ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
59

Lõpetuseks ei saa nõustuda Prantsuse Vabariigi argumendiga, et komisjon hindas ekslikult tema vastuseisu põhjendusi ammendavalt, mis on vastuolus komisjoni kontrolli ulatusega. Nimelt hindas komisjon käesolevas asjas, nagu tuletati meelde eespool punktis 10, Prantsuse ametiasutuste esitatud keeldumise põhjuseid ning otsustas seoses määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandale taandele tugineva erandiga, et „dokumendid, millega sooviti tutvuda, ei ole otseselt seotud poolelioleva või selles staadiumis mõistlikult prognoositava kohtuvaidlusega“, et „järelikult on selge, et kõnealused dokumendid ei kuulu Prantsuse ametivõimude viidatud erandi alla“, ning et „erand ei takista nende avaldamist“. Mis puudutab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandale taandele tuginevat erandit, märkis komisjon, et „kuna ühtegi uurimist ei ole pooleli, näib selles staadiumis eespool nimetatud erandi kohaldamine puhtalt hüpoteetiline ning sellele tuginemine on seetõttu esmapilgul neil asjaoludel põhjendamatu“.
91

Üldkohtul on juba olnud võimalus võtta seisukoht põhjendamiskohustuse osas, mis lasub hankijal, kui tal on tekkinud pakkumuste hindamise etapis kahtlus, et mõni esitatud pakkumus on põhjendamatult madala maksumusega ja kui ta on leidnud pärast kõnealuse pakkuja ärakuulamist ja põhjaliku analüüsi tegemist, et pakkumus ei olnud põhjendamatult madala maksumusega (kohtuotsus, 15.10.2013, European Dynamics Belgium jt vs. EMA, T‑638/11, ei avaldata, EU:T:2013:530, punktid 64 ja 65) või kui see tõesti nii oli (kohtuotsus, 5.11.2014, Computer Resources International (Luxembourg) vs. komisjon, T‑422/11, EU:T:2014:927, punktid 39 ja 40). Konkreetsemalt leidis kohus, et piisava põhjenduse esitamiseks selle kohta, et edukaks tunnistatud pakkumus ei olnud põhjendamatult madala maksumusega, pidi hankija esitama arutluskäigu, mille tulemusel ta ühelt poolt järeldas, et peamiselt rahaliste kriteeriumide poolest vastas niisugune pakkumus selle liikmesriigi õiguses, kus neid teenuseid tuli osutada, personali töötasusid, sotsiaalkindlustusmakseid ning tööohutust ja töötervishoidu reguleerivatele normidele, ja teiselt poolt oli ta kontrollinud, et pakutud hind hõlmas kõiki edukaks tunnistatud pakkumuse tehnilistest aspektidest tulenevaid kulusid (kohtuotsus, 15.10.2013, European Dynamics Belgium jt vs. EMA, T‑638/11, ei avaldata, EU:T:2013:530, punkt 68).
84

Akt, mis üksnes kinnitab algset otsust, ei muuda huvitatud isiku olukorda ja seega ei ole tegemist otsusega, mille peale saaks esitada tühistamishagi (vt selle kohta kohtuotsused, 25.5.1993, Foyer culturel du Sart-Tilman vs. komisjon, C‑199/91, EU:C:1993:205, punkt 23; 9.12.2004, komisjon vs. Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punkt 39, ja kohtumäärus, 27.112015, Itaalia vs. komisjon, T‑809/14, ei avaldata, EU:T:2015:970, punkt 29). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on hagi, mis on esitatud akti peale, mis üksnes kinnitab mõnda muud, lõplikuks muutunud otsust, vastuvõetamatu. Akti peetakse varasemat otsust üksnes kinnitavaks, kui see ei sisalda võrreldes varasema otsusega ühtegi uut asjaolu ja kui selle varasema otsuse adressaadi olukorda eelnevalt uuesti ei hinnatud (kohtuotsused, 7.2.2001, Inpesca vs. komisjon, T‑186/98, EU:T:2001:42, punkt 44; 22.5.2012, Sviluppo Globale vs. komisjon, T‑6/10, ei avaldata, EU:T:2012:245, punkt 22, 2.6.2016, Moreda-Riviere Trefilerías jt vs. komisjon, T‑426/10–T‑429/10 ja T‑438/12–T‑441/12, EU:T:2016:335, punkt 545). Siiski ei saa seda, kas akt on kinnitav või mitte, hinnata ainult sõltuvalt selle sisust võrreldes selle varasema otsuse sisuga, mida see kinnitab. Nimelt tuleb hinnata ka vaidlustatud otsuse laadi võrreldes selle taotluse laadiga, mille vastus see akt on (vt kohtuotsus, 7.2.2001, Inpesca vs. komisjon, T‑186/98, EU:T:2001:42, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
145

Lisaks tuleb märkida, et 2015. aasta märtsi aktidega jäeti hageja nimi kõnealustesse loeteludesse samadel põhjustel kui varem. Selles osas tuleb meeles pidada, et kuigi kohtupraktika kohaselt ei olnud nõukogu kohustatud hagejat enne tema nime esmakordset loetellu kandmist ära kuulama, et teda puudutavad piiravad meetmed tuleksid üllatusena (vt selle kohta analoogia alusel kohtuotsus, 5.11.2014, Mayaleh vs. nõukogu, T‑307/12 ja T‑408/13, EU:T:2014:926, punktid 110–113 ja seal viidatud kohtupraktika), oli ta põhimõtteliselt kohustatud teda ära kuulama enne otsust jätta tema nime kõnealustesse loeteludesse. Õigus olla ära kuulatud enne aktide vastuvõtmist, millega piiravad meetmed jäetakse kehtima isikute suhtes, kellele neid meetmeid juba kohaldatakse, on siiski kohaldatav juhul, kui nõukogu tunnistab uute tõendite olemasolu nende isikute suhtes, mitte aga siis, kui niisugune pikendamine tugineb samadele põhjustele kui need, millega põhjendati kõnealuseid meetmeid kehtestava esialgse akti vastuvõtmist (vt analoogia alusel kohtuotsus, 28.7.2016, Tomana jt vs. nõukogu ja komisjon, C‑330/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:601, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika; vt ka selle kohta analoogia alusel kohtuotsus, 7.4.2016, Central Bank of Iran vs. nõukogu, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, punkt 33).
21

Käesoleval juhul tugineb hageja hagiavalduses selgesti neile kahele väitele, mis on esitatud eespool punktis 17. Tuleb ka märkida, et hageja heidab hagiavalduse punktis 21 apellatsioonikojale ette vaidlusaluse disainilahenduse kaitse objekti muutmist „kuigi talle ei ol[nud] vastavat taotlust esitatud“. Peale selle väidab hageja hagiavalduse punktis 19, et apellatsioonikoja seisukohad vaidlusaluse disainilahenduse registreeritavuse kohta määruse nr 6/2002 artikli 3 punkti a seisukohast ei ole asjakohased, kuna pooled ei ole saanud selles küsimuses oma seisukohti avaldada, see aga on määruse nr 6/2002 artikli 62 teise lause kohaselt nõutav. Siiski ei saa nende väidete põhjal järeldada, et hageja on esitanud oma kaitseõiguste rikkumise kohta iseseisva väite. Seda väidet ei ole sõnaselgelt esitatud, nagu hageja kohtuistungil möönis, ega ka piisavalt põhjendatud. Hagiavalduse struktuur ja alapealkirjad, selle alajaotis „Hagi põhjendavate väidete kokkuvõte“ ning selle muu sisu ei tõenda, et hageja on esitanud iseseisva väite, mille kohaselt on rikutud tema kaitseõigusi. Eelkõige tuleb märkida, et hagiavalduse punktid 19 ja 21 kuuluvad alapealkirja „Obiter dictum määruse [nr 6/2002] artikli 3 punkti a kohta“ alla ning selle alapealkirja all esitatud hagiavalduse osa sisust nähtuvad selgesti kaks argumenti, millest esimese kohaselt on apellatsioonikoja seisukohad vaidlusaluse disainilahenduse registreeritavuse kohta asjakohatud ning teise kohaselt on apellatsioonikoda määratlenud valesti nimetatud disainilahenduse kaitse objekti. Peale selle ei ole EUIPO ega menetlusse astuja mõistnud, et hagiavalduse punktides 19 ja 21 esitatud eespool käsitletud argumendid moodustavad kaitseõiguste rikkumise kohta esitatud väite, mistõttu need pooled ei ole sellele väitele oma menetlusdokumentides üldse vastanud.
18

Eespool punktidest 16 ja 17 nimetatud sätetest tuleneb, et hankijal on väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluses väga lai kaalutlusõigus asjaolude osas, mida ta võtab arvesse, kui otsustab, kas asjaomane kinnisvaraleping sõlmida või mitte, samuti pakkuja või pakkujate valiku osas: niisugust lepingut ei pea ilmtingimata sõlmima, et see on huvitatud isikute konkurentsile võimalikult laialt avatud (vt selle kohta kohtuotsus, 8.5.2007, Citymo vs. komisjon, T‑271/04, EU:T:2007:128, punkt 111). See on seda enam nii kohaliku turu‑uuringu etapis, mis eelneb lepinguga seotud läbirääkimiste etapile enesele. Turu‑uuringu etapis on hankija eesmärk asjaomase lepingu võimalikud läbirääkimised paremini ette valmistada, järgides eespool punktis 16 meenutatud põhimõtteid, sealhulgas eelkõige läbipaistvuse, võrdse kohtlemise ja mittediskrimineerimise põhimõtteid. Seda hankija väga laiaulatuslikku kaalutlusõigust tunnustatakse lisaks ka valiku ja hindamiskriteeriumide puhul, kui hankija on need asjaomase läbirääkimistega menetluse hankedokumentides eelnevalt kindlaks määranud (vt selle kohta kohtuotsus, 6.5.2013, Kieffer Omnitec vs. komisjon, T‑288/11, ei avaldata, EU:T:2013:228, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
114

Teiseks, kui eeldada, et otsuses K(2007) 5791 seoses hagejale määratud trahvi summa arvutamisega toime pandud võrdse kohtlemise põhimõtte väidetav piisavalt selge rikkumine kahjustas hageja mainet, siis tuleb tõdeda, et arvestades selle rikkumise olemust ja raskust, sai hagejale tekkinud mittevaraline kahju piisavalt hüvitatud sellega, et Euroopa Kohus tühistas kõnealuse otsuse ja vähendas trahvisummat 12. novembri 2014. aasta kohtuotsuses Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363). See on nii veelgi enam sellepärast, et hageja sai viidata esiteks asjaolule, et ta on esitanud otsuse K(2007) 5791 peale hagi, ja teiseks avaldati 12. novembri 2014. aasta kohtuotsuse Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) kohta selle kuulutamise päeval pressiteade, milles märgiti, et liidu kohus vähendas lõpuks hagejale tema rolli eest lehtklaasi kartellis määratud trahvisummat 148000000 eurolt 103600000 eurole.
62

On tõsi, nagu EIPO väidab, viidates 16. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Zero Industry vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – zero Germany (zerorh+) (T‑400/06, ei avaldata, EU:T:2009:331, punkt 73) tulenevale kohtupraktikale, et üksnes asjaolu, et paljud asjaomaseid kaupu hõlmavad kaubamärgid sisaldavad identset sõna, ei ole piisav, et tuvastada, et selle elemendi eristusvõime on asjaomases valdkonnas sagedase kasutamise tõttu vähenenud isegi siis, kui nende kaubamärkidega hõlmatud kaubad ise on identsed või omavahel seotud. Tuleb võtta arvesse kaubamärkide tegelikku kasutust turul, mitte ühist elementi sisaldavate kaubamärkide abstraktsest kooseksisteerimist registris (vt selle kohta kohtuotsus, 24.11.2005, GfK vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – BUS (Online Bus), T‑135/04, EU:T:2005:419, punkt 68). Siiski, nagu hageja õigesti märgib, on haldusmenetluses esitatud lisas 1 sisalduvad tõendid, nimelt esiteks väljavõtted erinevate ettevõtjate paljudest veebisaitidest, milles pakutakse liidu tarbijatele veine, mis on tähistatud kaubamärkidega, mis sisaldavad sõnu „sol“, „sole“, „soleil“ ja „sun“ ning päikese erinevaid kujutisi, mis lubavad järeldada, et liidu tarbija üldiselt ja asjaomane avalikkus eriti, puutub selliste kaubamärkidega konkreetselt ja sageli kokku, mistõttu ühelt poolt veini ja teiselt poolt päikese mõiste omavaheline seostamine ei ole neile võõras. Kohtuvaidluse käigus hageja esitatud tõendid lubavad jõuda sellisele järeldusele, ilma et oleks vaja analüüsida, kas seos päikese mõiste ja veini vahel on üldtuntud, nagu hageja väidab.
67

Sellega seoses tuletas Üldkohus 17. juuli 1998. aasta kohtuotsuse ITT Promedia vs. komisjon (T‑111/96, EU:T:1998:183) punktides 60 ja 61 – mida tuleb tõlgendada koos selle otsuse punktiga 55 – meelde, et juurdepääs kohtule, sh turgu valitsevas seisundis ettevõtja juurdepääs kohtule on põhiõigus ja üldpõhimõte, mis tagab õiguse järgimise ja mistõttu saab üksnes täiesti erandlike asjaolude korral turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja hagi oma konkurendi vastu lugeda turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks ELTL artikli 102 tähenduses. Niisiis peab selleks, et saaks järeldada, et hagi esitamine võib tegelikult olla turgu valitseva seisundi kuritarvitamine, esinema kaks kumulatiivset tingimust. Nimelt on esiteks vaja, et hagi ei saaks mõistlikult käsitada nii, et see esitati kõnealuse ettevõtja õiguste kaitsmiseks, ning et see on seega esitatud vaid vastaspoole „ahistamiseks“, ja teiseks, et hagi kuuluks plaani, mille eesmärk on kaotada konkurents. Neid kahte tingimust tuleb tõlgendada ja kohaldada kitsalt, et ei kahjustataks kohtusse pöördumise õiguse üldpõhimõtte kohaldamist (kohtuotsus, 13.9.2012, Protégé International vs. komisjon, T‑119/09, ei avaldata, EU:T:2012:421, punkt 49).
91

Hageja heidab EKP-le samuti ette seda, et viimane viis läbi „kahetasandilise analüüsi“, leides esiteks, et on vaja, et esinevad konkreetsed asjaolud, ja teiseks, et need muudavad EKP järelevalve asjakohatuks; see on aga vastuolus ühtse järelevalvemehhanismi raammääruse artikli 70 lõike 1 sõnastusega.
80

FE vaidleb sellele vastu ja väidab, et kui asjakohastes sätetes puudub ümberarvutamise meetod, võisid komisjoni talitused neid meetodeid kohaldada meelevaldselt ja läbipaistmatult, samas kui need sätted on konkursikomisjonile siduvad. Peale selle on see, kas ümberarvutamise eeskiri on institutsioonisisene või institutsioonidevaheline, asjakohatu vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste hindamiseks, kuna see põhineb sellel, et nimetatud eeskirjale saab tugineda. Lõpuks on viide FE erialase töökogemuse analüüsi „usaldusväärsusele“ retooriline näide, mis viitab selle oletuse puhtale hüpoteetilisusele, ning FE poolt esimeses kohtuastmes esitatud hagi teise väite raames esitatud teised argumendid on täiendavad.
44

Hageja märgib samas, et arvesse tuleb võtta, et asjaomane avalikkus koosneb laiast avalikkusest, kuid 7. juuni 2013. aasta seisukohtade lisad 10, 11 ja 20 pärinevad finantssektori erialaväljaannetest ning lisad 18 ja 19 pärinevad ingliskeelsetest erialateostest, mis on tõlgitud saksa keelde. Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et asjaolud, et saksakeelne sõna Manufaktur esineb erialaväljaannetes, ei tähenda, et asjaomane avalikkus ei ole võimeline tajuma seost selle sõna ja teenuste vahel. Klassidesse 35 ja 36 kuuluvate kõnealuste teenuste kohta on asjaomane avalikkus, mis küll osaliselt koosneb laiast avalikkusest (vt eespool punktid 36 ja 37), võimeline lugema erialaväljaandeid, muu hulgas finantsväljaandeid. Teiseks ei nähtu 7. juuni 2013. aasta seisukohtade lisadest 18 ja 19, et tegemist on tõlgetega. Igal juhul on neis saksakeelsetes dokumentides sõna Manufaktur kasutatud seoses teenustega.
108

Veel olgu tõdetud, et teises põhjuses mainitud fakt, et Badica jätkas 2014. aastal teemantide ostmist Briast ja Sam-Ouandjast, annab ka eraldi tõlgendatuna tunnistust ebaseaduslikust kauplemisest, kuigi Kimberley protsess hõlmab üldjuhul ainult teemantide eksporti. Nimelt, nagu nõukogu toonitab, ei esita hagejad ühtegi argumenti eksperdirühma 1. juuli 2014. aasta tegevusaruande punktis 60 toodud järelduse kohta, mis on sõnastatud järgmiselt: „Märtsis oli [Badical] varudes 760 karaati teemante. Tema tegevdirektor avaldas eksperdirühmale, et äriühing ei osta enam teemante, kuna Kesk-Aafrika Vabariigi osalemine Kimberley protsessi sertifitseerimissüsteemis on peatatud. […] Badica varude teistkordse inventuuri käigus aprillis 2014 selgus siiski, et äriühing oli ostnud Briast ja Sam-Ouandjast täiendavalt 1698 karaati teemante 292917 dollari väärtuses. Badica varudes olnud teemandipartiid olid veel kaevanduste poolt pitseerimata või kuupäevastamata, nagu need oleksid pidanud olema vastavalt tegevuskavale, mille esitas juunis 2013 Kesk-Aafrika Vabariik, et ta saaks taasühineda Kimberley protsessiga.“
136

Sellega seoses tuleb meenutada, et ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete vastuvõtmisel arvestama, nõuab harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis on selle isiku jaoks üksikotsus, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnesoleva otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates väidetud asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste abstraktse tõepärasuse hindamisega, vaid käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse põhjendamiseks küllaldaseks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud (vt kohtuotsus, 21.4.2015, Anbouba vs. nõukogu, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, punktid 41 ja 45 ning seal viidatud kohtupraktika).
84

Mis puutub algmääruse artikli 13 lõike 2 punktis a kasutatud sõnale „pärinevad [riigist]“, siis olgu öeldud, et kuigi see määrus ei sisalda sellekohast määratlust, on seda sõna kasutatud mitmel korral, seostatuna süstemaatiliselt sõnaga „import“. Nii on näiteks on asjaomase määruse põhjenduses 8 ning artikli 2 lõike 7 punktis a, artikli 3 lõikes 4, artikli 9 lõigetes 5 ja 6 ning artikli 13 lõikes 1 kasutatud väljendit „[riigist] pärinev import“. Selle väljendi varianti on lisaks kasutatud ka vaidlustatud määruse põhjenduses 54. Peale selle on kõnealune väljend nende algmääruse sätete teistes keeleversioonides esitatud kui „import [riigist]“. Nii on see näiteks ingliskeelse (imports from), saksakeelse (Einfuhren aus), bulgaariakeelse (внос от), horvaadikeelse (uvoza iz) ja leedukeelse (importui iš) versiooni puhul. Järelikult on tuleb sõna „pärinevad [riigist]“ algmääruse artikli 13 lõike 2 punkti a tähenduses mõista nii, et see käib asjaomase impordi kohta ja seega ekspordiriigi kohta.
27

Hagi põhjendamiseks esitab hageja vormiliselt kuus väidet. Esimeses, sisuliselt õigusnormi rikkumist käsitlevas väites leiab hageja, et Tuneesias tema suhtes toimuv kohtulik uurimine ei ole piisav faktiline alus, et jätta tema nimi otsuse 2011/72 lisas olevasse loetellu. Esimene väide jaguneb kaheks osaks, mis käsitlevad esiteks seda, et nõukogu ei võtnud arvesse hageja suhtes Tuneesias käimasolevate kohtumenetluste positiivset arengut, ja teiseks seda, et eespool nimetatud uurimise käigus rikuti põhimõtet, et kohtulahendini tuleb jõuda mõistliku aja jooksul. Teine väide käsitleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 rikkumist seeläbi, et nõukogu ise rikkus lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet. Kolmandas väites leiab hageja, et otsus 2015/157 on esemetu. Selle väite esimene osa käsitleb ilmseid hindamisvigu seoses Tuneesia demokraatliku protsessi arenguga ja seoses piiravate meetmete vajalikkusega riigivara omastamise eest vastutavate kolmanda riigi kodanike suhtes. Täiendava võimalusena väidab hageja, et otsust ei ole piisavalt põhjendatud. Selle väite teine osa käsitleb õigusnormi rikkumist seeläbi, et nõukogu leidis, et Tuneesia ametiasutuste esitatud dokumendid tõendavad hagejale süüdistuse esitamist. Neljas väide koosneb kahest osast: esiteks, et rikutud on harta artiklit 48, ja teiseks, et rikutud on harta artikli 41 lõiget 1. Selle väite esimeses osas leiab hageja, et nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatega on rikutud süütuse presumptsiooni. Teises väiteosas leiab hageja, et rikutud on hea halduse põhimõtet, eelkõige õigust erapooletule kohtlemisele. Juhuks kui eespool nimetatud väited tagasi lükatakse, esitab hageja täiendava võimalusena viienda väite, et tehtud on ilmne hindamisviga, kuna nõukogu ei võtnud piisavalt arvesse otsuse 2015/157 karistusõiguslikku laadi. Kuues väide käsitleb omandiõiguse ja harta artikli 17 rikkumist.
15

Teiseks tuvastas apellatsioonikoda tähise ulatuse majandusliku mõõtme kohta, et esitatud tõendid tõendavad, et ärinime basic on „katkematult kasutatud“ aastatel 1999–2011 ning seega kuupäevadel, mis on asjakohased käesolevas asjas, nimelt 29. jaanuaril 2007 ja 26. septembril 2011 (vaidlustatud otsuse punktid 24 ja 32). Ta leidis, et menetlusse astuja tegevus selle ärinime all on avaldanud majanduslikku mõju nii lõpptarbija kui ka jaemüügi asjatundjate vaatenurgast (vaidlustatud otsuse punkt 34). Ta märkis eeskätt seda, et menetlusse astuja on tõendanud mitte üksnes seda, et kasutatud on sõna „basic“ või ka seda sõna koos sõnaga „aktiengesellschaft“ või tunnuslausega „Bio für alle“ koos vastava kujundusega, vaid ka sõna „basic“ sagedat kasutamist eraldiseisvana. Ta leidis, et seega on tõendatud, et menetlusse astuja on sõna „basic“ kui sellist kasutanud „viitena kaubanduslikule päritolule“ ning asjaomane avalikkus tajub seda niimoodi. Asjaomane avalikkus „[tajub] tähist [basic] ka vastava kujutise kujul ja/või kujul, mis hõlmab kirjeldavat sõna „aktiengesellschaft“ (mis osutab äriühingu juriidilisele vormile) või tunnuslauset „Bio für alle“ („öko kõigile“) äriühingu nimena, kui seda tähist kasutatakse näiteks reklaambrošüüride kaanel“ (vaidlustatud otsuse punkt 38).
26

Sellest nähtub, et apellatsioonikoda põhjendas menetluse peatamise taotluse rahuldamata jätmist asjaoluga, et Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Alicante kaubanduskohus nr 1) kohtuotsus on lõplik, olgugi et see kaevati tegelikult edasi.
87

Siiski nähtub toimikust ja eelkõige parlamendi esitatud näidetest pakkumuse esitamise ettepanekute kohta, et need ettepanekud sisaldavad vähemalt ühte lisa, milles on üksikasjalik tehniline kirjeldus asjaomase projekti kohta. Nimetatud lisa sisaldab mitmeid peatükke, millest igaühel on eraldiseisev ese. Kuigi on tõsi, et tehniliste kirjelduste ülesehitus võib näida mõneti sarnane ning teatud üldnõuded on korduvad, on hankemenetlusega ITS 08 hõlmatud iga asjaomase 16 hanke osal eraldiseisev ese. Eseme ja asjaomase projekti etappide kirjeldus ja kohaldatavad tehnilised tingimused on seega eriomased igale raamlepingu täitmiseks hankija poolt koostatud pakkumuse esitamise ettepanekule ning neid on vaja eraldi analüüsida.
211

On vaja meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähistab mõiste „võimu kuritarvitamine“ seda, et haldusasutus on kasutanud oma pädevust muul eesmärgil kui sellel, milleks see on talle antud. Otsus on tehtud võimu kuritarvitades vaid siis, kui objektiivsetest, asjakohastest ja piisavalt tõendavatest asjaoludest lähtudes on otsus vastu võetud just sel eesmärgil (13. novembri 1990. aasta kohtuotsus Fedesa jt, C‑331/88, EU:C:1990:391, punkt 24, ja 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaaliavs. komisjon, C‑400/99, EU:C:2001:528, punkt 38). Kui kavandatud eesmärke on mitu ja isegi juhul, kui sisuliselt õigete põhjenduste hulgas esineb väär põhjendus, ei ole otsus siiski tehtud võimu kuritarvitades, kui see ei kahjusta otsuse peamist eesmärki (21. detsembri 1954. aasta kohtuotsus Itaalia vs. Ülemamet, 2/54, EU:C:1954:8, punkt 103, ja 21. septembri 2005. aasta kohtuotsus EDP vs. komisjon, T‑87/05, EU:T:2005:333, punkt 87).
63

Sellega seoses tuleb meenutada, et hageja kandmisel vaidlusalustesse loeteludesse esmalt määrusega nr 668/2010 ja seejärel määrusega nr 961/2010 ei olnud IRISLi, HDSLi ja SAPIDi kandeid veel tühistatud. Seejärel ja eelkõige tuleb märkida, et nõukogu väitis põhjendatult, et siinses asjas tugines IRISLi nime kanne sisuliselt ÜRO julgeolekunõukogu sanktsioonide komitee aruandele, mis tõendas julgeolekunõukogu resolutsiooniga 147(2007) kehtestatud relvaembargo kolme ilmset rikkumist selle ettevõtja poolt. Nimetatud aruandes esitatud järeldusi silmas pidades ei saa järeldust, et IRISL oli seotud Iraani Islamivabariigi tuumarelvade leviku alase tegevusega, lugeda siinse kahju hüvitamise nõude raames ilmselgelt ekslikuks, eriti kuna hageja ei ole seda ka põhjendatult vaidlustanud. Seetõttu ei saa IRISLi, SAPIDi ja HDSLi nimede kande hilisema tühistamise põhjal, millele hageja viitab, järeldada, et nõukogu on teinud ilmse hindamisvea, mis on laadilt niivõrd tõsine ja lubamatu, et see tooks kaasa liidu lepinguvälise vastutuse.
51

Seda järeldust ei lükka ümber EUIPO argument, et hageja väitis väidetavalt esimest korda Üldkohtus, et ta on varasema kaubamärgi kaasomanik. Tuleb meelde tuletada, et vastulausete osakond võttis hageja vastulause vastu ilma, et ta oleks arutanud küsimust, kes on varasema kaubamärgi omanik. Peale selle, kuna vastulausete osakonna otsus oli tema jaoks soodne, siis ei kaevanud hageja seda otsust edasi. Nagu EUIPO kohtuistungil märkis, vaidlustasid taotlejad apellatsioonikojale vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuses selle, et hageja oli varasema kaubamärgi omanik. Ometi, kuigi on tõsi, et apellatsioonikojas esitatud vastuses ei tuginenud hageja määruse nr 2868/95 eeskirjale 15, ei välistanud ta, et varasemal kaubamärgil võis olla mitu omanikku. Ta märkis selles osas, et sõnaselge otsuse puudumisel „kaubamärgi kaasomandi“ kohta moodustati kaks muusikaansamblit paralleelselt ning mõlemad väidavad, et tähis QUILAPAYÚN on nende oma. Neil asjaoludel ei saa EUIPO väita, et kaasomandi mõistele tugineti esimest korda alles Üldkohtus (vt selle kohta kohtuotsus, 6.4.2017, Nanu‑Nana Joachim Hoepp vs. EUIPO – Fink (NANA FINK), T‑39/16, EU:T:2017:263, punktid 16 ja 25).