C‑610/18, EU:C:2019:1010, punktid 41–55).

( 20 ) Vt selle kohta 25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 21 ) Alluvussuhte puudumise korral võib suhted poolte vahel kvalifitseerida teenuste osutamise lepinguks, mis kuulub määruse nr 1215/2012 artikli 7 lõike 1 punkti b teise taande kohaldamisalasse. Vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (C‑47/14, edaspidi „kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt, ECLI:EU:C:2015:574, punktid 51 ja 58). See säte on kohaldatav siiski ainult kostja suhtes, kes elab või asub liikmesriigi territooriumil.

( 22 ) Vt eelkõige 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 23 ) Vt 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, punktid 26 ja 27 ning seal viidatud kohtupraktika). Vt ka analoogia alusel 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Voogsgeerd (C‑384/10, edaspidi „kohtuotsus Voogsgeerd, EU:C:2011:842, punkt 62).

( 24 ) Vt kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (punkt 41). Vt lisaks mõiste „töötaja“ meenutust ELTL artikli 45 tähenduses kohtujurist Trstenjaki ettepanekus kohtuasjas Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, punkt 88) ning kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (punkt 41).

( 25 ) Vt võrdluseks kohtuotsus Voogsgeerd (punkt 65), milles Euroopa Kohus leidis 19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (EÜT 1980, L 266, lk 1; ELT 2005, C 169, lk 10) kohta, et „ametlikult tööandjana märgitud ettevõtjast erineva ettevõtja – kellel on esimese ettevõtjaga seosed – tegevuskohta võib kvalifitseerida „tegevuskohaks“, kui objektiivsete asjaolude põhjal võib järeldada, et tegelik olukord erineb lepingu sõnastusest ilmnevast olukorrast, ja seda ka siis, kui töötaja juhtimise õigust ei ole ametlikult sellele teisele ettevõtjale üle antud“.

( 26 ) Vt kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 27 ) Vt niisuguse püsiva seose otsimise kohta, mis asetaks töötaja selle äriühingu äritegevuse teatava korralduse raamesse, kohtuotsus Holterman Ferho Exploitatie jt (punkt 45). Vt ka näitena kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, punktid 104 ja 105).

( 28 ) Vt selle kohta kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511, punkt 38). Vt ka kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, punkt 109).

( 29 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 16 ja 24 ning 4. joonealune märkus.

( 30 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 14 ja 15.

( 31 ) Selles mõttes on tagatud ühtlus Rooma I määrusega, mille artikkel 8 määrab kindlaks töölepingu suhtes kohaldatava õiguse. Vt analoogia alusel seadusandja kindlaks määratud kriteeriumide kohaldamise tingimuste kohta kohtuotsus Voogsgeerd (punktid 44–51).

( 32 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 43.

( 33 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 50 ja 52.

( 34 ) C‑437/00, edaspidi „kohtuotsus Pugliese, EU:C:2003:219.

( 35 ) Vt kohtuotsus Pugliese (punktid 6 ja 10).

( 36 ) Töötaja oli sõlminud teineteise järel kaks töölepingut kahe tööandjaga. Esimene tööandja oli teise lepingu sõlmimisest täiesti teadlik ning oli nõustunud esimese lepingu peatamisega (selle kohtuotsuse punkt 13) selle töötaja üleviimise tõttu ametikohale teises äriühingus, milles sellel tööandjal oli 21‑protsendiline osalus (selle kohtuotsuse punkt 5).

( 37 ) Kohtuotsus Pugliese (punkt 15). Kohtuasjas Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511) esitatud ettepaneku punktis 44 on kohtujurist Jacobs analüüsinud järgmist küsimust: „[k]as vaidlus puudutab „töölepingu valdkonda?“.“ Punktis 45 ja sellele järgnevates punktides leidis ta, et seost töötaja ja kostja vahel ei tohiks eristada töölepingust 1968. aasta Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 1 tähenduses, hoolimata töötaja kostja huvides töötamise kohustuse peatamisest ning asjaolust, et vaidluse ese on muu lepingu täitmine kui algne tööleping. Ta asus eelkõige seisukohale, et asjaomased kohustused kujutavad endast „tervikut, mis on oma laadilt tööleping ja on selleks ka jäänud“, märkides, et selle lepingu säilitatud tagajärjed, näiteks kindlustusmaksete tasumine ja staaži tunnustamine on tööandja tüüpilised kohustused töötaja ees.

( 38 ) Vt kohtuotsus Pugliese (punkt 21).

( 39 ) Selle kohtuotsuse punkt 23. Kohtujuristi kursiiv.

( 40 ) Vt kohtuotsus Pugliese (punktid 17 ja 18). Vt selle kohta ka 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, punktid 23 ja 24 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 41 ) Vt kohtuotsus Pugliese (punkt 16).

( 42 ) Vt selle kohta kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Bosworth ja Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, punkt 109).

( 43 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.

( 44 ) Vt selle määruse põhjendused 15, 16, 18 ja 21. Vt analoogia alusel 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, punktid 34 ja 36).

( 45 ) Kohtuotsus Pugliese (punkt 24).

( 46 ) Kohtuotsus Pugliese (punkt 24).

( 47 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 14 ja 15.

( 48 ) Vt käsitletaval juhul selle ettepaneku punkt 14.

( 49 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 14.

( 50 ) Mida eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatu kohaselt käsitletaval juhul ei ole. Vt käesoleva ettepaneku punkt 47 koostoimes punktiga 49.

( 51 ) Vt käsitletaval juhul käesoleva ettepaneku punktid 16 ja 24.

( 52 ) Vt käsitletaval juhul selle ettepaneku punkt 24.

( 53 ) Vt käesoleva ettepaneku 4. joonealuses märkuses meenutatud kaalutlused.

( 54 ) Vt selle kohta ka Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L.G.D.J., Pariis, 2018 (6. kd), lk 464 ja 167. joonealune märkus.

( 55 ) Tegemist on sama terminiga, mida on kasutatud määruse nr 1215/2012 artiklis 4.

( 56 ) Kohtujuristi kursiiv. Vt ka sama sõnastuse erinevus saksa‑, inglis‑ ja poolakeelses versioonis.

( 57 ) Märgin siiski, et nii määruses nr 44/2001 kui ka määruses nr 1215/2012 on nendes artiklites samad terminid hispaaniakeelses („sin perjuicio“), taanikeelses („jf. dog“), itaalikeelses („salva/fatto salvo“), hollandikeelses („onverminderd“), portugalikeelses („sem prejuízo“) ja rootsikeelses versioonis („om inte annat“).

( 58 ) Vt selle kohta Garcimartín Álferez, F. J. ja Sánchez Fernández, S., „El nuevo reglamento Bruselas I: qué ha cambiado en el ámbito de la competencia judicial“, Revista Española de Derecho Europeo, Marcial Pons Ediciones Jurídicas y Sociales, Madrid, nr 48, 2013, lk 3–6, ning Pohl, M., „Die Neufassung der EuGVVO – im Spannungsfeld zwischen Vertrauen und Kontrolle“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), Verlag Ernst und Werner Gieseking GmbH, Köln, vol. 2, 2013, lk 109–111).

( 59 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 60 ) Vt Nord, N. „Refonte du règlement „Bruxelles I“ et protection du travailleur“, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariis, nr 52, 2014, lk 3, punkt 19.

( 61 )

( 62 ) Vt selle kohta Nord, N., „Refonte du règlement „Bruxelles I“ et protection du travailleur“, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariis, nr 52, 2014, lk 3 ja 4, punkt 20. Eeskirjade kohta töölepingu valdkonnas vt Cuniberti, G., „La réforme du Règlement Bruxelles I“, Droit et procédures – EJT, Dalloz, Pariis, nr 2, 2013, punkt 37.

( 63 ) Vt selle kohta P. Jenard’i aruanne, mis puudutab 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1979, C 59, lk 1), eriti lk 21. Edaspidi „Jenard’i aruanne“.

( 64 ) Vt selle sätte tekkeloo kohta eelkõige Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M.‑É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L.G.D.J., Pariis, 2018 (6. kd), lk 137.

( 65 ) Selle määruse põhjendus 18.

( 66 ) See termin on pärit M. P. Jenard’i aruandest, viidatud eespool, lk 33.

( 67 ) Vt selle kohta 22. mai 2008. aasta kohtuotsus Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, punkt 18) ning 25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 68 ) Vt selle kohta ka Nord, N., „Refonte du règlement „Bruxelles I“ et protection du travailleur“, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariis, nr 52, 2014, lk 3 ja 4, punkt 20, ning Cuniberti, G., „La réforme du Règlement Bruxelles I“, Droit et procédures – EJT, Dalloz, Pariis, nr 2, 2013, punkt 37. Vt ka Temming, F. ja Glatz, P., „Vorlagen an den EuGH, Arbeitsrecht, Haftung aus Arbeitsvertrag/Rechtsnachfolger“, Zeitschrift für europäisches Sozial- und Arbeitsrecht (ZESAR), Erich Schmidt Verlag, Berliin, nr 5/6, 2021, lk 230, eriti lk 232.

( 69 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 26 ja 74. joonealune märkus.

( 70 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 35.

( 71 ) Vt 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika) ning kohtuotsus Personal Exchange International (punkt 27).

( 72 ) Määruse nr 44/2001 artikkel 15 oli sõnastatud samamoodi. Vt selle kohta kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Personal Exchange International, eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused, mida tekitas sloveenikeelne versioon (selle kohtuotsuse punkt 21).

( 73 ) Kohtujuristi kursiiv. Sama dihhotoomia eksisteerib hispaania‑ ja itaaliakeelses versioonis.

( 74 ) Nendes kahes sättes esineb väljend „berufliche oder gewerbliche Tätigkeit“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu täpsustuste kohaselt on selle väljendi tõlgendamise raskus tingitud termini „gewerblich“ lisamisest terminile „beruflich“, mis on väga laia tähendusega. Sellest võib järeldada, et silmas peetakse ainult ettevõtlust või tegutsemist vaba elukutse esindajana.

( 75 ) Vt näiteks poolakeelses versioonis („zawodową lub gospodarczą“) või portugalikeelses versioonis („atividade comercial ou profissional“). Taanikeelses versioonis on kasutatud ainult ühte terminit („erhvervsmæssige virksomhed“), kuid samuti ühtlaselt kaks korda.

( 76 ) Vt näiteks ingliskeelses versioonis („trade or professioon“/„commercial or professional activities“), hollandikeelses versioonis („bedrijfs of beroepsmatig“/„commerciële of beroepsactiviteiten“) või rootsikeelses versioonis („affärsverksamhet eller yrkesverksamhet“/„kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet“).

( 77 ) Märgin, et keeleversioonides, mida ma analüüsisin, tähistab termin „tarbija“ isikut, kes ainult kasutab kaupa või teenust. Seega on tarbija vastupidises olukorras töötajale, kes toodab kaupu või osutab teenuseid oma tööandja huvides. Vt selle kohta kohtuotsus Personal Exchange International (punkt 38).

( 78 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 79 ) 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samade kriteeriumide meenutuseks, osaliselt üldises sõnastuses, mis puudutab määruse nr 44/2001 artikleid 15–17, kohtuotsus Personal Exchange International (punktid 29–31 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 80 ) Vt P. Schlosseri aruanne, mis käsitleb konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning protokolliga, mis käsitleb konventsiooni tõlgendamist Euroopa Kohtus (EÜT 1979, C 59, lk 71) (eriti lk 118, punkt 153) ning 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 81 ) Vt võrdluseks kohtuotsus Personal Exchange International, mis käsitleb pokkerimängulepingut, mille sõlmis internetis isik, kes saab korrapäraselt suuri tulusid.

( 82 ) Selles küsimuses on eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutanud, et kehtiva õiguse hetkeseisus ei oleks määruse nr 1215/2012 põhjendustes 14 ja 18 sõnastatud nõrgema poole kaitse eesmärk täidetud, kui nõustutakse sellega, et äriühingute kontsernis töötajale tuuakse põhjuseks tema töösuhe, miks ei saa tema suhtes kohaldada tarbijate suhtes kohaldatavaid kohtualluvuseeskirju, või vastupidi, niisuguse töösuhte puudumine, et õigustada seda, miks ei ole kohaldatavad samuti selles määruses töötajate huvides sätestatud eeskirjad.

( 83 ) Vt analoogia alusel 14. mai 2009. aasta kohtuotsus Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, punkt 51).

( 84 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 96.

( 85 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 52.

( 86 ) Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).

( 87 ) Vt 21. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Pouvin ja Dijoux (C‑590/17, EU:C:2019:232, punkt 32).