ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

3. rikkus õigusnormi, kuna ta kohaldas vale õiguslikku kriteeriumi hinnates, et institutsioonide otsust, mis tegi kohanduse vastavalt artikli 2 lõike 10 punktile i ning leidis, et see otsus põhineb eeldusel, et ühe majandusüksuse mõiste kohaldub normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdluse suhtes;
ET Euroopa Liidu Teataja C 193/15

16. juunil 2009 esitatud hagi — Euroopa Ühenduste Komisjon versus Malta Vabariik

(Kohtuasi C-220/09)

2009/C 193/20

Kohtumenetluse keel: malta

Pooled

Hageja: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: J. Aquilina, W. Wils)

Kostja: Malta Vabariik

Hageja nõuded

— Tunnistada, et kuna Malta Vabariik ei ole siseriiklikusse õigusesse õigesti üle võtnud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ, ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, artikli 3 lõikes 3 ja artikli 5 kolmandas lõigus sätestatud lisa, on Malta Vabariik jätnud täitmata direktiivist 93/13/EMÜ tulenevad kohustused;

— mõista kohtukulud välja Malta Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Euroopa Ühenduste Komisjoni arvates ei ole Malta Vabariik siseriiklikusse õigusesse õigesti üle võtnud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ (1), ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes („direktiiv”), artikli 3 lõikes 3 ja artikli 5 kolmandas lõigus sätestatud lisa, mistõttu on jätnud täitmata sellest direktiivist tulenevad kohustused.

Komisjon on seisukohal, et kuigi direktiivi rakendamiseks ei pea liikmesriik tingimata vastu võtma seadusandlikke akte, on oluline, et siseriiklik õigus tagaks, et ametivõimud kohaldavad direktiivi täies ulatuses, et siseriiklikud õigusnormid on piisavalt täpsed ja selged, et üksikisikud on täiesti teadlikud oma õigustest ja saavad vajaduse korral nendele õigustele tugineda siseriiklikes kohtutes.

Eelkõige direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud lisa osas on komisjon seisukohal, et selle üle võtmine Malta õigusesse on vajalik ja oluline. Isegi kui direktiivi lisas sisalduv loetelu on soovituslik ja näitlikustava väärtusega, on see siiski teabeallikas nii ametivõimudele, kes vastutavad rakendusmeetmete kohaldamise eest, kui ka üksikisikutele, keda need meetmed puudutavad. Seetõttu peavad liikmesriigid nimetatud direktiiviga kavandatud tulemuse saavutamiseks valima direktiivi sellise rakendusviisi, mis tagab, et avalikkus on direktiivist piisavalt teavitatud.

Komisjon väidab, et Malta Vabariik ei rakendanud meetmeid, mis tagaksid piisaval määral avalikkuse teavitamise direktiivi lisa kogu loetelust, eeskätt punktidest 1(a), (f), (g), (h) ja punktist 1(q) selle täies ulatuses. Lisaks ei ole Malta Vabariik viidanud terves ulatuses direktiivi lisa kordamisele direktiivi üle võtva seaduse eelnõus, kuivõrd Malta õigustraditsiooni kohaselt kujutavad eelnõud endast olulist tõlgendusabi. Puuduvad mistahes viited, et avalikkusele kavatseti nimetatud teavet anda mis tahes muul viisil.

Direktiivi artikli 5 kolmanda lõigu Malta õigusesse üle võtmise osas leiab komisjon, et see on vajalik ja oluline, kuna nimetatud lõigus sisalduv säte on õiguslikult siduv, andes tarbijatele laiemad õigused ja suurema kaitse ning aidates välja selgitada tulemusi, mida direktiiviga püütakse saavutada.

(1) ELT, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288.
1.

Kas luba on „esimene ühenduses […] turuleviimise luba” ehk „esimene luba ühenduses […] turuleviimiseks” nõukogu määruse (EÜ) nr 1768/92 (1) artiklite 13 ja 19 tähenduses, kui see on antud nõukogu direktiiviga 65/65/EMÜ (2) kooskõlas olevate siseriiklike õigusnormide kohaselt, või on vaja lisaks tuvastada, et kõnealuse loa andmisel hindas siseriiklik ametiasutus andmeid nii, nagu nõuab nimetatud direktiivis sätestatud halduskord?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas EÜ artikleid 12 ja 39 tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda kohaldada sellist töötasu süsteemi, nagu kehtib Euroopa koolides, sest kuigi selle süsteemi puhul on otsesõnu viidatud ühenduste ametnike suhtes kehtivale süsteemile, ei võimalda see täielikult, sealhulgas tagasiulatuvalt arvesse võtta vääringu väärtuse langust, mis toob kaasa asjaomase liikmesriigi ametivõimude lähetatud õpetajate ostujõu languse?
a)

Kas töö konfidentsiaalsus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 4 lõike 2 esimese lause punkti a tähenduses on seadusega sätestatud, kui siseriikliku õiguse norm, millega võeti üle direktiiv 2003/4/EÜ, näeb üldiselt ette, et keskkonnateabe taotlus tuleb tagasi lükata, kui teabe avalikustamine võib kahjustada teabe andmiseks kohustatud asutuse töö konfidentsiaalsust, või on selleks vajalik erinorm, mis sätestab töö konfidentsiaalsuse?
ET Euroopa Liidu Teataja C 193/8

Kaul GmbH 1. juunil 2009 esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 25. märtsi 2009. aasta otsuse peale kohtuasjas T-402/07: Kaul GmbH versus Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) — Bayer AG

(Kohtuasi C-193/09 P)

2009/C 193/08

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Kaul GmbH (esindaja: Rechtsanwalt ja solicitor R. Kunze, Rechtsanwalt G. Würtenberger)

Teised menetluspooled: Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused), Bayer AG

Apellandi nõuded

— Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 25. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T-402/07: Kaul GmbH vs. Siseturu Ühtlustamise Amet — Bayer (vaidlusalune kohtuotsus), millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata hagi, mis esitati Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) teise apellatsioonikoja 1. augusti 2007. aasta otsuse peale, millega kinnitati vastulausete osakonna otsust, millega jäeti rahuldamata ühenduse kaubamärgi taotlus nr 000 195 370 ARCOL;

— korraldada pärast kirjaliku menetluse lõppemist Euroopa Kohtu istung;

— mõista kohtukulud välja kostjalt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Esimese Astme Kohtu otsusega on rikutud määruse (EÜ) nr 40/94 (1) asjakohaseid norme ning peamisi menetlussätteid. Sellest tulenevalt on Esimese Astme Kohtu 25. märtsi 2009. aasta otsuse peale esitatud apellatsioonkaebus põhjendatud, kuna:

— Esimese Astme Kohus tõlgendas vääralt määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 74 lõiget 2 ja seega rikkus seda sätet, kui tegi vaidlusaluse kohtuotsuse;

— kui Esimese Astme Kohus tõdes vaidlusaluses kohtuotsuses, et õiguse olla ära kuulatud rikkumine ei avalda kohtuasja lahendile mõju, tegi ta vea ja rikkus määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 61 lõiget 2 ja artiklit 73 ning

— Esimese Astme Kohus eksis, kui kinnitas apellatsioonikoja hinnangut seoses segiajamise tõenäosuse kriteeriumidega, mis on ette nähtud määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punktis b.

(1) Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146).
—

Tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta direktiivi 2006/24/EÜ, mis käsitleb üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamist ja millega muudetakse direktiivi 2002/58/EÜ, (1) või igal juhul ei ole komisjoni neist teavitanud, on Kreeka Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
2.

Kas käesolevas asjas omab tähtsust ka asjaolu, et: a) Oulu linn kohustus hankijana tellima eespool nimetatud teenuseid raha eest nelja-aastase üleminekuperioodi jooksul, mille möödumisel kavatseb ta vastavalt enda otsusele kuulutada vajalike tervishoiuteenuste ostmiseks uuesti välja hankemenetluse? b) Oulu linna koosseisu kuuluva hallatava ettevõtte käive koosnes enne vaidlusaluse kokkuleppe sõlmimist suures osas muust kui linna töötajatele osutatud tervishoiuteenustest? c) uue äriühingu asutamine toimub selliselt, et kohaliku omavalitsuse hallatava ettevõtte majandustegevus, mis seisneb tervishoiuteenuste osutamises nii linna töötajatele kui ka teistele klientidele, antakse sellele mitterahalise sissemaksena?
—

Tuvastada, et kuna Veneto maakond on kehtestanud õigusnormid, mille kohaselt lubatakse teha loodusliku linnustiku kaitsesüsteemist erandeid, mis ei vasta direktiivi 79/409/EMÜ (1) artiklis 9 sätestatud tingimustele, on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 79/409 artiklist 9 tulenevaid kohustusi;
1.

Kas nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (1) artikli 28b F osa punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et a) inimeselt eemaldatud kõhrkoed („biopsia teel saadud materjal”), mis antakse rakkude paljundamise eesmärgil ettevõtjale, kes tagastab need implantaadina, mis siiratakse tagasi samale isikule, kujutavad endast „materiaalset vallasvara” selle sätte tähenduses, b) kõhrkudedest liigesekõhre rakkude eraldamine ja järgnev rakkude paljundamine kujutavad endast materiaalse vallasvara „töötlemist” selle sätte tähenduses, c) kliendile osutatakse teenust „käibemaksukohustuslase registreerimisnumbri alusel” juba siis, kui nimetatud registreerimisnumber on märgitud teenuse osutaja arvele, ilma et oleks sõlmitud sõnaselget kirjalikku kokkulepet registreerimisnumbri kasutamise kohta?
ET Euroopa Liidu Teataja C 180/29

15. mail 2009 esitatud hagi — Luksemburgi Suurhertsogiriik versus Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

(Kohtuasi C-176/09)

2009/C 180/50

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Hageja: Luksemburgi Suurhertsogiriik (esindajad: C. Schiltz, advokaat P. Kinch)

Kostjad: Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu

Hageja nõuded

— Esimese võimalusena: tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2009. aasta direktiivi 2009/12/EÜ (1) lennujaamatasude kohta artikli 1 lõikes 2 väljend „ning iga liikmesriigi suurima reisijate hulgaga lennujaama suhtes”;

— teise võimalusena tühistada direktiiv tervikuna;

— mõista kohtukulud välja Euroopa Parlamendilt ja Euroopa Liidu Nõukogult.

Väited ja peamised argumendid

Luksemburgi Suurhertsogiriik põhjendab oma hagi kahe väitega.

Esimese väites väidab hageja, et diskrimineerimise keelu põhimõtet on rikutud sellega, et selline lennuväli nagu Luxemburg-Findel hõlmatud direktiivi 2009/12/EÜ kohaldamisalaga kui „iga liikmesriigi suurima reisijate hulgaga lennujaam” ja kuigi selline erinev kohtlemine ei ole objektiivselt õigustatud laienevad talle sellised haldus- ja rahalised kohustused, mida ei kohaldata teistele samasuguses olukorras olevatele lennuväljadele. Hageja viitab selles osas täpsemalt Hahni ja Charleroi lennuväljade olukorrale, millel on sama teenindusala kui Findeli lennujaamal ja mille mõlema reisijate hulk on Findeli omast suurem, kuid millele ei ole pandud samu kohustusi. Nende kolme lennujaama vahel olevad riigipiirid ei õigusta mingil juhul nende erinevat kohtlemist.

Teises väites lisab hageja, et asjaomane säte ei ole kooskõlas subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtetega. Esiteks ei ole Euroopa Liidu tasandil sekkumine tegelikult vajalik sellise olukorra reguleerimiseks, mida oleks edukalt saanud reguleerida siseriiklikul tasandil senikaua kuni saavutatakse 5 miljoni reisija piirmäär. Teiseks tekitab direktiivi kohaldamine sellisele lennujaamale nagu Findel, mille ainus eripära on see, et see on ühe liikmesriigi suurima reisijate hulgaga lennujaam, põhjendamatut haldustööd ja kulutusi, ilma et selline asjaolu oleks direktiivi eesmärkide saavutamisel tegelikult oluline.

(1) ELT L 70, lk 11.
1.

Kas EÜ asutamislepingu artikliga 43 ja igal juhul ühenduse konkurentsiõigusega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu 2. aprilli 1968. aasta seaduse nr 475 artikkel 1 ning 21. augusti 1971. aasta presidendi dekreedi nr 1275 artikkel 13 osas, milles apteegi üleviimiseks ühest asukohast teise loa andmine sõltub vaatamata sellele, et üleviimine toimub apteegile määratud sama piirkonna raames, teistest apteekidest vähemalt 200 meetri pikkuse vahemaa, mida mõõdetakse lühima jalgsi läbitava tee alusel apteekide sissepääsude vahel, kaugusel asumise nõude järgimisest; eeskätt, kas nimetatud õigusnormidest asutamisvabadusele tulenevad piirangud vastavad üldisele huvile, mis võiksid selliseid piiranguid õigustada, ja on seega sobivad nende rahuldamiseks?
3.

Kas nõukogu 22. märtsi 1977. aasta direktiivi 77/249/EMÜ õigusteenuste osutamise vabaduse tulemuslikuma elluviimise kohta artiklit 6 tuleb osas, milles see sätestab, et „liikmesriik võib keelata avalik-õigusliku või eraõigusliku ettevõtjaga töösuhtes oleva juristi tegevuse, mis on seotud ettevõtja esindamisega kohtumenetluses, juhul kui kõnealusest riigist pärineval juristil ei ole selline tegevus lubatud”, tõlgendada nii, et see on takistuseks niisugusele siseriiklikule õigusnormile nagu 25. novembri 2003. aasta seaduse nr 339 artiklid 1 ja 2 — mis taaskehtestavad osalise tööajaga töötavate avalike teenistujate suhtes advokaadina töötamise keelu ja võtavad neilt, sõltumata advokaadi kutsealal tegutsemise loa olemasolust, õiguse sellel kutsealal tegutseda, nähes ette nende kustutamise advokaatide kutseühenduse nimekirjast, mis tehakse teoks pädeva advokatuuri nõukogu võetava meetmega — välja arvatud juhul, kui avalik teenistuja valib teenistussuhte lõppemise, kusjuures sellist siseriiklikku korda kohaldatakse ka teenistussuhtes olevale advokaadile, kes praktiseerib teenuste osutamise vabaduse alusel?
3.

Kas nõukogu raamotsuse 2001/220/JSK artikli 10 lõike 1 seda osa, mille kohaselt„[i]ga liikmesriik otsib võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade puhul […]”, saab tõlgendada nii, et lepitusmenetluse jaoks ette nähtud tingimuste loomine kuriteo toimepanija ja ohvri poolel on võimalik vähemalt esimese astme kohtuotsuse tegemiseni, s.t kuriteo toimepanija süü aktiivne omaksvõtt kohtumenetluses pärast kohtueelse uurimise lõpetamist, kui muud tingimused on kõik täidetud, on kooskõlas lepitusmenetluse soodustamise nõudega?
1.

Kas direktiivi 98/71/EÜ (1) artikleid 17 ja 19 tuleb tõlgendada nii, et kui kohaldatakse liikmesriigi siseriiklikku seadust, millega viidatud direktiiv on siseriiklikku õiguskorda üle võetud, võimaldab liikmesriigile antud õigus määrata sõltumatult kindlaks selle kaitse ulatus ja tagamise tingimused ka välistada selle kaitse disainilahenduste puhul, mis vastavad küll autoriõiguse kaitseks nõutavatele tingimustele, kuid mille puhul tuleb asuda seisukohale, et need muutusid üldkasutatavateks enne, kui jõustusid vastavad siseriiklikud seadusesätted, sest neid ei ole kunagi registreeritud disainilahendustena või oli see registreering sel kuupäeval juba kehtivuse kaotanud?
ET Euroopa Liidu Teataja C 205/21

Eelotsusetaotlus, mille esitas Cour administrative d’appel de Nantes (Prantsusmaa) 10. juunil 2009 — Scott SA, Kimberly Clark SNC, nüüd Kimberly Clark SAS versus Orléans’i linn

(Kohtuasi C-210/09)

2009/C 205/36

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Cour administrative d’appel de Nantes

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitajad: Scott SA, Kimberly Clark SNC, nüüd Kimberly Clark SAS

Vastustaja: Orléans’i linn

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Ühenduste Komisjoni otsusega 12. juulil 2000 ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi (1) tagasinõudmiseks väljastatud sissenõudekorralduste võimalik tühistamine Prantsuse halduskohtus põhjusel, et nendes on rikutud nende sissenõudekorralduste vormilist esitust käsitlevaid õigusnorme, võib — arvestades võimalust, et pädev asutus parandab nendes otsustes esineva vea — takistada Euroopa Ühenduste Komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsuse kohest ja tõhusat täitmist, eirates seega nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (2) (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) artikli 14 lõiget 3?

(1) Komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsus nr 2002/14/EÜ Prantsusmaa poolt Scott Paper SA/Kimberly-Clarkile antud riigiabi kohta (EÜT 2002, L 12, lk 1).

(2) Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
—

Tuvastada, et kuna Portugali Vabariik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et järgida komisjoni 19. märtsi 2007. aasta direktiivi 2007/16/EÜ (1) (avatud investeerimisfonde (UCITS) käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamist käsitleva nõukogu direktiivi 85/611/EMÜ rakendamise kohta seoses teatavate mõistete selgitamisega), või vähemalt ei ole komisjoni neist teavitanud, siis on Portugali Vabariik rikkunud nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.
ET Euroopa Liidu Teataja C 205/22

Euroopa Ühenduste Komisjoni 15. juunil 2009 esitatud apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu (seitsmes koda) 31. märtsi 2009. aasta otsuse peale kohtuasjas T-405/06: ArcelorMittal Luxembourg jt versus Euroopa Ühenduste Komisjon

(Kohtuasi C-216/09 P)

2009/C 205/38

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Pooled

Apellant: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: F. Castillo de la Torre ja X. Lewis)

Teised menetluspooled: ArcelorMittal Luxembourg SA, varem Arcelor Luxembourg SA, ArcelorMittal Belval & Differdange, varem Arcelor Profil Luxembourg SA, ArcelorMittal International, varem ArcelorMittal International SA

Apellandi nõuded

— Tühistada 31. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T-405/06: ArcelorMittal Luxembourg jt vs. komisjon osas, milles see tühistab trahvid, mis määrati ArcelorMittal Belval & Differdange SA-le (varem ProfilARBED) ja ArcelorMittal International SA-le (varem TradeARBED) komisjoni 8. novembri 2006. aasta lõpliku otsusega (2006) 5342 (1),

— jätta ArcelorMittal Belval & Differdange SA ja ArcelorMittal International SA esitatud hagid rahuldamata,

— mõista kohtukulud välja teistelt menetluspooltelt.

Väited ja peamised argumendid

Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks ühe väite, mis tugineb asjaolule, et Esimese Astme Kohus rikkus menetluste aegumist käsitlevaid õigusnorme.

Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohtu otsus põhineb otsuse 715/78/ESTÜ (2) ja eelkõige selle artikli 2 lõike 3 ning artikli 3 sõnasõnalisele ja liiga kitsale tõlgendusele osas, milles see eristab aegumise katkemist ja peatumist. Erinevalt artikli 2 lõikest 2, mis näeb otseselt ette aegumise katkemise erga omnes mõju, ei käsitle artikkel 3 peatumise mõju. Esimese Astme Kohtu otsus rikub õigusnormi osas, milles selles on leitud, et aegumise peatumine sel alusel, et üks pool algatas menetluse ühenduste kohtus, kehtib vaid hagejaks oleva ettevõtja suhtes, ning sellest tulenevalt asutud seisukohale, et teiste osapoolte suhtes on aegumistähtaeg möödunud.

Komisjon väidab, et vastupidiselt Esimese Astme Kohtu poolt leitule ei saa peatumise suhtelist mõju tuletada õigusliku regulatsiooni puudumisest ning otsuse 715/78/ESTÜ artiklit 3 tuleb tõlgendada kõnealuste õigusnormide eesmärki silmas pidades, seoses komisjoni võimalusega konkurentsiõiguse rikkumisi tõhusalt uurida ja nende eest karistada.

(1) Komisjoni 8. novembri 2006. aasta lõplik otsus C (2006) 5342, mis puudutab [ST] artikli 65 kohaldamise menetlust seoses Euroopa talatootjaid hõlmavate kokkulepetega ja kooskõlastatud tegevusega (juhtum COMP/F/38.907 — Terastalad).

(2) Komisjoni 6. aprilli 1978. aasta otsus nr 715/78/ESTÜ Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingus ettenähtud menetluste ja sundtäitmise rakendamise aegumistähtaegade kohta (EÜT L 94, lk 22).
—

Tuvastada, et jättes 13. augusti 1992. aasta dekreetseaduses nr 177/92, millega määratakse kindlaks välisriigis kantud arstiabikulude hüvitamise tingimused, või mistahes muus siseriiklikus õigusaktis sätestamata võimaluse saada teises liikmesriigis kantud haiglaväliste arstiabikulude eest hüvitist, välja arvatud määruses (EMÜ) nr 1408/71 (1) ettenähtud juhtudel, või eeldusel, et nimetatud dekreetseadus lubab teises liikmesriigis kantud haiglaväliste arstiabikulude hüvitamist tingimusel, et hüvitamine on eelnevalt heaks kiidetud, rikkus Portugali Vabariik EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi;
2.

Juhul kui vastus on eitav, siis kas kohtul on õigus laiendada konkreetselt seda keeldu teiste riikide territooriumile, kus rikutakse kaubamärgiõigusi või on nende õiguste rikkumise oht?
3.

Kas 9. aprilli 2008. aasta seadusandliku dekreedi nr 81 artikli 90 lõikega 1 kehtestatud säte, on osas, milles sellega on ette nähtud tööde teostamise koordinaatori kohustus koostada ohutuskava vaid juhtudel, mil eratööde puhul, mille jaoks ei tule taotleda ehitusluba, lisanduvad esimesele tööettevõtjale, kellele oli tööde teostamine algselt usaldatud, tööde käigus teised ettevõtjad, vastuolus 24. juuni 1992. aasta direktiivi 92/57/EMÜ artikliga 3, millega on igal juhul kehtestatud kohustus määrata projekti teostamise koordinaator sõltumata tööde laadist ja millega on välistatud erandi tegemine kohustusest koostada ohutuse ja tervisekaitse kava, kui tegemist on töödega, millega kaasnevad direktiivi II lisas loetletud konkreetsed ohud?
4.

Kas komisjoni määruse nr 530/2008 artikkel 3 on kehtetu, kuna see on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, sest see tähendab, et i) ükski ühenduse ettevõtja ei saa lossida või nuumamiseks või kasvatamiseks sumpadesse paigutada isegi seda tuuni, mis on püütud varem ja on seega määrusega nr 530/2008 täielikult kooskõlas, ja ii) ükski ühenduse ettevõtja ei saa nimetatud toiminguid sooritada tuuniga, mille püüdnud laevad ei sõida mõne määruse nr 530/2008 artiklis 1 nimetatud liikmesriigi lipu all, isegi kui tuun on püütud vastavalt Rahvusvahelises Atlandi Tuunikaitse Konventsiooniga kehtestatud kvootidele?
ET Euroopa Liidu Teataja C 193/5

Eelotsusetaotlus, mille esitas High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Ühendkuningriik) 19. mail 2009 — Seaport (NI) Limited versus Department of the Environment of Northern Ireland

(Kohtuasi C-182/09)

2009/C 193/05

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Seaport (NI) Limited

Vastustaja: Department of the Environment of Northern Ireland

Eelotsuse küsimused

1. Milline on liikmesriikidele direktiivi 2001/24/EÜ (1) teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta (edaspidi „keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiiv”) artikli 13 lõikega 3 antud volituste ulatus otsustamisel, et sellise kava keskkonnamõju hindamine ei ole teostatav, mille esimene ettevalmistav akt valmis enne 21. juulit 2004, ja milliseid asjaolusid võib siseriiklik ametiasutus sellise otsuse tegemisel iga juhtumi puhul arvesse võtta?

2. Kas liikmesriigi ametiasutusel, kes tegi 2004. aastal otsuse, et arengukava vastavusse viimine keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi nõuetega on teostatav (ja on alates nimetatud ajast ning ka siseriiklikus kohtus jäänud sellisele seisukohale), oli õigus nimetatud otsust muuta ja otsustada 2007. aasta novembris, et arengukava vastavusse viimine keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi nõuetega ei ole teostatav?

3. Kas teises küsimuses kirjeldatud otsustusprotsess kujutab endast tagasiulatuva mitteteostatavuse otsuse tegemist ja kui vastus on jaatav, siis kas keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 13 lõige 3 lubab tagasiulatuva otsuse tegemist ning kui vastus on jaatav, siis millistel tingimustel?

4. Kas asjaolud, mida siseriiklik ametiasutus võttis käesolevas asjas arvesse, otsustades 6. novembril 2007, et põhjapiirkonna arengukava projekti keskkonnamõju hindamine ei ole teostatav, olid asjaolud, mida tal oli õigus sellise otsuse tegemisel vastavalt keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi artikli 13 lõikele 3 arvesse võtta?

(1) (ELT 2001, L 197, lk 30; ELT eriväljaanne 15/06, lk 157).