Kohtuasi T-168/01

GlaxoSmithKline Services Unlimited

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

Konkurents – Ravimite hulgimüük – Paralleelkaubandus – Erinevad hinnad – EÜ artikli 81 lõige 1 – Kokkulepe – Konkurentsipiirang – Ese – Asjaomane turg – Mõju – EÜ artikli 81 lõige 3 – Tehnilise progressi edendamisele kaasaaitamine – Konkurentsi kõrvaldamise puudumine – Tõend – Põhjendus – Subsidiaarsus

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Kohtulik kontroll

(EÜ artikkel 253)

2. Tühistamishagi – Väited – Põhjenduse puudumine või ebapiisavus – Eristamine põhjenduse põhjendatuse vaidlustamisest

(EÜ artikkel 230 ja EÜ artikkel 253)

3. Tühistamishagi – EÜ artikli 81 lõike 1 alusel vastu võetud komisjoni otsus – Keeruline majanduslik hinnang – Kohtulik kontroll – Piirid

(EÜ artikkel 81, lõige 1, ja EÜ artikkel 230)

4. Tühistamishagi – Ese – EÜ artikli 81 kohaldamise otsus – Vastuvõetava tõendi elemendid

(EÜ artikkel 81 ja EÜ artikkel 230)

5. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Esemeline kohaldamisala – Siseriiklike meetmetega kohustuslikult ette nähtud käitumine – Välistamine – Vabale konkurentsile avatuks jääva ala konkreetne hindamine

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

6. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Mõiste – Ainult kahe- või mitmepoolse tegevuse hõlmatus – Ühise tahte olemasolu käituda turul teatud viisi – Piisav tingimus

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

7. Konkurents – Kartellikokkulepped – Ettevõtjate vahelised kokkulepped – Komisjoni kohustus rikkumist tõendada – Keelatud kokkuleppe pooleks oleva ettevõtja kohustus tõendada oma erimeelsust, kui ta soovib sellele tugineda

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

8. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Esemeline kohaldamisala – Siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite sektor – Hõlmamine olenemata riigi sekkumisest hindadesse

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

9. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Hindamiskriteeriumid – Hindamine majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvestades – Konkurentsivastane eesmärk, mis muudab tulemusetuks tõendi konkurentsivastase mõju kohta

(EÜ artikkel 3, lõike 1 punkt g, ja EÜ artikkel 81, lõige 1)

10. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Paralleelkaubanduse piiramist puudutav kokkulepe – Hindamiskriteeriumid – Lõpptarbijale tekitatud mõjuga arvestamine – Konkurentsivastase eesmärgi eeldamine – Piirid – Ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite sektor – Väljajätmine

(EÜ artikkel 81, lõige 1)

11. Konkurents – Kartellikokkulepped – Konkurentsi kahjustamine – Sarnastele teenustele ebavõrdsete tingimuste kohaldamine – Erinevate hindade süsteem – Hindamine – Vajadus arvestada erinevat õiguslikku regulatsiooni erinevates liikmesriikides – Siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavad ravimid

(EÜ artikkel 81, lõike 1 punkt d)

12. Ühenduse õigus – Põhimõtted – Subsidiaarsuse põhimõte – Kohaldamine konkurentsi valdkonnas – Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise nõue

(EÜ artikkel 5, lõik 2, ja EÜ artikkel 81, lõige 1)

13. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Erand – Tingimused – Tõendamiskoormis – Ulatus – Komisjonipoolne läbivaatamine

(EÜ artikkel 81, lõige 3)

14. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Erand – Tingimused – Keeruline majanduslik hinnang – Komisjoni kaalutlusõigus – Kohtulik kontroll – Piirid

(EÜ artikkel 81, lõige 3)

15. Konkurents – Kartellikokkulepped – Keeld – Erand – Tingimused – Tootmise või kaupade levitamise parandamine või tehnilise või majandusliku progressi edendamine – Tuntav objektiivne kasu, mis kompenseerib kokkuleppest konkurentsile tekkiva kahju – Komisjonipoolne läbivaatamine

(EÜ artikkel 81, lõige 3)

16. Tühistamishagi – Hagi komisjoni otsuse peale, mis puudutab määruse nr 17 alusel antud sekkumatustõendit või erandit – Tühistamisotsus – Mõju

(EÜ artikkel 233, esimene lõik; nõukogu määrused nr 17 ja nr 1/2003)

1. EÜ artikkel 253 sätestab eelkõige, et komisjoni otsused peavad olema põhjendatud.

Selleks et akt oleks õiguslikult piisavalt põhjendatud, peab komisjoni otsusest selgelt nähtuma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja kohtul selle põhjendatust kontrollida. Seevastu ei pea otsus täpsustama kõiki asjassepuutuvaid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, kuna põhjenduste vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka õiguslikku ja faktilist raamistikku silmas pidades.

Vajadus põhjendada oma otsuseid ei pane seega komisjonile üldist kohustust viidata vastuvõetavas otsuses konkreetsele kohtuotsusele.

(vt punktid 49–51)

2. Komisjoni otsuse põhjenduse olemasolu ja ulatuse analüüs kuulub oluliste vorminõuete ja seega otsuse vormilise seaduslikkuse kontrolli juurde. Seda tuleb eristada selle otsuse põhjenduse põhjendatuse kontrollist, mis kuulub sisulise seaduslikkuse kontrolli juurde.

(vt punkt 54)

3. Kui ühenduse kohus menetleb EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist puudutava komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi, teostab ta EÜ artikli 230 alusel selle otsuse seaduslikkuse järelevalvet.

Sel juhul teostab kohus täieliku kontrolli komisjoni uurimise üle, välja arvatud juhul, kui see uurimine on tähendanud keeruliste majanduslike hinnangute andmist, mispuhul kohus kontrollib vaid seda, kas tegemist ei ole võimu kuritarvitamisega, kas menetlusnorme ja põhjendamisreegleid on järgitud, kas faktilised asjaolud on täpselt kindlaks tehtud ning kas nende faktiliste asjaolude osas ei ole tehtud ilmset hindamisviga.

(vt punktid 57 ja 145)

4. Kohtulik kontroll EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist puudutava komisjoni otsuse üle toimub üksnes vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal eksisteerinud õiguslike ja faktiliste asjaolude alusel ning see ei piira poolte võimalust täiendada neid asjaolusid oma kaitseõiguse teostamisel tõenditega, mis on sellest kuupäevast hilisemad, kuid on kogutud konkreetselt kõnealuse otsuse vaidlustamiseks või selle kaitsmiseks.

(vt punktid 58 ja 245)

5. EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes ettevõtja enda initsiatiivil läbiviidava konkurentsi kahjustava käitumise suhtes.

Kui selle sätte kohaldatavuse lahendamiseks on vaja eelnevalt hinnata siseriiklike sätete võimalikku mõju, siis tuleb kindlaks teha, kas ettevõtjatele jääb nende õigusaktide alusel võimalus konkurentsiks, mida ettevõtjate iseseisev tegevus võib takistada, piirata või kahjustada.

Kui selle hinnangu põhjal ilmneb, et ettevõtjatele on konkurentsivastane tegevus kõnealuste õigusnormide alusel kohustuslik või et need välistavad nendepoolse konkurentsivastase tegevuse võimaluse, ei ole EÜ artikli 81 lõige 1 kohaldatav.

Seevastu kui ilmneb, et need õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate iseseisev tegevus võib takistada, piirata või kahjustada, kohaldatakse EÜ artikli 81 lõiget 1.

Ühenduse kohus kohaldab piiratult võimalust välistada selle sätte kohaldamisalast teatud käitumine seetõttu, et siseriiklik õigus seda käitumist nõuab.

(vt punktid 66–70)

6. EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes ettevõtjate kahepoolsele või mitmepoolsele tegevusele, mis võib kujutada endast kokkuleppeid, kooskõlastatud tegevust või ettevõtjate ühenduste otsuseid.

Kokkuleppe olemasolu eelduseks on piisav, kui vähemalt kaks asjaomast ettevõtjat on väljendanud ühist tahet tegutseda turul teatud kindlal viisil.

Kuigi järelikult on kohustuslik, et otsuses, milles komisjon kohaldab EÜ artikli 81 lõiget 1, on tõendatud ettevõtjate ühine tahe tegutseda turul teatud kindlal viisil, ei ole nõutud, et selleks oleks tõendatud ühine tahe saavutada konkurentsivastane eesmärk.

(vt punktid 75–77)

7. Komisjon on kohustatud esitama tõendeid väidetava rikkumise kohta ja selleks tuleb tal esitada konkurentsieeskirjade kohaldamist puudutavates otsustes täpsed ja omavahel kooskõlas olevad tõendid, mis tõendavad veenvalt, et selle rikkumise moodustavad faktilised asjaolud eksisteerivad.

Need tõendid võivad olla otsesed tõendid, mis on näiteks kirjalikus vormis, või nende puudumisel kaudsed tõendid, mis avalduvad näiteks tegevuses.

Kui komisjon on esitanud tõendi kokkuleppe olemasolu kohta, tuleb selles kokkuleppes osalenud, kuid seda vaidlustaval ettevõtjal esitada tõend, mis tõendab selget ja teistele kokkuleppes osalenud ettevõtjatele teatavaks tehtud tahet loobuda sellest kokkuleppest.

(vt punktid 82, 83, 86)

8. Paljude liikmesriikide siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite sektorit iseloomustab endiselt regulatsioon, mis läheb eelkõige hindade osas kaugemale pelgast majandustegevuse järelevalvest. Nende erinevate siseriiklike sätete kooseksisteerimine võib kahjustada konkurentsi. Sellega üritatakse neid riigisiseseid turge ka teatud määral eraldada.

EÜ artikli 81 lõige 1 ei ole kohaldatav üksnes siis, kui valdkonnas, milles kokkulepe sõlmitakse, kohaldatakse õigusnorme, mis välistavad võimaluse konkurentsiks, mida selle kokkuleppega võidaks takistada, kahjustada või piirata.

Asjassepuutuvas sektoris eksisteerib ravimitootjate vaheline konkurents, mis puudutab peamiselt muid parameetreid kui hinda, eriti innovatsiooni.

Lisaks võib tootja ja tema edasimüüjate või paralleelkaubandusega tegelevate ettevõtjate ja siseriiklike edasimüüjate vahel eksisteerida konkurents, milles kasutatakse nimelt ära märkimisväärseid hinnaerinevusi, mida kõnealused riiklikud sätted soodustavad, ja mis on juhul, kui ravimeid kaitstakse patendiga, millega antakse selle omanikele ajutine monopol, patendi kehtivuse lõppemiseni ainus võimalik hinnakonkurentsi vorm.

(vt punktid 104–107)

9. EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g ja EÜ artiklis 81 ette nähtud konkurentsi all mõeldakse tõhusat konkurentsi ehk sellisel määral toimivat konkurentsi, mis on vajalik asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks. Konkurentsi intensiivsus võib varieeruda asjaomase toote olemuse ja asjaomase turu struktuuri järgi. Lisaks võib selle parameetrite tähtsus olla ebaühtlane, sest hinnakonkurents ei ole ainus tõhusa konkurentsi vorm ja see ei ole selline konkurentsi vorm, millele tuleks kõigis olukordades anda absoluutne prioriteet.

Järelikult peab EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud konkurentsipiirangut iseloomustades arvestama tegelikku olukorda ning seega õiguslikku ja majanduslikku konteksti, milles piiravaks peetavat kokkulepet kohaldatakse. Selline kohustus puudutab nii selle eesmärgi kui ka mõju hindamist.

Näiteks juhul, kui kokkuleppe tingimuste analüüsimine nende õiguslikus ja majanduslikus kontekstis tõendab juba iseenesest konkurentsi muutumist, võib eeldada, et selle kokkuleppe eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi, mistõttu selle mõju ei ole vaja analüüsida.

Kui see aga nii ei ole, tuleb analüüsida selle lepingu mõju ja tõendada õiguslikult piisavalt, et sellega tegelikult või potentsiaalselt takistatakse, piiratakse või kahjustatakse konkurentsi.

(vt punktid 109–112)

10. Kui kokkuleppe eesmärk on keelata lõpuks paralleelkaubandus, on selle eesmärk konkurentsi takistamine, ja selliseid kokkuleppeid, kus nähakse selgelt ette paralleelkaubanduse ebasoodsam kohtlemine, tuleb põhimõtteliselt pidada konkurentsi piirava eesmärgiga kokkulepeteks.

Ainult asjaolu, et kokkuleppe eesmärk on paralleelkaubanduse piiramine, ei ole piisav, et sellest järeldada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist. Selle sätte eesmärk on vältida, et ettevõtjad vähendaksid kõnealuste toodete lõpptarbijate heaolu, piirates omavahelist konkurentsi või konkurentsi kolmandate isikutega.

Järelikult ei saa EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldatavus sõltuda üksnes sellest, et kokkuleppega üritatakse piirata paralleelkaubandust või eraldada ühisturgu – asjaolud, mille põhjal saab järeldada, et kokkulepe mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust –, vaid see eeldab lisaks analüüsi, millega tehakse kindlaks, kas lepingu eesmärk või tagajärg on konkurentsi takistamine, piiramine või kahjustamine lõpptarbija kahjuks. Kui see nii ei ole, siis tuleb seda analüüsi – mida võib teha lühendatult, kui konkurentsimuutus nähtub juba kokkuleppe artiklitest – täiendada nii, nagu juhtumi asjaolud seda nõuavad.

Kuigi on nõustutud, et paralleelkaubandus saab teatud kaitse, ei ole see kaitse absoluutne, vaid see kohaldub niivõrd, kuivõrd see soodustab kaubanduse arengut ja tugevdab konkurentsi, st selle teise aspekti osas, kuivõrd lõpptarbijad saavad tõhusa konkurentsi tõttu varustatuse või hindadega seotud kasu. Konkurentsipiirangu olemasolu tõendavad tagajärjed, mis paralleelkaubanduse piirangul on või võivad olla mõnele konkurentsiparameetrile, nagu toote tarnekogus või müügihind.

Järelikult kuigi on selge, et kokkulepet, mille eesmärk on piirata paralleelkaubandust, tuleb põhimõtteliselt pidada konkurentsi piirava eesmärgiga kokkuleppeks, on see nii juhul, kui saab oletada, et see kasu võetakse tarbijatelt kokkuleppega ära.

Ei saa eeldada, et ravimite paralleelset importi takistava eesmärgiga kokkulepete mõju on lõpptarbija ilmajätmine sellest impordist tekkivatest eelistest. Jaekaubanduses müüdavate ravimite hindade üle teostavad kontrolli liikmesriigid, kes määravad need hinnad otseselt või kaudselt kindlaks sobivaks peetaval tasemel, ja need paigutuvad ühenduses struktuuriliselt erinevatele tasemetele, mistõttu ei saa eeldada, et paralleelkaubandus mõjutab siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite eest lõpptarbijatelt võetavaid jaehindu või et see annab lõpptarbijale tuntavat kasu, mis on analoogne vabast pakkumisest ja nõudlusest saadava kasuga.

(vt punktid 115–122, 133, 134, 140)

11. Kui on selge, et teatud toodete puhul, antud juhul siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite puhul, moodustab iga liikmesriik eraldi turu, eelkõige ravimite hindu ja hüvitamist käsitletavate õigusnormide erinevuste tõttu, siis ei piisa EÜ artikli 81 lõike 1 punkti d mõttes diskrimineerimise tuvastamiseks asjaolust, et erinevate liikmesriikide suhtes, kus ravimeid hakatakse edasi müüma ja hüvitama, kohaldatakse erinevaid hindasid.

(vt punktid 178 ja 179)

12. EÜ artikli 81 lõike 1 raames konkretiseerub subsidiaarsuse põhimõte piirangus, millele vastavalt kohaldatakse kõnealuses sättes sätestatud keeldu üksnes sellistele ettevõtjatevaheliste kokkulepetele, ettevõtjate ühenduste otsustele ja kooskõlastatud tegevusele, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Kui objektiivsete õiguslike ja faktiliste asjaolude põhjal on piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et selline tegevus võib mõjutada otseselt või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt liikmesriikidevahelist kaubavahetust, tuleb seda tegevust pidada selliseks, mis võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, mistõttu on kohane, et ühendus sekkub sellesse enda tegevuse ulatuse ja mõju tõttu.

Kui see tegevus avaldub komisjoni otsuse vormis, on see otsus subsidiaarsuse põhimõttega kooskõlas siis, kui selles tõendatakse õiguslikult piisavalt, et ettevõtjatevaheline kokkulepe, ettevõtjate ühenduste otsus või kooskõlastatud tegevus, mille seaduslikkust ta analüüsib, võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.

(vt punktid 201 ja 202)

13. Mis tahes kokkuleppele, mis piirab konkurentsi oma mõju või eesmärgi tõttu, võib põhimõtteliselt EÜ artikli 81 lõikes 3 sätestatud erand kohalduda.

Selle sätte kohaldamisele on kehtestatud teatud tingimused, mille täitmine on samaaegselt vajalik ja piisav. Kokkulepe peab esiteks aitama parandada tootmist või kõnealuste kaupade levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi; teiseks peab see kokkulepe jätma tarbijatele sellest tulenevast kasust õiglase osa; kolmandaks ei tohi see kehtestada asjassepuutuvatele ettevõtjatele piiranguid, mis ei ole hädavajalikud, ja neljandaks ei tohi see kokkulepe anda neile ettevõtjatele võimalust kõrvaldada konkurentsi kõnealuste toodete olulise osa suhtes.

Järelikult tuleb ettevõtjal, kes viitab EÜ artikli 81 lõikele 3, tõendada veenvate argumentide ja tõenditega, et need tingimused on täidetud.

Komisjonil tuleb omalt poolt neid argumente ja tõendeid piisavalt analüüsida ehk teha kindlaks, kas need tõendavad, et EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamise tingimused on täidetud. Teatud juhtudel võivad need argumendid ja tõendid olla sellised, mis kohustavad komisjoni selgitama või põhjendama, ja kui komisjon seda ei tee, võib järeldada, et tõendamiskohustus, mis on EÜ artikli 81 lõikele 3 viitaval isikul, on täidetud. Komisjonil tuleb sellisel juhul need argumendid ja tõendid ümber lükata.

(vt punktid 233–236)

14. Kuivõrd EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta tehtud otsuse tühistamisnõuet käsitlev kohus uurib keerulisi majanduslikke hinnanguid, piirdub tema kontroll põhiküsimuses üksnes kontrollimisega, kas faktilised asjaolud on täpselt kindlaks tehtud, kas nende faktiliste asjaolude osas ei ole tehtud ilmset kaalutlusviga ja kas faktilistele asjaoludele antud õiguslik kvalifikatsioon on õige.

Ühenduse kohtud peavad ka kontrollima, kas esitatud tõendid vastavad tegelikkusele, on usaldatavad ja üksteisega kooskõlas, ning samuti kontrollima, kas need tõendid moodustavad asjakohaste andmete terviku, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas need toetavad järeldusi, mis nende põhjal on tehtud.

Kui ühenduse kohtul on palutud kontrollida mingi otsuse seaduslikkust, ei kuulu tema pädevusse aga otsuse autori majandushinnangu asendamine iseenda omaga.

Komisjonil on kaalutlusõigus, mille üle teostatakse vaid piiratud kohtulikku kontrolli, eriti seoses toimingutega, mille puhul ta võrdleb – pärast seda, kui on kontrollitud, et on täidetud üks kriteeriumidest, mille alusel võib kohaldada EÜ artikli 81 lõikes 3 sätestatud erandit – kokkuleppe täitmisest oodatavat kasu ja konkurentsile avalduva mõju tõttu lõpptarbijale kokkuleppest tekkivat kahju; see võrdlus seisneb kaalumises, mis võtab arvesse ühenduse üldiseid huve.

(vt punktid 241–244)

15. Selleks et kokkuleppele saaks kohaldada EÜ artikli 81 lõikes 3 sätestatud erandit, peab see aitama parandada tootmist või kõnealuste kaupade levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi. See aitamine ei tähenda kogu kasu, mida selles kokkuleppes osalevad ettevõtjad oma tegevusest saavad, vaid sellist tuntavat objektiivset kasu, mis võib kompenseerida kokkuleppest konkurentsile tekkiva kahju.

Komisjonil tuleb seega esiteks analüüsida, kas talle esitatud faktilisi asjaolusid puudutavad argumendid ja tõendid tõendavad veenvalt, et kõnealune kokkulepe peaks võimaldama tuntava objektiivse kasu saamist, arvestades, et kasu võib tekkida nii asjaomasel turul kui ka muudel turgudel, ja et ei ole nõutud, et see tuleneks otseselt kokkuleppest.

See toiming võib eeldada prognoosi, mille abil tuleb kindlaks teha, kas esitatud faktilisi asjaolusid puudutavate argumentide ja tõendite alusel tundub tõenäolisem, et kõnealune kokkulepe võimaldab tuntava objektiivse kasu saamist või et see nii ei ole.

Vajadusel tuleb teiseks komisjonil hinnata, kas see tuntav objektiivne kasu kompenseerib kahju, mille avaldumine konkurentsile on kindlaks tehtud EÜ artikli 81 lõike 1 alusel läbiviidud analüüsis.

Lõpuks, kui komisjonil palutakse kindlaks teha, kas EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamise tingimused on täidetud farmaatsiasektorile iseloomulikus õiguslikus ja majanduslikus kontekstis, kus siseriiklikud sätted kahjustavad konkurentsi, tuleb tal analüüsida eriti tähelepanelikult argumente ja tõendeid, mida esitab sellele sättele viitav ettevõtja.

(vt punktid 247–250, 276, 280, 298, 301)

16. Vastavalt EÜ artikli 233 esimesele lõigule on komisjon kohustatud võtma meetmeid, mis võimaldavad sellise kohtuotsuse täitmist, millega tühistatakse määruse nr 17 alusel esitatud eranditaotlust puudutav otsus.

Kuigi määruses nr 17 sätestatud teatamise kord ei ole enam kehtiv vastavalt nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrusele (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta, tuleb komisjonil teha eranditaotluse kohta uus otsus nii, et ta kontrollib eranditaotlust selle esitamise kuupäeva seisuga.

(vt punktid 319 ja 320)

ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (neljas koda laiendatud koosseisus)

27. september 2006( )

Konkurents – Ravimite hulgimüük – Paralleelkaubandus – Erinevad hinnad – EÜ artikli 81 lõige 1 – Kokkulepe – Konkurentsipiirang – Ese – Asjaomane turg – Mõju – EÜ artikli 81 lõige 3 – Tehnilise progressi edendamise aitamine – Konkurentsi kõrvaldamise puudumine – Tõend – Põhjendus – Subsidiaarsus

Kohtuasjas T‑168/01,

GlaxoSmithKline Services Unlimited, varem Glaxo Wellcome plc, asukoht Brentford, Middlesex (Ühendkuningriik), esindajad: advokaat S. Martínez Lage, I. Forrester, QC, advokaadid F. Depoortere, A. Schulz, T. Louko ja I. Vandenborre,

hageja,

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: P. Oliver, hiljem É. Gippini Fournier,

kostja,

keda toetab

European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC), asukoht Brüssel (Belgia), esindajad: advokaadid U. Zinsmeister ja M. Lienemeyer, hiljem A. Martin‑Ehlers ning lõpuks M. Hartmann‑Rüppel,

Bundesverband der Arzneimittell‑Importeure eV, asukoht Mülheim an der Ruhr (Saksamaa), esindajad: advokaadid M. Epping ja W. Rehmann ning hiljem W. Rehmann,

Spain Pharma, SA, asukoht Madrid, esindajad: advokaadid P. Muñoz Carpena, B. Ortúzar Somoza ja R. Gutiérrez Sánchez,

ja

Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar), asukoht Madrid (Hispaania), esindajad: advokaadid M. Araujo Boyd ja R. Sanz ning hiljem M. Araujo Boyd ja J. L. Buendia Sierra,

menetlusse astujad,

mille ese on nõue tühistada komisjoni 8. mai 2001. aasta otsus 2001/791/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (juhtumid IV/36.957/F3 – Glaxo Wellcome (teatamine), IV/36.997/F3 – Aseprofar ja Fedifar (kaebus), IV/37.121/F3 – Spain Pharma (kaebus), IV/37.138/F3 – BAI (kaebus) ja IV/37.380/F3 – EAEPC (kaebus)) (EÜT L 302, lk 1),

EUROOPA ÜHENDUSTE ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda laiendatud koosseisus),

koosseisus: koja esimees H. Legal, kohtunikud P. Lindh ja I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas ja E. Moavero Milanesi,

kohtusekretär: ametnik C. Kristensen,

arvestades kirjalikus menetluses ja 7. juuni 2006. aasta kohtuistungil esitatut,

on teinud järgmise

otsuse

Õiguslik ja faktiline raamistik

Ühenduse õigus

1 EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g sätestab, et ühenduse tegevus hõlmab süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata.

2 EÜ artikli 81 lõige 1 sätestab eelkõige, et ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud on kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.

3 EÜ artikli 81 lõige 3 näeb ette, et EÜ artikli 81 lõike 1 sätted võib kuulutada kohaldamatuks ettevõtjatevaheliste kokkulepete suhtes, mis aitavad parandada kaupade levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi, võimaldades samal ajal tarbijatel saada sellest tulenevast kasust õiglase osa, ilma et asjassepuutuvatele ettevõtjatele kehtestataks piiranguid, mis ei ole nimetatud eesmärkide saavutamiseks hädavajalikud, või et sellistele ettevõtjatele antaks võimalus kõrvaldada konkurents kõnesolevate toodete olulise osa suhtes.

4 Nõukogu võttis 21. detsembril 1988 EÜ artikli 100a alusel vastu direktiivi 89/105/EMÜ, mis käsitleb inimtervishoius kasutatavate ravimite hinnakujundust reguleerivate meetmete läbipaistvust ja nende hõlmamist siseriiklike tervisekindlustussüsteemidega (EÜT 1989, L 40, lk 8; ELT eriväljaanne 05/01, lk 345). Direktiivi eesmärk on saada üldine ülevaade hinnakujundussüsteemidest ning ravimihindade otsese ja kaudse kontrolli meetmetest, mis liikmesriigid on võtnud vastu, et kontrollida rahvatervise kulutusi sellistele toodetele ja kaotada meetmete erinevused, mis võivad takistada või moonutada ravimite valdkonnas toimuvat ühendusesisest kaubandust ja seega otseselt mõjutada ühisturu toimimist ravimite osas. Selleks kehtestab direktiiv esimese sammuna teatavad nõuded, millega võimaldatakse asjaomastel isikutel kontrollida, kas kõnealuste siseriiklike meetmete näol ei ole tegemist koguseliste impordi‑ või ekspordipiirangutega või meetmetega, millel on nendega samaväärne mõju. Sellised nõuded ei mõjuta siiski liikmesriikide poliitikat ega siseriiklike hindade määramise ja sotsiaalkindlustusskeemide kindlaksmääramise põhimõtteid, välja arvatud juhul, kui see on vajalik läbipaistvuse saavutamiseks. Liikmesriikidele kehtestatud tähtaeg selle direktiivi järgimiseks lõppes 31. detsembril 1989.

Hispaania õigus

5 Hispaania Kuningriik võttis 20. detsembril 1990 vastu Ley 25/1990 del Medicamento (ravimiseadus nr 25/1990, BOE nr 306, 22.12.1990, lk 2643; edaspidi „seadus nr 25/1990”). Seda seadust muutis eelkõige 30. detsembri 1997. aasta Ley 66/1997 (BOE nr 313, 31.12.1997, lk 38517) ja käesolevas asjas vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni viinud haldusmenetluse ajal 30 detsembri 1999. aasta Ley 55/1999 (BOE nr 312, 30.12.1997, lk 46095).

6 Hispaania Kuningriik võttis 23. veebruaril 1990 vastu Real Decreto 271/1990 de reorganización de la intervención de los precios de las especialidades farmacéuticas de uso humano (kuninga dekreet nr 271/1990 inimtervishoius kasutatavate ravimite hinnasekkumise ümberkorraldamise kohta; BOE nr 53, 2.3.1990, lk 6086; edaspidi „dekreet nr 271/1990”). Eelkõige oli selle dekreedi eesmärk võimaldada Hispaania Kuningriigil täita direktiivi 89/105.

7 Seaduse nr 25/1990 VIII jaotise ja dekreedi nr 271/1990 sätted kehtestavad eelkõige Hispaania tervishoiu‑ ja tarbimisministeeriumi ning seda abistama määratud Comisión Interministerial de Precios de los Medicamentose (ministeeriumidevaheline ravimihindade komisjon) sekkumiskorra (edaspidi koos „Hispaania ametiasutused”), mis puudutab Hispaania ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite kõrgeimaid hulgihindu.

Vaidluse taust

8 Hageja GlaxoSmithKline Services Unlimited, varem Glaxo Wellcome plc (edaspidi „GSK”), on Ühendkuningriigi õiguse alusel asutatud äriühing, mille asukoht on Brentford (Ühendkuningriik). Kontsern GlaxoSmithKline, millesse ta kuulub, on üks peamistest ülemaailmsetest farmaatsiatoodete tootjatest. Kontsern loodi Glaxo Wellcome plc ja Smithkline Beecham plc vahelise koondumise tagajärjel, millele ei olnud komisjonil 8. mai 2000. aasta otsuse (juhtum N IV/M.1846 – Glaxo Wellcome/Smithkline Beecham) kohaselt vastuväiteid.

9 Glaxo Wellcome, SA (edaspidi „GW”) on kontserni GlaxoSmithKline Hispaania õiguse alusel asutatud tütarettevõtja, mille asukoht on Madrid (Hispaania). Selle äriühingu põhitegevus on vahetult või oma tütarettevõtjate kaudu ravimite väljatöötamine, tootmine ja müük Hispaanias.

10 GW teavitas komisjoni 6. märtsi 1998. aasta kirjas dokumendist „[GW] ja tema tütarettevõtjate farmaatsiatoodete müügi üldtingimused volitatud hulgimüüjatele” (edaspidi „müügi üldtingimused”), et taotleda sekkumatustõendit või erandit vastavalt nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määrusele nr 17 (esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta; EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3). GSK edastas komisjonile 28. juuli 1998. aasta kirjas täiendava teate.

11 Müügi üldtingimusi kohaldatakse 82 ravimi suhtes, mis on mõeldud müügiks Hispaania õiguse alusel asutatud hulgimüüjatele, kellega GW‑l on kaubandussuhted väljaspool kõiki turustusvõrke. Need hulgimüüjad võivad ravimeid edasi müüa Hispaanias asuvatele haiglatele või Hispaanias asuvatele apteekidele, kes tarnivad neid patsientidele retsepti alusel. Hulgimüüjad võivad ravimeid edasi müüa ka liikmesriikidele paralleelkaubanduse kaudu, millega nad hinnaerinevuste tõttu tegelevad. 82 ravimi hulgas, millele üldtingimusi kohaldatakse, on kaheksa ravimit, mis võivad GSK sõnul olla peamised ravimid paralleelkaubanduses, mis toimub põhiliselt Hispaania ja Ühendkuningriigi vahel. Need ravimid on järgmised:

– allergiavastane ravim Beconase;

– viis astmavastast ravimit: Becloforte, Becotide, Flixotide, Serevent ja Ventolín;

– epilepsiavastane ravim Lamictal;

– migreenivastane ravim Imigran.

12 Kõigi 82 ravimi jaoks sätestab müügi üldtingimuste artikkel 4 kaks erinevat hinda (edaspidi „hind 4A” ja „hind 4B”). Artikkel 4 sätestab:

„A) Vastavalt [seaduse nr 25/1990] artikli 100 lõike 1 esimesele lõigule ja lõikele 2 ei ületa [GW] ja tema tütarettevõtjate farmaatsiatoodete hinnad mitte mingil juhul Hispaania pädevate tervishoiuasutuste kehtestatud kõrgeimat tööstushinda, kui on täidetud nimetatud õigusnormide kohaldamist tingivad kaks tingimust, nimelt:

– nimetatud farmaatsiatooteid rahastatakse Hispaania sotsiaalkindlustusest või Hispaania riiklikest vahenditest;

– ostetavaid farmaatsiatooteid müüakse seejärel riiklikul tasandil, st apteekide ja Hispaanias asuvate haiglate kaudu.

B) Neist kahest tingimusest ühe mittetäitmisel (st kõigil juhtudel, kui Hispaania õigus lubab laboratooriumidel kehtestada vabalt oma farmaatsiatoodete hinnad) kehtestavad [GW] ja tema tütarettevõtjad oma farmaatsiatoodete hinnad vastavalt tegelikule, objektiivsele ja mittediskrimineerivale kriteeriumile ning sõltumatult ostja kindlaksmääratud toote sihtkohast. [GW] ja tema tütarettevõtjad kohaldavad oma farmaatsiatoodetele hinda, mis pakuti ettevõtjasisese majandusuuringu alusel algselt välja Hispaania tervishoiuasutustele ja mida on elukalliduse tõusu arvestades objektiivselt ajakohastatud vastavalt [seaduse nr 25/1990] artikli 100 lõike 1 esimesele lõigule ja lõikele 2 ning muudele varasematele Hispaania õigusaktidele, mis käsitlevad ravimihindade kehtestamist.”

13 GW saatis müügi üldtingimused 6. märtsi 1998. aasta kirjaga 89‑le Hispaania õiguse alusel asutatud hulgimüüjale. Need kirjad sisaldasid eelkõige järgmist märkust:

„Tähtis teade: palume teatada meile oma nõustumisest, tagastades lisatud dokumendi allkirjastatud versiooni enne 13. märtsi 1998.”

14 Seda tegid 75 hulgimüüjat, kelle müügiosa ületas 90% GW kogumüügist Hispaanias 1998. aastal.

15 Müügi üldtingimused jõustusid 9. märtsil 1998.

16 Seejärel vaidlustasid kaks Hispaania õiguse alusel asutatud kutseliitu Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar) ja Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas ning Hispaania hulgimüüja Spain Pharma, SA, müügi üldtingimuste seaduslikkuse Hispaania konkurentsiametis ja Hispaania kohtutes.

17 Lisaks esitasid Aseprofar – keda toetas üks teine Hispaania kutseliit Federación Nacional de Asociaciones de Mayoristas Distribuidores de Especialidades Farmacéuticas y Productos Parafarmacéuticos (Fedifar) –, Spain Pharma ning kaks Euroopa kutseliitu Bundesverband der Arzneimittel‑Importeure eV („BAI”) ja European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC) komisjonile mitmeid kaebusi, mille kohaselt rikkusid müügi üldtingimused EÜ artikli 81 lõiget 1.

18 Komisjon võttis 8. mail 2001 vastu otsuse 2001/791/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (juhtumid IV/36.957/F3 – Glaxo Wellcome (teatamine), IV/36.997/F3 – Aseprofar ja Fedifar (kaebus), IV/37.121/F3 – Spain Pharma (kaebus), IV/37.138/F3 – BAI (kaebus) ja IV/37.380/F3 – EAEPC (kaebus)) (EÜT L 302, lk 1; edaspidi „otsus”).

19 Otsuse artikkel 1 sätestab, et GW „rikkus [EÜ] artikli 81 lõiget 1, sõlmides Hispaania hulgimüüjatega lepingu, mis sätestab erinevad hinnad siis, kui hulgimüüjad müüvad siseriiklikul territooriumil apteekidele ja haiglatele edasi hüvitamisele kuuluvaid ravimeid, ning kõrgemad hinnad siis, kui ravimeid eksporditakse mis tahes teise liikmesriiki”.

20 Otsuse artikkel 2 sätestab, et seda kokkulepet puudutavat eranditaotlust ei rahuldata.

21 Otsuse artiklid 3 ja 4 kohustavad GW‑d rikkumist viivitamatult lõpetama, kui ta seda juba teinud ei ole, ja teavitama komisjoni selleks võetud meetmetest.

Menetlus

22 GSK esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 23. juulil 2001.

23 EAEPC, BAI, Spain Pharma ja Aseprofar esitasid 8., 12. ja 16. novembril 2001 Esimese Astme Kohtusse avaldused menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks vastavalt Euroopa Ühenduste Kohtu põhikirja artikli 40 teisele lõigule ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 115 lõikele 1.

24 GSK palus Esimese Astme Kohtusse 28. novembril 2001, 14. detsembril 2001 ja 21. märtsil 2002 saabunud taotlustes, et poolte menetlusdokumentides sisalduvaid teatud salajasi või konfidentsiaalseid tõendeid või teavet ei edastataks isikutele, kellele antakse menetlusse astumise luba kodukorra artikli 116 lõike 2 alusel.

25 Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees rahuldas 27. novembri 2002. aasta määrusega menetlusse astumise avaldused ja jättis andmete konfidentsiaalsena käsitlemise taotluste põhjendatuse küsimuse edaspidiseks lahendamiseks.

26 Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees rahuldas osaliselt 5. augusti 2003. aasta määrusega andmete konfidentsiaalsena käsitlemise taotlused ja jättis need osaliselt rahuldamata.

27 Seoses Esimese Astme Kohtu kodade koosseisu muutmisega alates 1. oktoobrist 2003 nimetati ettekandja‑kohtunik neljanda koja koosseisu, mistõttu käesolev asi määrati sellele kojale.

28 GSK palus Esimese Astme Kohtusse 25. märtsil 2004 saabunud taotluses, et menetlusse astujatele ei edastataks teatud salajast või konfidentsiaalset teavet, mis sisaldus tema märkustes menetlusse astuja seisukohtade kohta. See avaldus rahuldati.

29 Esimese Astme Kohus palus 16. aprilli 2004. aasta kirjas GSK‑l ja komisjonil kodukorra artiklite 49 ja 64 alusel esitada dokumente ja vastata ühele kirjalikule küsimusele. Need menetlust korraldavad meetmed täideti selleks ettenähtud tähtaja jooksul.

30 Spain Pharma palus Esimese Astme Kohtu kantseleile 7. mail 2004 esitatud taotluses luba kasutada suulises menetluses hispaania keelt vastavalt kodukorra artikli 35 lõikele 2. Pooled ära kuulanud, rahuldas kohus selle taotluse.

31 GSK palus Esimese Astme Kohtu kantseleile 27. mail ja 22. juunil 2004 esitatud taotlustes, et menetlusse astujatele ei edastataks teatud salajast või konfidentsiaalset teavet, mida sisaldasid tema ja komisjoni poolt Esimese Astme Kohtu 16. aprilli 2004. aasta taotlusele antud vastused. See taotlus rahuldati.

32 Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 14 alusel otsustas Esimese Astme Kohus 7. märtsil 2006 neljanda koja ettepanekul pärast poolte ärakuulamist määrata kohtuasi neljanda koja laiendatud koosseisule.

33 Ettekandja‑kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (neljas koda) avada 15. märtsil 2006 suulise menetluse.

34 Esimese Astme Kohus palus 7. ja 20. märtsi 2006. aasta kirjades GSK‑l, komisjonil ja menetlusse astujatel kodukorra artiklite 49 ja 64 alusel vastata kirjalikele küsimustele ja esitada üks dokument. Need menetlust korraldavad meetmed täideti selleks ettenähtud tähtaja jooksul, välja arvatud küsimuse osas, millele GSK vastas Esimese Astme Kohtu kantseleile 6. juunil 2006 esitatud dokumendis. Kuna pooltel, kellel Esimese Astme Kohus palus kohtuistungil esitada oma asjakohane seisukoht, puudusid vastuväited, lisati see dokument toimikusse.

35 GSK palus Esimese Astme Kohtu kantseleile 28. aprillil 2006 esitatud taotluses, et menetlusse astujatele ei edastataks teatud salajast või konfidentsiaalset teavet, mida sisaldasid tema poolt Esimese Astme Kohtu 7. ja 20. märtsi 2006. aasta taotlustele antud vastused. See taotlus rahuldati.

36 Aseprofar palus Esimese Astme Kohtu kantseleile 16. mail 2006 esitatud taotluses luba kasutada suulises menetluses hispaania keelt vastavalt kodukorra artikli 35 lõikele 2. Pooled ära kuulanud, rahuldas kohus selle taotluse.

37 Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 7. juuni 2006. aasta kohtuistungil.

Poolte nõuded

38 GSK palub Esimese Astme Kohtul:

– tühistada otsus;

– mõista kohtukulud välja komisjonilt.

39 Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista kohtukulud välja GSK‑lt.

40 Aseprofar palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista GSK‑lt välja kohtukulud, sealhulgas Aseprofari kantud kohtukulud.

41 BAI palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista GSK‑lt välja kohtukulud, sealhulgas BAI kantud kohtukulud.

42 EAEPC palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista GSK‑lt välja kohtukulud, sealhulgas EAEPC kantud kohtukulud.

43 Spain Pharma palub Esimese Astme Kohtul:

– jätta hagi rahuldamata;

– mõista GSK‑lt välja kohtukulud, sealhulgas Spain Pharma kantud kohtukulud.

Õiguslik käsitlus

44 GSK viitab oma nõuete toetuseks põhiliselt kuuele väitele, mida võib rühmitada vastavalt sellele, kas taotletakse otsuse tühistamist tervikuna või osaliselt.

45 Oma põhilise nõude – tühistada otsuse artikkel 1, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine – toetuseks tugineb GSK järgmisele kolmele väitele:

– ebapiisav põhjendus;

– EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine;

– võimu kuritarvitamine, subsidiaarsuse põhimõtte rikkumine ja EÜ artikli 43 rikkumine.

46 Teise võimalusena esitatud nõude – tühistada otsuse artikkel 2, millega jäetakse rahuldamata EÜ artikli 81 lõike 3 alusel esitatud eranditaotlus – toetuseks tugineb GSK järgmisele kolmele väitele:

– ebapiisav põhjendus;

– EÜ artikli 81 lõike 3 rikkumine;

– proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine.

I – Otsuse artikli 1 tühistamise nõuet põhjendavad väited

A – Väide, mis käsitleb põhjenduse ebapiisavust

1. Poolte argumendid

47 GSK väidab sisuliselt, et kuna otsuses ei ole viidatud Esimese Astme Kohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsusele kohtuasjas T‑41/96: Bayer vs. komisjon (EKL 2000, lk II‑3383), on otsus ebapiisavalt põhjendatud.

48 Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidlustab selle väite põhjendatuse.

2. Esimese Astme Kohtu hinnang

49 EÜ artikkel 253 sätestab eelkõige, et komisjoni otsused peavad olema põhjendatud.

50 Selleks et akt oleks õiguslikult piisavalt põhjendatud, peab komisjoni otsusest selgelt nähtuma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja kohtul selle põhjendatust kontrollida. Seevastu ei pea otsus täpsustama kõiki asjassepuutuvaid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, kuna põhjenduste vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka õiguslikku ja faktilist raamistikku silmas pidades (Euroopa Kohtu 20. märtsi 1957. aasta otsus kohtuasjas 2/56: Geitling vs. ülemamet, EKL 1957, lk 9 ja 37, ning Esimese Astme Kohtu 15. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑171/02: Regione Autonoma della Sardegna vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑2123, punkt 73).

51 Vajadus põhjendada oma otsuseid ei pane seega komisjonile üldist kohustust viidata vastuvõetavas otsuses konkreetsele kohtuotsusele.

52 GSK piirdub käesolevas asjas argumendiga, et otsus on ebapiisavalt põhjendatud, sest see ei viita ühele kohtuotsusele.

53 Seetõttu tuleb tagasi lükata väide, mille kohaselt otsus on ebapiisavalt põhjendatud, kui selles ei viidata eespool punktis 47 viidatud kohtuotsusele Bayer vs. komisjon.

54 Kuna GSK kavatseb selle väitega vaidlustada tegelikult otsuse sisu, tuleb selle kohta rõhutada, et komisjoni otsuse põhjenduse olemasolu ja ulatuse analüüs kuulub oluliste vorminõuete ja seega otsuse vormilise seaduslikkuse kontrolli juurde. Seda tuleb eristada selle otsuse põhjenduse põhjendatuse kontrollist, mis kuulub sisulise seaduslikkuse kontrolli juurde (Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 67, ja Esimese Astme Kohtu 18. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑93/02: Confédération nationale du Crédit mutuel vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑143, punkt 67). Selles osas on see väide seotud EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisega, mida analüüsitakse allpool.

B – EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist käsitlev rikkumine

1. Sissejuhatavad märkused

55 EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamine sõltub mitme eraldi tingimuse täitmisest (Euroopa Kohtu 30. juuni 1966. aasta otsus kohtuasjas 56/65: Société technique minière, EKL 1966, lk 337, 356–360, ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Bayer vs. komisjon, punkt 174) ja nende täitmist tuleb tõendada isikul, kes sellele sättele tugineb (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 78). Seega tuleb esiteks tõendada, et on olemas ettevõtjatevaheline kokkulepe, kooskõlastatud tegevus või ettevõtjate ühenduse otsus; teiseks, et selle eesmärk või tagajärg on konkurentsi märkimisväärne piiramine, ja kolmandaks, et see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, kusjuures viimatinimetatud nõude eesmärk on üksnes ühenduse õiguse kohaldamisala kindlaksmääramine (eespool viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 359; Euroopa Kohtu 31. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt vs. komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punkt 176, ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Bayer vs. komisjon, punkt 174).

56 Kuna GSK väidab käesolevas asjas, et komisjon on kohaldanud EÜ artikli 81 lõiget 1 tegevusele, mis ei kujuta endast kokkulepet selle sätte tähenduses, st piiravat kokkulepet, tuleb meelde tuletada, et see, kas tegemist on ettevõtjatevahelise kokkuleppega ja kas see kokkulepe on piirav, on eraldi küsimused ning seega tuleb neid analüüsida eraldi (vt selle kohta eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 358 ja 359).

57 Selles osas teostab EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise kohta tehtud otsuse tühistamisnõuet menetlev kohus täieliku kontrolli komisjoni uurimise üle (Euroopa Kohtu 11. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 42/84: Remia jt vs. komisjon, EKL 1985, lk 2545, punkt 34, ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Bayer vs. komisjon, punkt 62), välja arvatud juhul, kui see uurimine on tähendanud keeruliste majanduslike hinnangute andmist, mispuhul kohus kontrollib vaid seda, kas tegemist ei ole võimu kuritarvitamisega, kas menetlusnorme ja põhjendamisreegleid on järgitud, kas faktilised asjaolud on täpselt kindlaks tehtud ning kas nende faktiliste asjaolude osas ei ole tehtud ilmset hindamisviga (eespool viidatud kohtuotsus Remia jt vs. komisjon, punkt 34, ja eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 279).

58 Lisaks toimub see kontroll üksnes vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal eksisteerinud õiguslike ja faktiliste asjaolude alusel (Euroopa Kohtu 7. veebruari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 15/76 ja 16/76: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1979, lk 321, punkt 7, ja Esimese Astme Kohtu 28. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑395/94: Atlantic Container Line jt vs. komisjon, EKL 2002, lk II‑875, punkt 252), piiramata poolte võimalust täiendada neid asjaolusid oma kaitseõiguse teostamisel tõenditega, mis on sellest kuupäevast hilisemad, kuid mis on kogutud konkreetselt kõnealuse otsuse vaidlustamiseks või selle kaitsmiseks (Esimese Astme Kohtu 21. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑87/05: EDP vs. komisjon, EKL 2005, lk II‑3745, punkt 158; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 22. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 75/84: Metro vs. komisjon, EKL 1986, lk 3021 (edaspidi nn „Metro II kohtuotsus”), punktid 75 ja 78, ning eespool viidatud kohtuotsus Atlantic Container Line jt vs. komisjon, punkt 254).

59 Käesolevas asjas järeldub sellest, et käsitlemata tuleb jätta faktilised asjaolud, mis ei eksisteerinud otsuse vastuvõtmise kuupäeval ehk eriti ajavahemikku 2001–2005 puudutavad arvandmed, ja tõendid, mis veel ei eksisteerinud ja mida ei kogutud konkreetselt vaidlustamaks või kaitsmaks otsuse seda osa, milles tuvastatakse konkurentsieeskirjade rikkumine, ehk eelkõige muud kui haldusmenetluses esitatud uuringud ravimite paralleelkaubanduse mõju kohta ühenduses üldiselt.

2. Ettevõtjatevahelise kokkuleppe olemasolu

a) Otsuse sisu

60 Komisjon leidis otsuse põhjenduses 109, et müügi üldtingimused kujutasid endast GW ja kõigi nende tingimustega nõustunud Hispaania hulgimüüjate vahelist kokkulepet.

b) Poolte argumendid

61 GSK väidab, et müügi üldtingimused ei kujuta endast kokkulepet.

62 GW ja müügi üldtingimused allakirjutanud Hispaania hulgimüüjad ei ole avaldanud sõltumatut tahet, sest Hispaania ravikindlustussüsteemist hüvitatavatele ravimitele on hulgihinna kehtestanud Hispaania õigusaktid.

63 Nad ei ole väljendanud ka ühist tahet konkurentsi piirata, vaid üksnes ühist tahet müüa ja osta ravimeid müügi üldtingimustes sätestatud tingimustel.

64 Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidleb nende argumentide põhjendatusele vastu.

c) Esimese Astme Kohtu hinnang

65 GSK argumentide põhjal tuleb esiteks kindlaks teha, kas GW ja Hispaania hulgimüüjad on väljendanud sõltumatut tahet Hispaania ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite hulgihinda reguleerivate Hispaania õigusaktide suhtes ja kas komisjonil tuli seega hinnata ettevõtjate, mitte riigi käitumist. Vajadusel tuleb nende argumentide põhjal hinnata teiseks, kas GW ja need hulgimüüjad avaldasid ühist tahet, ning seega küsimust, kas komisjonil tuli uurida kahepoolset, mitte ühepoolset käitumist.

Tahte sõltumatus

66 EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes ettevõtja enda initsiatiivil läbiviidava konkurentsi kahjustava käitumise suhtes (Euroopa Kohtu 21. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 267/86: Van Eycke, EKL 1988, lk 4769, punkt 16; Euroopa Kohtu 11. novembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑359/95 P ja C‑379/95 P: komisjon ja Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing, EKL 1997, lk I‑6265, punkt 33, ja Euroopa Kohtu 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑198/01: CIF, EKL 2003, lk I‑8055, punkt 45).

67 Kui selle sätte kohaldatavuse lahendamiseks on vaja hinnata eelnevalt siseriiklike sätete võimalikku mõju, siis tuleb kindlaks teha, kas ettevõtjatele jääb nende õigusaktide alusel võimalus konkurentsiks, mida ettevõtjate iseseisev tegevus võib takistada, piirata või kahjustada (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus komisjon ja Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing, punktid 32 ja 35, ning eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus CIF, punkt 66).

68 Kui selle hinnangu põhjal ilmneb, et ettevõtjatele on konkurentsivastane tegevus kõnealuste õigusnormide alusel kohustuslik või et need välistavad nendepoolse konkurentsivastase tegevuse võimaluse, ei ole EÜ artikli 81 lõige 1 kohaldatav (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus komisjon ja Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing, punkt 33, ja eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus CIF, punkt 67).

69 Seevastu kui ilmneb, et need õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate iseseisev tegevus võib takistada, piirata või kahjustada, kohaldatakse EÜ artikli 81 lõiget 1 (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus komisjon ja Prantsusmaa vs. Ladbroke Racing, punkt 34, ja eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus CIF, punkt 56).

70 Ühenduse kohus kohaldab piiratult võimalust välistada selle sätte kohaldamisalast teatud käitumine seetõttu, et siseriiklik õigus seda käitumist nõuab (eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus CIF, punkt 67, ja Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑513/93: Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑1807, punkt 60).

71 Seega tuleb kindlaks teha, kas Hispaania õigusaktid nõuavad, et GW‑l tuleb kasutada Hispaania hulgimüüjatega sõlmitavates lepingutes erinevaid hindu sõltuvalt sellest, kas tema müüdavaid ravimeid hüvitatakse Hispaania ravikindlustussüsteemist või mitte, nagu väidab GSK.

72 On selge, et Hispaania õigusaktid, mis koosnevad esiteks seaduse nr 25/1990 VIII osa ja teiseks dekreedi nr 271/1990 sätetest, ei määra kindlaks selliste ravimite hulgihinda, mida Hispaania ravikindlustussüsteemist ei hüvitata. Peale selle on GSK möönnud nii oma menetlusdokumentides kui ka kohtuistungil, et seda fakti – mis ilmnes kaudselt, kuid kindlasti sellest, et seaduse nr 25/1990 sõnastus ei sätestanud midagi nende toodete kohta müügi üldtingimuste jõustumise ajal kehtinud versioonis – kinnitas sõnaselgelt hiljem tehtud seadusmuudatus, nagu on märgitud otsuse põhjendustes 37 ja 139.

73 Isegi kui oletada, et vastupidiselt sellele, mida väidavad menetlusse astujad, on õige GSK argument, et kõnealusest süsteemist hüvitatavate ravimite hulgihinna kinnitavad Hispaania ametiasutused täielikult sõltumatult ning et need on GW‑le ja Hispaania hulgimüüjatele kohustuslikud, jääb faktiks, et Hispaania õigusaktidega ei ole kehtestatud käitumist, mis seisneks selles, et kokkuleppes võetakse kasutusele erinevate hindade süsteem, mis keelab GW‑ga kauplevatel Hispaania hulgimüüjatel ravimite ostmise selle hinnaga (4 A hind), kui nad müüvad need edasi teistes liikmesriikides, ja kohustab neid ostma samu tooteid kõrgema hinnaga (4 B hind). Kui GSK‑lt selle kohta kohtuistungil küsiti, oli ta sunnitud sellega nõustuma.

74 Seetõttu ei saa järeldada, et kõnealused siseriiklikud õigusaktid kohustavad GW‑d kasutama Hispaania hulgimüüjatega sõlmitavates kokkulepetes erinevaid hindu sõltuvalt sellest, kas tema müüdavaid ravimeid hüvitatakse Hispaania ravikindlustussüsteemist või mitte.

Ühine tahe

75 EÜ artikli 81 lõiget 1 kohaldatakse üksnes ettevõtjate kahepoolsele või mitmepoolsele tegevusele (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon vs. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punktid 79 ja 112), mis võib kujutada endast kokkuleppeid, kooskõlastatud tegevust või ettevõtjate ühenduste otsuseid.

76 Kokkuleppe olemasolu eelduseks on piisav, kui vähemalt kaks asjaomast ettevõtjat on väljendanud ühist tahet tegutseda turul teatud kindlal viisil (Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 41/69: ACF Chemiefarma vs. komisjon, EKL 1970, lk 661, punkt 112, ja Euroopa Kohtu 11. jaanuari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑277/87: Sandoz Prodotti Farmaceutici vs. komisjon, EKL 1990, lk I‑45, kokkuvõtte punkt 13, ja eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Bayer vs. komisjon, punktid 67 ja 173).

77 Kuigi järelikult on kohustuslik, et otsuses, milles komisjon kohaldab EÜ artikli 81 lõiget 1, on tõendatud ettevõtjate ühine tahe tegutseda turul teatud kindlal viisil, ei ole erinevalt GSK väidetust nõutud, et selleks oleks tõendatud ühine tahe saavutada konkurentsivastane eesmärk.

78 Käesolevas asjas järeldatakse otsuses, et GW ja müügi üldtingimused allakirjastanud Hispaania hulgimüüjad on väljendanud ühist tahet tegutseda turul müügitingimuste artiklis 4 sätestatud viisil, st müüa ja osta üht või teist 82‑st ravimist, millele nad kohaldavad kas hinda 4 A või 4 B sõltuvalt sellest, kas kõnealuses punktis A sätestatud tingimused on täidetud või mitte.

79 Seda järeldust kinnitavad selgelt toimikus sisalduvad dokumendid, millest kõigepealt nähtub, et GW võttis vastu müügi üldtingimused, mis sätestavad erinevate hindade süsteemi. Seejärel edastas GW need müügi üldtingimused 89‑le hulgimüüjale, kellega tal on Hispaanias kaubandussuhted. Sellega seoses palus ta neil – rõhutades selle palve olulisust – tagastada talle allakirjutatud versioon kohustusliku tähtaja jooksul „tõendamaks [nendega] nõustumist”. Need faktilised asjaolud tõendavad GW väljendatud tahet paluda Hispaania hulgimüüjatel nõustuda tema müügi üldtingimustega ja seega teha hulgimüüjatele neid tingimusi puudutav pakkumine. Lõpuks toimisid 75 neist 89‑st hulgimüüjast, kellele see pakkumine tehti, GW palutud viisil ehk allkirjastasid müügi üldtingimused ja tagastasid need talle selleks kehtestatud tähtajal. Neist faktilistest asjaoludest nähtub nende hulgimüüjate väljendatud tahe nõustuda GW pakkumisega ja seega sõlmida temaga kokkulepe, nagu GSK on kohtuistungil ka tunnistanud.

80 Ükski GSK esitatud argumentidest ei ole selline, mis seaks selle järelduse kahtluse alla.

81 GSK ei saa eelkõige tugineda argumendile, et komisjon ei ole esitanud tõendeid esiteks ametliku ekspordikeelu eksisteerimise kohta, mille GW on kehtestanud Hispaania hulgimüüjatele, ja teiseks tegevuse kohta, mis avaldub kõnealuste hulgimüüjate vaikimisi nõustumises selle keeluga.

82 Komisjon on kohustatud esitama tõendeid väidetava rikkumise kohta ja selleks tuleb tal esitada konkurentsieeskirjade kohaldamist puudutavates otsustes täpsed ja omavahel kooskõlas olevad tõendid, mis tõendavad veenvalt, et selle rikkumise moodustavad faktilised asjaolud eksisteerivad (Euroopa Kohtu 28. märtsi 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 29/83 ja 30/83: CRAM ja Rheinzink vs. komisjon, EKL 1984, lk 1679, punkt 20, ja Euroopa Kohtu 6. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑2/01 P ja C‑3/01 P: BAI ja komisjon vs. Bayer, EKL 2004, lk I‑23, punkt 62).

83 Need tõendid võivad olla otsesed tõendid, mis on näiteks kirjalikus vormis (Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 862, ja apellatsioonmenetluses eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 237), või nende puudumisel kaudsed tõendid, mis avalduvad näiteks tegevuses (eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Bayer vs. komisjon, punkt 73, ja apellatsioonmenetluses eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus BAI ja komisjon vs. Bayer, punkt 100).

84 Käesolevas asjas on eespool rõhutatud, et komisjon tugines kirjavahetusele, mis tõendas ilma igasuguse võimaliku kahtluseta, et GW pakkus Hispaania hulgimüüjatele võimalust käituda turul müügi üldtingimustes sätestatud viisil ja et enamus neist nõustus selle pakkumisega. Nagu komisjon kohtuistungil veel rõhutas, puudus vajadus otsida muid tõendeid nagu GW ja hulgimüüjate tegevusega seotud tõendid.

85 GSK‑l ei ole alust väita sisuliselt ka seda, et hulgimüüjad, kelle poole GW pöördus, oleksid lõpuks olnud temaga eriarvamusel.

86 Kui komisjon on esitanud tõendi kokkuleppe olemasolu kohta, nagu käesoleval juhul, tuleb selles kokkuleppes osalenud ettevõtjal esitada tõend, mis tõendab selget ja teistele kokkuleppes osalenud ettevõtjatele teatavaks tehtud tahet loobuda sellest kokkuleppest (vt selle kohta eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus BAI ja komisjon vs. Bayer, punkt 63; eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punktid 81–84, ja Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑61/99: Adriatica di Navigazione vs. komisjon, EKL 2003, lk II‑5349, punktid 135–138).

87 Kuigi käesolevas asjas avaldasid mõned müügi üldtingimustele allakirjutanud Hispaania hulgimüüjad kahtlust tingimuste seaduslikkuse kohta, nagu rõhutatakse otsuse põhjenduses 12, ei nähtu toimikus sisalduvatest dokumentidest, et nad oleksid müügitingimustest loobunud kohtupraktika tähenduses. Samuti vastab tõele see, et mõned neist eksportisid GW‑lt 4 A hinnaga ostetud ravimeid. Selles osas nähtub kohtutoimikus sisalduvatest dokumentidest veel seda, et nad nõustusid lõpuks GSK nõudel maksma arveid, mis vastasid selle hinna ja 4 B hinna erinevusele. Igal juhul puudutavad need asjaolud üksnes mõningaid hulgimüüjaid ja selle põhjal ei saa järeldada, et kõik oleksid loobunud GW‑ga varem sõlmitud kokkuleppest.

88 Lisaks vastab tõele, et kolm kutseliitu ehk Aseprofar, Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas ja Fedifar esitasid kaebused komisjonile ja Servicio de defensa de competencia’le (Hispaania konkurentsiamet), nagu märgitud otsuse põhjenduses 3, ja et nende liitude liikmete – kahe esimesena mainitu puhul otseste liikmete ja kolmanda puhul kaudsete liikmete – hulka kuulusid mõned müügi üldtingimused allkirjastanud hulgimüüjad. Üksnes asjaolust, et sellised kaebused esitasid kutseliidud, kelle hulka kuulusid lisaks teistele liikmetele mõned müügi üldtingimuste allkirjastajad, ei piisa siiski tõendamaks, et keegi hulgimüüjatest tegelikult ei tahtnud või alates nende kaebuste esitamise päevast enam ei tahtnud GW‑ga kokkuleppel tegutseda.

89 Seega ei saa järeldada, et GW ja müügi üldtingimused allkirjastanud hulgimüüjad ei ole avaldanud ühist tahet.

90 Eespool esitatust järeldub, et GSK argumentidest ei nähtu, et komisjon oleks teinud kokkuleppe olemasolu järeldades vea.

3. Konkurentsipiirangu olemasolu

a) Otsuse sisu

91 Komisjon on järeldanud otsuse põhjendustes 116–143 ja 189, et müügi üldtingimuste artikli 4 eesmärk ja tagajärg oli konkurentsi piiramine.

92 Analüüsides kõigepealt selle sätte eesmärki, leidis komisjon otsuse põhjenduses 116, et selle eesmärk oli piirata GW müüdavate ravimite paralleelkaubandust Hispaania ja teiste liikmesriikide vahel. Lisaks leidis komisjon otsuse põhjenduses 117, et Hispaanias edasimüümiseks ja hüvitamiseks mõeldud ravimitele kohaldatava 4 A hinna ning teistes liikmesriikides edasimüümiseks ja hüvitamiseks mõeldud ravimitele kohaldatava 4 B hinna võrdlus näitas, et selle kohaldamise tagajärg oli sõltuvalt juhtumist paralleelkaubanduse välistamine või takistamine.

93 Seejärel tuvastas komisjon otsuse põhjendustes 117–119, et müügi üldtingimuste artiklil 4 oli paljudel juhtudel ekspordikeeluga samaväärne toime ja et see takistas paralleelkaubandust muudel juhtudel peaaegu samamoodi nagu kaheastmeline hinnasüsteem. Lisaks leidis komisjon otsuse põhjendustes 120–123, et seda järeldust ei mõjutanud asjaolu, et Hispaanias kehtivad riiklikud õigusnormid siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite hulgihinna kehtestamise korra kohta.

94 Komisjon leidis lõpuks otsuse põhjendustes 124 ja 125, et Euroopa Kohus ja Esimese Astme Kohus on alati kvalifitseerinud ekspordikeelde, kaheastmelisi hinnasüsteeme või muid paralleelkaubanduse piiranguid sisaldavad lepingud nende eesmärgi tõttu konkurentsi piiravateks, mistõttu tuli järeldada, et müügi üldtingimuste artikli 4 eesmärk oli konkurentsi piiramine.

95 Uurides veel müügi üldtingimuste artikli 4 mõju, leidis komisjon otsuse põhjenduses 126 kõigepealt, et kõrgema hulgihinna – millele lisanduvad ekspordiga seotud tehingukulud (vedu, ümberpakkimine jne.) – kasutuselevõtmine ekspordi korral kaldub piirama paralleelkaubandust, mis oleks võimalik ilma selle hinnata.

96 Komisjon leidis seejärel otsuse põhjendustes 127–135, et see artikkel ei piirdunud Hispaania Kuningriigi põhjustatud konkurentsi kahjustamise neutraliseerimisega ega olnud õigustatud konkreetse õigusliku regulatsiooniga.

97 Komisjon leidis veel otsuse põhjendustes 136–140, et müügi üldtingimuste artikliga 4 sätestatud erinevad hinnad tõid kaasa esiteks paralleelkaubanduse päritoluliikmesriikides tegutsevate hulgimüüjate tegevusvabaduse piiramise ning teiseks nende hulgimüüjate ja paralleelkaubanduse sihtkoha liikmesriigis tegutsevate edasimüüjate vahelise konkurentsi piiramise.

98 Komisjon viitas lõpuks otsuse põhjendustes 141–143 sellele, millises ulatuses mõjutasid valuutakõikumised ajavahemikus 1996 ja 1998 ravimite paralleelkaubandust eelkõige Hispaania ja Ühendkuningriigi vahel.

b) Poolte argumendid

99 GSK väidab sisuliselt seda, et müügi üldtingimuste artikkel 4 ei ole konkurentsipiirang.

100 Esiteks väidab ta, et konkurents on siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite sektoris juba algusest peale kahjustatud ja et müügi üldtingimuste artikliga 4 üritatakse üksnes neutraliseerida seda olukorda, mille põhjuseks on esiteks kõnealuste ravimite hinda reguleerivate siseriiklike sätete olemasolu ja teiseks nende sätete ühtlustamist sätestavate ühenduse õigusnormide puudumine.

101 Teiseks väidab GSK, et müügi üldtingimuste artikli 4 eesmärk ei ole piirata konkurentsi ja et komisjon ei ole tõendanud, et sellel oleks niisugune mõju, arvestades asjaomase turu iseärasusi ning üldisemalt õiguslikku ja majanduslikku konteksti, millesse see artikkel kuulub.

102 Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, vaidleb nende argumentide põhjendatusele vastu. Ta leiab, et ta järeldas õigesti, et müügi üldtingimuste artikli 4 – millega kõrvaldati paralleelkaubandus või piirati seda – eesmärk ja tagajärg oli konkurentsi piiramine.

c) Esimese Astme Kohtu hinnang

103 GSK ei vaidlusta nende faktiliste asjaolude sisulist õigsust, millele komisjon on EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel tuginenud, vaid kõnealuse institutsiooni antud hinnangut nende asjaolude kohta. Kogu hageja kriitika on sisuliselt seotud järeldustega, mis on konkurentsipiirangute olemasolu analüüsimisel tehtud ravimisektori õigusliku ja majandusliku konteksti põhjal. Täpsemalt puudutab see kriitika esiteks konkurentsi olukorda enne müügi üldtingimuste artikli 4 kehtima hakkamist ja teiseks sellest artiklist tulenevat konkurentsipiirangut.

Konkurentsi olukord enne müügi üldtingimuste artikli 4 kehtima hakkamist

104 Nagu GSK õigesti märgib, iseloomustab paljude liikmesriikide siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite sektorit endiselt regulatsioon, mis läheb eelkõige hindade osas kaugemale pelgast majandustegevuse järelevalvest (Euroopa Kohtu 29. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 181/82: Roussel jt, EKL 1983, lk 3849, punkt 8). Nende erinevate siseriiklike sätete kooseksisteerimine võib kahjustada konkurentsi (Euroopa Kohtu 5. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑267/95 ja C‑268/95: Merck ja Beecham, EKL 1996, lk I‑6285, punkt 47). Sellega üritatakse neid riigisiseseid turge ka teatud määral eraldada (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt vs. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 24).

105 Eespool punktides 67–70 viidatud kohtupraktika kohaselt ei ole EÜ artikli 81 lõige 1 kohaldatav üksnes siis, kui valdkonnas, milles kokkulepe sõlmitakse, kohaldatakse õigusnorme, mis välistavad võimaluse konkurentsiks, mida selle kokkuleppega võidaks takistada, kahjustada või piirata.

106 Käesolevas asjas eksisteerib ravimitootjate vaheline konkurents, mis puudutab peamiselt muid parameetreid kui hinda, eriti innovatsiooni (eespool punktis 104 viidatud kohtuotsus Roussel jt, punkt 9), nagu GSK on rõhutanud oma menetlusdokumentides ja kohtuistungil.

107 Lisaks võib tootja ja tema edasimüüjate või paralleelkaubandusega tegelevate ettevõtjate ja siseriiklike edasimüüjate vahel eksisteerida konkurents, milles kasutatakse nimelt ära märkimisväärseid hinnaerinevusi, mida kõnealused riiklikud sätted soodustavad, ja mis on juhul, kui ravimeid kaitstakse patendiga, millega antakse selle omanikele ajutine monopol, patendi kehtivuse lõppemiseni ainus võimalik hinnakonkurentsi vorm, nagu GSK on oma menetlusdokumentides rõhutanud.

108 Kuna GSK kirjeldatud õiguslik olukord võib piirata konkurentsi, kuid ei kõrvalda seda, ei ole selle tagajärg EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamatuks muutmine.

Müügi üldtingimuste artiklist 4 tulenev konkurentsipiirang

109 Kuna GSK väidab, et komisjon ei ole konkurentsipiirangute olemasolu analüüsides õigesti arvestanud asjassepuutuvat õiguslikku ja majanduslikku konteksti, tuleb kohe alguses märkida, et EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g ja EÜ artiklis 81 ettenähtud konkurentsi all mõeldakse tõhusat konkurentsi ehk sellisel määral toimivat konkurentsi, mis on vajalik asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks. Konkurentsi intensiivsus võib varieeruda asjaomase toote olemuse ja asjaomase turu struktuuri järgi. Lisaks võib selle parameetrite tähtsus olla ebaühtlane, sest hinnakonkurents ei ole ainus tõhusa konkurentsi vorm ja see ei ole selline konkurentsi vorm, millele tuleks kõigis olukordades anda absoluutne prioriteet (Euroopa Kohtu 25. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 26/76: Metro vs. komisjon, EKL 1977, lk 1875; edaspidi „Metro I kohtuotsus”, punktid 20 ja 21, ning eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus CIF, punkt 68).

110 Järelikult peab EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud konkurentsipiirangut iseloomustades arvestama tegelikku olukorda ning seega õiguslikku ja majanduslikku konteksti, milles piiravaks peetavat kokkulepet kohaldatakse. Selline kohustus puudutab nii selle eesmärgi kui ka mõju hindamist (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 359 ja 360; Euroopa Kohtu 13. juuli 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 56/64 ja 58/64: Consten ja Grundig vs. komisjon, EKL 1966, lk 429 ja 497, ning Euroopa Kohtu 12. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑399/93: Oude Luttikhuis jt, EKL 1995, lk I‑4515, punkt 20).

111 Näiteks juhul, kui kokkuleppe tingimuste analüüsimine nende õiguslikus ja majanduslikus kontekstis tõendab juba iseenesest konkurentsi muutumist, võib eeldada, et selle kokkuleppe eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi (vt eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 359 ja 362, ning eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, lk 497), mistõttu selle mõju ei ole vaja analüüsida (eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, lk 496, ja eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni, punkt 99).

112 Kui see aga nii ei ole, tuleb analüüsida selle lepingu mõju ja tõendada õiguslikult piisavalt, et sellega tegelikult või potentsiaalselt takistatakse, piiratakse või kahjustatakse konkurentsi (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 359, 360 ja 362, ning Euroopa Kohtu 28. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑7/95 P: Deere vs. komisjon, EKL 1998, lk I‑3111, punktid 75 ja 77).

113 Käesolevas asjas tuleb analüüsida järjekorras GSK argumente, mis puudutavad müügi üldtingimuste artikli 4 eesmärki ja mõju.

– Konkurentsivastase eesmärgi olemasolu

114 GSK ei vaidlusta, et müügi üldtingimuste artikkel 4 võeti kasutusele kavatsusega piirata GW poolt müüdava 82 ravimi paralleelkaubandust esiteks Hispaania ja muude liikmesriikide ning teiseks eriti Hispaania ja Ühendkuningriigi vahel.

115 Kohtupraktikast nähtub, et põhimõtteliselt tuleb asuda seisukohale, et kui kokkuleppe eesmärk on keelata lõpuks paralleelkaubandus, on selle eesmärk konkurentsi takistamine (eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, lk 496–498; Euroopa Kohtu 1. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 19/77: Miller International vs. komisjon, EKL 1978, lk 131, punktid 7 ja 18; Euroopa Kohtu 12. juuli 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 32/78, 36/78 ja 82/78: BMW Belgia vs. komisjon, EKL 1979, lk 2435, punktid 20–28 ja 31, ning eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Sandoz Prodotti Farmaceutici vs. komisjon, punkt 16).

116 Sellest nähtub veel, et selliseid kokkuleppeid, kus nähakse selgelt ette paralleelkaubanduse ebasoodsam kohtlemine, tuleb põhimõtteliselt pidada konkurentsi piirava eesmärgiga kokkulepeteks (Euroopa Kohtu 8. novembri 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82: IAZ jt vs. komisjon, EKL 1983, lk 3369, punktid 23–25, ja Euroopa Kohtu 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑551/03 P: General Motors vs. komisjon, EKL 2006, lk I‑3173, punktid 67 ja 68).

117 GSK väidab siiski õigesti, et kui arvestada õiguslikku ja majanduslikku konteksti, ei oleks komisjon saanud tugineda üksnes sellele, et müügi üldtingimuste artiklis 4 võeti kasutusele erinevate hindade süsteem eesmärgiga piirata paralleelkaubandust, et järeldada, nagu oleks nimetatud artikli eesmärk piirata konkurentsi.

118 EÜ artikli 81 lõikele 1, mis on hädavajalik alussäte ühendusele antud ülesannete täitmiseks, eriti siseturu toimimise tagamiseks (Euroopa Kohtu 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑126/97: Eco Swiss, EKL 1999, lk I‑3055, punkt 36, ja Euroopa Kohtu 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑453/99: Courage ja Crehan, EKL 2001, lk I‑6297, punkt 20), omistatud eesmärk on vältida seda, et ettevõtjad vähendaksid kõnealuste toodete lõpptarbijate heaolu, piirates omavahelist konkurentsi või konkurentsi kolmandate isikutega (Esimese Astme Kohtu 7. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑213/01 ja T‑214/01: Österreichische Postsparkasse ja Bank für Arbeit und Wirtschaft vs. komisjon, EKL 2006, lk II‑1601, punkt 115; vt selle kohta ka eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, lk 493, ja Euroopa Kohtu 20. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 28/77: Tepea vs. komisjon, EKL 1978, lk 1391, punkt 56). Komisjon rõhutas kohtuistungil korduvalt, et käesoleval juhul analüüsis ta asja just sellest seisukohast, järeldades esiteks, et müügi üldtingimustega vähendati ilmselgelt tarbijate heaolu, ja kaaludes teiseks, kas seda piirangut kompenseerib lisandunud efektiivsus, millest oleks iseenesest tarbijatele kasu.

119 Järelikult ei saa EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldatavus käesolevas asjas sõltuda üksnes sellest, et kõnealuse kokkuleppega üritatakse piirata ravimite paralleelkaubandust või eraldada ühisturgu – asjaolud, mille põhjal saab järeldada, et kokkulepe mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust –, vaid see eeldab lisaks analüüsi, millega tehakse kindlaks, kas lepingu eesmärk või tagajärg on konkurentsi takistamine, piiramine või kahjustamine lõpptarbija kahjuks. Kui see nii ei ole, siis tuleb nähtuvalt eespool punktides 111 ja 112 viidatud kohtupraktikast seda analüüsi – mida võib teha lühendatult, kui konkurentsimuutus nähtub juba kokkuleppe artiklitest, nagu komisjon on kohtuistungil rõhutanud – täiendada nii, nagu juhtumi asjaolud seda nõuavad (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 358–361, ja eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon, lk 495–498).

120 Vastupidi sellele, mida väitis komisjon oma menetlusdokumentides, ei ole Euroopa Kohus eelkõige eespool punktis 110 viidatud kohtuotsuses Consten ja Grundig vs. Komisjon – millest arenes välja eespool punktides 115 ja 116 viidatud kohtupraktika – otsustanud, et lepingut, mille eesmärk on piirata paralleelkaubandust, tuleks juba oma olemuselt, st sõltumata konkurentsi mis tahes analüüsist, pidada konkurentsi piirava eesmärgiga lepinguks. Vastupidi, Euroopa Kohus piirdus alguses seisukohaga, et tootja ja edasimüüja vaheline kokkulepe, millega üritati liikmesriikidevahelises kaubanduses siseriiklikke turge uuesti eraldada, võib olla vastuolus ühenduse kõige põhilisemate eesmärkidega (lk 494), mistõttu ta lükkas tagasi väite, et EÜ artikli 81 lõige 1 ei ole kohaldatav vertikaalkokkulepetele (lk 492–494). Teiseks tegi ta konkurentsiolukorrast lühikese, aga tegelikul olukorral põhineva analüüsi, mille käigus ta eelkõige rõhutas, et kõnealuse kokkuleppega üritati kõrvaldada kõik konkurentsivõimalused hulgimüügitasandil selleks, et kohaldada tõhusat konkurentsi vältivaid hindu, ja nende seisukohtade põhjal lükkas ta tagasi väite konkurentsipiirangu puudumise kohta (lk 496–498).

121 Kuigi sellest alates on nõustutud, et paralleelkaubandus saab teatud kaitse, ei ole see kaitse absoluutne, vaid nagu Euroopa Kohus on märkinud, kohaldub see niivõrd, kui see soodustab kaubanduse arengut ja tugevdab konkurentsi (Euroopa Kohtu 16. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑373/90: X, EKL 1992, lk I‑131, punkt 12), st selle teise aspekti osas, kuivõrd lõpptarbijad saavad tõhusa konkurentsi tõttu varustatuse või hindadega seotud kasu (eespool punktis 118 viidatud kohtuotsus Tepea vs. komisjon, punktid 43 ja 56). Järelikult, kuigi on selge, et kokkulepet, mille eesmärk on piirata paralleelkaubandust, tuleb põhimõtteliselt pidada konkurentsi piirava eesmärgiga kokkuleppeks, on see nii juhul, kui saab oletada, et see kasu võetakse tarbijatelt kokkuleppega ära.

122 Kui arvestada õiguslikku ja majanduslikku konteksti, milles kohaldatakse GSK müügi üldtingimusi, ei saa oletada, et nendega võetakse ravimite lõpptarbijatelt selline kasu. Hulgimüüjad, kelle ülesanne on – nagu Euroopa Kohus on leidnud – tagada jaemüüjatele kaubatarned tootjatevahelist konkurentsi ära kasutades (eespool punktis 109 viidatud Metro I kohtuotsus, punkt 40), on majandustegevuse esindajad, kes tegutsevad väärtusahela vaheetapis, ja nad võivad jätta paralleelkaubandusest hinna alusel saadava kasu endale, mistõttu see kasu ei kandu üle lõpptarbijatele.

123 Selle konteksti kirjeldus sisaldub faktilisi asjaolusid käsitleva otsuse I jaos ja eriti selle alajaos F, mille pealkiri on „Ravimite paralleelkaubandus ühenduses – siseriiklike sätete ja valuutakõikumiste mõju”, ja alajaos G, mille pealkiri on „GW ravimite paralleelkaubandus ühenduses – mõju GW müügitingimustele”.

124 Sellest kirjeldusest nähtub, et õigusliku ja majandusliku konteksti peamised tunnused, millega GSK nõustus nii oma menetlusdokumentides kui ka kohtuistungil, on järgmised.

125 Esiteks, otsuse põhjenduste 31, 36 ja 50 kohaselt ei määrata siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite hinda kindlaks kogu ühendust hõlmavas konkurentsiprotsessis, vaid see kinnitatakse enamikes liikmesriikides otseselt haldusmenetluses ja teised liikmesriigid kontrollivad seda kaudselt.

126 Teiseks, otsuse põhjenduse 31 kohaselt on selles valdkonnas kohaldatavate siseriiklike sätete ühtlustamine praeguses etapis piiratud. Direktiiv 89/105 sätestab selles osas, et juhul, kui siseriiklik õigus sätestab nende ravimite hinna kindlaksmääramise, peab see toimuma läbipaistvas menetluses ning põhinema objektiivsetel ja kontrollitavatel kriteeriumidel. Muus osas võib otsuse põhjenduse 50 kohaselt sätestada siseriiklikus õiguses erinevate kriteeriumide arvessevõtmise vastavalt asjaomase liikmesriigi rahvatervise ja siseriikliku tervisekindlustussüsteemi rahastamise poliitikale, nagu nähakse ette ka direktiivis 89/105. Nii on see eelkõige Hispaania õiguses, mis otsuse põhjenduste 37 ja 38 kohaselt sätestab otseselt maksimaalse hulgihinna kindlaksmääramise ja kaudselt maksimaalse jaemüügihinna kindlaksmääramise. Ühendkuningriigi õigus ei sätesta hinna kindlaksmääramist, vaid farmaatsiaettevõtjate kasumi kontrolli, nagu sätestavad otsuse põhjendused 44–46.

127 Kolmandaks, otsuse põhjenduste 29–31 ja 34 kohaselt on liikmesriikidevaheliste märkimisväärsete hinnaerinevuste üks struktuuriline põhjus valdkonnas kohaldatavate siseriiklike sätete erinevus.

128 Neljandaks, otsuse põhjenduste 30, 32 ja 53 kohaselt on valuutakõikumised hinnaerinevuste olemasolu ajutine põhjus. See ilming, mis puudutas potentsiaalselt kõiki ühenduse liikmesriike 6. märtsil 1998, mil GSK teatas müügi üldtingimustest komisjonile, puudutas Ühendkuningriiki, Taanit ja Rootsit veel 8. mail 2001, mil komisjon võttis vastu otsuse, nagu nähtub otsuse põhjendusest 53.

129 Viiendaks, need hinnaerinevused ise on ravimite paralleelkaubanduse põhjus ühenduses, nagu selgitatakse otsuse põhjenduses 29. Peamised paralleelkaubanduse sihtliikmesriigid on Taani, Madalmaad ja Ühendkuningriik, nagu täpsustavad otsuse põhjendused 33 ja 34.

130 Kuuendaks, mõned liikmesriigid on võtnud vastu sätted, mis võivad olla niisuguse mõjuga sõltumata sellest, kas nende eesmärk on edendada paralleelkaubandust või ei, nagu märgib komisjon otsuse põhjendustes 31, 33, 34, 36 ja 52, kuid millele GSK vastu vaidleb. See kehtib eriti Ühendkuningriigi puhul, kus – nagu tõdetakse otsuse põhjenduses 49 – hüvitab National Health Service apteekidele automaatselt summa, mis vastab hinnale, millega tootja müüb ravimit Ühendkuningriigi turul; seda hinda vähendatakse kindlasummaliselt 4–5%, mida peetakse vastavaks apteekidel tekkivale säästule mujalt madalama hinnaga kauba hankimise tõttu.

131 Seitsmendaks, nagu nähtub otsuse põhjendustest 31 ja 51, jääb patsiendi maksta üldreeglina vaid väike, liikmesriigiti varieeruv osa selliste ravimite hinnast, mis hüvitatakse tema siseriiklikust ravikindlustussüsteemist. Siseriiklik ravikindlustussüsteem maksab sellest põhilise osa. Nii on see eelkõige Ühendkuningriigis, kus otsuse põhjenduse 48 kohaselt maksab patsient 6 Inglise naela (GBP) iga ravimi eest, v.a kui ta kuulub mingisse isikute kategooriasse, kes on selle summa tasumisest vabastatud.

132 Komisjon viitab selle kirjelduse teatud aspektidele, analüüsides müügi üldtingimuste artikli 4 eesmärki. Ta osutab sellele kirjeldusele näiteks otsuse põhjenduses 117 tõendamaks, et see artikkel mõjutab paralleelkaubandust, mida ei ole vaidlustatud. Komisjon viitab sellele ka otsuse põhjenduses 121, selgitades, et vastupidi GSK väidetule on Hispaanias farmaatsiaettevõtjatel läbirääkimisvõim ravimite hulgihindu kindlaksmääravas menetluses.

133 Komisjon ei ole siiski ühelgi hetkel analüüsinud valdkonna spetsiifilisi ja olulisi tunnuseid, mis on seotud sellega, et kõnealuste toodete hinnad, mida kontrollivad liikmesriigid, kes määravad need otseselt või kaudselt kindlaks sobivaks peetaval tasemel, paigutuvad ühenduses struktuuriliselt erinevatele tasemetele ja – erinevalt komisjoni poolt menetlusdokumentides ja kohtuistungil viidatud muude tarbekaupade hindadest nagu spordikaupade ja mootorrataste hinnad – jäävad need hinnad igal juhul märkimisväärses ulatuses väljapoole vaba pakkumist ja nõudlust.

134 See olukord ei luba oletada, et paralleelkaubandus mõjutab siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite eest lõpptarbijatelt võetavaid hindu ja annab neile tarbijatele seetõttu märkimisväärse eelise, mis on analoogiline sellega, mille nad saaksid siis, kui need hinnad määrataks pakkumise ja nõudluse alusel.

135 Lisaks nõustub komisjon ise ravimite paralleelkaubanduse esmapilgul ebaselge mõjuga tarbijate heaolule, sest ta märgib 25. novembri 1999. aasta teatises farmaatsiatoodete ühisturu kohta KOM(98) 588 (lõplik), mida mainitakse otsuse põhjenduses 161 ning millele pooled on viidanud oma menetlusdokumentides ja Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes, et kui paralleelkaubandusest ei tulene dünaamilist mõju hindadele, tekib ebaefektiivne olukord, sest suurem osa rahalisest kasust, kuigi mitte kõik, jääb paralleelkaubandusega tegelejatele, mitte aga tervishoiusüsteemile või patsiendile (lk 6).

136 Seetõttu ei saa järeldada, et müügi üldtingimuste artikli 4 analüüs, millega üritatakse GSK sõnul tagada, et Hispaania Kuningriigi kindlaksmääratud hulgihindu kohaldatakse tegelikult üksnes sellistele ravimitele, mille osas on see seaduses sätestatud, tõendaks iseenesest, et konkurentsi takistatakse, piiratakse või kahjustatakse.

137 Ükski komisjoni ja menetlusse astujate argumentidest ei näi muutuvat seda järeldust küsitavaks.

138 Komisjon ei saa eeskätt tõmmata paralleele kokkulepetega, mida tal on varem olnud võimalus analüüsida varasemas otsustuspraktikas, nagu ta on teinud otsuse põhjendustes 118 ja 119, leides, et müügi üldtingimuste artikkel 4 sarnaneb nende lepingutega või on nendega samastatav. Selline lähenemine jätab lõpuks tähelepanuta eespool kirjeldatud õigusliku ja majandusliku konteksti tegurid, mis puuduvad EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise kohta tehtud otsustes, millele komisjon on viidanud.

139 Komisjonil ei ole ka alust väita – nagu ta on seda teinud otsuse põhjendustes 120–123 ja menetlusdokumentides –, et ravimite hulgihinna kindlaksmääramist puudutavate Hispaania õigusnormide olemasolu ei ole kokkuvõttes otsustav, kui arvestada farmaatsiaettevõtjatele antavat läbirääkimisvõimu. Niisamuti ei saa ta põhjendatult väita, et ka erinevate sellealaste siseriiklike sätete kooseksisteerimine ei ole kohtupraktika alusel otsustav (eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus BMW Belgium vs. komisjon, punkt 5, ja Esimese Astme Kohtu 19. mai 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑175/95: BASF vs. komisjon, EKL 1999, lk II‑1581, punktid 121–123 ja 136), nagu ta on samuti oma menetlusdokumentides väitnud.

140 Isegi kui oletada, et Hispaania õigusnormidega antakse farmaatsiaettevõtjale läbirääkimisvõim, nagu komisjon ja menetlusse astujad on veelkord kohtuistungil väitnud, on siiski tõsi, et nende õigusnormide olemasolu ja nende kooseksisteerimine teiste liikmesriikide õigusnormidega mõjutab märkimisväärselt ühte konkurentsi olulist parameetrit (vt analoogia alusel eespool punktis 104 viidatud kohtuotsus Suiker Unie jt vs. komisjon, punktid 17 ja 71) ehk konteksti tegurit, mida ei saa jätta konkurentsi analüüsis tähelepanuta.

141 Komisjoni nimetatud kohtuasjade vahel ei saa seega paralleele tõmmata, sest nagu kõnealune institutsioon isegi kohtuistungil rõhutas, puudutasid need uute sõiduautode (eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus BMW Belgium vs. komisjon, punkt 5) või sõiduautode värvimistoodete (eespool punktis 139 viidatud kohtuotsus BASF vs. komisjon, punkt 123) hinnakülmutamismeetmeid, mis kehtisid vaid ühes ühenduse liikmesriigis, kusjuures käesolevale kohtuasjale on iseloomulik see, et kõnealuste toodete hind, mille liikmesriigid lõplikult kindlaks määravad, jääb struktuuriliselt väljapoole nõudmist ja pakkumist ning see määratakse struktuuriliselt erinevatel tasemetel kindlaks kogu ühenduses vaatamata turul säilinud konkurentsile, mis võib ilmneda paralleelkaubanduses.

142 Ka eespool punktis 116 viidatud kohtuotsuse General Motors vs. komisjon punktist 75, millele komisjon viitas Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes ja kohtuistungil, ei saa järeldada, et eelmises punktis meelde tuletatud faktilise olukorra peaks jätma täielikult tähelepanuta.

143 Selle kohtuotsuse punktist 75 nähtub tõesti, et maksustamise ühtlustamise puudumine ei takista järeldamast, et sõiduautode paralleelkaubanduse piiramiseks sõlmitava kokkuleppe eesmärk on konkurentsi piiramine, kuigi ühtlustamise puudumine on mõjutanud konkurentsi selles sektoris, nagu komisjon ka kohtuistungil tõdes. Sellest ei saa aga järeldada, et käesolevas asjas käsitletavad siseriiklikud sätted ei oma konkurentsi analüüsi seisukohalt tähtsust, kui nende eesmärk on jätta siseriiklikust ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite hinnakujundus konkurentsist väljapoole.

144 Menetlusse astujad ei saa viidata tulemuslikult sellele (nagu nad viitasid kohtuistungil), et kõnealuste siseriiklike sätetega ei üritata tegelikult jätta nende ravimite hinnakujundust väljapoole pakkumist ja nõudlust, vaid leevendada farmaatsiaettevõtjate turupositsioonist tulenevat konkurentsi puudumist ja tagada õiglaseid hindu.

145 Kui ühenduse kohus menetleb konkurentsieeskirjade kohaldamise kohta tehtud komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi, teostab ta EÜ artikli 230 alusel selle otsuse seaduslikkuse järelevalvet. Menetlusse astujate argumendid tuginevad faktilistele asjaoludele, mida komisjon ei ole maininud ega veelgi olulisemal põhjusel otsuses analüüsinud. Esimese Astme Kohtu ülesanne ei ole asuda komisjoni asemele ja analüüsida neid argumente algusest peale.

146 Neid argumente tuleb veel võrrelda GSK argumentidega, mille kohaselt üritatakse patente käsitlevate siseriiklike sätetega pakkuda farmaatsiaettevõtjatele võimalus saada tagasi teadus‑ ja arenduskulud, andes neile ajutise monopoli, mille lõppemisel geneeriliste ravimite valmistajad taastavad hinnakonkurentsi, mistõttu paralleelkaubandusega tegelevad ettevõtjad, kes tegutsevad turul patentide kehtivuse ajal, tegutsevad kunstlikus konkurentsis, mitte tõhusas konkurentsis EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g ja EÜ artikli 81 tähenduses.

147 Järelikult ei saa nõustuda komisjoni põhilise järeldusega, et müügi üldtingimuste artiklit 4 tuleb pidada EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatuks, kuna selle eesmärk on paralleelkaubanduse piiramine. Kuna kõnealuste ravimite hinnad on jäetud suures ulatuses väljapoole vaba pakkumist ja nõudlust, sest ametiasutused määravad need kohaldatavate õigusnormide tõttu kindlaks või kontrollivad neid, ei saa nõustuda põhimõttega, et paralleelkaubandusele oleks iseloomulik nende hindade alandamine ja seega lõpptarbija heaolu suurendamine. Selles kontekstis tehtud müügi üldtingimuste artikli 4 sõnastuse analüüs ei anna seega põhjust eeldada, et see artikkel, millega üritatakse piirata paralleelkaubandust, kaldub seega vähendama lõpptarbijate heaolu. Selles valdavalt uues olukorras ei saa seega järeldada üksnes kokkuleppe tingimustest – selle konteksti arvesse võttes –, et see piirab konkurentsi, ning kindlasti tuleb arvestada ka selle kokkuleppe mõjusid, kasvõi ainult asjaolude kontrollimiseks, mida reguleeriv asutus võis sellest tõlgendusest järeldada.

– Konkurentsivastase mõju olemasolu

148 Kokkuleppest konkurentsile tekkivate mõjude analüüs eeldab esiteks asjaomase turu määratlemist nii sisulisest kui ka geograafilisest seisukohast (Euroopa Kohtu 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑234/89: Delimitis, EKL 1991, lk I‑935, punktid 15, 16 ja 18).

149 Käesolevas asjas on komisjon leidnud asjaomase kaubaturu osas otsuse põhjendustes 112 ja 113, et arvestades GSK märkusi, mille kohaselt paralleelkaubanduse ning müügi üldtingimuste laad ja ulatus võisid kinnitada sellise kaubaturu olemasolu, mis hõlmab kõiki retsepti alusel müüdavaid ravimeid, ei olnud vaja täpselt määrata GW turuosa iga ravimi puhul 82‑st kõnealusest ravimist. Kuivõrd komisjon seadis kohtuistungil kahtluse alla GSK märkuste olemasolu, millele need põhjendused tuginevad, tuleb tõdeda, et täiendava teate sõnastusest nähtub, et otsuses puudub selles osas faktiviga.

150 Komisjon on leidnud otsuse põhjenduses 114 asjaomase geograafilise turu osas, et selleks tuli pidada siseriiklikku turgu eelkõige seetõttu, et ühenduse liikmesriikides on erinevad hinna‑ ja hüvitamissätted, erinevad kaubamärgi‑ ja pakendamisstrateegiad ning erinevad edasimüügisüsteemid ja retseptide väljakirjutamisharjumused.

151 Komisjon ei ole sõnaselgelt loetlenud turge, mida kokkulepe mõjutab. Otsuse põhjendustest 112–114, 117 ja 126 saab siiski järeldada, nagu komisjon on kinnitanud Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes, et tegemist on esiteks Hispaania turuga, kus Hispaania hulgimüüjad saavad GW‑lt osta ravimeid, ja teiseks kõigi ühenduse siseriiklike turgudega, kus nad saavad ravimeid edasi müüa, ehk turgudega, kus Hispaania hinna ja kodumaise hinna vaheline erinevus on piisav, et muuta paralleelkaubandus tulusaks.

152 GSK ei vaidlusta komisjoni seisukohta asjaomase geograafilise turu osas, nagu ta kinnitas ka kohtuistungil. Seega on selge, et seda turgu, mis hõlmab territooriumi, millel asjaomase tootega seotud objektiivsed konkurentsitingimused on kui mitte samad, siis vähemalt piisavalt ühtlased kõigile ettevõtjatele (Euroopa Kohtu 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 27/76: United Brands vs. komisjon, EKL 1978, lk 207, punktid 44 ja 53, ning Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑83/91: Tetra Pak vs. komisjon, EKL 1994, lk II‑755, punkt 91), võidakse käesolevas asjas pidada siseriiklikuks, kui arvestada eelkõige hindade ja ravimite hüvitamisega seotud sätete erinevusi.

153 GSK vaidlustab seevastu selle seisukoha õigsuse, mille komisjon on võtnud asjaomaste kaubaturgude osas. Ta väidab, et kui arvestada asjaomast Hispaania õigust, oleks komisjon pidanud eristama reguleeritud turgu, mis hõlmab ravimeid, mis on mõeldud edasimüümiseks ja hüvitamiseks Hispaanias, ning vaba turgu, mis hõlmab ravimeid, mis on mõeldud edasimüümiseks ja hüvitamiseks mis tahes muus liikmesriigis. See kriitika ei tundu siiski põhjendatud.

154 Otsuse põhjendustest 112 ja 113 nähtub, et komisjon ei ole uurinud asjaomaste kaubaturgude määratluse küsimust põhjalikult. Kui komisjonilt küsiti, mille põhjal ta järelduse tegelikult tegi, märkis ta Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes, et kuigi ta leidis, et tal puudus vajadus asjaomast kaubaturgu määratleda, sest ta suutis järeldada konkurentsivastase eesmärgi olemasolu, andis ta sellele siiski kokkuvõtliku määratluse.

155 Lisaks selgitas komisjon oma vastustes ja seejärel kohtuistungil, et kuigi ta ei võtnud selles osas peensusteni väljatöötatud seisukohta, lähtus ta lõpuks selles valdkonnas tavapäraselt kasutatud määratlusest ehk määratlusest, mis põhineb Euroopa farmaatsia turu-uuringute ühingu (European Pharmaceutical Marketing Research Association, EphMRA) koostatud anatoomilis‑terapeutilise keemilise klassifikaatori (ATC) kolmandal tasemel. Nagu tõdetakse otsuse põhjendustes 16 ja 110, vastab see alarühmale, mis on määratletud asjaomaste ravimite terapeutiliste mõjude ja farmakoloogiliste omaduste põhjal.

156 Kui Esimese Astme Kohus lahendab ühenduse akti peale esitatud tühistamishagi, tuleb tal seda akti ise tõlgendada eelkõige siis, kui selle vastuvõtnud institutsioon esitab põhjendusi selle kohta, kuidas seda akti tuleb mõista (Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑194/99 P: Thyssen Stahl vs. komisjon, EKL 2003, lk I‑10821, punktid 55 ja 56). Käesolevas asjas nähtub otsusest tervikuna, et komisjon on kaudselt, kuid kindlalt teinud järelduse Hispaania ravikindlustussüsteemist hüvitatavate ravimite edasimüügituru kohta, sest need ravimid moodustavad tõenäoliselt ühenduse teistesse liikmesriikidesse suunduva paralleelkaubanduse eseme. Komisjon on seega kirjeldanud GW poolt Hispaanias müüdavate ravimite paralleelkaubandust üldiselt otsuse põhjendustes 64–71 ja müügi üldtingimuste mõju sellele nähtusele otsuse põhjendustes 72–75. Ta on analüüsinud samamoodi artikli 4 piiravat mõju otsuse põhjendustes 117, 126, 137, 139 ja 140, kuigi ta on koondanud tähelepanu sellise kaheksa ravimi näitele, mis eriti tõenäoliselt moodustavad paralleelkaubanduse eseme ja mille kohta GSK oli talle teavet edastanud. Lõpuks on ta samamoodi hinnanud selle konkurentsivastase mõju tuntavat laadi otsuse põhjenduses 144 ning mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele otsuse põhjenduses 146.

157 Nagu nähtub komisjoni teatise asjaomase turu mõiste kohta ühenduse konkurentsiõiguses 97/C 372/03 (EÜT 1997, C 372, lk 5; ELT eriväljaanne 08/01, lk 155) punktidest 13 ja 14, on selle institutsiooni kohustus määratleda asjaomase toote turg nii, et võetakse põhiliselt arvesse esiteks nõudluse asendatavust ja teiseks pakkumise asendatavust.

158 Esimesena mainitud aspekti osas nähtub komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määruse (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (EÜT L 336, lk 21; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364) artikli 1 punktist a, et sellise kokkuleppe raames nagu käesolevas asjas käsitletav tuleb kindlaks teha, millised on need tooted, mis on oma iseloomulike tunnuste, hindade ja kasutusotstarbe tõttu ostja seisukohast omavahel vahetatavad või asendatavad.

159 Ilmselgelt ekslik ei tundu järeldus, et ostja ehk Hispaania hulgimüüja, kes võib tegeleda paralleelkaubandusega, on sel eesmärgil vähem huvitatud iga GW‑lt ostetava ravimi terapeutilisest mõjust ja farmakoloogilistest omadustest kui sellest, et kõik need ravimid hüvitatakse Hispaania ravikindlustussüsteemist, mistõttu Hispaania ametiasutused määravad kindlaks nende hinna. Samuti ei tundu ilmselgelt ekslik järeldada, et see ostja on vähem huvitatud iga ravimi hinnast sellisena kui piisavast hinnaerinevusest, mis muudab paralleelkaubanduse Hispaania ja sihtliikmesriigi vahel kõigi nende ravimite osas tulusaks. Seetõttu ei ole ilmselgelt ekslik järeldada, et kõik need ravimid, mis hüvitatakse Hispaania ravikindlustussüsteemist ja mille edasimüügist tekib kasum Hispaania ja sihtliikmesriigi vahelise hinnaerinevuse tõttu, moodustavad ühe kaubaturu.

160 Teise aspekti osas võib märkida, et nagu nähtub ka GSK märkustest, millele komisjon on tuginenud otsuse põhjendustes 112 ja 113, on müügi üldtingimuste artikkel 4 koostatud nii, et see reguleeriks üldiselt GW müüdavate ravimite paralleelkaubandust Hispaania ja nende liikmesriikide vahel, kellele suunatuna võib see tegevus Hispaania hulgimüüjatele tulus olla.

161 Seetõttu tundub Hispaania õigusnormide olemasolu olevat nii ostjate kui ka GSK seisukohast pigem asjaomasele kaubaturule terviklikkust andev tegur kui tegur, mis peaks viima selleni, et kodumaiseks tarbimiseks mõeldud ravimite reguleeritavast jaotusturust eristataks ekspordiks mõeldud ravimite vaba jaotusturgu. GSK väljapakutud eristus on seotud pigem Hispaania õigusnormide ilmselge territoriaalsuse ja asjaomase geograafilise turu siseriikliku ulatusega, nagu ta ka kohtuistungil tunnistas.

162 Teiseks tuleb analüüsida kokkuleppe tegelikku või potentsiaalset mõju konkurentsile. See analüüs eeldab, et võrreldakse kokkuleppest tulenevat konkurentsiolukorda ja olukorda, mis eksisteerib ilma kokkuleppeta (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Société technique minière, lk 360, ja eespool punktis 112 viidatud kohtuotsus Deere vs. komisjon, punkt 76).

163 Käesolevas asjas tuleb kohe alguses märkida, et otsuse põhjendustest 26 ja 28 nähtub, et 9. märtsil 1998 jõustunud müügi üldtingimuste kohaldamine peatati 16. oktoobril 1998 kuni otsuse vastuvõtmiseni, nagu pooled kohtuistungil meenutasid. Järelikult tuleb komisjoni tehtud analüüsi tõlgendada nii, et see puudutab põhiliselt müügi üldtingimuste potentsiaalset mõju konkurentsile, nagu pooled kohtuistungil möönsid.

164 GSK nõustub, et müügitingimuste artikli 4 mõju on või võib olla paralleelkaubanduse piiramine, kuid ta vaidleb vastu, et sellel on või võib olla konkurentsi piirav mõju. Tema esitatavad peamised argumendid puudutavad põhiliselt komisjoni otsuses tehtud järelduste nelja aspekti. Esiteks ei tähenda tõik, et müügi üldtingimuste artikkel 4 piirab paralleelkaubandust ja rikub Hispaania hulgimüüjate tegevusvabadust, iseenesest seda, et see piirab konkurentsi. Teiseks, kui arvestada õiguslikku ja majanduslikku konteksti, milles seda artiklit kohaldatakse, siis ei tähenda asjaolu, et võetakse kasutusele erinevate hindade süsteem, iseenesest seda, et see piirab konkurentsi. Kolmandaks on komisjon piirdunud järeldusega, et see artikkel piiras paralleelkaubandust, rikkus Hispaania hulgimüüjate tegevusvabadust ja kehtestas hinnaerinevused, mistõttu ta ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et see piirab konkurentsi. Neljandaks ei ole komisjon arvestanud, et müügi üldtingimuste artikliga 4 üksnes neutraliseeriti Hispaania Kuningriigi põhjustatud konkurentsi kahjustamine.

165 Tuleb kindlaks teha, kas sellest erinevast kriitikast nähtub, et otsuses tõdeti ekslikult, et müügi üldtingimuste artikkel 4 piirab konkurentsi.

166 Esiteks on kindel, nagu märgitakse otsuse põhjenduses 126, et see artikkel piirab GW poolt Hispaanias müüdavate ravimite paralleelkaubandust. Paljudel juhtudel asendatakse 4 A hind, mis on märkimisväärselt madalam hindadest, mis kehtivad mõnedes teistes liikmesriikides kui Hispaania, 4 B hinnaga, mille osas erinevus on väiksem või olematu. Nii kaotatakse kasum, mida Hispaania hulgimüüjad võiksid ekspordiga tegelemisel saada, või vähendatakse seda.

167 Siiski tuleb meeles pidada, et asjaolu, et kokkuleppega piiratakse või võidakse piirata paralleelkaubandust, mõjutab kindlasti liikmesriikidevahelist kaubandust, kuid ei piira ilmtingimata konkurentsi. Selle piirangu olemasolu tõendavad tagajärjed, mis paralleelkaubanduse piirangul on või võivad olla mõnele konkurentsiparameetrile, nagu toote tarnekogus või müügihind (vt selle kohta eespool punktis 118 viidatud kohtuotsus Tepea vs. komisjon, punktid 41, 43 ja 56).

168 Asjaolust, et müügi üldtingimuste artikli 4 puudumisel suudaksid Hispaania hulgimüüjad osta ravimeid Hispaania ametiasutuste kindlaksmääratud hulgihinnaga sõltumata sellest, millisesse liikmesriiki need ravimid on edasimüümiseks mõeldud ja millisest ravikindlustussüsteemist need hüvitatakse, ning seejärel need edasi müüa mis tahes liikmesriigis, kus hind on Hispaania hinnast piisavalt kõrgem, mis võimaldaks neil saada äritehingukulusid arvestades kasumit, ei saa järeldada konkurentsi piirava mõju olemasolu ilma mingisuguse analüüsita selle kohta, millisel määral paralleelkaubandus edendab hinnakonkurentsi, arvestades liikmesriikide rolli selles valdkonnas.

169 Järelikult väidab GSK õigesti, et pärast seda, kui komisjon oli viidanud mõjule, mida müügi üldtingimuste artikkel 4 paralleelkaubandusele tekitab, oleks komisjon pidanud veel tõendama konkurentsile tekkivat mõju.

170 Teiseks on kindel, nagu märgitakse otsuse põhjendustes 137–139, et müügi üldtingimuste artikkel 4 piirab Hispaania hulgimüüjate tegevusvabadust, eriti nende vabadust valida oma kliente.

171 Kõik kokkulepped, mis piiravad neis osalevate ettevõtjate või ühe osaleva ettevõtja tegevusvabadust, ei jää siiski ilmtingimata EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelu raamesse (Euroopa Kohtu 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I‑1577, punkt 97, ja Esimese Astme Kohtu 18. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑112/99: M6 jt vs. komisjon, EKL 2001, lk II‑2459, punkt 76). Iga kokkulepe, mis sõlmitakse tootmis‑ ja turustusahela erinevates etappides tegutsevate ettevõtjate vahel, seob neid ja järelikult piirab nende tegevusvabadust selles ettenähtud tingimustel. Vaatamata hinnale, mille Hispaania hulgimüüjad lepivad käesoleval juhul kokku ravimite ostmiseks GW‑lt Hispaania turul (4 A või 4 B hind), on nende tegevusvabadus piiratud, kuna majanduslikust seisukohast ei suuda nad ravimeid jätkuvalt madalama hinnaga edasi müüa ühenduse muudel siseriiklikel turgudel. Kuna ühenduse konkurentsieeskirjade eesmärk on siiski vältida seda, et ettevõtjad, piirates omavahelist konkurentsi või konkurentsi kolmandate isikutega, vähendaksid kõnealuste toodete lõpptarbijate heaolu (punkt 118 eespool), tuleb veel tõendada, et kõnealune piirang piirab konkurentsi tarbija kahjuks. Lisaks on komisjon kohtuistungil ise selgitanud, et Hispaania hulgimüüjate tegevusvabaduse piirangut oli raske eraldi hinnata ja et see kujutas endast üksnes tema analüüsi lähtekohta.

172 GSK väidab järelikult õigesti, et pärast seda, kui komisjon oli viidanud müügi üldtingimuste artikli 4 mõjule Hispaania hulgimüüjate tegevusvabadusele, oleks komisjon pidanud veel tõendama, kuidas see artikkel piiras konkurentsi lõpptarbija kahjuks.

173 Kolmandaks ei ole vaidlustatud seda, et müügi üldtingimuste artikkel 4 kehtestab erinevate hindade süsteemi vastavalt sellele, kas konkreetne ravim 82‑st asjaomasest ravimist on mõeldud edasimüümiseks ja hüvitamiseks Hispaanias või mis tahes muus liikmesriigis.

174 Kuigi otsuse põhjendus 139 võib esmalugemisel tunduda selles osas mitmetähenduslik, nähtub selle analüüsimisel, et komisjon leidis, et niisugusel süsteemil on diskrimineeriv mõju asjaomaste toodete sihtkoha tõttu (esiteks Hispaania turg, teisalt muud siseriiklikud turud). Komisjoni menetlusdokumendid kinnitavad selle tõlgenduse õigsust. Esiteks võrreldakse neis GW poolt kasutuselevõetud erinevate hindade süsteemi sihtriigil põhineva keelatud hinnadiskrimineerimisega ja komisjon leiab, et selle tulemusel hakati kohaldama erinevaid tingimusi võrdväärsetele tehingutele EÜ artikli 81 lõike 1 punkti d tähenduses. Teiseks viitab komisjon kohtupraktikale, mis käsitleb EÜ artikli 82 punkti c, millel on samasugune sõnastus nagu sellel sättel.

175 EÜ artikli 81 lõike 1 punkt d keelab kokkulepped, millega rakendatakse võrdväärsetele tehingutele erinevaid tingimusi, pannes kaubanduspartnerid sellega ebasoodsasse konkurentsiolukorda.

176 Käesolevas asjas puudub kahtlus, et Hispaania hulgimüüjad on GW kaubanduspartnerid ja et GW rakendab nende suhtes erinevaid tingimusi vastavalt sellele, kas need ravimid müüakse edasi Hispaanias või muus ühenduse liikmesriigis. Seevastu ei ole tõendatud, et need müügid on võrdväärsed tehingud ja et EÜ artikli 81 lõike 1 punkti d tingimused on seega täidetud.

177 Komisjoni viidatavast kohtupraktikast nähtub, et EÜ artikli 82 punktiga c ei ole vastuolus see, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja määrab erinevates riikides erinevad hinnad, eelkõige siis, kui hinnaerinevused on õigustatud kauba müügitingimuste ja konkurentsi tugevuse erinevuse tõttu, kuid tal on keelatud kohaldada erinevates liikmesriikides kunstlikke hinnaerinevusi, mis tekitab kahju tema klientidele ja kahjustab konkurentsi siseriiklike turgude kunstliku eraldamise kontekstis (eespool punktis 152 viidatud kohtuotsus Tetra Pak vs. komisjon, punkt 160 ja viidatud kohtupraktika). Üldisemalt nähtub sellest, et kuigi asjaolu, et turgu valitseva seisundiga ettevõtja kasutab erinevaid hindu, võib objektiivse selgituse puudumisel olla märk diskrimineerimisest, kui neid hindu kohaldatakse teatud geograafilisel turul, millele on iseloomulikud piisavalt homogeensed konkurentsitingim