Keywords

Summary



Keywords

1. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised – Määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 2 teine lõik

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 2 teine lõik)

2. Teenuste osutamise vabadus – Teenused – Mõiste

(EÜ artikkel 49)

3. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud

(EÜ artikkel 49)

4. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud

(EÜ artikkel 49)

5. Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised – Määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkt i

(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkt i)

6. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud

(EÜ artikkel 49)

7. Teenuste osutamise vabadus – Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Ravikindlustus – Teises liikmesriigis saadud mitterahalised hüvitised – Määruse nr 1408/71 artikkel 22

(EÜ artikkel 49 ja artikli 152 lõige 5; nõukogu määrus nr 1408/71, artikkel 22)

Summary

1. Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artikli 22 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et selleks, et pädeval asutusel oleks õigus haiglaravi ooteaja põhjendusel keelduda andmast sama artikli lõike 1 punkti c alapunktis i sätestatud luba minna ravi saamiseks teise liikmesriigi territooriumile, peab pädev asutus tõendama, et ooteaeg elukohajärgses liikmesriigis ei ületa ajavahemikku, mis on õigustatud asjaomase isiku kliiniliste vajaduste objektiivse arstliku hinnangu alusel, võttes arvesse kõiki tegureid, mis iseloomustavad tema haigusseisundit loataotluse esitamise või uuendamise ajal.

(vt punktid 63 ja 79 ning resolutiivosa punkt 1)

2. Olukorrale, kus haiglaravi vajavas seisundis isik läheb teise liikmesriiki ja saab seal tasulist haiglaravi, on kohaldatav EÜ artikkel 49, ilma et oleks vaja uurida, kas selle isiku kindlustanud riikliku süsteemi raames osutatav haiglaravi on teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätete mõttes teenus.

Asjaolu, et hiljem taotletakse kõnesoleva haiglaravi hüvitamist riiklikult tervishoiuteenistuselt, ei välista asutamislepinguga tagatud teenuste osutamise vabadust käsitlevate normide kohaldamist. Meditsiiniteenus ei lakka olemast EÜ artikli 49 mõttes teenuste osutamine seetõttu, et pärast välismaisele teenuseosutajale saadud ravi eest tasumist taotleb patsient ravikulude hüvitamist riiklikult tervishoiuteenistuselt.

(vt punktid 89 ja 123 ning resolutiivosa punkt 2)

3. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et see ei välista seda, et teise liikmesriigi haiglas saadud haiglaravi kulude hüvitamine sõltub pädevalt asutuselt eelneva loa saamisest.

Eelneva loa andmisest keeldumise aluseks ei saa olla üksnes ravijärjekord, mille eesmärk on haiglaravi pakkumise planeerimine ja korraldamine vastavalt varem kindlaks määratud üldistele kliinilistele prioriteetidele, ilma et antaks objektiivset arstlikku hinnangut patsiendi haigusseisundile, haigusloole, haiguse võimalikule kulule, valude suurusele ja/või puude laadile loataotluse esitamise või uuendamise ajal.

Kui ravijärjekorrast tulenev ooteaeg ületab õigustatud ooteaja, võttes arvesse eespool loetletud asjaoludele antud objektiivset arstlikku hinnangut, ei või pädev asutus taotletud loa andmisest keelduda, tuues põhjenduseks ravijärjekorrad, ravimist vajavate haigusjuhtude kiireloomulisusega seotud prioriteetide tavalise järjestuse segipaiskamise, asjaolu, et kõnesoleva riikliku süsteemi raames osutatakse haiglaravi tasuta, kohustuse eraldada spetsiaalseid rahalisi vahendeid teises liikmesriigis saadava haiglaravi kulude hüvitamiseks ja/või sellise ravi kulude ja pädevas liikmesriigis osutatava võrdväärse ravi kulude võrdluse.

(vt punktid 113, 119–120 ja 123 ning resolutiivosa punkt 2)

4. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et kui pädeva liikmesriigi õigusaktid näevad ette riikliku tervishoiuteenistuse raames tasuta haiglaravi ja kui sellise ravi kulude täielikku hüvitamist ei näe ette selle liikmesriigi õigusaktid, kus kõnesoleva tervishoiuteenistuse kindlustatud patsiendile on antud või oleks pidanud antama luba saada haiglaravi nimetatud teenistuse kulul, peab pädev asutus hüvitama patsiendile võimaliku erinevuse, mis on võrdväärse ravi objektiivselt mõõdetud kulude – viibimiskohajärgses liikmesriigis saadud ravi eest võetud kogusumma piires – ja summa vahel, mida selle liikmesriigi pädev asutus on kohustatud määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkti i alusel hüvitama pädeva asutuse kulul vastavalt selle liikmesriigi õigusnormidele.

(vt punkt 143 ja resolutiivosa punkt 3)

5. Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artikli 22 lõike 1 punkti c alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et õigus, mille see annab patsiendile, puudutab ainult kulusid, mis on seotud raviga, mida patsient sai viibimiskohajärgses liikmesriigis – haiglaravi puhul tähendab see meditsiiniteenuste maksumust ning nendega lahutamatult seotud kulusid, mis tulenevad patsiendi haiglas viibimisest ravi saamise eesmärgil.

Selle sätte eesmärk ei ole reguleerida selliste kõrvalkulude küsimust nagu reisikulud ja võimaliku haiglavälise majutuse kulud.

(vt punktid 138 ja 143 ning resolutiivosa punkt 3)

6. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et patsiendil, kellele on antud luba minna haiglaravi saamiseks teise liikmesriiki või kellele on loa andmisest keeldutud ning hiljem on tuvastatud keeldumise põhjendamatus, on õigus pädevalt asutuselt nõuda ravi saamise eesmärgil toimunud piiriülese liikumisega seotud kõrvalkulude hüvitamist ainult juhul, kui pädeva liikmesriigi õigusaktidega on riiklikule süsteemile pandud vastav kohustus hüvitada selle süsteemi alla kuuluvas kohalikus haiglas osutatud ravi.

(vt punkt 143 ja resolutiivosa punkt 3)

7. Nii määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artiklist 22 kui ka EÜ artiklist 49 tulenev pädeva asutuse kohustus anda riikliku tervishoiuteenistuse kindlustatud patsiendile luba saada selle teenistuse kulul haiglaravi teises liikmesriigis, juhul kui ooteaeg ületab õigustatud aja, võttes arvesse asjaomase patsiendi seisundile ja kliinilistele vajadustele antud objektiivset arstlikku hinnangut, ei ole vastuolus EÜ artikli 152 lõikega 5, mille kohaselt võtavad ühenduse tervishoiumeetmed täiel määral arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ning kättesaadavaks muutmisel.

EÜ artikli 152 lõige 5 ei välista võimalust, et liikmesriikidelt võidakse muude asutamislepingu sätete, näiteks EÜ artikli 49 alusel või muude asutamislepingu sätete kohaselt vastu võetud ühenduse meetmete, näiteks määruse nr 1408/71 artikli 22 alusel nõuda oma sotsiaalkindlustussüsteemide mõningast kohandamist, ilma et seda saaks pidada nende suveräänse pädevuse piiramiseks sel alal.

EÜ artiklist 49 ja määruse nr 1408/71 artiklist 22 tulenevaid nõudeid ei tule tõlgendada nii, nagu pandaks nendega liikmesriikidele kohustus hüvitada teises liikmesriigis saadud haiglaravi maksumus, arvestamata mingeid eelarvekaalutlusi, vaid vastupidi – need põhinevad tasakaalul, mis tuleks saavutada ühelt poolt patsientide liikumisvabaduse eesmärgi ja teiselt poolt kaalukate siseriiklike vajaduste vahel, mis puudutavad kättesaadavate haiglavõimsuste planeerimist, tervishoiukulude ohjamist ja sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu.

(vt punktid 145–148 ja resolutiivosa punkt 4)