ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

Poola ravimiseaduse artikli 4 asjakohased sätted on järgmised: „1. Kui lõigetes 3 ja 4 sätestatud reservatsioonist ei tulene teisiti, võib väljastpoolt Poolat imporditud ravimeid turule viia ilma müügiloata, kui nad on vajalikud patsiendi elu päästmiseks või tervise kaitsmiseks ja tingimusel, et neid on riigis, kust nad imporditi, lubatud müüa ja neil on kehtiv müügiluba. 2. Lõikes 1 osutatud ravimite importimiseks on vajalik patsienti raviva haigla või eraarsti tellimus, mille on kinnitanud asjaomase meditsiiniala spetsialist. 3. Lõike 1 alusel ei tohi turule viia järgmisi ravimeid: 1) ravimid, mille puhul tervishoiuminister on teinud otsuse müügiloa andmisest keeldumise kohta, müügiloa kehtivusaja pikendamisest keeldumise kohta või müügiloa tühistamise kohta, ning 2) ravimid, millel on sama toimeaine või -ained, sama toimeaine sisaldus ja sama ravimvorm kui neil, millele on antud müügiluba, välja arvatud juhul, kui lõikes 3a sätestatud reservatsioonist tuleneb teisiti. 3a. Lõike 3 punkti 2 ei kohaldata lõikes 1 osutatud ravimite suhtes, millel on konkurentsivõimelised hinnad võrreldes ravimitega, mille kohta on artikli 3 lõike 1 või 2 alusel hangitud müügiluba, tingimusel et vajadust nende järele on väljendanud tervishoiusüsteemi kuuluv arst, seda on kinnitanud asjaomase meditsiiniala spetsialist ning et tervishoiuminister on oma otsusega väljendanud nõusolekut nende importimisele. 4. Turule ei tohi viia ka lõikes 1 osutatud ravimeid, mille kohta on nende kasutamise ohutust või importimise mahtu silmas pidades vaja artikli 3 lõike 1 kohast müügiluba. 5. Lõikes 1 osutatud ravimeid kaubanduslikult müüvad apteegid, hulgimüüjad ja haiglad peavad nende ravimite kohta registrit. 6. Ravimite hulgimüüja edastab selle registri põhjal tervishoiuministrile hiljemalt kümne päeva jooksul pärast iga kvartali lõppu imporditud ravimite koondloendi. 7. Tervishoiuminister täpsustab oma määrusega: 1) (kehtetu); 2) lõikes 1 osutatud ravimite väljastpoolt Poolat importimise viisid ja laadi, eriti arvestades: a) ravimi vajaduse põhjendatust; b) viisi, kuidas minister kinnitab lõikes 3 osutatud tingimused; c) viisi, kuidas riikliku ravikindlustusfondi esimees kinnitab 27. augusti 2004. aasta riiklikest vahenditest rahastatavate tervishoiuhüvitiste seaduse (Dziennik Ustaw nr 210, pozycja 2135, hiljem muudetud) artikli 36 lõikes 4 osutatud tingimused; d) viisi, kuidas hulgimüüjad, apteegid ja haiglad peavad imporditud ravimite registrit, ning e) kui palju millist teavet peab ravimite hulgimüüja andma tervishoiuministrile.”
17.

Septembris 2010 esitas Commissione Tributaria Centrale Euroopa Liidu Kohtule eelotsuseküsimuse. Vaidlusaluse sätte kohaselt peab ta lõpetama kohtumenetluse automaatselt määrusega, mis omandab res judicata jõu ja lõplikult lõpetab maksuhalduri poolt kolmes kohtuastmes esitatud nõude menetlemise. Eelotsust taotlev kohus tunneb kohtuasjas C-132/06 tehtud otsuse põhjal huvi, kas see on Euroopa Liidu õigusega lubatud. Sellepärast taotleb ta eelotsust järgmises küsimuses: „Kas EÜ artikliga 10 (nüüd Euroopa Liidu lepingu artikkel 4) ning [kuuenda direktiivi] artiklitega 2 ja 22 on vastuolus Itaalia riigi õigusnormid, mis on sätestatud 25. märtsi 2010. aasta seadusandliku dekreedi nr 40 (muudetud seaduseks 22. mai 2010. aasta seadusega nr 73) artikli 3 lõikes 2a ning mille kohaselt ei tohi maksukohus teha otsust väidetava maksuvõla olemasolu kohta, mille tasumist on maksuhaldur talle ebasoodsa otsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse raames õigeaegselt taotlenud, ning millega on seega tegelikult ette nähtud täielik loobumine vaidlusaluse käibemaksuvõla sissenõudmisest, kui see on kahes kohtuastmes põhjendamatuks tunnistatud, ilma et maksukohustuslane, kellele see loobumine on kasulik, peaks vaidlusalust võlga isegi vähendatud ulatuses tasuma?”
68.

Artikli 3 lõike 1 esimeses lauses, mis sätestab: „Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates […] eeskirjade eiramise toimepanekust”, kasutatud üldmõistet „menetlused” ei kvalifitseerita keeleliselt, mis tähendab, et seda kohaldatakse üksnes teatud liiki nõuetele, näiteks nendele, mis on seotud põhisummaga. Seega leian, et mõistet „menetlusi” tuleks mõista nii, et see viitab nii põhisumma (põhjendamatu soodustus) sissenõudmiseks esitatud hagidele kui kõrvalnõudena esitatud intressinõudele, kui see on nii siseriikliku õigusega ette nähtud. Sellist seisukohta toetavad alljärgnevad põhjused. Esiteks, määruse nr 2988/95 kontekstis viitavad „menetlused” üldiselt pädevate asutuste tegevusele eiramistega võitlemisel. Teiseks, hagis esitatud kõrvaline intressinõue on osa sellise võitluse üldisemast eesmärgist. Sellise hagi eesmärk (nõuda intressi) on saada hüvitist EL-i nimel ja tema eelarvest aja jooksul põhjendamatult saadud vahendite kasutamise eest.
49.

SCF ja Prantsusmaa valitsus leiavad, et tegemist on üldsusele edastamisega direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 tähenduses. Üldsusele edastamise mõistet, mis on sätestatud direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikes 1 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2, tuleb kogu liidus tõlgendada ühetaoliselt ja paralleelselt. Järelikult saab direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 käsitlenud kohtuotsuse SGAE vs. Rafael Hoteles üle kanda direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikele 2. See tuleneb eelkõige direktiivi sõnastusest ja eesmärgist. Öelduga ei ole vastuolus ka asjaolu, et direktiivis 2006/115 puudub direktiivi 2001/29 põhjendusega 23 võrreldav põhjendus, mille kohaselt tuleb üldsusele edastamise mõistet tõlgendada laialt. Põhjendus 23 on nimelt selles osas liiane. Kuivõrd nimetatud direktiivid lähtuvad erinevast kaitsetasemest, siis puudutab kõnealune põhjendus õiguste määratlemist, mitte aga üldsusele edastamise mõistet. Lisaks ei tulene asjaolust, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõige 1 annab autoritele ainuõiguse, kuid direktiivi 2006/115 artikli 8 lõige 2 annab fonogrammitootjatele ja esitajatele seevastu ainult varalised õigused, et üldsusele edastamise mõistet, mis on toodud neis kahes sättes, tuleks tõlgendada erinevalt. Lisaks toetab ühetaoliselt tõlgendamist asjaolu, et rahvusvahelise õiguse tasandil näevad WIPO esituse ja fonogrammide leping (WPPT) ja WIPO autoriõiguse leping (WCT) samuti ette üldsusele edastamise ühetaolise mõiste. Muu hulgas ei saa Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas SENA ( 10 ) käesolevas asjas kohaldada, sest Euroopa Kohus käsitles seal ainult tasu õiglase iseloomu mõistet. Peale selle tuleneb direktiivi 2001/29 ülesehitusest, et teiste puudutatud isikute huve ei tohi üldsusele edastamise mõiste tõlgendamisel arvesse võtta. Lõpuks märgib Prantsusmaa valitsus, et üldsusele edastamise mõiste ühetaoliselt tõlgendamine on nõutav seetõttu, et vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivile 2006/116/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja kohta ( 11 ) on see määrava tähtsusega autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja osas.
70.

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Just komisjon peab Euroopa Kohtule esitama vajalikud tõendid, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas kohustusi on rikutud. Seejuures ei või komisjon tugineda mis tahes oletusele. ( 39 ) Seda arvestades on komisjonil kohustus esitada piisavalt faktilisi asjaolusid, mis võimaldavad kohustuste rikkumist tuvastada. Kui see on toimunud, on liikmesriigi ülesanne end esitatud andmete ja nendest tulenevate järelduste vastu sisuliselt ja üksikasjalikult kaitsta. ( 40 )
45.

Euroopa Kohus on siiski tõdenud, et erandlike hüpoteeside korral peab ta oma pädevuse hindamiseks kindlaks tegema need asjaolud, mille tõttu siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas. Euroopa Kohus võib keelduda siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest vaid siis, kui on ilmne, et ühenduse õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda vastus. ( 9 )
50.

CIR 1992 artikli 54 eesmärk ei ole vähemalt grammatilise tõlgenduse kohaselt võimaldada Belgial säilitada maksutulu, millest tal on oht ilma jääda. Ei tohi unustada, et selles sättes on silmas peetud isikuid, kes on ja saavad olla üksnes maksumaksjad Belgias, ning selle eesmärk on ainult tagada, et nende tulult makstavast maksust tehtavad mahaarvamised on põhjendatud. Seega ei jaotata selle sättega asjaomaste liikmesriikide maksualast pädevust kõnealustele tasudele vastava maksutulu osas. ( 37 ) See ei välista loomulikult, et see säte võib kaudselt pärssida Belgia maksumaksjate tahet kasutada teistes liikmesriikides asuvate teenuseosutajate teenuseid ning sellest tulenevalt võib see säte lõpuks mõjutada maksutulu jaotust nende liikmesriikide ja Belgia vahel. Selline võimalik kaudne tagajärg ei võimalda siiski asuda seisukohale, et Belgia õigusnormid on põhjendatud vajadusega tagada maksustamispädevuse tasakaalustatud jaotus liikmesriikide vahel.
74.

See järeldus on tingitud sellest, et tavapäraseid järelevalve- ja kontrollikulusid, isegi kui nende summa on suur, tuleb vastavalt käesolevale ettepanekule mõista nii, et need on lisatud summadele, mis nõutakse sisse litsentseeritud tootmise tasuna, ja seega on need lisatud litsentseeritud tootmise tasule, kui omanik teostab järelevalvet algmääruse artikli 14 lõike 3 viienda taande ja rakendusmääruse artikli 16 kohaselt. Nimelt võimaldab õiglase tasu summa arvutamine lähtuvalt litsentseeritud tootmise tasust heastada rikkumise tagajärjed ja taastada seega omanikule rikkumisele eelnev olukord.
43.

Teiselt poolt ei olnud kostja suhtes kohaldatavad teatavad kaitseõigused, mida ta oleks saanud kasutada, kui tema alaline elu- või asukoht oleks paiknenud kõnealusel ajahetkel Euroopa Liiduga juba ühinenud riigis. Nii on see õiguste puhul, mille näeb ette määruse nr 44/2001 artikkel 26, mis sätestab, et „kui kostja, kelle alaline elukoht on ühes liikmesriigis, kaevatakse teise liikmesriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva määruse sätetest” (lõige 1); ning lisaks „[peatab kohus] menetluse niikauaks, kuni on tõendatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, või on tõendatud, et selleks on võetud kõik vajalikud meetmed” (lõige 2).
98.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele, mille on esitanud The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks ja edastanud High Court of Justice (England & Wales), järgmiselt: 1. a) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ja nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrust (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta tuleb tõlgendada nii, et nende kaupade ja teenuste identifitseerimine, millele taotleja kaitset taotleb, peab vastama piisava selguse ja täpsuse nõuetele, et pädevad ametiasutused ja ettevõtjad saaksid täpselt kindlaks teha kaubamärgiga tagatava kaitse ulatuse. b) Neid nõudeid on võimalik täita, loetledes konkreetselt kõik kaubad ja teenused, millele taotleja kaitset taotleb. Neid on võimalik täita ka nii, et identifitseeritakse baaskaubad ja -teenused, mis võimaldavad pädevatel ametiasutustel ja ettevõtjatel teha kindlaks asjaomaste kaupade või teenuste peamised objektiivsed omadused ja tunnused. 2. Direktiivi 2008/95 ja määrust nr 207/2009 tuleb tõlgendada nii, et need ei takista taotlejal identifitseerida kaupu või teenused, millele ta kaitset taotleb, kasutades nende kaupade ja teenuste, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, ühise klassifikatsiooni klasside päistes toodud üldnimetusi, kui niisugune identifitseerimine vastab selguse ja täpsuse nõuetele. 3. Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) presidendi 16. juuni 2003. aasta teatis nr 4/03 (klasside päiste kasutamise kohta ühenduse kaubamärgi taotlustes ja registreeringutes sisalduvates kaupade ja teenuste loendites) – milles ta märgib esiteks, et ühtlustamisamet ei ole vastu liiga ebamääraste või ebaselgete üldnimetuste ja klassipäiste kasutamisele, ning teiseks, et nende nimetuste kasutamine kujutab endast taotlust hõlmata kõiki sellesse klassi kuuluvaid konkreetseid kaupu ja teenuseid – ei taga selgust ja täpsust, mida nõutakse kaubamärgi registreerimiseks, ükskõik kas see on siseriiklik või ühenduse kaubamärk.
8.

Põhikohtuasja kaebuse esitajaks olev Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers (ANAFE) (välismaalaste piiril abistamise riiklik ühing) palub tühistada nimetatud käskkiri osas, milles see näeb ette, et tuleb keelduda lubamast selliste isikute naasmist, kellel on elamisloa esmakordse taotluse või esmakordse varjupaigataotluse vastuvõtmist kinnitav tõend. Kaebuse esitaja on arvamusel, et käskkirjas ei ole piirdutud Schengeni piirieeskirjadest järelduste tegemisega, vaid selle sätteid on laiendatud. Lisaks on käskkirjas eiratud õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtet, kuna käskkiri on vahetult kohaldatav, vaatamata sellele, et kolmandate riikide kodanikud, kellel on ajutine elamisluba ja kes on lahkunud enne kõnealuse ministri käskkirja andmist, oleksid välismaalaste riiki sisenemist ja riigis viibimist ning varjupaigaõigust käsitleva seaduse artikli L. 311-4 kuni käskkirja andmiseni kehtinud tõlgenduse kohaselt võinud oodata Prantsusmaa territooriumile naasmise lubamist.
90.

Ja isegi kui kohtuotsuse Schwemmer ( 54 ) põhjal saaks järeldada, et EStG § 65 lõiget 1 tuleb uuesti ja liidu õigusega kooskõlas tõlgendada või jätta see tolle konkreetse aspekti osas kohaldamata (küsimus, mille üle peab otsustama siseriiklik kohus), ei järeldu sellest otsusest siiski, et EStG § 65 lõige 1 on üldiselt liidu õigusega vastuolus ning konkreetsemalt, et see tuleks eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetlustes kõne all olevates olukordades jätta kohaldamata, mida siseriiklik kohus olekski pidanud tegema ning mille tulemuseks oleks see, et W. Hudzinski ja J. Wawrzyniak saaksid vastavalt kohtuotsuses Bosmann ( 55 ) sedastatud põhimõttele, et liikmesriigil, kes ei ole pädev riik, on õigus maksta sotsiaalkindlustushüvitisi oma õigusakte kohaldades, EStG ülejäänud sisuliste sätete alusel taotleda Saksamaal lapsetoetust. ( 56 )
134.

Nagu Iberdrola märkis, on põhimõte, et riigi kui aktsionäri tegevust tuleb rangelt eristada riigi tegevusest avaliku võimu teostajana, sisuliselt sama aluspõhimõte, mille tulemusena Euroopa Kohus leidis, et asjaolu, et turgu valitsev ettevõtja tegutses ühtaegu nii eriõiguste omanikuna kui ka ettevõtjana, tekitas huvide konflikti riski, rikkudes EÜ artikleid 82 ja 86. Moonutamata konkurentsi, nii nagu see on ette nähtud asutamislepingus, saab tagada vaid juhul, kui on kindlustatud erinevate ettevõtjate vahelised võrdsed võimalused. ( 55 ) Sellega sarnaselt leidis Euroopa Kohus, et riigi võetud meede on vastuolus EÜ artikli 86 lõikega 1 ja EÜ artikliga 82, kui see tekitab ettevõtjate vahel ebavõrdsed võimalused ja moonutab seetõttu konkurentsi. ( 56 ) Olen seega arvamusel, et erainvestori põhimõte ei peaks lubama riigi osalusega ettevõtjatel teostada toiminguid tingimustes, mis on soodsamad kui erakapitalil põhinevate ettevõtjate suhtes kehtivad tingimused, või teostada toiminguid, mida erakapitalil põhinevad ettevõtjad ei saaks kunagi ette võtta. Ei tohi unustada, et käesolevas asjas oleks riik sama kergesti võinud käituda sarnaselt erainvestoriga (vt eespool punkt 77).
8.

Sellele mõiste määratlusele tuginedes on direktiivi 2004/18 artiklis 23 tehniliste kirjelduste kohta sätestatud muu hulgas järgmist: „1. VI lisa punktis 1 määratletud tehnilised kirjeldused esitatakse lepingu dokumentatsioonis, näiteks teadetes, lepingudokumentides või täiendavates dokumentides. [...] 2. Tehnilised kirjeldused peavad võimaldama kõigile pakkujatele võrdse juurdepääsu ega tohi tekitada põhjendamatuid takistusi riigihangete avamisel konkurentsile. 3. Ilma et see piiraks kohustuslike siseriiklike tehniliste eeskirjade kohaldamist, kuivõrd need on ühenduse õigusega kooskõlas, määratletakse tehnilised kirjeldused: a) tuginedes VI lisas määratletud tehnilistele kirjeldustele [...]. Igale viitele lisatakse märge „või sellega samaväärne”; b) või kirjeldades kasutusomadusi või funktsionaalseid nõudeid; viimased võivad sisaldada keskkonnanäitajaid. Sellised parameetrid peavad siiski olema piisavalt täpsed, et pakkujatel oleks võimalik kindlaks määrata lepingu objekt ja et ostjad saaksid sõlmida lepingu; c) või kirjeldades punktis b nimetatud kasutusomadusi või funktsionaalseid nõudeid, viidates punktis a nimetatud kirjeldustele kui kasutusomadustele või funktsionaalsetele nõuetele vastavuse tagamise vahendile; d) või viidates teatavate näitajate puhul punktis a nimetatud kirjeldustele ja muude näitajate puhul punktis b nimetatud kasutusomadustele või funktsionaalsetele nõuetele. [...] 6. Kui ostjad seovad lõike 3 punktis a nimetatud kasutusomaduste või funktsionaalsete nõuetega keskkonda mõjutavad tegurid, võivad nad kasutada Euroopa, siseriiklikel või riikidevahelistel ökomärgistel või muudel ökomärgistel määratletud üksikasjalikke nõudeid või vajaduse korral nende osi tingimusel, et: — nõuded on kohased lepingu objektiks olevate asjade või teenuste omaduste määratlemisel; — nõuded on koostatud teadusinfo põhjal; — ökomärgiste vastuvõtmisel kasutatakse menetlust, milles võivad osaleda kõik huvirühmad, näiteks riigiasutused, tarbijad, tootjad, turustajad ja keskkonnakaitseorganisatsioonid; ja — need on kõigile huvitatud pooltele kättesaadavad. Ostjad võivad teatada, et käsitlevad ökomärgist kandvaid tooteid ja teenuseid lepingudokumentides ettenähtud tehnilistele kirjeldustele vastavatena; nad peavad tunnustama kõiki muid asjakohaseid tõendusmaterjale, näiteks tootja koostatud tehnilisi toimikuid või tunnustatud organi väljastatud katseprotokolle. [...] 8. Tehnilistes kirjeldustes ei nimetata kindlat marki ega ostuallikat, konkreetset valmistusviisi ega kaubamärke, patente, liike, kindlat päritolu ega teatavat tootmisviisi, mis võiks teatavaid ettevõtteid või tooteid soosida või nende osaluse välistada, välja arvatud juhul, kui see on lepingu objekti seisukohast vältimatult vajalik. Sellised viited on lubatud erandkorras, kui lepingu objekti ei ole võimalik punktide 3 ja 4 kohaselt piisavalt täpselt ja kõigile mõistetavalt kirjeldada; sellistele viidetele lisatakse märge „või sellega samaväärne”.
10.

Direktiivi 2005/85 artikkel 20 („Menetlus varjupaigataotluse kaudse tagasivõtmise või sellest loobumise korral”) näeb ette: „1. Kui on piisav alus arvata, et varjupaigataotleja on varjupaigataotluse kaudselt tagasi võtnud või sellest loobunud, tagab liikmesriik, et tuvastav asutus teeb otsuse taotluse läbivaatamise lõpetamise või taotluse tagasilükkamise kohta põhjendusel, et taotleja pole tõestanud oma õigust pagulasseisundile vastavalt direktiivile 2004/83/EÜ. […] 2. Liikmesriigid tagavad, et taotlejal, kes võtab pädeva asutusega uuesti ühendust pärast seda, kui käesoleva artikli lõikes 1 osutatud otsus taotluse läbivaatamise lõpetamise kohta on vastu võetud, on õigus nõuda juhtumi uuesti käsitlemist, välja arvatud juhul, kui taotlust vaadatakse läbi vastavalt artiklitele 32 ja 34. Liikmesriigid võivad ette näha tähtaja, pärast mida ei saa juhtumit enam uuesti käsitleda. Liikmesriigid tagavad, et selliseid isikuid ei saadeta tagasi, kui see on vastuolus non-refoulment-põhimõttega. Liikmesriigid võivad lubada tuvastavatel asutustel jätkata taotluse läbivaatamist sealt, kus see pooleli jäi.”
12.

Hoge Raad esitab Euroopa Kohtule sellega seoses järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et teenuste osutamise vabaduse piiranguga on tegemist siis, kui teenuse saaja, kes kasutab teise liikmesriigi residendist teenuse osutaja teenuseid, on selle liikmesriigi, mille residendiks on teenuse saaja ja kus teenust osutatakse, seadustest tulenevalt kohustatud kinni pidama selle teenuse eest makstavalt tasult makse, kuigi sellist kinnipidamiskohustust ei ole, kui asjaomane teenuse osutaja on teenuse saajaga sama liikmesriigi resident? 2a. Kas juhul, kui eelnevale küsimusele tuleb vastata, et õigusnorm, millega nähakse ette teenuse saaja maksustamine, piirab teenuste osutamise vabadust, võib selline piirang olla õigustatud vajadusega tagada maksude kogumine ja sissenõudmine sellistelt mitteresidentidest äriühingutelt, kes viibivad Madalmaades lühiajaliselt ning keda on raske kontrollida ja mis seetõttu muudab Madalmaadele antud maksustamispädevuse teostamise problemaatiliseks? 2b. Kas käesoleval juhul on oluline see, et asjakohast sätet on hiljem käesoleva asja asjaoludega sarnaste asjaolude osas muudetud nii, et loobutud on ühepoolsest maksu sissenõudmisest, kuna see ei olnud lihtsalt ja tõhusalt teostatav? 3. Kas arvestades võimalusi, mida pakub eelkõige direktiiv 76/308/EMÜ vastastikuse abina maksude sissenõudmisel, läheb see säte kaugemale kui vajalik? 4. Kas eeltoodud küsimustele vastamisel on oluline see, kas maksu, mida võlgnetakse tasult selles liikmesriigis, kus asub teenuse saaja, saab maha arvata maksudest, mida võlgnetakse tasult selles teises liikmesriigis?”
45.

Kolmandaks, lause, mida tõlgendada tuleb, jätkub märkusega, et liikmesriigid peavad võtma meetmeid, millega piirata vee reostumist „valinguvee otselaske tõttu”. Kuigi Ühendkuningriik väidab, et seda väljendit tuleb mõista nii, et selles viidatakse igat laadi otselaskele, nähtub direktiivi lugemisel, et seadusandja sellist tähendust anda ei ole soovinud. Kuigi viimati nimetatud lause mõni keeleversioon on neutraalsem ja viitab üldiselt otselaskele vihmavee tõttu, ( 7 ) ei ole see nii teiste, enamiku moodustavate keeleversioonide puhul, millest nähtub selgelt, et otselaske põhjus on erandlikku laadi. ( 8 ) Seega, kui asuda seisukohale, et kohustus piirata otselaskega tekitatavat keskkonnakahju puudutab ainult sellist otselaset, mis on seotud erandlike sündmustega, oleks juhul, kui liikmesriigid võiksid üldiselt keskkonda ära juhtida puhastamata reovett ka „tavalistes” tingimustes, tegemist olukorraga, kus direktiiv kohustaks piirama erandlike asjaolude esinemisel tehtava otselaskega seotud kahju, kuid mitte sellise otselaskega seotud kahju, mis sel alusel õigustatud ei ole. Tekiks absurdne olukord, mis oleks kindlasti vastuolus direktiivi eesmärgiga. Seega on selge, et joonealuse märkuse 1 aluseks olev idee seisneb selles, et ilma eelneva kogumise ja puhastamiseta võib reovett keskkonda viia ainult erandlikel asjaoludel.
51.

See vastus tähendab põhikohtuasja asjaolusid silmas pidades, et kumbagi eelotsuse küsimuses kaalutud olukordadest ei tohi eelistada. Konsulteerimine oleks nimelt enneaegne, kui – nagu on mainitud seoses esimese olukorraga – tööandja oleks kohustatud sellega alustama juba siis, kui „strateegilist või majandustegevust puudutavat otsust” ei ole veel tehtud. Teisisõnu on oluline see, kas juhul, kui niisugune otsus on vastu võetud, on tööandja sunnitud kollektiivset koondamist kaaluma või mitte. Hilinenud oleks seevastu konsulteerimisega alustamine siis, kui strateegiline otsus on tehtud, ilma et see jätaks tööandjale mingit tegutsemisruumi kollektiivse koondamise kaalumiseks, samas kui konsulteerimisega alustamine viibib mitu nädalat pärast kõnealuse otsuse vastuvõtmist, nagu nähtub eelotsusetaotluses esile toodud põhikohtuasja aluseks olevate sündmuste ajalisest järjestusest.
42.

Austria Vabariik ei vaidle vastu sellele, et föderaalkantsleril on õigus saada teavet DSK kui B-VG artikli 20 lõike 2 tähenduses autonoomsena loodud organi juhtimise kõigi aspektide kohta. Ta selgitab, et selline õigus on absoluutne miinimum, võrreldes konstitutsiooniõiguses nõutud järelevalveõigusega suhetes kõrgemalseisvate asutuste ja niisuguste autonoomsete asutuste vahel, kes on vabastatud kohustusest järgida kõrgemalseisvate asutuste juhiseid. Teabe saamise õigus ei anna föderaalkantslerile mingit mõju DSK juhtimise üle. Austria Vabariik juhib tähelepanu asjaolule, et justiitsministeeriumil on analoogne õigus saada teavet üldkohtutelt, ning seda ei loeta kohtute suhtes kohaldatava sõltumatuse tingimusega vastuolus olevaks.