182

25. veebruari 2022. aasta hommikupoolikul kinnitas paralleelses stuudios üks saatekülaline, keda esitleti ühe Serbia ajakirja peatoimetajana, et praegune olukord Ukrainas ja 30 aasta tagune olukord Serbias on sarnased. Ta viitab „250000 serblase väljasaatmisele Horvaatiast“, asjaolule, et nende „tolleaegset presidenti Milosevici nähti uue Hitlerina“, ja räägib „genotsiidist, mille […] Kiievi valitsus valmistas ette Ameerika Ühendriikide ja isegi Brüsseli toetusel“. Endiselt samal hommikupoolikul käsitas üks esineja, keda esitleti Moskva riigiülikooli professorina, taas Venemaa rünnakut Ukrainas kaitsva ja ennetavana. Kõnealune professor märkis järgmist: „[selle rünnaku eesmärk on] Ukraina demilitariseerimine, sest NATO riigid on Ukraina viimasel ajal „ülemilitariseerinud“, ehkki ta ei ole NATO liige, ja Ukraina natsidest puhastamine, sest neonatsi rühmitused on alates 2014. aasta „maidanist“ imbunud kõigisse struktuuridesse […]; tegemist on ennenägematult korrumpeerunud riigiga, mida juhitakse välismaalt, ning selle elanikkonna ja Euroopa – mitte ainult Venemaa – jaoks on äärmiselt ohtlik jääda käed rüpes istuma […]; seega on otsene eesmärk riigi demilitariseerimine ja elanikkonnale võimaluse andmine, nagu eespool juba öeldud, otsustada ise, kuidas [nad] soovivad edasi elada, selle asemel et taluda alates 2004. aastast toimunud järjestikuste „maidanitega“ pealesurutut.“ See saatekülaline märkis: „Probleem seisneb üldiselt Ukraina ametliku valitsuse juhtimises ja ideoloogilises orientatsioonis […]; nad on tunnustanud sõjakangelastena isikuid, kes olid natside poolel […]; kui hakatakse ülistama natsikangelasi, kes tapsid tsiviilelanikke ja kuulusid omaaegsesse Saksa sõjaväkke, siis on tegemist äärmiselt tõsise rahvusvahelise julgeoleku probleemiga, sest Ukraina on [liidu] lähinaaber.“ Ta väidab lisaks: „Oluline on eristada poliitilist ja juriidilist külge; poliitiliselt on see tõepoolest alati vaieldav, sest poliitikas kehtib kõige tugevama õigus; rahvusvaheline kogukond peab täiesti õiguspäraseks endise Jugoslaavia pommitamist […], seevastu […] ei pea ta õiguspäraseks seda, kui Venemaa tahab vabastada elanikkonna, keda äärmuslik valitsus rõhub […]; kui rahvusvaheline kogukond otsustab kaitsta natsirežiimi oma vahetus naabruses, siis on see tema ebamoraalne ja ebainimlik valik […]; juriidilisest küljest seisneb küsimus selles, kas Donetski aladel on õigus iseseisvusele[;] selleks tuleb aru saada, et ühelt poolt on tõepoolest tegemist riigi õigusega end kaitsta ja kaitsta oma territoriaalset terviklikkust, kuid selleks on vaja, et riik oleks olemas; riik on juriidiliselt aga olemas siis, kui kõiki selle õigusnorme […] kohaldatakse üldiselt ja tõhusalt kogu territooriumil […]; kas saab tõesti öelda, et Ukraina riik on olemas? Kui võtta aluseks demokraatlik õigusriik – igal juhul nii, nagu seda vähemalt teoreetiliselt tunnustab ja nõuab rahvusvaheline kogukond –, siis ei ole Ukraina riiki olemas. Sellest lähtuvalt on täiesti normaalne, et Donetsk ja Luhansk paluvad kaitset […]; on normaalne, et Venemaa sekkub juriidiliselt, et need elanikkonnad saaksid just nimelt riigi taastada.“ Ta lisab: „Territoriaalse terviklikkusega saab tegemist olla vaid siis, kui on olemas riik; kui riiki ei ole, on rahval enesemääramisõigus; kahte korraga olemas olla ei saa; Ukraina riik hävitati ja löödi kõikuma esimest korda 2004. aastal […], seejärel see lõppes 2014. aastal […]; seega ei ole riiki olemas ja sellest tulenevalt ei saa tegemist olla ka territoriaalse terviklikkusega.“