Keywords

Summary



Keywords

1. Asutamisvabadus – Piirangud – Liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad konkreetses piirkonnas uute apteekide avamiseks eelnevat haldusluba

(ELTL artikkel 49)

2. Asutamisvabadus – Piirangud – Liikmesriigi õigusnormid, mis nõuavad konkreetses piirkonnas uute apteekide avamiseks eelnevat haldusluba

(ELTL artikkel 49, nõukogu direktiiv 85/432, artikli 1 lõiked 1 ja 2, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/36, artikli 45 lõike 2 punktid e ja g)

Summary

1. ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis kehtestavad piirangud uute apteekide tegevuslubade väljastamisele, nähes ette, et:

– igas ravimimüügi piirkonnas võib põhimõtteliselt iga 2800 elaniku kohta asutada ühe apteegi;

– täiendava apteegi võib asutada alles selle künnise ületamisel ja enam kui 2000 elaniku kohta; ning

– iga apteegi puhul tuleb kinni pidada minimaalsest vahemaast teiste olemasolevate apteekidega, milleks on üldreeglina 250 meetrit.

Niisugused liikmesriigi õigusnormid on ELTL artikliga 49 siiski vastuolus osas, milles 2800 elaniku ja 250‑meetrise vahemaa üldreeglid takistavad kõigil demograafiliste eritunnustega geograafilistel aladel asjakohase apteegiteenuse osutamiseks piisava arvu apteekide asutamist; seda, kas see on nii, tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.

Liikmesriik võib leida, et mõnel osal tema territooriumist eksisteerib oht, et apteeke napib ning sellest tulenevalt ka oht, et ei ole tagatud kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine, ning võtta nimetatud ohu leevendamiseks vastu normid, mille kohaselt võib kindla arvu elanike kohta avada vaid ühe apteegi, et jaotada apteegid riigi territooriumil ühtlaselt. Selleks et teha kindlaks, kas liikmesriigi õigusnormidega taotletakse elanikkonna kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise tagamise eesmärki ühtselt ja süstemaatiliselt, tuleb liikmesriigi kohtul kontrollida, kas pädevad asutused kasutavad neis normides ette nähtud kohandamismeetmeid, mis võimaldavad: 1. pehmendada 2800 elaniku üldreegli kohaldamise mõju; 2. lubada elanikkonna tiheduse alusel apteekide vahel väiksemaid vahemaasid ja suurendada nii väga suure rahvastiku tihedusega aladel avatud apteekide arvu ning 3. tõlgendada üldreeglit nii, et see võimaldab anda loa apteegi avamiseks vähem kui 250‑meetrise vahega mitte ainult juhtudel, mis on tõepoolest erandlikud, vaid iga kord, kui 250‑meetrise vahemaa reegli range kohaldamine seab ohtu apteegiteenuse asjakohase kättesaadavuse tagamise teatavatel tiheda rahvastiku kontsentratsiooniga geograafilistel aladel.

Arvestades lisaks, et liikmesriik võib liikmesriikidele rahvatervise valdkonnas kuuluva kaalutlusruumi raames leida, et minimaalse apteekide arvu süsteem, mille raames kinnitatakse minimaalne apteekide arv konkreetsetel geograafilistel aladel, ei võimalda saavutada (sama tõhusalt kui kasutusel olev süsteem) kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärki väheatraktiivsetel aladel, ei ole võimalik tõdeda, et kõnealused liikmesriigi õigusnormid läheksid kaugemale, kui on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.

(vt punktid 75, 76, 78, 84, 95, 98, 100–102, 105, 106, 112 ja 113, resolutsiooni punkt 1)

2. ELTL artikliga 49 koostoimes direktiivi 85/432 (teatavat farmaatsiaalast tegevust käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) artikli 1 lõigetega 1 ja 2 ning direktiivi 2005/36 (kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta) artikli 45 lõike 2 alapunktidega e ja g on vastuolus niisugused kriteeriumid, nagu on sätestatud liikmesriigi õigusnormides, mille alusel valitakse uued apteegipidajad, nähes esiteks ette, et kutsealased pädevused, mis on omandatud, tegutsedes kutsealal konkreetsel osal riigi territooriumist, on 20% kaalukamad ning teiseks, et kui tabeli kohaldamisel jagunevad punktid võrdselt, antakse tegevusload järjekorras, mis annab eelise neile proviisoritele, kes tegelesid kutsetegevusega eespool nimetatud osal liikmesriigi territooriumist.

Niisuguseid kriteeriume on loomulikult lihtsam täita oma riigi proviisoritel, kes tegelevad majandustegevusega sagedamini selle riigi territooriumil kui muude liikmesriikide kodanikest proviisorid, kes tegutsevad sel alal sagedamini muus liikmesriigis.

(vt punktid 21, 122–125, resolutsiooni punkt 2)