ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused – Luba – Direktiiv 2002/20 – Mobiilsideteenuseid pakkuvatele operaatoritele kehtestatud maks nimetusega „aktsiis” – Summa, mida arvutatakse protsendimäärana nimetatud teenuste eest kasutajatelt saadud tasudelt – Lubatavus – Tingimused – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/20, artikkel 12)

Summary

Direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta artiklit 12 tuleb tõlgendada selliselt, et niisugused liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on mobiilsideteenuseid pakkuvad operaatorid kohustatud tasuma maksu nimetusega „aktsiis”, mis vastab teatud protsendimäärale nende teenuste kasutajatelt saadavatelt maksetelt, ei ole nimetatud artikliga vastuolus, tingimusel et selle aktsiisi maksustatav teokoosseis ei ole seotud elektroonilise side turule sisenemist lubava üldloa andmise menetlusega, vaid see on seotud mobiilsideoperaatorite pakutavate teenuste kasutamisega ja et seda tasub nende teenuste lõpptarbija, millist asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 29 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Teenuste osutamine – Mitmest osast koosnev tehing – Tehing, mida tuleb pidada üheks soorituseks

(Nõukogu direktiiv 2006/112)

2. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Teenuste osutamine – Maksustatavate tehingute koha kindlaksmääramine – Ladustamisteenus – Direktiivi 2006/112 artikli 47 kohaldamisalast väljaarvamine – Tingimused

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 47)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punktid 20–22)

2. Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (muudetud direktiiviga 2008/8), artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et ladustamise kompleksteenuse osutamine, mis hõlmab kauba vastuvõttu laos ja paigutamist sobivatele riiulitele, kauba ladustamist, pakendamist, kauba väljastamist ning selle maha- ja pealelaadimist, kuulub selle artikli kohaldamisalasse vaid juhul, kui ladustamine kujutab endast ühe tehingu põhiteenust ja kui selle teenuse saajatele on antud konkreetselt määratletud kinnisasja osaline või täielik kasutusõigus.

Samas, kui suur hulk teenuseid on ühel või teisel viisil kinnisasjaga seotud, on lisaks oluline, et see kinnisasi oleks ise teenuse objekt. Nii on see eelkõige siis, kui konkreetselt määratletud kinnisasja tuleb käsitada kui kõnealuse teenuse osutamisel keskset ja möödapääsmatut elementi.

(vt punktid 35, 39 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Maksukohustuslased – Majandustegevus – Mõiste – Eramu katusele paigaldatud fotogalvaanilise seadme kasutamine, mis võimaldab elektrienergia tarnimist põhivõrku kestva tulu eest – Hõlmamine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 4 lõiked 1 ja 2)

Summary

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kasutatakse eramu katusele või selle kõrvale paigaldatud fotogalvaanilist seadet, mis on sellise tehnilise lahendusega, et esiteks on toodetud elektrienergia kogus alati väiksem seadme kasutaja eratarbimiseks kuluvast kogu elektrienergia kogusest ja teiseks tarnitakse toodetud elektrienergia võrku tasu eest, mis kujutab endast kestvat tulu, kuulub see „majandustegevuse” mõiste alla selle artikli mõttes.

(vt punkt 37 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Ilmselgelt asjakohatud küsimused ja oletuslikud küsimused, mis on esitatud kontekstis, mis välistab tarviliku vastuse – Küsimused, mis ei ole põhikohtuasja esemega seotud

(ELTL artikkel 267)

2. Liikmesriigid – Endiselt liikmesriikidele kuuluv pädevus – Karistused käibemaksu valdkonnas – Kohustus teostada seda pädevust liidu õigust ja selle üldpõhimõtteid järgides

3. Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Neutraalse maksustamise põhimõte – Ulatus – Liikmesriigi karistus maksukohustuslasele, kes ei täitnud ettenähtud tähtajaks raamatupidamises kajastamise kohustust – Rikkumise heastamine – Maksu tasumine – Lubatavus – Teatud asjaolude hindamine siseriikliku kohtu poolt direktiivi 2006/112 artiklite 242 ja 273 ning proportsionaalsuse põhimõtte alusel

(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 242 ja 273)

Summary

1. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 27)

2. Vt otsuse tekst.

(vt punkt 31)

3. Neutraalse maksustamise põhimõttega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur määrab maksukohustuslasele, kes ei ole täitnud siseriiklikes õigusnormides ettenähtud tähtajaks kohustust kajastada enda raamatupidamises ja deklareerida asjaolusid, mis mõjutavad selle käibemaksu arvestamist, mille tasumiseks ta on kohustatud, rahatrahvi tähtajaks tasumata jäänud käibemaksu summas, kui maksukohustuslane on rikkumise hiljem heastanud ja tasunud kogu võlgnetava maksusumma ja sellelt arvestatud intressi. Siseriiklik kohus peab direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 242 ja 273 arvesse võttes hindama, kas põhikohtuasja asjaoludel, eelkõige arvestades rikkumise kõrvaldamise aega, rikkumise raskust ja võimaliku maksupettuse toimepanemist või kehtivast seadusandlusest kõrvalehoidumist maksukohustuslase poolt, ei ületa määratud trahvi suurus seda, mis on vajalik käibemaksu nõuetekohase kogumise ning maksudest kõrvalehoidumise ärahoidmise eesmärkide saavutamiseks.

Nimelt ei tohi õigussubjektid kasutada liidu õigusnorme ära pettuse või kuritarvituse eesmärgil. Siiski tuleb rõhutada, et käibemaksu hilinenud tasumist ei saa iseenesest käsitada maksupettusena.

(vt punktid 41–43 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑297/12

Kriminaalasjad

Gjoko Filevi ja Adnan Osmani

süüdistustes

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Amtsgericht Laufen)

„Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine — Direktiiv 2008/115/EÜ — Artikli 11 lõige 2 — Tagasisaatmisotsus, millele on lisatud sisenemiskeeld — Sisenemiskeelu kestus, mis ei ületa põhimõtteliselt viit aastat — Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette tähtajatu sisenemiskeelu, kui ajalise piirangu kehtestamist ei taotleta — Artikli 2 lõike 2 punkt b — Kolmandate riikide kodanikud, kellele kohaldatakse kriminaalkaristust, millega nähakse ette või mille tagajärg on nende tagasisaatmine — Direktiivi kohaldamata jätmine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 19. september 2013

Direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis seab sisenemiskeelu kestuse piiramise tingimuseks, et puudutatud kolmanda riigi kodanik esitab taotluse sellise piirangu kehtestamiseks. (vt punkt 34 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punkt 40)

Direktiivi 2008/115 ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kriminaalkaristuse määramine liikmesriigi territooriumile sisenemise ja seal viibimise keelu rikkumise eest, kui selle keelu kehtestamisest on puudutatud kolmanda riigi kodaniku riiki uuesti sisenemise või selle direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud siseriiklike õigusnormide jõustumise kuupäeval möödas rohkem kui viis aastat, välja arvatud juhul, kui see kolmanda riigi kodanik kujutab endast tõsist ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule. Nimelt on selle artikliga vastuolus see, kui enne direktiivi 2008/115 kohaldatavaks muutumise kuupäeva vastu võetud sellise tähtajatu sisenemiskeelu mõju jätkub nimetatud sättes ette nähtud keelu maksimaalsest kestusest kauem, välja arvatud juhul, kui sisenemiskeeld kehtestati selliste kolmandate riikide kodanike suhtes, kes kujutavad endast tõsist ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule. (vt punktid 44 ja 45 ning resolutsiooni punkt 2)
Mis puutub dumpinguvastase tollimaksu läbivaatamismenetluses kasutatavasse arvutusmeetodisse, siis tuleb dumpinguvastase algmääruse nr 384/96, asendatud määrusega 1225/2009, artikli 11 lõikes 9 ette nähtud erandit, mille puhul on institutsioonidel lubatud läbivaatamismenetluses rakendada esialgse uurimisega võrreldes erinevat meetodit, kui asjaolud on muutunud, tõlgendada kitsalt, sest üldreeglist tehtud erandit või kõrvalekaldumist tuleb tõlgendada kitsendavalt. Tõendamiskoormis lasub institutsioonidel, kes peavad tõendama asjaolude muutumist, et kohaldada läbivaatamise uurimises erinevat meetodit kui see, mida kasutati esialgses uurimises. Siiski, mis puutub algmääruse artikli 11 lõike 9 tähenduses sellise asjaolude muutumise erandi olemusse, tuleb tõdeda, et kitsalt tõlgendamine ei luba institutsioonidel tõlgendada ja kohaldada seda sätet viisil, mis ei ole kooskõlas selle sõnastuse ja eesmärgiga. Kohaldatav meetod peab olema kooskõlas algmääruse artikli 2 sätetega.

Mis puutub dumpinguvastase tollimaksu läbivaatamismenetluses kasutatavasse arvutusmeetodisse, siis kuivõrd dumpinguvastase algmääruse nr 384/96, asendatud määrusega 1225/2009, artikli 11 lõige 9 nõuab sõnaselgelt, et läbivaatamise ajal rakendatud meetod järgiks algmääruse artikli 2 nõudeid, ei saa sellise läbivaatamise tulemuseks olla kohandamine, mis ei ole lubatud eelkõige selle määruse artikli 2 lõike 10 punktiga b.

Kuivõrd asümmeetria, mille tekitas nimelt ekspordikäibemaksu osaline tagastamine, mis oli esialgses uurimises kohandamise põhjuseks, oli ära langenud, ei olnud läbivaatamise ajal enam vajalik normaalväärtuse ja ekspordihinna vahelise sümmeetria taastamine, mis on dumpinguvastase algmääruse artikli 2 lõikes 10 sätestatud kohandamise eesmärk. Tegelikult ei olnud kasutatud kohandamismeetodist sõltumata alates sellest hetkest, mil esialgses menetluses asümmeetria põhjustanud asjaolu, nimelt ekspordikäibemaksu osaline tagastamine, oli ära langenud, mingi kohandamine enam vajalik. Seega, kuivõrd kohandamist õigustavad asjaolud olid muutunud, on Üldkohus tuvastanud õigesti, et küsimus polnud mitte meetodi muutmises, vaid selles, et kohandamise tingimused ei olnud täidetud, ja täiendavalt, et isegi kui meetodit oleks muudetud, oleks see olnud asjaolude muutumise tõttu õigustatud.

(vt punktid 27, 29 ja 36–38)
Nimelt tuleb personalieeskirjade V lisa artiklit 4 tõlgendada nii, et see ei reguleeri sellise põhipuhkuse ülekandmist, mida ametnik ei saanud arvestusperioodil kasutada pikaajalise haiguspuhkuse tõttu, mistõttu personalieeskirjade artikli 1e lõikest 2 ning käesoleval juhul täpsemalt direktiivi 2003/88 artiklist 7 tulenevaid nõudeid tuleb võtta arvesse kohaldatavate miinimumnõuetena, kui personalieeskirjad ei sisalda soodsamaid sätteid.

Vastavalt tõlgendamise üldpõhimõttele, mille kohaselt tuleb liidu õigusakti tõlgendada võimaluste piires viisil, mis ei sea kahtluse alla selle kehtivust ning kooskõlas kogu esmase õiguse, muu hulgas Euroopa Liidu põhiõiguste harta sätetega, tuleb personalieeskirjade artikli 1e lõiget 2 tõlgendada nii, et see võimaldab tagada selle sätte kooskõla õigusega tasulisele põhipuhkusele, mis on nüüd harta artikli 31 lõikes 2 sõnaselgelt sätestatud liidu sotsiaalõiguse põhimõte. See aga nõuab, et artikli 1e lõiget 2 tõlgendataks nii, et see võimaldab personalieeskirjadega hõlmata direktiivi 2003/88 artikli 7 sisu miinimumkaitse normina, mis vajaduse korral täiendab teisi personalieeskirjade sätteid, mis puudutavad õigust tasulisele põhipuhkusele, ning eelkõige personalieeskirjade V lisa artiklit 4.

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 62b esimese lõigu kohaselt on liidu õiguse ühtsust ja järjepidevust kahjustav otsus Üldkohtu otsus, millega ta – eirates õigust tasulisele põhipuhkusele liidu sotsiaalõiguse põhimõttena, mis on samuti sõnaselgelt sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikes 2 ja ette nähtud direktiivis 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta – tõlgendas apellatsioonikohtuna Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 1e lõiget 2 nii, et see ei hõlma direktiivis 2003/88 sätestatud tööaja korralduse, eelkõige tasulise põhipuhkusega seotud nõudeid, ning sellest tulenevalt personalieeskirjade V lisa artiklit 4 nii, et õigus kanda üle selles sättes seatud piirist rohkem põhipuhkust on ainult siis, kui tegemist on takistusega ametniku teenistusest sõltuvatel põhjustel.

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 62b esimeses lõigus on sellega seoses sätestatud, et kui Euroopa Kohus leiab, et otsus mõjutab liidu õiguse ühtsust või järjepidevust, saadab ta kohtuasja tagasi Üldkohtusse, kelle jaoks on Euroopa Kohtu otsused õigusküsimustes siduvad. Kohtuasja tagasi saates võib Euroopa Kohus teatada, millised Üldkohtu otsuse tagajärjed loetakse vaidluse poolte suhtes lõplikuks. Kui vaidluse lahendus tugineb uuesti läbivaatamise tulemusi arvestades faktilistele asjaoludele, millel põhines Üldkohtu otsus, võib Euroopa Kohus erandkorras teha ise asjas lõpliku otsuse. Sellest järeldub, et Euroopa Kohus ei või piirduda liidu õiguse järjepidevuse ja/või ühtsuse kahjustamise tuvastamisega, märkimata, millised tagajärjed tulenevad sellest asjaomase kohtuasja jaoks.

Nimetatud Üldkohtu otsus tuleb seega tühistada.

(vt punktid 60–63 ning resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes artikli 1 punkti u alapunkti i ja artikli 4 lõike 1 punkti h tuleb tõlgendada nii, et selline lapsehoolduspuhkuse hüvitis, mida antakse seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, kujutab endast perehüvitist selle määruse tähenduses.

Nimelt ei saa esiteks niisugust hüvitist kvalifitseerida tasuks ELTL artikli 157 tähenduses, kuna esiteks on töötaja olukorras, mida iseloomustab töölepingu peatumine, ning teiseks ei nähtu, et seda hüvitist maksaks kas või kaudselt tööandja ise.

Teiseks ei kujuta niisugune hüvitis endast ka asendussissetulekut, mis sarnaneb töötushüvitistega, kuna hüvitist saav isik ei ole oma töökohta kaotanud, vaid on otsustanud üksnes oma töösuhte peatada.

Kolmandaks on perehüvitiste eesmärk aidata sotsiaalselt pere ülalpidavaid töötajaid, pannes ühiskonnale kohustuse nende kulutustes osaleda. Määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunktis i silmas peetud mõiste „perekonna väljaminekute katmine” eesmärk on eelkõige avaliku sektori panus perekonna eelarvesse, mis on mõeldud lapse ülalpidamisega seonduvate kulude katmiseks. Mis puudutab ametialase karjääri katkestamistoetust, mida antakse teatud tingimustel töötajatele, kes katkestavad lapsehoolduspuhkuse raames oma ametialase karjääri, siis tuleb seda liiki hüvitist, mis on analoogne lapsehoolduspuhkuse hüvitisega, käsitada perehüvitisena.

(vt punktid 41–44, 49, 51–55, 58–60 ja resolutsioon)
Direktiivi 2005/36 kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik loob nii arstidele kui ka hambaarstidele sellise ühise eriarsti koolitustsükli, mille eriala nimetus ei vasta selle liikmesriigi osas kõnealuse direktiivi V lisas loetletud nimetustele. Niisugune eriarstikoolitus võib olla avatud nii isikutele, kes on läbinud üksnes üldarsti õppe, kui ka isikutele, kes on läbinud koolitusprogrammi osana hambaarsti põhiõppe tsükli ja kellel on sellekohane kinnitus. Nimelt, kui liikmesriigi loodud eriarsti koolitus ei vasta oma nimetuse poolest mõnele direktiivi 2005/36 V lisas loetletud erialale ega anna õigust saada selles lisas mainitud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti, siis ei ole see eriarsti koolitus selle direktiivi artiklite 25 ja 35 tähenduses õpe, mistõttu ei reguleeri viimati nimetatud direktiiv selliselt loodud õppesse lubamise tingimusi ega selle sisu.

Lähtuvalt direktiivist 2005/36 ei saa aga selline eriarsti koolitus, millele ei ole nimetatud V lisas osutatud, kui see ei vasta selle direktiivi artiklites 24 või 34 sätestatud üldarsti õpet või hambaarsti põhiõpet puudutavatele nõuetele, tuua kaasa üldarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastamist. Nimelt keelab direktiiv 2005/36 isikul, kellel puudub üldarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, arsti kutsealal tegutseda ja vastavalt isikul, kellel puudub hambaarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, hambaarsti kutsealal tegutseda.

(vt punktid 38–41, 44 ja 45 ning resolutsiooni punkt 1)
Lapse emal, kes on ilma riikliku ravikindlustusskeemi kindlustuseta füüsilisest isikust ettevõtja, ei ole direktiivis 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta ette nähtud õigust rasedus‑ ja sünnituspuhkusele. Selline olukord ei kuulu nimelt direktiivi 92/85 kohaldamisalasse, kuna see direktiiv puudutab ainult rasedaid, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvaid töötajaid, kes oma kutsealases tegevuses alluvad tööandja juhistele.

Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta ja direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik meede, mis näeb ette, et lapse isa, kes on töötaja, võib samuti töötajast ema nõusolekul saada rasedus‑ ja sünnituspuhkust pärast ema kuue nädala pikkuse kohustusliku sünnitusjärgse puhkuse möödumist, välja arvatud juhtudel, kui tema tervis on ohus, samas kui lapse isa, kes on töötaja, ei saa sellist puhkust, kui tema lapse ema ei ole töötaja ning ei ole kindlustatud riiklikus sotsiaalkindlustusskeemis.

Seoses direktiiviga 76/207 tuleb märkida, et kuigi niisugune liikmesriigi meede loob olukorra, kus isikuid koheldakse sooliselt ebavõrdselt selle direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses, on tegemist meetmega, mis on mõeldud kaitsma naise bioloogilist seisundit raseduse ajal ja pärast rasedust, ja seetõttu on see sama direktiivi artikli 2 lõike 3 alusel õigustatud.

(vt punktid 60, 61, 63, 66 ja resolutsioon)
Roomas 19. juunil 1980 allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isegi juhul, kui töötaja teeb lepingujärgset tööd põhitööna püsivalt ja katkematult ühes ja samas riigis, võib siseriiklik kohus jätta kõnealuse sätte viimase lauseosa alusel kohaldamata põhitöö tegemise asukoha riigis kohaldatava õiguse, kui asjaoludest tervikuna nähtub, et kõnealune leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.

Selleks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul arvesse võtta töösuhet iseloomustavate asjaolude kogumit ja arvestada seda asjaolu või neid asjaolusid, mis on tema arvates kõige kaalukamad. Kohus, kellel tuleb teha konkreetse juhtumi kohta otsus, ei või automaatselt järeldada, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud norm tuleb kõrvale jätta üksnes selle tõttu, et arvukad muud asjakohased asjaolud, välja arvatud tegeliku töö tegemise koha kriteerium, osutavad mõnele teisele riigile.

Olulistest seotuskriteeriumidest tuleb seevastu eelkõige arvesse võtta seda riiki, kus töötaja maksab oma tegevusest saadud tuluga seotud makse, ning seda riiki, mille sotsiaalkindlustussüsteemi ja erinevate pensioni-, haigus- ja invaliidusukindlustuse süsteemidega ta liitunud on. Lisaks peab siseriiklik kohus arvestama ka juhtumi asjaolusid tervikuna, eelkõige palga või muude töötingimuste kindlaksmääramise parameetreid.

(vt punktid 36, 37, 40–42, 44 ja resolutsioon)
Määruse nr 65/2011, millega kehtestatakse määruse nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta, artikli 4 lõiget 8 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamise tingimused eeldavad objektiivse ja subjektiivse koosseisu täidetust. Esimese koosseisu puhul peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama kohtuasja objektiivseid asjaolusid, mis võimaldavad järeldada, et EAFRD teotuskava eesmärki ei ole kahjustatud. Teise koosseisu puhul peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama objektiivseid tõendeid, mis võimaldavad järeldada, et tekitades kunstlikult tingimused, mis on nõutud selleks, et saada Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi (EAFRD) toetuskava alusel toetust, tahtis toetuse taotleja vaid saada toetuskava eesmärkide vastaselt kasu. Selles osas võib eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineda mitte ainult õiguslikele, majanduslikele ja/või isiklikele seostele sarnastes investeerimisprojektides osalevate isikute vahel, vaid ka tõenditele, millest ilmneb ettekavatsetud kooskõlastamise olemasolu nende isikute vahel.

Nimetatud kohus peaks arvesse võtma eelkõige mikroettevõtte – mille rajamine ja arendamine on määruse nr 1698/2005 artiklis 52 viidatud toetuse eesmärk – määratlust sellisena nagu see tuleneb komisjoni soovituse 2003/361/EÜ, mis käsitleb mikroettevõtete ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete määratlust, lisa artikli 2 lõikest 3.

(vt punktid 38, 43 ja resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-252/12

Specsavers International Healthcare Ltd jt

versus

Asda Stores Ltd

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Kaubamärgid — Määrus (EÜ) nr 207/2009 — Artikli 9 lõike 1 punktid b ja c, artikli 15 lõige 1 ja artikli 51 lõike 1 punkt a — Tühiseks tunnistamise põhjused — Mõiste „tegelik kasutamine” — Kaubamärk, mida kasutatakse koos teise kaubamärgiga või mitmeosalise kaubamärgi osana — Värv või värvikombinatsioon, millega kaubamärki kasutatakse — Maine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 18. juuli 2013

Määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 15 lõiget 1 ja artikli 51 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et „tegeliku kasutamise” tingimus nende sätete tähenduses võib olla täidetud, kui ühenduse kujutismärki kasutatakse ainult koos selle peale paigutatud ühenduse sõnamärgiga, kusjuures see kombinatsioon on omakorda registreeritud ühenduse kaubamärgina, tingimusel et erinevused selle kaubamärgi kasutuskuju ja registreeritud kuju vahel ei muuda asjaomase kaubamärgi eristusvõimet selle registreeritud kujul. (vt punkt 31 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 1 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et kui ühenduse kaubamärk ei ole registreeritud värvilisena, kuid kui omanik on seda laialdaselt kasutanud mingis kindlas värvitoonis või värvikombinatsioonis, nii et üldsuse oluline osa seostab seda kaubamärki selle värvi või värvikombinatsiooniga, siis selle sätte tähenduses segiajamise tõenäosuse või ärakasutamise igakülgsel hindamisel on oluline värv või värvikombinatsioon, mida kolmas isik kasutab asjaomast kaubamärki väidetavalt rikkuva tähise kujutamisel. (vt punkt 41 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta artiklit 12 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on elektroonilisi sideteenuseid või -võrke pakkuvad ettevõtjad kohustatud tasuma maksu, et katta kõik riigi reguleeriva asutuse kulud, mida ei rahasta riik ning mille suurus määratletakse nende ettevõtjate teenitud tulude põhjal, tingimusel et see maks katab üksnes kõnealuse artikli lõike 1 punktis a nimetatud tegevustega seotud kulud, et kogu sellise otstarbega maksuna riigi poolt saadav summa ei ületa nende tegevustega seotud kogukulu ning et see maks jaotatakse ettevõtjate vahel objektiivsel, läbipaistval ja proportsionaalsel viisil – neid asjaolusid peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

(vt punkt 43 ja resolutsioon)