Esialgne tõlge

KOHTUJURISTI ETTEPANEK

GIOVANNI PITRUZZELLA

esitatud 14. juulil 2022( )

Kohtuasi C‑682/20 P

Les Mousquetaires,

ITM Entreprises SAS

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Konkurents – Keelatud kokkulepped – Haldusmenetlus – Komisjoni kontrolli määramise otsus – Määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 õigusvastasuse vastuväide – Väidetav tõhusa õiguskaitsevahendi puudumine kontrolliotsuse täitmise tingimuste vastu – Komisjoni otsus koguda ja kopeerida sidevahendites ja andmekandjatel olevaid andmeid, mis sisaldavad nende seadmete kasutajate eraelu puudutavaid andmeid – Apellantide taotluse saada asjaomased andmed tagasi tagasilükkamine – Tühistamishagi





1. Oma apellatsioonkaebuses paluvad Les Mousquetaires SAS (edaspidi „LM“) ja ITM Entreprises SAS (edaspidi „ITM“ või „Intermarché“ ja koos LM-iga „apellandid“) osaliselt tühistada Üldkohtu 5. oktoobri 2020. aasta otsuse Les Mousquetaires ja ITM Entreprises vs. komisjon (T‑255/17, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2020:460), millega Üldkohus jättis osaliselt rahuldamata nende ELTL artikli 263 alusel esitatud nõude tühistada esiteks esimese võimalusena Euroopa Komisjoni 21. veebruari 2017. aasta kaks otsust( ), millega kohustati LM-i ja kõiki tema otseselt või kaudselt kontrollitavaid äriühinguid alluma kontrollile vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003( ) artikli 20 lõigetele 1 ja 4, ning teise võimalusena komisjoni 9. veebruari 2017. aasta kaks otsust, millega kohustati ITM-i ja kõiki tema otseselt või kaudselt kontrollitavaid äriühinguid alluma kontrollile vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003( ) artikli 20 lõigetele 1 ja 4, ning teiseks otsus, millega komisjon ühelt poolt kogus ja kopeeris andmeid, mis sisaldusid sidevahendites ja andmekandjatel, mis sisaldasid nende seadmete kasutajate eraelu puudutavaid andmeid, ning teiselt poolt lükkas tagasi apellantide taotluse saada need andmed tagasi.

I. Vaidluste taust

2. Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–11 ja selle võib käesoleva menetluse vajadustest lähtudes kokku võtta järgmiselt.

3. LM on Prantsusmaal ja Belgias toidu- ja mittetoidukaupade turustamise sektoris tegutseva kontserni Les Mousquetaires valdusäriühing. ITM on tema tütarettevõtja.

4. Olles saanud teavet teabe vahetamise kohta ITM-i ja eelkõige Casino vahel, kes tegutseb samuti toidu- ja mittetoidukaupade turustamise sektoris, võttis Euroopa Komisjon 9. veebruaril 2017 vastu otsuse Tute 1.

5. Otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:

„Artikkel 1

[…] Intermarché […] ja kõik tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavad äriühingud peavad alluma kontrollile, mis puudutab nende võimalikku osalemist kooskõlastatud tegevuses, mis on vastuolus [ELTL] artikliga 101, esmatarbekaupade tarneturgudel, kaubamärgitoodete tootjatele teenuste müümise turul ja esmatarbekaupade tarbijatele müümise turgudel. Kooskõlastatud tegevus seisneb:

a) teabevahetuses alates 2015. aastast ettevõtjate ja/või ettevõtjate ühenduste, eelkõige AgeCore’i ja/või selle liikmete, eelkõige Intermarché ja ICDC […] ja/või selle liikmete, eelkõige Casino vahel allahindluste kohta, mida nad said esmatarbekaupade tarneturgudel toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites, ning kaubamärgitoodete tootjatele teenuste müügi turu hindade kohta toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, eelkõige Prantsusmaal, ja

b) teabevahetus vähemalt alates 2016. aastast Casino ja Intermarché vahel nende tulevaste kaubandusstrateegiate kohta, muu hulgas seoses tootevaliku, kaupluste arendamise, e-kaubanduse ja tooteedenduspoliitikaga esmatarbekaupade tarneturgudel ja esmatarbekaupade tarbijatele müügi turgudel Prantsusmaal.

Kontroll võib toimuda ettevõtja mis tahes ruumis […].

Intermarché lubab ametnikel ja muudel komisjoni poolt kontrolli teostamiseks volitatud isikutel ning asjaomase liikmesriigi konkurentsiasutuse ametnikel ja muudel isikutel, keda liikmesriik on volitanud neid abistama või selleks nimetanud, siseneda tavapärasel tööajal nende kõikidesse ruumidesse ja transpordivahenditesse. Ametnike või muude volitatud isikute nõudel tuleb kontrollimiseks esitada raamatupidamis- ja muud äridokumendid olenemata sellest, millisel andmekandjal neid hoitakse, võimaldades neid kohapeal uurida ja teha või saada sellistest raamatupidamis- või muudest dokumentidest mis tahes kujul koopiaid või väljavõtteid. Kontrollimise ajal ja sellises ulatuses, mis on vajalik kontrolli läbiviimiseks, peab olema lubatud pitseerida äriruume ning raamatupidamis- ja muid dokumente. Ametnike või isikute nõudel tuleb kohapeal viivitamata anda kontrolli eseme ja eesmärgi kohta suulisi selgitusi, lubades anda selliseid selgitusi igal esindajal või töötajal. Neid selgitusi tuleb lubada salvestada mis tahes vormis.

Artikkel 2

Kontrollimine võib alata 20. veebruaril 2017 või veidi aega pärast seda.

Artikkel 3

Käesoleva otsuse adressaadid on nii Intermarché […] kui ka kõik tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavad äriühingud.

Sellest otsusest teatatakse selle adressaadiks olevale ettevõtjale vastavalt [ELTL] artikli 297 lõikele 2 vahetult enne kontrolli.“

6. Olles saanud teavet ka teabevahetuse kohta eelkõige Intermarché ja teiste ettevõtjate või ettevõtjate ühenduste vahel, võttis Euroopa Komisjon 9. veebruaril 2017 vastu otsuse Tute 2. Selle otsuse artikkel 1 viitab Intermarché võimalikule osalemisele kooskõlastatud tegevuses, mis seisneb „teabevahetuses alates 2015. aastast ettevõtjate ja/või ettevõtjate ühenduste, eelkõige AgeCore’i ja/või selle liikmete, Coopernici ja/või selle liikmete ning Eureleci ja/või selle liikmete vahel allahindluste kohta, mida nad said esmatarbekaupade tarneturgudel toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites, ning kaubamärgitoodete tootjatele teenuste müügi turu hindade kohta toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, eelkõige Prantsusmaal ja Saksamaal“. Kõnealuse otsuse artiklitel 2 ja 3 oli sama sisu, mis 9. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1 artiklitel 2 ja 3.

7. Kui komisjon oli teavitanud Prantsuse konkurentsiametit sellest kontrollist, pöördus Prantsuse konkurentsiamet Tribunal de grande instance d’Evry (Evry esimese astme kohus, Prantsusmaa) valvekohtuniku poole, et taotleda temalt luba teha apellantide ruumides läbiotsimis- ja arestimistoiminguid. Valvekohtunik andis 17. veebruari 2017. aasta kohtumäärusega loa ettevaatusabinõuna taotletud läbiotsimisteks ja arestimiseks. Kuna ükski kontrolli käigus võetud meetmetest ei nõudnud sunnimeetmete kasutamist määruse nr 1/2003 artikli 20 lõigete 6–8 tähenduses, ei teavitatud apellante sellest kohtumäärusest.

8. Kontroll algas 20. veebruaril 2017, kui komisjoni inspektorid koos Prantsusmaa konkurentsiameti esindajatega saabusid Intermarché ruumidesse.

9. Pärast seda, kui olid tekkinud kahtlused seoses ühe kontrollitava isiku ITM-i või LM-i töötaja staatusega, võttis komisjon 21. veebruaril 2017 vastu otsused Tute 1 ja Tute 2, mis tuginevad samadele põhjendustele, millele on viidatud 9. veebruari 2017. aasta otsustes Tute 1 ja Tute 2, kus on muudetud ainult peamise kontrollitava nimi (LM asemel ITM).( )

10. Kontrolli käigus otsis komisjon muu hulgas läbi kontorid, kogus materjali, eelkõige riistvara (sülearvutid, mobiiltelefonid, tahvelarvutid, salvestusseadmed), kuulas ära mitu isikut ja kopeeris kogutud materjali sisu.

11. Apellandid saatsid komisjonile mitu 24. veebruari 2017. aasta kuupäeva kandvat kirja, milles nad avaldasid kahtlusi kontrolliotsuste ja nende alusel läbi viidud kontrolli käigu suhtes, olles eelkõige vastu oma töötajate eraelu puudutavate dokumentide kopeerimisele. Neid kahtlusi täiendati 13. aprillil 2017 komisjonile saadetud kirjaga, milles täpsemalt nõuti teatavate kopeeritud dokumentide tagastamist.

II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

12. Üldkohtu kantseleisse 28. aprillil 2017 esitatud hagiavaldusega vaidlustasid apellandid 21. veebruari 2017. aasta otsused Tute 1 ja Tute 2 ning vajaduse korral 9. veebruari 2017. aasta otsused Tute 1 ja Tute 2. Oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitasid apellandid sisuliselt viis väidet. Esimese väite kohaselt on määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 õigusvastane ja sellega vaieldakse vastu kontrollide läbiviimise tingimuste suhtes kättesaadavate õiguskaitsevahendite ebapiisavusele, teise väite kohaselt ei ole vaidlustatud otsustest nõuetekohaselt teavitatud, kolmanda kohaselt on apellantidelt võetud ära õigus end kontrolli eest kaitsta, neljanda kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ja viienda kohaselt on rikutud õigust ruumide puutumatusele.

13. Üldkohtu üheksanda koja presidendi 22. septembri 2017. aasta otsusega lubati Euroopa Liidu Nõukogul astuda Üldkohtu menetlusse komisjoni toetuseks.

14. Üldkohtu kodukorra artiklis 89 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus komisjonil esitada vaidlustatud otsuste kuupäeval tema valduses eeldatavate rikkumiste kohta olnud kaudsete tõendite mittekonfidentsiaalse versiooni ning palus apellantidel võtta seisukoht esitatud kaudsete tõendite kohta. Vastuseks sellele palvele esitas komisjon eelkõige 2016. ja 2017. aastal peetud küsitluste protokollid 13 kontrollitava esmatarbekaupade tarnijaga, kes sõlmisid regulaarselt kokkuleppeid Casino ja ITM-iga (edaspidi „küsitluste protokollid“).

15. Ühelt poolt – pärast seda, kui ta leidis, et komisjonil ei olnud piisavalt veenvaid kaudseid tõendeid, et kahtlustada rikkumist, mis seisneb teabevahetuses Casino ja ITM-i vahel nende tulevaste kaubandusstrateegiate kohta – tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega 9. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1 artikli 1 punkti b ja 21. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1 artikli 1 punkti b.( ) Teiselt poolt, leides, et nii kontrollide õiguspärasuse kui ka nende läbiviimise vastu kasutatavad õiguskaitsevahendid olid tõhusad, ja märkides, et komisjon oli kontrolle õiguslikult piisavalt põhjendanud ja võis neid õiguspäraselt määrata apellantide võimaliku osalemise tõttu 9. ja 21. veebruari 2017. aasta otsuste Tute 2 artikli 1 punktis a toodud kooskõlastatud tegevuses, jättis Üldkohus hagi ülejäänud osas rahuldamata.( )

III. Poolte nõuded

16. Apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2, rahuldada nende esimeses kohtuastmes esitatud nõuded, tühistades 9. ja 21. veebruari 2017. aasta otsused Tute 1 (edaspidi koos „vaidlusalused otsused“) ja mõista kõik menetluse kohtukulud, sealhulgas Üldkohtu menetluse kohtukulud välja komisjonilt.

17. Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.

18. Nõukogu palub Euroopa Kohtul lükata apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.

IV. Apellatsioonkaebus

19. Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust viie väitega. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus kontrollide läbiviimisega seotud õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsi raames õigusnorme ja jättis põhjendused esitamata. Teise väite kohaselt rikuti Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikleid 6 ja 8, ELTL artiklit 296 ja määruse nr 1/2003 artikli 20 lõiget 4, kuna Üldkohus eiras kontrolliotsuste põhjendamiskohustust ja kontrolliotsuste piire. Kolmanda väite kohaselt rikuti õigusnormi ja määrust nr 1/2003, kuna Üldkohus liigitas menetlusetapi „enne selliste meetmete võtmist, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud“, määruse kohaldamisalasse mittekuuluvaks. Neljanda väite kohaselt rikuti EIÕK artikleid 6 ja 8 ning määruse nr 1/2003 artiklit 19, kuna Üldkohus kvalifitseeris „piisavalt veenvateks kaudseteks tõenditeks“ vormiliselt ja sisuliselt puudulikud asjaolud. Lõpuks, viienda väite kohaselt puuduvad põhjendused, kuna kõnealuste kaudsete tõendite tõenduslikku väärtust ei kontrollitud ja „kaudse tõendi“ kvalifitseerimisel tehti viga.

A. Apellatsioonkaebuse esimene väide

20. Esimese väitega vaidlevad apellandid sisuliselt vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 83–112, milles Üldkohus analüüsis nende väidet, et määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 on õigusvastane, ja lükkas selle tagasi. Selle õigusvastasuse vastuväite raames vaidlesid apellandid vastu sellele, et määruse nr 1/2003 artiklis 20 puuduvad sätted, mis näeksid ette, et kontrolli läbiviimisega seotud meetmed on olemuselt aluslepingu alusel vaidlustatavad aktid, ja kehtestaksid kohustuse märkida see võimalik hagi kontrolliotsuses, nagu tuleb märkida määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 alusel õigus kontrolliotsuse enda läbivaatamisele liidu kohtus.( )

1. Vaidlustatud kohtuotsus

21. Pärast seda, kui Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–75 tagasi vastuvõetamatuse väite, mille komisjon ja nõukogu olid esitanud apellantide esitatud õigusvastasuse vastuväite vastu, hakkas Üldkohus analüüsima kõnealuse vastuväite põhjendatust. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 tuletas ta esmalt meelde Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) otsuseid, milles võeti seisukoht EIÕK artiklite 6 ja 13 järgimise kohta seoses ruumide läbiotsimisega, ning viitas kõnealustest kohtuotsustest tulenevale neljale tingimusele, mis peavad olema täidetud selleks, et tõdeda, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile on olemas, nimelt tulemuslikkuse tingimusele, tõhususe tingimusele, kindluse tingimusele ja mõistliku aja tingimusele. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 selgitas Üldkohus, et nendes kohtuotsustes sisalduv väide, mille kohaselt peab kontrolli läbiviimise üle saama teha tulemuslikku kohtulikku kontrolli vaidlusaluse juhtumi konkreetsetel asjaoludel, eeldab kõigi olemasolevate õiguskaitsevahendite arvessevõtmist ja seega nende õiguskaitsevahendite igakülgset hindamist. Enne sellise analüüsi tegemist rõhutas Üldkohus, et „ei ole oluline, et iga õiguskaitsevahend eraldi võetuna ei vasta EIK kohtupraktikas nõutud neljale tingimusele“( ).

22. Seejärel määratles Üldkohus kuus õiguskaitsevahendit, mis võimaldavad esitada kohtule vaidlustuse seoses kontrollitoiminguga, st hagi kontrolliotsuse peale, hagi komisjoni otsuse peale, millega karistatakse määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punktide c–e alusel kontrolli takistamise eest, hagi „iga akti peale, mis on kohtupraktikas ette nähtud tingimuste kohaselt vaidlustatav akt, mille komisjon võtab vastu pärast kontrolliotsust ja kontrolli käigus, näiteks otsus, millega jäetakse rahuldamata taotlus kaitsta dokumente advokaadi ja tema kliendi teabevahetuse konfidentsiaalsuse tõttu“ (põhineb 17. septembri 2007. aasta kohtuotsusel Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon( ); edaspidi „kohtuotsus Akzo“), hagi lõpliku otsuse peale, millega lõpetatakse ELTL artikli 101 alusel algatatud menetlus, esialgse õiguskaitse taotlus ja viimaks lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi.

23. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–98 analüüsis Üldkohus, mil määral võimaldas igaüks neist õiguskaitsevahenditest teha etteheiteid kontrolli läbiviimise tingimuste suhtes ja tagada komisjoni poolt kontrolli käigus toime pandud rikkumiste heastamine.

24. Selle analüüsi lõpus, vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–110, selgitas Üldkohus põhjusi, miks ta leidis, et kontrolli läbiviimise kontrollisüsteem, mis koosneb kõigist kirjeldatud õiguskaitsevahenditest, vastab käesoleva ettepaneku punktis 21 mainitud neljale tingimusele. Eelkõige täpsustas ta kõnealuse kohtuotsuse punktis 101 tulemuslikkuse tingimuse kohta, et kuigi iga õiguskaitsevahend eraldi võetuna ei võimalda kontrollida kõikide kontrolli käigus võetud meetmete põhjendatust, võimaldab nende kombineerimine sellist kontrolli.

25. Seetõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111, et määruse nr 1/2003 artikli 20 õigusvastasuse vastuväide, mille kohaselt on rikutud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

2. Poolte argumentide kokkuvõte

26. Pärast seda, kui apellandid olid märkinud, et määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 annab komisjonile ulatuslikud uurimisvolitused, mis rikuvad oluliselt ettevõtjate ja üksikisikute õigusi, mis on sätestatud EIÕK artiklis 8 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 7, tuletavad nad meelde, et 2. oktoobri 2014. aasta otsuses Delta Pekarny vs. Tšehhi Vabariik( ) (edaspidi „kohtuotsus Delta Pekarny“) leidis EIK, et sellise rikkumise puhul eeldab EIÕK-le vastavus muu hulgas tõhusat õiguskaitsevahendit, mis ei võimalda vaielda faktiliselt ja õiguslikult vastu mitte ainult kontrolli tegemiseks antud loa õiguspärasusele, vaid ka kontrolli läbiviimise tingimustele, millele ettevõte on kohustatud alluma.

27. Apellandid väidavad esimesena, et vastupidi sellele, mida leiab Üldkohus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 87, ei nähtu EIK otsustest, et kontrolli õiguspärasuse ja läbiviimise suhtes kasutatavate õiguskaitsevahendite tõhusust on vaja hinnata võimalike õiguskaitsevahendite „igakülgse hindamise“ või veelgi vähem kompensatsiooni alusel tehtud hindamise põhjal. Uurides koos võimalikke õiguskaitsevahendeid, millega vaieldakse vastu kontrollide õiguspärasusele ja läbiviimisele, ning väites, et ühe õiguskaitsevahendi puudused kompenseeritakse teise eelistega, jõudis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 99–111 ekslikule järeldusele.

28. Apellandid leiavad, et kui Üldkohus oleks õiguskaitsevahendeid eraldi uurinud, võttes arvesse vaidlusaluse juhtumi konkreetseid asjaolusid, oleks ta kohe kõrvale lükanud kolm õiguskaitsevahendit, mille ta tõhusaks tunnistas, st hagi sisulise otsuse peale, mille puhul ei ole vaidlustamise võimalus kindel, vaidlustamine ei toimu mõistliku aja jooksul ega taga kohast heastamist, hagi kontrolliotsuse õiguspärasusele vastu vaidlemiseks, mis ei saa hõlmata kontrolli läbiviimise tingimusi, nagu annab tunnistust asjaolu, et Üldkohus lükkas vastuvõetamatuse või tulemusetuse tõttu tagasi väited, mille apellandid selle kohta esitasid, ja lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, kuna selle eesmärk on üksnes kahju hüvitamine.

29. Kõik muud õiguskaitsevahendid, st hagi, mis puudutab advokaadi ja kliendi vahelise teabevahetuse konfidentsiaalsuse kaitsmise taotlusi, vaidlustatud kohtuotsuses viidatud esialgse õiguskaitse taotlused seoses eraandmete kaitsmisega või hagi otsuse peale, millega karistatakse kontrolli takistamise eest, oleksid vaid osalised ega võimaldaks õiguslikult ega faktiliselt kontrollida, kas kõik kontrolli läbiviimise tingimused vastavad EIÕK artiklile 8. Osaliste õiguskaitsevahendite korraga esinemine, mis ei võimalda in concreto kindlaks teha sellise õiguskaitsevahendi olemasolu, mis vastaks tulemuslikkuse, tõhususe, kindluse ja mõistliku aja tingimustele kõigi kontrolli käigus tekkida võivate probleemide puhul, on nimelt EIÕK artikli 8 nõuete järgimise seisukohalt sama, mis õiguskaitsevahendi puudumine.

30. Teisena väidavad apellandid, et Üldkohus on pannud õigussubjektile kohustuse luua tingimused käesoleva ettepaneku eelmises punktis loetletud õiguskaitsevahendite kasutamiseks. Seega eeldaks nii esialgse õiguskaitse taotlus ja andmete kaitsega seotud ex post hagi kui ka hagi, mis põhineb kohtuotsusest Akzo tuleneval kohtupraktikal, milles käsitletakse kliendi ja advokaadi vahelise kirjavahetuse kaitset, et äriühing peaks käimasolevast kontrollist kõrvale hoides põhjustama selle, et komisjon teeks otsese või kaudse keeldumisotsuse. Need õiguskaitsevahendid tuginevad ka komisjoni nõusolekule asetada andmed pitseeritavasse ümbrikusse kuni Üldkohtu otsuseni. Hagi otsuse peale, millega karistatakse kontrolli takistamise eest, eeldab, et ettevõtja on takistamises süüdi sel määral, et talle tuleb määrata karistus.

31. Komisjon ja nõukogu vaidlevad kõigile nendele argumentidele vastu.

3. Analüüs

32. Enne apellatsioonkaebuse esimese väite kahe etteheite üksteise järel läbivaatamist tuleb märkida, et esimese väite pealkirjas viitavad apellandid ka sellele, et Üldkohtu analüüsis puuduvad põhjendused kontrollide läbiviimist puudutavate õiguskaitsevahendite tõhususe kohta. Ent nad arendavad seda etteheidet ainult repliigis, viidates põhiliselt käesoleva ettepaneku punktides 27–29 esitatud argumentidele.

33. Ilma et oleks vaja käsitleda kõnealuse etteheite vastuvõetavust, millele nõukogu vastu vaidleb, või põhjenduste puudumise küsimuse omal algatusel tõstatamise võimalikkust( ), piisab sellest, kui märkida, et põhjendused, mille alusel Üldkohus leidis, et apellantide argument, millega kutsuti teda üles järeldama, et kontrollide läbiviimise tingimuste suhtes puudus tõhus õiguskaitsevahend, tuleb tagasi lükata, nähtuvad selgelt ja ühemõtteliselt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 78–112, mistõttu selles osas ei ole minu arvates kahtlust, et see kohtuotsus vastab Euroopa Kohtu määratletud põhjendamisnõuetele( ).

a) Esimene etteheide

34. Esimese väite esimese etteheitega vaidlevad apellandid sisuliselt vastu Üldkohtu lähenemisviisile, mis seisneb kõikide õiguskaitsevahendite, mida ettevõtjatel on võimalik kasutada kontrollitoimingute õiguspärasusele vastu vaidlemiseks, koos analüüsimises, et kontrollida, kas need vastavad tervikuna harta artikli 47 nõuetele.

35. Esimesena ei ole selline lähenemisviis apellantide sõnul kooskõlas EIK praktikaga.

36. Sellega seoses tuletan kõigepealt meelde, et harta artikli 52 lõikest 3 nähtub, et nende hartas sisalduvate õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad EIÕKga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud. Hartat käsitlevates selgitustes( ) on selle artikli kohta täpsustatud, et EIÕKga tagatud õiguste tähendus ja ulatus ei ole kindlaks määratud mitte ainult EIÕK ja selle protokollide tekstis, vaid ka EIK praktikas. Samuti tuleneb nendest selgitustest, et harta artikkel 47 vastab EIÕK artikli 6 lõikele 1 ja artiklile 13.

37. EIÕK artikli 6 lõikes 1 on muu hulgas sätestatud õigus pöörduda kohtusse. See õigus peab olema „konkreetne ja tõhus“( ), st tagama selle, et igaühel oleks „selge ja konkreetne võimalus vaidlustada akti, mis riivab tema õigusi“( ), või selge ja konkreetne võimalus nõuda hüvitist( ). EIÕK artikkel 13( ) kohustab aga selle konventsiooni osalisriike nägema ette tõhusa õiguskaitsevahendi, mille kaudu õigussubjektid saaksid hoida ära oma EIÕKga tagatud õiguste väidetava rikkumise või takistada selle jätkumist või saada kohast heastamist kõigi rikkumiste eest, mis on juba toimunud( ).

38. Nende kahe sätte vahelise suhte kohta on EIK selgitanud, et kui EIÕK artikli 6 lõige 1 on kohaldatav, siis „on see artikli 13 suhtes erinorm“ ja „selle nõuded, mis hõlmavad kõiki kohtumenetluse tagatisi, on rangemad kui artikli 13 nõuded, mis neis sisalduvad“.( )

39. Küsimust, kas konkurentsiasutuste korraldatud ruumide läbiotsimise puhul on tõhus õiguskaitsevahend olemas, on EIK analüüsinud EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 8 seisukohast. Kui hagi põhineb ka EIÕK artiklil 13, on see kohus teatanud, et kohaldatakse ainult EIÕK artikli 6 lõiget 1( ) või jätnud etteheite läbi vaatamata, pidades sellist analüüsi üleliigseks( ).

40. See täpsustatud, märgin, et Üldkohtu järgitud lähenemisviis eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 87, mis seisneb selles, et hinnatakse igakülgselt kõiki õiguskaitsevahendeid, mis on määruse nr 1/2003 artikli 20 kohaselt komisjoni kontrollidele allutatud ettevõtjate käsutuses, et vaielda vastu nende kontrollide läbiviimise õiguspärasusele, viitab EIK kohtupraktikale EIÕK artikli 13 kohta. EIK on nimelt täpsustanud, et kõnealuse artikliga pakutav kaitse ei lähe nii kaugele, et nõuaks konkreetset laadi õiguskaitsevahendit( ), ja „kõik riigisisese õigusega pakutavad õiguskaitsevahendid kokku võivad vastata [EIÕK] artikli 13 nõuetele, isegi kui eraldi võetuna ei vasta nendele täielikult ükski õiguskaitsevahend“( ).

41. Ent kuigi EIK ei ole sellist lähenemisviisi EIÕK artikli 6 lõike 1 või artikli 8 raames sõnaselgelt tunnustanud, ei näi vastupidi apellantide väidetule, et see oleks vastuolus ruumide läbiotsimist käsitleva kohtupraktikaga, millele viimased viitavad.

42. Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et alates 21. veebruari 2008. aasta kohtuotsusest Ravon jt vs. Prantsusmaa( ) (edaspidi „kohtuotsus Ravon“) asus EIÕK seisukohale, et ettevõtjatel, keda ruumide läbiotsimine puudutab, peab olema võimalik taotleda nii läbiotsimist määrava otsuse kui ka vajaduse korral selle alusel võetud meetmete õiguspärasuse faktilist ja õiguslikku kohtulikku kontrollimist.( )

43. Ent nagu komisjon õigustatult märgib, täpsustas EIK selles kohtuotsuses, nagu ka teistes apellantide mainitud kohtuotsustes – pärast seda, kui ta tuletas meelde, et kontrollimeetme a priori kontrollimata jätmist võib korvata kõnealuse meetme ja selle rakendamise ex post facto kohtulik kontrollimine, mis on nii faktiliselt kui ka õiguslikult tõhus –, et „kui õigusvastaseks tunnistatud toiming on juba tehtud, peab huvitatud isiku käsutuses olev õiguskaitsevahend või õiguskaitsevahendid võimaldama anda talle kohase heastamise“( ), lükates seega kõrvale seisukoha, et ainult ühe õiguskaitsevahendi kasutamine on eelduseks sellele, et kohtulik kaitse niisuguste meetmete vastu oleks tõhus.

44. Peale selle, järgides kasuistlikku lähenemisviisi ja piirdumata asjaoluga, et uuritavas liikmesriigi õigussüsteemis puudub meetmele vastu vaidlemiseks iseseisev õiguskaitsevahend, mis vastaks EIÕK artikli 6 lõikes 1 või artiklis 8 sätestatud nõuetele, analüüsis EIK samas kohtuotsuses, kas huvitatud isikute käsutuses olevad erinevad õiguskaitsevahendid annavad neile nende esitatud etteheiteid arvesse võttes õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ja kohasele heastamisele.( )

45. Minu arvates ei saa apellantide esitatud argumendid seada kahtluse alla järeldust, millele ma käesoleva ettepaneku punktis 41 jõudsin.

46. Esiteks, kuigi apellandid on õigustatult rõhutanud, et kohtuotsusest Canal Plus nähtub, et tulemuslikkuse tingimust hinnatakse kohtuotsuses Ravon nõutud kahte tüüpi kontrolli puhul, mis on toodud käesoleva ettepaneku punktis 42, ja et ühe puudumist ei saa kompenseerida teisega( ), siis vastupidi sellele, millele apellandid näivad viitavat, ei leidnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses siiski, et õiguskaitsevahendi olemasolu kontrolliotsuse suhtes võib iseenesest kompenseerida väidetava kohtuliku kontrolli puudumise kontrolli läbiviimise üle.

47. Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 90–98 selgelt, et Üldkohus uuris, mil määral apellantide käsutuses olevad erinevad õiguskaitsevahendid, sh hagi kontrolliotsuse peale, võimaldavad esitada kohtule etteheiteid, mis puudutavad nende toimingute läbiviimise õiguspärasust, ja kuigi puudub üksainus õiguskaitsevahend, siis mil määral tagab süsteem siiski võimaluse kõnealuste toimingute tõhusaks kohtulikuks kontrolliks, vastates EIK kohtupraktikaga kehtestatud nõuetele. Selles mõttes erineb lähenemisviis, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses järgis, selgelt seisukohast, mida toetas Prantsuse valitsus ja mille EIK kohtuotsuses Canal Plus tagasi lükkas( ).

48. Teiseks, kohtuotsuse Delta Pekarny punktis 87, millele apellandid samuti viitavad, sisalduvast väitest, et kohtuliku kontrolli tõhusust – olgu tegu läbiotsimist hõlmava meetme õiguspärasuse ja vajalikkuse a posteriori kontrolliga, nagu nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas, või niisuguse meetme rakendusaktide kontrolliga – tuleb hinnata „vaidlusaluse juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades“, ei saa järeldada, et sellel hindamisel ei saa võtta arvesse kõiki asjaomaste äriühingute käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid.

49. Selle väite eesmärk on vaid täpsustada, et õiguskaitsevahendi tõhusust tuleb hinnata in concreto( ), kuna EIK on korduvalt sedastanud, et tema ülesanne ei ole kontrollida asjakohaseid riigisiseseid õigusnorme või tavasid abstraktsete juhtumite korral, vaid ta peab piirduma tema menetluses olevas konkreetses asjas tõstatatud küsimuste käsitlemisega( ) ja täpsemalt võtma arvesse üksnes neid õiguskaitsevahendeid, mis võivad kaebuse esitajale huvi pakkuda.( ) Seega pooldatakse kohtuotsuse Delta Pekarny punktis 87 pigem Üldkohtu omaga sarnast lähenemisviisi, mille puhul võetakse arvesse kõiki olemasolevaid õiguskaitsevahendeid, nagu märkis ka Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 44 juba märkisin, on EIK nimelt järginud sellist lähenemisviisi kõigis apellantide mainitud kohtuasjades.( )

50. Kolmandaks, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, analüüsis Üldkohus eraldi kõiki kuut õiguskaitsevahendit, mille ta oli tuvastanud, täpsustades nii kontrolli läbiviimise õiguspärasust puudutavaid etteheiteid, mida asjaomastel ettevõtjatel oli võimalik esitada, kui ka heastamist kontrollitoimingutega seotud eeskirjade eiramise suhtes, mida nad võisid kõikide nende õiguskaitsevahendite abil taotleda.

51. Üldkohtu analüüs lõpeb küll sellega, et ta annab igakülgse hinnangu – milles pole tingimata samasugust konkreetsust, nagu on EIK otsustes –, kontrolli läbiviimise kontrollisüsteemile, mis koosneb kõigist asjaomastest õiguskaitsevahenditest. Siiski tuleb rõhutada, et vaidlustatud kohtuotsuses tuli Üldkohtul teha otsus ELTL artikli 277 alusel esitatud määruse nr 1/2003 artikli 20 õigusvastasuse vastuväite kohta, mille puhul oli vaja süsteemi üldiselt hinnata, minnes kaugemale „vaidlusaluse juhtumi konkreetsetest asjaoludest“.

52. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimese etteheite raames väidavad apellandid teisena, et EIK praktika järgimiseks oleks Üldkohus pidanud oma analüüsist algusest peale välja jätma kolm õiguskaitsevahendit, st hagi konkurentsieeskirjade rikkumist käsitleva sisulise otsuse peale, hagi kontrolliotsuse peale ja lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi.

53. Kõigepealt tuleb märkida, et arvestades Üldkohtu lähenemisviisi – mis on minu arvates kooskõlas EIK praktikaga –, ei oleks loogiline jätta välja ühtegi õiguskaitsevahendit, mis on kontrollimeetmele allutatud ettevõtjate käsutuses, kui see võimaldab asjaomastel ettevõtjatel esitada liidu kohtule ühe või mitu etteheidet kontrolli läbiviimise õigusvastasuse kohta. Märgin kolme õiguskaitsevahendi kohta, mille asjakohasusele apellandid vastu vaidlevad, järgmist.

54. Esiteks hagi puhul, mis on esitatud konkurentsieeskirjade rikkumist käsitleva sisulise otsuse peale, vastab küll tõele, nagu apellandid rõhutavad, et kohtuotsuses Canal Plus leidis EIK ühelt poolt, et selle õiguskaitsevahendi kättesaadavus on ebakindel, võttes arvesse eelnevat nõuet, et olemas peab olema nii sisuline otsus kui ka selle peale esitatud hagi, ja teiselt poolt, et see ei taga kohast heastamist, kuna puudub kindlus, et kohtulik kontroll toimub mõistliku aja jooksul.( )

55. Kuid minu arvates nendest sedastustest siiski ei piisa järeldamaks, et Üldkohus oleks pidanud sellise õiguskaitsevahendi oma analüüsist välja jätma.

56. Nimelt tuleb esmalt märkida, et kohtuasjas, milles tehti otsus Canal Plus, uuris EIK, mil määral võib liikmesriigi konkurentsiasutuse tehtud sisulise otsuse peale esitatud hagi kujutada endast tõhusat ex post facto õiguskaitsevahendit kontrolliotsuse õiguspärasuse suhtes, mitte aga selle otsuse täitmiseks võetud ühe või mitme meetme õiguspärasuse suhtes, nagu käesolevas kohtuasjas. Ent kontrolli üle otsustava meetme suhtes kasutatava vahetu õiguskaitsevahendi kättesaadavus koos võimalusega taotleda meetme peatamist on ülimalt oluline selleks, et vältida tagajärgi, mis tulenevad õigusvastasest sekkumisest ruumide puutumatusse, mis on EIÕK artikliga 8 tagatud õigus, või vajaduse korral selleks, et vältida sekkumist ennast.

57. Seejärel tuleb märkida, et EIK on tunnistanud füüsiliste isikute eluruumide läbiotsimise kontekstis( ), mis on rohkem kaitstud, et kriminaalkohtute poolt EIÕK artiklit 8 kahjustava meetme ex post facto tehtud kontroll – mida seega iseloomustab sarnane ebakindlus ja vahetuse puudumine nagu on iseloomulik konkurentsiõiguse rikkumise uurimisele – tagab teatud juhtudel huvitatud isikule kohase heastamise niipea, kui kohus kontrollib tõhusalt vaidlusaluse meetme õiguspärasust ja vajalikkust ning jätab kogutud tõendid vajaduse korral kriminaalmenetlusest välja( ).

58. Seda arvestades märgin igal juhul, et Üldkohtu läbiviidud üldise analüüsi kontekstis võimaldab õiguskaitsevahend, mis seisneb hagi esitamises lõpliku otsuse peale – mille raames saavad asjaomased ettevõtjad lasta kontrollida, kas komisjon järgib kõiki talle kontrolli käigus kehtivaid piiranguid, nagu on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 õigustatult märgitud –, neil ettevõtjatel eelkõige vältida kahju, mis tuleneb sellest, et rikutakse nende põhiõigust ruumide puutumatusele, kui komisjonil lubatakse nende vastu kasutada kontrolli käigus eeskirjadevastaselt saadud dokumente.

59. Ent selline kahju tekib tõenäoliselt ainult siis, kui võetakse vastu rikkumist tuvastav lõplik otsus. Peale selle, kuna see kahju kõrvaldatakse, kui eeskirjadevastaselt kogutud tõendid jäetakse menetlusest välja, siis ei ole asjakohased apellantide väited, et kontrolli läbiviimist puudutavad etteheited, mida on võimalik esitada lõpliku otsuse peale esitatud hagi raames, ei pruugi juhul, kui nendega nõustutakse, viia kõnealuse otsuse tühistamiseni, ning et see hagi ei võimalda saada tagasi ebaseaduslikult hangitud dokumente.

60. Teiseks märgin kontrolliotsuse peale esitatud hagi kohta, et Üldkohus võtab seda õiguskaitsevahendit arvesse ainult juhul, kui see võimaldab õigusvastasuse tuvastamise korral tunnistada kehtetuks kõik kõnealuse otsuse täitmiseks võetud meetmed. Kuigi on tõsi, et sellise hagi raames ei ole lubatud esitada etteheiteid, mis on suunatud otseselt kontrollitoimingute vastu, võimaldab see siiski kaudselt kontrollida nende toimingute õiguspärasust selle akti õiguspärasuse kontrollimise kaudu, mille alusel need on vastu võetud. Sellest järeldub, et Üldkohus ei eksinud, kui võttis kontrolli läbiviimise õiguspärasusele vastu vaidlemiseks ettevõtjate käsutuses olevate õiguskaitsevahendite igakülgse hindamise raames arvesse ka hagi kontrolliotsuse enda peale.

61. Kolmandaks, mis puudutab lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, siis selle õiguskaitsevahendi arvessevõtmise vastu esitatud argumentide põhjendamiseks viitavad apellandid kohtuotsuse Ravon punktile 33, milles EIK välistas, et hagi „mis pigem võimaldab ruumide läbiotsimise käigus tekitatud kahju eest hüvitist saada kui kontrollida läbiotsimist määrava otsuse ja selle põhjal võetud meetmete õiguspärasust“ võiks kujutada endast „tõhusat kohtulikku kontrolli“, nagu on tema kohtupraktika kohaselt nõutav. Sellega seoses piisab nentimisest, et kuigi kõnealusest punktist nähtub, et ruumide läbiotsimise puhul ei saa ainuüksi hagi, mille eesmärk on pelgalt hüvitise saamine, vastata EIÕK artikli 6 lõike 1( ) või artikli 8 tingimustele, ei tähenda see, et selline hagi ei saaks kuuluda asjaomaste ettevõtjate käsutuses olevate õiguskaitsevahendite hulka ega pakkuda neile kohast heastamist, eriti juhul, kui õigusvastaseks tunnistatud kontrollitoiming on juba tehtud. Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui võttis oma üldise analüüsi raames arvesse ka ettevõtjate võimalust esitada lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, kui nad leiavad, et komisjoni toime pandud rikkumised on tekitanud neile kahju, mis toob kaasa liidu vastutuse.

62. Kolmandana väidavad apellandid esimese etteheitega seda, et kõik muud Üldkohtu mainitud õiguskaitsevahendid oleksid vaid „osalised“ ega võimaldaks õiguslikult ega faktiliselt kontrollida, kas kõik kontrolli läbiviimise tingimused vastavad EIÕK artiklile 8. Apellandid rõhutavad eelkõige seda, et puudub EIÕK-le vastav õiguskaitsevahend, mis võimaldaks neil vaielda vastu kontrolli ebamõistlikule kestusele.

63. Sellega seoses piisab, kui märkida, et eespool meenutatud EIK praktika kohaselt on EIÕK artikli 6 lõike 1 nõuetele vastamiseks oluline, et ettevõtjatel, keda puudutab ruumide läbiotsimine, oleks võimalus taotleda oma vaidlustuse sisu läbivaatamist ja kohast heastamist. Samas ei ole nõutav, et kõiki etteheiteid, mida võidakse esitada meetmete vastu, mille ametiasutus on läbiotsimist määrava otsuse põhjal võtnud ja mis väidetavalt rikuvad selle artikliga tagatud õigust, oleks võimalik esitada ühe ja sama õiguskaitsevahendi raames.

64. Selle kohta, et väidetavalt puudub tõhus ja kindel õiguskaitsevahend, mis võimaldaks esitada etteheite kontrolli ebamõistliku kestuse kohta ja saada kohast heastamist, märgin, et niisuguse etteheite võib esitada nii lõpliku otsuse peale esitatud hagi kui ka lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi raames. Kui etteheitega nõustutakse, siis esimesel juhul võib see viia selleni, et pärast mõistlikuks peetava tähtaja möödumist muutuvad komisjoni kogutud dokumendid kasutuskõlbmatuks( ); teisel juhul võib see tuua kaasa hüvitise maksmise. Viimati öelduga seoses rõhutan, et mis puudutab etteheidet selle kohta, et on rikutud õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul EIÕK artikli 6 lõike 1 tähenduses, siis tuleneb EIK kohtupraktikast, et põhimõtteliselt on võimalik valida „ennetava või kiirendava“ hagi vahel, millega saab lühendada menetluse kestust, et vältida selle muutumist ülemääraseks, ja „kahju hüvitamise“ hagi vahel, mille abil on võimalik saada a posteriori hüvitist juba tekkinud viivituste eest, olenemata sellest, kas menetlus on veel pooleli või on see lõpetatud( ).

65. Neljandana, seoses esimese väite esimese etteheitega, millega vaieldakse vastu Üldkohtu igakülgsele hinnangule, väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94 ja 96 mainitud kahte õiguskaitsevahendit, st esialgse õiguskaitse taotlus kontrolli ajal ja ex post hagi, mis puudutab kontrollitava ettevõtja juhtide ja töötajate eraandmete kaitset, pole praeguseni veel kunagi kasutatud ja nende kättesaadavust tuleb veel tõendada. Neil asjaoludel ei saa kõnealused õiguskaitsevahendid täita tõhususe tingimust.

66. Kuigi apellandid rõhutavad õigustatult, et eelkõige kohtuotsusest Mac Farlane vs. Iirimaa( ) tuleneb, et õiguskaitsevahendit, mille kättesaadavust tuleb veel tõendada ja mille suhtes valitseb märkimisväärne ebakindlus, ei saa lugeda tõhusaks EIÕK artikli 13 tähenduses, märgin siiski, et EIK ei kõhelnud selle sätte raames õiguskaitsevahendit tõhusaks tunnistamast juba enne liikmesriikide kohtupraktika väljakujunemist( ), mistõttu vastupidi sellele, mida apellandid näivad väitvat, ei pruugi väljakujunenud kohtupraktika puudumine olla määrav( ).

67. Praegusel juhul tuleb märkida, et kohtuotsusest Akzo tulenev kohtupraktika, mis tunnistab vastuvõetavaks hagi komisjoni otsuse peale, millega lükatakse otseselt või kaudselt tagasi kontrolli käigus esitatud taotlus kaitsta dokumente advokaadi ja tema kliendi teabevahetuse konfidentsiaalsuse tõttu, kujutab endast vaid olukorda, kus konkreetse juhtumi suhtes on kohaldatud väljakujunenud kohtupraktikat, mida meenutatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–35 ja mille kohaselt saab tühistamishagi ELTL artikli 263 tähenduses esitada selliste meetmete peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi kaebaja huve puudutaval viisil, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda.( )

68. Ent kõik komisjoni meetmed, mis võetakse kontrolli käigus ja mis vastavad sellele määratlusele, kujutavad endast põhimõtteliselt akti, mida saab vaidlustada tühistamishagiga ELTL artikli 263 tähenduses. Olen arvamusel, et õigust esitada hagi otsuse peale, millega komisjon lükkab otseselt või kaudselt tagasi kontrollitava ettevõtja vastuväite teatavate dokumentide kogumisele, tuleks tunnustada samadel tingimustel, mis on sätestatud kohtuotsuses Akzo, mitte ainult siis, kui kõnealune vastuväide põhineb asjaolul, et asjaomased dokumendid on kaitstud advokaadi ja kliendi vahelise kirjavahetuse konfidentsiaalsusega, nagu see oli kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Akzo, või asjaolul, et tegu on dokumentidega, mis on kaitstud selle ettevõtja töötajate eraelu puutumatuse tõttu( ) – eeldus, millega Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 –, vaid ka siis, kui väidetakse, et need dokumendid jäävad väljapoole kontrolli eset, või kui kontrolli kestus on ületanud mõistlikuks peetava tähtaja.

69. Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 õigustatult, et kontrollitavatel ettevõtjatel on samadel tingimustel, mis on märgitud kohtuotsuses Akzo, kindlasti võimalus esitada hagi otsuse peale, millega lükatakse tagasi taotlus kaitsta nende töötajate eraelu puutumatust.

70. Samuti märgin, et ELTL artiklite 278 ja 279 kohaselt võivad Euroopa Kohtu president ja Üldkohtu president, järgides Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 39 sätestatud lühimenetlust, mida on täpsustatud Euroopa Kohtu ja Üldkohtu kodukordade asjakohastes sätetes, peatada vaidlustatud akti kohaldamise, kui nad leiavad, et asjaolud seda nõuavad, ning Euroopa Kohtu ja Üldkohtu lahendada antud asjade puhul võivad nad ette kirjutada vajalikke ajutisi meetmeid. Seetõttu ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96 mainitud võimalus saada Üldkohtu kodukorra artikli 157 lõike 2 alusel esialgset õiguskaitset, millega määratakse kontrolli peatamine, oli täiesti reaalne.

71. Kõigil eeltoodud põhjustel on esimese väite esimene etteheide minu arvates põhjendamatu.

b) Teine etteheide

72. Teise etteheitega heidavad apellandid Üldkohtule sisuliselt ette seda, et ta paneb isikutele kohustuse luua tingimused, mis võimaldavad kasutada erinevaid loetletud õiguskaitsevahendeid.

73. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et EIÕK artikli 6 lõikes 1 ja harta artiklis 47 sätestatud õigus pöörduda kohtusse ei ole absoluutne ja sellega kaasnevad kaudselt aktsepteeritavad piirangud, mis muu hulgas on seotud hagi vastuvõetavuse tingimustega. Need piirangud ei saa aga kitsendada isikule antud õigust sellisel viisil või määral, et riivataks tema õiguse pöörduda kohtusse põhisisu. Piirangud peavad taotlema õiguspärast eesmärki ning kasutatud vahendite ja taotletava eesmärgi vahel peab olema mõistlik proportsionaalsuse suhe.( ) Samuti tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole harta artikli 47 eesmärk muuta aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi ja eelkõige otse Euroopa Liidu Kohtule esitatavate hagide vastuvõetavusega seotud norme.( )

74. Kõigepealt, mis puutub võimalusse vaidlustada otsest või kaudset tagasilükkamise otsust, mille komisjon kontrolli läbiviimise ajal teeb, kui vaieldakse vastu inspektorite õigusele koguda teatud dokumente, siis märgin, et kohtuotsuses Akzo pannakse kontrollitavatele ettevõtjatele üksnes kohustus teatada oma vastuseisust kõnealuste dokumentide hankimisele ja seda põhjendada( ). Arvestades, et selline vastuseis on nende ettevõtjate ainus võimalus oma huve viivitamata kaitsta ja vältida kahju, mis tuleneb komisjoni õigusvastasest tutvumisest vaidlusaluste dokumentidega, ei saa minu arvates põhjendatult väita, et selle võimaluse kasutamine on kõnealuste ettevõtjate jaoks liiga koormav, piirates de facto nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.

75. Peale selle nähtub kohtuotsuse Akzo punktist 49 selgelt, et vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei tunnista Üldkohus vaidlustatava akti olemasolu mitte ainult siis, kui komisjon nõustub panema vaidlusalused dokumendid pitseeritavasse ümbrikusse, lükates hiljem tagasi kontrollitava ettevõtja esitatud vaidlustuse, vaid ka siis, kui komisjon otsustab need dokumendid hankida. Seetõttu ei ole minu hinnangul apellantidel alust väita, et hagid, mis põhinevad kohtuotsusest Akzo nähtuval kohtupraktikal, eeldavad „teatavaid eeltingimusi, mis olenevad ainult komisjonist“.

76. Samuti ei saa minu arvates nõustuda apellantide argumendiga, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96 nimetatud esialgse õiguskaitse taotlus õiguskaitsevahendina on huvitatud ettevõtjatele raskesti kättesaadav, kuna selle kasutamisel hoiavad nad käimasolevast kontrollist kõrvale. Nimelt ei saa ma asuda seisukohale, et pelgalt esialgse õiguskaitse taotluse Üldkohtule esitamine, mille abil saab viivitamata vastu vaielda käimasolevate kontrollitoimingute õiguspärasusele, võiks olla kontrollitava ettevõtja jaoks liiga koormav, eriti veel arvestades, et niisugune õiguskaitsevahend annab võimaluse vaidlusaluste toimingute läbiviimise peatamiseks.

77. Lõpuks ei saa ma nõustuda ka apellantide argumendiga, et hagi otsuse peale, millega karistatakse kontrolli takistamise eest, ei saa olla tõhus õiguskaitsevahend, kuna see kohustab kontrollitavat ettevõtjat rikkuma kohustust teha komisjoniga koostööd sel määral, et talle tuleb määrata karistus.

78. Selle argumendi põhjendamiseks viitavad apellandid Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mida hiljuti kinnitati 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsuses État luxembourgeois (Õigus esitada hagi maksualase teabe väljastamise nõude peale)( ), mille kohaselt harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile – mis hõlmab ka õigust kohtusse pöörduda – olemuse järgimine on vastuolus sellega, et niisugusesse kohtusse pöördumiseks peab selle õiguse omanik rikkuma eeskirja või õiguslikku kohustust nii, et tema suhtes rakendatakse nimetatud rikkumisega kaasnevat karistust.

79. Esimesena märgin selle kohta, et hagi komisjoni otsuse peale, mis on tehtud määruse nr 1/2003 artikli 23 alusel kontrolli takistamise korral, ei ole ainus õiguskaitsevahend, mida kontrollitavad ettevõtjad saavad kontrolli läbiviimise õiguspärasusele vastu vaidlemiseks kasutada. Selle poolest ei ole nende ettevõtjate olukord võrreldav kaebuse esitanud äriühingute olukorraga põhikohtuasjades, milles esitati eelotsusetaotlus, mille alusel tehti kohtuotsus État luxembourgeois, kuna kõnealustelt ettevõtjatelt ei ole ära võetud õigust pöörduda kohtusse, kui nad ei riku eeskirja või õiguslikku kohustust, mistõttu tuleb selle rikkumise eest nende suhtes rakendada karistust. Eelkõige täpsustati nimetatud kohtuasjade puhul otsuses, millega nõuti nendelt äriühingutelt teabe esitamist, et seda ei ole võimalik vaidlustada.( ) Seevastu ettevõtjad, kelle suhtes on tehtud kontrolliotsus, võivad pöörduda Üldkohtusse, et vaielda vastu nii selle otsuse õiguspärasusele kui ka vajalikkusele, ilma et nad oleksid selle tegemiseks kohustatud põhjustama olukorra, kus neile tuleb määrata mingi karistus. Samuti võivad nad kasutada erinevaid Üldkohtu loetletud õiguskaitsevahendeid, et taotleda kontrollitoimingute õiguspärasuse kontrollimist või nende toimingute läbiviimisega seoses tekkinud võimaliku kahju hüvitamist.

80. Teisena, nagu ma juba käesoleva ettepaneku punktis 53 märkisin, kui järgida minu arvates õiget lähenemisviisi, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses valis ja mis seisneb kõikide liidus loodud süsteemis pakutavate õiguskaitsevahendite igakülgses hindamises, ei tohiks ühtegi õiguskaitsevahendit a priori välja jätta, isegi kui seda on võimalik kasutada üksnes konkreetsetes olukordades ja teatavatel asjaoludel. Veel märgin, et kohtuotsuses Delta Pekarny ei jätnud ka EIK ise – kes, nagu ma samuti juba mainisin, järgis Üldkohtu lähenemisviisiga sarnast lähenemisviisi – oma analüüsist a priori välja hagi otsuse peale, millega konkurentsiamet karistas kaebuse esitanud ettevõtjat kontrolli takistamise eest, vaid hindas, kas niisuguse hagi raames oli sellel äriühingul olnud võimalus vaielda vastu kontrolliotsuse õiguspärasusele ja vajalikkusele.( )

81. Kolmandana tuleb märkida, et takistamist puudutava otsuse vastuvõtmine on vaid üks võimalikest tulemustest, kui kontrollitavad ettevõtjad kasutavad neile määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 6 alusel antud õigust esitada vastuväiteid.( ) See tähistab nii-öelda patoloogilise etapi ilmnemist kontrolli läbiviimisel. Komisjon saab kasutada määruse nr 1/2003 artiklis 23 sätestatud sanktsioonimehhanismi üksnes ilmselge takistamise või vastuväidete esitamise õiguse kuritarvitamise korral, mitte aga ähvardusena selleks, et ettevõtja oleks nõus panustama rohkem, kui seda näevad ette tema koostöökohustuse ranged piirid.( )

82. Peale nende piiripealsete juhtumite on asjaomastel ettevõtjatel kogu kontrollimenetluse vältel õigus oma huvide kaitsmiseks esitada vastuväiteid kontrollitoimingutele, mille puhul on nende hinnangul ületatud komisjonile kehtestatud piire.( ) Nagu ma juba selgitasin, võivad need ettevõtjad seda õigust kasutades taotleda ja saada komisjonilt niisuguse vastuseisu põhjenduste põhjendatuse kohta otsese või kaudse seisukoha, millele nad võivad ELTL artiklis 263 sätestatud tingimustel Üldkohtus vastu vaielda, pidades samal ajal kinni oma koostöökohustusest.

83. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes olen seisukohal, et esimese väite teine etteheide on samuti põhjendamatu.

c) Järeldus apellatsioonkaebuse esimese väite kohta

84. Kõigil eeltoodud põhjustel soovitan Euroopa Kohtul lükata apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi.

B. Apellatsioonkaebuse teine väide

85. Apellatsioonkaebuse teise väitega heidavad apellandid Üldkohtule ette EIÕK artiklite 6 ja 8, ELTL artikli 296 ja määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 rikkumist, kuna ta eiras nii põhjendamiskohustust, mis komisjonil kontrolliotsuse vastuvõtmisel lasub, kui ka kõnealuse institutsiooni kohustust piirata tehtavate kontrollide ulatust nii palju kui võimalik. See väide puudutab eelkõige nii vaidlustatud kohtuotsuse punkte 121–147, millega Üldkohus lükkas tagasi apellatsioonkaebuse neljanda väite, mis käsitles põhjenduste puudumist, kui ka selle otsuse punkte 158–165.

1. Poolte argumentide kokkuvõte

86. Apellandid väidavad esimesena, et Üldkohus loobus igasugusest kontrollist vaidlusaluste otsuste põhjenduste täpsuse üle, kuna ta oli rahul sellega, et määrati kindlaks tarneturud ja mainiti võimalikku teabevahetust turustajate ja/või nende ühenduste vahel, mis potentsiaalselt hõlmasid ka kõiki turustajatega peetud läbirääkimiste hinnaga seotud aspekte, kuigi pärast komisjoni vastust Üldkohtu võetud menetlust korraldavatele meetmetele olid väljendatud kahtlused märkimisväärselt nõrgenenud.

87. Teisena väidavad apellandid, et Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et vaidlusalused otsused andsid komisjonile piiramatu ulatusega kontrollimisvolitused, mis lubasid tal viia läbi tõelise „fishing expedition’i“ (nn avastusretke), võimaldades tal konfiskeerida kõik dokumendid, mis on seotud nende tarnimisega Euroopas ja müügiga Prantsusmaal.

88. Kolmandana ei kontrollinud Üldkohus apellantide sõnul tõhusalt, kas vaidlusaluste otsuste artikli 1 punktis a määratletud ulatus vastab asjaomastele kaudsetele tõenditele.

89. Viimasena heidavad apellandid Üldkohtule ette, et Üldkohus rikkus õigusnormi – olgu see kas põhjendamiskohustuse või proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast –, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161, et kontrolliotsus ei pea ette nägema kontrolli lõpptähtaega.

90. Komisjon vaidleb vastu kõikidele etteheidetele, mille apellandid apellatsioonkaebuse teises väites esitasid.

2. Analüüs

91. Tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 kohustab komisjoni põhjendama kontrolli määramise otsust, märkides ära kontrolli eseme ja eesmärgi.

92. Nagu Euroopa Kohus on täpsustanud, ei kujuta see põhjendamiskohustus endast põhimõttelise tähtsusega nõuet mitte üksnes selleks, et näidata asjaomaste ettevõtjate ruumides korraldatava uurimise põhjendatust, vaid ka selleks, et ettevõtjatel oleks võimalik mõista oma koostöökohustuse ulatust, säilitades samal ajal nende kaitseõigused.( ) Sellest järeldub, et kontrolliotsuse põhjendamise kohustuse ulatust ei või piirata kaalutlustel, mis on seotud uurimise tõhususega.( ) Peale selle, kuna hankida tohib ainult kontrolli esemeks olevaid dokumente( ), toob kontrolliotsuse põhjendamine kaasa ka komisjoni ametnikele antud kontrollivolituste piiramise( ).

93. Selle põhjendamiskohustuse täitmiseks peab komisjon selgelt ära näitama kahtlused, mida ta kavatseb kontrollida( ), st selle, mida ta otsib, ja asjaolud, mida ta peab kindlaks tegema( ).

94. Siiski ei ole komisjon kohustatud edastama kontrolliotsuse adressaadile kogu tema käsutuses olevat teavet eeldatavate rikkumiste kohta ega andma nendele rikkumistele täpset õiguslikku kvalifikatsiooni.( ) Samuti ei pea kontrolliotsuses sisalduvad andmed tingimata sisaldama kõnealuse turu täpset piiritlemist, eeldatavate rikkumiste täpset õiguslikku kvalifikatsiooni või viidet ajavahemikule, mille jooksul need rikkumised toime pandi, tingimusel et see kontrolliotsus sisaldab käesoleva ettepaneku punktis 93 välja toodud põhilisi asjaolusid( ).

95. Nimelt, võttes arvesse asjaolu, et kontrollid toimuvad uurimise alguses, ei ole komisjonil selles menetlusetapis veel konkreetse õigusliku hinnangu andmiseks täpset teavet ning ta peab oma kahtluste põhjendatust ja toimunud asjaolude ulatust kõigepealt kontrollima, arvestades, et kontrolli eesmärk ongi koguda kahtlustatud rikkumise kohta tõendeid.( )

96. Apellantide teise väite raames esitatud esimese etteheite kohta, mille kohaselt ei ole vaidlusaluste otsuste põhjendusi piisavalt kontrollitud, märgin, et nende otsuste artikli 1 punkt a sisaldab nii selget viidet kahtlustatavale rikkumisele, mida tuli kontrollida, st „teabevahetuse“ „hindade“ ja „allahindluste“ kohta, kui ka nende turgude piiritlemist, kus see rikkumine pidi toimuma. Ühelt poolt määratleti selles sättes kaubaturgudena allahindluste puhul „esmatarbekaupade tarneturg toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites“ ja hindade puhul „teenuste kaubamärgitoodete tootjatele müügi turg toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektorites“. Teiselt poolt märgiti geograafilise turu määratluses, et see hõlmab „mitme liikmesriigi ja eelkõige Prantsusmaa territooriumi“. Viimaseks sisaldas kõnealune säte täpsustusi teiste ettevõtjate kohta, kes osalevad kahtlustatavas rikkumises.

97. Võttes arvesse vaidlusaluste otsuste artikli 1 punktis a sisalduvat teavet, mis on toodud käesoleva ettepaneku eelmises punktis, ja eelmainitud kohtupraktikat, olen seisukohal, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130, et komisjon oli täitnud oma kohustuse sõnastada täpselt kahtlused, mida ta kavatses kontrollida.

98. Apellantide argumentide kohta, mis põhinevad täpsustustel, mille komisjon esitas kõnealuste piirangute olemuse kohta vastuseks Üldkohtu määratud menetlust korraldavatele meetmetele( ), tuleb märkida, et teave, millele apellandid viitavad, sisaldub nende kaudsete tõendite mittekonfidentsiaalse versiooni väljavõtetes, mis võimaldasid komisjonil kahtlustada allahindluste ja hindadega seotud kooskõlastatud tegevust ning mille esitamist Üldkohus nõudis, et kontrollida, kas need kaudsed tõendid olid piisavalt veenvad, et õigustada vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist seoses eespool viidatud tegevusega.( )

99. Ent tuleb meenutada, et käesoleva ettepaneku punktis 94 mainitud kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon oma põhjendamiskohustuse täitmiseks kohustatud edastama kontrolliotsuse adressaadile kogu tema käsutuses olevat teavet eeldatavate rikkumiste kohta ega andma nendele rikkumistele täpset õiguslikku kvalifikatsiooni.

100. Seega ei saa apellandid asjaolust, et allahindluste ja hindadega seotud eeldatavaid rikkumisi on üksikasjalikumalt kirjeldatud väljavõtetes komisjoni valduses olevate kaudsete tõendite mittekonfidentsiaalsest versioonist, mille ta Üldkohtule esitas, järeldada, et viimane oleks „loobunud igasugusest kontrollist vaidlusaluste otsuste põhjenduste täpsuse üle“.( )

101. Mis puudutab apellantide väidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja moonutas eespool mainitud kohtupraktika tähendust, kuna ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 250 ja 254, et asjaomase tegevuse geograafilise ulatuse ja apellantide rolli eeldatavas rikkumises saab järeldada kontrolliotsuste põhjendustes olevast põgusast viitest liidule, mille liige on Intermarché, siis piisab, kui märkida, et need punktid asuvad vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste selles osas, kus Üldkohus uurib, kas komisjoni valduses olevad kaudsed tõendid on piisavalt veenvad.

102. Järelikult, nagu nimetatud institutsioon oma kirjalikes märkustes õigesti märkis, tuleneb kõnealune väide sellest, et on segi aetud põhjendamiskohustuse – vaidlustatud akti olulise menetlusnõude – täitmise kontrollimine ja põhistuse põhjendatuse kontrollimine, mis eeldab selle akti õiguspärasuse sisulist analüüsi.( )

103. Samast segiajamisest on tingitud ka sama väite kolmas etteheide – mille apellandid muu hulgas esitavad, ilma et nad seda lähemalt käsitleksid –, mille kohaselt puudub tõhus kontroll selle üle, kas vaidlusaluste otsuste artikli 1 punktis a määratletud ulatus vastab komisjoni valduses olevatele kaudsetele tõenditele, ja teine etteheide, mille kohaselt Üldkohus ei tunnistanud, et kontrolliotsustel on piiramatu ulatus, mis lubab läbi viia tõelise „avastusretke“.

104. Ühest küljest, mis puudutab täpsemalt seda viimast etteheidet, siis märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124 on Üldkohus juba õigustatult märkinud, et apellantide tõstatatud küsimus, kas komisjon oli viinud läbi niisuguse „avastusretke“ – mis ei saa olla määruse nr 1/2003 alusel lubatud( ) –, sõltus vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise ajal komisjoni valduses olevate tõendite veenvusest ja seetõttu tuli seda küsimust uurida apellatsioonkaebuse selle väite raames, mille kohaselt rikuti kontrollitavate ettevõtjate õigust ruumide puutumatusele, mitte aga väite raames, mille kohaselt ei ole kõnealused otsused piisavalt põhjendatud.

105. Teisest küljest märgin, et sama kaebuse põhjendamiseks viitavad apellandid vaidlusaluste otsuste kohaldamisalale, mis ei tulene mitte ainult nende artikli 1 punktist a, vaid ka artikli 1 punktist b, milles sõnastatakse eeldatav rikkumine, mille ese on „tulevasi äristrateegiaid“ puudutava teabe vahetus, muu hulgas seoses tootevaliku, kaupluste arendamise, e-kaubanduse ja tooteedenduspoliitikaga „esmatarbekaupade tarneturgudel ja esmatarbekaupade tarbijatele müügi turgudel Prantsusmaal“. Kuna aga Üldkohus tühistas lõplikult nende otsuste artikli 1 punkti b vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 1, ei saa apellandid igal juhul enam tugineda selle sisule, et põhjendada oma argumenti, mille kohaselt on kontrolli eseme ulatus liiga lai.

106. Selle kohta, et Euroopa Kohus peaks käesoleva ettepaneku punktis 102 mainitud väidet ja punktis 103 esitatud etteheiteid tõlgendama nii, et nende eesmärk on seada kahtluse alla Üldkohtu hinnang komisjoni valduses olevatele kaudsetele tõenditele, tuleb esiteks tõdeda, et nimetatud väide ja etteheited ei ole mitte kuidagi põhjendatud, ja teiseks, kuna ei viidata kaudsete tõendite moonutamisele, ei ole Euroopa Kohus mitte mingil juhul pädev neid apellatsioonkaebuse raames analüüsima.( )

107. Lõpuks, apellantide teise väite raames esitatud neljanda etteheite kohta märgin, et see etteheide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 158–165 vastu, mis jäävad sellesse osasse, kus uuritakse apellatsioonkaebuse väidet, mille kohaselt on rikutud õigust ruumide puutumatusele, ja eelkõige analüüsi sellesse osasse, milles käsitletakse proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kontrollimist. Nendes punktides leidis Üldkohus oma varasemale kohtupraktikale tuginedes, et asjaolu, et komisjon ei kehtestanud kontrolli läbiviimiseks tähtaega, ei kujuta endast ebaproportsionaalset sekkumist apellantide privaatsfääri.

108. Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlusaluste otsuste artikkel 2 nägi ette kuupäeva, millest alates kontrolli võis hakata läbi viima, kuid ei täpsustanud kuupäeva, millal see pidi lõppema. See on kooskõlas määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikega 4, mis kohustab komisjoni määrama kontrolli alguskuupäeva, kuid ei sätesta midagi kohustuse kohta määrata selle lõpukuupäev.

109. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161 õigustatult rõhutab, ei tähenda kontrolli lõpptähtaja puudumine seda, et kontroll võib kesta lõpmatuseni, sest komisjon on selles suhtes kohustatud järgima mõistlikku menetlusaega, nagu on sätestatud harta artikli 41 lõikes 1.( )

110. Sellest järeldub, et kuigi kontrolliotsuse ajalist ulatust ei pea enne täielikult määratlema, on see siiski piiratud selliselt, et kõiki juhtumi asjaolusid ja asjakohaseid tõendeid arvestades ei ületaks kontrolli läbiviimine mõistlikku kestust.

111. Ühelt poolt kujutab see ajaline raamistik endast – vähemalt siis, kui kontroll toimub ilma, et komisjon oleks kasutanud liikmesriigi sunnimeetmeid määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikeid 6–8 kohaldades –, sobivat ja piisavat tagatist omavoli vastu, eriti kui kontrollitoimingute kestuse mõistlikkuse hindamisel võetakse arvesse nõuet piirata ajaliselt harta artiklis 7 ja EIÕK artiklis 8 sätestatud õiguste riivet sellega, mis on hädavajalik kontrolli eset puudutavate kontrollide jaoks.

112. Teiselt poolt, nagu märgib Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163 ja 164, tagab selline ajaline raamistik komisjoni uurimisvolituste tulemuslikkuse, mis eeldab, et kontrolli kestust kohandatakse mitte ainult vastavalt enne teadaolevatele asjaoludele, vaid ka vastavalt sellistele asjaoludele, mis ilmnevad alles pärast kontrolliotsuse vastuvõtmist – näiteks kontrollitavates ruumides tuvastatud teabe maht, kasutatud uurimistehnoloogia( ) ja kontrollitavate ettevõtjate käitumine –, hoides ära selle, et nende ebakindlate asjaolude eelneval arvessevõtmisel kehtestaks komisjon kontrolli määramise otsuses kontrollile niisuguse kestuse, mis ületaks seda, mis on hädavajalik.

113. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes leian, et apellatsioonkaebuse teine väide on tervikuna põhjendamatu.

C. Apellatsioonkaebuse kolmas väide

114. Apellatsioonkaebuse kolmanda väitega heidavad apellandid Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist ja määruse nr 1/2003 rikkumist, kuna ta liigitas menetlusetapi, mis eelneb komisjoni poolt selliste meetmete võtmisele, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud, määruse kohaldamisalasse mittekuuluvaks. See väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 189–196 vastu, mis sisalduvad kõnealuse kohtuotsuse selles osas, kus Üldkohus analüüsib, kas komisjoni valduses olevad kaudsed tõendid on piisavalt veenvad.

1. Vaidlustatud kohtuotsus

115. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189 rõhutas Üldkohus esmalt, et selle hindamisel, kas komisjoni käsutuses olevad kaudsed tõendid on piisavalt veenvad, tuleb arvesse võtta asjaolu, et kontrolliotsus „on tehtud eeluurimise staadiumis, mis peab võimaldama komisjonil koguda kõik asjakohased tõendid võimaliku konkurentsieeskirjade rikkumise asetleidmise kohta ja võtta esialgne seisukoht menetluse suuna ja edasise kulgemise kohta“. Punktis 190 täpsustas ta, et järelikult ei saa „selles staadiumis“ panna komisjonile enne kontrolliotsuse vastuvõtmist kohustust, et tema valduses oleksid rikkumise asetleidmist kinnitavad tõendid, ja et eristada tuleb „ühelt poolt tõendeid rikkumise kohta ja teiselt poolt kaudseid tõendeid, mis võivad tekitada mõistliku kahtluse eelduseks, et rikkumine on toime pandud“.

116. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 192 ja 193 kinnitas Üldkohus, et see eristus „mõjutab [eelkõige] kontrolliotsuseid õigustavate kaudsete tõendite vormi […] puudutavaid nõudeid“ ja et „viimaseid ei saa allutada samale formaalsuse astmele kui see, mis puudutab eelkõige määrusega nr 1/2003 kehtestatud normide ja selle alusel välja kujunenud kohtupraktika eeskirjade järgimist komisjoni uurimisvolituste kohta“. Nimelt leiab Üldkohus, et „kui kontrollile eelnevaks kaudsete tõendite kogumiseks ja rikkumise kohta tõendite kogumiseks nõutaks sama formaalsust, tähendaks see, et komisjon peab järgima eeskirju, mis reguleerivad tema uurimisvolitusi, kuigi ühtegi uurimist määruse nr 1/2003 V peatüki tähenduses ei ole veel ametlikult algatatud ja komisjon ei ole veel kasutanud uurimisvolitusi, mis on talle antud eelkõige määruse nr 1/2003 artiklitega 18–20, st ta ei ole võtnud meetmeid, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud, eelkõige teinud kontrolliotsust“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 193). Üldkohtu kohaselt „[tuleneb] [s]ee uurimise lähtepunkti ja eeluurimise staadiumi määratlus […] väljakujunenud kohtupraktikast“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 194).

117. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 196 kinnitas Üldkohus, et nende sätete hulgas, mida komisjon ei olnud kohustatud järgima, on määruse nr 1/2003 artiklis 19 ja määruse (EÜ) nr 773/2004( ) artiklis 3 kehtestatud nõuded, nagu neid on tõlgendatud 6. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Intel vs. komisjon( ).

118. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 järeldas Üldkohus seetõttu, et käesoleval juhul ei olnud komisjon kohustatud protokollima 2016 . ja 2017. aastal peetud küsitlusi 13 kontrollitava esmatarbekaupade tarnijaga, kes sõlmisid regulaarselt kokkuleppeid Casino ja ITMiga (edaspidi „küsitlused tarnijatega“), ning nendest küsitlustest saadud kaudseid tõendeid ei saa jätta arvesse võtmata põhjusel, et nendega eirati formaalselt eeskirju määruse nr 1/2003 artiklis 19 ja määruse nr 773/2004 artiklis 3 ette nähtud protokollimiskohustuse täitmata jätmise tõttu.

2. Poolte argumentide kokkuvõte

119. Apellandid väidavad esimesena, et vaidlustatud kohtuotsuses sisalduv uurimise lähtepunkti ja eeluurimise staadiumi määratlus põhineb Euroopa Kohtu praktika moonutamisel. Ainus eristus, mis on kohaldatavate õiguste puhul tehtud kõigis kõnealuse kohtuotsuse punktis 194 viidatud kohtuotsustes, mis pealegi puudutavad üksnes ajavahemiku alguspunkti, mida tuleb arvesse võtta, et hinnata menetluse kestuse mõistlikkust, on „eristus kahe haldusmenetluse staadiumi vahel, nimelt vastuväiteteatisele eelnev uurimise staadium ja ülejäänud haldusmenetluse staadium“, mis tuleneb ka määrusest nr 773/2004 endast.

120. Teisena heidavad apellandid Üldkohtule ette, et ta rikkus õigusnormi, kui otsustas contra legem, et määrust nr 1/2003 ei kohaldata enne esimese kontrolliotsuse vastuvõtmist, kuigi apellantide sõnul tuleneb nii kõnealuse määruse põhjendusest 25 kui ka määruse nr 773/2004 artikli 2 lõikest 3, et seda „kohaldatakse täielikult kõikide komisjoni aktide suhtes, mis on vastu võetud ELTL artikli 101 ja sellele järgnevate artiklite rakendamiseks, alates etapist, mil asjaomased tegevused avastati“. Seda tõlgendust kinnitab asjaolu, et määruse nr 1/2003 nõudeid kohaldatakse nii selle artiklis 17 ette nähtud sektoripõhiste uurimiste kui ka leebema kohtlemise taotluste suhtes( ), mis ei hõlma selliste meetmete võtmist, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud.

121. Kolmandana vaidlevad apellandid vastu järeldustele, mille Üldkohus teeb rikkumise tõendite ja kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite eristamise kohta, ning eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 sisalduvale väitele, et viimaseid ei saa allutada samale formaalsuse astmele. Nad väidavad, et kõik tõendid, mida komisjon kogub ja mida kasutatakse määruse nr 1/2003 alusel algatatud menetlustes, olgu tõendite või kaudsete tõenditena, peavad vastama samadele nõuetele ning alluma samale formaalsusele ja menetlusnormidele, et tagada tõendite autentsus, õiglus ja usaldusväärsus. Nende normide järgimine tagab aga nii tõendite kui ka kaudsete tõendite autentsuse, mis on vajalik eeltingimus nende usaldusväärsuse hindamiseks.

122. Komisjon väidab, et tõenduslik väärtus, mis on vajalik selleks, et sisuline asjaolu kujutaks endast kontrolliotsuse vastuvõtmist võimaldavat kaudset tõendit, on tingimata väiksem kui tõenduslik väärtus, mis on vajalik selleks, et sisuline asjaolu kujutaks endast tõendit, mis võimaldab tuvastada rikkumise, ja et sellest eristusest tulenevalt peavad kaudsed tõendid alluma madalamale formaalsuse astmele kui tõendid.

123. Eelkõige ei nõuta kõnealuste kaudsete tõendite protokollimist määruse nr 1/2003 artikli 19 ja määruse nr 773/2004 artikli 3 alusel, välja arvatud juhul, kui asuda seisukohale, et nende sätetega ette nähtud formaalsust kohaldatakse juba enne uurimise algatamist.

124. Komisjon täpsustab, et uurimise algatamine – mis vastab kuupäevale, mil komisjon kasutab esimest korda oma uurimisvolitusi ning võtab meetmed, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud, ja mõjutavad oluliselt kahtluse all olevate üksuste olukorda – toimub erineval ajal kui toimiku avamine ja menetluse algatamine määruse nr 773/2004 artikli 2 tähenduses ning sellel on teistsugused tagajärjed. Kui toimiku avamine on sisemine toiming, mille teeb konkurentsipoliitika peadirektoraadi kantselei, kui ta määrab kohtuasja numbri, ja mille ainus eesmärk on võimaldada konkurentsi peadirektoraadil dokumente säilitada, siis menetluse algatamine vastab kuupäevale, mil komisjon võtab määruse nr 773/2004 artikli 2 alusel vastu otsuse eesmärgiga võtta vastu otsus vastavalt määruse nr 1/2003 III peatükile.

125. Komisjon märgib, et määruse nr 1/2003 artikli 19 sõnastusest tuleneb, et „küsitlus“ selle artikli tähenduses peab olema korraldatud selleks, et „koguda uuritava küsimusega seotud teavet“, ja selle määratluse kohaselt peab seega uurimine olema enne algatatud. Samuti väidab ta, et apellantide viited nii määruse nr 1/2003 põhjendusele 25 kui ka sektoripõhistele uurimistele ja leebema kohtlemise taotlusele ei ole asjakohased.

126. Käesoleval juhul toimusid kohtumised ja konverentskõned 13 asjaomase tarnijaga enne uurimise algatamist määruse nr 1/2003 alusel ja seega enne igasugust „menetlust“. Seega ei olnud komisjon kohustatud järgima selle sättega ette nähtud formaalsust.

127. Kui see oleks teisiti, kahjustaks see mitmes mõttes konkurentsiõiguse jõustamist komisjoni poolt. Esimesena takistaks see komisjonil koguda ja kasutada kaudseid tõendeid, kui need saavad olla ainult suulises vormis, näiteks teave, mille komisjoni esindaja saab kohtumisel, ruumide mitteametliku külastuse ajal või avalikus kohas. Teisena tähendaks see, et kaudsed tõendid ei saaks kunagi olla suulises vormis, ja see asjaolu ohustaks komisjoni uurimiste tõhusust, lükates edasi kontrolli kuupäeva.

128. Peale selle on komisjon seisukohal, et kaudsete tõendite allutamine tõenditega võrreldes madalamale formaalsuse astmele tagab kontrolliotsuste vastuvõtmist puudutava kiire menetlemise nõude täitmise ja komisjoni uurimise tõhususe.

129. Lõpuks lisab komisjon, et apellantide väited tõendite autentsuse kohta põhinevad igal juhul kohtupraktika ekslikul tõlgendamisel. Nimelt ei ole tõendi autentsus „vajalik eeltingimus“ selle usaldusväärsusele. Liidu õiguses valitseb tõendite vaba hindamise põhimõte, millest järeldub, et nõuetekohaselt esitatud tõendite tõendusliku väärtuse hindamisel on ainus oluline kriteerium nende usaldusväärsus ja tõendi tõenduslikku väärtust tuleb hinnata igakülgselt, mistõttu pelgalt põhjendamata kahtluste väljendamisest tõendite autentsuse kohta ei piisa, et seada kahtluse alla nende usaldusväärsus. Need põhimõtted kehtivad veelgi enam kaudsete tõendite puhul, kuna tõenduslik väärtus, mis on vajalik selleks, et sisuline asjaolu kujutaks endast kaudset tõendit, on määratluse järgi väiksem.

3. Analüüs

130. Tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 kohaselt võib komisjon küsitleda füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kes nõustuvad küsitlemisega, mille eesmärk on koguda uuritava küsimusega seotud teavet. Sellel sättel põhinevate küsitluste puhul tuleb täita määruse nr 773/2004 artiklis 3 sätestatud formaalsusi. Seega selle artikli lõike 1 kohaselt teatab komisjon küsitluse alguses küsitluse õigusliku aluse ja eesmärgi, rõhutab selle vabatahtlikkust ja peab küsitletavale teatama, kui ta kavatseb küsitlust protokollida. Kõnealuse artikli lõike 3 kohaselt võib komisjon küsitletute seisukohad protokollida mis tahes kujul. Iga protokolli koopia tuleb esitada küsitletule heakskiitmiseks. Vajaduse korral võib komisjon kehtestada tähtaja, mille jooksul küsitletu võib edastada oma seisukohtade võimalikke parandusi.

131. Kohtuotsuses Intel täpsustas Euroopa Kohus määruse nr 1/2003 artikli 19 alusel läbiviidavatele küsitlustele kehtivate vorminõuete ulatuse kohta, et kui komisjon otsustab küsitletava nõusolekul viia kõnealuse sätte alusel läbi küsitluse, on ta kohustatud selle küsitluse tervikuna protokollima, ilma et see piiraks komisjonile protokollimise vormi osas jäetud valikut.( )

132. Järelikult lasub komisjonil kohustus tema valitud kujul protokollida mis tahes küsitlus, mille ta viib läbi määruse nr 1/2003 artikli 19 alusel, et koguda uuritava küsimusega seotud teavet.( )

133. Vaidlustatud kohtuotsuses järeldas Üldkohus sisuliselt, et see kohustus ei kehti tarnijatega peetud küsitluste puhul, kuna esiteks on need küsitlused läbi viidud enne uurimise algatamist määruse nr 1/2003 alusel, st enne seda, kui komisjon võttis meetme, mis lähtub eeldusest, et rikkumine on toime pandud, ja teiseks peavad komisjonil olema kontrolliotsuse vastuvõtmiseks, mis toimub vastuväiteteatise saatmisele eelnevas eeluurimise staadiumis, üksnes veenvad kaudsed tõendid, mis võivad tekitada rikkumise kahtluse ja mida ei saa allutada samale formaalsuse astmele, kui on nõutud rikkumise kohta tõendite kogumise puhul. Apellandid vaidlevad erinevate argumentidega sellele järeldusele vastu, samas kui komisjon leiab, et selles ei ole rikutud mitte ühtegi õigusnormi.

134. Seetõttu peab Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse kolmandale väitele vastamiseks täpsustama, kas komisjonil on määruse nr 1/2003 artikli 19 ja määruse nr 774/2003 artikli 3 alusel kohustus protokollida küsitlusi, mille käigus saadud teavet kasutati kaudsete tõenditena, mis õigustavad kontrolliotsuse vastuvõtmist määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 tähenduses.

135. Järgmiselt toodud põhjustel leian, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt.

136. Apellantide esitatud etteheited nõuavad, et Euroopa Kohus analüüsiks ühelt poolt seda, millisest hetkest alates tuleb toimiku uurimisel komisjoni poolt asuda seisukohale, et komisjoni läbiviidud küsitluse „eesmärk on koguda uuritava küsimusega seotud teavet“, ja teiselt poolt seda, kas asjaolu, et kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite puhul nõutakse võrreldes rikkumise tõenditega väiksemat tõenduslikku väärtust, õigustab seda, et kõnealused kaudsed tõendid on allutatud väiksemale formaalsusele, mis eelkõige ei hõlma määruse nr 774/2003 artiklis 3 sätestatud vorminõuete täitmist määruse nr 1/2003 artikli 19 alusel läbiviidud küsitluste puhul.

137. Alustan teise küsimuse analüüsimisest.

138. Olen arvamusel, et ei kontrolliotsuse aluseks olevatelt kaudsetelt tõenditelt nõutav väiksem tõenduslik väärtus ega ka asjaolu, et selline otsus võetakse vastu eeluurimise staadiumis, mis eelneb vastuväiteteatise saatmisele, ei mõjuta – vastupidi sellele, mis on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–192 – vorminõudeid, mida komisjon peab kohaldatavate õigusnormide alusel järgima, kui ta kogub tõendeid, mida uurimiste jaoks kasutada.

139. Eeltoodu ei tähenda muidugi seda, et sisulise asjaolu vorm ei mõjutaks selle tõenduslikku väärtust. Näiteks on notariaalaktil tavaliselt suurem tõenduslik väärtus kui oma käega allkirjastatud dokumendil. See vormi ja tõendusliku väärtuse vaheline suhe ei tähenda aga tingimata astmelisust formaalsuses, millele teatud tõendite kategooriad alluvad vastavalt tõenduslikule väärtusele, mis on nende tõendite kasutamiseks vajalik.

140. Eelkõige teabe puhul, mida komisjon saab füüsiliste või juriidiliste isikutega läbi viidud küsitlustest, nähtub minu arvates kohtuotsusest Intel, et tõendusliku väärtuse ja määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikes 1 ja määruse nr 773/2004 artiklis 3 sätestatud vorminõuete järgimise vahel puudub igasugune seos.

141. Nimetatud kohtuotsusest ja eelkõige selle punktist 87, kus Euroopa Kohus täpsustas, et ükski määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 sõnastuse element või sellega taotletav eesmärk ei võimalda järeldada, et seadusandja kavatses kõnealuse sättega eristada küsitluste erinevaid kategooriaid või jätta selle kohaldamisalast mõned küsitlused välja, nähtub nimelt selgelt, et sellest tulenev protokollimiskohustus hõlmab kõiki komisjoni läbiviidud küsitlusi, kui need on „uuritava küsimusega seotud“. Selle kohustuse olemasolu ei saa seega sõltuda ei kõnealuste küsitluste käigus saadud ütluste võimalikust tõenduslikust väärtusest, mida saab hinnata alles siis, kui küsitlused on läbi viidud, ega sellest, kuidas komisjon kavatseb seda teavet menetluse eri staadiumides kasutada. Sellega seoses ei näi mulle, et ainuüksi komisjoni viide määruse nr 1/2003 ettevalmistavatele materjalidele võiks seada selle järelduse kahtluse alla.( )

142. Samuti märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–192 esitatud väide, et kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite tõendusliku väärtuse ja vorminõuete järgimise vahel on seos, on komisjoni läbiviidud küsitlustest tulenevate kaudsete tõendite puhul vastuolus tõlgendusega, mille Üldkohus annab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 195, 200–203 ja 205 määruse nr 1/2003 artiklile 19 ja kohtuotsusele Intel. Nendest punktidest nähtub nimelt, et Üldkohus leidis, et kui uurimine vaidlustatud kohtuotsuse punkti 194 tähenduses on algatatud, on komisjon sisuliselt kohustatud uuritava küsimusega seotud küsitlusi protokollima ja selline kohustus kehtib talle olenemata sellest, milline on selle teabe tõenduslik väärtus, mida komisjon küsitluste käigus saada võib, ja sellest, kuidas seda teavet kasutatakse – kas kaudsete tõenditena eeluurimise staadiumis, sh kontrolliotsuse vastuvõtmiseks,( ) või tõenditena vastuväiteteatise saatmise staadiumis.

143. Üldisemalt seisneb kaudsete tõendite ja tõendite erinevus selles, et esimesed võimaldavad ainult eeldada tõendamist vajava asjaolu olemasolu, samas kui teised tõendavad seda. Kui tõendi koostamiseks on vaja teatud formaalsust – sageli selle autentsuse ja usaldusväärsuse tagamiseks –, siis asjaomase formaalsuse järgimata jätmine tähendab, et olenemata tõendi väärtusest, ei saa see täita oma tõenduslikku ülesannet.

144. Käesoleva ettepaneku punktis 136 toodud küsimustest esimese puhul tuleb sisuliselt tõlgendada mõistet „küsitlus“ selliselt, et selle eesmärk on „koguda uuritava küsimusega seotud teavet“ määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 tähenduses.

145. Tuletan meelde, et vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et juba kõnealuse sätte sõnastusest endast nähtub, et selles käsitletud küsitluste eesmärk on „koguda uuritava küsimusega seotud teavet“, mis tähendab, et selle määratluse kohaselt peab uurimine olema algatatud ja uuritav küsimus peab olema kindlaks määratud enne nende küsitluste läbiviimist. Ta järeldas sellest, et määruse nr 773/2004 artiklis 3 sätestatud küsitluste protokollimise kohustus ei kehti „küsitluste puhul, mis viiakse läbi enne komisjoni uurimise algatamist […]“( ). Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 leidis Üldkohus sisuliselt, et uurimine on ametlikult algatatud alles siis, kui komisjon kasutab talle eelkõige määruse nr 1/2003 artiklitega 18, 19 ja 20 antud uurimisvolitusi, võttes meetme, mis lähtub eeldusest, et rikkumine on toime pandud, st võtab vastu kontrolliotsuse, ning kõnealuse kohtuotsuse punktis 194 täpsustas ta, et see uurimise lähtepunkti määratlus tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast.

146. Sellest kohtupraktikast – mis tuleneb 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsusest Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon( ) – nähtub, et komisjoni algatatud haldusmenetlus võib hõlmata kahe üksteisele järgneva staadiumi hindamist, mis kumbki järgib omaenda sisemist loogikat. Esimene staadium, mis kestab kuni vastuväiteteatise vastuvõtmiseni, algab hetkel, mil komisjon võtab rikkumise kohta tehtud kaebuse alusel talle liidu seadusandja poolt delegeeritud pädevust kasutades meetmed, ja see peab võimaldama tal võtta seisukoha haldusmenetluse edasise käigu suhtes. Teine staadium kestab vastuväiteteatise esitamisest kuni lõpliku otsuse tegemiseni. See peab võimaldama komisjonil võtta väidetava rikkumise suhtes lõpliku seisukoha.

147. Sellega seoses tuleb meenutada, nagu seda teevad ka apellandid, et käesoleva ettepaneku eelmises punktis sätestatud põhimõtted töötati välja mõistliku aja põhimõtte kohaldamiseks. Kohtuotsuses LMV, mis lähtub EIK kohtupraktikast( ), oli Euroopa Kohtu eesmärk tuvastada hetk, mil komisjoni tegevus, mis hõlmab uurimist ja konkurentsiõiguse rikkumiste tuvastamist, väljendub aktis, mis ei pruugi küll veel olla ametlik süüdistus, kuid mille puhul vähemalt esineb rikkumise kahtlus, „mis võib kahtlustatavate ettevõtjate olukorda tugevalt mõjutada“( ).

148. Siiski ei ole ma sarnaselt apellantidega veendunud, et määruse nr 1/2003 artikli 19 sõnastuse tõlgendamisel on asjakohane loogika, mis on võetud aluseks haldusmenetluse mõistliku kestuse hindamisel arvestatava perioodi alguspunkti määramisel ning mille kohaselt tuleb tuvastada hetk, mil asjaomane ettevõtja võtab teadmiseks tema suhtes tekkinud kahtlused ja mil komisjoni võetud meetmed hakkavad tema olukorda mõjutama.

149. Tuletan meelde, et see artikkel asub kõnealuse määruse V peatükis „Uurimisvolitused“. Kui komisjon viib läbi küsitluse nimetatud sätte tähenduses, siis kasutab ta seega „uurimisvolitusi“, nii nagu ta kasutab selliseid volitusi ka siis, kui ta esitab määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel teabenõude või võtab vastu kontrolliotsuse selle määruse artikli 20 tähenduses. Kuigi on selge, et meetme võtmine määruse nr 1/2003 artiklite 18 ja 20 alusel tähendab, et „uurimine“ on algatatud, siis määruse nr 1/2003 artikli 19 tõlgenduse kohaselt, mida järgib Üldkohus ja mida toetab komisjon, ei märgi kõnealuses artiklis sätestatud volituste kasutamine iseenesest uurimise algust, vaid niisuguste volituste kasutamine eeldab, et uurimine on juba algatatud.

150. See on minu arvates vastuolu, mida ei saa kõrvaldada asjaolu, et Üldkohus on kaudselt tunnistanud võimalust, et küsitluse läbiviimine määruse nr 1/2003 artikli 19 tähenduses märgib – samamoodi nagu teabenõue või kontroll – uurimise algatamist, kui niisugune küsitlus lähtub eeldusest, et üks küsitletavatest ettevõtjatest või ettevõtja, keda komisjonile antavad ütlused puudutavad, on toime pannud rikkumise.( ) Ühelt poolt seab sellise võimaluse tunnistamine nimelt kahtluse alla Üldkohtu väite, et määruse nr 1/2003 artikli 19 sõnastusest tuleneb, et uurimine peab olema algatatud ja selle ese peab olema määratletud enne, kui selle artikli alusel viiakse läbi küsitlused. Teiselt poolt vastab see vaid osaliselt loogikale, mis on aluseks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194 viidatud kohtupraktikale, võttes arvesse, et kui küsitluse käigus seatakse kõrvaline ettevõtja kahtluse alla, ei ole viimane tema suhtes tekkinud võimalikke kahtlusi teadmiseks võtnud.

151. Käesoleva ettepaneku eelmises punktis märgitud vastuolu on veelgi ilmsem, kui võtta arvesse, et – nagu apellandid õigustatult märkisid – komisjon saab määruse nr 1/2003 artiklis 17 sätestatud volitusi kasutades algatada sektoripõhise uurimise, ilma et ta lähtuks eeldusest, et konkreetne ettevõtja on pannud toime rikkumise.( )

152. Minu arvates tuleb anda määruse nr 1/2003 artikli 19 sõnastusele ja eelkõige väljendile „koguda uuritava küsimusega seotud teavet“ teistsugune tõlgendus, mis tingimata ei nõua, et asjaomased küsitlused viidaks läbi haldusmenetluse konkreetses staadiumis ja et määrataks kindlaks, millisest ametlikust toimingust alates peab komisjon järgima määruse nr 774 artiklis 3 kehtestatud formaalsust.

153. Leian nimelt, et selle kohustuse ulatuse määratlus ja seega ka nende juhtude kindlaksmääramine, kus kasutatakse määruse nr 1/2003 artiklis 19 sätestatud volitusi, sõltuvad oluliselt komisjoni läbiviidavate küsitluste esemest ja sisust.

154. Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud kohtuotsusest ja Üldkohtu menetluse toimikust, et vaidlusalused küsitlused viidi läbi esmatarbekaupade tarnijatega, kelle puhul esines vaidlusaluste otsuste artikli 1 punktis a sõnastatud rikkumise kahtlus; et need tarnijad sõlmisid regulaarselt kokkuleppeid Intermarchéga; ja et küsitluseks valmistumiseks oli komisjon saatnud küsitletavatele ettevõtjatele küsimustiku, mis puudutas eelkõige turustajate liitude käitumist tarnijatega peetavate läbirääkimiste ajal, nende läbirääkimispositsiooni muutust ajas ja selle mõju konkurentsitingimustele tarneturul. Komisjon küsis ka avalikult, kas tarnija oli teadlik turustajate vahel tundliku äriteabe vahetamisest turustajate liidus ja palus tal vajaduse korral teavet täpsustada. Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub ka, et kõnealused küsitlused viidi läbi vahetult pärast 16. septembril 2016. aastal Intermarché peakorteris toimunud kokkutulekut, kus viibisid ka liitude esindajad ja kuhu olid kutsutud osalema kaubakettide tarnijad, ning et need kestsid vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisele eelnenud päevani.

155. Ent kui komisjon korraldab sellise sisuga küsitlusi, mille ese on enne määratletud ja mille avalikult välja öeldud eesmärk on hankida teavet konkreetse turu toimimise ja sellel turul osalejate tegevuse kohta, et tuvastada võimalikke rikkumisi või kinnitada oma kahtlusi niisuguste rikkumiste olemasolu kohta, kasutab komisjon minu arvates talle määruse nr 1/2003 artikliga 19 antud volitusi, olenemata sellest, millises menetluse staadiumis küsitlus toimub.

156. Sellistel asjaoludel piisab minu arvates sellest, et komisjoni kantseleis on avatud toimik, asumaks seisukohale, et niisuguste küsitluste eesmärk on „koguda uuritava küsimusega seotud teavet“ selle sätte tähenduses.( ) Teisisõnu, nagu kohtujurist Wahl kinnitas oma ettepanekus kohtuasjas Intel Corporation vs. komisjon,( ) „peab määruse nr 1/2003 artikli 19 kohaldamisalasse kuuluma iga kohtumine, mis korraldatakse kolmanda isikuga konkreetselt selleks, et koguda olulist, juhtumi hindamisel kasutatavat teavet“.( )

157. Teistsuguse tõlgenduse järgimine viiks minu arvates vastuvõetamatu tulemuseni, et eespool kirjeldatud sisuga küsitlused toimuksid väljaspool määrusega nr 1/2003 kehtestatud õiguslikku raamistikku. Kui aga komisjon kasutab de facto oma uurimisvolitusi, kohaldatakse sellist õiguslikku raamistikku tingimata ka siis, kui uurimine ei ole „ametlikult algatatud“, vastupidi sellele, mis näib tulenevat vaidlustatud kohtuotsuse punktist 193.( )

158. Seda enam, kui – nagu käesoleval juhul – selliste küsitluste käigus saadud teavet kasutatakse veenvate kaudsete tõenditena, mille põhjal tehakse kontrolliotsus, st võetakse meede, mis hõlmab sekkumist ettevõtja privaatsfääri ning tema harta artiklis 7 ja EIÕK artiklis 8 sätestatud põhiõiguste piiramist.

159. Lõpuks täpsustan, et määruse nr 1/2003 artikli 19 tõlgendus, mille ma välja pakun, ei tähenda vastupidi sellele, mida väidab komisjon, et viimasel ei oleks enam võimalik kaudseid tõendeid koguda ja kasutada, kui need saavad olla ainult suulises vormis.

160. Sellega seoses tuleb ühest küljest märkida, et käesoleva ettepaneku punktis 154 kirjeldatud stsenaarium on väga kaugel sellest, millele komisjon oma kirjalikes märkustes viitas (komisjoni esindaja saab teavet kohtumise ajal, ruumide mitteametliku külastuse ajal või avalikus kohas). Teisest küljest on vaja täpsustada, et komisjon ei vii läbi küsitlust vastavalt määruse nr 1/2003 artiklile 19 ja seega ei ole tal mingit kohustust protokollida kolmandate isikutega peetud vestlusi, kui need vestlused ei ole seotud konkreetse uuritava küsimusega.( )

161. Eeltoodud kaalutluste põhjal olen seisukohal, et Üldkohus tõlgendas valesti määruse nr 1/2003 artikli 19 lõiget 1 ja rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tarnijatega läbi viidud küsitlustest saadud kaudsed tõendeid ei saa jätta arvesse võtmata põhjusel, et nendega eirati vorminõudeid määruse nr 1/2003 artiklis 19 ja määruse nr 773/2004 artiklis 3 ette nähtud protokollimiskohustuse täitmata jätmise tõttu.

162. Juhul kui Euroopa Kohus otsustab kinnitada tõlgendust, mille Üldkohus määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikele 1 andis, ja asuda seisukohale, et selle sätte alusel läbi viidud küsitluste protokollimine on kohustuslik ainult siis, kui need küsitlused toimuvad pärast uurimise algatamist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 193 ja 194 määratletud tähenduses, leian siiski, et Üldkohus eksis, kui ta asus seisukohale, et käesoleval juhul see kohustus komisjonile ei kehti.

163. Nimelt olen arvamusel, et kui komisjon kaalub võimalust kasutada kolmandate isikutega tehtud teabevahetuse käigus saadud teavet kontrolliotsuse tegemiseks – nagu praegusel juhul tarnijatega läbiviidud küsitluste eset, sisu ja kronoloogiat arvestades selgelt ilmneb –, on ta igal juhul kohustatud selle teabevahetuse määruse nr 773/2004 artikli 3 kohaselt protokollima. Võttes arvesse, et kontrolliga kaasneb kontrollitava ettevõtja põhiõiguste riive, on see minu arvates vajalik tagatis eelkõige selleks, et liidu kohtud saaksid kontrollida, kas komisjoni valduses olevad kaudsed tõendid, mis niisugust riivet õigustavad, on piisavalt veenvad.

164. Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebuse kolmanda väitega nõustuda.

D. Apellatsioonkaebuse neljas väide

165. Neljas väide jaguneb neljaks osaks. Esimesed kolm osa – mis puudutavad vastavalt faktiliste asjaolude moonutamist, õigusnormi rikkumist ja ilmset hindamisviga, mille eest Üldkohus väidetavalt vastutab, kuna ta otsustas esiteks, et uurimine ei olnud algatatud enne esimese kontrolliotsuse vastuvõtmist (9. veebruari 2017. aasta otsus Tute 1), teiseks, et küsitluste protokolle sai kasutada kaudsete tõenditena, täitmata määruse nr 1/2003 artikli 19 ja määruse nr 773/2004 artikli 3 nõudeid, ja kolmandaks, et nende sätetega ette nähtud formaalsuse järgimine takistaks konkurentsivastase tegevuse tuvastamist – kattuvad sisuliselt argumentidega, mille apellandid esitasid apellatsioonkaebuse kolmandas väites. Seetõttu viitan kolmanda väite uurimise käigus välja töötatud kaalutlustele.

166. Seega jääb veel analüüsida apellatsioonkaebuse neljanda väite neljandat osa.

Apellatsioonkaebuse neljanda väite neljas osa

167. Neljanda väite neljandas osas heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 219, et komisjonil olid vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise kuupäeval piisavalt veenvad kaudsed tõendid, ilma et tal oleks tulnud määrata täpselt kindlaks küsitluste protokollide koostamise ja lõpliku viimistlemise kuupäevad.

168. Ühelt poolt väidavad nad, et kohtupraktikast tuleneb, et kontrolliotsuse aluseks olevad kaudsed tõendid peavad sisalduma komisjoni toimikus enne selle otsuse vastuvõtmise kuupäeva, eelkõige selleks, et erinevad otsuse tegemise protsessis osalejad saaksid kontrollida, kas niisugused kaudsed tõendid on piisavalt veenvad ja kas kontrolli ulatus on õigesti piiritletud. Seega Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208, et „[vaidlusaluste] otsuste kuupäeva seisuga kaudsete tõendite omamise kindlakstegemisel arvesse võetav kuupäev [on] see, mil toimusid tarnijate küsitlused, mille kohta koostati protokollid“.

169. Teiselt poolt väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 215 pani Üldkohus neile kohustuse tõendada, et komisjon oli koostanud kõik protokollid pärast esimese vaidlusaluse otsuse (9. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1) vastuvõtmise kuupäeva.

170. Komisjon väidab, et suuliste ütluste vormis kaudsete tõendite valdamise hindamisel tuleb lähtuda kuupäevast, mil ütlused anti, mitte kuupäevast, mil komisjon need kirjalikult vormistas. Ta viitab sellega seoses leebema kohtlemise menetluse raames tehtud ja vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 mainitud 9. juuni 2016. aasta otsusele Repsol Lubricantes y Especialidades vs. komisjon( ), millest nähtub, et tõendi valdamine komisjoni poolt võrdub selle sisust teadlik olemisega. Käesoleval juhul toimusid aga kõik küsitlused tarnijatega enne esimese vaidlustatud otsuse (9. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1) kuupäeva. Peale selle, kuna Üldkohus tunnistas, et vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise kuupäeval olid juba komisjoni valduses kaudsed tõendid, mis saadi 13 tarnijaga peetud järjestikuste kohtumiste või konverentskõnede käigus, ei tunnustatud vaidlustatud kohtuotsuses komisjoni a posteriori eeskirjadega vastavusse viimise õigust.

171. Kõigepealt märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 207 ja 210 nähtub selgelt, et selle põhjendused, millele apellandid apellatsioonkaebuse neljanda väite neljandas osas vastu vaidlevad, põhinevad eeldusel, et praegusel juhul ei olnud komisjonil protokollimiskohustust vastavalt määruse nr 773/2004 artiklile 3, mistõttu ei pidanud ta tõendama küsitluste protokollimise kuupäeva ja nendest küsitlustest tulenevate kaudsete tõendite eelnevuse hindamisel tuli lähtuda kuupäevast, mil ütlused anti, st kuupäevast, mil küsitlused toimusid. Üldkohus leidis nimelt, et kui niisugune protokollimiskohustus puudub, siis võivad kontrolliotsuse aluseks olevad komisjoni läbiviidud küsitlustest tulenevad kaudsed tõendid esineda ka ainult suulises vormis, ja käesolevas asjas tähendavad tarnijatega tehtud küsitlused nende küsitluste käigus edastatud teabest teadasaamist ja kõnealuse teabe omamist nende küsitluste toimumise kuupäeval.

172. Järelikult, kui Euroopa Kohus otsustab minu ettepanekul kolmanda väitega nõustuda – olenemata niisuguse otsuse tagajärgedest sellele, kas vaidlustatud kohtuotsus tühistatakse või jäetakse jõusse, mida arutan hiljem –, siis oleksid paratamatult ümber lükatud ka vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste punktid, mida vaadeldav neljanda väite osa puudutab. Järgmised kaalutlused on seega esitatud juhuks, kui Euroopa Kohus minu ettepanekut ei järgi.

173. Siiski on minu arvates sissejuhatavalt võimalik väljendada mõningaid kahtlusi selle osa tulemuslikkuse suhtes, kuna see on suunatud ainult ühe vastu kahest põhjendusest, millele Üldkohus tugines, kui ta lükkas tagasi etteheite, mille kohaselt ei eelnenud vaidlusaluste otsuste aluseks olevad kaudsed tõendid kõnealuste otsuste tegemisele, kuna ta ei olnud tõendanud küsitluste protokollide kuupäeva.

174. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 171 mainisin, siis ühelt poolt leidis Üldkohus kõnealuse argumendi tagasilükkamiseks esimese võimalusena, et selle kindlaks määramisel, kas komisjonil olid tarnijatega peetud küsitlustest tulenevad kaudsed tõendid olemas enne vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist, tuleb lähtuda kuupäevast, mil need küsitlused tehti. Teiselt poolt leidis ta teise võimalusena vaidlustatud kohtuotsuse punktis 215, et isegi juhul, kui lähtuda tuleb kuupäevast, mil kõnealuste küsitluste protokollid koostati, ja ehkki komisjon seda kuupäeva ei tõendanud, siis selle institutsiooni esitatud teabe põhjal ja võttes arvesse asjaolu, et viimane väitis, et ta oli need protokollid koostanud, et täita tema hinnangul endal lasunud protokollimiskohustust määruse nr 774/2003 artikli 3 tähenduses, on mõistlik järeldada, et nimetatud protokollid koostati järk-järgult teabevahetuse käigus, st alates teabevahetuse algusest, mis pärines peamiselt 2016. aasta lõpust.( )

175. Kuigi on tõsi, et apellandid esitasid etteheite ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 215 kohta, puudutab see etteheide üksnes väidetavat tõendamiskoormise ümberpööramist, mis ei tulene kuidagi Üldkohtu arutluskäigust, milles viimane leidis hoopis, et komisjoni esitatud teave oli piisav tõendamaks, et suurem osa küsitluste protokolle oli koostatud enne esimese vaidlusaluse otsuse (9. veebruari 2017. aasta otsuse Tute 1) vastuvõtmist. Seevastu ei seadnud apellandid kahtluse alla Üldkohtu kohaldatud tõendamisstandardit ega väitnud, et ta oleks tõendeid moonutanud – ainus etteheide, mis oleks neil võimaldanud viidata veale nende asjaolude hindamisel.

176. Juhul, kui Euroopa Kohus otsustab vaadeldavat väiteosa sisuliselt analüüsida, leian, et see väiteosa on põhjendatud.

177. Tuleb meenutada, et komisjoni läbiviidav kontroll peaks võimaldama koguda vajalikke dokumente teatava faktilise ja õigusliku olukorra olemasolu ja ulatuse kohta, mille kohta on komisjonil juba andmeid.( ) Järelikult peab komisjonil enne kontrolliotsuse vastuvõtmist olema veenvaid otseseid ja kaudseid sisulisi tõendeid, mis lubavad tal kahtlustada, et kontrollitav ettevõtja on toime pannud rikkumise.( ) Seejuures peab niisuguste otseste ja kaudsete tõendite omamine olema kontrolli määramise otsuses üksikasjalikult näidatud.( )

178. Eeltoodust tuleneb, et kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite eelnevuse tõendamiseks kõnealuse otsuse vastuvõtmise kuupäeva suhtes ei pea komisjon tõendama mitte ainult seda, et otsuse vastuvõtmise kuupäeval oli teabeallikas, millele ta kontrolli põhjendamisel tugines, füüsiliselt tema valduses, vaid ka seda, et ta sai konkreetselt hinnata ühelt poolt, kas ja mil määral võimaldas see teave eeldada rikkumise olemasolu ja määratleda selle peamised asjaolud, et oleks võimalik piiritleda kontrolli ulatus ja kontrollimise käigus otsitavad andmed, ning teiselt poolt, kas asjaomased kaudsed tõendid olid veenvad.

179. Teisisõnu ei tähenda kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite eelnevus selle otsuse vastuvõtmise kuupäeva suhtes ainult seda, et teave oli komisjoni „valduses“. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 mainitud leebema kohtlemise otsuseid käsitlevast kohtupraktikast tulenev eeldus, mille kohaselt pelgalt teabe valdamine komisjoni poolt võrdub selle sisust teadlik olemisega, ei ole seetõttu minu arvates kontrolliotsuste suhtes kohaldatav, mistõttu ei ole nimetatud kohtupraktika vastupidi sellele, mida arvab Üldkohus, sellesse valdkonda ülekantav.

180. Lisaks, selleks et võimaldada kohtulikult kontrollida, et kontrolliga kaasnev sekkumine asjaomase ettevõtja privaatsfääri ei oleks meelevaldne, peab komisjon tõendama, et kontrolli määramise otsus põhineb piisavalt veenvatel kaudsetel tõenditel, mida ta sai konkreetselt hinnata, ja kõnealuse otsusega määratud kontrollide ulatus piirdub rikkumisega, mida komisjon võib nende kaudsete tõendite põhjal kahtlustada.

181. Ent minu arvates saab kolmandate isikute ütlustest tuleneva teabe puhul, mida ei ole määruse nr 774/2003 artikli 3 kohaselt protokollitud, niisuguse tõendi esitada ainult siis, kui esitatakse transkriptsioon või üksikasjalik protokoll selle sisust. Seetõttu kaldun arvama, et kõnealustest ütlustest pärinevate kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite eelnevuse kindlaksmääramisel selle otsuse kuupäeva suhtes, tuleb lähtuda kuupäevast, mil komisjoni ja asjaomase isiku või isikute vahelisest teabevahetusest, mille käigus need ütlused anti, tehti transkriptsioon või protokoll.

182. Lisan veel, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 210 Üldkohtu esile toodud nõue võtta kontrolliotsused vastu kiiresti pärast seda, kui on edastatud teave võimalike rikkumiste kohta, et vähendada lekete ohtu ja tõendite varjamist, ei saa minu arvates viia selleni, et kehtestatakse kõikidel juhtudel kohaldatav üldreegel, mille kohaselt tuleb kontrolliotsuse aluseks olevate kaudsete tõendite eelnevuse kindlakstegemisel lähtuda üksnes kuupäevast, mil komisjonile anti ütlused, millest need kaudsed tõendid tulenevad. Kuigi loomulikult mõistan niisugust nõuet, ei usu ma nimelt, et see võib õigustada igasuguse kirjaliku jälje puudumist komisjoni poolt kolmandate isikutega läbiviidud küsitluste kohta põhjusel, et ei ole kehtestatud meetmeid nende küsitluste ametlikuks protokollimiseks, eriti sellistel juhtudel nagu käesolevas asjas, kus asjaomased küsitlused viidi läbi mitme nädala või isegi kuu jooksul, jättes seega komisjonile aega koostada protokollid järk-järgult tarnijatelt ütluste võtmise käigus.

183. Samas, kuigi ma leian, et vähemalt protokoll küsitlustest, millele komisjon kontrolliotsuse põhjendamisel tugineb, peab võimaluse korral olema toimikusse lisatud enne kontrolliotsuse vastuvõtmise kuupäeva( ), olen seisukohal, et konkreetsetel juhtudel võivad kiire menetlemise nõuded õigustada komisjoni kõrvalekaldumist sellest reeglist.

184. Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades leian, et kui Euroopa Kohus otsustab apellatsioonkaebuse neljanda väite neljandat osa sisuliselt uurida, tuleb see lugeda põhjendatuks.

E. Apellatsioonkaebuse viies väide

185. Viienda väitega, milles käsitletakse puudulikku põhjendamist, mis tuleneb sellest, et kaudseid tõendeid ei kontrollitud ja „kaudse tõendi“ kvalifitseerimisel tehti viga, vaidlevad apellandid vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 220–232, 253 ja 254.

186. Esimesena