ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selle eesmärgi saavutamiseks näeb direktiiv 92/49 kõigepealt ette artiklis 4, et ühtset tegevusluba saab taotleda ainult päritoluliikmesriigi pädevatelt asutustelt, kusjuures direktiivi artikkel 6 sätestab ühtse tegevusloa andmise tingimused, mille hulgas on asjassepuutuva ettevõtja juhtkonna laitmatu reputatsioon. Lisaks tuleneb direktiivi artiklist 14, et päritoluliikmesriigi pädev asutus võib kindlustusandjale antud tegevusloa kehtetuks tunnistada, kui see ettevõtja ei täida enam tegevusloa andmise tingimusi või jätab oluliselt täitmata oma kohustused, mis tulenevad tema tegevust reguleerivatest normidest.

Esiteks tuleneb selle kohta viidatud direktiivi põhjendustest 1, 5 ja 6, et see direktiiv, mille eesmärk on välja kujundada otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse siseturg, tugineb kahele põhimõttele. Nendeks on kõigepealt ühtne tegevusluba, mis pärast selle väljaandmist võimaldab kindlustusandjatel tegutseda kogu liidus, ja seejärel kindlustusandjate päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõte.

Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) ja täpsemalt selle artikli 40 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi järelevalveasutused võtavad eriolukorras kindlustatute ja kindlustushüvitiste saamise õigusega isikute kaitseks tema territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel tegutseva otsekindlustusandja, kes ei tegele elukindlustusega, suhtes meetmeid, nagu keeld sõlmida selle riigi territooriumil uusi lepinguid, põhjendusega, et üks kindlustusega tegelemiseks tegevusloa andmise subjektiivne tingimus, nimelt reputatsioonitingimus, on järelevalveameti kaalutlusõigusel antud hinnangu kohaselt algusest peale täitmata olnud või hiljem ära langenud.

Samas ei ole nimetatud direktiiviga vastuolus see, kui viidatud liikmesriik teeb oma eriolukorras kasutatavaid õigusi teostades kindlaks, kas teatud puudused või kahtlused asjassepuutuva kindlustusandja juhtkonna laitmatu reputatsiooni osas kujutavad endast tegelikku ja vahetut ohtu, et eiratakse eeskirju kindlustatute või kindlustushüvitiste saamise õigusega muude isikute huve kahjustavalt, ja kui need seda endast kujutavad, võtab viivitamata kohaseid meetmeid, milleks võib vajaduse korral olla keeld sõlmida uusi lepinguid tema territooriumil. Kuid kuna see direktiiv põhineb kindlustusandjate päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõttel, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 42 täheldatud, saavad meetmed, mida teenuse osutamise liikmesriik võib eriolukorras võtta, olla ainult ettevaatusabinõud. Need on järelikult kohaldatavad ainult ajani, mil oma otsuse võtavad vastu päritoluliikmesriigi pädevad asutused, kes tegevusloa andmise tingimuste täidetuse osas, sealhulgas laitmatu reputatsiooni seisukohast, teevad oma järeldused nende faktiliste asjaolude alusel, mille tõi esile teenuste osutamise liikmesriik, nagu seda nõuab liidu õiguskorra osaks olev õiguskindluse põhimõte.

(vt punktid 52 ja 53 ning resolutsioon)
Mõistet „üldsusele edastamine“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõike 1 mõttes tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab niisuguse meediamängija müüki, nagu on põhikohtuasjas kõne all, millesse on eelnevalt installeeritud veebis kättesaadavad lisad, mis sisaldavad hüperlinke, mis suunavad veebisaitidele, mida üldsusel on võimalik vabalt külastada ja kus autoriõigusega kaitstud teosed on tehtud üldsusele kättesaadavaks ilma autoriõiguse omajate loata.

(vt punkt 53 ja resolutsiooni punkt 1)
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, (muudetud nõukogu 20. novembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1791/2006) artikli 32 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et ühelt poolt ei nõua see, et kasutus- ja litsentsitasu summa oleks kindlaks määratud litsentsilepingu sõlmimise või tollivõla tekkimise hetkel, selleks et lugeda, et asjaomane kasutus- või litsentsitasu on seotud kaubaga, mille väärtust määratakse, ja teiselt poolt võimaldab see asuda seisukohale, et selline kasutus- ja litsentsitasu on „seotud kaubaga, mille väärtust hinnatakse“, isegi kui asjaomane kasutus- ja litsentsitasu on vaid osaliselt seotud kõnealuse kaubaga.

(vt punkt 54 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/112 (muudetud direktiiviga 2010/45) sätteid ning neutraalse maksustamise, tõhususe ja proportsionaalsuse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui sellises olukorras nagu põhikohtuasjas jääb kauba soetaja ilma õigusest arvata maha käibemaksu, mida ta on alusetult tasunud müüjale arve alusel, mis koostati vastavalt käibemaksu üldkorda käsitlevatele eeskirjadele, olgugi et asjaomane tehing kuulus pöördmaksustamise kohaldamisalasse, juhul kui müüja on selle maksu juba tasunud riigikassasse. Need põhimõtted nõuavad aga, et kui müüja poolt soetajale alusetult arvele märgitud käibemaksu tagastamine osutub võimatuks või ülemäära keeruliseks, eriti müüja maksejõuetuse korral, siis peab soetajal olema võimalus esitada tagastustaotlus otse maksuametile.

Võttes arvesse, et üldjuhul on liikmesriikide ülesanne määrata kindlaks tingimused, millistel võib alusetult arvele märgitud käibemaksu korrigeerida, on Euroopa Kohus nõustunud, et selline süsteem, kus esiteks kauba müüja, kes tasus ekslikult maksuhaldurile käibemaksu, võib taotleda selle tagastamist ja teiseks, kauba soetaja võib esitada müüja vastu tsiviilhagi alusetult tasutud summade tagasisaamiseks, on kooskõlas neutraalsuse ja tõhususe põhimõtetega. Selline süsteem võimaldab soetajal, kes tasus ekslikult arvele märgitud maksu, saada alusetult tasutud summad tagasi (vt selle kohta kohtuotsus, 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, punktid 38 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).

Kui aga käibemaksu tagastamine osutub võimatuks või ülemäära keeruliseks, eelkõige müüja maksejõuetuse korral, võib tõhususe põhimõte nõuda, et asjaomase kauba soetajal peab olema võimalik esitada tagastamistaotlus vahetult maksuametile. Tõhususe põhimõtte järgimiseks tuleb liikmesriikidel ette näha meetmed ja vajalik menetluskord, võimaldamaks soetajal tagasi saada alusetult arvele märgitud maksu (vt selle kohta kohtuotsus, 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, punkt 41).

(vt punktid 51, 53 ja 57 ning resolutsiooni punkt 2)
Hoolsuskohustus on hea halduse põhimõtte lahutamatu osa ja see on üldnormina kohaldatav liidu ametiasutuste tegevusele üldsusega suhtlemisel, nõudes ametiasutustelt hoolikat ja ettevaatlikku tegutsemist. Sellises olukorras, kui haldusasutus peab läbi viima uurimise, peab ta seda tegema suurima võimaliku hoolsusega, et hajutada asjas esinevad kahtlused ja selgitada olukorda.

Ombudsmanil lasuva hoolsuskohustuse piisavalt selge rikkumise tuvastamiseks on seega vaja tõendada, et kuna ombudsman ei tegutsenud nõutava hoolsuse ja ettevaatlikkusega, eiras ta jämedalt ja ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire talle antud uurimisvolituste kasutamisel. Selleks tuleb arvesse võtta – seejuures kõnealust konteksti arvestades – kõiki konkreetset olukorda iseloomustavaid asjaolusid, sealhulgas eelkõige asjaolu, et ombudsman toimetas väidetavalt oma uurimist ilmselgelt hooletult, rikkumise vabandatavust või vabandamatust või ka tema kontrollimise tulemusel tehtud järelduste asjakohatust ja ebamõistlikkust.

Seega ei piisa pelgalt nimetatud hoolsuskohustuse rikkumisest, et tuvastada sellise piisavalt selge rikkumise esinemine, mis toob kaasa liidu vastutuse. Liidu lepinguväline vastutus saab tekkida ainult eraõiguslikke isikuid kaitsva liidu õigusnormi piisavalt selge rikkumise, mitte mis tahes rikkumise tagajärjel. Lisaks olgu märgitud, et kui liidu institutsioonil või organil on kaalutlusõigus, saab selline liidu õiguse selge rikkumine esineda vaid siis, kui asjassepuutuv institutsioon või organ on ilmselgelt ja jämedalt eiranud oma kaalutlusõiguse piire. Sama kehtib ka ombudsmani poolt hoolsuskohustuse niisuguse rikkumise korral, mis ei kujuta endast automaatselt sellist õigusvastast käitumist, mis tooks kaasa liidu vastutuse, kuid mida tuleb hinnata seda asjaolu arvestades, et oma ülesannete täitmisel on ombudsmanil üksnes kohustus teha tulemuse saavutamiseks kõik võimalik ja tal on ulatuslik kaalutlusõigus esiteks seoses saadud kaebuste põhjendatuse ja nende lahendamise viisiga, teiseks seoses alustatud uurimiste läbiviimise ja kontrollide korraldamisega, ning kolmandaks seoses kogutud andmete analüüsimise ja selle analüüsi põhjal tehtavate järeldustega.

(vt punktid 36–38 ja 41)
Kohtuasi C‑544/15

Sahar Fahimian

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin)

Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Direktiiv 2004/114/EÜ – Artikli 6 lõike 1 punkt d – Kolmandate riikide kodanike riiki lubamise tingimused – Riiki lubamisest keeldumine – Mõiste „oht avalikule julgeolekule“ – Kaalutlusruum

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 4. aprilli 2017. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Kolmandate riikide kodanike riiki lubamise kohta õpingute, õpilasvahetuse, tasustamata praktika või vabatahtliku teenistuse eesmärgil – Direktiiv 2004/114 – Riiki lubamise üldised tingimused – Ohu puudumine avalikule korrale, avalikule julgeolekule või rahva tervisele – Liikmesriigi pädevate asutuste kaalutlusruum – Niisuguse kolmanda riigi kodaniku riiki lubamisest keeldumine, kellel on sellise ülikooli diplom, mille suhtes liit kohaldab piiravaid meetmeid – Lubatavus – Tingimused – Selle keeldumise kohtulik kontroll – Tingimused

(Nõukogu direktiiv 2004/114, artikkel 6)

Nõukogu 13. detsembri 2004. aasta direktiivi 2004/114, kolmandate riikide kodanike riiki lubamise kohta õpingute, õpilasvahetuse, tasustamata praktika või vabatahtliku teenistuse eesmärgil, artikli 6 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevatel asutustel on lai kaalutlusruum, kui nad teevad kõigi olukorda iseloomustavate asjassepuutuvate asjaolude alusel kindlaks, kas kolmanda riigi kodanik, kes taotleb viisat õpingute eesmärgil, kujutab endast ohtu avalikule julgeolekule, isegi kui tegemist on potentsiaalse ohuga. Selles analüüsis võib niisiis võtta arvesse mitte ainult taotleja isiklikku käitumist, vaid ka muid asjaolusid, mis võivad olla muu hulgas seotud tema karjääriga.

Seda sätet tuleb tõlgendada ka nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi pädevate asutuste keeldumine lubamast sel eesmärgil asjassepuutuva liikmesriigi territooriumile kolmanda riigi kodanikku, kellel on niisuguse ülikooli diplom, mille suhtes kohaldatakse liidu piiravaid meetmeid ülikooli suure panuse tõttu Iraani valitsuse tegevusse sõjanduse või sellega seotud valdkondades, ja kes kavatseb selles liikmesriigis teha uurimistööd avaliku julgeoleku seisukohast tundlikus valdkonnas, kui nendele asutustele teadaolevad asjaolud lubavad karta, et teadmisi, mida see isik teadustöö käigus omandab, võidakse hiljem kasutada avalikku julgeolekut ohustavatel eesmärkidel. Liikmesriigi kohtul, kes vaatab läbi kaebust pädeva asutuse otsuse peale, millega jäeti taotletud viisa andmata, tuleb kontrollida, et see otsus oleks piisavalt põhjendatud ja põhineks piisavalt kindlal faktilisel alusel.

(vt punktid 40 ja 50 ning resolutsioon)
Tegemaks kindlaks, kas akti peale saab tühistamishagi esitada, tuleb lähtuda akti enda sisust, kuna vorm, milles see akt on tehtud, ei oma selles osas põhimõtteliselt tähtsust. Aktidena või otsustena, mille peale võib esitada tühistamishagi, käsitatakse üksnes meetmeid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad hageja huve riivata, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda. Seega saab tühistamishagi põhimõtteliselt esitada meetme peale, millega asjaomane institutsioon kinnitab haldusmenetluse lõppedes oma lõpliku seisukoha. Vaidlustatavateks ei saa aga pidada eelkõige vaheakte, mille eesmärk on valmistada ette lõplik otsus, ega kinnitavaid või puhtalt rakendavaid akte, kuna selliste aktide eesmärk ei ole tekitada sõltumatuid siduvaid õiguslikke tagajärgi võrreldes liidu institutsiooni sellise akti tagajärgedega, mis on ettevalmistatud, kinnitatud või rakendatud.

Kirju, millega komisjon nõuab emaettevõtjatelt viivitusintressi tasumist seoses trahviga, mis määrati nende tütarettevõtjale, kuid mille tasumise eest vastutavad nad solidaarselt, tuleb käsitada sellistena, mis tekitavad kõnealustele emaettevõtjatele nende huve riivavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi, muutes selgelt nende õiguslikku olukorda, kui selle trahvi algse summa oli terves ulatuses tasunud asjaomane tütarettevõtja ja seega ei olnud komisjonil seetõttu enam õigust nõuda viivitusintressi tasumist nendelt samadelt emaettevõtjatelt. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta kvalifitseeris need kirjad vaidlustatavateks aktideks ELTL artikli 263 tähenduses.

(vt punktid 35–37, 40, 45, 48 ja 49)
EL lepingule, EL toimimise lepingule ja Euratomi asutamislepingule liidetud protokolli (nr 7) Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide kohta artiklit 14 ning Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade sätteid, mis käsitlevad liidu institutsioonide ühist sotsiaalkindlustusskeemi, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ette, et kinnisvaratulult, mille Euroopa Liidu ametnik on saanud liikmesriigis, mille maksuresident ta on, tuleb maksta sama liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi rahastamiseks mõeldud sotsiaalmakseid ja ‑makse.

Sellised riigisisesed õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, mis näevad ette, et liidu ametniku tulult tuleb maksta spetsiaalselt asjaomase liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemide rahastamiseks mõeldud sotsiaalmakseid ja -makse, ei arvesta seega liidu ainupädevusega, mis liidule on antud protokolli artikliga 14, ja personalieeskirjade asjakohaste sätetega, eelkõige sätetega, milles on kindlaks määratud liidu ametnike kohustuslikud sissemaksed sotsiaalkindlustusskeemi rahastamiseks.

Peale selle võivad niisugused õigusnormid rikkuda liidu ametnike vahelist võrdset kohtlemist ning seega pärssida liidu institutsioonis töötamise huvi, kuna mõned ametnikud ei oleks kohustatud tegema sissemakseid mitte ainult liidu institutsioonide ühisesse sotsiaalkindlustusskeemi, vaid samuti liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi.

(vt punktid 46, 47, 49 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-437/15 P

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)

versus

Deluxe Entertainment Services Group Inc.

Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu kaubamärk – Sõnalist elementi „deluxe“ sisaldav kujutismärk – Kaubamärgi registreerimisest keeldumine kontrollija poolt

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 17. mai 2017. aasta otsus

Euroopa Liidu kaubamärk – Euroopa Liidu kaubamärgi mõiste ja Euroopa Liidu kaubamärgi omanikuks saamine – Absoluutsed keeldumispõhjused – Keeldumispõhjuste analüüsimine iga registreerimistaotluses märgitud kauba või teenuse osas eraldi – Kohustus põhjendada registreerimisest keeldumist – Ulatus

(Nõukogu määrus nr 207/2009, artikli 7 lõige 1 ja artikli 75 esimene lause)

Kuna kaubamärgi registreerimist taotletakse alati registreerimistaotluses nimetatud kaupade või teenuste jaoks, peab seda, kas kaubamärgi puhul esineb absoluutne keeldumispõhjus või mitte, hindama konkreetselt seoses nende kaupade ja teenustega

Euroopa Kohtu praktika kohaselt esiteks peab absoluutseid keeldumispõhjuseid kontrollima iga kauba või teenuse suhtes, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse, ja teiseks peab otsus, millega pädev asutus kaubamärgi registreerimisest keeldub, olema üldjuhul põhjendatud iga kauba või teenuse osas

Viimati nimetatud nõude kohta on Euroopa Kohus aga täpsustanud, et kui sama keeldumispõhjus esitatakse kaupade või teenuste kategooria või rühma kohta, võib pädev asutus esitada üldise põhjenduse, mis hõlmab kõiki asjaomaseid kaupu või teenuseid

Euroopa Kohus on täpsustanud ka seda, et nimetatud võimalus hõlmab vaid kaupu ja teenuseid, mille vahel on piisavalt otsene ja konkreetne seos, nii et need moodustavad kõnealuste kaupade või teenuste piisavalt homogeense kategooria või rühma

Selleks et hinnata, kas ELi kaubamärgi taotlusega hõlmatud kaupade ja teenuste vahel on piisavalt otsene ja konkreetne seos ning kas neid saab jaotada eelmises punktis viidatud kohtupraktika tähenduses piisavalt homogeensetesse kategooriatesse või rühmadesse, tuleb võtta arvesse nimetatud tegevuse eesmärki, milleks on võimaldada ja hõlbustada selle küsimuse konkreetset hindamist, kas registreerimistaotlusega hõlmatud kaubamärgi suhtes saab või ei saa kohaldada absoluutset keeldumispõhjust

Asjaomaste kaupade ja teenuste jaotamine ühte või mitmesse rühma või kategooriasse tuleb viia läbi eelkõige nende ühiste omaduste põhjal, mis on asjakohased selle analüüsimisel, kas taotletava kaubamärgi registreerimisest vastavate kaupade ja teenuste jaoks tuleb teatava absoluutse keeldumispõhjuse alusel keelduda. Sellest nähtub, et asjaomane hindamine tuleb viia läbi konkreetselt iga registreerimistaotluse kontrollimisel ning vastavalt olukorrale iga kohaldamisele kuuluva absoluutse keeldumispõhjusega seoses

Eelnimetatud kaalutlustest nähtuvalt ei saa ette välistada, et kõigil registreerimistaotlusega hõlmatud kaupadel ja teenustel on teatava absoluutse keeldumispõhjuse analüüsimise seisukohast asjakohane omadus ning neid saab selleks, et kontrollida vastava absoluutse keeldumispõhjuse kohaldatavust kõnealusele registreerimistaotlusele, rühmitada ühte kategooriasse või ühte piisavalt homogeensesse rühma

(vt punktid 28–34)
Kohtuasi C‑699/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

versus

Brockenhurst College

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Maksuvabastused – Haridusasutuse poolt tasu eest toitlustus- ja meelelahutusteenuste osutamine piiratud publikule

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 4. mai 2017. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksuvabastused – Maksuvabastused teatavate tegevuste puhul avalikes huvides – Maksuvabastus laste ja noorte hariduse, kooli- või ülikoolihariduse, kutseõppe või ümberõppe puhul – Nendega otseselt seotud teenuste osutamine ja kaubatarned – Kohaldamisala – Haridusasutuse poolt tasu eest toitlustus- ja meelelahutusteenuste osutamine piiratud publikule – Hõlmamine – Tingimused – Liikmesriigi kohtu poolt teostatav kontroll

(nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 132 lõike 1 punkt i)

Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 132 lõike 1 punkti i tuleb tõlgendada nii, et hariduse andmisega kui põhiteenusega „otseselt seotud“ teenusteks ja seega käibemaksust vabastatuks võib lugeda tegevust, millega tegeletakse sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ning mis seisneb selles, et kõrgkooli üliõpilased osutavad oma õpingute käigus tasu eest kolmandatele isikutele toitlustus- ja meelelahutusteenuseid, eeldusel et need teenused on tingimata vajalikud üliõpilaste õpingutes ning teenuste eesmärk ei ole teenida sellele asutusele lisatulu tehingute kaudu, mida sooritatakse otseses konkurentsis käibemaksukohustuslastest äriühingutega, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-420/15

Kriminaalmenetlus järgmise isiku suhtes:

U

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance francophone de Bruxelles)

Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 45 – Töötajate liikumisvabadus – Kohustus registreerida sõiduk, mis kuulub Belgias elavale isikule ja mis on mõeldud kasutamiseks Itaalias

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 31. mai 2017. aasta otsus

Isikute vaba liikumine – Töötajad – Piirangud – Ühes liikmesriigis elavad töötajad, kes on teises liikmesriigis registreeritud sõiduki omanikud – Peamiselt viimase liikmesriigi territooriumil kasutamiseks mõeldud sõiduk – Kohustus registreerida sõiduk elukohaliikmesriigis – Lubamatus – Põhjendatus – Puudumine

(ELTL artikkel 45)

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on arutlusel põhikohtuasjas ja mille kohaselt peab liikmesriigis elav residendist töötaja selles liikmesriigis registreerima talle kuuluva mootorsõiduki, mis on registreeritud mõnes muus liikmesriigis ja mis on mõeldud peamiselt kasutamiseks viimase liikmesriigi territooriumil.

(vt punkt 31 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrust (EÜ) nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta, tuleb tõlgendada nii, et Horvaatias ei saa notareid, kes tegutsevad siseriikliku õigusega antud volituse alusel sundtäitmise menetluses „autentsele dokumendile“ tuginedes, lugeda selle määruse tähenduses „kohtuteks“.

Liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõte on nimelt liidu õiguses väga oluline, kuna see võimaldab luua ja säilitada sisepiirideta ala, põhinedes suurel usaldusel, mis peab liikmesriikide vahel olema (kohtuotsus, 5.4.2016, Aranyosi ja Căldăraru, C–404/15 ja C–659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 78).

See põhimõte leiab määruse nr 805/2004 artikli 5 alusel väljenduse teistes liikmesriikides nende kohtuotsuste tunnustamises ja täitmisele pööramises, mis on päritoluliikmesriigis kinnitatud Euroopa täitekorraldusena.

Õiguspärase ootuse põhimõtte säilitamine kohtuotsuste vaba ringluse kontekstis, nagu seda on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 38 ja 39, nõuab nende aspektide ranget hindamist, mis mõistet „kohus“ määratlevad, et võimaldada siseriiklikel asutustel tuvastada teiste liikmesriikide kohtute tehtud kohtuotsused. Nimelt eeldab vastastikuse usalduse põhimõte liidu liikmesriikide õigusemõistmise vastu, mis on nimetatud määruse kohaldamise alus, eelkõige seda, et otsused, mille täitmist taotletakse teises liikmesriigis kui päritoluliikmesriigis, on tehtud kohtumenetluses, mis pakub sõltumatuse ja erapooletuse tagatisi ja milles järgitakse võistlevuse põhimõtet.

Käesoleval juhul tuleb meenutada, et vastavalt täitemenetluse seadusele on Horvaatias notaritel pädevus anda autentse dokumendi alusel täitemäärus täitemenetluse algatamiseks. Kui vastav täitemäärus on võlgnikule teatavaks tehtud, on tal õigus esitada vastuväide. Notar, kellele ette nähtud tähtaja jooksul esitatakse vastuvõetav ja põhjendatud vastuväide tema täitemäärusele, edastab toimiku läbivaatamiseks pädevale kohtule, kes teeb kõnealuse vastuväite kohta otsuse.

Nendest sätetest tuleneb, et notari poolt „autentse dokumendi“ alusel antud täitemäärus tehakse võlgnikule teatavaks alles pärast selle andmist, ilma, et notarile esitatud nõudest oleks võlgnikku eelnevalt teavitatud.

Kuigi on tõsi, et võlgnikul on õigus esitada vastuväide notari poolt välja antud täitemäärusele ja näib, et notar teostab „autentse dokumendi“ alusel algatatud sundtäitmise menetluses talle antud volitusi kohtu järelevalve all, kellele notar on kohustatud edastama võimalikud vastuväited, ei ole Horvaatias notari poolt täitemenetluse raames sellisel alusel täitemääruse väljaandmisel siiski tegemist võistleva menetlusega.

Määruse nr 805/2004 artikkel 12 sätestab aga, et vaidlustamata nõuet artikli 3 lõike 1 punktis b või c määratletud tähenduses langetatud kohtuotsuse suhtes võib kinnitada Euroopa täitekorraldusena vaid juhul, kui päritoluliikmesriigi kohtumenetlused täidavad III peatükis sätestatud miinimumstandardeid.

(vt punktid 41–47, 50 ja resolutsiooni punkt 1)