ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Sellest analüüsist tuleneb, et selle määruse eesmärk on tagada, et euro kasutuselevõtt ei muudaks kodanike ja ettevõtjate võetud kohustusi. Sellest lähtudes öeldakse määruse põhjenduses 4, et „[…] varases etapis võimaldab see õiguskindlus kodanikel ja ettevõtetel teha õigeaegseid ettevalmistusi”. Selle põhjenduses 7 öeldakse, et „õiguslik põhimõte, et uue vääringu kasutuselevõtt ei mõjuta lepingute ja muude õiguslike vahendite järjepidevust, on üldiselt heaks kiidetud”. Samas põhjenduses täpsustatakse, et lepingute järjepidevust käsitlevate määruse nr 1103/97 sätete eesmärk „[…] on pakkuda õiguskindlust ning läbipaistvust majandussubjektidele, eelkõige tarbijatele […]”. Kõnealuse määruse artikli 3 esimene lause sätestab, et „[e]uro kasutuselevõtt ei muuda õigusliku vahendi ühtki tingimust, ei vabasta ühegi õigusliku vahendi kohase kohustuse täitmisest ega anna poolele õigust sellist vahendit ühepoolselt muuta või lõpetada” (eespool viidatud kohtuotsus Verbraucher-Zentrale Hamburg, punkt 31).
43

Kui selliselt sõnastatud küsimusele vastata, tuleb esiteks tõdeda, et direktiivi 98/59 eesmärk on tagada töötajate õiguste võrdne kaitse kollektiivsete koondamiste puhul erinevates liikmesriikides ning ühtlustada kulusid, mille toovad kaasa niisugused kaitset korraldavad eeskirjad ühenduse ettevõtjatele (vt analoogia alusel 8. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-383/92: komisjon vs. Ühendkuningriik, EKL 1994, lk I-2479, punkt 16).
64

Niisiis takistab asjaolu, et SEDL on segaosalusega äriühing, mille kapitalist osa kuulub eraõiguslikele fondidele seda et, commune de Roanne’i saaks käsitleda teostavana tema suhtes analoogset kontrolli sellele, mida ta teostab oma üksuste üle. Tegelikult on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et iga erakapitali paigutamise puhul ettevõttesse lähtutakse erahuvidest ja järgitakse teistsuguseid eesmärke, kui need mida järgivad ametiasutused (eespool viidatud kohtuotsus Stadt Halle ja RPL Lochau, punktid 49 ja 50). Euroopa Kohtu poolt eespool viidatud kohtuotsuses Stadt Halle ja RPL Lochau teenuste riigihangetega seoses esitatud põhjendus kehtib samuti ka ehitustööde riigihangete suhtes.
61

Võttes arvesse eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimusele vastata, et selline hüvitis nagu määruse nr 1408/71 IIa lisas pealkirja „Prantsusmaa” all mainitud lisahüvitis on erihüvitis. Euroopa Kohtule esitatud toimikumaterjalide põhjal toimunud lisahüvitise rahastamisviisi uurimisel ilmnes, et üldise sotsiaalmakse ja kõnealuse hüvitise vahel puudub piisavalt tuvastatav seos, millest järeldub, et lisahüvitis on mitteosamakseline. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida käesoleva otsuse punktides 48–52 mainitud seikade paikapidavust, et lõplikult otsustada, kas kõne all olev hüvitis on osamakseline või mitteosamakseline.
11

Kuna A. Celozzi kaebused jäeti madalamates kohtuinstantsides rahuldamata, esitas ta Bundessozialgericht’ile kassatsioonkaebuse, mida põhjendas väitega, et rikutud on ühenduse esmast ja teisest õigust. Ta väidab, et võttes arvesse seda, et tegelikult kuulub ta III maksuklassi ja mitte sellest vähem soodsasse II maksuklassi, mis määrati talle tema naise elamise tõttu Itaalias, on ta kannatanud ebasoodsa kohtlemise all, millega on teda võõrtöötajaks olemise tõttu diskrimineeritud. Isegi kui talle määratud maksuklassi oleks teatud tingimustel ning perekondliku ja majandusliku olukorra tõendamisel olnud võimalik muuta, eeldanuks see siiski sellekohast temapoolset otsest taotlust. Sellise taotluse nõudmise tagajärjeks on, et võõrtöötajatele, kelle abikaasad jäävad sageli elama nende päritoluriiki, määratakse alguses ebaõige maksuklass, s.o lahus elavatele abikaasadele kohaldatav maksuklass, ning töövõimetuse korral saavad nad väiksemat haigusraha kui haigusraha, millele neil oleks õigus, kui nende suhtes kohaldataks nende tegelikule olukorrale vastavat maksuklassi, kusjuures seda ebaõigsust ei ole võimalik hiljem korvata. Seetõttu on Saksa õigus allikaks kaudsele diskrimineerimisele, mida kinnitab veelgi asjaolu, et ükski ametkond ei juhtinud põhikohtuasja hageja tähelepanu sellele ebaõigsusele ega võimalusele taotleda talle määratud maksuklassi muutmist.
27

Et seega järgida grupierandi kohaldamise tingimust, piisab määruse nr 1400/2002 artikli 3 lõike 6 ja sama määruse põhjenduse 11 kohaselt, kui selles kokkuleppes on sellist lepingulist õigust sätestav klausel. Kuna selles sättes esinev lepinguliste vaidluste loetelu ei ole ammendav, siis on olukord niisugune sõltumata sellest, kas lõpetamine toimus etteteatamisega või ilma selleta. Seevastu ei nõua see säte ega ka nimetatud määruse ükski teine säte, et grupierandi kohaldamiseks peaks sõltumatu eksperdi, vahekohtuniku või kohtuniku sekkumine toimuma enne lepingu lõpetamist või et see sekkumine peataks lõpetamise mõju ajani, kuni lõpetamise kehtivuse kohta on otsus tehtud.
57

Eespool esitatust tuleneb, et apellant ei ole suutnud tõendada, et Esimese Astme Kohus pani toime õigusnormi rikkumise, kui ta leidis, et kõnealusel juhul ei olnud tegemist ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumisega, s.o rikkumisega, mis ainsana oleks võinud tekitada ühenduse lepinguvälise vastutuse. Võttes arvesse selle vastutuse tekkimise eelduseks olevate tingimuste kumulatiivsust, piisab sellest tõdemusest, et jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ilma et oleks vaja teha otsust kolmanda väite kohta, mis puudutab ühendusele etteheidetava tegevuse ja väidetava kahju vahelist põhjuslikku seost.
5

Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3, edaspidi „teine direktiiv”) artikli 1 lõike 4 esimeses ja kolmandas lõigus on sätestatud: „Iga liikmesriik loob organi või annab volitused mõnele organile, kelle ülesandeks on maksta vähemalt kindlustuskohustuse piires hüvitist varakahjude või isikukahju eest, mille on põhjustanud tundmatu sõiduk või sõiduk, mille puhul ei ole lõikes 1 sätestatud kindlustuskohustus täidetud. See säte ei piira liikmesriikide õigust pidada kõnealuse organi makstavat hüvitist subsidiaarseks või mittesubsidiaarseks ega õigust sätestada nõuete lahendamine kõnealuse organi ja õnnetuse põhjustanud isiku või isikute ja muude kindlustusandjate või sotsiaalkindlustusorganite vahel, kes peavad kannatanule seoses sama õnnetusjuhtumiga hüvitist maksma. […] Liikmesriigid võivad vabastada kõnealuse organi hüvitise maksmisest, kui tegemist on isikutega, kes sisenesid kahju tekitanud sõidukisse vabatahtlikult, ja organ suudab tõestada, et need isikud teadsid, et sõiduk oli kindlustamata.”
12

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ei ole selge, kas hoonete remondikohustuse ülevõtmine on UStG § 4 punkti 8 alapunkti g alusel käibemaksust vabastatud tehing. Ta leiab, et nimetatud paragrahvi sõnastus välistab, et maksuvabastuse kohaldamisala on piiratud üksnes finantstehingutega. Ta kahtleb siiski, kas selline tõlgendus on kooskõlas kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktiga 2, sest vastupidi saksa- ja prantsuskeelsele versioonile käsitleb kuuenda direktiivi selle sätte ingliskeelne versioon mitte kohustuste ülevõtmisega seotud tehinguid üldiselt, vaid üksnes teatud kindlat liiki tagatisi. Neil asjaoludel otsustas Finanzgericht Hamburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas […] kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktis 2 tuleb mõistet „kohustuste ülevõtmine” tõlgendada nii, et see hõlmab ainult finantstehingutest tulenevaid kohustusi või on selle sättega hõlmatud ka muude kohustuste ülevõtmine, näiteks kohustus teha konkreetne toiming?”
13

Esimese Astme Kohus – tõdenud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34, et apellatsioonikoda leidis, et sõna celltech„tähistab rakutehnoloogia valdkonda kuuluvat tegevust ning selle tegevuse raames kasutatavaid või selle tulemiks olevaid kaupu, seadmeid ja materjali” – asus sama otsuse punktides 35–41 uurima, kas apellatsioonikoda tõendas, et taotletav kaubamärk kirjeldab registreerimistaotluses nimetatud kaupu ja teenuseid. Esimese Astme Kohus jõudis järeldusele, et nimetatud asjaolu ei leidnud tõendamist, põhjendades seda järgnevalt: „36 Sellega seoses tuleb märkida, et ei apellatsioonikoda ega ka ühtlustamisamet ei ole välja toonud rakutehnoloogia teaduslikku tähendust. Tegelikult esitas ühtlustamisamet üksnes kostja vastuse lisas inglise keele sõnaraamatust Collins English Dictionary väljavõtte, milles esitatakse sõnade cell ja tech määratlused. 37 Ei apellatsioonikoda ega ka ühtlustamisamet ei selgitanud, kuidas need sõnad annavad edasi teavet registreerimistaotluses märgitud kaupade ja teenuste otstarbe ja olemuse kohta, eelkõige viisi kohta, kuidas neid kaupu ja teenuseid rakutehnoloogias kasutatakse või kuidas nad sellest tulenevad. 38 Tõepoolest on registreerimistaotluses märgitud kaubad ja teenused üldiselt farmaatsiatooted ja -teenused ja neil on seetõttu seos rakkudest koosneva kehaga. Sellegipoolest ei näidanud apellatsioonikoda, et asjaomane avalikkus loob järele mõtlemata ja vahetult konkreetse ja otsese seose kõnealuste farmaatsiatoodete ja -teenuste ning sõnalise tähise CELLTECH tähenduse vahel (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 7. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas T-359/99: DKV vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EuroHealth), EKL 2001, lk II-1645, punkt 35). 39 Pealegi, isegi kui asjaomaseid kaupu ja teenuseid võidakse kasutada rakutehnoloogiaga seonduvas funktsionaalses kontekstis, ei piisaks sellest asjaolust, et järeldada, et sõnalist tähist CELLTECH võiks kasutada nende otstarbe kirjeldamiseks. Tegelikult kujutaks selline kasutamine äärmisel juhul ühte mitmest kasutusvaldkonnast, mitte aga tehnilist funktsionaalsust ([Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta] otsus [kohtuasjas T-356/00: DaimlerChrysler vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (CARCARD), EKL 2002, lk II-1963], punkt 40). 40 Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et apellatsioonikoda ei ole tõendanud, et sõna celltech võiks – isegi rakutehnoloogia tähenduses – pidada vahetult ja üheselt mõistetavalt sõnaks, mis tähistab rakutehnoloogia valdkonna tegevust ning selle tegevuse raames kasutatavaid või selle tulemiks olevaid kaupu, seadmeid ja materjali. Samuti ei ole ta tõendanud, et asjaomane avalikkus mõistab seda üksnes kui tähistatavate kaupade ja teenuste liigi näitajat. 41 Järelikult tuleb sedastada, et apellatsioonikoda ei ole tõendanud, et sõnaline tähis CELLTECH kirjeldab kaupu ja teenuseid, mille kohta registreerimistaotlus esitati.”
13

Leides, et lahendatavas vaidluses otsuse tegemiseks tuleb tõlgendada direktiivi, otsustas Cour d’appel de Bruxelles menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas võrdleva reklaami määratlus hõlmab ka reklaamsõnumeid, milles reklaami avalikustaja viitab ainult ühte liiki tootele niiviisi, et on võimalik arvata, et sellisel juhul osutab see sõnum kõigile seda liiki toodet pakkuvatele ettevõtjatele ja et igaüks neist võib väita, et ta on identifitseeritud? 2. Selleks et kindlaks teha, kas reklaami avalikustaja ja tema poolt osundatud ettevõtja on omavahel konkurentsisuhetes direktiivi artikli [2 punkti] 2a tähenduses: a) Kas eelkõige artikli [2 punkti] 2a ja artikli 3a punkti b vahelise võrdluse alusel tuleb asuda seisukohale, et selle sätte tähenduses on konkurent iga ettevõtja, keda antud reklaami alusel on võimalik identifitseerida, olenemata tema pakutavatest toodetest või teenustest? b) Kas juhul, kui vastus eelmisele küsimusele on eitav ja kui konkurentsisuhte kindlakstegemiseks on vaja lähtuda muudest tingimustest, tuleb silmas pidada tegelikku turusituatsiooni ja ühenduses olevaid tarbimisharjumusi või tuleb arvestada ka nende harjumuste võimalikku muutumist? c) Kas kontrolli läbiviimisel peab piirduma ühenduse territooriumi selle osaga, kus reklaami levitatakse? d) Kas konkurentsisuhte käsitlemisel tuleb piirduda võrdluse objektiks olevate tooteliikidega, nii nagu neid üldiselt tajutakse, või tuleb võimaliku asendatavuse määra hindamisel arvesse võtta ka selle toote konkreetseid omadusi, mida reklaami avalikustaja soovib vaidlusaluse reklaamiga reklaamida ja imagot, mida ta soovib sellele anda? e) Kas kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks teha konkurentsisuhet artikli 2 punkti 2a tähenduses, on identsed kriteeriumidega, mis võimaldavad tuvastada, kas võrdlus vastab artikli 3a punktis b esitatud tingimustele? 3. Kas direktiivi […] artikli 2 punkti 2a ja sama direktiivi artikli 3a vahelisest võrdlusest tuleneb lisaks, et: a) igasugune võrdlev reklaam, mis võimaldab identifitseerida teatavat liiki toote, ilma et selle põhjal oleks võimalik tuvastada konkurenti või viimase pakutavaid kaupu, on lubamatu; b) võrdlemise lubatavust tuleb kontrollida ainult muude kui võrdlevat reklaami käsitleva direktiivi sätteid ülevõtvate liikmesriigi õigusnormide alusel, mis võivad viia tarbijate või nende ettevõtjate kaitse nõrgenemiseni, kes pakuvad seda liiki tooteid, mida võrreldakse reklaami avalikustaja pakutava tootega? 4. Kas juhul, kui tuvastatakse võrdleva reklaami olemasolu artikli 2 punkti 2a tähenduses, [tuleb] direktiivi artikli 3a punkti 1 alapunktist f järeldada, et lubamatu on igasugune võrdlus, milles päritolunimetuseta toodete puhul seostub reklaam toodetega, millel on päritolunimetus[?]”
53

Kuuenda direktiivi territoriaalse kohaldamisala määrab selle artikkel 3, mille kohaselt on „liikmesriigi territoorium” riigi territoorium, nagu see on iga liikmesriigi puhul kindlaksmääratud selle artikli lõigetes 2 ja 3, ning „ühenduse territoorium” liikmesriikide territoorium, nagu see on iga liikmesriigi puhul kindlaksmääratud nimetatud lõigetes. Välja arvatud teatud selle artikli 3 lõikega 3 otseselt väljajäetud siseriiklikud territooriumid, vastab sama artikli lõike 2 alusel „riigi territoorium” EÜ asutamislepingu kohaldamise alale, nagu see on iga liikmesriigi puhul kindlaksmääratud EÜ artiklis 299.
Sellist tõlgendust ei mõjuta kuidagi Belgia valitsuse märkus, mille kohaselt maksustatav miinimumsumma põhikohtuasjas vaidluse all oleva siseriikliku õiguse tähenduses on tihtipeale mitteresidendist maksukohustuslastele soodsam kui residendist maksukohustuslastele kohaldatav võrdlusmeetodi alusel maksustamine. Isegi eeldusel, et Belgia maksukord on enamasti soodsam mitteresidendist maksukohustuslastele, on juhul, kui see kord on nimetatud maksukohustuslastele vähem soodne, siiski tegemist ebavõrdse kohtlemisega, võrreldes residendist maksukohustuslastega, ja see takistab seeläbi asutamislepingu artikliga 52 tagatud asutamisvabaduse teostamist (vt analoogia alusel 14. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-141/99: AMID, EKL 2000, lk I-11619, punkt 27 ja selles viidatud kohtupraktika).
64

Igal juhul nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 56–61, et on alust asuda seisukohale, et Unibeti kasutuses on õiguskaitsevahendid, mis tagavad talle ühenduse õiguskorrast tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse. Kui aga ainus õiguskaitsevahend, mida Unibet saaks vaidlusaluste siseriiklike õigusnormide ühenduse õigusele vastavuse vaidlustamiseks kasutada, seisneks Unibeti jaoks selles, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 62, et ta on sunnitud laskma enda vastu alustada haldus- või kriminaalmenetlust koos sellest tuleneda võivate sanktsioonidega, siis see ei oleks piisav, et tagada talle tõhus kohtulik kaitse.
16

Reemtsma pöördus Corte suprema di cassazione poole, kes – leides, et vaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada ühenduse õiguse eeskirju ja põhimõtteid – otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas […] kaheksanda direktiivi artikleid 2 ja 5, kuivõrd nendega seatakse käibemaksu tagastamine mitteresidendist omandajale või kliendile sõltuvusse tingimusest, et kaupu ja teenuseid kasutatakse maksustatavates tehingutes, tuleb tõlgendada nii, et tagastada võib ka tasumisele mittekuuluvat käibemaksu, mis on ekslikult arvele märgitud ja seejärel riigieelarvesse tasutud? Kas jaatava vastuse korral on [nimetatud] direktiivi eelmainitud sätetega vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis välistab mitteresidendist omandajale/kliendile maksu tagastamise, tuginedes sellele, et kord juba arvestatud ja tasutud maks ei ole olemuselt mahaarvatav, olgugi et see ei kuulu tasumisele? 2. Kas üldiselt on võimalik ühisest käibemaksusüsteemist tuletada, et omandaja/klient peavad maksu tasuma riigieelarvesse? Kas selle süsteemi ja eelkõige käibemaksu neutraalsuse, tõhususe ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega on kooskõlas, et siseriikliku õiguse alusel ei anta käibemaksukohustuslasest omandajale/kliendile, kes on siseriiklike õigusaktide kohaselt kohustatud arveid väljastama ja maksma, õigust maksusumma tagastamisele maksuhalduri poolt, kui tasumisele mittekuuluv maks kanti huvitatud isiku deebetisse ja tasuti? Kas käibemaksu – mis on saadud ühenduse õigust rikkudes – tagastamise valdkonna tõhususe ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega on vastuolus siseriiklik kord, nagu see tuleneb siseriiklike kohtute antud tõlgendustest ja millega lubatakse teenuste saajal lihtviisiliselt kaevata teenuste tarnija/osutaja, mitte aga maksuhalduri peale, olgugi et siseriiklikus õiguskorras on olemas analoogne sissenõudmise juhtum, kus maksumaksja poolt tasumisele kuuluvate otseste maksude tasumisel on nii maksumaksjal kui tema esindajal õigus taotleda nende tagastamist riigieelarvest?”
44

Mis puudutab tõhusa maksukontrolli tagamise vajadusel põhinevat argumenti – arvestades, et selline eesmärk on üks kohustuslikest nõuetest, millega võib õigustada EÜ artikli 28 alusel keelatud samaväärse toimega meedet (vt eelkõige 12. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 176/84: komisjon vs. Kreeka, EKL 1987, lk 1193, punkt 25) –, siis on selge, et Soome Vabariik võib õiguspäraselt kehtestada kontrollimenetlusi, mis võimaldavad teha kindlaks, millised on need sõidukid, mis tuleb küll Soomes registreerida, kuid mis võivad ajutiselt olla mootorsõidukimaksust vabastatud.
44

Lisaks tuleb märkida, et kui olukord, millele viitavad põhikohtuasja hagejad, on tekkinud televisiooni vastuvõtuseadmete valmistamise tehnilise arengu tõttu, näib, et neil tingimustel on see olukord juhuslik, arvestades, et näiteks plasmaekraanide valmistamise kaasaegse tehnoloogia areng võib seda olukorda teatud juhul oluliselt muuta, nagu nähtub kohtuistungil esitatud märkustest. Järelikult ei saa nimetatud olukorrale lisandväärtuse kriteeriumi kasutamise vaidlustamiseks edukalt tugineda.
20

Kuigi nimetatud sätte soomekeelne versioon ei sisalda mingit viidet nõudele, et kulud tuleb määrata prorata asjaomase tegevusega, ei mõjuta see asjaolu midagi, sest väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et ühenduse õigusnorme tuleb tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt ühenduse teistes keeltes kehtivaid versioone arvestades ja et antud juhul on muudes keeleversioonides peale soome keele sõnaselgelt märgitud nõue määrata üldkulud prorata või proportsionaalselt asjaomase tegevusega (vt analoogia alusel 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-219/95 P: Ferriere Nord vs. komisjon, EKL 1997, lk I-4411, punkt 15).
54

Selleks et määrata kindlaks iga asjassepuutuva ettevõtja selle perioodi toodang, kasutas komisjon liikmesriikide poolt tema 30. juuni 1977. aasta määruse (EMÜ) nr 1471/77, mis käsitleb liikmesriikide teadaandeid isoglükoosi kohta (EÜT L 162, lk 13), artikli 1 kohaselt edastatud andmeid ettevõtjate toodangu kohta igas kalendrikuus. Liikmesriigid said need andmed tootjate endi poolt täidetud deklaratsioonidest.
30

Sellest järeldub vastupidiselt Madalmaade valitsuse väidetule, et asjaolu, et maa-ala oli asjaomasel ajavahemikul ajutiselt üleujutatud, põhimõtteliselt ei välista, et see on mõeldud üksnes seal peetavate loomade toitmiseks ning järelikult, et seda saab käsitada söödamaana, mis on määruse nr 1254/1999 artikli 12 lõike 2 punkti b mõttes „kasutatav”. Lisaks tuleb selle kohta sedastada, et viimati nimetatud sättes ei ole loetletud üleujutatud või ajutiselt üleujutatud alasid nagu luhad, küll aga sisaldab see loetelu alaliselt veega kaetud alasid nagu tiigid.
69

Siiski tuleb märkida, et nimetatud II lisa sissejuhatav osa sätestab, et jäätmeid ei tohi transportida rohelisse nimekirja kantutena, kui need jäätmed on teiste materjalidega sel määral saastunud, et a) jäätmetega seotud võimalik oht kasvab piisavalt, et õigustada nende kandmist kollasesse või punasesse nimekirja, või b) neid jäätmeid ei ole võimalik mõistlikul viisil keskkonnale ohutult taaskasutada. Seega tuleb kontrollida, kas see, kui kondijahu sisaldab määratletud riskiteguriga materjali, on takistuseks kondijahu käsitlemisel rohelisse nimekirja kuuluvana.
30

On selge, et laevad, mis on sobivad teostama kaubanduslikku meresõitu territoriaalvetes, võivad seda teha kuni vastava meresadamani ka teatud laevatatavatel siseveeteedel, hoolimata sellest, et viimased ei asu rannikul. Kui pidada selliselt teostatud sõitmist kohustusliku aktsiisivabastuse kohaldamisalast väljapoole kuuluvaks hetkest, mil see toimub siseveeteedel meresadamate suunas, kahjustaks see ühendusesisest kaubandust, kuna taoline väljajätmine, mis paneb selle sõitmisega seotud asjaomased ettevõtjad ebasoodsasse olukorda, võib kaasa tuua selle, et osa mereliiklusest suunataks neist sadamatest mööda. Sedasi pannakse nimetatud ettevõtjad ebasoodsasse olukorda võrreldes teistes rannikul asuvates sadamates tegutsevate ettevõtjatega.
41

Kõigepealt on Euroopa Kohus juba sedastanud, et piisab asjaolust, et hageja nõude aluseks on avaliku võimu akt, et arvata tema hagi välja Brüsseli konventsiooni kohaldamisalast, olenemata menetlusest, mida võimaldab niisuguses olukorras siseriiklik õigus (vt eespool viidatud kohtuotsus Rüffer, punktid 13 ja 15). Tõsiasi, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus algatatud hagi esitletakse tsiviilõiguslikuna, kuivõrd sellega nõutakse põhikohtuasja hagejaile põhjustatud varalise ja mittevaralise kahju eest rahalist hüvitist, ei ole järelikult asjakohane.
26

Ilma et käesolevas kohtuotsuses oleks käibemaksusüsteemi jaoks vaja anda täpne definitsioon ühenduse mõistele „kooli- või ülikooliharidus”, piisab käesoleval juhul sellest, kui välja tuua, et see mõiste ei piirdu ainult haridusega, mille osaks on kvalifikatsiooni saamiseks või kutsetegevuse teostamiseks saadud õppe jaoks eksamite sooritamine, vaid see hõlmab ka teisi tegevusi, mille jaoks õpilaste või üliõpilaste teadmiste ja oskuste arendamiseks koolides või ülikoolides õpetust jagatakse, eeldades, et need tegevused ei ole olemuselt puhtalt meelelahutuslikud.
29

Eeltoodut arvesse võttes on niisuguste erandite tegemine erandjuhul võimalik, kui on kohaselt tõendatud, et erandid ei süvenda kõnealuste populatsioonide ebasoodsat kaitsestaatust ega takista nende soodsa kaitsestaatuse taastamist. Nagu on tõdenud komisjon loodusdirektiivis ette nähtud ühenduse tähtsusega loomaliikide range kaitse süsteemi kohta koostatud suuniste (Guidance document on the strict protection of animal species of community interest provided by the «Habitats» Directive 92/43/EEC, lõplik versioon, veebruar 2007) III osa punktides 47–51, ei saa samuti välistada, et piiratud arvu isendite surmamisel puudub mõju loodusdirektiivi artikli 16 lõike 1 eesmärgile säilitada huntide populatsiooni soodne kaitsestaatus nende looduslikul levilal. Järelikult on kõnealuse erandi tegemine käesoleva liigi seisukohast neutraalne.
53

Siiski tuleb täpsustada, et asjaomane takistus ei pea selleks, et olla kaubamärgiga piisavalt otseselt seotud, muutma asjaomase kaubamärgi kasutamist ilmtingimata võimatuks, vaid selline seos võib esineda ka siis, kui see takistus muudab kaubamärgi kasutamise ebamõistlikuks. Kui takistus on sellist laadi, mis tõsiselt ohustab kaubamärgi asjakohast kasutamist, siis ei saa kaubamärgi omanikult mõistlikult nõuda, et ta seda kõigest hoolimata kasutaks. Nii näiteks ei ole võimalik kaubamärgi omanikult mõistlikult nõuda tema kaupade turustamist oma konkurentide müügipunktides. Sellisel juhul ei tundu mõistlik nõuda kaubamärgi omanikult, et ta muudaks oma ettevõtjastrateegiat selleks, et kaubamärki siiski kasutada.