ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Kuuenda direktiivi artikkel 20 näeb ette järgmist: „1. Esialgset mahaarvamist korrigeeritakse liikmesriikide kehtestatud korras eelkõige järgmistel juhtudel: a) mahaarvamine oli suurem või väiksem kui maksukohustuslasele lubatud; b) pärast tagasimakse tegemist muutuvad mahaarvatava summa kindlaksmääramisel kasutatud tegurid, eelkõige ostudest loobumise või hinnaalanduste saamise korral; korrigeerimist ei teostata siiski tehingute puhul, mille eest on osaliselt või täielikult tasumata, vara nõuetekohaselt tõendatud või kinnitatud hävimise, kaotuse või varguse korral ega ka artikli 5 lõikes 6 nimetatud väikese väärtusega kinkide tegemise ja näidiste jagamise korral. Liikmesriigid võivad siiski nõuda korrigeerimist tehingute puhul, mille eest on täielikult või osaliselt tasumata, ning varguse puhul. [...] 3. Korrigeerimisperioodil võõrandamise korral loetakse, et maksukohustuslane kasutas kapitalikaupa majandustegevuse eesmärgil korrigeerimisperioodi lõpuni. Kui nimetatud kauba võõrandamine on maksustatud, eeldatakse, et nimetatud majandustegevus on täies ulatuses maksustatud; kui võõrandamine on maksust vabastatud, loetakse majandustegevus täielikult maksust vabastatuks. Korrigeerimine tehakse ülejäänud korrigeerimisperioodi kohta ühekorraga. Viimasel juhul võivad liikmesriigid siiski korrigeerimisnõudest loobuda, kui ostja on maksukohustuslane, kes kasutab kõnealust kapitalikaupa üksnes tehinguteks, mille puhul saab käibemaksu maha arvata. 4. Lõigete 2 ja 3 kohaldamisel võivad liikmesriigid: [...] — võtta vastu kohased meetmed tagamaks, et korrigeerimine ei too kaasa põhjendamatuid soodustusi, — lubada halduskorda lihtsustada. [...]”.
68

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on aga ELTL artiklil 258 põhinevas liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Seega peab komisjon esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, et kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletustele (vt eelkõige 26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-494/01: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2005, lk I-3331, punkt 41; 6. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-335/07: komisjon vs. Soome, EKL 2009, lk I-9459, punkt 46, ja 28. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-556/10: komisjon vs. Saksamaa, punkt 66).
51

Argumentide ja tõenditega, millega Hispaania Kuningriik soovib näidata, et direktiividega 77/799 ja 2008/55 kehtestatud mehhanismid on ebatõhusad ning järelikult on vaja määrata maksuesindaja, et tagada teabe andmine ja tasumisele kuuluva maksu sissenõudmine, ei saa nõustuda. Esiteks asjaolu, et need direktiivid on kehtetuks tunnistatud ja uute direktiividega asendatud, ei ole iseenesest veel tõend, et neis sätestatud mehhanismid ei olnud tõhusad selles osas, mis puudutab teabe andmist ja nende tööandjapensionikavade alusel, mida haldavad teistes liikmesriikides kui Hispaania Kuningriik asuvad üksused, saadud tulult tasumisele kuuluva maksu sissenõudmist. Teiseks on selge, et kostja vastuse lisas esitatud statistika nõuete sissenõudmise madala taseme kohta ei käsitle maksu sissenõudmise taotlusi selles valdkonnas. Nagu komisjon kohtuistungil märkis, on sellise statistika tõendusjõud seda nõrgem, et puuduvad igasugused andmed, kas rahuldamata jäänud taotlused olid esitatud nõuetekohaselt või ega neid ei ole hiljem tagasi võetud. Seega ei ole tegemist asjassepuutuva ja täpse statistikaga, mis võimaldaks kinnitada Hispaania Kuningriigi poolt käesolevas kohtuasjas esitatud argumente.
54

Juhuks kui käesoleva kohtuotsuse tagajärjel osutuvad niisugused õigusaktid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjades, direktiividest 2003/54 ja 2003/55 tulenevatele nõuetele mittevastavaks, on TWS ja SA oma kirjalikes seisukohtades palunud piirata selle kohtuotsuse ajalist kehtivust, nii et see lükataks 20 kuu võrra edasi, mis võimaldaks liikmesriigi seadusandjal teha kohtuotsuse tagajärgedele vastavaid kohandusi. Saksamaa valitsus on kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtult palunud kaaluda kohtuotsuse ajalise kehtivuse piiramist.
79

Seda järeldust ei saa seada kahtluse alla nõukogu argumendiga, et vaidlustatud otsus oli igal juhul Euroopa Liidu Teatajas avaldatud, nii et parlament sai sellega tutvuda. Avaldamine on nimelt ette nähtud ELTL artikliga 297 ja vastab avalikustamise tingimustele, mis kehtivad liidu õigusakti suhtes, et see jõustuks, samas kui ELTL artikli 218 lõikest 10 tulenev teavitamisnõue on ette nähtud selleks, et parlament saaks teostada demokraatlikku järelevalvet liidu välistoimingu üle ja konkreetsemalt kontrollida, kas tema volitusi on lepingu sõlmimise otsuse õigusliku aluse valikust tingituna täpselt järgitud.
72

Deltafina leiab, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, märkides et see nõue, mis esitati esimese astme kohtu istungil, on uus väide, mis ei põhine õiguslikel või faktilistel asjaoludel, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, ning et järelikult on see vastuvõetamatu. Nimelt tuginevad Deltafina argumendid kohtupraktikal, mis tuleneb kohtuotsusest Nintendo ja Nintendo of Europe vs. komisjon (T‑13/03, EU:T:2009:131), mis kuulutati aga alles pärast menetluse kirjaliku staadiumi lõppu.
22

Mis puudutab täpsemalt seda, et hagis ei ole esitatud üksikasjalikku kirjeldust selle kohta, kuidas jaotusid tagasi mittenõutud abisummad, siis on oluline meenutada, et kui tegemist on abikavasid käsitleva otsuse täitmisega, tuleb asjassepuutuva liikmesriigi ametiasutustel abi tagasinõudmise etapis kontrollida iga puudutatud ettevõtja olukorda eraldi (vt selle kohta kohtuotsused Comitato „Venezia vuole vivere” jt vs. komisjon, C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EU:C:2011:368, punktid 63, 64 ja 121, ning komisjon vs. Itaalia, C‑613/11, EU:C:2013:192, punkt 40), arvestades, et need ametiasutused on tagasinõutavate summade täpseks kindlaksmääramiseks paremas olukorras (kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑441/06, EU:C:2007:616, punkt 39). Sellest tuleneb, et komisjon võib õigusvastase abi tagasinõudmise menetluses piirduda sellega, et ta rõhutab abisumma tagastamise kohustust ning jätab pädevate siseriiklike ametiasutuste ülesandeks tagasimaksmisele kuuluvate summade täpse suuruse väljaarvutamise (vt selle kohta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, C‑369/07, EU:C:2009:428, punkt 49).
153

Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 215 sisuliselt, et juhul, kui komisjoni otsuses, millega määratakse mitmele äriühingule solidaarselt tasumisele kuuluv trahv, ei ole tuvastatud, et ettevõtja siseselt on mõnede äriühingute vastutus selle ettevõtja osalemise eest kindla aja jooksul kartellikokkuleppes teiste omast suurem, tuleb eeldada, et neil on võrdne vastutus ja seega, et nad peavad tasuma võrdse osa summadest, mis neile on solidaarselt määratud (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Siemens Österreich jt ja Siemens Transmission & Distribution jt vs. komisjon, punkt 69).
111

Lõpuks, mis puudutab väidetavat proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, siis tuleneb Euroopa Kohtu hästi välja kujunenud praktikast, et Euroopa Kohus ei saa apellatsioonkaebuse raames õigusküsimusi käsitledes asendada Üldkohtu hinnangut õigluse kaalutlustel oma hinnanguga, kui Üldkohus andis oma hinnangu täieliku pädevuse raames ettevõtjatele liidu õiguse rikkumise eest neile määratud trahvisummade üle otsustades. Ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tal tõdeda, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Quinn Barlo jt vs. komisjon, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
51

Lisaks, kohtuotsuse ajalise mõju piiramine kujutab endast väljakujunenud kohtupraktika kohaselt erakorralist meedet ja see eeldab, et olemas on tõsiste majanduslike tagasilöökide tekkimise oht, mis tuleneb eelkõige seaduslikult kehtivate õigusnormide baasil heas usus loodud õigussuhete suurest arvust, ning kui ilmneb, et isikuid ja siseriiklikke ametivõime oli liidu õigusnormidele mittevastava käitumiseni viinud objektiivne ja märkimisväärne ebakindlus liidu õigusnormide reguleerimisala suhtes, mis võis olla tingitud ka teiste liikmesriikide või komisjoni sarnasest käitumisest (vt eelkõige kohtuotsus Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika.
55

Tuleb meenutada, et samuti vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on Euroopa Liidu tasandil täieliku ühtlustamise puudumisel – nagu on olukord teises liikmesriigis juba registreeritud sõidukite registreerimise puhul – liikmesriikide otsustada, millisel tasemel nad soovivad tagada liiklusohutust oma territooriumil, arvestades seejuures kaupade vaba liikumise nõuetega liidu piires. Selles osas on pädevate siseriiklike ametiasutuste ülesanne tõendada, et nende õigusaktid on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punktid 61 ja 62 ning seal viidatud kohtupraktika).
67

See on nii veelgi enam selle tõttu, et esimese liikmesriigi õigusnormid (nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjas), panevad üksnes teise liikmesriigi lennutegevusloaga lennuettevõtjale kohustuse esitada – selleks, et saada kolmandatest riikidest väljuvate lendude korral luba esimese liikmesriigi õhuruumi siseneda – tõend, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.
9

Pärast seda, kui LPN oli oma taotlust 14. juuni 2007. aasta kirjas korranud, kinnitas komisjon vaidlusaluse otsusega oma keeldumist võimaldada tutvuda kõnealuste dokumentidega, leides et kõik taotluse esemeks olevad dokumendid on hõlmatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes ette nähtud erandiga, mis käsitleb kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli kaitset. Selle otsuse sisu on vaidlustatud kohtuotsuses kokku võetud järgmiselt: „20 Täpsemalt märkis komisjon, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses peab komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel valitsema vastastikuse usalduse õhkkond, et neil oleks vaidluse vastastikusel kokkuleppel lahendamise eesmärgil võimalik alustada läbirääkimiste ja kompromissi leidmise protsessi, mis hoiaks ära vaidluse jõudmise Euroopa Kohtusse. Ta märkis ka, et esiteks olid läbirääkimised komisjoni ja Portugali ametiasutuste vahel endiselt käimas ning teiseks oli toimunud või toimumas mitmeid arvamustevahetusi ja koosolekuid eesmärgiga hinnata tammiprojekti mõju. Ta järeldas sellest, et juurdepääsutaotluse esemeks olevate dokumentide avaldamine kahjustaks komisjoni võimet väidetavat rikkumist käsitleda, kuna avaldamine seaks kahtluse alla võimaluse lahendada vaidlus kokkuleppe abil Portugali ametiasutustega, enne kui asi jõuab Euroopa Kohtusse. Lisaks leidis ta, et „osaline juurdepääs” määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 tähenduses ei ole nende dokumentide puhul võimalik, kuna kõnealune erand kehtib kõigi asjaomaste dokumentide suhtes tervikuna. 21 Seoses ülekaaluka üldise huviga määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 viimase lause tähenduses leidis komisjon, et niisugune huvi praegusel juhul puudub. Ta väitis, et määruse nr 1367/2006 artikli 6 lõige 1, mille kohaselt ülekaaluka üldise huvi olemasolu teabe avaldamiseks eeldatakse juhul, kui taotluse esemeks olev teave on seotud heidetega keskkonda, ei ole kohaldatav niisugustele ühenduse õiguse võimalike rikkumiste uurimistele, mis on praeguse asja keskmes. Ta täpsustas, et direktiivi [92/43] olulise rikkumise oht ei kujuta endast samuti niisugust huvi, kuna üksnes Euroopa Kohus on pädev tuvastama, et asjaomane liikmesriik on rikkunud EÜ asutamislepingust tulenevaid kohustusi. Tema väitel ei tooks juurdepääsutaotluse esemeks olevate dokumentide avaldamine selles osas selgust niikaua, kuni Euroopa Kohus ei ole seda küsimust lõplikult lahendanud.”
65

Sellist tuvastust ei sea kahtluse alla Ühendkuningriigi argument, et ELTL artikli 48 eesmärk on hõlbustada liikmesriikide kodanike liikumisvabaduse teostamist siseturul ning et see ei saa olla sellise õigusakti õiguslik alus, millega soovitakse hõlbustada liikumisvabadust liidu ja kolmanda riigi vahel. Nimelt, nagu nähtub eespool viidatud kohtuotsusest Ühendkuningriik vs. nõukogu, võib ELTL artikkel 48 olla õige õiguslik alus sellise otsuse vastuvõtmiseks, nagu on kõne all, kui – ja nii on see Šveitsi Konföderatsiooni puhul – kolmas riik on juba vastavalt ELTL artikli 217 kohaselt heaks kiidetud kokkuleppele määruse nr 1408/71 ja määruse nr 574/72 kohaldamisel samastatud liidu liikmesriigiga ning selle otsuse peamine eesmärk on nimetatud määruste määrusega nr 883/2004 ja määrusega nr 987/2009 läbi viidud ajakohastamise kajastamine.
52

Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 96/34 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu see on ette nähtud põhikohtuasjades vaidlusalustes kollektiivlepingutes ja mille kohaselt rasedale töötajale, kes katkestab tasustamata lapsehoolduspuhkuse selle direktiivi tähenduses, et kasutada koheselt rasedus‑ ja sünnituspuhkust direktiivi 92/85 tähenduses, ei säilitata töötasu, millele tal oleks õigus juhul, kui ta oleks enne rasedus‑ ja sünnituspuhkust asunud ette nähtud minimaalseks ajavahemikuks tööle.
5

Nimetatud konventsiooni artiklis 9 „Õigus pöörduda kohtusse” on sätestatud: „1. Konventsiooniosaline tagab oma õigussüsteemi raames, et igal isikul, kes leiab, et tema artikli 4 kohaselt esitatud teabenõuet on eiratud, osaliselt või täielikult ebaseaduslikult rahuldamata jäetud või sellele ebapiisavalt vastatud või seda muul viisil nimetatud artikliga vastuolus käsitletud, on juurdepääs vaidlustamise menetlusele kohtus või seaduse alusel loodud muus sõltumatus ja erapooletus asutuses. Kui konventsiooniosaline näeb ette, et selline vaidlustamine toimub kohtus, peab ta ühtlasi tagama isikule juurdepääsu seadusega kehtestatud kiirele ja tõhusale, tasuta või odavale menetlusele teabenõude uuesti läbivaatamiseks avaliku võimu organis või muus sõltumatus ja erapooletus asutuses, mis ei ole kohus. [...] 2. Iga konventsiooniosaline peab siseriiklike õigusaktidega tagama, et asjaomase üldsuse esindajal, a) kellel on küllaldane huvi või b) kes väidavad, et nende õigusi rikutakse, kui liikmesriigi haldusmenetluse seadus nõuab seda eeltingimusena, on õigus pöörduda kohtusse või seaduse alusel loodud muu sõltumatu ja erapooletu asutuse poole artikli 6 alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks ning kui siseriiklik õigus seda ette näeb ja ilma et see piiraks selle artikli lõike 3 kohaldamist, ka konventsiooni muude asjakohaste sätete alusel tehtud otsuse, tegevuse või tegevusetuse materiaalse või protsessuaalse õiguspärasuse vaidlustamiseks. [...] 3. Lisaks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetlustele ning ilma et see piiraks lõigetes 1 ja 2 nimetatud menetluste kohaldamist tagab konventsiooniosaline siseriiklike õigusaktide nõuetele vastavale üldsuse esindajale, juhul kui need nõuded on sätestatud, juurdepääsu kohtulikule või haldusmenetlusele, et vaidlustada eraõigusliku isiku või avaliku võimu organi tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus siseriiklike keskkonnaõigusnormidega. 4. Lisaks lõikele 1 ja piiramata selle kohaldamist, peavad lõigetes 1, 2 ja 3 nimetatud menetlused nägema ette kohased ja tõhusad õiguskaitsevahendid, sealhulgas vajadusel esialgse õiguskaitse, ning olema ausad, õiglased, õigeaegsed ja mitte takistavalt kallid. […] 5. Selle artikli sätete mõju tõhustamiseks tagab konventsiooniosaline, et üldsust teavitatakse haldus- ja kohtumenetlusele juurdepääsu võimalustest, ning kaalub võimalust luua kohased abistamise mehhanismid, et kõrvaldada või vähendada õigusemõistmisele juurdepääsu rahalisi ja muid takistusi.”
16

Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Genova menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas direktiivi 1999/32 artiklit 4a [...], mille vastuvõtmisel arvestati [...] VI lisa jõustumisega, tuleb tõlgendada hea usu rahvusvahelisest põhimõttest ning ühenduse ja liikmesriikide lojaalse koostöö põhimõttest lähtudes nii, et selles artiklis ette nähtud laevakütuste väävlisisalduse piirmäära 1,5 massiprotsenti ei kohaldata sellise riigi lipu all sõitvate laevade suhtes, kes ei ole [liidu] liige ning on alla kirjutanud MARPOL 73/78 konventsioonile, mis peatuvad sellise liikmesriigi sadamas, kes on samuti alla kirjutanud [...] VI lisale? 2. Kui direktiivi 1999/32 artiklit 4a [...] ei tule tõlgendada esimeses küsimuses kirjeldatud moel, siis kas nimetatud artiklit tuleb osas, milles see näeb ühenduse sadamast või ühenduse sadama kaudu liiniveoga tegelevate reisilaevade kasutatavate kütuste väävlisisalduse piirmääraks 1,5 mahuprotsenti ette ka laevade puhul, mis sõidavad sellise riigi lipu all, kes ei ole [liidu] liige ning on alla kirjutanud [...] konventsiooni VI lisale, mille kohaselt kohaldatakse väljaspool väävliheite kontrolli piirkondi väävlisisalduse piirmäära 4,5 massiprotsenti, pidada õigusvastaseks, kuivõrd see on kehtestatud, rikkudes rahvusvahelise õiguse pacta sunt servanda üldpõhimõtet ning samuti ühenduse ja liikmesriikide lojaalse koostöö põhimõtet, sundides liikmesriike, kes on VI lisa ratifitseerinud ja sellele alla kirjutanud, rikkuma kohustusi, mis neil on teiste [...] VI lisale alla kirjutanud riikide ees? 3. Kas direktiivi 1999/32 [...] artikli 2 punkti 3g kohast mõistet „liinivedu” tuleb tõlgendada nii, et „liinivedudega” tegelevate laevade hulka tuleb lugeda ka kruiisilaevad?”
70

Põhjenduse vastuolulisusega seoses väidab komisjon, et kuigi Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et komisjon peab saama hinnata liikmesriigi poolt Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks võetud meetmeid, selleks et vältida, et liikmesriik ei piirduks selliste meetmete võtmisega, millel on sama sisu kui nendel, mis olid asjaomase kohtuotsuse esemeks, piiras ta aga kõnealuse kohtuotsuse punktis 87 komisjoni pädevust puhtalt formaalse kontrolliga, mille eesmärk on üksnes kindlaks määrata, kas dekreetseadus nr 48 051 tunnistati kehtetuks või mitte.
108

Poola Vabariik leiab, et see etteheide ei ole põhjendatud, ja väidab, et direktiivi 2009/41 eesmärk on saavutatud Poola teatamissüsteemi abil. Ta rõhutab eelkõige, et liikmesriikidel on nende sätete ülevõtmisel kaalutlusruum, kuivõrd direktiivi artiklis 7 on ette nähtud, et „edasine 1. liigi suletud keskkonnas kasutamine [võib] jätkuda uue teatamiseta”. Tegusõna „võima” on kasutatud ka direktiivi artikli 8 lõikes 2. Poola Vabariik on seisukohal, et liikmesriik ei ole kohustatud tagama, et geneetiliselt muundatud organismide edasine suletud keskkonnas kasutamine võiks toimuda uue teatamiseta. Lisaks väidab see liikmesriik, et isegi juhul, kui Poola õigusnorm, millega on geneetiliselt muundatud organismide kasutajatele pandud kohustus saata pädevale asutusele teade 1. ja 2. liigi geneetiliselt muundatud organismide kavandatava uue kasutamise kohta, ei ole kooskõlas direktiivi 2009/41 sätetega, tuleb seda sätet pidada ELTL artikli 193 alusel vastu võetud rangemaks meetmeks. Lõpuks, kuigi direktiivi artikli 8 lõiget 3 ja artikli 9 lõike 2 punkti a ei ole Poola õigusesse sõna-sõnalt üle võetud, on direktiivi eesmärkide saavutamine täielikult tagatud.
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 7 lõike 1 punkti c ja artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanikule, kes vastuvõtvas liikmesriigis õpib ja samal ajal teeb seal tegelikku ja tulemuslikku tööd, mis annab talle „töötaja” staatuse ELTL artikli 45 tähenduses, ei saa keelduda andmast õpinguteks toimetulekutoetust, mida antakse selle liikmesriigi kodanikele.

Siseriikliku kohtu ülesanne on uurida faktilisi asjaolusid, mis on vajalikud hindamaks, kas asjaomase isiku tegevused on piisavad selle staatuse omandamiseks.

Asjaolu, et asjaomane isik sisenes vastuvõtva liikmesriigi territooriumile peamise kavatsusega seal õppida, ei oma tähtsust tema „töötaja” staatuse kindlaksmääramisel ELTL artikli 45 tähenduses, ja järelikult ka selle kindlaksmääramisel, kas tal on õigus sellele toetusele samadel tingimustel kui vastuvõtva liikmesriigi kodanikel vastavalt määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikele 2.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ettevõtja, keda kahjustab kartellikokkulepe, mille eesmärk on piirata konkurentsi, tegutses asjaomasel turul kartellikokkuleppe sõlmimise hetkel väidetavalt ebaseaduslikult, ei mõjuta küsimust, kas see kartellikokkulepe kujutab endast kõnealuse sätte rikkumist.

Nimelt peab avalik võim – mitte aga eraettevõtjad või nende ühendused – tagama õigusnormide järgimise.

(vt punktid 20, 21 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 562/2006, millega kehtestatakse isikute üle piiri liikumist reguleerivad ühenduse eeskirjad (Schengeni piirieeskirjad), artikli 13 lõige 3 kehtestab liikmesriikidele kohustuse kehtestada edasikaebamise võimalus üksnes nende territooriumile sisenemist keelavate otsuste korral, ja seega mitte piirivalveametnike poolt otsuse vastuvõtmise menetluse raames väidetavalt toime pandud õigusrikkumiste peale.

Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab tema menetluses oleva kohtuvaidluse asjaoludest lähtuvalt, et asjaomase isiku olukord kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse põhiõiguste harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, peab ta välja selgitama, kas sellise isiku õiguse pöörduda oma kaebustega kohtusse tunnustamisest keeldumine kahjustab harta artiklis 47 tunnustatud õigusi. Nimetatud määruse artikli 6 tähenduses oma kohustusi täitvad piirivalveametnikud peavad eelkõige austama täielikult inimväärikust. Liikmesriikide kohustus on näha siseriiklikus õiguskorras ette kohased õiguskaitsevahendid, et tagada kooskõlas harta artikliga 47 isikute kaitse, kes kasutavad neile määruse nr 562/2006 artiklist 6 tulenevaid õigusi. Kui see kohus on seevastu seisukohal, et nimetatud olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, peab ta seda olukorda uurima siseriiklikust õigusest lähtuvalt, võttes samas arvesse Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni, millega on liitunud kõik liikmesriigid.

(vt punktid 39–42 ja resolutsioon)
Direktiivi 2002/58, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv), artikli 6 lõikeid 2 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad üldkasutatavate sidevõrkude pakkujal ja üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste osutajal edastada oma nõuete sissenõudmiseks elektroonilise side liiklusandmeid elektroonilise sideteenuse osutamise eest saadava tasu nõuete omandajale ja et asjaomane nõuete omandaja võib neid andmeid töödelda järgmistel tingimustel: esiteks peab tal olema luba kõnealuste andmete töötlemiseks ja teiseks võib asjaomane nõuete omandaja töödelda kõnealuseid liiklusandmeid ainult loovutatud nõuete sissenõudmiseks vajalikul määral.

Üldkasutatavate sidevõrkude pakkuja ja üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste osutaja nõuete omandaja peab tegutsema sideteenuste osutaja loal direktiivi 2002/58, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv), artikli 6 lõike 5 tähenduses, kui nõuete omandaja töötleb elektroonilise side liiklusandmeid ainult vastavalt selle sideteenuse osutaja juhtnööridele ja tema järelevalve all. Eelkõige peab nendevaheline leping sisaldama klausleid, mis tagavad, et nõuete omandaja töötleb elektroonilise side liiklusandmeid õiguspäraselt ja mis võimaldavad sideteenuste osutajal igal hetkel kontrollida, et nõuete omandaja neid klausleid täidab.

Kuna direktiivi 2002/58 artikli 6 lõiked 2 ja 5 teevad direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud side konfidentsiaalsuse suhtes erandi, siis tuleb seda tõlgendada kitsalt. Lisaks on nimetatud artikli 6 lõike 5 eesmärk tagada, et nõuete sissenõudmine delegeeritakse ainult teenuseosutaja loal tegutsevatele isikutele, mistõttu see ei mõjuta kasutajate jaoks mõeldud isikuandmete kaitsetaset.

(vt punktid 23, 26, 30 ja resolutsioon)