ET Euroopa Liidu Teataja C 328/7

ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland-Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester-Bouwing BV, Limgroup BV, Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV 24. juulil 2015 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 18. mai 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-560/14: ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV jt versus Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-409/15 P)

(2015/C 328/06)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland-Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek-en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester-Bouwing BV, Limgroup BV, Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV (esindajad: advokaadid P. de Jong, P. Vlaemminck ja B. Van Vooren)

Teised menetlusosalised: Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tuvastada, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta leidis oma määruses kohtuasjas T-560/14, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta määrus (EL) nr 511/2014 geneetilistele ressurssidele juurdepääsu ja nende kasutamisest saadava tulu õiglase ja erapooletu jaotamise Nagoya protokollist tulenevate kasutajate jaoks ette nähtud vastavusmeetmete kohta liidus (1) ei puuduta neid individuaalselt;

— tühistada Üldkohtu määrus kohtuasjas T-560/14 ja tunnistada, et vaidlustatud määrus mõjutab apellante otseselt ja individuaalselt, ning tunnistada tühistamishagi seetõttu vastuvõetavaks;

— saata asi tagasi Üldkohtusse selle sisuliseks lahendamiseks.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse esimene väide – Apellandid väidavad, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud järeldades, et vaidlustatud määrus ei mõjuta neid individuaalselt. Nad märgivad, et nad on individuaalselt mõjutatud ELTL artikli 263 lõike 4 tähenduses, kuna esineb õiguslik konflikt kahe rahvusvahelise lepingu vahel, millega Euroopa Liit on liitunud (rahvusvaheline uute taimesortide kaitse konventsioon ja bioloogilise mitmekesisuse konventsiooni Nagoya protokoll), millest esimene rakendab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 13 teadusuuringute vabaduse kohta. Hiljem on mõlemad lepingud EL poolt üle võetud kahe vahetut mõju omava määrusega: varasem määrus nr 2100/94, millega tunnistatakse hagejate põhiõigust teadusuuringute vabadusele, ning hilisem vaidlustatud määrus nr 511/2014, millega seda õigust tõsiselt piiratakse. Kummaski määruses ei nõuta ega isegi lubata seadusandlikku sekkumist liikmesriigi tasandil, ning EL tasandil ei tule vastu võtta ühtegi rakendusakti või delegeeritud akti.

Selles õiguslikus kontekstis märgivad apellandid, et vaidlustatud määrus mõjutab neid individuaalselt (ja otseselt) ELTL artikli 263 lõike 4 tähenduses, kuna järgmised tingimused on täidetud: nad kuuluvad isikute õiguslikku kategooriasse, keda iseloomustab „konkreetne juriidiline atribuut” (neile on antud positiivne õigus vabale juurdepääsule kaubanduslikule taimsele materjalile, st „aretajate erand”), mis ei asu vaidlustatud määruses endas, vaid ühes teises vahetut mõju omavas määruses, mida ei ole vaja siseriiklikult rakendada; vaidlustatud määrus läheb vastuollu kõrgemalseisvate õigusnormidega, st EL põhiõiguste harta artikliga 13 ja rahvusvahelise lepinguga, millega EL on liitunud; õiguslik kategooria on suletud ja absoluutne, mistõttu apellandid ei ole individuaalselt mõjutatud mitte üksnes sotsiaalmajanduslikult, vaid ka juriidiliselt, kuna esineb vaid aretajate erand, ilma et „sarnaseid” õigusi oleks mõjutatud.

Apellatsioonkaebuse teine väide – Apellandid väidavad, et Euroopa Kohus on õigusnormi rikkunud, kui ta jättis otsuse tegemata küsimuses, kas EL seadusandjal oli kohustus eriliselt arvesse võtta apellantide olukorda, vastavalt kõrgemalseisva õigusnormi otsestele sätetele, kuna vaidlustatud määrus sunnib apellandid lepingulisse suhtesse, mis rikub kõrgemalseisvat õigusnormi, täpsemalt põhiõiguste harta artiklit 13.

Apellatsioonkaebuse kolmas väide – Apellandid väidavad, et vastuvõetamatuks tunnistamine viiks lüngani EL õiguskaitsesüsteemis, mis kahjustaks põhiõiguste harta artiklit 47. Ühest küljest tuleb aretajate õigus vahetult ühenduse sordikaitse määrusest, millega rakendatakse põhiõiguste harta artiklit 13 ja liidu rahvusvahelisi kohustusi rahvusvahelise uute taimesortide kaitse konventsiooni alusel. Teisest küljest kehtestab vaidlustatud määrus nr 511/2014 vahetut mõju omava kohase hoolsuse kohustuse, millega vaidlustatud määrus ise rakendab Nagoya protokolli, millega EL on liitunud. Kummalgi juhul pole vaja võtta täiendavaid rakendusmeetmeid ei liidu institutsioonide poolt (üldkohaldatavate aktide kujul) ega liikmesriikide poolt siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks, samuti ei ole see liidu õiguse alusel lubatud. Seetõttu ei anna ELTL artikkel 267 tegelikku võimalust kohtulikuks kontrolliks, samuti ei võeta tulevikus vastu üldkohaldatavaid akte ELTL artikli 263 lõike 4 tähenduses. Apellandid väidavad, et kui kohaldada kohtuotsuse Inuit (C-583/11 P) punkti 92 kriteeriumit, kus sobiva kohtuliku kontrolli tase on seotud sellega, kes vastutab vaidlustatud meetme rakendamise eest, siis on ainuke järeldus see, et siinses asjas on ELTL artikli 263 järgne hagi ainuke kättesaadav ja sobiv menetlusviis kohtuliku kontrolli teostamiseks.

(1) ELT L 150, lk 59