Kohtuasi C-545/10

Euroopa Komisjon

versus

Tšehhi Vabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Transport — Direktiiv 91/440/EMÜ — Ühenduse raudteede arendamine — Artikli 10 lõige 7 — Reguleeriv organ — Volitused — Direktiiv 2001/14/EÜ — Raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamine — Artikli 4 lõige 1 — Tasude kogumise raamistik — Artikli 6 lõige 2 — Meetmed, millega ergutatakse ettevõtjaid vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja kasutustasude taset — Artikli 7 lõige 3 — Minimaalse teenustepaketi ning teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest tasu kindlaksmääramine — Rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad kulud — Artikkel 11 — Toimivusskeem — Artikli 30 lõige 5 — Reguleeriv organ — Volitused — Halduskaebus reguleeriva organi otsuste peale”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 11. juuli 2013

Liikmesriik, kes määrab kindlaks raudteeinfrastruktuuri kasutustasu maksimumsumma, rikub kohustusi, mis tal on vastavalt direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artikli 4 lõikele 1. Raudteeinfrastruktuuri kasutamise suhtes kohaldatava maksimumtasu kehtestamine iga-aastase otsusega piirab nimelt infrastruktuuriettevõtja kaalutlusruumi määral, mis on vastuolus direktiivi 2001/14 eesmärkidega. Vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 8 lõikes 2 sätestatule peab infrastruktuuriettevõtjal olema võimalus kehtestada või kehtima jätta teatud investeerimisprojektide pikaajalistest kuludest lähtuvad kõrgemad tasud. (vt punktid 36, 37 ja 40)

Kuigi on tõsi, et vastavalt direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artikli 6 lõikele 3 peavad liikmesriigid kõnealuse direktiivi artikli 6 lõigete 2 ja 3 kohaldamisel arvestama asjaomase infrastruktuuri seisundit ja et võetavad ergutusmeetmed ja eelkõige need konkreetsed eesmärgid, mida liikmesriigid nende meetmete kaudu saavutada soovivad, peavad vastama ohutust ja raudteeinfrastruktuuri teenuse kvaliteedi taset puudutavatele nõuetele, peavad nad ka siiski kas tagama, et sõlmitaks infrastruktuuri käigushoidmise kulude ja kasutustasude taseme vähendamisele ergutavaid meetmeid sisaldavad mitmeaastased rahastamislepingud, või kehtestama vastava õigusliku raamistiku. (vt punktid 50, 52 ja 54)

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artikli 7 lõike 3 kohaselt kehtestatakse tasu minimaalse teenustepaketi ning teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest lähtuvalt kuludest, mis rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad, olenemata selle direktiivi artikli 7 lõigetest 4 või 5 või artiklist 8. Seoses mõistega „rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad kulud” – mõiste, mis kuulub majandusteadusesse ja mille rakendamine tekitab märkimisväärseid praktilisi raskusi – tuleb tõdeda, et direktiiv seda mõistet ei defineeri ja et ükski liidu õigusnorm ei määratle kulusid, mis selle mõiste alla kuuluvad või ei kuulu. Seega tuleb järeldada, et liidu õiguse praeguses seisus on liikmesriikidel teatud kaalutlusruum, et kõnealust mõistet siseriiklikusse õigusesse üle võtta ja rakendada. (vt punktid 62, 64 ja 65)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 70, 72, 116 ja 123)

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artikli 11 lõikest 1 tuleneb esiteks, et liikmesriigid peavad infrastruktuuri maksustamise skeemidesse lisama toimivusskeemi, mille eesmärk on ergutada nii raudtee-ettevõtjaid kui ka infrastruktuuriettevõtjat parandama raudteevõrgu toimivust. Teiseks on ergutusmeetmete osas, mida liikmesriigid võivad rakendada, viimastel vabadus valida, millised konkreetsed meetmed sellesse skeemi kuuluvad, niivõrd kuivõrd need moodustavad ühtse ja läbipaistva terviku, mida saab pidada „toimivusskeemiks”. Rahalise kompensatsiooni kehtestamist vastastikuste leppetrahvide kujul, mille põhimõtted tuleb kokku leppida lepingus, ei saa pidada direktiivi 2001/14 artikli 11 täielikuks ja nõuetekohaseks rakendamiseks, kuna selline kord, mille kohaldamine on jäetud lepingupoolte otsustada, on üksnes vabatahtlik. Siseriiklikku sätet, mis piirdub trahvide määramisega juhul, kui ei täideta kohustusi, mille eesmärk on tagada võrgu toimivus, või kui ei ole võetud meetmeid, et parandada selle häireid, ei saa samuti pidada sätteks, mis kehtestab infrastruktuuri kasutustasude kogumise raamistikus toimivusskeemi kõnealuse artikli 11 tähenduses. Sama kehtib ka sätte kohta, mis näeb üksnes ette raudteeinfrastruktuuri hooldamise ja parandamise rahastamise. (vt punktid 80 ja 82–84)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 85 ja 86)

Direktiivi 2001/14 raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta artiklit 30 tuleb tõlgendada nii, et sama artikli lõike 1 kohaselt liikmesriikide poolt loodud reguleeriva organi tehtud haldusotsuseid saab läbi vaadata üksnes kohtus. Seega on kõnealuse direktiivi artikliga 30 vastuolus see, et reguleeriva organi otsuseid peab enne võimalikku kohtulikku kontrolli läbi vaatama teine haldusasutus. (vt punktid 100 ja 102–104)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 108 ja 109)