39.

Kolmandaks väidab apellant sisuliselt, et esiteks on Üldkohus kas siin eksinud, kui asus seisukohale, et apellant on „teadlikult ja tahtlikult” osalenud tegevuses, mille eesmärk või tagajärg oli piiravatest meetmetest möödaminemine. Apellant väidab, et Üldkohus on toonud selle asjaolu välja omal algatusel, ilma et see oleks olnud poolte vahelise vaidluse esemeks. Teise võimalusena väidab apellant, et kuna tehingud esiteks ei vajanud lube, teiseks olid juba heaks kiidetud, või kolmandaks – olid heaks kiidetud määruse nr 961/2010 artikli 21 alusel, siis Üldkohtul polnud õigust asuda seisukohale, et EIH osalemine piiravatest meetmetest kõrvalehoidumise skeemis oli „teadlik ja tahtlik”, mis pealegi on loetellu kandmise tingimusena ette nähtud määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4, ning veelgi enam, Bundesbank oli andnud EIH‑le kinnituse asjassepuutuvate tehingute seaduslikkuse kohta. EIH‑lt ei saa nõuda, et ta peaks tõendama, et ei ole mainitud määruse artikli 16 lõiget 4 rikkunud. Samuti ei saa EIH‑le ette heita, et ta ei taotlenud Bundesbank’ilt kavandatavate tehingute kohta rohkemat teavet. Õigupoolest, see väide esitati esmakordselt vaidlustatud kohtuotsuses kohtu algatusel ning see ei ole olnud pooltevahelise vaidluse esemeks. Pealegi, EIH‑l on kasutada ekspertarvamus riigi pädevalt asutuselt, antud juhul Bundesbank’ilt, kes oma seisukohta korduvalt kinnitab. EIH kontakteerus Bundesbank’iga korduvalt, mida ta on ka tõendanud, kuid Üldkohus on hinnanud Bundesbank’iga toimunud teabevahetuse kronoloogiat ilmselgelt ebaõigesti. Hoolsuskohustus, millest apellandi puhul lähtuti, kehtis Iraani päritolu füüsiliste ja juriidiliste isikute suhtes, kuid kindlasti mitte Bundesbank’ilt enda antud teabe ja kinnituste suhtes. EIH teine etteheide Üldkohtule puudutab asjaolu, et kohus lükkas ekslikult tagasi EIH poolt tõenditena esitatud kolm Austria riigipanga kirja, mis kinnitasid Bundesbank'i seisukohta „kolmanda tee” menetlust kasutades tehtud varasemate tehingute osas ning millest nähtus, et tema seisukohta toetavad ka nõukogu, liikmesriigid ja Euroopa Komisjoni õigusteenistus. Lõpuks ei nõustu apellant Üldkohtu järeldustega apellandi osutatud auditiaruannete kohta. Üldkohtul polnud õigust käsitada nende aruannete tõendusjõudu väiksemana põhjusel, et need põhinevad üksnes tehingute ajakava analüüsil, arvestades et see ongi antud valdkonnas kasutatav praktika. Samuti jättis Üldkohus arvesse võtmata asjaolu, et kaks Bundesbank'i audiitorit viibisid EIH-s regulaarselt kohapeal, eesmärgiga anda toimuvast ülevaade riigi finantskontrolli asutusele. Lisaks, Üldkohus on märkinud üksnes seda, et ühest aruandest nähtus sõnaselgelt see, et „kolmanda tee” menetlust kasutades tehtud ülekanded võivad seada ohtu liidu sanktsioonipoliitika eesmärkide saavutamise ( 27 ), samal ajal kui seesama aruanne kinnitas muu hulgas, et „järgnevaid järeldusi ja soovitusi arvestades ning ilma, et see välistaks täiendavate kontrollimiste võimalikkust konkreetsetel juhtudel, olen seisukohal, et menetlused, mida EIH on kasutanud sanktsioone kehtestavatest määrustest kinnipidamiseks, vastavad õiguslikele nõuetele” ( 28 ). Seega tuleb Üldkohtu faktilised järeldused auditiaruennete osas tühistada, kuna need on ühildamatud toimikusse esitatud dokumentidega ja pealegi on need äärmiselt ebatäpsed. Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui asus seisukohale, et „kolmanda tee” menetlus rikub piiravatest meetmetest kõrvalehoidmise keeldu, millele on osutatud määruse nr 961/2010 artikli 16 lõikes 4.