ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Teenuste osutamise vabadus

–

Piirangud (EÜ artikkel 49) (vt punktid 20

–

34 ja resolutiivosa)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – EÜ artikli 49 rikkumine – Teenuste osutamise vabadus – Siseriiklike õigusnormidega ette nähtud kohustus omada riigi territooriumil asukohta või asutada seal ettevõte, et saada õigust selles liikmesriigis aurukatelde ja rõhuseadmete ( Kesselprüfstelle ) kontrollimise teenuste osutamiseks.

Resolutiivosa

Resolutiivosa

1. Kuna Austria Vabariik on aurukatelde, rõhuseadmete, konteinerite ja torude turvameetmeid käsitleva föderaalseaduse (Bundesgesetz über Sicherheitsmaßnahmen für Dampfkessel, Druckbehälter, Versandbehälter und Rohrleitungen (Kesselgesetz)) artikli 21 lõikes 4 sätestanud, et kütteseadmete kontrollimise valdkonnas lubatakse tegutseda üksnes taotlejatel, kelle asukoht on Austrias, siis on see liikmesriik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Austria Vabariigilt.
Esiteks, kuna direktiivi artikli 8 sõnastus sätestab üldiselt, et liikmesriigid „tagavad vajalike meetmete võtmise”, ei kohusta see neid riike ise rahastama õigusi hüvitistele, mille kaitse peab direktiivi alusel olema tagatud, vaid jätab neile kaalutlusruumi selles osas, milline kord nimetatud kaitse tagamiseks kehtestada. Teiseks, piirdudes üldsõnalise märkega vajalike meetmete võtmise kohta selleks, et „kaitsta [asjaomaste] isikute huve”, jätab direktiivi artikkel 8 liikmesriikidele kaitse taseme määramisel laia kaalutlusruumi, mis välistab täieulatusliku tagamiskohustuse.

Üksikisikutele ühenduse õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest liikmesriikide vastutuse tekkimise eelduseks on, et rikutud õigusnormi eesmärk on anda õigusi üksikisikutele, et rikkumine on piisavalt selge ja et riigil lasuva kohustuse rikkumise ja kahju kandnud isikutele tekkinud kahju vahel on otsene põhjuslik seos. Tingimus, mille kohaselt peab ühenduse õiguse rikkumine olema piisavalt selge, eeldab, et liikmesriik on ilmselgelt ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, ning selle tuvastamisel tuleb hinnata eelkõige rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ning kaalutlusruumi ulatust, mille rikutud õigusnorm siseriiklikele ametiasutustele annab. Nimetatud kaalutlusruum, mis on oluline kriteerium, sõltub suuresti rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astmest.

Mis puutub direktiivi 80/987 töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklisse 8, mis kohustab liikmesriike tagama vajalike meetmete võtmise, et kaitsta kõnealuste töötajate huve seoses nende õigusega saada vanadushüvitist vastavalt täiendavatele pensioniskeemidele, siis see annab liikmesriikidele selle sõnastuse üldise laadi tõttu hüvitise saamise õiguse kaitse taseme määratlemisel laia kaalutlusruumi. Seetõttu sõltub nimetatud sätte ebaõigest ülevõtmisest tulenev liikmesriigi vastutus selle riigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tuvastamisest.

Hüvitisnõuet menetleval liikmesriigi kohtul tuleb arvestada kõiki tunnuseid, mis iseloomustavad talle lahendamiseks antud olukorda, et teha kindlaks, kas see tingimus on täidetud. Nende tunnuste hulka kuuluvad lisaks rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astmele ja kaalutlusruumi ulatusele, mille rikutud õigusnorm siseriiklikele ametiasutustele annab, eelkõige see, kas toimepandud rikkumine või kahju tekitamine oli tahtlik või tahtmatu, kas võimalik õigusnormi rikkumine on vabandatav või mitte ja kas ühenduse institutsiooni võetud meetmed võisid soodustada ühenduse õigusega vastuolus olevate siseriiklike meetmete vastuvõtmata jätmist, vastuvõtmist või säilitamist.

(vt punktid 69, 70, 72–77, 82 ja resolutiivosa punkt 3)
Kohtuasi C-370/05

Kriminaalasi

Uwe Kay Festerseni

süüdistuses

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vestre Landsret)

„Asutamisvabadus — Kapitali vaba liikumine — EÜ artiklid 43 ja 56 — Talumajapidamise omandamise piirangud — Omandaja kohustus elada alaliselt talumajapidamises”

Kohtujurist C. Stix-Hackli ettepanek, esitatud 3. oktoobril 2006 I - 1131

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 25. jaanuar 2007 I - 1144

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Kinnisvara omandamise piirangud

(EÜ artikkel 56)

EÜ artikliga 56 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad talumajapidamise omandamise tingimuseks, et omandaja asub sinna alaliselt elama kaheksaks aastaks, sõltumata erilistest asjaoludest, mis on seotud konkreetse talumajapidamise tunnusjoontega.

Kindlasti võib nõustuda, et liikmesriigi õigusnormid, mis sisaldavad sellist elukohakohustust, mille eesmärk on hoida ära põllumajandusmaa omandamine pelgalt spekulatiivsetel eesmärkidel ja soodustada nende maade omandamist eelkõige isikute poolt, kes soovivad neid ise harida, taotlevad üldiste huvidega seotud eesmärki liikmesriigis, kus põllumajandusmaa on vaieldamatult piiratud loodusressurss. Siiski kujutab elukohakohustus endast meedet, mis läheb kaugemale sellest, mis on vajalik kõnesoleva eesmärgi saavutamiseks. Esiteks on see kohustus erakordselt piirav, kuna see piirab mitte üksnes kapitali vaba liikumist, vaid ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga tagatud ja ühenduse õiguskorras kaitstud omandaja õigust valida vabalt oma elukohta, riivates nii põhiõigust. Teiseks ei ole mingit alust asuda seisukohale, et taotletud eesmärgi saavutamiseks ei oleks võinud võtta vähem piiravaid meetmeid kui see kohustus. Selline kohustus, eriti kui sellega on liidetud tingimus, mille kohaselt tuleb selles elukohas elada vähemalt kaheksa aastat, läheb ilmselgelt vajalikust kaugemale.

(vt punktid 33–37, 41, 42, 50 ja resolutiivosa punkt 1)
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu kohaselt võib iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud, edasi kaevata Esimese Astme Kohtu otsuse, millega oli jäetud rahuldamata vastuvõetamatuse vastuväide või vastuväide asjas kohtuotsuse tegemata jätmiseks, kuigi hagi jäeti lõpuks põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Vastavalt sellele sättele ei tohi teha vahet sellel, kas Esimese Astme Kohtule esitatud ja tema poolt tagasi lükatud vastuväide on suunatud hagi läbivaatamata jätmisele vastuvõetamatuse tõttu või asjas kohtuotsuse tegemata jätmisele, sest tegemist on kahe menetlusküsimusega, mille rahuldamise korral Esimese Astme Kohus sisulist otsust ei tee.

Vaidlustatud akti, mille tühistamist taotletakse, kohtumenetluse käigus ilmnenud kehtetus ei too iseenesest kaasa ühenduste kohtu kohustust asjas kohtuotsust mitte teha seetõttu, et kohtuotsuse kuulutamise päeval puudub hagi ese ja põhjendatud huvi. Nii säilib vaidluse ese, kui huve kahjustavat akti ametlikult ei tühistata, ning hagejal säilib selle tühistamise nõudmise huvi ka selleks, et ta saaks vältida sellele aktile etteheidetava väidetava õigusvastasuse kordumist tulevikus. Selline põhjendatud huvi tuleneb EÜ artikli 233 esimesest lõigust, mille kohaselt institutsioonilt, mille õigusakt on tunnistatud tühiseks, nõutakse Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist. See põhjendatud huvi esineb siiski ainult siis, kui väidetav õigusvastasus võib korduda tulevikus, sõltumata selle juhtumi asjaoludest, mis olid aluseks esitatud hagile.

Sellise juhtumiga on tegemist tühistamishagi puhul, mille ametnik esitab tema vabale ametikohale esitatud kandidatuuri tagasilükkamise korral ja teise ametniku ametisse nimetamise vaidlustamiseks, kui administratsioon tühistab kohtumenetluse käigus personalieeskirjade artiklit 50 kohaldades selle ametissenimetamise ja korraldab uue valikumenetluse, mistõttu vaidlustatud otsused kaotavad oma eseme selles osas, milles hageja vaidlustab esialgse ametisse nimetamise menetluse. Erinevalt antud täidetavale ametikohale esitatud erinevate kandidatuuride sisulisest hindamisest võidakse valikumenetluse tingimusi kasutada tulevikus analoogsetes menetlustes, nii et hagejal säilib põhjendatud huvi vaidlustatud otsuste vaidlustamiseks, isegi kui need on oma mõju tema suhtes kaotanud, arvestades hilisemaid kandidatuure sellistele ametikohtadele nagu asjaomane ametikoht.

(vt punktid 47–52, 58–60)
1.

Kuna Itaalia Vabariik võttis 24. juuni 2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 209, millega võeti siseriiklikusse õigusesse üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. septembri 2000. aasta direktiiv 2000/53/EÜ (kasutuselt kõrvaldatud sõidukite kohta) vastu nii, et see ei vasta direktiivile, on Itaalia Vabariik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 3 lõikest 5, artikli 5 lõikest 1, artikli 7 lõike 2 punkti a teisest lõigust ning artikli 8 lõigetest 3 ja 4 tulenevaid kohustusi.
Liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt maksustatakse residendist äriühingu poolt dividendide saamist maksuga, mille määr oleneb sellest, kas dividendid on pärit samast liikmesriigist või välisriigist, sõltumata osalusest, mis aktsionäril dividende maksvas äriühingus on, võivad tegelikult jääda nii asutamisvabadust reguleeriva EÜ artikli 43 kui ka kapitali vaba liikumist reguleeriva EÜ artikli 56 kohaldamisalasse.

EÜ artikli 57 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et EÜ artikkel 56 ei takista liikmesriigil kohaldamast 31. detsembril 1993 kehtinud õigusnorme, mille kohaselt peab kolmandas riigis asutatud äriühingult dividende saav aktsionär, kellele kuulub kaks kolmandikku selle äriühingu aktsiakapitalist, maksma ühtse maksumääraga tulumaksu, kuigi residendist äriühingult dividende saava aktsionäri poolt makstava tulumaksu määr moodustab poole keskmisest maksumäärast.

Isegi kui oletada, et niisugusel aktsionäril oleks alus tugineda EÜ artiklile 56, kuulub otseinvesteeringutega seotud kapitali liikumise piirang, nagu seda on välisriigist saadud dividendide ebasoodsam maksualane kohtlemine, EÜ artikli 57 lõike 1 kohaldamisalasse, kuna see puudutab osalusi, mis omandatakse eesmärgiga luua või säilitada püsivad ja otsesed majanduslikud sidemed aktsionäri ja sellise äriühingu vahel, võimaldades aktsionäril reaalselt osaleda äriühingu juhtimises või selle kontrollimises; sellega on tegemist juhul, kui maksualaselt koheldakse ebasoodsamalt välisriigist saadud dividende, mis seonduvad osalusega, mis moodustab kaks kolmandikku dividende maksva äriühingu aktsiakapitalist.

(vt punktid 36–38, 44, 45 ja resolutiivosa)
Määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 5 punkti 1 alapunkti b esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav juhul, kui tegemist on kauba üleandmise kohtade paljususega ühes liikmesriigis. Selle sätte eesmärk on ju ühtlustada eeskirjad kohtualluvuse konflikti kohta ja sellest tulenevalt vahetult määratleda pädev kohus, viitamata seejuures liikmesriikide siseriiklikule õigusele, kooskõlas etteaimatavuse eesmärgi, kohtualluvuse eeskirjade ja tiheda seose nõudega vaidluse ja seda lahendava kohtu vahel, mida määrus taotleb. Siiski ei anna selle sätte kohaldatavus alust teha järeldust, et see annab tingimata konkureeriva pädevuse kõigile kohtutele, kelle tööpiirkonnas kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda. Määratledes koha, kus lepingut iseloomustav kohustus tuleb täita, autonoomselt „lepingu täitmise kohana”, soovis ühenduse seadusandja koondada kohtualluvuse lepingu täitmise kohta nende vaidluste puhul, mis puudutavad kõiki lepingulisi kohustusi, ja määrata kindlaks üheainsa kohtualluvuse kõigi lepingust tulenevate hagide puhul. Kuna nimetatud taandes sätestatud kohtualluvus erandjuhtudel on põhimõtteliselt õigustatud sellega, et menetluse otstarbeka korraldamise vaatepunktist esineb eriti tihe seos lepingu ja selle üle otsust langetava kohtu vahel, siis tuleb kauba üleandmise kohtade paljususe korral uuritava sätte kohaldamisel põhimõtteliselt lepingu täitmise kohana käsitleda sellist kohta, mille puhul seos lepingu ja pädeva kohtu vahel on kõige tihedam.

Sellisel juhul on kõigi müügilepingust tulenevate hagide lahendamiseks pädev see kohus, kelle tööpiirkonda kuulub peamise tarne koht, mis tuleb kindlaks määrata majanduslike kriteeriumide alusel. Kui peamise tarne kohta ei ole võimalik kindlaks teha, võib hageja kaevata kostja omal valikul ühte kauba üleandmise koha järgsetest kohtutest.

(vt punktid 30–34, 37, 39 ja 40, 42, 45 ning resolutiivosa)
Kuigi Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 esimene lõik keelab menetluse käigus uusi väiteid esitada, kui need ei tugine faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, tuleb väide, mis on varem esitatud väite laiendus, lugeda vastuvõetavaks.

Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punktis b sätestatud segiajamise tõenäosuse hindamisel võis Esimese Astme Kohus õigusega leida, et ravimi osas, mille puhul on enne apteekides lõpptarbijatele müümist nõutav arstiretsept, hõlmab asjaomane avalikkus nii lõpptarbijaid kui ka tervishoiutöötajaid, s.o arste, kes kirjutavad ravimi välja, ning farmatseute, kes seda müüvad. Asjaolu, et vahendajad nagu näiteks tervishoiutöötajad võivad mõjutada või lausa määrata lõpptarbijate valikut, ei ole iseenesest selline, mis võiks täielikult välistada tarbijatepoolse segiajamise tõenäosuse asjaomaste kaupade päritolu osas.

Kuna pealegi ei ole kahtlust, et farmaatsiatoodete turustamise eesmärk on see, et lõpptarbijad neid ostaksid, tuleb lisaks tervishoiutöötajatele võtta arvesse ka kõnealuste tarbijate võimalikku kõrgendatud tähelepanu farmaatsiatoodete väljakirjutamisel, ning seega nende tarbijate võimet mõjutada asjaomaseid erialaspetsialiste, et nad arvestaksid tarbijate arusaamaga asjaomastest kaubamärkidest ning eriti nende nõudmiste või eelistustega.

(vt punktid 52, 57–59, 61 ja 63)
Kohtuasi C-135/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Itaalia Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Jäätmehooldus — Direktiivid 75/442/EMÜ, 91/689/EMÜ ja 1999/31/EÜ”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 26. aprill 2007 I - 3478

Kohtuotsuse kokkuvõte

EÜ artiklil 226 põhineva liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluse kohaselt on komisjonil kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud. Just komisjon peab Euroopa Kohtule esitama vajalikud tõendid, et Euroopa Kohus saaks kontrollida, kas liikmesriigi kohustusi on rikutud, ilma et komisjon võiks tugineda mis tahes oletusele. Kui komisjon on esitanud piisavalt tõendeid asjaolude kohta, mis esinevad kostjaks oleva liikmesriigi territooriumil ning millega saab tõendada, et liikmesriigi ametiasutustel on välja kujunenud korduva ja püsiva iseloomuga tava, mis on vastuolus direktiivi sätetega, peab liikmesriik sisuliselt ja üksikasjalikult vaidlustama selliselt esitatud asjaolud ja nende tagajärjed. (vt punktid 26, 30 ja 32)

Liikmesriigid on EÜ artikli 10 alusel kohustatud kaasa aitama komisjoni ülesannete täitmisele, mis EÜ artikli 211 kohaselt hõlmab muu hulgas kohustust tagada, et kohaldataks asutamislepingu sätteid ja institutsioonide poolt selle alusel võetud meetmeid. Mis puudutab kontrolli selle üle, kas praktikas on nõuetekohaselt rakendatud siseriiklikke õigusnorme, mille eesmärk on tagada direktiivide tõhus rakendamine muu hulgas keskkonnavaldkonnas, siis komisjon, kellel endal puudub uurimistoimingute läbiviimise pädevus, sõltub seejuures suuresti teabest, mida on esitanud võimalikud kaebuse esitajad, asjassepuutuva liikmesriigi territooriumil tegutsevad era- või avalikud organisatsioonid ning samuti liikmesriik ise. Sellises olukorras on just liikmesriigi ametiasutuste ülesanne viia lojaalse koostöö huvides läbi vajalik kohapealne kontroll, arvestades liikmesriigi kohustust aidata kaasa komisjoni ülesannete täitmisele. (vt punktid 27, 28 ja 31)

Liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu tuleb hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses seatud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi, isegi kui need kujutavad nimetatud liikmesriigi kohustuse rikkumise hagi aluseks oleva ühenduse õigusnormi nõuetekohast rakendamist. (vt punkt 36)
Aktsiisimaksud, mida liikmesriik isikliku vara teisest liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldab, kuuluvad direktiivi 83/183 (isikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta) artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, kui ilmneb – mida peab kontrollima liikmesriigi kohus –, et seda maksu kohaldatakse tavaliselt üksikisiku teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki suhtes, nagu see on artikli 1 lõikes 1 ette nähtud. Sama artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse kuulub ka kõnesoleval importimisel kohaldatav ühekordne täiendav registreerimise erimaks, kui ilmneb – mida peab kontrollima liikmesriigi kohus –, et see maks on seotud sõiduki imporditoimingu kui sellisega. Kui aga vastavalt kõnealust maksu reguleerivatele siseriiklikele sätetele sõltub maksustatava teokoosseisu tekkimine muust kui imporditoimingust, nagu sõiduki esmane registreerimine või kasutamine riigi territooriumil, ei kuulu selline maks eelosutatud sätte kohaldamisalasse.

Juhul kui liikmesriigi poolt teostatud kontrollide tulemusena selgub, et maksud, mida liikmesriik isikliku vara teisest liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldab, ei kuulu direktiivi 83/183 (isikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta) artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, peab see kohus EÜ artikli 39 nõuetest lähtuvalt kontrollima, kas kõnealuseid makse reguleeriva siseriikliku õiguse kohaldamisel on tagatud, et isik, kes pärast teises liikmesriigis kutsealase tegevuse lõpetamist elukoha vahetamise käigus impordib sõiduki oma päritoluriiki, ei ole eelkõige osas, mis puudutab maksustamisele kuuluva sõiduki tegelikku amortisatsiooni, ebasoodsamas olukorras kui need isikud, kes on selles liikmesriigis püsivalt elanud, ning juhul kui see nii on, siis kontrollima, kas selline erinev kohtlemine on õigustatud objektiivsete, asjaomaste isikute elukohast sõltumatute ja siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsete kaalutlustega.

(vt punktid 78, 81 ja resolutiivosa)
EÜ artikli 86 lõikel 1 – mille kohaselt ei jõusta ega säilita liikmesriigid riigi osalusega äriühingute ja nende ettevõtjate puhul, kellele nad annavad eri- või ainuõigused, mingeid meetmeid, mis on vastuolus EÜ asutamislepingu normidega, eelkõige nendega, mis on sätestatud artiklis 12 ja artiklites 81–89 – ei ole iseseisvat kohaldamisala, mis tähendab, et seda tuleb tõlgendada koosmõjus asutamislepingu vastavate normidega.

(vt punktid 39 ja 40)
Kohtuasi C-455/05

Velvet & Steel Immobilien und Handels GmbH

versus

Finanzamt Hamburg-Eimsbüttel

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Maksuvabastused — Artikli 13 B osa punkti d alapunkt 2 — Mõiste „kohustuste ülevõtmine” — Hoone remondikohustuse ülevõtmine — Maksuvabastusest keeldumine”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 19. aprill 2007 I - 3227

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Kuuenda direktiiviga ette nähtud maksuvabastused

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 13 B osa punkti d alapunkt 2)

Kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 B osa punkti d alapunkti 2 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kohustuste ülevõtmine” jätab selle sätte kohaldamisalast välja kõik muud kohustused peale finantstehingutest tulenevate kohustuste, sh ka hoone remondikohustuse.

Selle sätte erinevate keeleversioonide võrdlev analüüs toob esile mõistet „kohustuste ülevõtmine” puudutavad terminoloogilised erinevused. Mõnes keeleversioonis, nagu saksa, prantsuse ja itaalia keeleversioon, on sellel väljendil üldine tähendus, samas kui muudes versioonides, nagu inglise ja hispaania keeles, on selgelt viidatud finantstehingutest tulenevatele kohustustele.

Kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktis 2 sätestatud maksuvabastus puudutab lisaks kohustuste ülevõtmisele ka krediiditagatiste ja muude tagatiste vahendamist ja krediiditagatiste haldamist. On selge, et kõik need tehingud on oma olemuselt finantsteenused. Sama järeldus kehtib ka teiste sama direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktides 1 ja 3–6 nimetatud tehingute kohta. Hoone remondikohustuse ülevõtmine ei ole oma olemuselt finantstehing kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti d mõttes ega kuulu järelikult selle sätte kohaldamisalasse.

(vt punktid 18, 21–23, 26 ja resolutiivosa)
Ühenduse vastutuse tuvastamise hagi aegumistähtaeg hakkab kulgema siis, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused ja eriti kui hüvitamisele kuuluv kahju on kindlaks muutunud. Seega hakkab juhtudel, kui ühenduse vastutuse aluseks on õigustloov akt, aegumistähtaeg kulgema siis, kui selle akti kahjulikud tagajärjed on tekkinud. Teistsugune lahendus seaks ohtu hagide iseseisvuse põhimõtte, seades kahju hüvitamise menetluse sõltuvusse tühistamishagi tulemusest.

Ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise eelduseks on, et samaaegselt esinevad teatavad tingimused, mille hulka kuulub – kui tegemist on õigusakti õigusvastasusega – isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumise olemasolu. Mis puudutab seda tingimust, siis otsustav kriteerium selleks, et lugeda ühenduse õiguse rikkumine piisavalt selgeks, on see, et ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja oluliselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire. Kui sellel institutsioonil on üksnes märkimisväärselt piiratud või isegi olematu kaalutlusruum, võib ühenduse õiguse vähim rikkumine olla küllaldane, et tuvastada piisavalt selge rikkumise olemasolu. Küsimus, kas tegemist on üld- või üksikaktiga, ei ole seega määrav selleks, et tuvastada, kas esineb selline rikkumine.

(vt punktid 47 ja 48)
Kohtuasi C-356/05

Elaine Farrell

versus

Alan Whitty jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Iirimaa))

„Kohustuslik liikluskindlustus — Direktiivid 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ ja 90/232/EMÜ — Sõiduki kaassõitjatele tekitatud kahju — Sõiduki osa, mis ei ole kohandatud istuvate kaassõitjate veoks”

Kohtujurist C. Stix-Hackli ettepanek, esitatud 5. oktoobril 2006 I - 3070

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 19. aprill 2007 I - 3093

Kohtuotsuse kokkuvõte

Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist puudutava kolmanda direktiivi 90/232 artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt mootorsõidukite kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus ei hõlma vastutust isikukahju eest, mis tekitati isikutele, kes sõidavad mootorsõiduki sellisel osal, kuhu ei ole kaassõitjaistet kavandatud ega ehitatud. Võttes arvesse esiteks seda, et õigus teha erandeid kohustusest kaitsta õnnetustes kannatanuid on määratletud ja piiritletud ühenduse õiguses, ja teiseks seda, et ühenduse regulatsiooni eesmärkide saavutamiseks on vaja kaassõitjate kindlustuskaitsele ühtset lähenemist ühenduse tasandil, ei saa liikmesriigid sätestada täiendavaid piiranguid kaassõitjate kohustusliku kindlustuse osas. (vt punktid 29 ja 36, resolutiivosa punkt 1)

Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist puudutavate direktiivide 72/166, 84/5 ja 90/232 eesmärk ei ole liikmesriikide tsiviilvastutussüsteemide ühtlustamine ning kehtiva ühenduse õiguse kohaselt on liikmesriikidel õigus liiklusõnnetuses tekkinud kahjudele kohaldatav tsiviilvastutussüsteem ise kindlaks määrata. Siiski on liikmesriikidel kohustus tagada, et siseriikliku õiguse alusel kohaldatav tsiviilvastutus oleks kaetud kindlustusega, mille tingimused vastavad kolme eespool mainitud direktiivi nõuetele. Liikmesriigid peavad oma pädevust selles valdkonnas kasutama ühenduse õigust ja eeskätt kolmanda direktiivi artiklit 1 järgides ning liiklusõnnetuses tekkinud kahjude hüvitamist reguleerivad siseriiklikud sätted ei või võtta sellelt artiklilt tema kasulikku mõju. Järelikult ei saa üldiste ja abstraktsete kriteeriumide põhjal määratletud siseriiklikud õigusnormid võtta kaassõitjalt õigust saada hüvitist või piirata seda õigust ebaproportsionaalselt, lähtudes üksnes tema enese vastutusest kahju tekkimisel. Tegelikult võib kannatanu hüvitist juhtumipõhise hindamise põhjal ja ühenduse õigust järgides vähendada vaid erandlike asjaolude puhul. (vt punktid 33–35)