ELTL artiklit 263 tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda riigisisestel kohtutel kontrollida riiklike pädevate asutuste poolt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ, artiklites 22 ja 23, nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga, artikli 4 lõike 1 punktis c ja artiklis 15 ning Euroopa Keskpanga 16. aprilli 2014. aasta määruse (EL) nr 468/2014, millega kehtestatakse raamistik Euroopa Keskpanga ja riiklike pädevate asutuste vaheliseks ning riiklike määratud asutustega tehtavaks koostööks ühtse järelevalvemehhanismi raames (ühtse järelevalvemehhanismi raammäärus), artiklites 85–87 ette nähtud menetluses vastu võetud menetlust algatavate või ettevalmistavate aktide või mittesiduvate ettepanekute õiguspärasust. Selles suhtes ei oma tähtsust asjaolu, et riigisisesele kohtule on esitatud spetsiifiline tühisuse tuvastamise kaebus riigisisese kohtu otsuse seadusjõu väidetava rikkumise tõttu.

Selle kohta tuleb rõhutada, et kui liidu seadusandja otsustab haldusmenetluse kasuks, milles nähakse ette riigisiseste asutuste poolt ettevalmistavate aktide vastuvõtmine enne seda, kui liidu institutsioon võtab vastu õiguslikke tagajärgi tekitava, kuid isiku huve kahjustada võiva lõpliku otsuse, soovib ta kehtestada institutsiooni ja riigisiseste asutuste vahel spetsiifilise koostöömehhanismi, mis põhineb liidu institutsiooni ainuotsustuspädevusel. Ent niisuguse otsustusmenetluse tõhusus eeldab tingimata ainult ühte kohtulikku kontrolli, mille viivad läbi ainult liidu kohtud ja alles siis, kui vastu on võetud haldusmenetluse lõpetav liidu institutsiooni otsus, mis ainsana võib tekitada kaebuse esitaja huve riivavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda.

Järelikult tuleb asuda seisukohale, et liidu kohus on ainsana pädev kõrvalküsimusena hindama, kas võimalikud puudused seda otsust ettevalmistavates Itaalia Keskpanga aktides mõjutavad EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsuse õiguspärasust. See ainupädevus välistab riigisiseste kohtute igasuguse pädevuse nende aktide suhtes, ilma et seejuures tuleks arvestada asjaoluga, et riigisisesele kohtule on esitatud niisugune kaebus nagu azione di ottemperanza. Viimati nimetatud küsimuses, nagu märkis ka komisjon, oleks EKP ainupädevusega otsustada, kas krediidiasutuses olulise osaluse omandamine heaks kiita või mitte, ning sellele vastava liidu kohtute ainupädevusega nimetatud otsuse kehtivust kontrollida ja kõrvalküsimusena ka hinnata, kas riigisisestel ettevalmistavatel aktidel on puudused, mis võivad mõjutada EKP otsuse kehtivust, vastuolus riigisisese kohtu pädevus läbi vaadata kaebus, millega vaidlustatakse sellise akti vastavus liikmesriigi õigusnormile, millega kehtestatakse seadusjõu põhimõte (vt analoogia alusel 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punktid 62 ja 63).

(vt punktid 48, 49, 57–59 ja resolutsioon)