ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑97/16

José María Pérez Retamero

versus

TNT Express Worldwide Spain S.L. jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2002/15/EÜ – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Tööaja korraldus – Autoveod – Ringi liikuv töötaja – FIEna tegutsev sõidukijuht – Mõiste – Vastuvõetamatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kümnes koda) 2. märtsi 2017. aasta otsus

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Taotlus tõlgendada liidu õiguse sätteid, mis ilmselgelt ei ole põhikohtuasjas kohaldatavad – Direktiivi 2002/15 kohaldamatus vaidluses, mis puudutab töösuhte lõpetamise vaidlustamiseks esitatud hagi – Vastuvõetamatus

(ELTL artikkel 267; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/15, artiklid 1 ja 3)

Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Barcelona töökohus nr 3, Hispaania) esitatud eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu.

Niisiis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse läbi vaatamata jätmine võib olla õigustatud eelkõige juhul, kui on ilmselge, et liidu õigus ei saa konkreetse juhtumi asjaolude suhtes olla otseselt ega kaudselt kohaldatav (kohtuotsus, 7.7.2011, Agafiței jt, C-310/10, EU:C:2011:467, punkt 28).

Siinkohal tuleb märkida esiteks, et direktiivi 2002/15 artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk näha ette tööaja korraldusega seotud miinimumnõuded, et parandada autovedude alase liikuva tegevusega hõivatud isikute tervise ja ohutuse kaitset ning täiustada liiklusohutust ja lähendada konkurentsitingimusi. Teiseks kasutatakse direktiivi 2002/15 artikli 3 kohaselt neid mõisteid „käesolevas direktiivis“. Seega ei saa asjaomase direktiivi artikli 3 punktides d ja e määratletud mõistete „ringi liikuv töötaja“ ja „FIEna tegutsev sõidukijuht“ tõlgendus ületada direktiivi kohaldamisala piire.

Tuleb aga tõdeda, et põhikohtuasi, milles käsitletakse töösuhte lõpetamise vaidlustamiseks esitatud hagi, ei puuduta mitte tööaja korraldamise küsimust, vaid seda, kas asjaomane isik tuleb kvalifitseerida „ringi liikuvaks töötajaks“ ja seega palgatöötajaks siseriikliku õiguse ning konkreetsemalt töösuhte lõpetamist reguleerivate õigusnormide kohaldamisel.

Seega tuleb järeldada, et selline vaidlus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kuulu direktiivi 2002/15 kohaldamisalasse ja et selle direktiivi artikli 3 punktides d ja e sisalduvad mõisted ei ole asjaomase vaidluse suhtes kohaldatavad.

(vt punktid 23, 25–28, 30 ja resolutsioon)
Pädevad liikmesriigi ametiasutused annavad loa tegevuseks, mille suhtes tuleb läbi viia hindamine direktiivi 92/43 looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõike 3 tähenduses, üksnes siis, kui nad on kindlad, et see tegevus ei kahjusta nimetatud ala terviklikkust. Nii on see juhul, kui teaduslikust seisukohast ei ole mingisugust põhjendatud kahtlust sellise mõju puudumise osas. Kõnealuse sätte rakendamisel nõuab ettevaatuspõhimõtte kohaldamine, et liikmesriigi pädevad ametiasutused võtaksid arvesse sellesse projekti kaasatud kaitsemeetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga otseselt kaasneda võivat kahjulikku mõju, selleks et tagada, et projekt ei avaldaks kahjulikku mõju selle ala terviklikkusele.

Asjaomase ala terviklikkusele niisuguse mõju puudumise suhtes ei tohi ka teaduslikust seisukohast olla mingisugust põhjendatud kahtlust just projekti heakskiitva otsuse vastuvõtmise hetkel. Seega on liikmesriik seoses otsusega – millega anti luba rajatise ehitamise projektile tagajärgede hindamise alusel, milles jõuti järeldusele, et Natura 2000 alade terviklikkust ei kahjustata – rikkunud talle direktiivi 92/43 artikli 6 lõikest 3 tulenevaid kohustusi juhul, kui tagajärgede hindamisel ei tuvastatud lõplikult projekti kaasatud kaitsemeetme tõhusust, vaid täpsustati üksnes, et kaitsemeetme tõhusust saab kinnitada ainult pärast seda, kui on mitu aastat järelevalvet tehtud.

(vt punktid 33, 34, 37, 42 ja 45)
Kohtuasi C-368/16

Assens Havn

versus

Navigators Management (UK) Limited

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Højesteret)

Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Kohtualluvus kindlustusasjade puhul – Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et teatud tingimustel on isikul, kellele kahju tekitati, õigus hagi esitada otse õnnetuse põhjustanud isiku kindlustusandja vastu – Kindlustusandja ja kahju põhjustaja vaheline kohtualluvuskokkulepe

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 13. juuli 2017. aasta otsus

Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 44/2001 – Kohtualluvus kindlustusasjade puhul – Kindlustusandja ja kahju tekitanud isiku vahel sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe – Sellele kokkuleppele tuginemine kahju kannatanud isiku vastu, kellel on õigus esitada hagi otse kindlustusandja vastu – Puudumine

(Nõukogu määrus nr 44/2001, artiklid 13 ja 14)

Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 13 punkti 5 koostoimes selle määruse artikli 14 punkti 2 alapunktiga a tuleb tõlgendada nii, et kahju kannatanud isikule, kellel on õigus esitada hagi otse talle kahju tekitanud isiku kindlustusandja vastu, ei ole siduv kohtualluvuse kokkulepe, mis on sõlmitud viidatud kindlustusandja ja kahju tekitanud isiku vahel.

Nimelt võib määruse nr 44/2001 artiklite 13 ja 14 alusel sõlmitud kohtualluvuse kokkulepete piirava mõju laiendamine kahju kannatanud isikule seada ohtu selle määruse II peatüki 3. jao eesmärgi, mis on kaitsta majanduslikult ja õiguslikult kõige nõrgemat poolt (vt selle kohta kohtuotsus, 17.9.2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, punkt 40).

(vt punktid 40, 41 ja resolutsioon)
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et mõiste „veokulud“ selle sätte tähenduses hõlmab täiendavat summat, mida ekspedeerija importijalt nõuab ja mis vastab kõnealuse ekspedeerija kasumile ja kuludele seoses teenustega, mida ta osutas Euroopa Liidu tolliterritooriumile imporditud kauba veo korraldamisel.

Nagu väidavad Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon, nähtub esiteks 6. juuni 1990. aasta kohtuotsuse Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237) punktist 30 ja eelkõige sõnade „kõiki“ ning „põhi- ja kõrval-“ kasutamisest Euroopa Kohtu poolt, et mõistet „veokulud“ tuleb tõlgendada laialt. Teiseks on määravaks kriteeriumiks selleks, et kulusid võiks pidada „veokuludeks“ tolliseadustiku artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i tähenduses, see, et need oleks seotud kauba toomisega liidu tolliterritooriumile, sõltumata asjaolust, kas need kulud on kõnealuse kauba tegeliku vedamisega kaasnevad või selleks vajalikud kulud.

Seega ei ole „veokulud“ kõnealuse sätte tähenduses tingimata piiratud summadega, mida nõuavad vedajad, kes imporditud kauba vedamist ise teostavad. Summad, mida nõuavad muud teenuste osutajad, nagu näiteks ekspedeerija, võivad endast kujutada veokulusid juhul, kui need on seotud kauba toomisega liidu tolliterritooriumile.

(vt punktid 25, 26, 31 ja resolutsioon)
Otsus, millega keeldutakse väljastamast ruuterit, millega pääseda réseau privé virtuel des avocats’sse (advokaatide privaatne virtuaalvõrk), ning mille on liikmesriigi pädev asutus advokaadi suhtes, kes nõuetekohaselt kuulub teise liikmesriigi advokatuuri, teinud üksnes põhjusel, et see advokaat ei kuulu advokatuuri esimeses liikmesriigis, kus ta soovib oma kutsealal teenuseid vabalt osutava isikuna tegutseda, kujutab – juhul kui seaduses ei ole sätestatud kohustust tegutseda koos teise advokaadiga – endast teenuste osutamise vabaduse piirangut nõukogu 22. märtsi 1977. aasta direktiivi 77/249/EMÜ õigusteenuste osutamise vabaduse tulemuslikuma elluviimise kohta artikli 4 tähenduses koostoimes ELTL artikli 56 ja artikli 57 kolmanda lõiguga. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas vastav keeldumisotsus, arvestades selle tegemise konteksti, tegelikult vastab tarbijakaitse ja hea õigusemõistmise eesmärkidele, millega võib keeldumine olla põhjendatud, ning kas sellega kaasnevad piirangud ei ole neid eesmärke arvestades ebaproportsionaalsed.

(vt punkt 42 ja resolutsioon)
ELTL artikli 263 kuuenda lõigu ja ELTL artikli 297 lõike 2 kolmanda lõigu tõlgendamisest koosmõjus tuleneb, et tühistamishagi korral tuleb hagi esitamise tähtaja kulgema hakkamise hetke kindlakstegemisel arvestada akti avaldamise kuupäeva, kui avaldamine, mis määrab ära akti jõustumise hetke, on ette nähtud kõnesolevas aluslepingus, ning et muudel juhtudel, mida on mainitud ELTL artikli 297 lõike 2 kolmandas lõigus ja mille hulka kuuluvad otsused, milles on märgitud adressaat, tuleb arvestada nende teatavakstegemise kuupäeva. Eeltoodust tuleneb, et selle kindlaksmääramisel, millal hakkas kulgema akti adressaadil oleva hagi esitamise õiguse tähtaeg, ei ole akti teatavakstegemine Euroopa Liidu Teatajas avaldamist täiendav.

(vt punktid 36, 38)
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb koostoimes sama määruse artikli 11 lõikega 2 tõlgendada nii, et ühes liikmesriigis asuv tööandja, kes jätkas enda töötajale, kes puudus töölt liiklusõnnetusse sattumise tagajärjel, töötasu maksmist ja kellele on üle läinud töötaja õigused, mis on viimasel teises liikmesriigis asuva äriühingu vastu, kelle juures on kindlustatud liiklusõnnetuses osalenud sõiduki tsiviilvastutus, võib „kahju kannatanud poolena“ viimasena nimetatud sätte tähenduses pöörduda selle kindlustusandja vastu esimesena nimetatud riigi kohtusse, kui selline otsehagi on lubatud.

(vt punkt 39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-302/16

Bas Jacob Adriaan Krijgsman

versus

Surinaamse Luchtvaart Maatschappij NV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud rechtbank Noord-Nederland)

Eelotsusetaotlus – Lennutransport – Määrus (EÜ) nr 261/2004 – Artikli 5 lõike 1 punkt c – Reisijatele lendude tühistamise eest antav hüvitis ja abi – Hüvitise maksmise kohustusest vabastamine – Veebipõhise reisibüroo vahendusel sõlmitud veoleping – Lennuettevõtja, kes teatas reisibüroole lennu kellaaja muutusest õigeaegselt – Reisibüroo, kes edastas reisijale selle teabe e‑kirjaga kümme päeva enne lendu

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 11. mai 2017. aasta otsus

Transport – Õhutransport – Määrus nr 261/2004 – Ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta – Hüvitamiskohustusest vabastamine – Veebipõhise reisibüroo vahendusel sõlmitud veoleping – Lennuettevõtja, kes teatas reisibüroole lennu kellaaja muutusest õigeaegselt – Reisibüroo, kes edastas reisijale selle teabe e‑kirjaga kümme päeva enne lendu – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 261/2004, artikli 5 lõike 1 punkt c ja artikkel 7)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004 (millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91) artikli 5 lõike 1 punkti c ja artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et lendu teenindav lennuettevõtja on lennu tühistamise korral kohustatud maksma neis sätetes ette nähtud hüvitist, kui lennu tühistamisest ei ole reisijale teatatud vähemalt kaks nädalat enne kavandatud väljumisaega, kaasa arvatud juhul, kui lennuettevõtja on vähemalt kaks nädalat enne lennu väljumisaega teatanud tühistamisest reisibüroole, kelle vahendusel veoleping asjaomase reisijaga sõlmiti, ja kui reisibüroo ei ole reisijale vastava tähtaja jooksul tühistamisest teatanud.

(v punkt 31 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 7 punkti f tuleb tõlgendada nii, et selles ei ole kehtestatud kohustust avalikustada kolmandale isikule isikuandmeid, mis võimaldavad kolmandal isikul esitada tsiviilkohtusse nõude kahju hüvitamiseks, mille tekitas andmekaitsesubjekt. Direktiivi artikli 7 punktiga f ei ole siiski vastuolus see, kui andmed avalikustatakse riigisisese õiguse alusel.

Siiski on oluline teha kindlaks – nagu on kohtujurist oma ettepaneku punktides 82–84 märkinud ja kui liikmesriigi kohtu teostatavast kontrollist ei tulene teisiti –, et niisugustel tingimustel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, ei näi olevat põhjendatud keelduda kannatanule selliste isikuandmete avalikustamisest, mis võimaldavad esitada kahju hüvitamise nõude kahju tekitaja vastu või, vajaduse korral vanemlikku võimu teostavate isikute vastu juhul, kui kahju tekitaja on alaealine.

(vt punktid 33, 34 ja resolutsioon)
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 11 lõike 1 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et selles ei peeta silmas mitte üksnes esindatava ja kolmanda isiku vahel sõlmitud lepingu täielikku täitmata jäämist, vaid ka lepingu osalist täitmata jäämist, mis võib seisneda näiteks lepingus ette nähtud tehingute tegemata jätmises kokkulepitud mahus või selles, et lepingut ei täideta kokkulepitud tähtajani.

Direktiivi 86/653 artikli 11 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et kaubandusagendilepingu tingimus, mille kohaselt on agent kohustatud tagasi maksma proportsionaalse osa oma vahendustasust, kui esindatava ja kolmanda isiku vahel sõlmitud leping jäi osaliselt täitmata, ei kujuta endast „kokkulepet kaubandusagendi kahjuks“ artikli 11 lõike 3 tähenduses, kui see osa, mis tuleb vahendustasust tagasi maksta, on proportsionaalne lepingu täitmata jäämise ulatusega, tingimusel et lepingu täitmata jäämine selles osas ei tulene asjaolust, milles saab süüdistada esindatavat.

Kui ette on nähtud kohustus maksta vahendustasu tagasi proportsionaalselt suuremas summas, kui see vastaks lepingu täitmata jäämise ulatusele, on tõepoolest tegemist kõrvale kaldumisega kaubandusagendi kahjuks, mis on direktiivi 86/653 artikli 11 lõikes 3 keelatud. Samas on võimalik kaubandusagendi kasuks kõrvale kalduda selliselt, et nõutakse vahendustasu tagasimaksmist proportsionaalselt väiksemas ulatuses võrreldes lepingu täitmata jäämise ulatusega.

(vt punktid 49, 51 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑36/16

Minister Finansów

versus

Posnania Investment SA

(eelotsusetaotlus, mille esitas Naczelny Sąd Administracyjny)

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 2 lõike 1 punkt a – Artikli 14 lõige 1 – Maksustatavad tehingud – Mõiste „kaubatarne tasu eest“ – Kinnisasja võõrandamine riigile või kohalikule omavalitsusüksusele maksuvõla tasumise eesmärgil – Välistamine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 11. mai 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kaubatarne – Mõiste – Mõiste „kaubatarne tasu eest“ – Kinnisasja võõrandamine riigile või kohalikule omavalitsusüksusele maksuvõla tasumise eesmärgil – Välistamine

(nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 2 lõike 1 punkt a ja artikli 14 lõige 1)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 2 lõike 1 punkti a ja artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kinnisasja omandiõiguse üleminek käibemaksukohustuslaselt liikmesriigile või liikmesriigi kohalikule omavalitsusüksusele, mis toimub sarnaselt põhikohtuasjas käsitletavale juhtumile maksuvõlgnevuse tasumiseks, ei kujuta endast kaubatarnet tasu eest, mis on käibemaksuga maksustatav.

Mis puudutab asjaolu, kas maksuvõlgnevuste tasaarveldamiseks avalik-õiguslikule üksusele kinnisasja omandiõiguse üleminekuga – antud juhul maatüki üleminek vallale – seotud tehing võis olla tasuline, siis tuleb märkida, et kaubatarne on tehtud „tasu eest“ käibemaksudirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses vaid juhul, kui tarnija ja soetaja vahel on õigussuhe, millega seotud toimingud on vastastikused, ja tarnija saadud tasu vastab majanduslikult väärtuselt kauba saajale tarnitud kauba tegelikule väärtusele (kohtuotsused, 27.4.1999, Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, punkt 26, ja 21.11.2013, Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, punkt 32).

Samas, maksumaksja kui maksuvõla tasumise eest vastutava isiku kohustus tasuda maksuametile kui võlausaldajale oma võlga, on ühepoolne, kuna maksu tasumine maksumaksja poolt toob üksnes kaasa seaduse alusel maksuvõla kustutamise, isegi kui see toimub – nagu antud juhul – kinnisasja omandiõiguse üleminekuga täitmise asendamise teel.

Maks kujutab endast nimelt kohustuslikku makset, mille kogumisega tegeleb avalik-õiguslik ametiasutus tema maksustamispädevusse kuuluvatelt isikutelt. Seda kasutatakse riigi eelarvevahendite kaudu avalike teenuste rahastamiseks. Sellise maksega – olenemata sellest, kas see hõlmab rahasummat või materiaalset vara nagu käesolevas asjas – ei kaasne ühtki sooritust ametivõimude poolt ega ühtki vastusooritust maksumaksja poolt.

(vt punktid 31, 33, 34, 42 ja resolutsioon)
Ent käibemaksudirektiivi artikli 138 lõike 2 punktis a ette nähtud maksuvabastuse andmisest keeldumine ainuüksi põhjusel, et soetaja ei ela sihtliikmesriigis, läheks vastuollu maksustamispädevuse jaotusega ja võiks seada kahtluse alla neutraalse maksustamise põhimõtte. Lisaks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 45, võiks see keeldumine kaasa tuua topeltmaksustamise ohu.

Pealegi oleks sellise tingimuse kehtestamine vastuolus selle sätte ülesehitusega, samuti ühendusesiseses kaubanduses kohaldatava käibemaksu üleminekukorra tagapõhja ja eesmärkidega, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 37–39. Kui ühendusesisese tarne maksuvabastust keeldutakse andmast ainuüksi põhjusel, et uue veovahendi soetaja asu- või elukoht ei ole sihtliikmesriigis, hoolimata isegi sellest, et maksuvabastuse materiaalõiguslikud tingimused on täidetud, siis tooks see nimelt kaasa selle, et tarnimiskoha liikmesriik – kui neist tingimustest ei tulene teisiti – maksustab tehingu, mis tuleks maksustada sihtliikmesriigis kui ühendusesisene soetamine. Selle tagajärg oleks topeltmaksustamine, mis on vastuolus neutraalse maksustamise põhimõttega.

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 138 lõike 2 punktiga a on vastuolus see, kui liikmesriigi õigusnormid seavad uue veovahendi ühendusesisese tarne maksuvabastuse tingimuseks, et asjaomase veovahendi soetaja asu- või elukoht oleks veovahendi sihtkohaliikmesriigis.

Direktiivi 2006/112 artikli 138 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et tarnimiskoha liikmesriigis ei saa maksuvabastuse kohaldamisest uue veovahendi tarnele keelduda ainuüksi põhjusel, et veovahend on sihtkohaliikmesriigis üksnes ajutiselt registreeritud.

Direktiivi 2006/112 artikli 138 lõike 2 punktiga a on vastuolus, kui sellise uue veovahendi müüja, mille soetaja on vedanud teise liikmesriiki, kus see on saanud ajutise registreerimisnumbri, on hiljem kohustatud tasuma käibemaksu, kui ei ole tõendatud, et ajutise registreerimisnumbri kasutamine on lõppenud ja et käibemaks on tasutud või tasutakse sihtkohaliikmesriigis.

Esiteks sõltuvad sellistel asjaoludel tõendid, mida müüja saab maksuhaldurile esitada selle kohta, kuidas toimus veovahendi füüsiline liikumine selle lõpptarbimise kohta, sisuliselt andmetest, mis ta selle kohta ostjalt saab (vt analoogia alusel kohtuotsus, 16.12.2010, Euro Tyre Holding, C‑430/09, EU:C:2010:786, punkt 37).

Teiseks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et müüjalt ei või vastava tarne maksuvabastuse kohaldamiseks nõuda tõendeid asjaomase kauba ühendusesisese soetamise maksustamise kohta. (kohtuotsus, 27.9.2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, punkt 55). Maksuvabastuse saamise sõltuvusse seadmine uue veovahendi lõpliku tarbimiskoha liikmesriigi eelnevast kindlaksmääramisest tähendakski aga just sellise kohustuse panemist müüjale. See võib nimelt panna müüjale tõendamiskoormise seoses lõpliku registreerimisnumbri andmisega, mis olenevalt olukorrast võib toimuda pärast seda, kui soetaja on käibemaksu tasunud.

(vt punktid 66, 67 ja 69 ning resolutsiooni punkt 3)
Kohtuasi C‑21/16

Euro Tyre BV – Sucursal em Portugal

versus

Autoridade Tributária e Aduaneira

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 131 ja 138 – Ühendusesisese tarne maksust vabastamise tingimused – Käibemaksualane teabevahetussüsteem (VIES) – Soetaja kohta kande puudumine – Maksuvabastuse kohaldamisest keeldumine – Vastuvõetavus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 9. veebruari 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Ühendusesisese tarne maksust vabastamine – Maksuvabastuse kohaldamisest keeldumine müüjale üksnes põhjusel, et soetaja ei olnud kantud VIES-süsteemi ja talle ei laienenud ühendusesiseste soetuste maksustamise kord – Konkreetse aluse puudumine, mille põhjal eeldada, et tegemist on maksudest kõrvalehoidumisega, kuna maksuvabastuse sisulised tingimused olid täidetud – Lubamatus

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 131 ja artikli 138 lõige 1)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 131 ja artikli 138 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui liikmesriigi maksuhaldur keeldub kohaldamast käibemaksuvabastust ühendusesisesele tarnele üksnes põhjusel, et tarne tegemise ajal ei olnud soetaja, kelle asukoht on sihtliikmesriigi territooriumil ja kellel on nimetatud riigis tehingute tegemiseks kehtiv käibemaksukohustuslasena registreerimise number, kantud VIES-süsteemi ning talle ei kohaldatud ühendusesiseste soetamiste maksustamise korda, samas kui puudub konkreetne alus eeldada maksudest kõrvalehoidumist ning on teada, et maksuvabastuse saamise sisulised tingimused olid täidetud. Sellisel juhul on nimetatud keeldumine käibemaksudirektiivi artikli 138 lõikega 1, mida on tõlgendatud proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt, vastuolus ka siis, kui müüja oli teadlik soetaja olukorda iseloomustavatest asjaoludest käibemaksu kohaldamise osas ja ta oli veendunud, et soetaja registreeritakse hiljem tagasiulatuvalt ühendusesiseseid tehinguid tegeva ettevõtjana.

Järelikult ei kujuta asjaolu, et soetaja on saanud käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri, mis annab õiguse teha ühendusesiseseid tehinguid, ega asjaolu, et ta on kantud VIES-süsteemi, endast ühendusesisese tarne käibemaksust vabastamise sisulisi tingimusi. Tegemist on üksnes vorminõuetega, mis ei saa seada kahtluse alla müüja õigust käibemaksuvabastusele, kui ühendusesisese tarne sisulised tingimused on täidetud (vt analoogia alusel kohtuotsused, 6.9.2012, Mecsek-Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, punkt 60; 27.9.2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, punkt 51, ning 20.10.2016, Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, punkt 40).

(vt punktid 32 ja 44 ning resolutsioon)