ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Piiravaid meetmeid võttes on nõukogu kohustatud järgima põhiõigusi, mis moodustavad liidu õiguskorra lahutamatu osa ning mille hulka kuuluvad eelkõige kaitseõiguste tagamine ja õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.

Enne kolmanda riigi asutuse otsusele tuginemist peab nõukogu seega kontrollima, kas selle otsuse tegemisel järgiti kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

Kontrollimise vajadus tuleneb eelkõige eesmärgist, mis on ühise seisukoha 2001/931 terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta artikli 1 lõikes 4 ette nähtud nõudel, et isiku või üksuse esmakordne kandmine rahaliste vahendite külmutamist käsitlevasse loetellu peab põhinema pädeva asutuse tehtud otsusel. Niisuguse nõude eesmärk on puudutatud isikute või üksuste kaitsmine, tagades selle, et nende esmakordne kandmine loetellu põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. Kõnealust eesmärki on aga võimalik saavutada üksnes siis, kui kolmandate riikide otsused, millest lähtudes kannab nõukogu isikud või üksused esimest korda loetellu, on tehtud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides.

Võttes arvesse eesmärki, mis on nõudel, et isiku või üksuse esmakordne kandmine rahaliste vahendite külmutamist käsitlevasse loetellu peab põhinema pädeva asutuse tehtud otsusel, on juhul, kui nõukogu lähtub loetellu kandmisel kolmanda riigi otsusest, loetellu kandmise otsuse ja seejärel tehtud rahaliste vahendite külmutamise otsuste ülesehituse seisukohalt olulise tähtsusega tagada, et niisugune otsus oleks tehtud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides. Järelikult on nõukogu kohustatud selliste otsuste kohta käivates põhjendustes esitama teabe, millest võib järeldada, et ta on kõnealuste õiguste järgimist kontrollinud.

Põhjendamiskohustuse eesmärk on võimaldada puudutatud isikul täielikult informeerituna otsustada, kas on otstarbekas pöörduda pädevasse kohtusse. Selleks on piisav, kui nõukogu kirjeldab rahaliste vahendite külmutamise otsuse kohta käivates põhjendustes lühidalt põhjusi, miks ta on seisukohal, et kolmanda riigi otsus, millest ta kavatseb lähtuda, on tehtud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele järgides.

Niisugune põhjendus ei saa kujutada endast asjaomase kolmanda riigi siseasjadesse sekkumist.

(vt punktid 24–26, 31, 33 ja 34)
Selleks et tagada raudteeinfrastruktuuri majandamise ja raudteevedude eraldamine üksteisest, nii et neid tegevusi saaks juhtida eraldiseisvalt, et ühele neist kahest valdkonnast eraldatud riiklikke vahendeid ei saaks üle kanda teise valdkonda, paneb direktiivi 91/440 ühenduse raudteede arendamise kohta artikli 6 lõige 1 kohustuse pidada raamatupidamisarvestuses eraldi kasumi- ja kahjumiaruannet ja bilanssi ning avaldada kõnealuste tegevuste raamatupidamisaruanded. Konkreetsemalt riiklike vahenditega seoses soovis liidu seadusandja panna raudteeveoteenuseid osutavatele ja raudteeinfrastruktuuri majandamisega tegelevatele ettevõtjatele mitte ainult kohustuse kajastada need vahendid raamatupidamises, et võimaldada nende kontrolli, vaid raamatupidamisarvestused ka avaldada, et eelkõige tagada neid toetusi puudutava teabe avalikkus, mis peab võimaldama objektiivselt kontrollida, kas raudteeinfrastruktuuri majandamise tegevuse ja raudteeveotegevuse vahel ei ole ristsubsideerimist. Direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 1 eesmärk ei ole mitte ainult täpne raamatupidamisarvestus, mis võimaldab eelkõige kindlaks teha raudtee-ettevõtjatele eraldatud riiklikud vahendid, vaid ka nende vahendite kasutamise väline läbipaistvus.

Direktiivi 91/440 artikli 6 lõiget 1 ei saa seega tõlgendada nii, nagu piiritleks see raudtee-ettevõtjate kohustused vaid sellega, et nad peavad kandma saadud riiklikud toetused oma raamatupidamisse, ja seda vaatamata sellele, et selline kajastamine võimaldaks nende ettevõtjate sisemises raamatupidamises toetuste ülekandmise keelu järgimist kontrollida.

(vt punktid 61–65 ja 68)
Sellest tuleneb, et eelotsusetaotlust, mis käsitleb Euroopa Liidu akti kehtivust, saab tagasi lükata ainult juhul kui – isegi kui Euroopa Liidu mõne akti tühistamiseks esitatud hagi peaks olema ilmselgelt vastuvõetav – füüsiline või juriidiline isik, kes sellise hagi võib esitada, ei ole seda teinud selleks ette nähtud tähtaja jooksul ja väidab, et see akt on ebaseaduslik, alles siseriiklikus menetluses, selleks et taotleda sellelt kohtult Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamist, mis käsitleb nimetatud akti kehtivust, minnes sedasi mööda asjaolust, et nimetatud akt jõustub pärast hagi esitamise tähtaja möödumist tema suhtes lõplikult (vt selle kohta kohtuotsus, 9.3.1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C-188/92, EU:C:1994:90, punkt 18, ja 15.2.2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, punkt 30).

9. märtsi 1994. aasta kohtuotsusest TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) ja 15. veebruari 2001. aasta kohtuotsusest Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101) tuleneva kohtupraktika tähenduses ei ole ilmselge, et selliste isikute poolt Euroopa Liidu Üldkohtule esitatud tühistamishagid, kes on sellises olukorras nagu põhikohtuasja apellandid, nõukogu 12. juuli 2010. aasta rakendusmääruse (EL) nr 610/2010, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) nr 1285/2009, peale või sellest rakendusmäärusest varasemate Euroopa Liidu aktide peale, mis käsitlevad üksuse Tamil Eelami Vabadusvõitluse Tiigrid (LTTE) kandmist nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks artikli 2 lõikes 3 osutatud loetellu, oleksid olnud vastuvõetavad.

Nimelt ei olnud põhikohtuasja apellandid esiteks ise rahaliste vahendite külmutamise loetellu kantud.

Seejärel ei ole selge, et need aktid puudutasid neid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses „isiklikult“. Nimelt on üksuse LTTE kandmine rahaliste vahendite külmutamise loetellu muude isikute suhtes kui see üksus üldkohaldatavat laadi, kuna see aitab kaasa sellele, et määratlemata arvule isikutele kehtestatakse kohustus kinni pidada nimetatud üksuse suhtes kehtestatud eripiirangutest (vt selle kohta kohtuotsus, 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, punktid 241‑244; 29.6.2010, E ja F, C‑550/09, EU:C:2010:382, punkt 51, ja 23.4.2013, Gbagbo jt vs. nõukogu, C‑478/11 P‑C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkt 56).

Viimaks: põhikohtuasja apellantide olukorda mõjutasid otseselt mitte sellesse loetellu kandmisega seotud Euroopa Liidu aktid, vaid selliste sanktsioonide kehtestamine, mis põhinesid ainult Madalmaade õigusel, milles muu hulgas võeti arvesse nimetatud loetellu kandmist.

(vt punktid 70, 72–75 ja resolutsiooni punkt 1)
EU Pilot‑menetlus on komisjoni ja liikmesriikide vaheline koostöömenetlus, mis võimaldab kontrollida, kas liidu õigust on järgitud ja liikmesriikides õigesti kohaldatud. Seda liiki menetluse eesmärk on tõhusalt lahendada võimalikud liidu õiguse rikkumised, vältides nii palju kui võimalik rikkumismenetluse ametlikku algatamist ELTL artikli 258 alusel.

Kuni EU Pilot‑menetluse raames läbi viidud uurimise kohtueelses etapis on oht, et muudetakse kohustuste rikkumise menetluse laadi ja kulgu ning kahjustatakse selle menetluse eesmärke, on üldise konfidentsiaalsuse eelsuse kohaldamine komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahetatud dokumentidele põhjendatud. Oht on olemas hetkeni, kui EU Pilot‑menetlus lõpetatakse ja kui liikmesriigi vastu ametliku rikkumismenetluse algatamine lõplikult välistatakse. Komisjonil on seega siis, kui ta tugineb määruse nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes ette nähtud uurimist kaitsvale erandile, õigus toetuda üldisele konfidentsiaalsuse eeldusele, mida kohaldatakse teatud dokumendikategooriatele, et keelduda võimaldamast tutvuda EU Pilot‑menetlusega seotud dokumentidega, ilma taotletud dokumente konkreetselt ja individuaalselt hindamata.

(vt punktid 45, 51)
Euroopa Kohus asus 19. juuni 2012. aasta kohtuotsuse Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) punktis 61 seisukohale, et direktiiviga 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta kehtestatud selguse ja täpsuse nõuetest kinni pidamiseks peab siseriikliku kaubamärgi taotleja, kes kasutab nende kaupade või teenuste määratlemisel, mille suhtes ta kaubamärgi õiguskaitset taotleb, kõiki Nizza klassifikatsiooni konkreetse klassi päises olevaid üldnimetusi, täpsustama, kas tema registreerimistaotlus hõlmab kõiki asjassepuutuva klassi alfabeetilisse loendisse kuuluvaid kaupu või teenuseid või üksnes teatud osa neist kaupadest või teenustest. Juhul, kui taotlus puudutab üksnes teatud kaupu ja teenuseid, on taotleja kohustatud täpsustama, millised asjaomasesse klassi kuuluvad kaubad või teenused on hõlmatud.

Siiski tuleb esiteks märkida, et selle kohtuotsuse punkt 61 ei puuduta mitte juba registreeritud kaubamärgi omanikke, vaid üksnes kaubamärgitaotlejaid.

Teiseks piirdus Euroopa Kohus kõnealuses 19. juuni 2012. aasta kohtuotsuse Chartered Institute of Patent Attorneys punktis 61 nende nõuete täpsustamisega, mis esitatakse uutele siseriiklike kaubamärkide taotlejale, kes kasutavad nende kaupade ja teenuste määratlemisel, mille suhtes nad kaubamärgi õiguskaitset taotlevad, klassipäises olevaid üldnimetusi. Need nõuded võimaldavad ära hoida olukorda, kus juhul, kui taotleja kasutab kõiki klassipäises olevaid üldnimetusi, ei ole enam võimalik kindlalt määratleda kaubamärgiga tagatud kaitse ulatust.

Seega ei saa asuda seisukohale, et Euroopa Kohus soovis 19. juuni 2012. aasta kohtuotsusega Chartered Institute of Patent Attorneys seada kahtluse alla lähenemisviisi, mida kasutatakse Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) juhataja 16. juuni 2003. aasta teatises nr 4/03 klassipäiste kasutamise kohta ühenduse kaubamärgi taotlustes ja registreeringutes sisalduvates kaupade ja teenuste kirjeldustes, mille kohaselt tähendab konkreetse klassi klassipäise kõikide üldnimetuste kasutamine taotlust hõlmata kõiki sellesse klassi kuuluvaid konkreetseid kaupu ja teenuseid. Seetõttu ei ole selle kohtuotsuse punktis 61 esitatud eeskiri kohaldatav kaubamärgi registreeringule, mis tehti enne kõnealuse kohtuotsuse kuulutamist.

(vt punktid 28–31)
Kehtetuks tunnistamise taotleja, Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) pädevate talituste ja Üldkohtu vahelise ülesannete jaotuse kohta näeb määruse nr 2868/95, millega rakendatakse määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta, eeskiri 37 ette, et taotleja peab esitama tõendid selle kohta, et siseriiklike õigusaktide kohaselt on tal õigus tugineda varasemale õigusele, mis on kaitstud siseriikliku õiguse alusel. See eeskiri paneb taotlejale kohustuse esitada EUIPO-le lisaks tõenditele, mis näitavad, et ta vastab neile siseriikliku õiguse tingimustele, mille kohaldamist ta taotleb ja mis võimaldavad tal keelata ühenduse kaubamärgi kasutamise varasema õiguse alusel, ka tõendid, mis näitavad asjaomase õigusakti sisu.

Mis teiseks puutub konkreetselt EUIPO kohustustesse, siis on Euroopa Kohus öelnud, et kui ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb siseriikliku õigusnormi alusel kaitstud varasemal õigusel, siis peavad EUIPO pädevad talitused kõigepealt andma hinnangu taotleja poolt selle õigusnormi sisu tõendamiseks esitatud tõendite usaldusväärsusele ja ulatusele. Lisaks olgu öeldud, et kuna EUIPO pädeva talituse otsuse tulemusel võib kaubamärgiomanik jääda saadud õigusest ilma, siis peab selle otsuse ulatusest tingimata nähtuma, et selle vastu võtnud talituse ülesanne ei ole olnud pelgalt kehtetuks tunnistamise taotleja esitatud siseriikliku õiguse paikapidavuse kinnitamine.

Kolmandaks on Üldkohtul määruse nr 207/2009 (ELi kaubamärgi kohta) artikli 65 lõigete 1 ja 2 alusel pädevus täies ulatuses kontrollida seda, kas taotleja poolt enda kaitseks esitatud siseriiklike õigusnormide sisu tõendamiseks esitatud tõenditele EUIPO poolt antud hinnang on õiguspärane.

Kuna siseriikliku õiguse kohaldamine võib asjaomases menetluslikus kontekstis kaasa tuua selle, et ELi kaubamärgi omanik jääb oma õigusest ilma, siis lisaks ei tohi Üldkohtul mingil juhul puududa tegelik võimalus teostada tõhusat kontrolli näiteks selle tõttu, et esitatud dokumentides on võimalikke lünki. Sel eesmärgil peab Üldkohtul seega olema pädevus kontrollida lisaks esitatud dokumentidele ka nende õigusnormide sisu, kohaldamise tingimusi ja ulatust, millele kehtetuks tunnistamise taotleja tugineb. Järelikult peab Üldkohus õiguspärasust kontrollima kooskõlas tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest tulenevate nõuetega.

(vt punktid 35–38)
4

Direktiivi 2000/35 artikkel 3 kohustas liikmesriike tagama, et võlausaldajal oleks õigus saada hilinenud maksmise eest intressi, kuivõrd ta on täitnud oma lepingulised ja seadusest tulenevad kohustused ega ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui viivituse eest ei vastuta võlgnik, ning kehtestas nõuded tähtaja kohta, mille möödumisel tuleb intressi maksta, ja intressimäära kindlaksmääramise kohta. Artikli 3 lõige 3 oli sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid sätestavad, et kui kokkulepe maksekuupäeva või hilinenud maksmise kohta ei ole kooskõlas lõike 1 punktide b–d ja lõike 2 sätetega, siis see kas ei ole jõustatav või annab see alust kahjuhüvituse nõudmiseks, kui kõiki juhtumi asjaolusid, kaasa arvatud head kaubandustava ja kaupade laadi arvestades on see võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane. Otsustamaks, kas kokkulepe on võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane, võetakse muu hulgas arvesse seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjuseid kalduda kõrvale lõike 1 punktide b–d ja lõike 2 sätetest. Kui otsustatakse, et selline kokkulepe on äärmiselt ebaõiglane, kohaldatakse seadusjärgseid tingimusi, kui siseriiklikud kohtud ei määra kindlaks muid tingimusi, mis on õiglased.”
49

Seda järeldust ei sea kahtluse alla käesoleva kohtuotsuse punktis 31 esitatud väide, mis tugineb suurhertsogi 11. juuli 1989. aasta määruse sätetele. Selles argumendis piirdub Luksemburgi Suurhertsogiriik väitega, et nimetatud määrus võimaldab sõlmida tähtajalisi töölepinguid meelelahutustöötajate sektoris, et täita töökohti, mille puhul on tavaks tähtajatuid töölepinguid tehtava töö ajutise iseloomu tõttu mitte kasutada. Siiski ei selgita liikmesriik, kuidas mõjutab see määrus tööseadustiku artikli L. 122-1 lõikes 3 ette nähtud erandi kohaldamisala või sellele antavat tõlgendust, ning nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 7, 47 ja 48, võimaldab see ühtlasi tööandjatel võtta vahelduva tööajaga meelelahutustöötajaid tööle tähtajaliste töölepingute alusel ka ülesannete tarbeks, mis ei ole ajutist laadi. Vahelduva tööajaga meelelahutustöötajate õiguslik olukord, mis tuleneb kõne all olevatest siseriiklikest õigusnormidest, nagu need on esitatud Euroopa Kohtule, ei täida seega selguse ja täpsuse nõudeid, millele siseriiklikud ülevõtmismeetmed peavad vastama (vt selle kohta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, C‑151/12, EU:C:2013:690, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
24

Seetõttu tuleb sedastada, et selline meede nagu põhikohtuasjas, mille eesmärk on kvootide eraldamine, mitte aga nende kasutamine – pealegi antud sektoris ja piiratud ajavahemiku jooksul, mis kattub osaliselt sellega, mille osas liidu seadusandja on üleminekumeetmena kehtestanud põhimõtte, et kvoodid tuleb eraldada peaaegu tasuta – kujutab endast kasvuhoonegaaside saastekvootide tasuta eraldamiselt võetavat tasu, mis on vastuolus direktiiviga 2003/87 kehtestatud tasuta eraldamise nõudega.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/84/EÜ algupärase kunstiteose autori õiguse kohta saada hüvitist edasimüügi korral artikli 1 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui edasimüügitasu siseriikliku õigusakti alusel maksma kohustatud isik, olgu see müüja või tehingus osalev elukutseline kunstiturul tegutseja, võib leppida muu isikuga, kaasa arvatud ostjaga kokku, et viimane kannab lõplikult, täielikult või osaliselt edasimüügitasu kulu, tingimusel et selline lepinguline kokkulepe ei mõjuta mingil viisil autorile tasu maksva isiku kohustusi ja vastutust autori suhtes.
53

Parlament väidab, et ei eksisteeri ühtegi juriidiliselt õiguspärast põhjust, loomaks olmevees sisalduvate radioaktiivsete ainete jaoks eraldiseisvat korda, mis põhineb Euratomi aluslepingul, mille ese on needsamad kaitse ja kontrolli sätted, nagu on kehtestatud direktiivi 98/83 I lisa C osas ja II lisas. Viimati nimetatud sätted käsitlevad küll radioaktiivsuse eest kaitsmist, kuid need moodustavad vaid ühe osa kaitsemeetmete üldisest raamistikust, mis on kehtestatud direktiiviga 98/83, millega neil on sama lõppeesmärk – ELTL artikli 191 lõikes 1 ette nähtud keskkonna ja inimese tervise kaitsmine.
24

Mis konkreetsemalt puutub sellesse direktiivi, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, et seadus 3/2012 on vastuolus direktiivi eesmärgiga keelata tähtajalise töölepinguga töölevõetud töötajate diskrimineerimine ja hoida ära järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhte kasutamisest tulenev kuritarvitamine. See loob töölepingu või töösuhte esimese aasta jooksul diskrimineerimise nende töötajate, kes on sõlminud sellised lepingud või töösuhted, ja nende töötajate vahel, kellel on tavapärane tähtajaline või tähtajatu tööleping, kuna töösuhte ennetähtaegse lõpetamise korral ei ole esimestele mingisugust hüvitist ette nähtud. Peale selle loob see seadus direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet rikkudes uue, potentsiaalselt kindlaksmääratud kestusega lepingu, mis seab töötajatele, kellega see sõlmitakse, ebasoodsamad töötingimused.
1.

Kuna Belgia Kuningriik nõuab prantsus- või saksakeelse piirkonna kohaliku tasandi avalikke teenuseid pakkuva ettevõtja loodud töökohale kandideerijalt, kelle diplomilt või tunnistuselt ei nähtu, et ta läbis õpingud vastavas keeles, et viimane läbiks üheainsa Belgia ametiasutuse poolt Belgia territooriumil korraldatava eksami ja esitaks selle asutuse väljastatud tunnistuse, kusjuures see on ainus lubatud viis oma keeleoskust tõendada, siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad talle ELTL artiklist 45 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrusest (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires.
38

Põhikohtuasjas käsitletavas olukorras on lepingus täpselt ette nähtud kasutusaja pikkus – kuni 18 päeva seoses jalgpalliga – ja see ei ole a priori üürike. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks siiski hindama, ega kõiki asjaolusid kogumis arvestades ei tuleks kokkulepitud kasutusaega pidada juhutiseks ja ajutiseks, mis oleks täiendav tõend jõudmaks järeldusele, et põhikohtuasjas arutusel olev tehing kogumis tuleb lugeda pigem teenuste osutamiseks kui kinnisasja üürileandmiseks. Selles osas on oluline muu hulgas kontrollida, kas Luc Varenne’i nimelise jalgpallistaadioni rajatised on, nagu väidab Belgia valitsus, lepingusätetest kaugemale minnes antud tegelikult RFCT kasutusse vähem reglementeeritult või, nagu väidab Régie, piirdub tegelik kasutus ainult jalgpallivõistlustega.
45

Kõiki eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 96/9 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav andmebaasile, mis ei ole selle direktiivi kohaselt kaitstav ei autoriõiguse ega sui generis õigusega, mistõttu – ilma et see mõjutaks kohaldatavat siseriiklikku õigust – direktiivi artikli 6 lõige 1 ning artiklid 8 ja 15 ei takista sellise andmebaasi loojal seada lepingulisi piiranguid andmebaasi kasutamisele kolmandate isikute poolt.
43

Määruse artikli 11 lõikes 6 on märgitud, et kui lapseröövi järel on kohus teinud tagasitoomisest keeldumise otsuse 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohaselt, peab see kohus viivitamatult otse või oma keskasutuse kaudu edastama tagasitoomisest keeldumise otsuse ja kõigi asjakohaste dokumentide koopiad, eeskätt kohtuistungi protokolli ärakirja, siseriikliku õigusega määratud pädevale kohtule või keskasutusele liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas. Tuleb märkida, et otsene viide siseriiklikule õigusele näitab eelkõige seda, et see liikmesriik, kus oli lapse alaline elukoht vahetult enne äraviimist, võib määruse eesmärke silmas pidades kindlaks määrata, millisel kohtul on pädevus otsustada lapse tagasitoomise küsimuse üle pärast seda, kui liikmesriigis, kuhu laps on viidud, on tehtud tagasitoomisest keeldumise otsus.
42

Selles osas tuleb mainida, et Euroopa Kohtule esitatud materjalidest nähtub, et tavaliselt ei kasuta isik, kellele imporditud kaup on ette nähtud, põhikohtuasjas vaatluse all olevaid transpordipuure ega loomi koos. Käesoleval juhul on selge, et need puurid tagastatakse pärast loomade tarnimist importijale.
27

High Court jättis 13. augusti 2013. aasta otsusega need nõuded rahuldamata, märkides sisuliselt, et lapse Iirimaale viimine oli seaduslik, sest see toimus niisugust toimingut lubava Prantsusmaa kohtuotsuse alusel; et 2. aprilli 2012. aasta kohtumääruse esialgse täitmise taotlus jäeti rahuldamata; et see otsus oli lõplik ega olnud ei esialgse õiguskaitse kohaldamise määrus ega ka ajutine ega esialgne otsus ning et seda ei olnud apellatsiooni korras määruse artiklis 9 ette nähtud kolmekuulise tähtaja jooksul muudetud ega tühistatud. Kohus järeldas eeltoodust, et lapse alaline elukoht ei sõltunud sellest, et C esitas kõnealuse kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse ning et tema lahendada oleva kohtuvaidluse tulemus sõltub peamiselt faktilisest hinnangust, sest miski „alalise elukoha” mõistes ei räägi vastu selle muutmisele ning kuna määrus sisaldab muu hulgas võimalust, et niisugune muutus toimub enne kohtualluvuse üleminekut. Faktiliste asjaoludega seoses oli ta seisukohal, et kõnesoleval juhul on lapse alaline elukoht Iirimaal alates sellest, kui tema ema tõi lapse sellesse liikmesriiki, kavatsusega sinna elama asuda.
48

Veel järeldub sellest kohtupraktikast, et kui hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluses on vastamisi tarbija ja müüja või teenuste osutaja, on Hispaania õiguse kohane täitmisele esitatud vastuväite menetlemise käik siseriiklikus kohtus, nagu see on ette nähtud LEC artiklis 695, vastuolus poolte võrdsuse ehk menetlusliku võrdsuse põhimõttega. See põhimõte on lahutamatu osa liidu õigusest isikutele tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest, mis on tagatud harta artikliga 47 (vt selle kohta kohtuotsused Otis jt, C‑199/11, EU:C:2012:684, punkt 48, ja Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 29).
70

Peale selle, kuigi raamotsus 2008/909 lubab vabaduskaotusliku karistuse täitmisele pööramist liikmesriigis, mis ei ole selle karistuse mõistnud kohtu asukohariik, tuleb siiski tõdeda, et raamotsuse artikli 4 kohaselt sõltub see võimalus nii süüdimõistetu nõusolekust kui ka sellest, et süüdimõistva kohtuotsuse tegemise liikmesriik on veendunud, et karistuse täideviimine täidesaatva riigi poolt hõlbustab süüdimõistetud isiku sotsiaalset rehabilitatsiooni. Sellest järeldub, et kõnealuse otsusega loodud süsteemi peamine eesmärk ei ole võidelda selle vastu, et liidus jõustunud kohtuotsusega süüdi mõistetud isikud ei jääks karistamata, ning see ei saa tagada nimetatud eesmärgi täielikku saavutamist.
41

Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades peab esitatud küsimusele vastama, et direktiivi 2008/115, eelkõige selle artikli 6 lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 1 koostoimes artikli 4 lõigetega 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused nagu põhikohtuasjas vaidlusalused liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku viibimise eest liikmesriigi territooriumil on karistuseks vastavalt asjaoludele kas rahatrahv või väljasaatmine, kusjuures need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad.