ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Direktiivi 69/335 artikli 5 lõike 3 esimest taanet, mille kohaselt on maksustatava summa hulgast välistatud „kapitaliühingule kuuluv vara, mis kantakse kapitali suurendamiseks ning millelt on kapitalimaks juba tasutud”, tuleb tõlgendada nii, et seda sätet kohaldatakse sõltumata sellest, kas tegemist on selle äriühingu varaga, kelle kapitali suurendatakse, või teiselt äriühingult pärineva varaga, millega seda kapitali on suurendatud.
106

Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et selleks, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b ei kaotaks igasugust kasulikku mõju, kohustab see liikmesriiki, kes on oma siseriiklikus õiguses kehtestanud isikliku koopia erandi, saavutama sellise tulemuse, et see riik tagab oma pädevuse piires sellise õiglase hüvitise tegeliku saamise, mille eesmärk on heastada õiguste valdajatele tekitatud kahju (vt selle kohta 16. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas C-462/09: Stichting de Thuiskopie, EKL 2011, lk I-5331, punkt 34). Liikmesriikidele pandud niisugune kohustus saavutada õiguste valdajatele õiglase hüvitise maksmine osutub põhimõtteliselt kokkusobimatuks õiguste valdaja võimalusega õiglasest hüvitisest loobuda.
2.

Määruse nr 561/2006 artikli 19 lõigetes 1 ja 4 käsitletud proportsionaalsuse nõuet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune sanktsioonide süsteem nagu see, mis on kehtestatud valitsuse 31. märtsi 2007. aasta määrusega nr 57/2007 maanteevedude ja reisijateveoga seotud teatud õigusnormide rikkumise korral määratavate trahvide kohta, milles nähakse õigusrikkujate suhtes ette objektiivne vastutus. See-eest tuleb nimetatud nõuet tõlgendada nii, et sellega on vastuolus asjaomase süsteemiga ette nähtud sanktsiooni raskus.
2.

Võttes arvesse siseriiklikku õigust tervikuna, eelkõige tööseadustiku artiklit L. 223-4, ja kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada direktiivi 2003/88 täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas ta võib siseriiklikku õigust tõlgendada nii, et töötaja töölt puudumist tööteel juhtunud õnnetuse tõttu saab käsitada ühe tööseadustiku osutatud artiklis sätestatud olukorrana. Juhul kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, siis on siseriikliku kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasja vastustajate õiguslikku olemust arvestades saab direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 1 vahetule õigusmõjule nende vastu tugineda. Kui siseriiklik kohus ei saavuta direktiivi 2003/88 artiklis 7 ette nähtud tulemust, võib isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, siiski tugineda 19. novembri 1991. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt, et saada võimaluse korral talle tekitatud kahju eest hüvitist.
40

Kui esialgse arve alusel maksuhaldurile üle kantud enammakstud käibemaksu mõistliku tähtaja jooksul tarnija või teenuse osutaja poolt tagasinõudmine muutub võimatuks või ülemäära keeruliseks põhikohtuasjas kõne all oleva tingimuse tõttu, on käibemaksu neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt nõutav, et asjaomane liikmesriik võimaldaks maksukohustuslasel siseriiklikule maksuhaldurile muude meetmete abil tõendada, et esiteks näitas ta üles vajalikku hoolsust asjaomase juhtumi asjaoludel, et tagada, et soetaja või teenusesaaja on saanud korrigeeritud arve ning et ta on sellest teadlik, ning et teiseks sooritati kõnealune tehing tõepoolest kooskõlas sellel korrigeeritud arvel toodud tingimustega.
56

Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et tähtajalise töö raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et ajutine vajadus asendavate töötajate järele, millele on viidatud sellistes siseriiklikes õigusnormides, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võib põhimõtteliselt kujutada endast objektiivset alust selle klausli tähenduses. Ainuüksi asjaolu, et tööandja on kohustatud kasutama ajutise asendamise võimalust sageli või isegi pidevalt ning et selline asendamine võiks toimuda ka töötajatega määramata tähtajaga töölepinguid sõlmides, ei tähenda seda, et puuduks objektiivne alus tähtajalise töö raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses, ega seda, et toimuks kuritarvitamine sama klausli tähenduses. Hinnates seda, kas tähtajaliste töölepingute või -suhete uuendamine on sellise objektiivse aluse põhjal õigustatud, peavad liikmesriigi ametiasutused oma vastava pädevuse raames siiski arvesse võtma kõiki juhtumi asjaolusid, sealhulgas varem sama tööandjaga sõlmitud tähtajaliste töölepingute või -suhete arvu ja kogukestust.
2.

Kuuenda direktiivi 77/388 artikli 17 lõiget 1, lõike 2 punkti a ja lõike 3 punkti a ning artikli 18 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et need ei kohusta liikmesriike kehtestama oma siseriiklikke menetlusnorme nii, et teenuseosutaja ja teenusesaaja puhul oleks tagatud teenuse osutamise maksustatavuse ja teenuselt tasumisele kuuluva käibemaksu sidus hindamine isegi siis, kui nad kuuluvad eri maksuhaldurite pädevusalasse. Ent need sätted kohustavad liikmesriike ikkagi võtma vajalikud meetmed käibemaksu kogumise täpsuse ja neutraalse maksustamise põhimõtte järgimise tagamiseks.
22

Eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldab seda poliitikat järgmiselt: „SVB lähtub põhimõttest, et määruse [nr 1408/71] II jaotis on kohaldatav, kui töötaja elab ühenduse territooriumil, kuid töötab väljaspool ühenduse territooriumi tööandja juures, kes on asutatud ühenduses. Seejuures tuletab SVB Euroopa […] Kohtu [12. juuli 1984. aasta] otsuse [kohtuasjas 237/83:] Prodest [EKL 1984, lk 3153] ja [eespool viidatud kohtuotsuse] Aldewereld põhjendustest tingimuse, et töötaja peab olema vahetult enne väljaspool ühendust töötamist olnud kindlustatud oma tööandja asukoha liikmesriigis või et töötaja peab olema kindlustatud selle liikmesriigi õigusnormide alusel väljaspool ühendust töötamise ajal. Kui üks neist tingimustest on täidetud, lähtub SVB sellest, et väljaspool ühendust töötamise ajal on kohaldatavad tööandja liikmesriigi õigusnormid.”
22

Genesis esitas seejärel kõnealuse kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Apellatsioonkaebuses vaidlustab Génesis esiteks tõlgenduse, mille Tribunal Superior de Justicia de Madrid andis ühenduse kaubamärkide taotluse esitamise kuupäevale, ning märgib, et muudetud määruse nr 40/94 artiklite 26 ja 27 õige tõlgendus on selline, et selle alusel peetakse taotluste esitamise kuupäevaks kuupäeva, mil need ühtlustamisametile edastati ja mil viimane need kätte sai. Seega tuleb põhikohtuasjas lähtuda 12. detsembrist 2003. Teiseks on Génesis seisukohal, et kuna Tribunal Superior de Justicia de Madrid ei leidnud, et ühenduse kaubamärgid Rizo ja Rizo, El Erizo on varasemad, rikkus ta kaubamärgiseaduse 17/2001 artikli 6 lõike 2 punkte a ja c.
14

Lisaks märkisid põhikohtuasja kaebuse esitajad, et „kavad ja programmid” kõnealuse direktiivi artikli 2 punkti a tähenduses on üldiselt kõik need kavad ja programmid, mille vastuvõtmise võimalus on ette nähtud siseriiklikes õigus- ja haldusnormides, ning mitte ainult need kavad ja programmid, mis tuleb nende normide alusel vastu võtta. Nad on seisukohal, et direktiivi 2001/42 eesmärgi ja kasuliku mõjuga ei ole kooskõlas arvata selle direktiivi kohaldamisalast välja selline kehtetuks tunnistamise akt, mille vastuvõtmine toimub küll vabatahtlikkuse alusel, kuid mis on tegelikult vastu võetud.
93

Kuigi, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 80, üldjuhul on liikmesriikide kohtute ülesanne teha kindlaks, kas konkreetses asjas on niisuguse olukorraga tegemist, ning hinnata fakte selles osas lõplikult, tuleb tõdeda, et põhikohtuasja puhul on Euroopa Kohtul kõik vajalikud andmed, et hinnata, kas üldsusele edastamine on toimunud.
Kui pädevuse tunnustamiseks ei ole vaja erilist seotust liikmesriigiga või kui sellise seose eeldamiseks piisab asjaolust, et vaidlustatud teabel on kohtu asukohariigiga objektiivne seos selles mõttes, et juhtumi asjaolude ja eelkõige vaidlustatud veebilehe sisu tõttu võib vastandlike huvide konflikt kohtu asukohariigis tegelikult olla tekkinud või tekkida või ongi tekkinud seetõttu, et üks või mitu selle isiku tuttavat, kelle isikuõigusi on rikutud, tutvusid veebilehe sisuga ning kui eriline seotus liikmesriigiga ei eelda, et tuvastatakse vaidlustatud veebilehe külastamiskordade minimaalne arv kohtu asukohariigis, või kui määrus nr 44/2001 ei ole käesolevas asjas üldse kohaldatav:

kas […] direktiivi 2000/31 […] artikli 3 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et neid sätteid tuleb pidada kollisiooninormideks selles mõttes, et nendes on ka tsiviilõiguses ette nähtud ainult päritoluriigis kehtiva õiguse kohaldamine, jättes kõrvale siseriiklikud kollisiooninormid,

või:

on nende sätete näol tegemist materiaalõiguslikul tasandil tehtud parandusmeetmega, mille abil muudetakse siseriiklikes kollisiooninormides kohaldatavaks tunnistatud õiguse alusel tehtud materiaalõiguslikku järeldust sisuliselt ning taandatakse see päritoluriigi nõuetele?
54

Liidu seadusandja on mõiste „ühekordne” kasutamisega soovinud kõnealuses sättes rõhutada, et liikmesriigid ei ole kohustatud nägema ette, et kasutaja maksab ühe ja sama üldsusele edastamise eest mitu eri tasu, olgugi et asjaomane ühekordne tasu jagatakse erinevate õiglast tasu saama õigustatud isikute vahel, kelleks on teose esitajad ja fonogrammitootjad, nagu tuleneb selgesti kõnealuse sätte teisest lausest. Mis aga puutub eraldavasse sidesõnasse „või”, mis on esitatud väljendis „ülekandmiseks kaablita vahendite abil või muul moel üldsusele edastamiseks”, siis tuleb seda tõlgendada nii, et tasu tuleb maksta nii ringhäälingus ülekandmise kui üldsusele edastamise eest.
37

Lasketiiru tegevuse kohta tuleb märkida, et nagu möönab komisjon ise, ei mainitud seda asjaolu kohtueelses menetluses. Kuigi on tõsi, et isegi pärast põhjendatud arvamuse esitamist asetleidnud asjaolusid – mis aga on sama laadi kui need, millele selles arvamuses viidati ning mis kujutavad endast sama käitumist – võib liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis arvesse võtta (vt selle kohta 22. märtsi 1983. aasta otsus kohtuasjas 42/82: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1983, lk 1013, punkt 20, ja 4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 113/86: komisjon vs. Itaalia, EKL 1988, lk 607, punkt 11), ei ole see veevõtu, kinnisvaraarenduse, kaevetööde ja motokrossiga võrreldes lasketiiru tegevuse puhul nii.
59

Lisaks olgu kõigepealt märgitud, et käibemaksudirektiivi tekst ei anna mingit tuge Portugali Vabariigi argumendile, mille kohaselt tuleb kindlamääralise hüvitise nullist suurem protsendimäär kehtestada ainult siis, kui põllumajandustootjatel on õigus nõuda riigilt käibemaksu ümberarvutust. Vastupidi, Euroopa Kohus on juba täpsustanud, et kuigi käibemaksudirektiivi artiklis 298 viidatud makromajanduse andmed üksnes kindla maksumääraga põllumajandustootjate kohta sisaldavad küll, nagu osutab Portugali Vabariik, sisendit (keskmised kulutused ja kapitali kogumahutus põhivarasse) ja väljundit (lõpptoodang, kaasa arvatud oma tarbeks kasutatu) ning sisendmaksu kogusummat, on ta ühtlasi märkinud, et kindlamääralise hüvitise protsendimäärad on saadud, jagades ainult sisendmaksu kogusumma väljundiga (28. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 3/86: komisjon vs. Itaalia, EKL 1988, lk 3369, punkt 8). Käibemaksu, mis võib kuuluda tasumisele väljundtehingutelt, ja seega eeskätt kindla maksumääraga korraga hõlmatud põllumajandustootjate võimalikku õigust nõuda maksu ümberarvutust ei ole kohaldatava kindlamääralise hüvitise protsendimäära kehtestamisel järelikult arvesse võetud.
77

Eelnevat arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2 koostoimes artikli 8 lõigetega 2 ja 4 ning direktiivi 2006/126 artikli 2 lõiget 1 koostoimes artikli 11 lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, nendega ei ole vastuolus vastuvõtva liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad sel riigil keelduda oma territooriumil tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud juhiluba, juhul kui juhiloa väljastanud liikmesriigilt pärineva teabe põhjal on tõendatud, et asjaomase juhiloa omaniku puhul ei olnud juhiloa väljastamise ajal täidetud direktiivi 91/439 artikli 7 lõike 1 punktis b ja direktiivi 2006/126 artikli 7 lõike 1 punktis e ette nähtud alalise elukoha nõue. Asjaolu, et juhiloa väljastanud liikmesriik edastab teabe vastuvõtva liikmesriigi pädevatele ametiasutustele mitte otse, vaid kaudselt, kolmanda isiku teatise kaudu, ei välista selles osas iseenesest seda, et kõnealust teavet võiks käsitada juhiloa väljastanud liikmesriigilt pärinevana, juhul kui selle on edastanud viimati nimetatud liikmesriigi ametiasutus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas teavet, mis on saadud niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, võib käsitada juhiloa väljastanud liikmesriigilt pärinevana, ning kui see on nii, siis peab nimetatud kohus kõnealust teavet ka hindama ning otsustama, kas selle puhul on tegemist vaieldamatu teabega, mis kinnitab, et juhiloa väljastamise ajal ei olnud selle omaniku alaline elukoht juhiloa väljastanud liikmesriigi territooriumil.
62

Seetõttu ei ole ka võimalik öelda, et täistööajaga kohtunikud ja recorder’id ei ole võrreldavas olukorras, kuna tegemist on erinevate karjääridega, sest viimastel on alati võimalik tegutseda advokaadina. Pigem on otsustav asjaolu, kas nende tegevus on sisuliselt kattuv. Menetlusosalised, nende hulgas ka Ühendkuningriigi valitsus, väitsid selle kohta kohtuistungil, et recorder’itel ja täistööajaga töötavatel kohtunikel on samad ülesanded. Täpsustati nimelt, et nende töö on identne, kui nad teevad seda samades kohtutes ja samadel kohtuistungitel.
15

Eeskirja artikkel 81 „Garantiitasemed ja kvaliteedimärgised” näeb ette: „Selleks et tooted ja teostusprotsessid vastaksid käesolevas eeskirjas kindlaks määratud põhinõuetele, peavad need vastama piisaval garantiitasemel teatavatele kirjeldustele. [Tootjariigid] võivad [oma] toodete ja protsesside suhtes vabatahtlikult ette näha minimaalsest nõutavast kõrgema garantiitaseme tänu selliste süsteemide loomisele (näiteks kvaliteedimärgised), mis sertifitseerivad vastavate auditite, kontrollide ja katsete abil, et nende kvaliteedisüsteemid ja nende tootmiskontrollid vastavad selliste märgiste andmiseks vajalikele nõuetele. Seadusega sätestatud miinimumtaset täiendavaid või sellest kõrgemaid garantiitasemeid võib tõendada järgmiselt: a) vastavalt käesoleva eeskirja lisas nr 19 ette nähtud menetlusele ametlikult tunnustatud kvaliteedimärgise olemasolu, või b) ehitustöös või ehitusobjektil teostatud protsessides valmistatud toodete puhul võrdväärse süsteemi abil, mis on kinnitatud Dirección Facultativa (ehitusjärelevalve töödejuhatajate) vastutusel ja toimub nende järelevalve all, mis tagab, et need annavad lisas nr 19 ametlikult tunnustatud kvaliteedimärgiste suhtes nõutavate garantiidega võrdväärsed garantiid. Käesolev eeskiri näeb ette teatavate erikaalutluste kohaldamise nende toodete ja protsesside vastuvõtmisel, mis annavad eelmises lõikes nimetatud ühe või teise menetluse abil kõrgemal tasemel garantii. Vastuvõtukontroll võib arvesse võtta märgise olemasoluga seotud garantiisid, tingimusel et nimetatud märgis vastab teatavatele tingimustele. See lubab nii teostusprotsesside kui ka toodete puhul, mis ei nõua direktiivi 89/106/EMÜ kohaselt CE-märgist, kohaldada vastuvõtmisel erikaalutlusi, kui toodetel või teostusprotsessidel on vabatahtlik kvaliteedimärgis, mida tunnustab ametlikult ehituse või avalike ehitustööde järelevalve pädevusega ja mõne Euroopa Liidu liikmesriigi või mõne Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigi avalikku haldusesse kuuluv keskus. Eelmises lõigus sätestatut kohaldatakse ka ehitustoodete suhtes, mis on valmistatud või mida turustatakse seaduslikult riigis, kes on sõlminud Euroopa Liiduga tolliliidulepingu, kui selles lepingus on lubatud nende toodete suhtes samasugune kohtlemine, mis on ette nähtud Euroopa Liidu liikmesriigis valmistatud või turustatavate toodete suhtes. Nendel juhtudel määratakse võrdväärsus kindlaks direktiivis 89/106/EMÜ selleks kehtestatud menetluste abil. Käesolevas eeskirjas sätestatud põhinõuetele vastamiseks peavad kvaliteedimärgised vastama lisas nr 19 kehtestatud ametliku tunnustamise tingimustele [...]”
48

Euroopa Kohus on teisest küljest leidnud, et kuigi arvel on olulise dokumendi tähendus seetõttu, et see võib sisaldada kontrollitavaid andmeid, esineb asjaolusid, mil neid andmeid võib esitada muul viisil kui arvel ja kus nõue omada arvet, mis oleks igas punktis kooskõlas direktiivi 2006/112 sätetega, võiks seada ohtu maksukohustuslase mahaarvamisõiguse (vt selle kohta 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-90/02: Bockemühl, EKL 2004, lk I-3303, punktid 51 ja 52).
26

Kõigepealt tuleb ühelt poolt meenutada, et Euroopa Kohus on varem otsustanud, et jalgpalli esiliiga võistluskalendrit võib pidada „andmebaasiks” direktiivi 96/9 artikli 1 lõike 2 tähenduses. Sisuliselt asus ta seisukohale, et jalgpallikohtumise kuupäeva, kellaaja ja kahe võistkonna – võõrustaja ja külalisvõistkonna – nime kombinatsioonil on eraldiseisev teabeväärtus, mistõttu see on kõnealuse artikli 1 lõike 2 tähenduses „iseseisev materjal”, ja et jalgpalli võistlussarja erinevate kohtumiste kuupäevade, kellaaegade ning meeskondade nimede kalendrisse kogumine vastab selle artikli 1 lõikes 2 seatud tingimustele, et andmebaas peab olema süstemaatiliselt või metoodiliselt korrastatud ning andmebaasi andmed individuaalselt kättesaadavad (vt 9. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-444/02: Fixtures Marketing, EKL 2004, lk I-10549, punktid 33–36).
24

Sissejuhatuseks tuleb märkida, et direktiivi 98/8 artikli 2 lõike 1 punkti a esimeses lõigus on biotsiidide mõiste määratletud kolme kumuleeruva kriteeriumi alusel. Kõigepealt täpsustab see säte, et need tooted peavad sisaldama „toimeainet”, nagu see on määratletud asjaomase artikli lõike 1 punktis d. Seejärel näeb säte ette nende toodete otstarbe, viidates eelkõige direktiivi 98/8 V lisas sisalduvale ammendavale nimekirjale biotsiidide tooteliikidest. Lõpuks toob säte esile, et nendel toodetel peab olema keemiline või bioloogiline toime.
26

Selles 26. aprilli 2007. aasta otsuses tuvastas see konkurentsiamet, et ABB Management Services Ltd (ABB Power Technologies Management Ltd õigusjärglane), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (VA Technologie AG ja VA Tech T&D GmbH õigusjärglane), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (varem VA Tech Transmission & Distribution Ltd) ja Nuova Magrini Galileo SpA osalesid Tšehhi Vabariigi territooriumil tegutsenud kartellis. Sellise tegevusega rikkusid need konkureerivad ettevõtjad ajavahemikul enne 30. juunit 2001 keeldu, mis oli sätestatud konkurentsikaitseseaduse § 3 lõikes 1 seadusest nr 63/1991 Sb. tulenevas muudetud sõnastuses, ja ajavahemikul 1. juulist 2001 kuni 3. märtsini 2004 keeldu, mis oli sätestatud sama seaduse § 3 lõikes 1 seadusest nr 143/2001 Sb. tulenevas sõnastuses. Niisiis rikkusid need ettevõtjad konkurentsikaitse seadust ajavahemikul, mis kestis kuni 3. märtsini 2004.
73

Läbipaistvuse põhimõte, mis tuleneb võrdsuse põhimõttest, peamine eesmärk antud kontekstis on tagada, et iga huvitatud ettevõtja saaks hankemenetluses pakkumuse esitamise otsuse teha kogu olulise teabe põhjal ja et puuduks oht, et hankija eelistab soosikuid või tegutseb omavoliliselt. See tähendab, et kõik hankemenetluse tingimused ja eeskirjad peavad olema sõnastatud selgelt, täpselt ja ühemõtteliselt, nii et ühelt poolt võimaldaks see kõigil piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikel pakkujatel mõista nende täpset ulatust ja neist ühtemoodi aru saada ning teiselt poolt oleks võimalik piirata hankija kaalutlusõigust ning lubada tal kontrollida, kas pakkujate esitatud pakkumused vastavad tegelikult kõnealuse menetluse kriteeriumidele (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-496/99 P: komisjon vs. CAS Succhi di Frutta, EKL 2004, lk I-3801, punkt 111, ning 13. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-250/06: United Pan-Europe Communications Belgium jt, EKL 2007, lk I-11135, punktid 45 ja 46).
45

Seda järeldust ei lükka ümber ka asjaolu, et määrusega ei ole ühenduse disainilahenduste kohtutele antud pädevust lahendada ühenduse registreeritud disainilahenduste kehtetuks tunnistamise taotlusi ning et selle artiklis 85 on sätestatud, et kõnealused kohtud peavad disainilahenduse rikkumise või rikkumise ohuga seotud hagi menetlemisel eeldama ühenduse registreeritud disainilahenduse kehtivust.
16

Oberster Gerichtshofil on kassatsioonkaebuse arutamisel tekkinud küsimus, mis tingimustel kuulub olukorras, kus Austria kaubamärki Wintersteiger kasutatakse siseriikliku tippdomeeni „.de” nime all tegutseval veebisaidil esitatud reklaamis, Austria kaubamärgi kasutamise lõpetamise hagi üle otsustamine määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 alusel Austria kohtute alluvusse. Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas juhul, kui muus liikmesriigis asuv isik on väidetavalt rikkunud kohtu asukohariigis kaubamärki sellega, et kasutab kõnealuse kaubamärgiga identset märksõna (AdWord) interneti otsingumootoris, mis pakub oma teenuseid eri riikide tippdomeenide kaudu, tuleb [määruse nr 44/2001] artikli 5 punkti 3 sõnastust „paiga […], kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda” tõlgendada nii, et: a) vaidluse lahendamine allub vastavale kohtule ainult siis, kui kõnealust märksõna kasutatakse sellel interneti otsingumootori veebisaidil, millel on kohtu asukohariigi tippdomeen; b) vaidluse lahendamine allub vastavale kohtule ainult seetõttu, et see interneti otsingumootori veebisait, kus kõnealust märksõna kasutatakse, on kohtu asukohariigis ligipääsetav; c) kohtualluvus sõltub sellest, kas lisaks veebisaidi ligipääsetavusele on täidetud lisatingimused? 2. Kui vastus [esimese küsimuse punktile c] on jaatav, siis: milliste kriteeriumide alusel tuleb kindlaks määrata, kas kohtu asukohariigis registreeritud kaubamärgi kasutamise korral märksõnana interneti otsingumootori veebisaidil, mille riigi tippdomeen erineb kohtu asukohariigi tippdomeenist, põhineb kohtualluvus [määruse nr 44/2001] artikli 5 punktil 3?”
23

Euroopa Kohus sedastas 2. juuli 2009. aasta otsuses kohtuasjas C-111/08: SCT Industri (EKL 2009, lk I-5655), mis tehti pärast määruse nr 44/2001 jõustumist, et kuivõrd see määrus asendab Brüsseli konventsiooni, siis on nimetatud konventsiooni tõlgendused asjakohased ka nimetatud määruse osas, kui vastavaid sätteid saab käsitada samaväärsena – just sellega on tegemist määruse artikli 1 lõike 2 punkti b ja Brüsseli konventsiooni artikli 1 teise lõigu punkti 2 puhul, mille sõnastus on identne. Korrates kriteeriumi, et hagi on pankrotimenetlusega seotud juhul, kui see tuleneb otseselt pankrotist ja on likvideerimis- või saneerimismenetlusega tihedalt seotud, täpsustas Euroopa Kohus, et selle üle otsustamisel, kas asjaomane erand on kohaldatav, on eespool viidatud kohtuotsusest Gourdain tuleneva kohtupraktika tähenduses määrav hagi ja maksejõuetusmenetluse vahelise seose tugevus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SCT Industri, punktid 22–25).