ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Kas määruse nr 207/2009 artikli 56 lõike 1 punktist a ja määruse 2017/1001 artikli 63 lõike 1 punktist a, mis näevad ette, et iga füüsiline või juriidiline isik või iga hagemisõigusega huvirühm võib kaubamärgi kasutamata jätmisele tuginedes esitada ELi kaubamärgi tühistamise taotluse, tuleneb, et Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametis ja liidu kohtutes toimuvas tühistamismenetluses tuleb jätta tähelepanuta liikmesriigi kohtu jõustunud otsus, millega kohustatakse kostjat võtma tagasi kaubamärgi tühistamise taotlus, mille on kostja või tema volitatud isik esitanud kaubamärgi kasutamata jätmisele tuginedes?
3.

Kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikleid 24 ja 5 [lõiget 5] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, et liikmesriigi järelevalveasutus tuletab selles sätestatud aruandekohustusest, et vastutav töötleja peab rakendama asjakohaseid tehnilisi ja korralduslikke meetmeid, et teavitada teisi vastutavaid töötlejaid, täpsemalt telefoniteenuse pakkujaid ja teisi abonentide katalooge ja telefoninumbriinfoteenuste pakkujaid, kes said andmeid esmanimetatud vastutavalt töötlejalt, puudutatud isiku nõusoleku tagasivõtmisest vastavalt isikuandmete kaitse üldmääruse artiklile 6 koostoimes artikliga 7?
1.

Kas tuvastamiseks, et esineb kolmanda isiku „varasem õigus“ direktiivi 2008/95/EÜ (1) (kehtetuks tunnistatud) artikli 6 lõike 2 tähenduses, a) on piisav, et see kolmas isik kasutas vastava liikmesriigi õigusaktides tunnustatud õigust kaubandustegevuse käigus enne kaubamärgiõiguse registreerimiseks esitamist, või b) on vajalik, et vastavate liikmesriigi õigusaktide kohaselt võib kaubamärgi omanik keelata sellel kolmandal isikul kaubamärgi kasutamise selle varasema õiguse alusel?
3.

tuvastada, et see, et Universität Bremenit esindas kohtuasjas T-660/19 kõrgkooli õppejõud Christoph Schmid, on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 seitsmenda lõigu kohaselt kehtiv;
6.

Kui vastus viiendale küsimusele on jaatav, siis kas nende selgitustega kehtestatud piiranguid tuleb käsitada piirangutena, mis on tingimata vajalikud selleks, et tagada õiguspäraste eesmärkide saavutamine?
Euroopa Komisjoni 25. veebruaril 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (seitsmes koda) 16. detsembri 2020. aasta otsuse peale kohtuasjas T-315/19: BT versus komisjon

(Kohtuasi C-117/21 P)

(2021/C 182/51)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Komisjon (esindajad: B. Schima, B. Mongin, G. Gattinara)

Teised menetlusosalised: BT, Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu, Association internationale des anciens de l’Union européenne (AIACE Internationale)

Apellandi nõuded

— tühistada 16. detsembri 2020. aasta otsus kohtuasjas BT vs. komisjon (T-315/19);

— jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata;

— mõista käesolevas kohtuasjas esimeses kohtuastmes tekkinud kohtukulud välja vastustajalt apellatsioonimenetluses;

— mõista käesolevas kohtuasjas apellatsiooniastmes tekkinud kohtukulud välja vastustajalt apellatsioonimenetluses.

Väited ja peamised argumendid

Esimese väite kohaselt on rikutud õigusnormi osas, mis puudutab seadusandja tehtud valiku seaduslikkuse hindamise kriteeriume, ja samuti on väidetavalt rikutud põhjendamiskohustust (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 42, 49 ja 57). Komisjon väidab, et:

— Üldkohus on eiranud põhimõtet, et põhiõigustel põhinev hinnang liidu õigusakti seaduslikkusele ei saa tugineda väidetele, mis puudutavad selle akti tagajärgi üksikjuhtumil;

— ametnike personalieeskirjade säte ei saa olla õigusvastane põhjusel, et seadusandja tehtud valik on „ebamõistlik“;

— Üldkohus ei võtnud arvesse kõiki võrreldavatele olukordadele omaseid asjaolusid ja sellega rikkus ta kohtuotsuses HK vs. komisjon (C-460/18 P) välja kujundatud põhimõtteid.

Teise väite kohaselt on rikutud õigusnormi diskrimineerimiskeelu põhimõtte tõlgendamisel, kuna Üldkohus leidis, et ametnike personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 osutatud olukorrad on võrreldavad (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 51–63). Komisjon väidab, et:

— abielu sõlmimise kuupäev ei ole ainus kriteerium, mis eristab ametnike personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 osutatud olukordi. Eristus põhineb real asjaoludel, mida Üldkohus arvesse ei võtnud;

— Üldkohus oleks pidanud arvesse võtma abielu minimaalse kestuse eesmärki kummaski vaidlusaluses sättes: see oleks nende sätete erinevuse ilmsiks teinud;

— diskrimineerimine vanuse alusel ei ole tõendatud.

Kolmanda väite kohaselt on rikutud õigusnormi põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 tõlgendamisel ja tehtud mitu põhjendamiskohustust rikkuvat viga (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 66–93):

— esimese väiteosa kohaselt on rikutud õigusnormi põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 tõlgendamisel, kuna Üldkohus keeldus tegemast vahet tagajärgedel, mis ametniku surmal on üleelanud abikaasale, lähtuvalt sellest, kas abielu sõlmiti teenistuse ajal või pärast teenistusest lahkumist (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 87–88);

— teise väiteosa kohaselt on rikutud õigusnormi eesmärgi ennetada pettusi tõlgendamisel ja rikutud põhjendamiskohustust (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 66–84);
1.

Kas Euroopa Komisjoni teatises „Suunised, mis käsitlevad teatavaid riigiabimeetmeid kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemis pärast 2012. aastat“ (1) (edaspidi „HKSi suunised“ (heitkogustega kauplemise süsteemi käsitlevad suunised)) sisalduvat mõistet „võimsuse suurendamine“, mille kohaselt suudab käitis töötada võimsusel, mis on vähemalt 10 % suurem kui käitise esialgne installeeritud võimsus enne muutust ja see tuleneb füüsilisest kapitaliinvesteeringust (või mitmest täiendavast füüsilisest kapitaliinvesteeringust), tuleb tõlgendada nii, et määrav on a) põhjuslik seos füüsilise kapitaliinvesteeringu ning tehniliselt ja õiguslikult võimaliku maksimumvõimsuse suurendamise vahel või b) võrdlus pärast muutunud võimsusega tegevuse algust esimese kuue kuu kahe kõige suurema tootmismahuga kuu keskmisega vastavalt komisjoni 27. aprilli 2011. aasta otsuse 2011/278/EL (2) artikli 3 punktidele i ja l?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht München I (Saksamaa) 28. jaanuaril 2021 – Phoenix Contact GmbH & Co. KG versus HARTING Deutschland GmbH & Co. KG ja Harting Electric GmbH & Co. KG

(Kohtuasi C-44/21)

(2021/C 182/40)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Landgericht München I

Põhikohtuasja pooled

Avaldaja: Phoenix Contact GmbH & Co. KG

Vastustajad: HARTING Deutschland GmbH & Co. KG, Harting Electric GmbH & Co. KG

Eelotsuse küsimus

Kas direktiivi 2004/48 (1) artikli 9 lõikega 1 on kooskõlas, et esialgse õiguskaitse asju viimase astme kohtuna lahendavad Oberlandesgericht’id (liidumaa kõrgeimad kohtud) põhimõtteliselt keelduvad võtmast ajutisi meetmeid patendist tulenevate õiguste rikkumise takistamiseks, kui vaidlusaluse patendi suhtes ei ole toimunud vastulause- või tühistamismenetlust esimese astme menetluses?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (ELT 2004, L 157, lk 45).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria) 9. märtsil 2021 – RW versus Österreichische Post AG

(Kohtuasi C-154/21)

(2021/C 217/32)

Kohtumenetluse keel: saksa

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Oberster Gerichtshof

Põhikohtuasja pooled

Kassatsioonkaebuse esitaja: RW

Vastustaja kassatsioonimenetluses: Österreichische Post AG

Eelotsuse küsimus

Kas määruse (EL) 2016/679 (1) artikli 15 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et andmetega tutvumise nõue on piiratud vastuvõtjate kategooriate kohta antava teabega, kui konkreetsed vastuvõtjad ei ole ajal, mil andmete avaldamist kavandatakse, veel teada, kuid juhul, kui andmed on juba avaldatud, peab andmetega tutvumise nõue igal juhul hõlmama ka avaldatud andmete vastuvõtjaid?

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määrus (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (ELT 2016, L 119, lk 1).
4.

Seoses võimalusega, et vahistamismäärust täitev õigusasutus võib kontrollida tagaotsitava põhiõiguste järgimist vahistamismääruse teinud riigis: 4.1. Kas raamotsus 2002/584/JSK võimaldab vahistamismäärust täitval õigusasutusel keelduda tagaotsitava üleandmisest, kuna ta leiab ühe töögrupi aruande põhjal, mille esitab vahistamismäärust täitvale riigisisesele õigusasutusele tagaotsitav isik ise, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis on oht, et tagaotsitava põhiõigusi rikutakse? 4.2. Kas eelmise küsimuse tähenduses on selline aruanne objektiivne, usaldusväärne, täpne ja nõuetekohaselt ajakohastatud element, selleks et õigustada Euroopa Kohtu praktikat silmas pidades tagaotsitava üleandmisest keeldumist tema põhiõiguste rikkumise tõsise ohu alusel? 4.3. Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis millised elemendid on liidu õiguse kohaselt nõutavad selleks, et liikmesriik võiks järeldada, et vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb põhiõiguste rikkumise oht, millele viitas tagaotsitav ja mis õigustaks Euroopa vahistamismääruse täitmisest keeldumist?
Kas määruse 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 9 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgiga identse tähisega kauba lõpptarbijale saatmine kaubandustegevuse käigus ilma kaubamärgiomaniku nõusolekuta on käsitatav saatja poolt kasutamisena üksnes siis, kui viimane on tegelikult teadlik sellest, et kaubal on see tähis?

Kas selline saatja on asjaomase tähise kasutaja, kui ta ise või temaga majanduslikult seotud ettevõtja on teatanud lõpptarbijale, et ta korraldab kauba saatmise pärast seda, kui ta ise või temaga majanduslikult seotud ettevõtja on kaupa sel otstarbel ladustanud?

Kas selline saatja on asjaomase tähise kasutaja, kui tema ise või temaga majanduslikult seotud ettevõtja on eelnevalt aktiivselt panustanud selle tähisega tähistatud kauba reklaami kuvamisse kaubandustegevuse käigus või on reklaami alusel lõpptarbija tellimuse registreerinud?
1.

Esimene väide: rikutud on õigusnormi ja/või tehtud faktiviga, kuna järeldati, et vaidlustatud meede mõjutab ainult pensioni suurust, mitte aga õigust pensionile ja selle tekkimise faasi, mistõttu on vääralt leitud, et meede on kooskõlas Euroopa Liidu üldpõhimõtetega ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga. Apellandid väidavad, et vaidlustatud kohtuotsus on õigusvastane (i) kuna selles on segi aetud õigus pensionile ja õigus pensionile teatud summas, jättes kohaldamata põhimõtte, et õigus pensionile on muutumatu, mida aga oleks tulnud kohaldada, (ii) osas, milles jäeti nõuetekohaselt arvesse võtmata, et muutus hagejate hüvitistes ei puudutanud pelgalt asjasse puutuva pensionisumma vähendamist, vaid tegemist oli süsteemi ulatusliku reformiga, mis mõjutas tagasiulatuvalt ja püsivalt juba aastate jooksul makstud ja omandatud hüvitiste – mis olid lõplikult muutunud asjaomaste isikute vara osaks – tekke faasi, (iii) kuna selles jäeti vääralt arvesse võtmata asjaolu, et Euroopa Parlament ei kontrollinud vaidlustatud aktide vastavust liidu õigusele ja et selle kohta ei esitatud põhjendusi.
1.

Kas ELL artikliga 2 (eelkõige seoses õigusriigi põhimõttega) ja artikliga 19, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, ELTL artikli 120 lõikega 1 ja artikli 126 lõikega 1, direktiivi 2011/85/EL (1) artikli 3 lõikega 1, artikli 6 lõike 1 punktiga b, määruse (EL) nr 473/2013 (2) artikliga 5 ning Euroopa Liidu õiguse proportsionaalsuse, lojaalse koostöö ja tõhusa toime põhimõtetega, mis tulenevad ELTL artiklitest 4 ja 5, on vastuolus selliste riigisiseste erakorralise seisukorra õigusnormide tõlgendamine ja kohaldamine nagu 14. augusti 2020. aasta dekreetseaduse nr 104, muudetud redaktsioonis seadusena kinnitatud 13. oktoobri 2020. aasta seadusega nr 126, artikli 53 lõige 8, kuna see säte takistab, kuigi vaid ajutiselt (15. augustist 2020 kuni 30. juunini 2021 ja seega pikemaks ajaks kui kestab erakorraline seisukord), tõhusa ja õigeaegse kohtuliku kontrolli teostamist eelarve-eeskirjade järgimise üle, mis on põhiseaduse ja riigisisese õigusraamistikuga antud sõltumatu ja eelarveasjadele spetsialiseerunud kohtu Corte di conti (kontrollikoda) pädevusse, peatades eelkõige kohtuliku kontrolli teostamise kohalike omavalitsusüksuste üle, kes on sellises raske struktuurse tasakaalustamatuse olukorras, mis võib kaasa tuua nende maksejõuetuse, ja kes on alustanud pikaajalist konsolideerimisprotsessi ning kelle üle on vaja – just sel põhjusel, aga ka tervishoiukriisist tulenevate raskuste tõttu – rohkem kui teiste üksuste üle teostada sõltumatut, tõhusat ja õigeaegset järelevalvet, mis hoiab ära finantskriisi süvenemise ja selle, et konsolideerimisprotsessist kõrvalekaldumine muutuks pöördumatuks ja tooks kaasa omavalitsusüksuse maksejõuetuse?
—

ta leidis, et Euroopa Liidu Nõukogu poolne hiline teavitamine ja see, et kaebajal ei olnud võimalust esitada oma seisukohti enne kõnealuste piiravate meetmete pikendamist, ei kujutanud endast õiguse saada ära kuulatud rikkumist, sest see ei olnud uus asjaolu;
3.

Kas liidu õigusega on vastuolus, kui sõiduki ostja, kes on soovimatult ostnud sõiduki, mille on tootja turule lasknud keelatud katkestusseadmega määruse nr 715/2007 artikli 5 lõike 2 tähenduses, võib tsiviilõiguslikku deliktilise kahju hüvitamise nõuet, eelkõige ka sõiduki ostuhinna tagastamise nõuet – andes vastusooritusena üle sõiduki valduse ja omandi – esitada erandkorras vaid siis, kui sõiduki tootja on tegutsenud tahtlikult ja heade kommete vastasel viisil? Kui vastus on jaatav:
3.

Kolmas väide, mille kohaselt hinnati vääralt kuupäeva, millest alates hakkab kulgema hagi esitamise tähtaeg. Apellant oli veendunud, et liidus eksisteerib mehhanism, mis tagab, et komisjon uurib pidevalt, kas Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artikli 107 alusel antud avalikud toetused ei kahjusta ühisturgu, nagu on nähtud ette ELTL artikli 108 lõikes 1. Just seetõttu pöördus apellant komisjoni poole, paludes kontrollida olukorda seoses riigiabiga, mida Tšehhi Vabariik on andnud ettevõtluse ja innovatsiooni rakenduskava raames. Komisjon lükkas selle taotluse tagasi, millest apellant järeldab, et ELTL artikkel 108 ei toimi. Apellant pidas Euroopa Liidu Kohtule hagi esitamist viimaseks võimaluseks, mille osas ta lootis, et seda ei tule kasutada. Apellant tegi erakordseid pingutusi, et teavitada komisjoni ettevõtluse ja innovatsiooni rakenduskava puudustest ja seetõttu ei ole kuidagi võimalik väita, et apellant ei tegutsenud aegumistähtaja kulgemise jooksul.
22. aprillil 2021 esitatud hagi – Euroopa Parlament versus Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-259/21)

(2021/C 217/46)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Euroopa Parlament (esindajad: I. Liukkonen ja I. Terwinghe)

Kostja: Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— tühistada nõukogu 28. jaanuari 2021. aasta määruse (EL) 2021/92, millega määratakse 2021. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarude rühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ja liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (1), artiklid 15-17 ja 20 ning artikli 59 lõige 2;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Parlament märgib, et kõnesolevat valdkonda reguleerivates õigusaktides, see on määruse (EL) 2019/1241 (2) artikli 10 lõikes 4 ja artiklis 15 ning määruse (EL) 2019/472 (3) artiklis 9 on ette nähtud, et sellised meetmed nagu need, mida on silmas peetud käesolevas hagis, tuleb vastu võtta ELTL artiklis 290 silmas peetud delegeeritud õigusaktidega.

Parlament esitab oma hagi toetuseks seega kaks väidet. Esimene väide on, et tegemist on reeglite rikkumise ja menetlusest kõrvalekaldumisega, kuivõrd vaidlustatud meetmed oleks tulnud vastu võtta ELTL artiklis 290 silmas peetud delegeeritud õigusaktidega ja mitte ELTL artikli 43 lõikes 3 kehtestatud menetluses. Teine väide on, et on katkenud lojaalne koostöö, mis on vastuolus ELL artikli 13 lõikega 2. Võttes vastu vaidlustatud aktid muus menetluses kui selleks neis õigusaktides, mille kaasautor ta on, ette nähtud menetlus, jättis nõukogu parlamendi ilma kontrolli võimalusest, mis tal oleks olnud, kui oleks kasutatud nõuetekohast menetlust.

(1) ELT 2021, L 31, lk 31.

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuni 2019. aasta määrus (EL) 2019/1241, mis käsitleb kalavarude ja mereökosüsteemide kaitsmist tehniliste meetmete abil ning millega muudetakse nõukogu määrusi (EÜ) nr 2019/2006, (EÜ) nr 1224/2009 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EL) nr 1380/2013, (EL) 2016/1139, (EL) 2018/973, (EL) 2019/472 ja (EL) 2019/1022 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 894/97, (EÜ) nr 850/98, (EÜ) nr 2549/2000, (EÜ) nr 254/2002, (EÜ) nr 812/2004 ja (EÜ) nr 2187/2005 (ELT 2019, L 198, lk 105).

(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. märtsi 2019. aasta määrus (EL) 2019/472, millega kehtestatakse läänepiirkonna vetes ja sellega piirnevates vetes püütavate kalavarude majandamise ja nende kalavarude püügi mitmeaastane kava ning millega muudetakse määrusi (EL) 2016/1139 ja (EL) 2018/973 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007 ja (EÜ) nr 1300/2008 (ELT 2019, L 83, lk 1).
1.

Kui võtta arvesse määruse nr 726/2004 (1) artikli 12 lõiget 2 (varem määruse nr 2309/1993 (2) artik[li] 12 [lõige 2]) ja Euroopa Komisjoni poolt koostatud teadaande [inimravimite müügiloa taotlejatele] 2. peatüki jagu 2.3, siis kas niisugust ravimit nagu Precedex, mis on käesolevas asjas vaidluse all ja millele on antud liikmesriigis müügiluba vastavalt selle liikmesriigi õigusnormidele enne tema ühinemist Euroopa Liiduga, kuid pärast seda, kui see ravim sai ravimikomiteelt samal kliinilisel alusel vastavalt määrusele nr 2309/1993 ebasoodsa hinnangu olukorras, kus riiklikku müügiluba ei olnud ajakohastatud uue kliinilise dokumentatsiooniga ega sellega seotud eksperdiaruandega pärast selle liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga, saab pidada originaalravimiks direktiivi 2001/83 (3) artikli 10 lõike 2 punkti a tähenduses ja kas see saab seega olla „üldise müügiloa“ aluseks vastavalt nimetatud direktiivi artikli 6 lõikele 1?
3.

Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, kas ELi õigust, eelkõige selle esimuse põhimõtet ja tõhususe nõuet tuleb tõlgendada nii, et välistatud on liikmesriigi niisuguse õigusnormi kohaldamine, millega on ette nähtud aegumine, nagu SFL § 34 teine lõik, kui selle kohaldamise tagajärjel ei saa apellatsioonimenetluse pool esitada vastuväidet, et puudub kehtiv vahekohtu kokkulepe, kuna energiaharta artiklis 26 sisalduv vahekohtuklausel või nimetatud artikli kohane ettepanek on kehtetu või ei kuulu kohaldamisele, sest on vastuolus liidu õigusega?
—

tuvastada, et kuna Bulgaaria Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid Euroopa Kohtu 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Bulgaaria (C-488/15, EU:C:2017:267) täitmiseks, siis on ta rikkunud ELTL artikli 260 lõikest 1 tulenevaid kohustusi seoses piirkondade ja linnastutega BG0001 Sofia, BG0002 Plovdiv, BG0004 Põhja-Bulgaaria, BG0005 Edela-Bulgaaria ja BG0006 Kagu-Bulgaaria.
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse 2016/679 (1) (edaspidi „isikuandmete kaitse üldmäärus“) artikli 77 lõiget 1 ja artikli 79 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et artiklis 77 ette nähtud kaebus kujutab endast avalike õiguste teostamise vahendit, samas kui artiklis 79 ette nähtud õiguskaitsevahend on eraõiguslike õiguste kasutamise vahend? Kui vastus on jaatav, siis kas sellest tuleb järeldada, et järelevalveasutusel, kes peab lahendama kaebused, on esmajärjekorras pädevus tuvastada õigusrikkumine?
2.

Kui sellele küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas vastuvõtudirektiivi II artikli 8 lõike 3 punkti d tuleb tõlgendada nii, et eespool kirjeldatud asjaoludel on kinnipidamine lubatud üksnes eelnevalt kindlaks määratud objektiivsete kriteeriumide alusel ja olles eelnevalt tuvastanud, et kaebajal on juba olnud võimalus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus, mis võimaldab järeldada, et on piisavalt alust arvata, et nimetatud taotlus esitati üksnes selleks, et tagasisaatmisotsuse täitmist edasi lükata või takistada.
1.

Kas direktiivi 1999/70/EÜ (1) klausliga 4 on kooskõlas sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all käesolevas asjas ja mis näevad ette tähtajaliste lepingutega töötajate erineva kohtlemise seoses töötasuga direktiivi 1999/70/EÜ klausli 1 tähenduses võrreldes samaväärsete tähtajatu töölepinguga töötajatega, kui ainus eristamiskriteerium on see, et nende lepingud on tööandja poolt või seaduse järgi liigitatud tähtajalisteks töölepinguteks?
C 228/23

ET

Eelotsusetaotlus, mille on esitanud College van Beroep voor het bedrijfsleven (Madalmaad) 26. märtsil 2021 – R. en R. versus Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(Kohtuasi C-189/21)

(2021/C 228/31)

Kohtumenetluse keel: hollandi

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

College van Beroep voor het bedrijfsleven

Põhikohtuasja pooled

Kaebaja: R. en R.

Vastustaja: Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 (1), ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008, II lisa kohustuslikku majandamisnõuet (SMR) 10, mis viitab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1107/2009 (2), taimekaitsevahendite turulelaskmise ja nõukogu direktiivide 79/117/EMÜ ja 91/414/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta, artikli 55 esimesele ja teisele lausele, tuleb tõlgendada nii, et see nõue hõlmab ka olukordi, kus on kasutatud taimekaitsevahendit, mille kasutamiseks asjaomases liikmesriigis ei ole vastavalt viimasele määrusele luba antud?

(1) ELT 2013, L 347, lk 549.

(2) ELT 2009, L 309, lk 1.
2.

Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav, siis kas tolliväärtuse määramiseks artikli 30 lõike 2 punktide a ja b alusel tuleb pöörduda teiste liikmesriikide tolliasutuste poole, et saada teada, mis on sarnase kauba tolliväärtus nende andmebaasides, ja/või tuleb vaadata mõnda ühenduse andmebaasi ja kasutada seal märgitud tolliväärtusi?
1.

Kas käibemaksu neutraalsuse põhimõtet ning käibemaksudirektiivi (1) põhjendust 30 ning artikleid 63, 167, 168, 178–180, 182 ja 273 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus 2007. aasta CXXVII seaduse käibemaksu kohta (az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény) 1. jaanuarist 2015 kuni 31. detsembrini 2017 kehtinud redaktsiooni § 137 lõike 3 viimane lause, mille kohaselt „ka juhul, kui maksuhaldur tunnistab maksukohustuslase maksukohustuslasena registreerimise numbri kehtetuks, ilma et ta oleks seda eelnevalt peatanud, kaotab maksukohustuslane õiguse maksu maha arvata päeval, millal selle numbri kehtetuks tunnistamise otsus jõustub“, ja selle seaduse § 137 ajavahemikul 1. jaanuarist 2018 kuni 26. novembrini 2020 kehtinud redaktsioonis, mis nägi ette, et „kui riigi maksu- ja tolliamet tunnistab maksukohustuslase maksukohustuslasena registreerimise numbri kehtetuks, kaotab maksukohustuslane õiguse maksu maha arvata päeval, millal selle numbri kehtetuks tunnistamise otsus jõustub“?
3.

Kas õiguskindluse ja tõhususe põhimõtete kohaselt on määruse nr 2988/95 artikli 8 lõike 3 eesmärki ja määruse (EL) nr 1303/13 (3) põhjendusi 43 ja 122 arvestades lubatav, et liikmesriigi eri asutused, kelle ülesanne on kaitsta Euroopa Liidu finantshuve, hindavad hankemenetluse samu asjaolusid erinevalt, täpsemalt: rakenduskavaga seotud korraldusasutus ei tuvasta, et kvalifitseerimise tingimuste kindlaksmääramisel on toime pandud rikkumine, kuid riigikontroll jõuab hilisemal kontrollimisel – ilma et esineks erilisi või uusi asjaolusid – järeldusele, et kõnealused tingimused piiravad konkurentsi, ning määrab avaliku sektori hankijale haldussanktsiooni?