ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/26

Euroopa Komisjoni 22. jaanuaril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 10. novembri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-180/15: Icap plc jt versus Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-39/18 P)

(2018/C 142/35)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: T. Christoforou, V. Bottka, M. Farley, B. Mongin)

Teised menetlusosalised: Icap plc, Icap Management Services Ltd, Icap New Zealand Ltd (ICAP)

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada edasi kaevatud kohtuotsus (punktid 281–299 ja resolutsioon) osas, milles tühistatakse vaidlusaluse otsuse artiklis 2 määratud trahvid;

— lükata tagasi Icapi poolt Üldkohtule esitatud viies ja kuues väide, mis puudutavad trahve, ning määrata Euroopa Kohtu täielikku pädevust teostades Icapile sobivad trahvid;

— mõista Icapilt välja käesoleva menetlusega seotud kõik kohtukulud ja muuta edasi kaevatud esimese astme kohtuotsust kohtukulude jaotust puudutavas osas sõltuvalt apellatsioonimenetluses tehtavast lahendist.

Väited ja peamised argumendid

Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust järgmise väitega:

Komisjon on seisukohal, et kohtuotsuses, mille Üldkohus tegi kohtuasjas T-180/15: Icap plc jt vs. komisjon, EU:T:2017:795, kohaldas ta vääralt Euroopa Kohtu praktikat seoses põhjendusega, mis tuleb trahvide määramisel esitada. Üldkohtu otsus kaldub kõrvale kohtuasjas C-194/14 P: AC Treuhand vs. komisjon, EU:C:2015:717, tehtud väga olulise lahendi punktidest 66–68 ja kohustab komisjoni esitama üksikasjalikuma põhjenduse meetodi kohta, mida ta kasutab ELTL artikli 101 rikkumiste eest trahvi määramisel, eriti kui ta kohaldab trahvide arvutamise suuniste punkti 37. Komisjoni apellatsioonkaebuses palutakse, et kõrvaldataks Üldkohtupoolsed õigusnormi rikkumised, mis juhul, kui nendega nõustutakse, mõjuksid väga negatiivselt komisjoni võimele määrata sobivad trahvid, mis oleksid piisavalt hoiatavad. Selle eesmärgi saavutamiseks on väga oluline õige arusaam põhjendamiskohustusest, mis vastab kohtupraktikas välja kujundatud nõuetele, mida meenutati kohtuasja C-194/14 P: AC Treuhand punktis 68. Seevastu rangem trahvide põhjendamise nõue, mis hõlmaks komisjonisiseseid nõupidamisi ja arvutusi vahefaasides, mõjutaks komisjoni kaalutlusruumi trahvide määramisel, sealhulgas juhul, kui ta kohaldab trahvide arvutamise suuniste punkti 37. Selle punkti eesmärk on just võimaldada komisjonil trahvide arvutamise suunistest kõrvale kalduda ebatüüpilistes asjades, milleks on trahvi määramine rikkumise hõlbustajale. Nagu liidu kohtud on ka tunnustanud, peab komisjonile jääma alles tema hindamisõigus ja kaalutlusruum sobivate trahvide määramisel.
2.

Kui vastus on jaatav, kas siis tuleb seda tõlgendada nii, et lepingu sama faktilise asjaolu tõttu, kuid erineval õiguslikul alusel ülesütlemise korral hüvitise maksmisel tähtajalise lepinguga töötajate ja võrreldavate alaliste töötajate ebavõrdne kohtlemine kujutab endast diskrimineerimist, mis on harta artikliga 21 keelatud, kuna see on vastuolus harta artiklites 20 ja 21 sätestatud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtetega, mis moodustavad osa liidu õiguse üldpõhimõtetest?
1.

Kas ühenduse õiguse sätetega, nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (1) (edaspidi „Käibemaksudirektiiv“) (eriti arvestades selle artiklit 183) ning tõhususe, vahetu õigusmõju ja võrdväärsuse põhimõtetega on kooskõlas selline liikmesriigi tava, mille kohaselt viivitusintressi käsitlevate õigusnormide analüüsimisel lähtutakse eeldusest, et riigi maksuamet ei ole toime pannud õigusrikkumist (tegematajätmist) – s.t ei ole viivitanud maksukohustuslaste tasumata ostude pealt tasutud käibemaksu tagastamatu osa suhtes –, sest sel ajal, kui riigi maksuamet taotlust lahendas, oli ühenduse õigust rikkuv siseriiklik õigusnorm kehtiv ja Euroopa Kohus tuvastas alles hiljem, et selles sätestatud nõue on ühenduse õigusega vastuolus?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav ja seotuse nõuet loetakse üldjuhul sobivaks, et tagada lõimumiseesmärgi saavutamine, siis kas on võimalik ilma piirangu kontrolli ja proportsionaalsuse nõuet rikkumata: i) rakendada korda, mis näeb ette, et kui tegu on liikmesriigis elamisluba omava abikaasaga (asjaomane isik), kes on esmakordselt Taani saabunud 12–13aastaselt või hiljem, siis omistatakse asjaomase isiku liikmesriigiga seotuse hindamisel olulist kaalu järgnevale: kas isiku pikaaegne liikmesriigis seadusliku elamise periood on kestnud ligikaudu 12 aastat või tema liikmesriigis elamise periood ja stabiilne töösuhe, mille raames tuleb olulisel määral kokku puutuda ja suhelda kolleegide ja klientidega liikmesriigi keeles, on oluliste katkestusteta kestnud vähemalt neli kuni viis aastat või tema liikmesriigis elamise periood ja stabiilne töösuhe, mille raames ei tule olulisel määral kokku puutuda ega suhelda kolleegide ega klientidega liikmesriigi keeles, on kestnud oluliste katkestusteta vähemalt seitse kuni kaheksa aastat; ii) rakendada korda, mille puhul raskendab seotuse nõude täitmist see, kui asjaomane isik on säilitanud olulise seotuse oma kodumaaga, tehes sinna sagedasi või kauakestvaid visiite, samas kui lühiajalised puhkused või õppe-eesmärkidel viibimine loa andmist ei raskenda; iii) rakendada korda, mille puhul raskendab seotuse nõude täitmist oluliselt nn abielu-lahutus-uus abielu olukord?
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Visoki upravni sud (Horvaatia) 8. veebruaril 2018 – Hrvatska banka za obnovu i razvitak (HBOR) versus Povjerenik za informiranje Republike Hrvatske

(Kohtuasi C-90/18)

(2018/C 134/22)

Kohtumenetluse keel: horvaadi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Visoki upravni sud

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: Hrvatska banka za obnovu i razvitak (HBOR)

Vastustaja: Povjerenik za informiranje Republike Hrvatske

Eelotsuse küsimus

Kas ELTL artikli 15 lõike 3 teist lõiku ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) artikli 4 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette eranditeta võimaluse tutvuda teabega riiklike rahaliste vahendite kasutamise kohta, isegi kui sellele teabele kehtib teisest küljest juurdepääsupiirang, sest see teave on ärisaladus (pangasaladus)?
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/17

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriik) 19. veebruaril 2018 – SM versus Entry Clearance Officer, UK Visa Section

(Kohtuasi C-129/18)

(2018/C 134/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Supreme Court of the United Kingdom

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: SM

Vastustaja: Entry Clearance Officer, UK Visa Section

Menetlusse astujad: Coram Children’s Legal Centre (CCLC) ja Centre for Advice on Individual Rights in Europe (AIRE)

Eelotsuse küsimused

1. Kas laps, kes on liidu kodaniku või kodanike alalise seadusliku eestkoste all tema päritoluriigi õiguses sätestatud „kefalah“ või muu samaväärse süsteemi alusel, on „alaneja lähisugulane“ direktiivi 2004/38 (1) artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses?

2. Kas direktiivi teisi sätteid, eelkõige artikleid 27 ja 35 saab tõlgendada nii, et need keelavad sellistele lastele sisenemise, kui nad on kuritarvitamise, väärkohtlemise või inimkaubanduse ohvrid või neil on oht selleks saada?

3. Kas enne seda, kui tunnistada laps, kes ei ole EMP kodaniku veresugulasest järglane, alanejaks lähisugulaseks artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses, on liikmesriigil õigus uurida, kas menetluses, millega seati laps selle EMP kodaniku eestkoste või hoolduse alla, võeti piisavalt arvesse selle lapse huve?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, 30.4.2004, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
ET Euroopa Liidu Teataja C 134/16

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vestre Landsret (Taani) 2. veebruaril 2018 – Skatteministeriet versus KPC Herning

(Kohtuasi C-71/18)

(2018/C 134/21)

Kohtumenetluse keel: taani

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Vestre Landsret

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Skatteministeriet (Taani maksuministeerium)

Vastustaja: KPC Herning

Eelotsuse küsimused

Kas käibemaksudirektiivi (1) artikli 135 lõike 1 punktiga j, vt artikli 12 lõike 1 punkti a ja lõiget 2, koostoimes artikli 135 lõike 1 punktiga k, vt artikli 12 lõike 1 punkti b ja lõiget 3, on kooskõlas see, kui liikmesriik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas käsitab sellise maa võõrandamist, millel on võõrandamise hetkel ehitis, ehitusmaa võõrandamisena, millele kohaldatakse käibemaksu, kui poolte tahe on suunatud ehitise täielikule või osalisele lammutamisele, et võimaldada uue ehitise püstitamist?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
—

Tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivist 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (ELT L 48, lk 1) tulenevaid kohustusi, ning eriti kohustusi, mis tulenevad selle direktiivi artiklist 4, kuna ta on jätnud ja jätab siiamaani tagamata, et riigiasutused ei viivitaks oma äritehingute eest tasumisega üle 30 või 60 kalendripäeva;
2.

Kas direktiivi 96/71/EÜ artikli 1 lõike 3 punkt a hõlmab ka juhtumit, kus teenuseosutaja, kelle asukoht on lähetavas liikmesriigis, ei osuta esimeses küsimuses nimetatud teenuseid mitte selleks, et täita lepingut vastuvõtvas liikmesriigis asuva raudtee-ettevõtjaga, kellele kõnealuseid teenuseid lõppkokkuvõttes osutatakse (teenusesaaja), vaid selleks, et täita lepingut muu ettevõtjaga, kelle asukoht on vastuvõtvas liikmesriigis ja kes on omakorda sõlminud lepingu (alltöövõtuahel) raudtee-ettevõtjaga?
2.

Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: Kas ettevõtja, kelle tegevus on dokumentide ametlik kättetoimetamine vastavalt avaliku õiguse normidele, on 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ artikli 2 punkti 13 tähenduses „universaalteenuse osutaja“, kes osutab universaalset postiteenust või selle osi, ja kas kõnealune teenus on nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (2), artikli 132 lõike 1 punkti a alusel maksuvaba?
3.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: kas direktiivi 2009/72/ЕÜ mõtte ja eesmärgi kohaselt on lubatavad sellised liikmesriigi õigusnormid nagu energiaseaduse täiendavate sätete § 1 punkt 44 koosmõjus punktiga 20, mille kohaselt on „elektrienergia edastamine“ elektrienergia transport põhivõrgu kaudu ja „elektrienergia põhivõrk“ on elektriliinide ja -paigaldiste kogum, mis on ette nähtud elektrienergia edastamiseks, pinge muundamiseks kõrgepingelt keskpingele ja elektrienergia voogude ümberjaotamiseks? Kas samadel tingimustel on lubatavad sellised liikmesriigi õigusnormid nagu energiaseaduse artikli 88 lõige 1: „Elektrienergiat jaotavad ja elektrienergia jaotusvõrke käitavad jaotusvõrguettevõtjad, kes on kõnealuste võrkude omanikud konkreetses piirkonnas ja kellele on antud luba elektrienergia jaotamiseks asjaomases piirkonnas“?
2.

Esimese väite põhjal on vaidlustatud kohtuotsus ebaõige, kuna Üldkohus leidis ekslikult, et ELi kaubamärk nr 13 945 423 EZMIX, mille registreerimist on taotletud, on määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses kirjeldav ja see ei ole sama määruse artikli 7 lõike 1 punkti b ja artikli 7 lõike 2 tähenduses piisavalt eristav. Kuna EZMIX kui tervik on eristav tähis, eksis Üldkohus, kui ta leidis, et käesoleval juhul esinevad kõnealuses määruses ette nähtud registreerimisest keeldumise alused. Üldkohus ei võtnud arvesse kõiki asjas tähtsust omavaid asjaolusid, mis puudutavad taotletava kaubamärgi tähendust, kasutamist ja asjaomasel avalikkusel tekkivaid seoseid. Seetõttu rikkus Üldkohus õigusnormi.
3.

Kas tuleb asuda seisukohale, et liikmesriikidele antud käsku, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikes 2 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ artiklites 3, 4, 6, 16 ja 22 koostoimes nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ artikli 4 lõikega 1, artikli 11 lõikega 3 ja artikli 16 lõikega 3, piirata kõikide töötajate tööaja kestust üldiselt, on tavaliste töötajate jaoks tagatud töötajate üldseaduse artiklites 34 ja 35 sisalduvate liikmesriigi sätetega, millest ei saa järeldada – nagu tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast –, et ettevõtjad on kohustatud sisse seadma tegeliku igapäevase tööaja arvestussüsteemi täistööajaga töötajate jaoks, kes ei ole sõnaselgelt, kas eraviisiliselt või kollektiivselt, kohustunud tegema ületunde, erinevalt ringi liikuvatest töötajatest, kaubalaeva töötajatest või raudteetöötajatest?
1.

Kas liidu õiguse diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, [et] sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, milleks on 2011. aasta üldeelarvet käsitleva 22. detsembri 2010. aasta seaduse 39/2010 artikkel 31.1, milles sätestati töötasu vähendamise eri protsendimäärad, mis on koormavamad kohtusüsteemi kollektiivi selle osa jaoks, mis sai kõige väiksemat tasu, kohustades seda osa tegema avalike kulude kandmiseks suuremaid ohverdusi? (diskrimineerimiskeelu põhimõte)
2.

2.1 Kas vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2, mis ei ole Hispaania õiguskorda üle võetud, on direktiiviga 93/13 ja selle artikliga 8 vastuolus see, et Hispaania kohus tugineb direktiivi artikli 4 lõikele 2 ja kohaldab seda, kuigi seda sätet ei ole Hispaania õiguskorda üle võetud seadusandja tahtel, kes soovis täielikku kaitset kõikide lepingutingimuste suhtes, mille võib müüja või teenuse osutaja tarbijalepingusse lisada, kaasa arvatud tingimuste suhtes, mis puudutavad lepingu põhieset, ka siis, kui need on kirjutatud selgelt ja arusaadavalt? 2.2 Igal juhul, kas selleks, et oluline lepingutingimus, konkreetselt hüpoteeklaenu baasindeks (IRPH), oleks arusaadav, on vaja edastada teavet või reklaami järgmiste asjaolude või andmete kohta või nendest mõne kohta? (i) Selgitada, kuidas on seatud baasintressimäär, s.t teavitada, et see indeks sisaldab komisjonitasusid ja muid nominaalintressile lisanduvaid kulusid, et tegu on aritmeetilise, mitte kaalutud keskmisega, mida teenuse osutaja pidi teadma ja edastama, et ta pidi kohaldama negatiivset marginaali ja et antud andmed ei ole avalikud, vastupidi teisele tavapärasele intressimäärale, Euriborile. (ii) Selgitada, kuidas see indeks on minevikus kujunenud ja võib muutuda tulevikus, tehes teatavaks ja avalikustades graafikud, millel on selgelt ja tarbijale arusaadavalt selgitatud selle spetsiifilise intressimäära muutumist seoses hüpoteegi tagatisel antavate laenude tavapärase intressimäära Euriboriga. 2.3 Ja kui Euroopa Kohus järeldab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas lepingutingimused on ebaõiglased, ja kohaldada sellest siseriikliku õiguse kohaselt tulenevaid kõiki õiguslikke tagajärgi, küsitakse Euroopa Kohtult, kas kõigest sellest teavitamata jätmine ei tähenda direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaselt, et lepingutingimus on arusaamatu, kuna see ei ole keskmise tarbija jaoks selge, või et selle teabe andmata jätmisega kaasneb ebaaus kohtlemine müüja või teenuse osutaja poolt, ja et seega, kui tarbija oleks asjakohaselt informeeritud, ei oleks ta nõustunud oma laenu hüpoteeklaenu baasindeksiga siduma.
3.

Kas proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus see, et riik eirab asjaolu, et äriühing on saanud maksurevisjoni toimumise järel otsuse, mis võimaldab „pooltöödeldud kütteõlid“ kui toote samastada „kütteõli [păcură]“ kui tootega, ja otsustades maksukohustuslasest äriühingu vaide üle säilitatakse aktsiisimaks, mis esialgu „gaasiõli“ kui toote puhul arvutati?
ET Euroopa Liidu Teataja C 152/14

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal in Northern Ireland (Ühendkuningriik) 9. veebruaril 2018 – Ermira Bajratari versus Secretary of State for the Home Department

(Kohtuasi C-93/18)

(2018/C 152/16)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Court of Appeal in Northern Ireland

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Ermira Bajratari

Vastustaja: Secretary of State for the Home Department

Eelotsuse küsimused

1. Kas siseriiklike õigusnormide kohaselt seadusvastasest töötamisest saadava sissetulekuga saab tervikuna või osaliselt tõendada piisavate vahendite olemasolu kodakondsusdirektiivi (1) artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses?

2. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, saab artikli 7 lõike 1 punkt b olla täidetud, kui töötamist peetakse ebakindlaks üksnes seetõttu, et see on seadusevastane?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
ET Euroopa Liidu Teataja C 152/16

Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞi 13. veebruaril 2018 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 30. novembri 2017. aasta otsuse peale kohtuasjas T-687/16: Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ versus EUIPO

(Kohtuasi C-104/18 P)

(2018/C 152/19)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ (esindajad: advokaadid J. Güell Serra ja E. Stoyanov Edissonov)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), Joaquín Nadal Esteban

Apellandi nõuded

— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;

— tühistada vaidlusalune otsus;

— tunnistada vaidlusalune ELi kaubamärk nr 9 917 436 kehtetuks;

— mõista kohtukulud välja Joaquín Nadal Estebanilt ja EUIPO-lt.

Väited ja peamised argumendid

Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses seoses määruse nr 207/2009 (1) artikli 52 lõike 1 punkti b kohaldamise tingimustega, et Euroopa Kohtu 11. juuni 2009. aasta kohtuotsusest Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C-529/07, EU:C:2009:361 nähtuvalt on selge, et pahausksus eeldab segiajamise tõenäosust ning sellest tulenevalt peavad asjaomased kaubad ja teenused olema identsed või sarnased.

Apellant väitel ei nähtu kohtuotsusest Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, et registreerimistaotleja pahausksus eeldab poolte kaubamärkide/tähiste segiajamise tõenäosust, vaid et sellise segiajamise tõenäosuse olemasolu on üksnes näide tegurite kohta, mida saab arvesse võtta ja tegemist ei ole määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b kohaldamise tingimusega sine qua non.

Seetõttu väidab apellant, et Üldkohus tõlgendas kohtuotsust Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ebaõigesti ja kohaldas ebaõigesti määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b, kui ta leidis, et selle määruse artikli 52 lõike 1 punkt b eeldab või seab nõude, et peab esinema tõenäosus, et asjaomane avalikkus ajab vastavad kaubad ja teenused segi ning seega on need kaubad ja teenused sarnased või identsed. Seetõttu rikkus ta õigusnormi.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, 24.3.2009, lk 1).
ET Euroopa Liidu Teataja C 142/35

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Köln (Saksamaa) 13. veebruaril 2018 – Klaus Manuel Maria Brisch

(Kohtuasi C-102/18)

(2018/C 142/46)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberlandesgericht Köln

Põhikohtuasja pooled

Taotleja ja kaebuse esitaja: Klaus Manuel Maria Brisch

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa pärimistunnistuse taotlemiseks vastavalt määruse nr 650/2012 (1) artikli 65 lõikele 2 on kohustuslik kasutada määruse nr 650/2012 artikli 81 lõikes 2 osutatud nõuandemenetluse kohaselt kehtestatud 4. vormi (IV lisas), mis on ette nähtud rakendusmääruse nr 1329/2014 (2) artikli 1 lõikes 4, või on kõnealuse vormi kasutamine pelgalt vabatahtlik?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107).

(2) Euroopa Komisjoni 9. detsembri 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 1329/2014, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, nimetatud vormid (ELT 2014, L 359, lk 30).
2.

Kas niisuguses olukorras nagu kirjeldatud olukord, mida põhikohtuasjas käsitletakse, tuleb Euroopa Liidu õigust ja eelkõige õiguspärase ootuse kaitse üldpõhimõtet tõlgendada nii, et ei saa kaitsta niisuguste isikute õiguspärast ootust, kes täitsid liikmesriigi kehtestatud kohustust ning kes said kasu selle kohustuse täitmisega kaasnevatest tagajärgedest, kui ilmnes, et see kohustus on Euroopa Liidu õigusega vastuolus?
2.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/39/EÜ ning eelkõige selle artiklite 8, 23 ja 51 õige tõlgendamisega ning aluslepingutes sätestatud diskrimineerimiskeeldu, proportsionaalsust, teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust käsitlevate põhimõtete ja õigusnormidega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid nagu 24. veebruari 1998. aasta seadusandliku dekreedi (6. veebruari 1996. aasta seaduse nr 52 artiklite 8 ja 21 alusel vastu võetud finantsvahendusseadustik) artikli 55 lõige 2 ja selle hilisemad muudatused ning äriühingute ja väärtpaberiturgude riikliku järelevalveameti (CONSOB) 29. oktoobri 2007. aasta otsuse nr 16190 (määrus, millega kehtestatakse 24. veebruari 1998. aasta seadusandliku dekreedi nr 58 rakendussätted vahendajate kohta) artikli 111 lõige 2, millega: a) võimaldatakse keelata „kaalutlusõigust kasutades“„seotud vahendaja“ (investeerimisnõustaja, kellel on lubatud töötada väljaspool oma asukoharuume, endine investeerimisnõustaja) tegevusega tegelemine seoses asjaoludega, mis ei too kaasa maine kaotust, nagu on määratletud riigisiseses õiguses, ega puuduta samal ajal direktiivi ülevõtmise sätete järgimist; b) võimaldatakse keelata „kaalutlusõigust kasutades“ ja kuni üheks aastaks „seotud vahendaja“ (investeerimisnõustaja, kellel on lubatud töötada väljaspool oma asukoharuume, endine investeerimisnõustaja) tegevusega tegelemine meetmega, mille eesmärk on hoida ära „strepitus“, mis on tingitud süüdistusest kriminaalmenetluses, mille kestus on tavaliselt palju pikem kui üks aasta?
2.

Teine väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, määrates sama tegevuse eest kaks trahvi. a. Kohtuotsuses on rikutud ne bis in idem põhimõtet seeläbi, et Marine Harvestile määrati Maleki 48,5 % osaluse omandamisega seoses kaks trahvi: esiteks 10 miljonit eurot ühinemismääruse artikli 14 lõike 2 punkti a alusel koondumise väidetava läbiviimise eest enne sellest teatamist (ühinemismääruse artikli 4 lõike 1 väidetav rikkumine) ja teiseks 10 miljonit eurot ühinemismääruse artikli 14 lõike 2 punkti b alusel koondumise väidetava läbiviimise eest enne selleks loa saamist (ühinemismääruse artikli 7 lõike 1 väidetav rikkumine). b. Teise võimalusena on kohtuotsuses rikutud arvessevõtmise põhimõtet, kuna selles ei võetud teise karistuse määramisel arvesse esimest karistust. c. Kolmanda võimalusena on kohtuotsuses rikutud õigusnormi, kuna ei ole kohaldatud rikkumiste kogumi põhimõtet: artikli 4 lõikes 1 kehtestatud teatamiskohustuse väidetav rikkumine on spetsiifilisem rikkumine ning hõlmab seega ühinemismääruse artikli 7 lõikes 1 kehtestatud rakendamiskeelu väidetavat rikkumist, mis on üldisem rikkumine.