ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Peale selle ei saa asjaolu, et videod on lühikese kestusega, välistada nende kvalifitseerimist saadeteks. Samamoodi, mis puutub internetikasutaja võimalusse pääseda teda huvitavale videole ligi tema valitud ajal ja isikliku taotluse põhjal, võttes aluseks on-line ajalehe haldaja koostatud kataloogi, siis ei muuda see asjaolu, et sarnaselt teleringhäälingu programmiga on videod suunatud laiale üldsusele ja neil võib üldsusele olla selge mõju direktiivi 2010/13 põhjenduse 21 tähenduses. Peale selle vastab niisugune võimalus sellele, mis on selgelt ette nähtud direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punktis g sisalduvas tellitava audiovisuaalmeedia teenuse määratluses. Seega ei erine asjaomane videote valiku meetod kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste raames pakutavast meetodist.

Direktiivi 2010/13 audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus‑ ja haldusnormide koordineerimise kohta artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et ajalehe elektroonilises versioonis pakutava videote kättesaadavaks tegemise teenuse põhilise otstarbe hindamisel tuleb uurida, kas asjaomasel teenusel kui sellisel on kõnealuse veebisaidi haldaja ajakirjanduslikust tegevusest sõltumatu sisu ja funktsioon, ning kas see ei ole pelk ajakirjandusliku tegevusega lahutamatult seotud täiendus, eelkõige audiovisuaalse pakkumise ja teksti vormis oleva pakkumise seoste tõttu. Seda peab hindama liikmesriigi kohus.

Olenemata ajalehe elektroonilises versioonis sisalduvatest audiovisuaalsetest elementidest, ei saa seda nimelt käsitada audiovisuaalmeedia teenusena, kui audiovisuaalsed elemendid on teisejärgulise tähtsusega ja nende ainus eesmärk on täiendada trükiajakirjanduse artiklite pakkumist. Siiski ei tule direktiivi 2010/13 mõista nii, et audiovisuaalmeedia teenus tuleb selle kohaldamisalast süstemaatiliselt välistada ainuüksi põhjusel, et selle veebisaidi haldaja, mille hulka asjaomane teenus kuulub, on on‑line ajalehte välja andev äriühing. Seoses sellega on oluline eelistada materiaalset lähenemist, mis seisneb direktiivi 2010/13 artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti i kohaselt kontrollimises, kas sõltumata raamistikust, milles seda pakutakse, on kõnealuse teenuse kui sellise põhiline otstarve pakkuda üldsusele teavitamise, meelelahutuse või harimise eesmärgil saateid. Seega, kui videote alamdomeenil pakutava teenuse sisu ja funktsioon on sõltumatu on-line ajalehe väljaandja trükiajakirjanduse artiklite omast, siis kuulub asjaomane teenus direktiivi 2010/13 kohaldamisalasse. Kui aga kõnealune teenus on selle väljaandja ajakirjandusliku tegevusega lahutamatult seotud, eelkõige audiovisuaalse pakkumise ja teksti vormis oleva pakkumise seoste tõttu, siis ei kuulu see nimetatud direktiivi kohaldamisalasse. Selle analüüsi puhul ei saa olla määrav asjaolu, et kõnealust audiovisuaalset pakkumist esitletakse asjaomase veebisaidi põhidomeenil või selle alamdomeenil, sest vastasel juhul avaks see tee direktiivi 2010/13 normidest kõrvalehoidmisele, veebisaidile spetsiaalselt selleks mõeldud struktuuri loomise teel.

(vt punktid 26, 28, 33–35, 37 ja resolutsiooni punkt 2)
Vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 21 ja mida täpsustab direktiiv 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt lepingu lõppemise hüvitist, mida makstakse lisaks palgale tähtajalise töölepingu lõppemisel, kui töösuhe ei jätku tähtajatu töölepingu alusel, ei tule maksta juhul, kui leping on sõlmitud noore inimesega tema kooli- või ülikoolivaheajaga hõlmatud ajavahemikuks.

Antud juhul on töölepingu lõppemise hüvitise eesmärgiks kompenseerida töötaja olukorra ebakindlust juhul, kui töösuhe ei jätku tähtajatu töölepingu alusel, ning sõnaselgelt on välistatud selle hüvitise maksmise noortele, kes on sõlminud tähtajalise töölepingu kooli- või ülikoolivaheajaga hõlmatud ajavahemikuks.

Seega on siseriiklik seadusandja olnud kaudselt, kuid kindlalt seisukohal, et need noored ei ole lepingu lõppedes tööalaselt ebakindlas olukorras.

Nimelt on õpilase või üliõpilase tähtajalise töölepingu alusel kooli- või ülikoolivaheajal töötamine ajutine kõrvaltegevus, sest vaheaja lõppedes jätkab see õpilane või üliõpilane õpinguid.

Sellest järeldub, et siseriiklik seadusandja ei ületanud tal sotsiaalpoliitika vallas oleva kaalutlusõiguse piire, kui ta leidis, et selliste noorte olukord ei ole samalaadne teiste töötajarühmade olukorraga, kellel on õigus lepingu lõppemise hüvitisele. Järelikult ei saa nende kahe töötajarühma erinev kohtlemine olla vanuse alusel diskrimineerimine.

(vt punktid 34–37, 39, 40 ja resolutsioon)
Määrust nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, tuleb tõlgendada nii, et eestkostja poolt alaealiste laste nimel sõlmitud pärandvara jagamise kokkuleppele nõusoleku andmise puhul on tegemist vanemliku vastutuse teostamisega seotud meetmega selle määruse artikli 1 lõike 1 punkti b tähenduses, ja seetõttu kuulub see mainitud määruse kohaldamisalasse, ehk et selle puhul ei ole tegemist pärimisega seotud meetmega nimetatud määruse artikli 1 lõike 3 punkti f tähenduses, mis on selle määruse kohaldamisalast välja jäetud.

Nimelt tuleb teovõime ning sellega seotud esindamise küsimuste üle tuleb põhimõtteliselt otsustada neile omaste kriteeriumide alusel ning neid ei tohi käsitada üksnes kõnealuste tehingutega seotud sissejuhatavate küsimustena. Seega on alaealistele lastele esindaja määramine ja viimase tegevuse kontrollimine nii tihedalt seotud, et ei oleks kohane kohaldada erinevaid kohtualluvuse eeskirju, mis sõltuksid sellest, mis valdkonda vastav tehing kuulub.

Järelikult ei tohiks asjaolu, et eestkosteasju lahendavalt kohtult taotleti nõusolekut pärandvara jagamise kokkuleppele pärimismenetluses, lugeda otsustavaks selle kindlakstegemisel, kas asjaomane meede kuulub pärimisõiguse valdkonda. Eestkosteasju lahendavalt kohtult nõusoleku saamine on alaealiste laste staatuse ja teovõime otsene tagajärg ja selle puhul on tegemist lapse kaitsemeetmega tema vara valitsemisel, säilitamisel või käsutamisel vanemliku vastutuse teostamise raames määruse nr 2201/2003 artikli 1 lõike 1 punkti b ja lõike 2 punkti e tähenduses.

(vt punktid 30, 31, 38 ja resolutsioon)
Vastavalt ELTL artikli 267 kolmandale lõigule on kohus, mille lahendite peale ei saa vastavalt siseriiklikule õigusele edasi kaevata, kohustatud juhul, kui tema menetluses oleva asja käigus kerkib üles liidu õiguse küsimus, täitma oma kohustust saata asi Euroopa Kohtusse, välja arvatud juhul, kui ta tuvastab, et tõstatatud küsimus ei ole asjakohane või kui kõnealust liidu õigusnormi on Euroopa Kohus juba tõlgendanud või kui liidu õiguse nõuetekohane kohaldamine on niivõrd ilmselge, et ei teki mingit põhjendatud kahtlust.

(vt punkt 43)
Kohtuasi C‑319/14

B & S Global Transit Center BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Ühenduse tolliseadustik — Määrus (EMÜ) nr 2913/92 — Artiklid 203 ja 204 — Ühenduse välistransiidiprotseduur — Määrus (EMÜ) nr 2454/93 — Artiklid 365, 366 ja 859 — Tollivõla tekkimine — Küsimus, kas tegemist on kauba tollijärelevalve alt ebaseaduslikult välja viimisega või mitte — Kohustuse täitmata jätmine — Välistransiidiprotseduuri lõpetamata jätmine — Kauba väljaviimine Euroopa Liidu tolliterritooriumilt”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 29. oktoober 2015

Tolliliit — Tollivõla tekkimine impordil, kui kaup, millelt tuleb tasuda imporditollimaks, viiakse ebaseaduslikult tollijärelevalve alt välja — Ulatus — Välistransiidiprotseduurile suunatud kauba sihttolliasutusele esitamata jätmine — Kauba väljaviimine liidu tolliterritooriumilt — Transiidiprotseduuri lõppu tõendavate kolmanda riigi tollidokumentide esitamata jätmine — Tollivõla tekkimine

(Nõukogu määrus nr 2913/92, muudetud määrusega nr 1791/2006, artikli 37 lõige 1, artiklid 203 ja 204; komisjoni määrus nr 2454/93, artikli 365 lõige 3, artikli 366 lõiked 2 ja 3)

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, määrusega nr 1791/2006 muudetud redaktsioonis, artikleid 203 ja 204 tuleb tõlgendada nii, et ühenduse välistransiidiprotseduurile suunatud kauba sihttolliasutusele esitamise kohustuse rikkumisel ei teki tollivõlg mitte selle määruse artikli 204 alusel, vaid sama määruse artikli 203 alusel, kui kaup on Euroopa Liidu tolliterritooriumilt välja viidud ja kui protseduuri haldajal ei ole esitada komisjoni määruse nr 2454/93, millega kehtestatakse nõukogu määruse nr 2913/92 rakendussätted, määrusega nr 993/2001 muudetud redaktsioonis, artikli 365 lõikes 3 või määruse nr 2454/93, määrusega nr 1192/2008 muudetud redaktsioonis, artikli 366 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud dokumente.

Tollijärelevalve alt ebaseaduslikult väljaviimise mõistet, mis sisaldub määruse nr 2913/92 artikli 203 lõikes 1, tuleb käsitada mis tahes sellist tegu või tegevusetust hõlmavana, mille tulemusel takistatakse pädeval tolliasutusel kas või hetkeliselt juurde pääseda tollijärelevalve all olevale kaubale ning nimetatud määruse artikli 37 lõikes 1 ette nähtud kontrolli teostada. Tollijärelevalve alt ebaseadusliku väljaviimise realiseerumiseks piisab sellest, et objektiivselt võttes on välistatud kauba võimalik kontrollimine, sõltumata sellest, kas pädev asutus tegelikult kaupa kontrollib või mitte. Lisaks ei välista pelk asjaolu, et põhikohtuasjas vaidluse all olev kaup viidi liidu tolliterritooriumilt välja, selle kauba vastavatele sihttolliasutustele esitamise kohustuse rikkumise kvalifitseerimist „tollijärelevalve alt ebaseaduslikuks väljaviimiseks“, mille tõttu tekib tollivõlg määruse nr 2913/92 artikli 203 alusel. Nimelt võib tollijärelevalve alt ebaseaduslikult väljaviimine esineda olenemata sellest, et kõnealust kaupa ei ole lastud mittenõuetekohaselt liidu majandusringlusse.

(vt punktid 28, 29, 34, 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑290/14

Kriminaalasi,

milles süüdistatav on

Skerdjan Celaj

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Firenze)

„Eelotsusetaotlus — Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Direktiiv 2008/115/EÜ — Liikmesriigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine — Tagasisaatmisotsus, millele on lisatud kolmeaastane sisenemiskeeld — Sisenemiskeelu rikkumine — Kolmanda riigi kodanik, kes on olnud varem välja saadetud — Vangistus uuesti ebaseaduslikult riiki sisenemise korral — Kooskõla”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 1. oktoober 2015

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne — Sisserändepoliitika — Liikmesriigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine — Direktiiv 2008/115 — Sellise kodaniku kohta tehtud tagasisaatmisotsus, millele on lisatud kolmeaastane sisenemiskeeld — Sisenemiskeelu rikkumine sellise kodaniku poolt — Siseriiklikud õigusnormid, millega nähakse ette sellisele kodanikule vangistuse mõistmine — Lubatavus — Tingimused — Kontrollimine siseriikliku kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/115, artikkel 11)

Direktiivi 2008/115 ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel tuleb tõlgendada nii, et üldjuhul ei ole sellega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega nähakse ette vangistus ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule, kes pärast seda, kui ta varasemas tagasisaatmismenetluses päritoluriiki tagasi saadeti, sisenes uuesti riigi territooriumile, rikkudes sisenemiskeeldu.

Kui kolmanda riigi sellise kodaniku olukord, kes on olnud enne liikmesriigi territooriumile uuesti ebaseaduslikult sisenemist välja saadetud, kuulub direktiivi 2008/115 kohaldamisalasse, on kriminaalkaristuse mõistmine lubatav vaid tingimusel, et kolmanda riigi kodanikule pandud sisenemiskeeld on direktiivi artikliga 11 kookõlas, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Niisuguse kriminaalkaristuse mõistmine eeldab veel, et täies ulatuses austatakse põhiõigusi, eeskätt neid, mis on tagatud Euroopa inimõiguste konventsiooni alusel, ning vajaduse korral Genfi pagulasseisundi konventsiooni, eelkõige selle artikli 31 lõike 1 alusel.

(vt punktid 31–33 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et eeluurimiskohtule esitatud kriminaalasjaga seotud tsiviilhagi kuulub selle määruse kohaldamisalasse, kui selle ese on tsiviilhagejale väidetavalt tekitatud kahju rahalise hüvitamise nõue.

Selleks et kindlaks teha, kas mingi valdkond kuulub või ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse, peab nimelt analüüsima elemente, mis iseloomustavad vaidluse poolte vaheliste õigussuhete laadi või vaidluse eset. Eraõiguslikule isikule kuriteoga tekitatud kahju hüvitamiseks esitatud tsiviilhagi on tsiviilasi ka siis, kui see on esitatud kriminaalkohtule. Kuigi kriminaalasjaga seotud tsiviilhagi esitatakse eesmärgiga käivitada kriminaalmenetlus ja asjaomase kohtu eeluurimine on karistusõigusliku iseloomuga, on selle eesmärk siiski ka saada lahendus kahe eraõiguslikust isikust poole vahelisele vaidlusele, mille ese on nõue hüvitada kahju, mida üks nendest isikutest on väidetavalt kandnud teiste poolt pettuse toimepanemise tõttu. Seega tuleb põhikohtuasja poolte vaheline õigussuhe kvalifitseerida „eraõiguslikuks õigussuhteks“ ning see kuulub järelikult mõiste „tsiviil‑ ja kaubandusasjad“ alla määruse nr 44/2001 tähenduses.

(vt punktid 30–32, 36 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C‑494/14

Euroopa Liit

versus

Axa Belgium SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgia))

„Eelotsusetaotlus — Ametnikud — Personalieeskirjad — Artiklid 73, 78 ja 85a — Liiklusõnnetus — Siseriiklikus õiguses kehtestatud objektiivse vastutuse kord — Õiguste üleminek Euroopa Liidule — Mõiste „vastutav kolmas isik” — Liidu õiguse autonoomne mõiste — Mõiste, mis hõlmab iga isikut, kes on siseriikliku õiguse kohaselt kohustatud hüvitama kannatanule või tema õigusjärglastele tekitatud kahju — Hüvitised, mis ei ole jäetud lõplikult liidu kanda”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 15. oktoober 2015

Vt otsuse tekst. (vt punkt 18)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 21)

Personalieeskirjade artikli 85a lõikes 1 sätestatud mõistet „vastutav kolmas isik” tuleb liidu õiguskorras tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt. Personalieeskirjade artikli 1a kohaselt on ametnikel personalieeskirjade kohaldamisel õigus võrdsele kohtlemisele, mis tähendab, et personalieeskirju tuleb üldjuhul tõlgendada kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt. Neil asjaoludel tuleb mõistet „vastutav kolmas isik”, mis määrab kindlaks personalieeskirjade artiklis 85a sätestatud õiguste ülemineku ulatuse, tõlgendada selliselt, et see on kogu liidus ühetaoliselt kohaldatav. (vt punktid 24, 25, 28 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 30–32)

Personalieeskirjade artikli 85a lõikes 1 sätestatud mõiste „vastutav kolmas isik” all mõistetakse iga isikut, sealhulgas kindlustusandjat, kes on kohustatud siseriikliku õiguse kohaselt hüvitama kannatanule või tema õigusjärglastele tekitatud kahju. Personalieeskirjade artiklis 85a ette nähtud liidule õiguste ülemineku eesmärk on vältida olukorda, kus ametnikule makstakse sama kahju eest kaks korda hüvitist. Kui ametnikule tekitatud kahju tõttu on liit kohustatud viimasele maksma personalieeskirjades ette nähtud hüvitisi, saab niisugust topelthüvitamist vältida vaid siis, kui ametniku õigused vastutava kolmanda isiku suhtes lähevad pärast kahjustavat sündmust üle liidule. Seda eesmärki on võimalik täielikult saavutada üksnes siis, kui nimetatud artiklis ette nähtud õiguste üleminek hõlmab õnnetuses kannatanutele kahju hüvitamise skeeme, olenemata sellest, kas neid käsitletakse asjaomases siseriiklikus õiguses süülisel vastutusel põhineva skeemina või muus vormis kahju hüvitamise kohustusena, ning seda ka juhul, kui kõnealustes skeemides on sätestatud, et kolmas isik on kohustatud hüvitama kahju süüst sõltumata. Seega, võttes arvesse personalieeskirjade artiklis 85a sätestatud õiguste ülemineku eesmärki, tuleb mõistet „vastutav kolmas isik” tõlgendada laialt ning seda ei saa piirata üksnes süülise vastutusega. (vt punktid 33–36 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑326/14

Verein für Konsumenteninformation

versus

A1 Telekom Austria AG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

„Eelotsusetaotlus — Direktiiv 2002/22/EÜ — Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused — Kasutajate õigused — Abonentide õigus leping lõpetada ilma leppetrahvita — Tariifide muutmine lepingutingimustest tulenevalt — Tasu suurendamine tarbijahinna tõusu puhul”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (neljas koda) 26. novembri 2015. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine — Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused — Universaalteenus ja kasutajate õigused — Direktiiv 2002/22 — Abonentide õigus lõpetada leping selle muutmise korral ilma leppetrahvita — Mõiste „muutmine” — Tasu korrigeerimine — Välistamine — Tingimused

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, muudetud direktiiviga 2009/136, artikli 20 lõige 2)

Direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv), mida on muudetud direktiiviga 2009/136, artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et elektrooniliste sidevõrkude või ‑teenustega seotud teenuste pakkumise eest makstava tasu muutmine, mis toimub teenust pakkuva ettevõtja tüüptingimustes sisalduva tasu korrigeerimise tingimuse alusel, milles on ette nähtud, et selline muudatus toimub riikliku asutuse poolt arvutatud objektiivse tarbijahinnaindeksi alusel, ei kujuta endast lepingutingimuste muutmist selle sätte tähenduses, mis annab abonendile õiguse lõpetada leping ilma leppetrahvita.

Nimelt on liidu seadusandja tunnistanud, et elektroonilisi sideteenuseid pakkuvatel ettevõtjatel võib olla õigustatud huvi muuta enda teenuste hindu ja tariife. Selliselt lepingus ette nähtud tasu korrigeerimine, mille aluseks on selge, täpne ja üldsusele kättesaadav indekseerimise meetod, mis tuleneb riiklikusse sfääri kuuluvatest otsustest ja mehhanismidest, ei saa panna lõppkasutajat teistsugusesse lepingulisse olukorda, kui see, mis tuleneb lepingust, mille sisu määravad kindlaks vaidlusalust lepingutingimust sisaldavad tüüptingimused. Järelikult ei saa pidada selliselt toimunud tariifi muutmist lepingutingimuste muutmiseks direktiivi 2002/22 artikli 20 lõike 2 tähenduses.

(vt punktid 25 ja 27–29 ning resolutsioon)
Mõistet „ühishuviprojekt” EL toimimise lepingu artikli 171 lõike 1 ja artikli 172 teise lõigu tähenduses tuleb tõlgendada nii, et seda ei kohaldata projektile, mis piirdub olemasoleva raudteekaubaveo koridori pikendamisega. See mõiste hõlmab projekte, mis ületavad liikluskorralduse süsteemi staadiumi ning mille abil viiakse läbi esialgse raudteekaubaveo koridori kvalitatiivne struktuurne parendamine.

Nimetatud sätetes toodud mõistet „ühishuviprojekt” ei ole EL toimimise lepingus määratletud. ELTL artikli 171 lõike 1 esimesest ja kolmandast taandest tuleneb, et liit sätestab artiklis 170 seatud eesmärkide saavutamiseks suunised, et nendes suunistes määratakse kindlaks ühishuviprojektid ning et liit võib selliseid projekte toetada. Mis selles osas puutub transporditaristusse, siis määruse nr 1315/2013 üleeuroopalise transpordivõrgu arendamist käsitlevate liidu suuniste kohta on kindlaks määratud ühishuviprojektid kui põhiline vahend üleeuroopalise transpordivõrgu elluviimiseks. Selle määruse põhjendusest 8 tuleneb, et üleeuroopalist transpordivõrku tuleks arendada uue transporditaristu loomise, olemasoleva taristu taastamise ja ajakohastamise ning selle ressursitõhusat kasutamist edendavate meetmete abil. Kuigi on tõsi, et niisuguse meetme tunnustamine ühishuviprojektina ei eelda uue transporditaristu loomist, tuleb sellisesse projekti ikkagi teha investeering eesmärgiga vähemalt taastada või ajakohastada olemasolev taristu, et muuta see tõhusamaks ja paremini toimivaks, nagu tuleneb muu hulgas määruse nr 1315/2013 artiklist 7.

Määruse nr 1315/2013 artikli 48 lõikest 1, mis käsitleb põhivõrgukoridoride ja raudteekaubaveo koridoride vahelist piisavat koordineerimist, tuleneb, et parlament ja nõukogu on neile ELTL artikli 171 lõikega 1 ja artikli 172 esimese lõiguga antud pädevuse teostamisel leidnud, et raudteekaubaveo koridorid ei ole selles määruses kindlaks määratud ühishuviprojektid. Liiatigi ei näe määrus nr 913/2010 konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatava Euroopa raudteevõrgustiku kohta isegi olemasolevate raudteekaubaveo koridoride puhul ette, et neid tuleks arendada kui taristuprojekte.

(vt punktid 43, 44, 46, 51–53, 55, 58 ja 60)
Asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatavatele sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellega seoses on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada.

Seoses sellega on küsimus mõne direktiivi 2004/18 (ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta) sätte tõlgendamise kohta vastuvõetav, isegi kui see on esitatud sellises vaidluses, mille kõik asjaolud on seotud ainult ühe liikmesriigiga, kuna asjaomase hanke hind ületab selgelt direktiivi 2004/18 kohaldamiseks ette nähtud asjassepuutuvat piirmäära ja hanke puhul on täheldatav kindel piiriülene huvi.

(vt punktid 46, 49 ja 51)