ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Juhul, kui tühistatakse ESTÜ asutamislepingu sätete alusel vastu võetud otsus, milles tuvastatakse ST artikli 65 rikkumine, ning komisjon võtab peale selle lepingu kehtetuks muutumist tühistatud otsuse uuesti vastu määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 ja artikli 23 lõike 2 alusel, peab uue otsuseni viinud menetlus olema läbi viidud vastavalt selle määruse menetlusnormidele, isegi kui see menetlus algas enne määruse nr 1/2003 jõustumist.

Arvestades, et tühistatud akti asendamise menetlust võib põhimõtteliselt jätkata täpselt sealt, kus tekkis õigusvastasus, ei ole komisjon kohustatud vastu võtma uut vastuväiteteatist enne seda, kui ta teeb ST artikli 65 rikkumist tuvastava uue otsuse, kui eelmine tühistati seetõttu, et komisjonil puudus selle vastuvõtmise pädevus ESTÜ asutamislepingu alusel, mis ei olnud selle otsuse vastuvõtmise ajal enam jõus.

Määruses nr 1/2003 sätestatud menetluskorra kohaselt, nagu seda on selgitatud määruses nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL] artiklite [101 ja 102] kohaste menetluste teostamist komisjonis, on siiski ette nähtud, et liikmesriikide konkurentsiasutused kutsutakse osa võtma ärakuulamisest, mis järgneb vastuväiteteatise saatmisele vastuväiteteatise adressaatide taotlusel. Sellest järeldub, et komisjon oleks määruse nr 773/2004 artiklite 12 ja 14 kohaselt pidanud andma pooltele võimaluse esitada oma argumendid ärakuulamisel, millele on kutsutud liikmesriikide konkurentsiasutused.

Võttes arvesse, kui tähtis on määrustes nr 1/2003 ja nr 773/2004 ette nähtud menetluse raames asjaomaste poolte taotlusel läbi viidav ärakuulamine, kuhu vastavalt viimati nimetatud määruse artikli 14 lõikele 3 on kutsutud liikmesriikide konkurentsiasutused, kujutab sellise ärakuulamise toimumata jäämine endast olulise menetlusnormi rikkumist. Kui õigusest sellisele määruses nr 773/2004 ette nähtud ärakuulamisele ei peeta kinni, ei pea ettevõtja, kelle õigusi on sel viisil rikutud, tõendama, et selline rikkumine võis mõjutada tema jaoks kahjulikult menetluse kulgu ja vaidlusaluse otsuse sisu. Seepärast on see menetlus paratamatult puudustega sõltumata võimalikest kahjulikest tagajärgedest asjaomase ettevõtja jaoks, mis võisid selle rikkumise tagajärjel tekkida.

(vt punktid 26, 28, 31, 32, 36, 38, 42, 43, 45–47)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudtee infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise ja tasude kehtestamise kohta raudtee infrastruktuuri kasutamise eest, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/49/EÜ, sätteid ning eelkõige direktiivi artikli 4 lõiget 5 ja artikli 30 lõikeid 1, 3, 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis näevad ette, et raudteeinfrastruktuuri kasutustasude õiglust kontrollib juhtumipõhiselt üldkohus, ja et vajaduse korral võib muuta tasude suurust, sõltumata järelevalvest, mida reguleeriv organ teostab vastavalt direktiivi 2001/14, muudetud direktiiviga 2004/49, artiklile 30.

Direktiivi 2001/14 põhjendusest 12 nähtub, et liikmesriikide poolt määratud raames peaksid kasutustasude kehtestamise ja läbilaskevõime jaotamise süsteemid hõlbustama infrastruktuuri-ettevõtjatel oma infrastruktuuride kasutuse optimeerimist (kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Hispaania, C‑483/10, EU:C:2013:114, punkt 44). Ent kuigi on tõsi, et infrastruktuuri-ettevõtjad võivad põhimõtteliselt arvutada kasutustasu välja kõikide raudtee-ettevõtjate suhtes kehtiva kasutustasude arvutamise süsteemi alusel, ei saa nad sellel süsteemil põhinevat tulemust optimeerida, kui on oht, et igal hetkel võib tsiviilkohus määrata BGB § 315 alusel õiglase tasu, mis kehtib ainult menetluspoolest raudtee-ettevõtja suhtes, mistõttu piirab nimetatud kohtu poolt kasutustasu kindlaksmääramine infrastruktuuri-ettevõtja otsustusruumi viisil, mis on vastuolus direktiivi 2001/14 eesmärkidega (vt selle kohta kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia, C‑369/11, EU:C:2013:636, punkt 43).

(vt punktid 80, 81, 103 ja resolutsioon)
Mis puudutab esiteks kohtuotsuse IP Translator, C‑307/10, ulatust, siis tuleb märkida, et selle kohtuotsuse punktis 61 leidis Euroopa Kohus, et selguse ja täpsuse nõude järgimiseks peab kaubamärgi taotleja, kes kasutab nende kaupade ja teenuste määratlemisel, mille suhtes ta kaubamärgi õiguskaitset taotleb, kõiki Nizza klassifikatsiooni konkreetse klassi päises sisalduvaid üldnimetusi, täpsustama, kas tema registreerimistaotlus hõlmab kõiki asjassepuutuva klassi tähestikulisse loendisse kuuluvaid kaupu või teenuseid või üksnes teatavat osa neist kaupadest või teenustest. Kui taotlus puudutab vaid osa kaupu või teenuseid, on taotleja kohustatud täpsustama, milliseid vastavasse klassi kuuluvaid kaupu või teenuseid on silmas peetud.

Euroopa Kohus märkis kohtuotsuse Brandconcern, C‑577/14 P, punktides 29 ja 30, et kohtuotsuses IP Translator täpsustati üksnes nõudeid, mis puudutavad uusi ELi kaubamärkide registreerimise taotlusi, ega puuduta seega kaubamärke, mis olid viimati nimetatud kohtuotsuse kuulutamise ajal juba registreeritud. Euroopa Kohus järeldas sellest kohtuotsuse Brandconcern punktis 31, et seetõttu ei saa asuda seisukohale, et Euroopa Kohus soovis kohtuotsusega IP Translator seada kahtluse alla teatises nr 4/03 esitatud lähenemisviisi kasutamist enne viimati nimetatud kohtuotsuse kuulutamist registreeritud kaubamärkide suhtes.

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti juhataja teatis nr 2/12 ei saa seda kohtupraktikat kahtluse alla seada ega seega piirata nende kaubamärkide kaitse ulatust, mis on enne kohtuotsuse IP Translator kuulutamist registreeritud kaupade või teenuste jaoks, mis on tähistatud Nizza kokkuleppe klassi päises sisalduvate üldnimetustega, üksnes kaupade või teenustega, mida on nimetatud selle klassi tähestikulises loendis, ja välistada, et see hõlmab vastavalt teatisele nr 4/03 kõiki sellesse klassi kuuluvaid kaupu või teenuseid.

Registreeritud kaubamärkidest tuleneva kaitse ulatust ei saa nimelt muuta teatise alusel, mis ei ole siduv ja millel ei ole muud ülesannet peale taotlejatele EUIPO praktika selgitamise.

(vt punktid 37–40)
Vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses on kõik liidu institutsioonide vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi.

See ei ole nii selliste kirjade puhul, mille komisjoni direktor on adresseerinud liikmesriigile ning milles ta on esiteks esitanud oma direktoraadi seisukoha, mille kohaselt kõnealune liikmesriik vastutab teises liikmesriigis põhjustatud omavahendite kaotuse eest, ja teiseks esitanud oma arvamuse selle kohta, millised sellise omavahendite kaotuse õiguslikud tagajärjed ja millised kohustused tulenevad sellest tema arvates adressaadiks olevale liikmesriigile, paludes samas nimetatud liikmesriigil teha kõnealused summad kättesaadavaks. Nimelt tuleb kõigepealt tõdeda, et ainult õigusliku arvamuse esitamine või ainult üleskutse teha asjaomased summad kättesaadavaks, ei saa tekitada õiguslikke tagajärgi. Lisaks, ainuüksi asjaolu, et vaidlusalustes kirjades on määratud kindlaks nende summade kättesaadavaks tegemise tähtaeg ja antud samas teada, et viivituse korral võib tekkida viivise tasumise kohustus, ei võimalda nende kirjade üldist sisu arvestades asuda seisukohale, et komisjon tahtis oma arvamuse väljendamise asemel võtta vastu siduvaid õiguslikke tagajärgi tekitavad aktid, ega võimalda seega käsitada neid kirju vaidlustatavate aktidena.

Edasi tuleb seoses kontekstiga täpsustada, et selliste kirjade saatmine, nagu on vaidlusalused kirjad, oli komisjoni tavaline praktika, mille eesmärk on alustada mitteformaalset arutelu seoses liidu õiguse liikmesriigipoolse järgimisega, millele võib järgneda liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamine. Kuid komisjoni kaalutlusõigust liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse alustamisel arvestades ei tekita põhjendatud arvamus siduvaid õiguslikke tagajärgi. See kehtib a fortiori kirjade puhul, mida võib käsitada kui lihtsat mitteformaalset kontakti loomist enne liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamist. Mis puudutab lõpuks komisjoni pädevust, siis puudub sellel institutsioonil igal juhul pädevus võtta vastu siduvaid akte, mis kohustavad liikmesriiki tegema asjaomased summad kättesaadavaks.

(vt punktid 46 ja 58–64)
Vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses on kõik liidu institutsioonide vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi.

See ei ole nii sellise kirja puhul, mille komisjoni direktor on adresseerinud liikmesriigile ning milles ta on esiteks esitanud oma direktoraadi seisukoha, mille kohaselt kõnealune liikmesriik vastutab teises liikmesriigis põhjustatud omavahendite kaotuse eest, ja teiseks esitanud oma arvamuse selle kohta, millised sellise omavahendite kaotuse õiguslikud tagajärjed ja millised kohustused tulenevad sellest tema arvates adressaadiks olevale liikmesriigile, paludes samas nimetatud liikmesriigil teha kõnealused summad kättesaadavaks. Nimelt tuleb kõigepealt tõdeda, et ainult õigusliku arvamuse esitamine või ainult üleskutse teha asjaomased summad kättesaadavaks, ei saa tekitada õiguslikke tagajärgi. Lisaks, ainuüksi asjaolu, et vaidlusaluses kirjas on määratud kindlaks nende summade kättesaadavaks tegemise tähtaeg ja antud samas teada, et viivituse korral võib tekkida viivise tasumise kohustus, ei võimalda selle kirja üldist sisu arvestades asuda seisukohale, et komisjon tahtis oma arvamuse väljendamise asemel võtta vastu siduvaid õiguslikke tagajärgi tekitavad aktid, ega võimalda seega käsitada seda kirja vaidlustatava aktina.

Edasi tuleb seoses kontekstiga täpsustada, et sellise kirja saatmine, nagu on vaidlusalune kiri, oli komisjoni tavaline praktika, mille eesmärk on alustada mitteformaalset arutelu seoses liidu õiguse liikmesriigipoolse järgimisega, millele võib järgneda liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamine. Kuid komisjoni kaalutlusõigust liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse alustamisel arvestades ei tekita põhjendatud arvamus siduvaid õiguslikke tagajärgi. See kehtib a fortiori kirjade puhul, mida võib käsitada kui lihtsat mitteformaalset kontakti loomist enne liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamist. Mis puudutab lõpuks komisjoni pädevust, siis puudub sellel institutsioonil igal juhul pädevus võtta vastu siduvaid akte, mis kohustavad liikmesriiki tegema asjaomased summad kättesaadavaks.

(vt punktid 47 ja 60–66)
Määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks, artikli 1 punkti c kohaselt on „uus abi“ „kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused. Sellise üldisel sõnastusel põhineva sätte kohaldamisalasse võib kuuluda mitte ainult sätte enda muudatus, vaid ka abi, mida selline muudatus puudutab.

Vastavalt nimetatud määruse artikli 1 punkti b alapunktile ii saab „olemasolevaks abiks“ lugeda eelkõige heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi. Seega abikava suhtes, mille kohta on olemas loa saamise otsus, kuid mis pärast muutmist rikub tingimust, mis on selles otsuses ette nähtud selleks, et tagada abi kokkusobivus siseturuga, loa andmise otsus enam ei kehti ja see võib endast kujutada uut abi.

Tuleb lisada, et määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses „uue abi“ piisavalt lai tõlgendus, mis võimaldab hõlmata mitte ainult asjaomase liikmesriigi poolt olemasolevasse abikavasse tehtud muudatust, millega rikuti sellele abile loa andmise tingimusi, vaid ka kõiki selliselt muudetud abikavasid, on selline (tõlgendus), mis tagab tõhusa riigiabi järelevalvesüsteemi liidus, motiveerides asjaomast liikmesriiki täitma abikavale loa andmise tingimusi.

Sellest tuleneb, et Üldkohus on vääriti mõistnud mõistet „uus abi“ määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses ja seega rikkunud õigusnormi, kui nõudis komisjonilt, et viimane tõendaks, et olemasoleva abi muudatus loa andmise tingimust rikkudes mõjutab varem kehtinud meetme sisu, et oleks võimalik liigitada uueks ja ebaseaduslikuks abiks mitte üksnes nimetatud muudatus, vaid ka olemasolev abi tervikuna, mida muudeti. Nimelt, olemasolevat abi, mida rakendatakse komisjoni või nõukogu kehtestatud kokkusobivustingimusi rikkudes, ei saa enam pidada heakskiidetud abiks ja see kaotab seetõttu tervikuna olemasoleva abi omaduse.

(vt punktid 46–49, 53 ja 54)
Kohtuasi C‑650/15 P

Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG)

ja

SNF SAS

versus

Euroopa Kemikaaliamet (ECHA)

Apellatsioonkaebus – Määrus (EÜ) nr 1907/2006 (REACH) – Artikkel 57 – Väga ohtlikud ained – Määratlemine – Artikli 2 lõike 8 punkt b – Erand – Artikli 3 punkt 15 – Mõiste „vaheaine“ – Akrüülamiid

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 25. oktoobri 2017. aasta otsus

Määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), artikli 3 punktiga 15 kehtestatakse kolm tingimust, et ainet saaks lugeda vaheaineks. Esimene tingimus puudutab vaheaine tootmise ja kasutamise eesmärki, milleks on vaheaine muutmine teiseks aineks. Teine tingimus puudutab selle muutmise asetleidmise tehnilist viisi, see tähendab keemilist protsessi, mida nimetatakse „sünteesiks“. Kolmas tingimus piirab mõiste „vaheaine“ ulatust selliste ainete kasutamisega, mis jäävad kontrollitud keskkonda, kas siis seadmesse, milles see sünteesiti, või tegevuskohta, kus toimus tootmine ja süntees või kuhu seda transporditi. Kuna aine valmistamise ja kasutamise või tarbimise käigus taotletud eesmärk on muuta see mingiks muuks aineks, on täidetud määruse nr 1907/2006 artikli 3 punktist 15 tulenev esimene tingimus aine määratlemiseks „vaheaineks“. Nimelt ei ole kõnealuse määruse artikli 3 punktis 15 ühtegi täiendavat kriteeriumi, mis võimaldaks aineid eristada selle eesmärgi peamise või kaasneva laadi alusel, ega uurida, kas keemiline protsess, mille käigus aine muudetakse teiseks aineks, läheb segamini nimetatud aine lõppkasutusega. (vt punktid 33 ja 38)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 44)

Määruse nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH), artikli 1 lõikest 1 nähtub, et määruse eesmärk on tagada inimeste tervise ja keskkonna kaitstuse kõrge tase, kaasa arvatud ohtlike ainete hindamise alternatiivsete meetodite edendamine, ning samuti ainete vaba ringlus siseturul, edendades samas konkurentsivõimet ja innovatsiooni. Selleks näeb määrus ette keemiliste ainete ühtse kontrollisüsteemi, mis hõlmab nende ainete registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja nende ainete võimalikke kasutuspiiranguid. Määrus nr 1907/2006 pöörab niinimetatud „väga ohtlikele ainetele“ erilist tähelepanu. Nende ainete suhtes on kohaldatav määruse VII jaotises ette nähtud autoriseerimiskord. Nimetatud määruse artiklist 55 nähtub, et autoriseerimiskorra eesmärk on tagada siseturu hea toimimine, tagades seejuures väga ohtlikest ainetest tulenevate riskide asjakohase ohjamise ja nende ainete järkjärgulise asendamise sobivate alternatiivsete ainete või tehnoloogiatega, kui need on majanduslikult sobivad ja tehniliselt rakendatavad. Autoriseerimiskorra esimene etapp on väga ohtlike ainete määratlemine vastavalt määruse nr 1907/2006 artiklis 57 kehtestatud kriteeriumidele. Teine etapp on nende ainete kandmine autoriseerimisele kuuluvate ainete loetellu, mis moodustab määruse XIV lisa, ning kolmas ja viimane etapp puudutab menetlust, mis vajaduse korral viib väga ohtliku aine autoriseerimiseni (vt punktid 54–56)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et riigi ressurssideks on avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni tulu, mis pärineb tema reklaamiaja müügist ühe teise avalik-õigusliku ettevõtja poolt, kui kogu teele, mida mööda liikusid need tulud kuni nende ülekandmiseni nimetatud ringhäälinguorganisatsioonile, kehtisid liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on riigi poolt erivolituse saanud avalik-õiguslike ettevõtjate ülesanne hallata neid tulusid.

Niisiis on selle sätte tähenduses mõiste „riigi ressursside kaudu“ sekkumine mõeldud hõlmama lisaks riigi poolt vahetult antud eelistele ka neid eeliseid, mida antakse riigi poolt abi haldamiseks määratud või asutatud avalik-õigusliku või eraõigusliku isiku kaudu. Sellega seoses ei ole liidu õiguse kohaselt lubatav, et ainuüksi asjaolu, et asutatakse iseseisvaid institutsioone, kes vastutavad abi andmise eest, võimaldaks kõrvale hoida riigiabieeskirjadest.

Pealegi, kuna avalik-õiguslike ettevõtjate ressursid kuuluvad riigi kontrolli alla ja on seega riigile kättesaadavad, on need hõlmatud mõistega „riigi ressursid“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Nimelt saab riik ettevõtja üle teostatava valitseva mõju kaudu suurepäraselt juhtida selle vahendite kasutamist, rahastamaks vajaduse korral spetsiaalseid soodustusi, mida teatavatele ettevõtjatele antakse. Asjaolud, et kõnealuseid ressursse haldavad avalikust võimust eraldiseisvad üksused või et need üksused on eraõiguslikku päritolu, ei oma sellega seoses mingit mõju.

(vt punktid 36, 37, 39, 40, 42, 43 ja 45)
Kohtuasi C‑656/15 P

Euroopa Komisjon

versus

TV2/Danmark A/S

Apellatsioonkaebus – Riigiabi – ELTL artikli 107 lõige 1 – Avalik-õiguslik ringhäälinguteenus – Meetmed, mida Taani ametiasutused on võtnud Taani ringhäälinguorganisatsiooni TV2/Danmark kasuks – Mõiste „liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest antav abi“

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (esimene koda) 9. novembri 2017. aasta otsus

Riigiabi – Mõiste – Riigi ressurssidest antav abi – Riigi ressursside mõiste – Avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni tulu, mis pärineb tema reklaamiaja müügist ühe teise avalik-õigusliku ettevõtja poolt – Tulu, mille on loonud avalik-õiguslik ettevõtja, mille asutaja, omanik ja volitaja on riik – Hõlmamine

(ELTL artikli 107 lõige 1)

ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et riigi ressurssideks on avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni tulu, mis pärineb tema reklaamiaja müügist ühe teise avalik-õigusliku ettevõtja poolt, kui kogu teele, mida mööda liikusid need tulud kuni nende ülekandmiseni nimetatud ringhäälinguorganisatsioonile, kehtisid liikmesriigi õigusnormid, mille alusel on riigi poolt erivolituse saanud avalik-õiguslike ettevõtjate ülesanne hallata neid tulusid.

Niisiis on selle sätte tähenduses mõiste „riigi ressursside kaudu“ sekkumine mõeldud hõlmama lisaks riigi poolt vahetult antud eelistele ka neid eeliseid, mida antakse riigi poolt abi haldamiseks määratud või asutatud avalik-õigusliku või eraõigusliku isiku kaudu. Sellega seoses ei ole liidu õiguse kohaselt lubatav, et ainuüksi asjaolu, et asutatakse iseseisvaid institutsioone, kes vastutavad abi andmise eest, võimaldaks kõrvale hoida riigiabieeskirjadest.

Pealegi, kuna avalik-õiguslike ettevõtjate ressursid kuuluvad riigi kontrolli alla ja on seega riigile kättesaadavad, on need hõlmatud mõistega „riigi ressursid“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Nimelt saab riik ettevõtja üle teostatava valitseva mõju kaudu suurepäraselt juhtida selle vahendite kasutamist, rahastamaks vajaduse korral spetsiaalseid soodustusi, mida teatavatele ettevõtjatele antakse. Asjaolud, et kõnealuseid ressursse haldavad avalikust võimust eraldiseisvad üksused või et need üksused on eraõiguslikku päritolu, ei oma sellega seoses mingit mõju.

(vt punktid 44, 45, 47, 48, 50, 51 ja 53)
Kohtuasi C‑664/15

Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation

versus

Bezirkshauptmannschaft Gmünd

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof)

Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 2000/60/EÜ – Euroopa Liidu veepoliitika – Artikli 4 lõige 1 ja artikli 14 lõige 1 – Kohustus vältida veekogude seisundi halvenemist ja soodustada kõigi huvitatud poolte aktiivset osalemist direktiivi rakendamises – Århusi konventsioon – Üldsuse osalemine keskkonnaasjade otsustamises ja õigus neis asjus kohtu poole pöörduda – Artikkel 6 ja artikli 9 lõiked 3 ja 4 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 47 – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Projekt, millel võib olla mõju vee seisundile – Haldusmenetlus projektile loa andmiseks – Keskkonnakaitseorganisatsioon – Nõue haldusmenetluses menetluspoole staatuse saamiseks – Võimalus tugineda direktiivist 2000/60/EÜ tulenevatele õigustele – Menetluspoole staatuse ja kaebeõiguse välistamine juhul kui nimetatud õigustele ei ole haldusmenetluses õigel ajal tuginetud

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 20. detsembri 2017. aasta otsus

Vt otsuse tekst. (vt punktid 31–35)

Keskkonnainfo kättesaadavuse ja keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise konventsiooni, mis kirjutati alla 25. juunil 1998 Århusis ning kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 17. veebruari 2005. aasta otsusega 2005/370/EÜ, artikli 9 lõiget 3 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse nõuete kohaselt asutatud ja tegutsev keskkonnakaitseorganisatsioon peab saama vaidlustada kohtus otsuse, millega antakse luba projekti kohta, mis võib olla vastuolus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artiklist 4 tuleneva kohustusega vältida veekogude seisundi halvenemist. Kuigi mõiste „siseriiklike õigusaktide nõuetele vastav[…]“ Århusi konventsiooni artikli 9 lõikes 3 viitab sellele, et konventsiooni osalisriigid säilitavad kaalutlusõiguse selle sätte rakendamisel, ei saa lubada, et nad seaksid sellised kriteeriumid, et keskkonnakaitseorganisatsioonidel oleks tegelikult võimatu vaidlustada selles sättes silmas peetud akti või tegevusetust. (vt punktid 48 ja 58 ning resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 54–57)

Otsusega 2005/370 heaks kiidetud konventsiooni artikli 9 lõike 3, põhiõiguste harta artikli 47 ning direktiivi 2000/60 artikli 14 lõike 1 sätteid tuleb koostoimes tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi menetlusõigus, mis välistab sellisel juhtumil nagu põhikohtuasjas käsitletav, keskkonnakaitseorganisatsioonide menetluspoolena osalemise loamenetluses, mis on suunatud direktiivi 2000/60 rakendamisele ja mis piirab kohtusse pöördumise õiguse menetluse tulemusel tehtud otsuste vaidlustamiseks ainult sellise staatusega isikutega. (vt punkt 81 ja resolutsiooni punkt 2)