ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 2006/112 artikli 185 lõike 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et võlgniku kohustuste vähenemine, mis tuleneb kompromissi kinnitavast jõustunud kohtumäärusest, ei kujuta endast tehingu eest täielikult või osaliselt tasumata jäämise juhtu, mille korral esialgset mahaarvamist ei korrigeerita, tingimusel et see vähenemine on lõplik, mille kontrollimine on siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punkt 45 ja resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta ning eelkõige selle artikli 15 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis näevad pärast selle liikmesriigi Euroopa Liiduga ühinemist sellise projekti rakendamiseks, mida alustati Euroopa Investeerimispangaga sõlmitud rahastamislepingu alusel enne liiduga ühinemist, algatatud riigihankemenetluse jaoks ette konkreetsete kriteeriumide kohaldamise, mis on ette nähtud Euroopa Investeerimispanga hangete korraldamise juhendi sätetes, mis ei ole selle direktiivi sätetega kooskõlas.

Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 41 nenditud, avaldati põhikohtuasjas käsitletava hanke teade pärast seda, kui Rumeenia oli liiduga ühinenud. Neil asjaoludel ei saa sellist menetlust, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, pidada reguleeritavaks rahvusvahelise organisatsiooni konkreetse menetluskorraga direktiivi 2004/18 artikli 15 punkti c tähenduses. Seega ei saa Rumeenia pärast liiduga ühinemise kuupäeva enam tugineda direktiivi 2004/18 artikli 15 punktis c ette nähtud erandile, mida reguleerib rahvusvahelise organisatsiooni konkreetne menetluskord.

(vt punktid 47–49 ja 52 ning resolutsiooni punkt 1)
Kuna selline olukord nagu põhikohtuasjas ei kuulu mõiste „füüsilisest isikust ettevõtja“ isikulisse kohaldamisalasse Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahel 21. juunil 1999 Luxembourgis sõlmitud kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta tähenduses, tuleb selle kokkuleppe sätteid tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus kokkuleppe osalisriigi õigusnormid, mis on arutusel põhikohtuasjas ja mis – juhul, kui füüsiline isik viib oma elukoha sellest osalisriigist üle teise kokkuleppe osalisriiki, jätkates samas majandustegevust esimesena nimetatud riigis, kuid ei liigu iga päev või vähemalt kord nädalas oma majandustegevuse kohast elukohta – näevad ette sellele isikule kuuluva olulise osalusega, mis nimetatud isikul on esimesena nimetatud riigi õiguse alusel asutatud äriühingute kapitalis, seotud realiseerimata kapitalikasumi viivitamatu maksustamise siis, kui see isik viib oma elukoha üle, ja mis lubavad maksu tasumise ajatamist üksnes tingimusel, et antakse vajalikud garantiid selle maksu tasumise kohta, samas kui isik, kellel on samuti selline osalus, kuid kes jääb elama esimesena nimetatud riiki, maksustatakse alles osaluse võõrandamise ajal.

(vt punkt 32 ja resolutsioon)
Määruse nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, artikli 18 lõike 1, mille kohaselt võivad liidu institutsioonid kasutada kättesaadavaid fakte, et teha nii positiivsed kui ka negatiivsed esialgsed või lõplikud järeldused, kui huvitatud isik ei võimalda juurdepääsu vajalikule teabele või ei esita seda nimetatud määruses ette nähtud tähtaegade jooksul, tõlgendamisel tuleb selle sätte ulatuse kindlaksmääramiseks arvesse võtta nii selle sõnastust, konteksti kui ka eesmärke. Mõiste „vajalik teave“ viitab teabele, mis on huvitatud isikute valduses ja mille esitamist liidu institutsioonid neilt nõuavad, et teha järeldusi, mis tuleb dumpinguvastase uurimise raames teha.

Määruse nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed, artikli 9 lõige 5 alusel võib individuaalse dumpinguvastase tollimaksu kindlaks määrata eksportijatele, kes on võimelised nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel näitama muu hulgas, et riiklik sekkumine ei võimalda dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmist. Sellest tuleneb, et kõrvalehoidmise riski puudumist, nagu ka sellise riski olemasolu, ei saa eeldada. Seega isegi kui dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmise risk on suurem seotud eksportijate puhul, kellele on määratud erineva määraga dumpinguvastane tollimaks, peavad liidu institutsioonid siiski tõendama, et kõnealuse uurimisega seotud asjaolusid arvestades on see risk olemas.

(vt punktid 84 ja 86)
Kohtuasi C‑676/16

CORPORATE COMPANIES s.r.o.

versus

Ministerstvo financí ČR

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší správní soud)

Eelotsusetaotlus – Rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimine – Direktiiv 2005/60/EÜ – Kohaldamisala – Artikli 2 lõike 1 punkti 3 alapunkt c ja artikli 3 punkti 7 alapunkt a – Ettevõtja põhitegevus, mis seisneb selliste äriühingute müügis, mis on kantud äriregistrisse ja asutatud üksnes müügi eesmärgil – Müük, mis toimub valmisfirmas selle ettevõtja osaluse võõrandamise teel

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 17. jaanuari 2018. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimine – Direktiiv 2005/60 – Kohaldamisala – Ettevõtja, kelle põhitegevus on valmisfirmade müük – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60, artikli 2 lõike 1 punkti 3 alapunkt c ja artikli 3 punkti 7 alapunkt a)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta direktiivi 2005/60/EÜ rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimise kohta artikli 2 lõike 1 punkti 3 alapunkti c koostoimes selle direktiivi artikli 3 punkti 7 alapunktiga a tuleb tõlgendada nii, et need sätted on kohaldatavad sellise isiku suhtes nagu põhikohtuasjas, kelle põhitegevus on tema enda asutatud äriühingute müük oma klientidele – ilma et potentsiaalsed kliendid eelnevalt selleks soovi avaldaksid – müügi esemeks oleva äriühingu kapitalis oleva osaluse võõrandamise teel.

(vt punkt 34 ja resolutsioon)
Kui ühe ühendusesisese veo moodustavast kahest järjestikusest tarnest koosneva ahela teine tarne on ühendusesisene tarne, tuleb õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet tõlgendada nii, et lõppsoetaja, kes on ebaõigesti kasutanud sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust, ei või sisendkäibemaksuna maha arvata käibemaksu, mille ta maksis tarnijale üksnes vahendaja poolt esitatud arvete alusel, kes eksis enda tarne kvalifitseerimisel.

Käibemaksu mahaarvamise õiguse teostamine piirdub nimelt üksnes tasumisele kuuluvate maksudega ega laiene alusetult tasutud käibemaksule (vt analoogia alusel 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus, Compass Contract Services, C‑38/16, EU:C:2017:454, punktid 35 ja 36). Eeltoodust nähtub, et mahaarvamisõigust ei saa teostada käibemaksu suhtes, mida tuleb tasuda üksnes seetõttu, et see on märgitud arvele (vt selle kohta 13. detsembri 1989. aasta kohtuotsus, Genius, C‑342/87, EU:C:1989:635, punkt 19, ja 6. novembri 2003. aasta kohtuotsus, Karageorgou jt, C‑78/02–C‑80/02, EU:C:2003:604, punkt 51).

Selle kohta tuleb rõhutada, et õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele on igaühel, kellele haldusasutus on talle konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud ootusi (9. juuli 2015. aasta kohtuotsus, Salomie ja Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 43, 46, 49 ja resolutsiooni punkt 2)
Kuigi on tõsi, et ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu annab Euroopa Kohus liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida nad vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamisel, peab liikmesriigi kohus juhul, kui tema menetluses kerkib üles liidu õiguse tõlgendamise küsimus ja tema otsuse peale ei saa edasi kaevata, siiski põhimõtteliselt saatma asja ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel Euroopa Kohtusse (vt kohtuotsus, 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito jt, C‑160/14 , EU:C:2015:565 , punkt 37 ).

ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei ole võimalik liikmesriigi õiguse järgi edasi kaevata, peab üldjuhul esitama eelotsusetaotluse liidu õiguse tõlgendamise küsimuses ka siis, kui selle liikmesriigi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus on sama riigisisese menetluse raames hinnanud asjassepuutuvate liikmesriigi õigusnormide põhiseaduspärasust sisu poolest analoogsete liidu õiguse alusnormide põhjal.

ELTL artikleid 49 ja 56 ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas ja mis seavad nende isikute tegevusele, kes on seaduslike kaughasartmängude sektoris juba kontsessionäärid, nende olemasoleva lepingu lisalepingu kaudu uusi tingimusi, juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et need õigusnormid on põhjendatud ülekaalukate üldisest huvist tulenevate kaalutlustega, on taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik.

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 43, nähtub käesoleval juhul põhikohtuasjas vaidluse all olevate liikmesriigi õigusnormide sisust, et nende õigusnormide eesmärk on eelkõige suurendada kontsessionääride majanduslikku ja rahalist stabiilsust ning nende head mainet ja üldist usaldusväärsust ja võidelda kuritegevusega.

Hasartmängudega seotud olukorra eripära arvestades kujutavad sellised eesmärgid endast ülekaalukat üldisest huvist lähtuvat kaalutlust, millega saab põhjendada sellist põhivabaduste piirangut, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas (vt selle kohta kohtuotsus, 8.9.2016, Politanò, C‑225/15, EU:C:2016:645, punktid 42 ja 43).

(vt punktid 41, 42 ja 65 ning resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑533/16

Volkswagen AG

versus

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Najvyšší súd Slovenskej republiky)

Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artiklid 167–171 – Käibemaksu mahaarvamise õigus – Nende maksukohustuslaste õigus saada käibemaks tagasi, kelle asukoht ei ole tagastamisliikmesriigis – Artikli 178 punkt a – Käibemaksu mahaarvamise õiguse kasutamise eeskirjad – Direktiiv 2008/9/EÜ – Käibemaksu tagastamise eeskirjad – Õigust lõpetav tähtaeg – Neutraalse maksustamise põhimõte – Mitu aastat pärast asjaomast kaubatarnet tasutud ja arvele märgitud käibemaks – Maksu tagastamisest keeldumine, kuna õigust lõpetav tähtaeg, mis hakkas kulgema kaubatarne päevast, on möödunud

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 21. märtsi 2018. aasta otsus

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Sisendkäibemaksu mahaarvamine – Mahaarvamisõiguse teostamise kord – Mahaarvamise või tagastamise taotlused – Arve mitu aastat pärast kauba tarnimist koostamise ajaline mõju – Õigust lõpetav tähtaeg – Nimetatud tähtaja arvutamine kauba tarnimise kuupäevast arvates – Keeldumine põhjusel, et maksu tagasisaamisõiguse kasutamiseks ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg on enne tagastamistaotluse esitamist möödunud – Lubamatus

Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille alusel sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus käibemaks märgiti maksukohustuslasele saadetud arvele ja ta tasus selle mitu aastat pärast asjaomase kauba tarnimist, keeldutakse käibemaksu tagastamisest põhjendusel, et nimetatud õigusnormidega selle õiguse kasutamiseks ette nähtud õigust lõpetav tähtaeg hakkas kulgema tarnekuupäevast arvates ja on enne tagastamistaotluse esitamist möödunud.

(vt punkt 51 ja resolutsioon)
Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis rakendusmääruse nr 1238/2013 (millega kehtestatakse lõplikud dumpinguvastased meetmed Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordi suhtes ning nõutakse lõplikult sisse nimetatud impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks) artikli 3 tühistamise hagi vastuvõetavust analüüsides, et see artikkel ei ole määruse ülejäänud osast eraldatav.

Liidu õigusakti osaline tühistamine on võimalik üksnes siis, kui need osad, mille tühistamist taotletakse, on eraldatavad ülejäänud aktist; see nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti sisu.

Sellega seoses ilmneb rakendusmääruse nr 1238/2013 artiklite 1 ja 3 sätetest, et nimetatud määruses on minimaalse impordihinnaga seotud kohustuse abil kehtestatud vabastus nimetatud artikli 1 alusel kehtestatud dumpinguvastaste tollimaksude maksmisest teatud iga-aastase impordimahu piires. Liidu seadusandja kehtestas selle määruse vastuvõtmise ajal kaubanduse kaitsemeetmed, mis moodustasid terviku või „paki“. Niisiis kehtestatakse selles määruses kaks erinevat ja teineteist täiendavat meedet, millega soovitakse saavutada ühist eesmärki kõrvaldada liidu tööstusharule asjaomaste toodetega seotud Hiina dumpingu kahjulik mõju, säilitades samas selle tööstusharu huve.

Rakendusmäärus nr 1238/2013 tugines võimalusele kohaldada alternatiivselt neid kahte erilaadilist meedet, mis võimaldab Hiina eksportivatel tootjatel tugineda komisjoni poolt heaks kiidetud minimaalse impordihinna kohustusele nimetatud määruse artikli 3 tähenduses, ja seega vältida nende toodetele väärtuselise dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist, nagu on sama määruse artiklis 1 ette nähtud. Nimetatud artikli 3 tühistamine välistaks aga sellise võimaluse ja kaotaks alternatiivi, mida liidu seadusandja soovis vaidlusaluse määruse vastuvõtmisel Hiina eksportivatele tootjatele anda. Võttes arvesse erinevaid majanduslikke tagajärgi, mis on seotud nende kahe majanduse kaitsemeetmega, mõjutaks selline tühistamine nimetatud määruse sisu ennast.

Minimaalse hinna kohustuse kohaldamine puudutas alates rakendusmääruse nr 1238/2013 vastuvõtmisest suurt osa juhtumitest. Seda kohustust kohaldatakse niisiis peamise võimalusena Hiinast pärit impordi raames, mida nimetatud rakendusmääruses käsitleti. Neil asjaoludel mõjutab nimetatud kohustuse tühistamine tingimata selle määruse sisu.

(vt punktid 36, 40, 44, 50, 53 ja 55)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel, nagu põhikohtuasjas, kujutavad eksaminandi poolt kutsealasel eksamil antud kirjalikud vastused, ja võimalikud märkused, mille eksamineerija on neile lisanud, endast selle sätte mõttes isikuandmeid.

Nagu Euroopa Kohus on juba tuvastanud, on direktiivi 95/46 kohaldamisala väga lai ja selles on käsitletud mitmesuguseid isikuandmeid (kohtuotsus, 7.5.2009, Rijkeboer, C‑553/07, EU:C:2009:293, punkt 59, ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt viitab väljendi „igasugune teave“ kasutamine direktiivi 95/46 artikli 2 punktis a sisalduva mõiste „isikuandmed“ määratluses sellele, et liidu seadusandja eesmärk oli anda kõnealusele mõistele lai tähendusväli, mis ei ole piiratud tundliku või eraelulise teabega, vaid hõlmab potentsiaalselt igasugust, nii objektiivset kui ka subjektiivset teavet arvamuste või hinnangute vormis, tingimusel, et need „puudutavad“ kõnealust isikut. Mis puudutab viimati nimetatud tingimust, siis on see täidetud, kui teave on tema sisu, eesmärki või toimet arvestades seotud ühe konkreetse inimesega.

Mis puudutab eksamineerija märkusi eksaminandi vastuste kohta, siis olgu märgitud, et need kujutavad endast sarnaselt eksaminandi poolt eksami kestel antud vastustega teavet, mis käsitleb vastavat eksaminandi. Tõdemust, et eksamineerija märkused eksaminandi poolt eksamil antud vastuste kohta kujutavad endast teavet, mis sisust, eesmärgist ja toimest tulenevalt puudutab vastavat eksaminandi, ei sea kahtluse alla tõik, et need märkused on ka eksamineerijat puudutav teave. Nimelt võib üks ja seesama teave puudutada erinevaid füüsilisi isikuid ja kujutada endast nende jaoks, tingimusel, et need isikud on tuvastatud või tuvastatavad, isikuandmeid direktiivi 95/46 artikli 2 punkti a tähenduses.

(vt punktid 33–35, 42, 44, 45 ja 62 ning resolutsioon)
Standardi EN 1090-1:2009+A1:2011 tõlgendamiseks tuleb sellisel juhul esiteks tugineda selle standardi – koos lisadega – sisulisele kohaldamisalale.

Teiseks tuleb ühtlustatud standardit tõlgendada selle aluseks olevast standardimisvolitusest lähtudes. Nimelt näeb määruse nr 305/2011 artikli 17 lõige 1 ette, et direktiivi 98/34 I lisas loetletud Euroopa standardiorganid kehtestavad ühtlustatud standardid komisjoni esitatud taotluste alusel. Vastavalt selle määruse artikli 17 lõikele 5 hindab siiski komisjon Euroopa standardiorganite kehtestatud ühtlustatud standardi kooskõla standardimisvolitusega. Järelikult ei saa ühtlustatud standardi kohaldamisala tõlgendada laiemana kui selle aluseks olev standardimisvolitus.

Kolmandaks tuleb siis, kui toode võib kuuluda mitme ühtlustatud tehnilise kirjelduse kohaldamisalasse – millise juhuga on tegemist põhikohtuasjas – kõigepealt kontrollida, kas varasem standard võib olla hilisema standardiga tühistatud. Kui ühtlustatud standardis ei ole otsesõnu märgitud, et selle eesmärk on teise standardi või ühe või mitme Euroopa hindamisdokumendi asendamine, siis on järelikult need ühtlustatud tehnilised kirjeldused kehtivad ja kujutavad endast erinormistikku.

Mis neljandaks puutub suunistesse, mida avaldavad riikide ja rahvusvahelised standardiasutused, siis vaatamata sellele, et nende dokumentide eesmärk on täpsustada asjaomaste ühtlustatud standardite kohaldamisala, mille viited avaldab komisjon, ei saa neid siiski käsitada liidu õiguskorra raames õiguslikult siduvate aktidena. Järelikult ei mõjuta need dokumendid ühtlustatud standardi tõlgendamist ega ole siduvad ka liikmesriigi kohtutele, kuigi võivad selle standardi rakendamisel osutuda kasulikuks juhtnööriks.

(vt punktid 34–36, 38, 40 ja 44)
Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis rakendusmääruse nr 1239/2013 (millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordi suhtes lõplik tasakaalustav tollimaks) artikli 2 tühistamise hagi vastuvõetavust analüüsides, et see artikkel ei ole määruse ülejäänud osast eraldatav.

Liidu õigusakti osaline tühistamine on võimalik üksnes siis, kui need osad, mille tühistamist taotletakse, on eraldatavad ülejäänud aktist; see nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti sisu.

Sellega seoses ilmneb rakendusmääruse nr 1239/2013 artiklite 1 ja 2 sätetest, et nimetatud määruses on minimaalse impordihinnaga seotud kohustuse abil kehtestatud vabastus nimetatud artikli 1 alusel kehtestatud tasakaalustavate tollimaksude maksmisest teatud iga-aastase impordimahu piires. Liidu seadusandja oli selle määruse vastuvõtmise ajal kehtestanud kaubanduse kaitsemeetmed, mis moodustasid terviku või „paki“. Niisiis kehtestatakse selles määruses kaks erinevat ja teineteist täiendavat meedet, millega soovitakse saavutada ühist eesmärki kõrvaldada liidu tööstusharule asjaomaste toodetega seotud Hiina subsiidiumide kahjulik mõju, säilitades samas selle tööstusharu huve.

Rakendusmäärus nr 1239/2013 tugines võimalusele kohaldada alternatiivselt neid kahte erilaadilist meedet, mis võimaldab Hiina eksportivatel tootjatel tugineda komisjoni poolt heaks kiidetud minimaalse impordihinna kohustusele nimetatud määruse artikli 2 tähenduses, ja seega vältida nende toodetele väärtuselise tasakaalustava tollimaksu kehtestamist, nagu on sama määruse artiklis 1 ette nähtud. Nimetatud artikli 2 tühistamine välistaks aga sellise võimaluse ja kaotaks alternatiivi, mida liidu seadusandja soovis vaidlusaluse määruse vastuvõtmisel Hiina eksportivatele tootjatele anda. Võttes arvesse erinevaid majanduslikke tagajärgi, mis on seotud nende kahe majanduse kaitsemeetmega, mõjutaks selline tühistamine nimetatud määruse sisu ennast.

Minimaalse hinna kohustuse kohaldamine puudutas alates rakendusmääruse nr 1239/2013 vastuvõtmisest suurt osa juhtumitest. Seda kohustust kohaldatakse niisiis peamise võimalusena Hiinast pärit impordi raames, mida selles rakendusmääruses käsitleti. Neil asjaoludel mõjutab nimetatud kohustuse tühistamine tingimata selle määruse sisu.

(vt punktid 38, 42, 46, 52, 55 ja 57)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta määruse (EÜ) nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013), artikli 32 lõiget 3 koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriike ette nägema viisa andmisest keeldumise otsuste vaidlustamise menetluse, mille üksikasjalikud eeskirjad tuleb kehtestada iga liikmesriigi õiguskorras, järgides sealjuures võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid. See menetlus peab teatavas menetlusstaadiumis tagama kohtus vaidlustamise võimaluse.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus on ainsana pädev tõlgendama siseriiklikku õigust ja tema ülesanne on teha kindlaks, kas ja mil määral vastab põhikohtuasjas vaatluse all olev läbivaatamise kord nendele nõuetele. Sellega seoses tuleb liikmesriigi kohtul arvesse võtta seda, et nagu nähtub viisaeeskirja põhjendusest 29, tuleb selle sätteid tõlgendada hartas tunnustatud põhiõigusi ja põhimõtteid järgides.

Kuigi on tõsi, et riigiasutustel on viisataotluste läbivaatamisel viisaeeskirjas ette nähtud keeldumispõhjuste kohaldamise tingimuste ja asjassepuutuvate asjaolude hindamise küsimuses ulatuslik kaalutlusruum, ei mõjuta selline kaalutlusruum siiski kuidagi asjaolu, et need asutused kohaldavad vahetult liidu õigusnormi. Järelikult kuulub harta kohaldamisele, kui liikmesriik võtab viisaeeskirja artikli 32 lõike 1 alusel vastu otsuse viisa andmisest keelduda. Ent harta artikkel 47 – mis kinnitab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet – näeb oma esimeses lõigus ette, et igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus (vt selle kohta kohtuotsus, 17.12.2015, Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika). Harta artikli 47 teine lõik näeb lisaks ette, et igaühel on õigus asja arutamisele sõltumatus ja erapooletus kohtus. Järelikult, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 119, kehtestab harta artikkel 47 liikmesriikidele kohustuse tagada teatavas menetlusstaadiumis võimalus pöörduda viisa andmisest keeldumise lõpliku otsusega seotud asjaga kohtusse.

(vt punktid 31, 32, 36–39, 41 ja 42 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 7 lõiget 1 koostoimes ELTL artikliga 36 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba siseriikliku kaubamärgi omanikul olla vastu sama kaubamärgiga tähistatud identsete sellisest muust liimesriigist pärinevate kaupade importimisele, kus asjaomane kaubamärk, mis algul kuulus samale omanikule, kuulub nüüd kolmandale isikule, kellele on õigused üle läinud loovutamise korras, kui pärast loovutamist

– kaubamärgiomanik ise või kooskõlastades kaubamärgistrateegiat nimetatud kolmanda isikuga jätkab ühtse ja üleilmse kaubamärgi teatava väliskujunduse või kuvandi aktiivset ja teadlikku edendamist, tekitades või süvendades seeläbi asjaomase avalikkuse silmis asjaomase kaubamärgiga tähistatud kaupade kaubandusliku päritolu segiajamist,

või

– kaubamärgiomaniku ja asjaomase kolmanda isiku vahel on majanduslikud sidemed, nii et nad järgivad kooskõlastatud kaubamärgistrateegiat või tegutsevad nende kaubamärkide kasutamise üle ühise kontrolli läbiviimisel teatava kokkuleppe kohaselt, mistõttu neil on võimalik määrata vastava kaubamärgiga tähistatavad kaubad otseselt või kaudselt kindlaks ja kontrollida nende kaupade kvaliteeti.

Sellise tegevusega, mille tulemusel ei täida kaubamärgiomaniku kaubamärk vastaval territooriumil enam iseseisvalt oma peamist ülesannet, on omanik ise seda ülesannet rikkunud või selle toimet moonutanud. Seetõttu ei saa ta tugineda nimetatud ülesande kaitsmise vajadusele, et olla vastu sama kaubamärgiga tähistatud identse kauba impordile muust liikmesriigist, kus selle kaubamärgi omanik on nüüd asjaomane kolmas isik.

(vt punktid 40 ja 55 ning resolutsioon)