Kohtuasi C-70/03

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Tõlgendamiseeskirjad – Konfliktinormid

Kohtuotsuse kokkuvõte

1. Õigusaktide ühtlustamine – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Direktiiv 93/13 – Reegel, mille kohaselt kahtluste puhul tingimuse tähenduse suhtes kohaldatakse tarbijale kõige soodsamat tõlgendust – Eristus üksiktarbija õiguskaitsevahendite ning kollektiivsete lõpetamisvahendite vahel

(Nõukogu direktiiv 93/13, artikkel 5 ja artikli 7 lõige 2)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Direktiiv 93/13 – Leping, millele kohaldatakse kolmanda riigi õigust ja mis on liikmesriikide territooriumiga tihedalt seotud – Mõiste „tihedalt seotud” – Lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artikli 5 lõikega 2 ette nähtud seoseid puudutavad kriteeriumid – Väljajätmine

(19. juuni 1980. aasta Rooma konventsiooni artikkel 5; nõukogu direktiiv 93/13, artikli 6 lõige 2)

1. Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklis 5 sisalduv täpsustus, mille kohaselt reeglit, et kahtluste korral tingimuse tähenduse suhtes kohaldatakse tarbijale kõige soodsamat tõlgendust, ei kohaldata direktiivi artikli 7 lõikes 2 ette nähtud „lõpetamisvahendite” puhul, on siduv õigusnorm, millega antakse tarbijatele õigusi ning mis aitab määratleda direktiiviga saavutatavat eesmärki.

Selline kohaldatavat tõlgenduseeskirja puudutav eristus üksiktarbija õiguskaitsevahendite ning tarbijate ühishuve esindavate isikute või organisatsioonide käsutuses olevate lõpetamisvahendite vahel on selgitatav nende õiguskaitsevahenditega saavutatava tulemuse erinevusega. Esimesel juhul taotletakse kohtult või pädevatelt ametiasutustelt in concreto järeldust olemasolevas lepingus sisalduva tingimuse ebaõigluse kohta, samas kui teisel juhul tuleb neil teha in abstracto järeldus sellise tingimuse ebaõigluse kohta, mida tahetakse veel sõlmimata lepingutesse sisse viia. Esimesel juhul tehakse otsus tarbijale soodsaima tõlgenduse kohta asjaomase üksiktarbija kasuks. Teisel juhul, vastupidi, kui soovitakse saada preventiivset otsust kõigi tarbijate huvides, ei ole vaja asjaomast tingimust kahtluse korral tarbijatele soodsalt tõlgendada. Kõige sagedamini võimaldab ebaselge või kahemõttelise tingimuse kasutamise keelata objektiivne tõlgendus, mis tagab ühtlasi tarbijate laialdasema kaitse.

(vt punktid 16 ja 17)

2. Direktiivi 93/13 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 2, mille kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota nimetatud direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud, tuleb tõlgendada nii, et teadlikult ebamäärasena esitatud mõistet „tihedalt seotud”, mis lubab võtta arvesse erinevaid sidemeid, sõltuvalt asja tingimustest, võib eeldustega konkretiseerida. Samas ei saa seda kitsendada ette kindlaks määratud seoseid puudutavate kriteeriumide kombinatsioonidega, nagu 19. juuni 1980. aasta lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artiklis 5 ette nähtud tarbija elukohta ja lepingu sõlmimist puudutavad kumulatiivsed tingimused.

(vt punktid 32 ja 33)

EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)

9. september 2004( )

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Tõlgendamiseeskirjad – Konfliktinormid

Kohtuasjas C-70/03,

mille esemeks on liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastavalt EÜ artiklile 226,

mis on kohtule esitatud 17. veebruaril 2003,

Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: I. Martínez del Peral ja M. França, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

hageja,

versus

Hispaania Kuningriik, esindaja: L. Fraguas Gadea, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,

kostja,

EUROOPA KOHUS (esimene koda),

koosseisus: koja esimees P. Jann (ettekandja), kohtunikud A. Rosas ja R. Silva de Lapuerta,

kohtujurist: L. A. Geelhoed,

kohtusekretär: R. Grass,

arvestades kirjalikku menetlust,

olles 29. aprilli 2004. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,

on teinud järgmise

otsuse

1 Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et jättes nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29, edaspidi „direktiiv”) artikli 5 ja artikli 6 lõike 2 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtmata, on Hispaania Kuningriik rikkunud EÜ asutamislepingust ja nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.

2 Artikli 1 lõike 1 kohaselt on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuse osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.

3 Vastavalt direktiivi artikli 10 lõikele 1 pidid liikmesriigid direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid jõustama hiljemalt 31. detsembril 1994.

4 Direktiiv võeti Hispaania õiguskorda üle seadusega Ley 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación (13. aprilli 1998. aasta seadus lepingute üldtingimuste kohta, Boletín Oficial del Estado nr 89, 14.4.1998, lk 12304, edaspidi „seadus nr 7/1998”), millega muudetakse seadust Ley General 26/198 para la defensa de los consumidores y usuarios (19. juuli 1984. aasta üldseadus tarbijate ja kasutajate kaitse kohta, Boletín Oficial del Estado nr 176, 24.7.1984, lk 21686, edaspidi „muudetud seadus nr 26/1984”).

Kohtueelne menetlus

5 Olles andnud Hispaania Kuningriigile võimaluse esitada oma seisukoht, saatis komisjon talle 25. mail 2000 põhjendatud arvamuse, milles süüdistas Hispaaniat direktiivi artikli 5 ja artikli 6 lõike 2 mittenõuetekohases ülevõtmises ning nõudis Hispaanialt arvamuse täitmist kahe kuu jooksul teate kättesaamise kuupäevast arvates.

6 Hispaania valitsus esitas 27. septembri 2000. aasta kirjas põhjendused, mis peaksid näitama, et riik on viidatud direktiivi sätted nõuetekohaselt üle võtnud.

7 Komisjon pidas Hispaania Kuningriigi vastust põhjendatud arvamusele ebapiisavaks ning esitas käesoleva hagi.

Esimene etteheide: direktiivi artikli 5 nõuetele mittevastav ülevõtmine

Õiguslik raamistik

Direktiiv

8 Direktiivi artikkel 5 sätestab:

„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.”

9 Direktiivi artikli 7 lõikes 2 nimetatud vahendite puhul on tegemist „lõpetamisvahenditega”, st menetlustega, „mille kohaselt isikud ja organisatsioonid, kellel on liikmesriigi õiguse alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, võivad kooskõlas siseriikliku õigusega pöörduda kohtute või pädevate haldusasutuste poole, kes otsustavad üldiseks kasutamiseks mõeldud lepingutingimuste ebaõigluse üle ning võivad kohaldada asjakohaseid ja tõhusaid vahendeid, et lõpetada selliste tingimuste jätkuv kasutamine”.

Siseriiklikud õigusnormid

10 Muudetud seaduse nr 26/1984 §10 lõige 2 näeb ette:

„Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.”

11 Seaduse nr 7/1998 § 6 lõige 2 sätestab:

„Kahtluse korral ebaselgete üldtingimuste tõlgendamisel lahendatakse see selle poole kasuks, kes nõustub üldtingimustega.”

Väited ja poolte argumendid

12 Komisjon süüdistab Hispaania Kuningriiki selles, et siseriiklik seadusandja ei ole täpsustanud, et tarbijale soodsama tõlgenduse reeglit ei kohaldata direktiivi artikli 7 lõikes 2 viidatud kollektiivsete õiguskaitsevahendite juhtudel. Nimetatud tegematajätmine võib kahjustada selliste õiguskaitsevahendite tõhusust, kuna müüja või teenuste osutaja võib tarbijale kõige soodsama tõlgenduse kohaldamise reeglile toetudes takistada sellise ebaselge tingimuse keelamist, mida võidakse tõlgendada kui ebaõiglast tingimust.

13 Hispaania valitsus väidab, et kõnealune tõlgendusreegel puudutab üksnes individuaalseid õiguskaitsevahendeid ning kollektiivsete õiguskaitsevahendite korral kohaldatakse objektiivse tõlgendamise reeglit. Valitsus lisab, et siseriiklikes õigusaktides, millega nähakse ette direktiivis sätestatust tõhusam kaitse, on loetletud rida tingimusi, mis on igal juhul ebaõiglased. Selle nimekirja imperatiivne iseloom peab välistama sellised juhud, kui tarbijale soodsat tõlgendamist kasutatakse lõpetamisvahendite halvamiseks.

Euroopa Kohtu hinnang

14 Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 7, ei ole osapooled esimese etteheite puhul eri meelt mitte niivõrd direktiivi artiklist 5 tuleneva kohustuse sisu osas, vaid pigem nimetatud kohustuse siseriiklikku õigusesse ülevõtmise viisis ja vormis.

15 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, kuigi direktiivi ülevõtmiseks ei ole ilmtingimata vaja kõigis liikmesriikides vastava õigusakti vastuvõtmist, on siiski hädavajalik, et asjaomane riik tagaks tõhusalt direktiivi täieliku kohaldamise, et siseriiklikust õigusest tulenev õiguslik seisund oleks piisavalt täpne ja selge ning et isikud oleksid täiel määral teadlikud oma õigustest ning saaksid vajadusel neile siseriiklikes kohtutes toimuvas menetluses toetuda (vt eriti 10. mai 2001. aasta kohtuotsus C‑144/99: komisjon v. Holland, EKL 2001, lk I-3541, punkt 17, ja 7. mai 2002. aasta kohtuotsus C‑478/99: komisjon v. Rootsi, EKL 2002, lk I‑4147, punkt 18).

16 Direktiivi artiklis 5 toodud kohaldatavat tõlgenduseeskirja puudutav eristus üksiktarbija õiguskaitsevahendite ning tarbijate ühishuve esindavate isikute või organisatsioonide käsutuses olevate lõpetamisvahendite vahel on selgitatav nende õiguskaitsevahenditega saavutatava tulemuse erinevusega. Esimesel juhul taotletakse kohtult või pädevatelt ametiasutustelt in concreto järeldust olemasolevas lepingus sisalduva tingimuse ebaõigluse kohta, samas kui teisel juhul tuleb neil teha in abstracto järeldus sellise tingimuse ebaõigluse kohta, mida tahetakse veel sõlmimata lepingutesse sisse viia. Esimesel juhul tehakse otsus tarbijale soodsaima tõlgenduse kohta asjaomase üksiktarbija kasuks. Teisel juhul, vastupidi, kui soovitakse saada preventiivset otsust kõigi tarbijate huvides, ei ole vaja asjaomast tingimust kahtluse korral tarbijatele soodsalt tõlgendada. Kõige sagedamini võimaldab ebaselge või kahemõttelise tingimuse kasutamise keelata objektiivne tõlgendus, mis tagab ühtlasi tarbijate laialdasema kaitse.

17 Järelikult on direktiivi artikli 5 kolmandas lauses sisalduva täpsustuse näol tegemist siduva õigusnormiga, millega antakse tarbijatele õigusi ning mis aitab määratleda direktiiviga saavutatavat eesmärki.

18 Hispaania valitsus ei ole näidanud, et see eesmärk on siseriiklikus õigussüsteemis saavutatav.

19 Mis puudutab Hispaania ametiasutuste kinnitust, et tarbijale soodsaima tõlgenduse reegel kehtib üksnes individuaalsete õiguskaitsevahendite suhtes, siis tuleb märkida, et Hispaania ei ole näidanud ühtki sätet ega ühtki siseriikliku kohtu tehtud otsust, mis võiks seda väidet toetada.

20 Tuleb märkida, et muudetud seaduse nr 26/1984 § 10 lõikega 2 ning seaduse nr 7/1998 § 6 lõikega 2 nähakse ette tarbijale soodsaima tõlgenduse üldreegel ilma ühegi piiranguta ning et seaduse nr 7/1998 § 12, mis käsitleb kollektiivseid õiguskaitsevahendeid, ei näe selle tõlgenduseeskirja kohaldamise juures ette ühtki erandit.

21 Nimetatud sätete kohaldamisulatust näitab nende koht siseriiklike õigusnormide hulgas. Muudetud seaduse nr 26/1984 § 10 kuulub selle seaduse II peatükki, mille pealkiri on „Majanduslike ja sotsiaalsete huvide kaitse”, samas kui seaduse nr 7/1998 § 6 paikneb nimetatud muudetud seaduse I peatükis, mille pealkiri on „Üldsätted”. Neist pealkirjadest võib järeldada, et tegemist on üldkohaldatavate sätetega, millega ei kaasne ühtki piirangut kollektiivsete õiguskaitsevahendite erijuhtude puhuks.

22 Järelikult on esimene etteheide põhjendatud.

Teine etteheide: direktiivi artikli 6 lõike 2 nõuetele mittevastav ülevõtmine

Õiguslik raamistik

Direktiiv

23 Direktiivi artikkel 6 lõige 2 kõlab järgmiselt:

„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.”

Siseriiklikud õigusnormid

24 Muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a lõige 3 sätestab:

„Eeskirju, mille eesmärk on kaitsta tarbijaid ebaõiglaste tingimuste vastu, kohaldatakse 1980. aasta lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (Rooma konventsioon) artiklis 5 sätestatud tingimustel sõltumata sellest, millise õiguse on pooled lepingu reguleerimiseks valinud.”

25 Seaduse nr 7/1998 § 3 lõige 2 sätestab:

„Ilma et see piiraks rahvusvaheliste lepingute ja konventsioonide kohaldamist, kohaldatakse [käesolevat seadust] ka välismaise õigusega reguleeritavatele lepingutele, kui pool, kes on nõustunud lepingu tingimustega, on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil ning kui seal on tema tavapärane elukoht.”

Rooma konventsioon

26 Lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni, mis avati allakirjutamiseks 19. juunil 1980 Roomas (EÜT L 226, lk 1, edaspidi „Rooma konventsioon”), artikli 5 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda artiklit „lepingu suhtes, mille eesmärk on kaupade tarnimine või teenuste osutamine isikule, kes tegutseb väljaspool oma majandus- või kutsetegevust (tarbija), samuti sellise tehingu finantseerimise lepingu suhtes.” Artikli 5 lõigete 4 ja 5 kohaselt ei kohaldata nimetatud artiklit veolepingute suhtes, välja arvatud üldise hinnaga pakettreisilepingute suhtes, ega teenuste osutamise lepingu suhtes, kui tarbijale tuleb teenust osutada üksnes väljaspool tarbija elukohariiki.

27 Rooma konventsiooni artikli 5 lõige 2 näeb ette:

„[…] poolte valitud õigus [ei või] põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selle riigi õiguse imperatiivsete sätetega, kus on tema elukoht:

– kui kõnealuses riigis eelnes lepingu sõlmimisele konkreetselt tarbijale adresseeritud pakkumine või reklaam ja kui ta on selles riigis omalt poolt teinud kõik lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud

või

– kui teine pool või tema esindaja on tarbija tellimuse saanud kõnealuses riigis

või

– kui leping on sõlmitud kaupade müügiks ja tarbija on sõitnud kõnealusest riigist teise riiki ning esitanud seal oma tellimuse, kui reisi oli korraldanud müüja selleks, et ajendada tarbijat ostma.”

Väited ja poolte argumendid

28 Komisjon väidab, et direktiivi artikli 6 lõike 2 eesmärk on tagada kõigi tarbijate kaitse kõigi müüjaga või teenuse osutajaga sõlmitud lepingute puhul, samas kui muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a näeb sellise kaitse ette üksnes teatud tüüpi lepingutele, nimelt Rooma konventsiooni artikli 5 lõikes 1 nimetatutele, ning vaid siis, kui teatud tingimused on täidetud, nimelt selle artikli 5 lõikes 2 ettenähtud tingimused. Need tingimused on kitsendavamad kui direktiivi artikli 6 lõikes 2 esitatud nõuded, milles sätestatakse lihtsalt, et „leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud”.

29 Hispaania valitsuse väidete kohaselt järeldub tarbijat ebaõiglaste tingimuste vastu kaitsvate siseriiklike õigusnormide järjekindlast tõlgendamisest, et nimetatud normid on kohustusliku iseloomuga sõltumata sellest, millise õiguse on pooled lepingu reguleerimiseks valinud. Valitsus väidab, et seaduse nr 7/1998 § 3 lõige 2 näeb ette nimetatud siseriiklike normide kohustusliku kohaldamise, st direktiiviga ettenähtud kaitse välismaise õigusega reguleeritavate lepingute suhtes, kui pool, kes on nõustunud lepingu tingimustega, on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil ja seal on tema elukoht. Sellega on täpsustatud artikli 6 lõikes 2 toodud mõiste „ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud” sisu seoses lepingutega, millel on side Hispaania õigusega.

Euroopa Kohtu hinnang

30 Nagu tuleneb direktiivi kuuendast põhjendusest, on direktiivi eesmärk „kaitsta kodanikku kui tarbijat, kes omandab kaupa ja teenuseid muu kui oma liikmesriigi õigusaktidega reguleeritavate lepingute alusel” (vt sellega seoses eespool viidatud kohtuotsus: komisjon v. Holland, punkt 18, ning kohtuotsus komisjon v. Rootsi, punkt 18). Direktiivi artikli 6 lõikega 2 täidetakse see ülesanne. Nagu tuleneb sama direktiivi kahekümne teisest põhjendusest, püütakse direktiiviga välistada olukorda, kus tarbija võib teatavatel juhtudel jääda ilma direktiiviga sätestatud kaitsest, kui lepingu suhtes kohaldatavaks määratakse kolmanda riigi õigus. Selleks nähakse direktiiviga kolmandaid riike hõlmavate lepinguliste suhete puhuks ette kaitse, mille nimetatud direktiiv annab tarbijatele ühendusesisestes lepingulistes suhetes, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.

31 Direktiivi artikli 1 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 kohaselt hõlmab direktiivi kohaldamisala kõiki müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepinguid, mille tingimustes ei ole eraldi kokku lepitud. Nagu komisjon õigustatult väidab, vastab tõele see, et muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a kohaldamisala on kitsam, kuna see ei hõlma Rooma konventsiooni artikli 5 lõigetes 1, 4 ja 5 ettenähtud lepingutüüpe. Sellegipoolest, nagu kinnistab Hispaania valitsus, täidab selle tühiku seaduse nr 7/1998 § 3 lõige 2, mida kohaldatakse kõigile üldtingimuste alusel sõlmitavatele lepingutele, mille tingimustes ei ole eraldi kokku lepitud.

32 Mis puudutab sidet ühendusega, siis direktiivi artikli 6 lõikes 2 märgitakse vaid, et leping peab olema „ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud”. See üldine väljend lubab võtta arvesse erinevaid sidemeid, sõltuvalt asja tingimustest.

33 Kuigi teadlikult ebamäärasena esitatud mõistet „tihedalt seotud”, mida ühenduse seadusandja on kasutanud, võib eeldustega konkretiseerida, ei saa seda sellegipoolest kitsendada ette kindlaks määratud seoseid puudutavate kriteeriumide kombinatsioonidega, nagu Rooma konventsiooni artiklis 5 ettenähtud elukohta ja lepingu sõlmimist puudutavad kumulatiivsed tingimused.

34 Muudetud seaduse nr 26/1984 §-s 10a otseselt ning seaduse nr 7/1998 § 3 lõikes 2 kaudselt viimati nimetatud sättele viidates, tuleneb Hispaania õigusnormidest, mille eesmärk on direktiivi artikli 6 lõige 2 siseriiklikku õiguskorda üle võtta, piirang, mis pole kooskõlas direktiiviga ettenähtud kaitstuse tasemega.

35 Järelikult on teine etteheide samuti põhjendatud.

36 Eeltoodut arvestades tuleb nentida, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole direktiivi artiklit 5 ja artikli 6 lõiget 2 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud, on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud

37 Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Hispaania Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, mõistetakse kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1. Kuna Hispaania Kuningriik ei ole nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklit 5 ning artikli 6 lõiget 2 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud, on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Allkirjad