ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lisaks on komisjon kohustatud järgima liidu seadusandja selgeid juhiseid ja kohaldama määruse nr 1224/2009 artiklit 105 alates 1. jaanuarist 2010. Kui selle artikli kohaldamine enne selle jõustumist või ajalist kohaldatavust tekkinud olukordade suhtes ilmneb olevat problemaatiline õiguskindluse põhimõtte seisukohast, on komisjonil kohustus tõlgendada nimetatud artiklit kitsendavalt, et tagada selle esmase õiguse põhimõtte järgimine.

Määruse nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, artikkel 105 on ainus õiguslik alus, millele tuginedes komisjon sai vastu võtta määruse nr 1004/2010 (2010. aasta püügikvootide vähendamise kohta eelmisel aastal ülepüütud koguse võrra). Nimetatud artikli selline tõlgendus, mille kohaselt see ei ole kohaldatav enne 1. jaanuari 2010 toimunud kvootide ületamise puhul, tooks kaasa tagajärje, et need ületamised ei saa olla vähendamise aluseks ning jäävad seega arvesse võtmata. Selline tulemus oleks aga ilmselgelt vastuolus määrusega nr 1224/2009 taotletavate eesmärkidega, eeskätt eesmärgiga tagada püügivõimaluste piirangutest täielik kinnipidamine.

Määruse nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta artikli 23 lõikes 4 ja määruse nr 847/96, millega kehtestatakse lubatud kogupüükide ja kvootide haldamise täiendavad tingimused ühest aastast teise ülekandmisel, artikli 5 lõikes 1 ette nähtud kvootide vähendamine ei kujuta endast karistust ning selle suhtes ei kohaldata seega karistuste seaduslikkuse põhimõtet.

Liidu kalapüügikvootide süsteemi eesmärk on nimelt tagada kalavarude kaitse ja säästev kasutamine. Kvootide vähendamise eesmärk on tagada kvootidest kinnipidamine ning sel on seega sama eesmärk.

Ainuüksi asjaolu, et vähendamisel on selline eesmärk, ei võimalda välistada, et tegemist on karistustega eespool viidatud põhimõtte tähenduses, sest ka karistavatel meetmetel võib olla selline eesmärk. Meede, mis piirdub tekitatud kahju heastamisega ning rahuldub seega statu quo ante taastamisega, ei kujuta endast siiski karistavat meedet karistuste seaduslikkuse põhimõtte tähenduses.

Selles osas piirduvad määruse nr 2371/2002 artikli 23 lõige 4 ja määruse nr 847/96 artikli 5 lõige 1 sellise vähendamise ettenägemisega, mis seisneb kvootide ületamise lihtsas heastamises, ega näe seega ette karistust, st sellisest heastamisest kaugemale minevat meedet.

On küll tõsi, et need artiklid näevad kvootide vähendamise arvutamiseks ette korrutustegurid. Selliseid korrutustegureid ei saa siiski pidada karistuseks, mis läheb kaugemale heastamise eesmärgist, kui nende eesmärk on tagada kvootide ületamisega põhjustatud kahju täies ulatuses heastamine. Nimelt kahjustab ülepüük asjaomase kalavaru paljunemisvõimet, mis võib aeglustada kalavaru arvukuse taastumist ning tingida selle vähenemise.

(vt punktid 70–72, 76 ja 78)
Põhimõtteliselt puudutavad dumpinguvastased menetlused kolmandast riigist pärineva tootekategooria kogu importi, mitte konkreetsete ettevõtjate tooteid, dumpinguvastase algmääruse nr 1225/2009 artikli 5 lõigete 1, 2, 7, 9 ja 17 alusel ei saa väita, et dumpinguvastast menetlust ei saa mingil juhul algatada vaid ühe tootja vastu. Samuti ei saa algmääruse artikli 5 lõiget 9 tõlgendada nii, et see keelab liidu institutsioonidel algatada menetlust vaid ühe tootja suhtes, kui neile esitati nõuetekohaselt kaebus, milles olid tõendid dumpingu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta, kui eelmise uurimise käigus on tuvastatud, et selle tootja dumpingumarginaal oli null või de minimis ja et sama asjaomase toote kõigi tootjate suhtes kehtivad dumpinguvastased meetmed.

Määruse nr 1225/2009 artikli 9 lõige 4 näeb küll ette, et dumpinguvastane tollimaks kehtestatakse, kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui ühenduse huvid nõuavad sekkumist, kuid see säte ei kehtesta ühtegi nõuet seoses äriühingute arvuga, kelle suhtes selline tuvastamine peab toimuma ja dumpinguvastane tollimaks tuleb kehtestada. Mis puutub algmääruse artikli 9 lõike 5 esimese lõigu teises lauses kehtestatud kohustusse, et tollimaksu kehtestavas määruses täpsustatakse tollimaks iga asjaomase tarnija jaoks või, kui see on võimatu, siis märgitakse iga tarniva riigi kohta, et mõistet „iga tarnija” tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas iga tarnijat, keda menetlus puudutas. See säte ei nõua seega, et asjaomase kolmanda riigi kõigile tarnijatele kehtestataks tollimaksud. Sellist tõlgendust toetab ka 1994. aasta üldine tolli- ja kaubanduskokkuleppe VI artikli rakendamise lepingu (dumpinguvastane leping) artikli 9.2 sõnastus, mis viitab otsesõnu sellele, et võimuorganid peavad nimetama kõnealuse toote tarnija või tarnijad.

Ei saa ka järeldada, et GATT artiklist VI.1 või dumpinguvastase lepingu artiklist 1 ilmneb, et dumpinguvastast menetlust ei saa mingil juhul vaid ühe tootja suhtes algatada. GATT artikkel VI.1 ei käsitle menetluste algatamist ega tootjate arvu, kelle suhtes selliseid menetlusi võib läbi viia. Dumpinguvastase lepingu artikli 5.2 punktis ii ning artiklites 6.1.3, 6.7, 6.10 ja 9.2 ei ole ka piiranguid tootjate arvule, keda menetluse algatamine võib puudutada.

(vt punktid 65, 68, 74, 76, 77, 92 ja 93)
Isikute, üksuste ja asutuste suhtes piiravaid meetmeid kohaldava akti põhjendamise kohustuse nõuetekohaseks täitmiseks peab nõukogu mainima neid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, millest sõltub meetme õiguslik põhjendatus, ning kaalutlusi, mille tõttu ta need meetmed on võtnud. Sellest järeldub, et niisuguse õigusakti põhjendus ei või põhimõtteliselt piirduda üksnes selle õigusakti kohaldamise õiguslike tingimustega, vaid ära peavad olema näidatud ka spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, millest lähtudes nõukogu on oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et huvitatud isiku suhtes tuleb selliseid meetmeid.

Mis täpsemalt puudutab otsuse 2010/413, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, artikli 20 lõike 1 punkti b ja määruse nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, artikli 16 lõike 2 punkti a alusel vastu võetud meetmeid, siis individuaalsed ja konkreetsed põhjused, mis nõukogu peab otsuse 2010/413 artikli 24 lõike 3 ja määruse nr 961/2010 artikli 36 lõike 3 alusel esitama, on need, mis on seotud isikute, üksuste ja asutuste kandmisega vaidlusalustesse loeteludesse – olenevalt juhtumist on põhjuseks kas tuumarelvade leviku toetamine, sellega otseselt seotud olemine või sellele kaasa aitamine; omanduses või kontrolli all olevate või teise isiku nimel või juhendamisel tegutsevate üksuste puhul on põhjuseks asjaolud, mille põhjal järeldati, et omanduses või kontrolli all olemise või teise isiku nimel või juhendamisel tegutsemise tingimus on täidetud.

Niisiis saab nõukogu võetud meedet rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamiseks lugeda piisavalt põhjendatuks üksnes juhul, kui nõukogu mainib neid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, millest ta konkreetse juhtumi korral järeldas, et asjaomane isik, üksus või asutus toetab otseselt tuumarelvade levikut, on sellega seotud või aitab sellele kaasa, või et see isik, üksus või asutus on tuumarelvade levikut otseselt toetava, sellega lahutamatult seotud või sellele kaasa aitava isiku, üksuse või asutuse omanduses või kontrolli all või tegutseb tema nimel või juhendamisel.

(vt punktid 66–69)
Kui komisjon oma otsuses tunnistab, et tal on hageja suhtes teatava summa ulatuses võlakohustus, mis hõlmab ka tasandusintressi, siis ei sea asjaolu, et Üldkohus on oma varasemas otsuses, milles ta tühistas komisjoni varasema otsuse, tuvastanud, et hageja osales ökoturismi projekti rahastamiseks korraldatud konkursi ajal õigusrikkumises, kahtluse alla põhivõla olemasolu ega seda, et selles ulatuses on komisjonil kohustus maksta intressi, mis tuleb välja arvutada vastavalt asjakohastele normidele. Kuigi Üldkohus kordas oma otsuses komisjoni tuvastatud faktilisi asjaolusid nende õigusrikkumiste kohta, mille tõttu oli nimetatud rahalise abi tühistamine põhimõtteliselt põhjendatud, piirdus ta siiski vaid sellega, et tühistas nimetatud otsuse selle tõttu, et komisjon ei järginud vastavat aegumistähtaega. Seega on komisjoni hilisem otsus – milles ta mainib vähemalt hagejale tagasi maksta tulevat põhisummat, mis hõlmab tasandusintressi, ja ka nende arvutamise meetodit – põhikohtuasjas käsitletava võlanõude ainus õiguslik alus.

Komisjoni kohustus maksta pärast seda, kui mõni tema otsustest on tühistatud, hõlmab mitte ainult põhivõlasummat vaid ka sellelt summalt kogunenud intressi. Sõltumata intressi täpsest nimetusest, tuleb see alati arvutada Euroopa Keskpanga poolt peamistele refinantseerimistoimingutele rakendatava intressimäära alusel, tõstes seda 2 protsendipunkti võrra. Tegemist on kindlamääralise tõstmisega, mida kohaldatakse kõigil juhtudel, ilma et oleks vaja konkreetselt tuvastada, kas see tõstmine on raha väärtuse langust arvestades vaatlusalusel ajavahemikul võlausaldaja asukohaliikmesriigis põhjendatud. Sellise intressi maksmata jätmine võib viia liidu alusetu rikastumiseni. Intressimäära kindlamääraline 2 protsendipunkti võrra tõstmine loodi selleks, et vältida seda alusetut rikastumist kõigil võimalikel juhtudel.

Kui komisjonil tuleb võlausaldajale võlg hüvitada või tagasi maksta, on tal tingimusteta kohustus maksta põhisummale lisaks viivitusintressi. Juhul, kui komisjon pärast seda, kui Üldkohtu otsusega on üks tema varasem otsus tühistatud, ise oma otsuses tunnistab, et tal on kohustus tagasi maksta põhisumma, ning poolte vahel on selles osas kokkulepe, tuleb viivitusintressi maksta alates Üldkohtu otsuse kuulutamisest. See kehtib sõltumata sellest, et otsus, milles komisjon tunnistas võla olemasolu, on põhivõlasumma ainus õiguslik alus.

Lisaks peab komisjon viivitusintressi välja arvutama põhivõlasumma alusel, millele oli eelnevalt liidetud tasandusintress. Kuigi üldjuhul ei ole lubatud ei enne selle kohtuotsuse kuulutamist, millega võlakohustus tuvastatakse, kogunenud tasandusintressi ega ka pärast kohtuotsuse kuulutamist kogunenud viivitusintressi kapitaliseerimist, on komisjonil siiski kohustus määrata viivitusintress kindlaks kuni võla täieliku tasumiseni, võttes aluseks põhivõlasumma, millele on liidetud varem kogunenud tasandusintress. See lähenemine eristab kohtumenetluse eelset tasandusintressi kohtumenetluse järgsest viivitusintressist, mille puhul tuleb arvesse võtta kogu kantud rahaline kahju, sealhulgas raha väärtuse langemise tõttu kantud kahju.

(vt punktid 41 ja 42)
Keywords

Summary



Keywords

1. Ühenduse kaubamärk – Kaebemenetlus – Liidu kohtusse esitatud hagi – Üldkohtu pädevus – Apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine – Ühtlustamisameti talituste menetluses varem esitamata õiguslike ja faktiliste asjaoludega arvestamine Üldkohtus –Välistamine

(Nõukogu määrus nr 207/2009, artikkel 65)

2. Ühenduse kaubamärk – Menetlusnormid – Faktide kontrollimine omal algatusel – Vastulausemenetlus – Kontrollimise piirdumine esitatud väidetega – Poolte kohustus esitada faktilised asjaolud ja tõendid – Siseriiklikud õigusnormid – Hõlmamine

(Nõukogu määrus nr 207/2009, artikkel 76)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 25)

2. Põhimõtteliselt on liidu institutsiooni jaoks siseriiklike õigusnormide kindlaksmääramise ja tõlgendamise puhul, niivõrd kui see on institutsiooni tegevuseks vajalik, tegemist faktide tuvastamise, mitte õiguse kohaldamisega. Institutsioon kohaldab nimelt ainult liidu õigust. Kuigi vastab tõele, et määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 65 lõiget 2 tuleb mõista nii, et õigusnormid, mille rikkumise korral võib esitada hagi Üldkohtule, võivad olla nii siseriiklikud kui ka ühenduse õigusnormid, kuulub siiski vaid liidu õigus sellesse õiguse sfääri, kus kohaldub põhimõte iura novit curia , samas kui siseriiklikku õigust käsitatakse faktiliste asjaolude esitamise kohustuse ja nendega seonduva tõendamiskoormise tasandil asetsevana, ja selle sisu kohta tuleb vajaduse korral esitada tõendid. Sellest tuleneb, et põhimõtteliselt peab liidu institutsioonis toimuva menetluse käigus see pool, kes soovib tugineda siseriiklikule õigusele, tõendama, et see õigus toetab tema nõudeid.

Üldkohus on seda põhimõtet täpsustanud, otsustades, et Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) peab omal algatusel ja vahendite abil, mis talle tunduvad sel eesmärgil kohased, tutvuma asjaomase liikmesriigi siseriikliku õigusega, kui selline teave on vajalik asjassepuutuva registreerimisest keeldumise põhjuse kohaldamise tingimuste hindamiseks, ja seda eelkõige esitatud faktide tõesuse või tõendite tõendusjõu osas. Siiski peab ühtlustamisamet vajaduse korral tutvuma omal algatusel siseriikliku õigusega vaid sel juhul, kui tal juba on andmeid siseriikliku õiguse kohta kas selle sisu puudutavate väidete või väidetavalt tõendusjõudu omavate esitatud tõendite kujul.

(vt punktid 35, 38, 39 ja 41)
Asjaomaste kaupade või teenuste sarnasuse hindamisel tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt arvestada kõiki nendevahelist suhet iseloomustavaid asjaomaseid tegureid. Sellisteks teguriteks on eelkõige nende olemus, otstarve, kasutusviis ning samuti see, kas kaubad või teenused on konkureerivad või täiendavad teineteist. Arvesse võib võtta ka muid tegureid, näiteks asjaomaste kaupade turustuskanaleid.

Teineteist täiendavad kaubad või teenused on need, mille vahel on selline tihe seos, et üks neist on teise kasutamiseks vältimatult vajalik või oluline, nii et tarbijad võivad arvata, et nende kaupade tootmise või teenuste osutamise eest vastutab üks ja sama ettevõtja. Niisiis tuleb hinnates seda, kas kaubad ja teenused täiendavad teineteist, lähtuda lõppastmes sellest, kuidas asjaomane avalikkus tajub mõne kauba või teenuse olulisust teise kauba või teenuse kasutamisel.

Seega ei hinnata segiajamise tõenäosuse kontekstis seda, kas kaubad ja teenused teineteist täiendavad, mitte suhte alusel, mis asjaomase avalikkuse seisukohalt on kaupade ja teenuste vahel nende olemusest, kasutusviisist ja turustuskanalitest tulenevalt, vaid selle põhjal, kas nende kaupade ja teenuste vahel on tihe seos, ehk kas üks on teise kasutamiseks vältimatu või oluline, nii et mainitud avalikkus võib arvata, nagu toodaks neid kaupu ja osutaks neid teenuseid üks ja sama ettevõtja.

Nimelt ei tähenda see, et kauba või teenuse kasutusviisil puudub suhe teise kauba või teenuse kasutusviisiga, nagu ei oleks igal juhul neist ühe kasutamine oluline või vältimatu teise kasutamise seisukohalt.

(vt punktid 21, 22, 36 ja 38)
Sellega seoses on küsimus, kas esimese astme kohus sai õiguspäraselt käesoleva asja asjaolude alusel järeldada, et apellandid ei esitanud hagi mõistliku aja jooksul, aga õigusküsimus, mis allub apellatsioonikohtu kontrollile.

Ainult esimese astme kohus on pädev esiteks fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui temale esitatud toimiku materjalidest nähtub tema tuvastatud faktide sisuline ebaõigsus – ja teiseks neid fakte hindama. Kui esimese astme kohus on faktid tuvastanud või neid hinnanud, on apellatsioonikohus pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja esimese astme kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi.

Ei EL toimimise lepingus ega Euroopa Investeerimispanga personalieeskirjades, mille on investeerimispanga kodukorra artikli 29 alusel vastu võtnud direktorite nõukogu, ei viidata investeerimispanga ja teenistujate vahelistele vaidlustele kohaldatavatele hagi esitamise tähtaegadele. Ühelt poolt õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele, mis kuulub liidu üldpõhimõtete hulka ning mille kohaselt peab õigussubjektil olema piisav aeg teda kahjustava meetme õiguspärasuse hindamiseks ja vajaduse korral hagi ettevalmistamiseks, ning teiselt poolt õiguskindluse nõude, mille järgi muutuvad teatud aja möödudes liidu organite võetud aktid lõplikuks, vaheline tasakaal eeldab, et need vaidlused esitataks liidu kohtu menetlusse mõistliku aja jooksul.

Aja „mõistlikkust” – olgu tegemist haldus- või kohtumenetluse tähtaja või küsimusega otseselt hagi vastuvõetavust mõjutava tähtaja kohta – tuleb hinnata alati vastavalt asja kõigile asjaoludele, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust asjaomase isiku jaoks, asja keerukust ning poolte käitumist. Sellest tuleneb üldiselt, et mõistet „mõistlik aeg” ei saa seega mõista kui õigustlõpetavat eritähtaega ning konkreetselt ei saa personalieeskirjade artikli 91 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulist tähtaega analoogia alusel kohaldada kui investeerimispanga teenistujate poolt nende huve kahjustavate investeerimispanga aktide peale esitatavate hagide esitamise õigust lõpetavat tähtaega.

Seega pelk asjaolu, et Euroopa Investeerimispanga teenistuja esitas tühistamishagi tema huve kahjustava investeerimispanga akti peale pikema aja jooksul kui kolm kuud ja kümme päeva, ei ole piisav, et järeldada, et see hagi on esitatud hilinenult, kuna liidu kohus peab igal juhul kontrollima, kas juhtumile omaseid asjaolusid arvestades on niisugune aeg mõistlik.

(vt punktid 30–32)
Kui suhkru turustus- või impordiõiguse saamiseks peavad huvitatud ettevõtjad vaidlustatud määrustega ette nähtud erimeetmete kasutamiseks eelnevalt esitama siseriiklikele ametiasutustele taotluse, ja need määrused toovad asjaomaste ettevõtjate jaoks kaasa õiguslikke tagajärgi, ilma et siseriiklikud ametiasutused peaksid võtma eelnevaid meetmeid ja need meetmed on otsusetaolised, siis põhinevad need määrused seega siseriiklikul tasandil võetud individuaalsetel otsustel, mille puudumise korral ei saa need määrused mõjutada asjaomaste füüsiliste ja juriidiliste isikute õiguslikku seisundit. Seetõttu ei saa neid määrusi liigitada õigusaktideks, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses. Lisaks ei ole selle kindlaksmääramisel, kas õigusakt sisaldab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, asjakohane küsimus, kas õigustloov akt jätab rakendusmeetmete eest vastutavatele siseriiklikele ametiasutustele kaalutlusõiguse või mitte.

(vt punktid 46, 48, 50, 51 ja 53)
Määruse nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta artikli 5 lõike 2 kohaselt loetakse disainilahendused identseks, kui nende tunnusjooned erinevad vaid ebaoluliste üksikasjade poolest, see tähendab selliste üksikasjade poolest, mida otsekohe ei märgata ja mis ei tingi seega isegi minimaalseid erinevusi nende disainilahenduste vahel. Seevastu tuleb disainilahenduse uudsuse hindamiseks anda hinnang sellele, kas vastandatud disainilahenduste vahel on erinevusi, mis ei ole ebaolulised, isegi kui need on minimaalsed.

Määruse nr 6/2002 artikli 6 sõnastuses on mindud kaugemale artiklis 5 sätestatust. Nõnda ei pruugi vastandatud disainilahenduste vahelised artikli 5 raames tuvastatud erinevused, eriti kui need on minimaalsed, olla piisavad, jätmaks asjatundlikule kasutajale erinevat üldmuljet määruse nr 6/2002 artikli 6 tähenduses. Sellisel juhul võidakse vaidlustatud disainilahendus lugeda uudseks määruse nr 6/2002 artikli 5 tähenduses, kuid seda ei loeta eristatavaks selle määruse artikli 6 tähenduses.

Seevastu, kuivõrd määruse nr 6/2002 artiklis 6 sätestatud tingimus läheb kaugemale kõnealuse määruse artiklis 5 sätestatud tingimusest, saab asjatundlikule kasutajale jääv erinev üldmulje selle määruse artikli 6 tähenduses põhineda üksnes vastandatud disainlahenduste objektiivsete erinevuste olemasolul. Seega peavad need erinevused olema piisavad selleks, et oleks täidetud määruse nr 6/2002 artiklis 5 sätestatud uudsuse tingimus. Seega kattuvad uudsuse ja eristatavuse tingimus vastastikku teataval määral.

(vt punktid 37–39)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punkti b kohaselt võib tegemist olla pädevate ametiasutuste eksimusega, kui nad ei ole esitanud ühtki vastuväidet ettevõtja poolt tollideklaratsioonis esitatud kauba tariifse klassifikatsiooni kohta ja kui deklaratsioon sisaldas kõiki faktilisi andmeid, mis on vajalikud asjassepuutuvate õigusnormide kohaldamiseks ning kui hilisema kontrolli käigus, mille pädevad ametiasutused võivad läbi viia, ei ilmne uusi asjaolusid. Nii on see eelkõige juhul, kui kõik ettevõtja esitatud tollideklaratsioonid on nõuetekohaselt täidetud, sisaldades deklareeritud tariifirubriigi kõrval kauba kirjeldust, mis vastab nomenklatuuri määratlusele, ja kui kõnealune import toimus mitu korda suhteliselt pika perioodi vältel, ilma et oleks vaidlustatud tariifirubriiki.

Artikli 220 lõike 2 punkt b, mis annab õiguse impordi- ja eksporditollimaksude tollivormistusjärgne sissenõudmata jätmiseks juhul, kui tegu on tolli enda eksimusega, on kohaldatav ka olukordades, kus hagejal ei ole siduvat tariifiinformatsiooni või kui ta ei ole seda taotlenud. Asjaolu, et hageja ei ole asjaomaste toodete kohta siduvat tariifiinformatsiooni taotlenud, ei tähenda aga, et tegemist ei oleks tolli eksimusega.

(vt punktid 24, 25 ja 27)
Euroopa Liidu keskmine tarbija ei aja tõenäoliselt määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b tähenduses segi sõnalist tähist GOLDEN BALLS, mille registreerimist ühenduse kaubamärgina taotleti Nizza kokkuleppe klassidesse 16, 21 ja 24 kuuluvate kaupade jaoks, ja varem registreeritud sõnamärki BALLON D’OR kaupadele ja teenustele nimetatud kokkuleppe klassides 9, 14, 16, 18, 25, 28, 38 ja 41. Nimelt loob vastandatud tähistes erinevate keelte kasutamine nende vahel olulise erinevuse ning ilma mõttes tõlkeprotsessi läbimata keskmine tarbija neid otsekohe ei seosta.

Isegi arvestades, et kaubad klassis 16 on identsed, on nende kontseptuaalne sarnasus väike, ja see vajab eelnevat tõlkimist, ning sellest ei piisa kompenseerimaks olemasolevaid visuaalseid ja foneetilisi erinevusi. Selles osas ilmneb siiski väljakujunenud kohtupraktikast, et ei saa välistada, et kahe kaubamärgi segiajamise tõenäosuse tekitamiseks piisab lihtsast kontseptuaalsest sarnasusest siis, kui varasemal kaubamärgil on suur eristusvõime. Samas piisab osutamisest, et käesoleval juhul ei ole tõendatud kaubamärgi BALLON D’OR olemuslikult eriline eristusvõime käsitletavate kaupade suhtes. Lisaks tuleb märkida, et isegi kui oletada, et see kaubamärk on omandanud suure eristusvõime ja lähtuda käsitletavate kaupade identsusest, ei saa üksnes väike kontseptuaalne sarnasus, mis vajab eelnevat tõlkimist, käesoleva juhtumi asjaoludel luua asjaomase avalikkuse silmis segiajamise tõenäosust.

Registreerimistaotlusega hõlmatud klassidesse 21 ja 24 kuuluvate kaupade osas olgu märgitud, et need erinevad varasema kaubamärgiga kaitstud kaupadest ja vastandatud tähistel puudub sarnasus kohaldamaks määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 5.

(vt punktid 58–60, 72 ja 73)
Ei Euroopa Liidu põhiõiguste harta ega aluslepingud ei sisalda sätteid, mis välistaksid põhiõigustega tagatud kaitse andmise riikide asutatud juriidilistele isikutele. Euroopa inimõiguste konventsiooni artikkel 34 on menetlusnorm, mis ei ole kohaldatav liidu kohtu menetlustes, samas kui selle sätte eesmärk on vältida seda, et mõni selle konventsiooni osalisriik oleks Euroopa Inimõiguste Kohtus ühtaegu nii kaebaja kui ka vastustaja. Lisaks ei ole asjaolul, et riik on oma territooriumil põhiõiguste austamise tagaja, tähtsust seoses nende õiguste ulatusega, mille kandjaks sellesama riigi asutatud juriidilised isikud võivad olla teiste riikide territooriumil. Lõpuks ei asjaolu, et riigile kuulub enamusosalus juriidilise isiku aktsiakapitalis, ega ka asjaolu, et tema osutatavad pangateenused on riigi majanduse toimimiseks vajalikud, ei ole piisav, et selle tegevuse saaks kvalifitseerida avalikuks teenuseks, ega tähenda ka, et niisugune juriidiline isik osaleb avaliku võimu teostamisel.

(vt punktid 57, 59, 61 ja 65)