ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EUROOPA LIIDU AVALIKU TEENISTUSE KOHTU OTSUS

(ainukohtunik)

10. detsember 2015

Arnulf Jäger-Waldau

versus

Euroopa Komisjon

„Avalik teenistus — Ametnikud — Hindamine — Hindamisaruanne — Muutmise taotlus — Keeldumine”

Ese:

ELTL artikli 270 alusel, mida vastavalt Euratomi asutamislepingu artiklile 106a kohaldatakse Euratomi asutamislepingule, esitatud hagi, millega A. Jäger-Waldau palub sisuliselt tühistada tema ajavahemiku 1. jaanuar–31. detsember 2013 hindamisaruanne osas, milles see sisaldab lauset, mille ta vaidlustab.

Otsus:

Jätta hagi rahuldamata. Jätta Arnulf Jäger-Waldau kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Kokkuvõte

Ametnikud — Hindamine — Hindamisaruanne — Koostamine — Dialoog hindajaga — Ametnikuga vestluse kestus, mis on lühem kui teiste kolleegide vestlused — Diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine — Puudumine

(Personalieeskirjad, artikkel 43)

Ametniku hindamisaruane koostamisel võivad hindajaga toimunud vestluse sisu ja seega ka kestus erineda olenevalt iga analüüsimisele kuuluva juhu raskustest. Sellega seoses ei saa sellise ametniku vestluse kestust, kelle ametialaseid sooritusi hinnatakse tema ülemuste poolt pigem positiivselt, võrrelda sellise ametniku vestluse kestusega, kelle sooritused tekitavad küsimusi. Seega ei saa asjaolu, et ametniku vestlus kestab lühemat aega kui tema kolleegide vestlused, üksi tõendada, et seda ametnikku on kuidagi diskrimineeritud.

(vt punktid 29 ja 30)

Viide:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 30.11.2005, Vanlangendonck vs. komisjon, T-361/03, EU:T:2005:433, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika.
Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 2 ette nähtud kaebuse ja sellele järgneva hagi vastavuse reegel nõuab selleks, et väide oleks vastuvõetav, et see oleks liidu kohtule esitatud juba kohtueelses menetluses, nii et ametisse nimetav asutus saaks asjaomase isiku poolt vaidlustatud otsuse suhtes tehtud kriitikaga tutvuda.

Personalieeskirjade artikli 85 kohaselt on selleks, et alusetult makstud summa võiks tagasi nõuda, vaja tõendada, et saaja oli makse õigusvastasusest tõesti teadlik või et rikkumine oli nii ilmne, et see ei saanud saajale teadmata olla.

Väljend „nii ilmne”, millega personalieeskirjade artiklis 85 kirjeldatakse maksmise seadusliku aluse puudumist, ei tähenda seda, et alusetuid makseid saavalt ametnikult ei eeldata mingitki järelemõtlemist ja kontrolli, vaid et summa tuleb tagasi maksta, kui viga ei saanud märkamatuks jääda tavapäraselt hoolsale ametnikule, kes peaks tundma tema töötasu reguleerivaid sätteid.

Personalieeskirjade artiklit 85 tuleb tõlgendada nii, et küsimus ei seisne selles, kas viga oli administratsioonile ilmne või mitte, vaid selles, kas viga oli ilmne asjaomasele isikule. Tuhandetele ametnikele ja teenistujatele töötasude ja erinevate toetuste maksmise tagama pidava institutsiooni olukord ei ole nimelt võrreldav ametniku olukorraga, kel on isiklik huvi kontrollida talle igakuiselt tehtavaid makseid. Seetõttu ei väära asjaolu, et administratsioon jättis õppetoetuse maksmise lõpetamata, järeldust, et asjaomane ametnik oli sellest veast teadlik või oleks pidanud sellest teadlik olema, nii ta ei saa alusetult saadud toetuse tagasimaksmise kohustusest vabanemiseks tugineda oma heausksusele.

(vt punktid 50 ja 56–58)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 10.2.1994, White vs. komisjon, T‑107/92, EU:T:1994:17, punktid 32, 33, 38 ja 50; 27.2.1996, Galtieri vs. parlament, T‑235/94, EU:T:1996:22, punkt 49; 17.1.2001, Kraus vs. komisjon, T‑14/99, EU:T:2001:10, punktid 36–38, ja 5.11.2002, Ronsse vs. komisjon, T‑205/01, EU:T:2002:269, punktid 45 ja 46.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 27.1.2016, DF vs. komisjon, T‑782/14 P, EU:T:2016:29, punktid 25 ja 26.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 9.9.2008, Ritto vs. komisjon, F‑18/08, EU:F:2008:110, punkt 40.
Juhul, kui keeldutakse palgata puhkuse pikendamisest täiendavaks aastaks, siis Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste artikli 52 neljas lõik kehtestab viisi, mille eesmärk on kaitsta nii teenistuja õigust leida uuesti oma koht ametis, kellega ta sõlmis tähtajatu teenistuslepingu, kui ka ameti huvi kasutada nende teenistujate teenuseid, kellele ta oli sellise lepingu pakkunud, või kui teenistuja keeldub ametisse tööle ennistamisest, siis võtta tema asemele teise teenistuja. Ameti kohustus pakkuda asjaomasele teenistujale mõistliku aja jooksul tema palgaastmele ja ametiülesannetele vastavat ametikohta tähendab teenistuja samaaegset kohustust olla ametisse tööle ennistatud, võttes sellise ametikoha vastu, või leppida võimaliku keeldumise tagajärgedega.

Sellest tuleneb, et isegi kui teenistuja tõendab, et esinevad mõjuvad isiklikud põhjused, mis võivad õigustada palgata puhkuse pikendamist, samamoodi nagu esimese palgata puhkuse andmise puhul, siis pikendada saab ainult siis, kui see puhkusetaotlus on teenistuse huvidega kooskõlas. Kui see ei ole nii, siis peab amet keelduma sellise palgata puhkuse või sellise puhkuse pikendamise taotluse rahuldamisest, mida vastavalt teenistustingimuste artikli 17 esimesele lõigule saab anda üksnes erandjuhtudel ning üksnes mõjuvatel isiklikel põhjustel ning seda erinevalt sellest, mis on ette nähtud ametnikule isiklikel põhjustel puhkuse andmise ja pikendamise suhtes. Neil asjaoludel tuleb märkida, et selleks et ta saaks pikendamisest keelduda, ei pea amet tõendama pakilist vajadust vaba ametikoha näol, mida ei saa täita muul viisil kui puhkusel oleva ametniku tööle ennistamisega.

Samuti näitab palgata puhkuse piiramine ühe aastaga seda, et amet peab hindama teenistuse huvisid hetkel, kui ta pikendamise taotlust menetleb, ning isegi kui põhjused, mis õigustasid esimese palgata puhkuse andmist on jäänud täiesti samaks, võivad teenistuse huvid asjaomane teenistuja palgata puhkusele jätmise suhtes olla vahepeal muutunud soodsamas või ebasoodsas suunas.

Palgata puhkuse taotlustele tuleb kohaldada kohtupraktikat, mille kohaselt siis, kui institutsioonidele esitatakse isiklikel põhjustel puhkuse taotlused, on neil väga ulatuslik kaalutlusõigus nii selles suhtes, mis puudutab sellist puhkust taotleva ametniku esitatud põhjuste õiguspärasust, kui ka selle suhtes, kas puhkuse andmine on teenistuse huvidega kooskõlas.

Sellest järeldub, et ametil on täielik õigus jätta palgata puhkus pikendamata, tuginedes selles otsuses sisemise struktuuri nõuetele, ilma et ta oleks kohustatud tõendama tegeliku pakilise vajaduse olemasolu.

(vt punktid 51–55)

Viide:

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 16.12.1976, Mascetti vs. komisjon, 2/76, EU:C:1976:187, punkt 5.
Seoses ametniku või endise ametniku huviga tema kohta koostatud karjääriarengu aruande tühistamise vastu tuleb märkida, et nimetatud aruanne on ametniku vahetu ülemuse poolt antud hinnang sellele, kuidas hinnatav ametnik on talle usaldatud ülesandeid täitnud ja milline on olnud tema tööalane käitumine asjaomasel perioodil, ning et sõltumata karjääriarengu aruande kasulikkusest tulevikus, on see kirjalikuks ametlikuks tõendiks ametniku tehtud töö kvaliteedi kohta. Selline hinnang ei kirjelda pelgalt täidetud ülesandeid asjaomasel perioodil, vaid sisaldab ka hinnatava isiku ametialases tegevuses ülesnäidatud inimlike omaduste hinnangut. Seega on igal ametnikul õigus sellele, et tema tööle antaks õiglane hinnang. Järelikult tuleb vastavalt õigusele tõhusale kohtulikule kaitsele tunnustada igal juhul ametniku õigust vaidlustada tema kohta koostatud karjääriarengu aruanne selle sisu tõttu või seetõttu, et aruanne ei ole koostatud personalieeskirjades sätestatud eeskirjade kohaselt.

Hindamisaruanne, mis on ametniku teenistuskarjääri seisukohast olulise tähtsusega, mõjutab selles osas põhimõtteliselt hinnatava isiku huve vaid teenistuse lõppemiseni, mistõttu pärast teenistuse lõppemist ei ole ametnikul põhimõtteliselt enam õigust hagi esitada, kui ta just ei tõenda, et esineb eriline asjaolu, mis põhjendab isikliku ja tegeliku huvi olemasolu asjaomase aruande tühistamise vastu.

Hinnatava ametniku huvi oma hindamisaruande selle sisu tõttu vaidlustamise vastu säilib igal juhul siis, kui tema hindamisaruandes on tema tulemuslikkusele ja tööalasele käitumisele antud selgelt negatiivne hinnang.

(vt punktid 44, 46 ja 49)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtumäärus, 19.10.1999, N vs. komisjon, C‑21/99 P, EU:C:1999:508, punkt 24, ja kohtuotsus, 22.12.2008, Gordon vs. komisjon, C‑198/07 P, EU:C:2008:761, punktid 43–45.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 12.7.2011, komisjon vs. Q, T‑80/09 P, EU:T:2011:347, punktid 157 ja 162.
Sellega seoses tuleb märkida, et kui institutsiooni liikmele on tehtud ülesandeks vahendusmenetluse läbiviimine, tegutseb ta seejuures teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusena. Järgmiseks, kui selle liikme koostatud aruandest ilmneb, et ta on ära kuulanud mitu institutsiooni ametnikku ja teenistujat ning samuti institutsiooni liikmeid, ja kirjeldanud aruandes juurdluse käigus tuvastatud faktilised asjaolusid, siis need tegurid näitavad, et ta ei piirdunud vahendusega, vaid viis hoopis läbi haldusjuurdluse. Selle aruande puhul on ühtlasi tegemist aruandega, mille põhjal teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus otsustas hiljem algatada haldusjuurdluse.

Lisaks nõuavad distsiplinaarmenetluse võistlevus ja kaitseõigused sellises menetluses kindlasti, et asjaomane isik ja vajaduse korral tema advokaat saaks tutvuda kõikide faktiliste asjaoludega, millest administratsioon seda menetlust lõpetavas otsuses lähtub, ning seda aegsasti, et isik saaks esitada oma seisukohad. Kaitseõiguste järgimine nõuab nimelt mitte ainult seda, et asjaomasel isikul oleks võimalik tõhusalt esitada oma seisukoht faktiliste asjaolude asjakohasuse kohta, vaid samuti seda, et ta saaks vähemalt võtta seisukoha institutsiooni poolt arvesse võetud dokumentide kohta, millest ilmnevad olulised asjaolud tema kaitseõiguste teostamiseks.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punktis b on ette nähtud, et igaühel on õigus tutvuda teda puudutavate andmetega, võttes samal ajal arvesse konfidentsiaalsuse ning ameti- ja ärisaladusega seotud õigustatud huve.

Kuigi õigusvastase akti tühistamise puhul võib iseenesest olla tegemist kahju adekvaatse hüvitamisega ning see võib olla põhimõtteliselt piisav, et hüvitada kogu mittevaraline kahju, mille see akt võis põhjustada, ei ole see nii juhul, kui hageja tõendab, et tal on tekkinud mittevaraline kahju, mis on tühistamise aluseks olevast rikkumisest eraldiseisev ja mis ei ole akti tühistamisega täielikult hüvitatav.

On selge, et ülekohtutunne ja kannatused, mida isikule põhjustab see, kui ta peab läbi tegema kohtueelse ja seejärel kohtumenetluse, et tema õigusi tunnustataks, kujutavad endast kahju, mis võib olla tingitud ainuüksi sellest, et administratsioon pani toime rikkumisi.

(vt punktid 58 ja 59)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 7.2.1990, Culin vs. komisjon, C‑343/87, EU:C:1990:49, punktid 27 ja 28.

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 6.6.2006, Girardot vs. komisjon, T‑10/02, EU:T:2006:148, punkt 131.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 19.5.2015, Brune vs. komisjon, F‑59/14, EU:F:2015:50, punkt 80, ja 16.7.2015, Murariu vs. EIOPA, F‑116/14, EU:F:2015:89, punkt 152.
Kui kodumaalt lahkumise toetust ei ole makstud administratsiooni tehtud vea tõttu ametnikule personalieeskirjadega ette nähtud õiguste digitaalsesse infosüsteemi sisestamisel, olgugi et asjassepuutuv institutsioon on ametniku õigust sellele toetusele sõnaselgelt kinnitanud pärast ametniku sellesse institutsiooni tööle naasmist lähetuse järel, ei kajasta ametniku palgatõendid pärast mainitud kinnitust rahalist tasu käsitlevat otsust ning ei muuda ametniku õiguslikku olukorda ega kinnita lõplikult institutsiooni seisukohta.

Mis puudutab liidu delegatsiooni lähetatud ametniku poolt institutsiooni vastu esitatud hüvitisenõuet, mille eesmärk on institutsiooni talituste tehtud tehnilise vea kahjulike tagajärgede heastamine, siis tuleb märkida, et olenema sellest, kui rasked on selle ametniku töötingimused, ei saa ametnik neile tugineda, kui ta on ületanud mõistliku aja, et esitada personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 ette nähtud taotlus eesmärgiga parandada nimetatud vea tagajärjed, välja arvatud juhul, kui ta tõendab, et oli erakorralises olukorras, mis takistas tal seda viga märgata ja niisugust taotlust esitada.

(vt punkt 48)

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtumäärus, 13.7.2010, Allen jt vs. komisjon, F‑103/09, EU:F:2010:88, punkt 38, ja kohtuotsus, 13.4.2011, Sukup vs. komisjon, F‑73/09, EU:F:2011:40, punkt 83.
Kui kohus tühistab institutsiooni antud akti, tuleneb viimasele ELTL artiklist 266 kohustus võtta kohased meetmed kohtuotsuse täitmiseks. Tühistava kohtuotsuse täitmiseks ja selle täielikuks elluviimiseks peab tühistatud akti andnud institutsioon järgima mitte ainult kohtuotsuse resolutsiooni, vaid ka põhjendusi, mille alusel ja millest lähtudes otsus tehti, kuna need on hädavajalikud resolutsiooni täpseks mõistmiseks. Nimelt näitavad need põhjendused ühelt poolt ära selle, milline säte tunnistati õigusvastaseks, ja teiselt poolt resolutsioonis tuvastatud rikkumise täpsed põhjused, ning asjaomane institutsioon peab neid arvestama tühistatud akti asendamisel. Mis puutub akti tühistamisse kohtu poolt, siis on sellel ex tunc õigusmõju ning seega kõrvaldatakse tühistatud akt õiguskorrast tagasiulatuvalt. Vastavalt ELTL artiklile 266 on kostjaks olev institutsioon kohustatud võtma meetmed tuvastatud õigusvastase mõju kõrvaldamiseks, mis tähendab juba täidetud akti puhul seda, et tuleb taastada hageja õiguslik olukord, milles ta oli enne kõnealuse akti andmist.

Võimaluse kaotus kujutab endast tingimusel, et see on piisavalt tõendatud, hüvitatavat varalist kahju. Selleks et määrata kindlaks võimaluse kaotuse korral makstava hüvitise summa, tuleb kõigepealt tuvastada, mis laadi võimaluse ametnik kaotas, ja siis kindlaks teha kuupäev, millest alates oleks see võimalus talle kasu toonud, seejärel see võimalus kvantifitseerida ja lõpuks täpsustada, millised olid selle võimaluse kaotuse rahalised tagajärjed ametnikule. Lisaks tuleb võimalus, mille ametnik kaotas, kindlaks määrata objektiivselt, kui see on võimalik, ja seda täpse analüüsi tulemusena saadud matemaatilise koefitsiendina. Kui seda võimalust ei saa aga nõnda kvantifitseerida, on lubatud kantud kahju hinnata ex æquo et bono.

(vt punktid 68 ja 79)

Viited:

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 10.11.2010, Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Simões Dos Santos, T‑260/09 P, EU:T:2010:461, punkt 104.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 13.3.2013, AK vs. komisjon, F‑91/10, EU:F:2013:34, punktid 69, 91 ja 92 ning seal viidatud kohtupraktika.
Hindamisviga on nimelt ilmne ainult juhul, kui selle saab hõlpsalt tuvastada, võttes arvesse seadusandja poolt otsustuspädevusele kehtestatud kriteeriume. Seetõttu peavad hageja poolt selleks esitatavad tõendid olema piisavad, et võtta vaidlustatud hindamisaruandes esitatud faktilistelt hinnangutelt igasugune usaldusväärsus. Teisisõnu tuleb ilmse hindamisvea kohta esitatud väide tagasi lükata, kui hageja esitatud tõenditele vaatamata võib vaidlustatud hinnangu tunnistada igal juhul usutavaks.

Teenete hindamisel on hindajatel väga lai kaalutlusruum ja järelikult peab liidu kohtu kontroll piirduma selle uurimisega, ega ei esine faktivigu, ilmselget hindamisviga või võimu kuritarvitamist.

Viited:

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 10.11.2009, N vs. parlament, F‑93/08, EU:F:2009:151, punkt 58, ning 18.3.2015, Rajala vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, F‑24/14, EU:F:2015:10, punktid 41–43 ja seal viidatud kohtupraktika

Niisugune akt nagu ametialase suutlikkuse parandamiseks mõeldud järelejõudmiskava, mis koostatakse tihedas seoses hindamisaruandega, ei ole ei oma sisult ega eesmärgilt autonoomne ja asjaomase ametniku teenete hindamisest eraldiseisev akt, välja arvatud juhul, kui on tõendatud, et see võeti vastu muul eesmärgil kui viimase ametialase suutlikkuse parandamiseks, mõjutades seeläbi tema õigusi või teenistuslikku seisundit.

Seega, kuna Avaliku Teenistuse Kohus tuvastas, et hindamisaruanne ei ole õigusvastane, ei saa hindamisaruandega tihedas seoses koostatud järelejõudmiskava iseenesest käsitada huve kahjustava aktina, ja järelikult ei saa selle suhtes esitada ei kaebust ega tühistamishagi.

(vt punktid 57, 58 ja 61)
Kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik põhjendab ajutise teenistuja lepingu ülesütlemise otsust muu hulgas huvitatud isiku väidetavate suhtlusprobleemidega töökeskkonnas, peab ta Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti a alusel kuulama huvitatud isiku ära ka seoses selle lepingu ülesütlemise alusega. Sellise kohustuse täitmine võimaldab teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikul koos huvitatud isikuga kindlaks teha, kas viimase tööalase käitumisega seonduvad probleemid johtuvad tõepoolest temast endast või on seotud ka muude asjaoludega, isegi huvitatud isiku kolleegide käitumisega. Kuulates huvitatud isiku eelnevalt ära seoses selle lepingu lõpetamise ülesütlemise alusega, võib teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik vajaduse korral arutada huvitatud isikuga tema muule ametikohale määramise võimalust. Sellest tulenevalt ei saa välistada seda, et kui huvitatud isik kuulatakse seoses selle alusega ära, on tal tegelik võimalus mõjutada asjaomast otsustamisprotsessi.

Pealegi ei ole asjakohane see, et isegi kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik oleks huvitatud isiku eelnevalt seoses selle lepingu ülesütlemise täiendava alusega ära kuulanud, oleks ta teinud lepingu ülesütlemise otsusega identse otsuse, sest seeläbi muudetaks sisutühjaks harta artikli 41 lõike 2 punktis a ette nähtud põhiõigus olla ära kuulatud, kuivõrd see õigus nõuab, et huvitatud isikul oleks võimalus asjaomast otsustamisprotsessi mõjutada, eelkõige siis, kui lepingu ülesütlemise otsuses on sõnaselgelt toodud aluseks tema käitumine või ametialased tulemused.

(vt punktid 30 ja 31)

Viited:

Euroopa Kohus: kohtuotsus, 1.7.2010, Knauf Gips vs. komisjon, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsus, 14.9.2011, Marcuccio vs. komisjon, T‑236/02, EU:T:2011:465, punkt 115.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 14.5.2014, Delcroix vs. Euroopa välisteenistus, F‑11/13, EU:F:2014:91, punkt 44, ja 5.2.2016, GV vs. Euroopa välisteenistus, F‑137/14, EU:F:2016:14, punkt 79.
Seetõttu rikub institutsioon, kes määrab teenistuses olevale ametnikule distsiplinaarkaristuse, mis on ette nähtud ainult vanaduspensioni või invaliidsustoetust saavatele ametnikele, personalieeskirjade IX lisa artikli 9 lõiget 2.

Personalieeskirjades, mille ainus eesmärk on vastastikuseid õigusi ja kohustusi kehtestades reguleerida institutsioonide ja ametnike vahelisi õiguslikke suhteid, kasutatakse täpset sõnastust ning nende kohaldamisala laiendamine analoogia alusel olukordadele, millele otseselt ei viidata, on välistatud.

(vt punkt 28)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsused, 30.6.2005, Olesen vs. komisjon, T‑190/03, EU:T:2005:264, punkt 39; 25.10.2005, Salvador García vs. komisjon, T‑205/02, EU:T:2005:368, punkt 43, ja 22.2.2006, Adam vs. komisjon, T‑342/04, EU:T:2006:61, punkt 34.
Mis puudutab selle kontrolli ulatust, mida teostab Euroopa Investeerimispanga poolt loodud personali hindamise valdkonna vaidluste lahendamise komitee, siis võib see komitee kehtetuks tunnistada hindamisaruandes sisalduvad väited ja/või muuta tulemustele antud lõpphinnangut. Vaidluste lahendamise komitee on seega pädev andma uue hinnangu kõigi nende väidete põhjendatusele ja vajaduse korral need kõrvale jätma. See pädevus ulatub seega selgelt üle pelga õiguspärasuse kontrolli ja akti resolutsiooni tühistamise pädevuse piiride, kuna see hõlmab võimalust tühistada isegi nimetatud akti resolutsiooni aluseks olevad põhjendused, sõltumata sellest, kui olulised need on akti põhistuse ülesehituses.

Niisuguse hagi korral, mis on esitatud Euroopa Investeerimispanga poolt loodud personali hindamise valdkonna vaidluste lahendamise komitee otsuse peale, tuleb liidu kohtul kontrollida, kas ja millises ulatuses on see komitee täitnud kogu oma järelevalvekohustuse vastavalt kehtivatele normidele, pidades siiski silmas seda, et liidu kohtu teostatav õiguspärasuse kontroll hinnangute üle, mis sisalduvad panga personali liikme iga‑aastases hindamisaruandes, on piiratud, ning puudutab üksnes võimalikku menetlusnormide rikkumist, ilmselgeid hindamisvigu ning võimalikku võimu kuritarvitamist.

Selles küsimuses tuleb märkida, et vea võib ilmseks kvalifitseerida üksnes siis, kui see on kergesti äratuntav ja selle saab hõlpsalt tuvastada, lähtudes kriteeriumidest, millele seadusandja on administratsiooni otsustuspädevuse teostamise allutanud. Selle tõendamine, et administratsioon tegi faktiliste asjaolude hindamisel ilmse vea ‐ mis võib õigustada selle hinnangu põhjal tehtud otsuse tühistamist ‐, eeldab seega, et tõendid, mille hageja peab esitama, on piisavad, et muuta administratsiooni hinnangud ebausutavaks. Teisisõnu, ilmset hindamisviga puudutav väide tuleb tagasi lükata, kui vaatamata hageja esitatud tõenditele võib küsimuse alla seatud hinnangut ikkagi pidada põhjendatuks ja seostatuks. Nii on see väite puhul, mis puudutab administratsiooni valikut eesmärkide osas, mida iga‑aastase hindamise käigus seatakse, juhul, kui hageja piirdub väidetega, mida ei kinnita ükski tõend.

(vt punktid 47, 48, 68 ja 73)

Viited:

Esimese Astme Kohus: kohtuotsus, 22.10.2002, Pflugradt vs. EKP, T‑178/00 ja T‑341/00, EU:T:2002:253, punkt 69.

Euroopa Liidu Üldkohus: kohtuotsused, 27.4.2012, De Nicola vs. EIP, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, punktid 52 ja 54, ja 16.9.2013, De Nicola vs. EIPT‑618/11 P, EU:T:2013:479, punkt 61.

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsus, 8.10.2015, FT vs. ESMA, F‑39/14, EU:F:2015:117, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika.
Personalieeskirjade IX lisa artikli 18 kohaselt võtab distsiplinaarnõukogu häälteenamusega vastu põhjendatud arvamuse selle kohta, kas kaebuse aluseks olevad faktid on olemas ja vajaduse korral millise karistuse need faktid kaasa toovad. Distsiplinaarnõukogu arvamus ei ole ametisse nimetavale asutusele siduv osas, mis puudutab etteheidetavate faktiliste asjaolude tõelevastavust.

Distsiplinaarmenetluses ei saa asjaomane ametnik selleks, et omakorda toime panna sama rikkumist, tuua ettekäändeks seda, et ametisse nimetav asutus lubas teise ametniku sellist nõuetevastast käitumist.

Lojaalsuskohustus eeldab, et ametnik mitte ainult ei hoidu ametiväärikust ning institutsiooni ja selle asutuste lugupeetavust riivavast käitumisest, vaid mida kõrgemal palgaastmel ta on, seda enam näitab ta üles ka igasuguseid kahtlusi välistavat käitumist, et alati säiliks tema ja institutsiooni vaheline usaldussuhe. Lisaks tähendab sama lojaalsuskohustus, et ametnikud hõlbustavad administratsiooni tööd ametnike õiguste ulatuste kindlaksmääramisel, andes administratsioonile selget ja ühemõttelist teavet.

Kuna lojaalsuskohustus kehtib üldiselt ja objektiivselt, siis ei ole ametniku rikkumise tuvastamiseks vaja, et kolmepoolne ametisse nimetav asutus tuvastab või võtab arvesse põhjuseid, isegi kui need oleksid tõendamist leidnud, miks asjaomane ametnik rikkus oma lojaalsuskohustust.

(vt punktid 147 ja 151)

Viited:

Avaliku Teenistuse Kohus: kohtuotsused, 8.11.2007, Andreasen vs. komisjon, F‑40/05, EU:F:2007:189, punkt 233; 23.10.2013, Gomes Moreira vs. ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, punkt 66, ja 19.11.2014, EH vs. komisjon, F‑42/14, EU:F:2014:250, punkt 112.