Seejärel analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–69 sellest tulenevaid tagajärgi seoses sellega, kas nende tervisekindlustusasutuste tegevus tuleb kvalifitseerida majanduslikku laadi tegevuseks või mitte. Viimati nimetatud punktid on sõnastatud järgmiselt:

„63. Esiteks tuleb asuda seisukohale, et tervisekindlustusandjate võimalus teenida, kasutada ja jaotada ühte osa oma kasumist võib kahtluse alla seada nende tegevuse mittemajandusliku laadi, vastupidi sellele, mida leidis komisjon [vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 94.

64. Komisjon leiab tõepoolest õigesti, et võimalus kasumit kasutada ja jaotada on kitsam kui klassikalistes kaubandussektorites, kuna antud juhul peavad selle õiguse saamiseks olema täidetud nõuded, mille eesmärk on tagada skeemi jätkusuutlikkus ning selle aluseks olevate sotsiaalsete ja solidaarsete eesmärkide saavutamine. Samas ei ole see järeldus asjakohane tegevuse majandusliku laadi välistamiseks alates hetkest, mil asjaomase turu ettevõtjad lähtuvad kasumi taotlemise loogikast. Nimelt annab Slovakkia tervisekindlustusandjate võimalus taotleda ja saada vabalt kasumit igal juhul, sõltumata nende riikliku tervisekindlustuse pakkumise ülesande täitmisest ja riigi poolt teostatavast järelevalvest, tunnistust sellest, et neil on tulunduslik eesmärk ja seega kuulub nende tegevus turul majandussfääri. Seetõttu ei võimalda selliste rangete tingimuste olemasolu, mis reguleerivad sellest tegevusest teenitava kasumi kasutamist ja jaotamist hiljem, kahtluse alla seada nende tegevuste majanduslikku laadi.

65. Teiseks tuleb asuda seisukohale, et teatud konkurentsi olemasolu nende teenuste pakkumise kvaliteedi ja ulatuse osas, mida osutavad erinevad asutused Slovakkia kohustusliku tervisekindlustusskeemi raames, mõjutab ka tegevuse majanduslikku laadi, vastupidi sellele, mida komisjon sisuliselt leidis [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 92 ja 93.

66. Kuigi toimikust nähtub, et tervisekindlustusasutused ei saa vabalt kindlaks määrata kindlustusmaksete suurust ega formaalselt konkureerida kindlustusmaksete tariifide valdkonnas, on seadusandja siiski kehtestanud kvaliteedi osas konkurentsielemendi, kuna kindlustusasutused võivad vabalt täiendada seadusest tulenevaid kohustuslikke hüvitisi tasuta seotud hüvitistega, nagu seda on teatud liiki täiendava ja ennetava ravi parem hüvitamine hüvitiste kohustusliku põhipaketi raames või kindlustatud isikutele pakutava laiaulatusliku tugiteenuse olemasolu. Seega saavad nad pakkumise kvaliteedi ja ulatuse osas teistest erineda, et meelitada ligi kindlustatud isikuid, kes tulenevalt seadusest on vabad valima omale tervisekindlustusandja ja seda kord aastas vahetama. Kindlustusasutustele antud võimalus omavahel konkureerida võimaldab seega kindlustatud isikutel saada parema sotsiaalse kaitse samaväärsel kindlustusmakse tasemel, sest täiendavaid hüvitisi pakutakse tasuta. Nagu rõhutab hageja, siis isegi kui Slovakkia tervisekindlustusasutused on kohustatud pakkuma samu seadusest tulenevaid hüvitisi, konkureerivad nad omavahel kindlustuskaitse „kvaliteedi ja hinna suhtega“ ning seega ostutehingute kvaliteedi ja tõhususega, nagu komisjon seda [vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 93 ise ka möönab.

67. Seega, isegi kui konkurents Slovakkia kohustusliku tervisekindlustuse skeemis ei puuduta seadusest tulenevaid kohustuslikke hüvitisi ega formaalselt kindlustusmaksete summat, on see siiski intensiivne ja mitmetahuline turu volatiilsuse tõttu, mis tuleneb kindlustatud isikute võimalusest vabalt valida oma tervisekindlustusandjat ja vahetada seda üks kord aastas, ning asjaolu tõttu, et see puudutab teenuse kvaliteeti, mille hindamine on kindlustatud isikute isiklik ülesanne.

68. Sellest tuleneb, et kohustusliku tervisekindlustuse pakkumine Slovakkias on – arvestades tervisekindlustusandjate tulu saamise eesmärki ning intensiivset konkurentsi teenuste kvaliteedi ja pakkumise osas – majanduslikku laadi.

69. Seda järeldust ei saa kahtluse alla seada, isegi kui väita, et SZP ja VšZP eesmärk ei olnud tulu saamine. On tõsi, et kui asutustel, kelle tegevust kontrollitakse, puudub selline eesmärk, kuid neil on mõningane vabadus pakkuda kindlustatud isikute ligimeelitamiseks teatud konkurentsi, ei sea see konkurents automaatselt kahtluse alla nende tegevuse mittemajanduslikku laadi, eriti kui see konkurentsielement on kehtestatud selleks, et ajendada haigekassasid viima oma tegevust ellu hea halduse põhimõtte kohaselt (16. märtsi 2004. aasta kohtuotsus AOK Bundesverband jt, C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 ja C‑355/01, EU:C:2004:150, punkt 56). Samas tuleneb kohtupraktikast[, mis pärineb 1. juuli 2008. aasta kohtuotsusest MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, punkt 27) ja 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsusest Cassa di Risparmio di Firenze jt (C‑222/04, EU:C:2006:8, punktid 122 ja 123)], et asjaolu, et kaupu ja teenuseid pakutakse tulu saamise eesmärgita, ei takista seda, et üksust, kes neid tehinguid turul teeb, tuleb pidada ettevõtjaks, kui kõnealune pakkumine konkureerib teiste selliste ettevõtjate pakkumisega, kelle eesmärk on saada tulu. Sellest tuleneb, et tegevuse majanduslikku laadi ei määra mitte pelk asjaolu, et teatud turul on konkurents, vaid pigem see, et turul tegutsevad ettevõtjad, kelle eesmärk on saada tulu. Ent käesolevas asjas on see nii, kuna pooled on ühel meelel selles, et teised asjaomase turu ettevõtjad tegutsevad tõepoolest tulu saamise eesmärgil, mistõttu tuleb SZP-d ja VšZP-d analoogia alusel käsitada ettevõtjatena.“