Isegi eeldusel, et personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri ületavate õppekulude mittetäieliku hüvitamisega piiratakse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 14 tagatud õigust haridusele, tuleb meenutada, et niisugune piirang võib olla õigustatud põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 alusel. Tegemist on õigusaktides ette nähtud piiranguga, millega taotletakse liidu üldise huvi eesmärki, see tähendab eesmärki laiendada personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri ületavate õppekulude hüvitamist võimalikult paljudele ametnikele, kes on seda taotlenud, võttes arvesse niisuguste kulutuste eelarvega seotud piiranguid.

Ei personalieeskirjade X lisa artikli 15 sõnastus ega selle lisa ettevalmistavad materjalid ei kohusta tõlgendama selle artikli teist lauset nii, et erandjuhtudel selle lause tähenduses eksisteerib õigus õppekulude täielikule ja piiramatule hüvitamisele ulatuses, mis ületab personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri. Vastupidi, seda lauset tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaldamisel on ametisse nimetatud asutusel õigus võtta arvesse eelarvega seotud piiranguid.

Sellega seoses ainuüksi asjaolu, et minevikus võisid kolmandasse riiki tööle määratud ametnikud saada õppetoetusi, mis ületasid personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri ja mis katsid kõik õppekulud, ei saa iseenesest pidada täpseks teabeks, mis on tingimusteta ja kokkulangev.

Õigus tugineda õiguspärasele ootusele eeldab, et täidetud on kolm tingimust: esiteks peavad olemas olema pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpsed tingimusteta ja kokkulangevad tagatised, teiseks peavad need tagatised olema sellised, et isikul, kellele need on suunatud, tekib õiguspärane ootus, ning kolmandaks peavad tagatised olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega.

Kohustus võtta personalieeskirjade artikli 110 lõikes 1 ette nähtud menetluse kohaselt vastu üldised rakenduseeskirjad eksisteerib siis, kui on olemas vastav sõnaselge säte. Vastava sõnaselge sätte puudumise korral on niisugune kohustus lubatav ainult erandjuhul, see tähendab siis, kui personalieeskirjade sätted ei ole nii selged ja täpsed, et neid oleks võimalik kohaldada ilma, et see oleks meelevaldne.

Sellega seoses ei puuduta ametisse nimetavale asutusele personalieeskirjade X lisa artikli 15 teise lausega antud otsustamispädevus üldkohaldatavat otsust, vaid üksikotsuseid, mis tuleb teha erandjuhtudel, ja ametisse nimetav asutus peab selle pädevuse kasutamisel arvesse võtma nende töötajate individuaalseid olukordi, kes on personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri ületavate õppekulude hüvitamist taotlenud. Selles kontekstis peab ametisse nimetaval asutusel olema oma otsustamispädevuse kasutamisel teatav paindlikkus, mis võimaldab arvesse võtta esiteks iga niisuguse Euroopa välisteenistuse töötaja individuaalset olukorda, kes on personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiiri ületavate õppekulude hüvitamist taotlenud, ja teiseks eelarvega seotud piiranguid, millest niisuguste kulude hüvitamine sõltub.

Nendest kaalutlustest lähtudes ei saa personalieeskirjade X lisa artikli 1 kolmandat lõiku tõlgendada nii, et see kohustab Euroopa välisteenistust vastu võtma üldised rakenduseeskirjad, mis käsitlevad personalieeskirjade X lisa artikli 15 teise lausega antud otsustamispädevuse kasutamist.

Võttes aga arvesse asjaolu, et ametisse nimetav asutus saab personalieeskirjade X lisa artikli 15 teise lause alusel otsuse ületada personalieeskirjades kolmandate riikide puhul ette nähtud ülempiir teha ainult erandjuhul, ning asjaolu, et ametisse nimetaval asutusel peab olema teatav paindlikkus selle õigusnormi kohaldamisel, ei saa asuda seisukohale, et asjaolust, et see artikkel jätab ametisse nimetavale asutusele ulatusliku kaalutlusruumi, piisab tõendamiseks, et see säte ei ole piisavalt selge ja täpne.

(vt punktid1 59, 165, 169 ja 173)