Kohtuasi C‑684/13

Johannes Demmer

versus

Fødevareministeriets Klagecenter

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vestre Landsret)

„Eelotsusetaotlus — Põllumajandus — Ühine põllumajanduspoliitika — Ühtne otsemaksete kava — Määrus (EÜ) nr 1782/2003 — Artikli 44 lõige 2 — Määrus (EÜ) nr 73/2009 — Artikli 34 lõike 2 punkt a — Mõiste „toetuskõlblik hektar” — Lennuvälja radade, ruleerimisteede ja pidurdusalade äärne maa — Kasutamine põllumajanduslikuks tegevuseks — Toetuskõlblikkus — Alusetult määratud põllumajandustoetuse tagastamine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 2. juuli 2015

Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetuskavad – Ühiseeskirjad – Ühtne otsemaksete kava – Alusetult saadud toetusõiguste tagastamine – Toetusõigused, mis on antud põllumajandustootja taotluse alusel, mis sisaldab vigu, mida ta oleks saanud tegelikkuses avastada – Kohustus tagastada need õigused riiklikku reservi

Määruse nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 44 lõiget 2, ja määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 34 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et põllumajandusmaa, mis koosneb lennujaama radasid, ruleerimisteid ja pidurdusalasid ümbritsevatest ohutusaladest, mille suhtes kehtivad erieeskirjad ja –piirangud, kujutab endast toetuskõlblikku hektarit tingimusel, et esiteks on põllumajandustootja, kes asjaomast maad haldab, selle maa kasutamisel oma põllumajanduslikuks tegevuseks piisavalt sõltumatu, ja teiseks, et ta saab korraldada seda tegevust nimetatud maal vaatamata piirangutele, mis tulenevad mittepõllumajandusliku tegevusega tegelemisest samal maal. Kui sellise maa käsutamise piirangud ei kujuta endast asjaomasele põllumajandustootjale tema põllumajandusliku tegevuse korraldamisel sellel maal takistust – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, ei saa asuda seisukohale, et see maa ei kuulu tema põllumajandusliku majapidamise hulka. Lisaks, kuigi mõiste „juhtimine” ei tähenda, et põllumajandustootjal on asjassepuutuva maa kasutamisel põllumajanduslikel eesmärkidel piiramatu käsutusõigus, on siiski oluline, et põllumajandustootja ei oleks oma tegevuses täielikult allutatud rendileandja korraldustele. Põllumajandustootjal peab seega olema eeskätt teatav paindlikkus oma põllumajandusliku tegevuse korraldamisel asjaomasel maal ja ta ei pea tegutsema üksnes rendileandja nõudmisel, kusjuures ka seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, arvestades põhikohtuasja kõiki asjaolusid. (vt punktid 59–62, 73 ja resolutsiooni punkt 1)

Olemaks määruse nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 44 lõike 2, ja määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 34 lõike 2 punkti a alusel toetuse saamiseks kõlblik, tuleb põllumajandusmaad kasutada põllumajanduslikuks tegevuseks, või juhul, kui seda kasutatakse ka muudeks tegevusteks, tuleb maad kasutada peamiselt põllumajanduslikuks tegevuseks. Juhul, kui vaidluse all olevat maad kasutati nii põllumajanduslikuks tegevuseks kui ka muuks tegevuseks määruse nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikli 3c kohaselt, tuleb seda maad määruse nr 73/2009 artikli 34 lõike 2 punkti a kohaldamisel käsitada peamiselt põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatava maana, kui mittepõllumajandusliku tegevuse intensiivsus, laad, kestus ega ajastus ei kahjustanud oluliselt põllumajanduslikku tegevust. Selle hindamise puhul tuleb võtta arvesse kõiki faktilisi asjaolusid, mis on seotud põhikohtuasjas kõne all oleva maa erinevate kasutusviisidega. Sellel maal korraldatava põllumajandusliku tegevuse suhtes võib täheldada teatavaid häiringuid, kui põllumajandustootja puutub selles tegevuses kokku tegelike – ja mitte tähtsusetute – raskuste või takistustega, mis on põhjustatud samaaegsest muu tegevusega tegelemisest. (vt punktid 63, 69 ja 70)

Kuigi määruse nr 796/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid (muudetud määrusega nr 2184/2005), artikkel 73 nägi ette, et põllumajandustootjale selle määruse artikli 43 alusel antud toetusõigused tuleb tagastada riiklikku reservi, tuleneb samas määruse nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, artikli 137 lõikest 1, et enne 1. jaanuari 2009 alusetult määratud toetusõigusi käsitatakse alates 1. jaanuarist 2010 seaduslike ja korrektsetena. Selle määruse artikli 137 lõike 2 kohaselt ei ole eelmine säte siiski kohaldatav faktiliselt ebakorrektsete taotluste põhjal määratud toetusõiguste suhtes, välja arvatud siis, kui tegemist on vigadega, mida põllumajandustootja ei oleks saanud tegelikkuses avastada. Seega, kuna määruse nr 73/2009 artiklit 137 põhjendab õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, sest põllumajandustootjat teavitati enne 1. jaanuari 2010, et toetusõigused on talle antud alusetult, ei saa asjaomane isik nende toetusõiguste seadustamiseks tugineda nimetatud artiklile. (vt punktid 76, 78, 94 ja resolutsiooni punkt 2)

Määruse nr 796/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid, mida on muudetud määrusega nr 2184/2005, artikli 73 lõike 4 kohaselt ei pea põllumajandustootja siiski põhimõtteliselt alusetult saadud toetust tagasi maksma, kui makse tehti pädeva asutuse või mõne teise asutuse vea tõttu, mida põllumajandustootjal ei olnud tõenäoliselt võimalik avastada. Tegemaks kindlaks sellise vea avastamise võimalikkust, on oluline võtta arvesse asjaolu, et põllumajandustootjatelt, kui professionaalidelt võib eeldada erilist hoolsust toetuse taotlemisel ja seda, et nad on toetuse andmise tingimustest teadlikud. Seoses sellega oleks põllumajandustootja oleks pidanud tõenäoliselt avastama, et maa, mille suhtes tal ei ole mingit paindlikkust selle kasutamisel oma põllumajanduslikuks tegevuseks ja/või millel ta ei saa selle tegevusega tegeleda piirangute tõttu, mis tulenevad mittepõllumajandusliku tegevusega tegelemisest samal maal, ei ole asjaomase toetuse saamiseks kõlblik. Lisaks, kuna toetust makstakse ainult ühe aasta eest korraga ning kõnealuse maa toetuskõlblikkusega seotud asjaolud võivad aja jooksul muutuda, siis tuleb nimetatud artikli 73 lõike 4 kohane hindamine viia läbi iga asjaomase aasta kohta eraldi. (vt punktid 81, 84, 89, 90, 94 ja resolutsiooni punkt 2)