ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑552/13

Grupo Hospitalario Quirón SA

versus

Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco

ja

Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbao)

„Eelotsusetaotlus — Teenuste riigihanked — Direktiiv 2004/18/EÜ — Artikli 23 lõige 2 — Riiklike tervishoiuteenuste korraldamine — Riiklike haiglate pädevusse kuuluvate tervishoiuteenuste osutamine erahaiglates — Nõue, et tervishoiuteenust peab osutama konkreetses omavalitsusüksuses”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 22. oktoober 2015

Õigusaktide ühtlustamine — Ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise kord — Direktiiv 2004/18 — Lepingute sõlmimine — Riiklike tervishoiuteenuste hanked — Kohustus osutada tervishoiuteenust üksnes konkreetses omavalitsusüksuses asuvates asutustes — Lubamatus — Põhimõtte, et pakkujatel on võrdsed võimalused osaleda hankes, rikkumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/18, artikli 23 lõige 2)

Direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 23 lõikega 2 on vastuolus niisugune nõue, mis tehnilise kirjeldusena on sõnastatud tervishoiuteenuste osutamist puudutavates hanketeadetes ja mille kohaselt hankelepingu esemeks olevat meditsiiniteenust peab osutama erahaiglas, mis asub üksnes konkreetses omavalitsusüksuses, mis ei ole teenuseid saavate patsientide elukohajärgne omavalitsusüksus, kuivõrd see nõue välistab automaatselt need pakkujad, kes ei saa osutada neid teenuseid selles omavalitsusüksuses asuvas haiglas, kuid kelle puhul kõik teised hanketingimused on täidetud.

Nimelt, nõue, et niisugune asutus asuks tingimata konkreetses omavalitsusüksuses, mis on ainus koht, kus asjaomaseid tervishoiuteenuseid osutatakse, kujutab endast aga territoriaalse rakendamise piirangut, mis ei võimalda saavutada käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud eesmärki tagada, et patsientide, nende lähedaste ja kutse peale haiglasse kohale sõitvate meditsiinitöötajate huvides asuks eraõiguslik tugihaigla läheduses ja oleks ligipääsetav, tagades samas, et kõigil pakkujatel on võrdne ja mittediskrimineeriv võimalus hankes osaleda. See nõue loob nimetatud hangetes osalemise võimaluse üksnes nendele pakkujatele, kes saavad osutada kõnealuseid teenuseid asutuses, mis asub kindlaksmääratud omavalitsusüksuses. Seega on see nõue vastuolus direktiivi 2004/18 artikli 23 lõikega 2.

(vt punktid 28, 32, 33 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑346/13

Ville de Mons

versus

Base Company SA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour d’appel de Mons)

„Eelotsusetaotlus — Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused — Direktiiv 2002/20/EÜ — Artikkel 13 — Tasu seadmete paigaldamise õiguste eest — Kohaldamisala — Kohaliku omavalitsuse õigusnormid, mille kohaselt maksustatakse mobiilside torn- ja sõrestikmastide omanikud”

Kokkuvõte - Euroopa Kohtu (kolmas koda) otsus, 6. oktoober 2015

Õigusaktide ühtlustamine — Telekommunikatsioonisektor — Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused — Luba — Direktiiv 2002/20 — Tasu seadmete kasutamise ja paigaldamise õiguste eest — Mõiste — Maks, mida võetakse selliste mobiilside torn- või sõrestikmastide omanikelt, mida ei olnud võimalik paigaldada olemasolevale kohale — Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/20, artikkel 13)

Direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus maks, mida võetakse selliste kindla asukohaga rajatiste nagu torn- või sõrestikmastide omanikelt ja mis on mõeldud mobiilsidevõrgu toimimiseks vajalike antennide kandmiseks, mida ei olnud võimalik paigaldada olemasolevatele kohtadele.

Olgugi et sellist maksu võetakse omanikelt, kellele kuuluvad teatava suurusega torn- või sõrestikmastid, mis on mõeldud mobiilsidevõrgu häireteta toimimiseks vajalike antennide kandmiseks, mis moodustavad füüsilise infrastruktuuri, mis võimaldab pakkuda elektroonilisi sidevõrke ja –teenuseid, ei paista sellel maksul olevat neid tunnuseid, mis on tasul, mida võetakse elektroonilisi sidevõrke ja ‑teenuseid pakkuvatelt ettevõtjatelt seadmete paigaldamise õiguse eest.

Pealegi ei näi maksustatav teokoosseis selle maksu puhul, mida kohaldatakse kõikidele torn- või sõrestikmastide omanikele, olenemata sellest, kas neil on direktiivi 2002/20 alusel antud luba, olevat seotud ka üldloa andmise menetlusega, millega antakse ettevõtjatele õigus pakkuda elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punktid 22–24 ja resolutsioon)
Seoses küsimusega määruse nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused nr 1191/69 ja nr 1107/70, tuleneb selle määruse artikli 8 lõikes 3 toodud üleminekusätetest, et selle määruse jõustumise kuupäeval kehtinud avaliku teenindamise lepingud võisid jääda kehtima oma tähtaja lõpuni selles sättes ette nähtud maksimaalse kestuse piires, tingimusel et need lepingud olid kooskõlas ühenduse ja liikmesriigi õigusega sõlmitud.

Määruse nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta artikli 17 lõike 2 kohaselt ei kaasnenud sellega, kui veoettevõtjale maksti talle pandud avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest hüvitist, ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud kohustust sellest teavitada, kui see hüvitis vastas oma siseturuga kokkusobivuse poolest nimetatud määruses ette nähtud tingimustele.

Sellest järeldub, et abi, mis maksti veoettevõtjale välja veel määruse nr 1191/69 kehtimise kuupäeval ja mis vastas nimetatud määruses ette nähtud tingimustele, puudutas enne määruse nr 1370/2007 jõustumist lõplikult väljakujunenud olukorda.

Järelikult, kui on tegemist kehtivate avaliku teenindamise lepingutega, mis on sõlmitud enne määruse nr 1370/2007 jõustumist ning mis lõpevad hilisemal kuupäeval, kui see määrus jõustub, siis juhul, kui komisjonil tuleb määruses nr 1191/69 ette nähtud tingimusi arvestades uurida enne määruse nr 1370/2007 jõustumist antud abi, et kontrollida, kas nende lepingute puhul ei kehti ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud teavitamise kohustus, peab ta seevastu määruse nr 1370/2007 kohaselt ja nimetatud määruse artikli 8 lõikes 3 nimetatud üleminekusätteid arvestades kontrollima, kas alates selle määruse jõustumisest välja makstud abi oli seaduslik ja siseturuga kooskõlas.

(vt punktid 51–55)
Määruse nr 1225/2009 (kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed) artikli 3 lõike 2 kohaselt liidu tööstusharule tekitatud kahju objektiivne määramine peab käsitlema ühelt poolt dumpinguhinnaga impordi mahtu ja mõju samasuguste toodete hindadele liidu turul ning teiselt poolt kõnealuse impordi mõju liidu tootmisharule. Seega, mis puutub nimetatud koguse või nimetatud hindade kindlaksmääramisse, siis määruse nr 1225/2009 artikli 3 lõikes 3 on ette nähtud need asjaolud, mida tuleb uurimise käigus arvesse võtta, täpsustades et üksnes üks või mitu neist asjaoludest ei saa olla määrav otsustamise alus. Sama kehtib ka dumpinguhinnaga impordi mõju suhtes asjaomasele liidu tööstusele. Nimelt tuleneb algmääruse artikli 3 lõikest 5, et liidu institutsioonid on kohustatud kontrollima kõiki asjakohaseid tegureid ja majandusnäitajaid, mis mõjutavad seda tööstust, kusjuures üks või mitu neist teguritest ei ole tingimata määrav hindamise alus. See säte annab seega neile institutsioonidele kaalutlusõiguse erinevate tegurite kontrollimiseks ja hindamiseks. Viimaks, mis puutub nimetatud määruse artikli 3 lõike 6 kohasesse põhjuslikku seosesse, siis liidu institutsioonid peavad tõendama, et selle artikli lõike 3 alusel näidatud mahu- ja/või hinnatasemed on lõike 5 kohaselt mõjutanud liidu tootmisharu, ning et mõju ulatus võimaldab selle oluliseks liigitada.

(vt punktid 52–55)
Pealegi ei ole liikmesriikide arv, kes on komisjoni ettepaneku kuupäevaks vastu võtnud või kavatsevad vastu võtta õigusakte vastavas valdkonnas, iseenesest määrav hindamisel, kas liidu seadusandja on õiguspäraselt kasutanud EÜ artiklit 95 õigusliku alusena, kui selle artikli kasutamise tingimused olid täidetud seadusandliku akti vastuvõtmise kuupäevaks.

EÜ artikli 95 lõikes 1 nimetatud meetmete eesmärk peab olema parandada siseturu loomise ja toimimise tingimusi. Kuigi üksnes tõdemisest, et siseriiklike õigusnormide vahel esinevad erinevused ja on abstraktne oht põhivabaduste riiveks või konkurentsimoonutuste tekkeks, ei piisa, et EÜ artikli 95 kasutamine õigusliku alusena oleks põhjendatud, võib liidu seadusandja kasutada seda artiklit eelkõige juhul, kui erinevused liikmesriikide õigusnormide vahel võivad riivata põhivabadusi ning mõjutada seeläbi otseselt siseturu toimimist või tekitada märkimisväärseid konkurentsimoonutusi. Samuti on selle sätte kasutamine võimalik juhul, kui soovitakse vältida kaubavahetusele tulevikus tekkida võivaid takistusi, mis tulenevad siseriiklike õigusnormide erinevast arengust. Siiski peab niisuguste takistuste tekkimine olema tõenäoline ja meetme eesmärk peab olema takistuste ennetamine.

Põhjenduste kohta, mis tuleb määruses esitada, et õigustada EÜ artikli 95 kasutamist õigusliku alusena, märkis kohus, et üldkohaldatava akti puhul piisab, kui põhjendustes on osutatud ühelt poolt üldisele olukorrale, mis tingis akti vastuvõtmise, ja teiselt poolt üldistele eesmärkidele, mille saavutamiseks see on mõeldud, mistõttu ei saa liidu seadusandjale ette heita, kui ta kirjeldab vaid üldsõnaliselt vastavat valdkonda reguleerivate siseriiklike õigusaktide vahelisi erinevusi ja nendest tulenevaid siseturu toimimise häireid. Muu hulgas ei ole liidu seadusandja kohustatud täpsustama määruse preambuli tekstis liikmesriikide arvu ja nime, kelle siseriiklikud õigusaktid tingisid selle akti vastuvõtmise.

Kui määruse põhjendused on piisavad, ei saa liidu kohtule ette heita, et ta võttis oma analüüsis arvesse kohtumenetluse käigus esitatud täiendavat teavet liikmesriikide õiguskorra kohta, mis tingis määruse vastuvõtmise, sest see teave vaid täpsustas määruse põhjendusi.

(vt punktid 26, 27, 29 ja 30)
Mitteturumajanduslikest riikidest pärineva impordi puhul määratakse määruse nr 1225/2009 (kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed) artikli 2 lõike 7 punkti a kohaselt toote normaalväärtus reeglina kolmandas turumajandusriigis kehtiva hinna või arvestusliku väärtuse alusel. Selle sätte eesmärk on vältida mitteturumajanduslikes riikides kehtivate hindade ja kulude arvessevõtmist, kuna seal ei ole need tegurid turujõudude tavapärane tagajärg.

Vastavalt määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 7 punkti a teisele lõigule valitakse sobiv kolmas turumajandusriik põhjendatud viisil, võttes nõuetekohaselt arvesse valimise ajal kättesaadavaid usaldusväärseid andmeid. Nimelt peavad liidu institutsioonid, võttes arvesse võimalikke alternatiive, üritama leida kolmanda riigi, milles samasuguse toote hind kujuneb ekspordiriigiga võimalikult sarnastes tingimustes, tingimusel et tegu on turumajandusriigiga. Selle sätte sõnastusest ja ülesehitusest ilmneb, et mitteturumajanduslikest riikidest impordi korral on selles sättes ette nähtud peamine meetod, et määrata põhjendatult kindlaks normaalväärtus ekspordiriigis, valida kolmas riik, kus samasuguse toote hind kujuneb ekspordiriigiga võimalikult sarnastes tingimustes, tingimusel et tegemist on turumajandusriigiga.

Selles kontekstis, kui ekspordiriigi ja võrdlusriigi turgudel on erinevused tehnoloogia arengu seisukohast, võivad liidu institutsioonid põhjendatult tugineda tihedale konkurentsile sarnase toote turul võrdlusriigis, et valida see riik sobivaks kolmandaks turumajanduslikuks riigiks. Nimelt viib konkurentsi kõrge tase põhimõtteliselt hinnad alla, nii et konkurentsitihedalt turult saadud andmed ei anna tingimata tulemuseks suuremat dumpingumarginaali kui andmed riigist, kus nii kulud kui ka konkurents on madalamal tasemel. Lisaks tasakaalustab tehnoloogia arengu kõrgem tase tõenäoliselt tööjõukulusid, nii et suuremaid tööjõukulusid ei saa tingimata pidada kõrgemate hindade ja kõrgema normaalväärtuse märgiks.

(vt punktid 48–50, 58 ja 59)
Määruse nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta) artikli 3 lõike 1 punktis d nimetatud vanadushüvitisi iseloomustab peamiselt asjaolu, et nende eesmärk on tagada elatusvahendid isikutele, kes teatavasse ikka jõudes lõpetavad töötamise ning ei ole enam kohustatud end arvele võtma tööhõiveametis.

Vanaduspensioniks selle sätte tähenduses ei saa lugeda jõulutoetust, mida ei maksta ainuüksi vanaduspensioni, ennetähtaegse vanaduspensioni ja sõjaväelase ja politseiniku vanaduspensioni saajatele, vaid õigustatud isikute ringi kuuluvad ka muud liiki pensionide saajad, eeskätt töövõimetuspensioni, sotsiaalpensioni, lesepensioni ja orvupensioni saajad, ning mille eesmärk ei sõltu ainuüksi selle pensioni liigist, mida sellega täiendatakse.

Nii on see eeskätt siis, kui jõulutoetuse vormis makstava täiendava tulu – mille andmine ei sõltu taotleja isiklike vajaduste kaalutlusõiguse alusel individuaalsest hindamisest pädeva asutuse poolt – eesmärk on madala sissetulekuga kindlustatute raske sotsiaalse olukorra leevendamine perioodil, mil nad võivad isiklikult tajuda oma madala sissetuleku majanduslikku ja sotsiaalset taaka; see nähtub ka sellest, et mitme õigusnormides ette nähtud pensioni saajad saavad jõulutoetust ainult ühe korra ja tingimusel, et pensionide summa ei ole suurem kehtestatud piirmäärast.

(vt punktid 52, 55, 57, 60 ja 61)
Liidu konkurentsiõiguses on ettevõtja avalik teatamine, et ta ei loe ennast konkurentsivastase kartellikokkuleppe sisuga seotuks, on vajalik selleks, et niisugune salajastel koosolekutel osalenud ettevõtja saaks tõendada, et ta osales seal igasuguse konkurentsivastase tagamõtteta. Selleks peab ettevõtja tõendama, et ta andis oma konkurentidele teada, et ta osaleb nendel koosolekutel muul eesmärgil kui nemad.

Ettevõtja osalemine konkurentsivastasel koosolekul loob eelduse, et seal osalemine on õigusvastane, mille kõnealune ettevõtja peab ümber lükkama, tõendades, et ta teatas avalikult, et ei loe ennast kartelliga seotuks, mida sellisena peavad mõistma teised kartelliosalised.

Seega on ettevõtja avalik teatamine, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, vältimatult vajaliku tõendina nõutav vaid konkurentsivastastel koosolekutel ettevõtja osalemise kontekstis, selleks et ümber lükata eeldus, ilma et vastav distantseerumine, millega lõpetatakse rikkumises osalemine, oleks kõigil asjaoludel nõutav.

(vt punktid 20–22)
Kuigi dumpinguvastane algmäärus nr 384/96 ei näe ette ühtegi sätet meetmete kohta, mida komisjon peaks võtma menetluse jooksul siis, kui tootjate toetus väheneb või esitatakse läbivaatamise taotlus, tuleneb nimetatud määruse artikli 9 lõikest 1 a fortiori, et liidu institutsioonidel on õigus jätkata läbivaatamismenetlust vaatamata sellele, et on võimalik, et sama määruse artikli 5 lõikes 4 nimetatud 50% künnis ei ole enam saavutatud.

Kuna juhul, kui üks läbivaatamistaotlus võetakse tagasi, võivad pädevad liidu institutsioonid dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 9 lõike 1 ja artikli 11 lõike 5 alusel menetlust jätkata, peab see a fortiori olema nii ka siis –, kui kaebusele antud toetuse määr vaid väheneb.

Järelikult ei too kaebusele antud ühenduse tootjate toetuse vähenemine või läbivaatamise taotlus ilmtingimata kaasa menetluse lõpetamist, kuigi see vähenemine tähendab seda, et toetus jääb dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 5 lõikes 4 ette nähtud kahest künnisest allapoole.

Selline tõlgendus kehtib seda enam, et menetluse jooksul võivad ühenduse tootmisharu esindajate seisukohad vastupidiseks muutuda. Selline meelemuutus ei saa takistada kõnealuse menetluse nõuetekohast läbiviimist.

(vt punktid 51–55)
Apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohtu pädevus reeglina piiratud kohtuasja sisuliselt arutanud kohtus käsitletud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Seega on vastuvõetamatu väite osa, millega apellatsioonkaebuse staadiumis esitatakse uus argument, milles vaieldakse vastu kohtuasja sisuliselt arutanud kohtus vaidlustatud otsuse põhjenduse piisavusele, selle asemel, et kritiseerida selle kohtu põhjenduskäiku.

(vt punktid 21 ja 22)
Kuigi vastab tõele, et ELTL artiklis 263 sätestatud tühistamishagiga ei oleks kooskõlas tõlgendada hagi vastuvõetavuse tingimusi nii kitsendavalt, et see oleks piiratud üksnes ELTL artiklis 288 nimetatud liiki aktidega, ei laiene liidu kohtu pädevus tõlgendada ja kohaldada asutamislepingu sätteid olukorrale, kus hageja õiguslik seisund asetseb nende lepinguliste suhete raamistikus, mille õiguslikku staatust reguleerib lepingupoolte kindlaks määratud siseriiklik õigus.

Kui liidu kohus võtaks endale pädevuse otsustada pelgalt lepinguliste aktide tühistamise üle, siis riskiks ta mitte üksnes sellega, et ELTL artikkel 272, mis võimaldab omistada Euroopa Kohtule pädevuse vahekohtuklausli alusel, kaotab oma mõtte, vaid juhtudel, mil leping ei sisalda vahekohtuklauslit, riskiks kohus laiendada oma pädevust ka ELTL artikliga 274 ette nähtud piiridest väljapoole, kuivõrd see artikkel annab liikmesriikide kohtutele üldise õiguse lahendada vaidlusi, mille üks pool on liit. Sellest tuleneb, et hagejat teatava institutsiooniga siduva lepingu olemasolu korral saab liidu kohtule ELTL artikli 263 alusel hagi esitada üksnes siis, kui vaidlustatud akti eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning mis eeldavad, et lepingupooleks olev institutsioon täidab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi.

Ühenduse rahalise abi raames väljastatud võlateatis paigutub lepingulise suhte raamistikku, kuivõrd teatise ese on sellise nõude sissenõudmine, mille alus tuleneb kõnealuse institutsiooni ja abisaaja vahel sõlmitud lepingu tingimustest. Tegelikult tuleb vastavat võlateatist mõista kui märgukirja, milles on märgitud tähtpäev, maksetingimused ning asjaolu, et seda ei tohi võrdsustada täitedokumendiga, olgugi et selles on juhuks, kui võlgnik kohustust ette nähtud tähtpäevaks ei täida, nimetatud komisjonil kasutada olevate valikuvõimaluste seas ELTL artiklis 299 ette nähtud täitemenetlust. Peale selle on juhul, kui teatav institutsioon – konkreetsemalt komisjon – otsustab rahalise toetuse eraldamiseks lepingulise meetme kasuks ELTL artikli 272 raames, ta kohustatud jääma sellesse raamistikku. Nii on ta eelkõige kohustatud vältima suhtes oma lepingupartneritega ebaselgeid väljendusviise, mida lepingupooled võivad tajuda ühepoolse otsustuspädevuse kohaldamisena, mis väljuvad lepingus ettenähtust.

(vt punktid 17–21 ja 23)
3.

Mõista Confederazione Cooperative Italiane, Cooperativas Agro-Alimentarias, Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole’i (Felcoop), Euroopa Komisjoni poolt kohtuasjas C‑457/13 P, Itaalia Vabariigi, Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coopi, Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., Cooperativa Agrícola „Sant Bernat” (Carlet) Coop. V., Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., Grupo AN S. Coop.‑i, Acopaex S. Coop.‑i, Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, Union Coopérative Agricole France Prune’i (France Prune), Agrial SCA, Triskalia, Union Fermière Morbihannaise’i (UFM), VOG Products Soc. agr. coop.‑i, Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop.‑i, Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop.‑i, Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop.‑i, Orogel Fresco Soc. agr. coop.‑i, Conserve Italia Soc. agr. coop.‑i, Fruttagel Soc. agr. coop.‑i ning Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli, Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa) poolt esimeses kohtuastmes ja/või apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud välja Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetalilt (Anicav), Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetaleselt (Agrucon), Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentarilt (AIIPA), Campil-Agro-Industrial do Campo do Tejo Lda‑lt, Evropaïka Trofima AE‑lt, FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA‑lt, Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE‑lt, Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE‑lt, Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikoselt, Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA‑lt, Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE‑lt, Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA‑lt, Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA‑lt, Sutol – Indústrias Alimentares Lda‑lt ja ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimonilt.
Asjaolu, et komisjon vastas asjaomase liikmesriigi argumentidele – mille eesmärk oli näidata, et kõnealused hüvitised kuuluvad teatava sätte kohaldamisalasse – üksnes lühidalt või jättis üldse vastamata, ei mõjuta siiski vaidluseseme piiritlemist ega tee kõnealuse liikmesriigi jaoks võimatuks väidetava rikkumise lõpetamist ega riku liikmesriigi kaitseõigusi, kui komisjon välistas märgukirjas ja põhjendatud arvamuses sisalduva analüüsiga kõnealuse sätte kohaldatavuse.

Hüvitist saab pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse õigustatud isikutele seaduses määratletud olukorra alusel, isiklikke vajadusi individuaalselt kaalutlusõiguse alusel hindamata, ning kui see on seotud määruse nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta artikli 3 lõikes 1 sõnaselgelt nimetatud riskiga.

Sotsiaalkindlustushüvitised eelnimetud määruse tähenduses ei ole aga hooldustoetus, isikliku abistamise toetus ja lisakulu toetus, mida võib määrata tõsise puudega isikule juhul, kui arstliku ekspertiisi ja sotsiaalekspertiisi alusel koostatud kompleksekspertiisi tulemusel on tuvastatud, et tõsise puudega isik vajab isiklikku abistamist, lisakulu hüvitamist või hooldust; nende määramist ei ole aga õigus nõuda, vaid pädeval asutusel on kõnealuste toetuste määramisel kaalutlusõigus.

Niisuguse kaalutlusõiguse olemasolu, mida tuleb teostada viisil, mis ei ole meelevaldne ja on mõistlik, ei võimalda asuda seisukohale, et kõnealuseid hüvitisi antakse õigustatud isikutele seaduses määratletud olukorra alusel, nende isiklikke vajadusi individuaalselt kaalutlusõiguse alusel hindamata, isegi kui arstlik ja sotsiaalekspertiis ning kompleksekspertiis, mille käigus tehakse ettepanek selle kohta, mis liiki toetust hüvitamiseks määrata, viiakse läbi objektiivsete ja seaduses määratletud kriteeriumide alusel.

(vt punktid 71, 74, 78–80, 82 ja 83)