ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selline maksukord on nimelt neutraalne teistest liikmesriikidest pärit kasutatud mootorsõidukite ja samasuguste kodumaiste sõidukite, mis on asjaomases liikmesriigis juba registreeritud ja mille suhtes ei kohaldata maksuvabastust, vahelise konkurentsi seisukohast. Selline neutraalsus on olemas siis, kui asjaomane maksukord tagab ühelt poolt selle, et keskkonnalõivu summat vähendatakse, lähtudes sõiduki tegelikule väärtusele antud mõistlikust ligikaudsest hinnangust – seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – ja kui sellest korrast tulenev maksukoormus on teiselt poolt sama nii maksukohustuslastele, kes on ostnud teisest liikmesriigist pärit kasutatud mootorsõiduki ning registreerivad selle liikmesriigis, kes kõnealuse lõivu kehtestas, kui maksukohustuslastele, kes on ostnud viimati nimetatud liikmesriigis seal juba registreeritud kasutatud mootorsõiduki, mille omandiõiguse kohta tuleb teha esimene kanne ning mille suhtes ei kohaldata varem kehtinud maksu tasumisel põhinevat maksuvabastust, kui viimati nimetatud sõiduk on keskkonnalõivu sissenõudmise hetkel sama tüüpi, samade tunnuste ja sama kulumisastmega mis teisest liikmesriigist pärit sõiduk.

ELTL artiklit 110 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik vabastab mootorsõidukimaksust, mida kohaldatakse imporditud kasutatud sõidukite suhtes nende esmasel registreerimisel liikmesriigis ning selles liikmesriigis juba registreeritud sõidukite suhtes nende omandiõiguse kohta selles liikmesriigis esimese kande tegemisel, juba registreeritud sõidukid, millelt on tasutud varem kehtinud maks, mis on tunnistatud liidu õigusega vastuolus olevaks ja mida ei ole tagasi makstud.

Liidu õigusega vastuolus olev maks tuleb nimelt koos viivisega tagasi maksta ning maksu summat ei saa seega enam käsitada nende sõidukite turuväärtuses sisalduvana, millelt see sisse nõuti. Kuivõrd kõnealuse maksu jääkväärtus selliste sõidukite väärtuses on null, on see summa vältimatult väiksem uuest keskkonnalõivuna vormis kehtestatud maksust, mida kohaldatakse sama tüüpi, samade tunnuste ja sama kulumisastmega imporditud kasutatud sõidukite suhtes. Selline maksu jääkväärtus ei sisaldu aga enam sõiduki turuväärtuses, kui selle sõiduki omanikul on liidu õiguse alusel võimalus saavutada selle maksu tagasimaksmine, ja seda olenemata sellest, kas maks on sõiduki müügi kuupäevaks tegelikult tagasi makstud või mitte.

Nimelt õhutab juba ainuüksi see võimalus asjaomase liikmesriigi kasutatud sõidukite omanikke küsima nende sõidukite eest hinda, mis nimetatud maksu arvesse ei võta, ja seda isegi siis, kui asjaomast maksu ei ole veel tagasi makstud. Kuid olukorras, kus maksu ei ole veel tagasi makstud, on selliste sõidukite ostjad keskkonnalõivust vabastatud. Seevastu kohaldatakse keskkonnalõivu alati teisest liikmesriigist imporditud kasutatud sõidukite suhtes nende omandiõiguse kohta asjaomases liikmesriigis kande tegemisel. Seega annab selline maksuvabastus juba selle liikmesriigi turul olevatele kasutatud sõidukitele konkurentsieelise ning pärsib järelikult samasuguste sõidukite importi teistest liikmesriikidest.

(vt punktid 39, 41–43 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2004/66) artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et ühendusevälise kaubana reeksporditud kaubalt ei tule käibemaksu tasuda juhul, kui kaupa ei ole reeksportimise kuupäevaks kõnealuses sättes ette nähtud tolliprotseduuride alt välja viidud, vaid see väljub kõnealuste protseduuride alt reeksportimise tõttu, ning seda isegi juhul, kui tollivõlg on tekkinud ainult määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 648/2005), artikli 204 alusel.

Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud määrusega nr 648/2005), artikli 236 lõiget 1 koostoimes direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, sätetega tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus asjaomane kaup jäi välistransiidiprotseduuri alla kuni selle reeksportimise kuupäevani, arvestades, et ühendusevälise kaubana reeksporditud kaubalt ei tule käibemaksu tasuda juhul, kui kaupa ei ole direktiivi artiklis 61 ette nähtud tolliprotseduuride alt välja viidud, ning seda isegi juhul, kui tollivõlg on tekkinud ainult määruse nr 2913/92 (muudetud määrusega nr 648/2005) artikli 204 alusel, puudub käibemaksu tasumise eest vastutav isik. Selle määruse artiklit 236 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole käibemaksu tagastamist puudutavas olukorras kohaldatav.

(vt punkt 83 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑287/14

Eurospeed Ltd

versus

Szegedi Törvényszék

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Gyulai törvényszék)

„Eelotsusetaotlus — Maanteevedu — Määrus (EU) nr 561/2006 — Sõidukijuhi vastutus sõidumeeriku kasutamise kohustuse rikkumiste korral”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 9. juuni 2016

Transport – Maanteevedu – Sotsiaalõigusnormid – Määrus nr 561/2006 – Siseriiklik normistik, mis selle asemel, et pidada sõidukijuhi poolt toime pandud määruse rikkumiste eest vastutavaks tema tööandjast veoettevõtjat, omistab vastutuse sõidukijuhile – Lubatavus

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 561/2006)

Määrust nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi nr 3821/85 ja nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus nr 3820/85, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik normistik, mis selle asemel, et pidada sõidukijuhi poolt toime pandud määruse rikkumiste eest vastutavaks tema tööandjast veoettevõtjat, omistab vastutuse sõidukijuhile.

Kõigepealt sätestab nimetatud määruse artikli 19 lõige 2, et liikmesriik võimaldab pädevatel ametiasutustel määrata karistus veoettevõtjale ja/või sõidukijuhile kõnesoleva määruse rikkumise eest, mis tuvastati selle liikmesriigi territooriumil, kui nimetatud rikkumise eest ei ole veel karistust määratud. Seega tuleneb selle sätte sõnastusest selgelt, et määrus nr 561/2006 paneb kindlaksmääratud kohustused nii veoettevõtjatele kui ka sõidukijuhtidele ja peab kumbagi vastutavaks nende konkreetsete kohustuste rikkumise eest, mille nad on ise toime pannud. Määruse artikli 19 lõike 2 kohaselt laieneb võimalus määrata selle määruse rikkumiste eest karistusi ka nende rikkumiste suhtes, mis on toime pandud väljaspool asjaomase liikmesriigi territooriumi.

Teisalt tulenevad samad järeldused ka nimetatud määruse artikli 10 lõikest 3.

Kuigi on tõsi, et määruse nr 561/2006 eesmärk on parandada maanteeveo sektori töötajate töötingimusi, ei võimalda miski ühelt poolt oletada, et liidu seadusandja soovis täielikult välistada sõidukijuhtide vastutuse nende poolt toime pandud rikkumiste eest, eriti juhul, kui rikkumised seonduvad eranditult nende tööülesannete täitmisega. Teiselt poolt väljenduvad kaks selle määruse eesmärki – parandada töötingimusi ja maanteeliikluse ohutust – mõlemad kohustuses varustada maanteevedudel kasutatavad sõidukid tüübikinnitusega sõidumeerikutega, mis võimaldavad kontrollida, kuidas sõidukijuhid sõidu- ja puhkeaegu järgivad. Selle määruse tõlgendamine nii, et see keelab karistada sõidukijuhte, kes määrusest neile tulenevaid kohustusi rikuvad, takistaks muu hulgas saavutada maanteeliikluse ohutuse eesmärki üldiselt.

(vt punktid 31–33, 37–39, 41 ja resolutsioon)
Mis puudutab selle karistusmakse suurust ja vormi, mis on liikmesriigile määratud Euroopa Kohtu niisuguse otsuse täitmata jätmise eest, millega tuvastati direktiivi 91/271 (asulareovee puhastamise kohta) sätete rikkumine, siis tuleb rikkumise raskusega seoses meelde tuletada, et direktiivi eesmärk on keskkonnakaitse. Asulareoveepuhastussüsteemi puudumine või puudulikkus võivad keskkonda kahjustada ja neid tuleb pidada iseäranis kaalukaks. Lisaks tuleb raskendavaks pidada seda, kui puudutatud liikmesriik tunnistab, et ta ei ole saanud täielikult täita talle direktiivist tulenevaid kohustusi enne, kui sellest kuupäevast, mille seisuga pidi olema täidetud kõnesolev kohustus tagada asulareovee bioloogiline puhastus, on möödas peaaegu 20 aastat. Lisaks sellele, et rikkumine on kestnud iseäranis pikka aega, on see rikkumine eespool mainitud eesmärki arvestades ka eriti raske. Keskkonnakahju suurus sõltub suures osas siiski linnastute arvust, mille osas liikmesriigi kohustuste rikkumist ette heidetakse. Ka tuleb asuda seisukohale, et kõnesolev rikkumine läheb põhisumma arvutamisel arvesse raskemana kui karistusmakse kindlaksmääramisel.

(vt punktid 71, 74, 75, 97)
Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepe klausli 6 punkti 1, mis puudutas vanemapuhkuselt tööle naasmise olukordi, ei saa tõlgendada nii, et see hõlmab samuti olukorda, kui naastakse tööle rasedus- ja sünnituspuhkuselt direktiivi 92/85 (rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta) tähenduses.

Liidu õiguses tehakse vahet mõistel „rasedus‑ ja sünnituspuhkus“, nagu see on konkreetselt ette nähtud direktiivis 92/85, ja mõistel „vanemapuhkus“, nagu seda kasutatakse muudetud raamkokkuleppes, ning raamkokkuleppe üldkaalutluste punktis 15 on pealegi sõnaselgelt täpsustatud, et raamkokkulepe määrab kindlaks miinimumnõuded ja sätted sünnituspuhkusest eraldiseisva vanemapuhkuse kohta.

Vanemapuhkust antakse vanematele selleks, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest ning seda võib võtta lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8‑aastaseks saamiseni. Sünnituspuhkusel on teistsugune eesmärk. Sellega püütakse kaitsta naise bioloogilist seisundit ning rasedusele ja sünnitusele järgneval perioodil naise ja tema lapse vahelist erilist suhet, kaitstes seda suhet samal ajal töötamise jätkamisest tuleneva koormuse eest.

(vt punktid 43, 44, 48)
ELTL artiklis 266 nähakse ette, et institutsioonilt, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, nõutakse Euroopa Liidu Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist. Siiski enne, kui tühistatud akti vastu võtnud institutsioon neid meetmeid võtab, tuleb vastata institutsiooni pädevuse küsimusele, kuna liidu institutsioonid võivad tegutseda ainult neile antud pädevuse piires. ELTL artiklist 266 tulenev tegutsemise kohustus ei ole asjassepuutuvale institutsioonile teatud pädevust andev norm ja see ei luba ka sel institutsioonil tugineda õiguslikule alusele, mis vahepeal on kehtetuks tunnistatud.

Lisaks, kuigi õiguse ajalist kohaldamist puudutavate põhimõtete järgimine ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõttest tulenevad nõuded kohustavad kohaldama materiaalõigusnorme, mis kehtivad asjassepuutuvate asjaolude asetleidmise ajal, isegi kui need normid ei ole enam kehtivad liidu institutsiooni akti vastuvõtmise ajal, siis akti õiguslikuks aluseks olev säte, mis annab liidu institutsioonile õiguse asjassepuutuv akt vastu võtta, peab kehtima selle akti vastuvõtmise ajal. Samuti tuleb akti vastuvõtmise menetlus läbi viia akti vastuvõtmise ajal kehtivate normide kohaselt. Lubatud ei saa olla see, et liidu õiguse üldpõhimõtete kohaldamise kaudu kasutab institutsioon kehtetuks muutunud õiguslikku alust, mis annaks talle õiguse materiaalõigusnormi kohaldamiseks, et põhjendada pärast liidu kohtu poolt algse otsuse tühistamist tehtavat otsust.

(vt punktid 35, 36, 38, 40, 45)
Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Liidu õigusnormid – Esemeline kohaldamisala – Sotsiaalkindlustushüvitised – Mõiste – Lastetoetus, mis on mõeldud ühte või mitut last ülalpidava isiku kulude osaliseks hüvitamiseks ning mida makstakse igaühele vastava taotluse esitamise korral – Lapse kohta antav maksusoodustus, mida võimaldatakse igaühele, kelle ülalpidamisel on üks või mitu last, võttes arvesse mitut asjaomase pere individuaalse olukorraga seonduvat tegurit – Hõlmamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 883/2004, artikli 1 punkt z ja artikli 3 lõike 1 punkt j)
Niisiis, kui volitatud laopidaja hoiab aktsiisi peatamise korra all olevat aktsiisikaupa tollilaos, siis ei ole aktsiis sissenõutav seni, kuni kõnealune kaup on selle laopidaja hoiul sellises tollilaos.

Selline tõlgendus vastab selle direktiivi eesmärkidele. Kuna aktsiis on tarbimismaks, mitte aga müügimaks, siis sissenõutavaks muutumise hetk peab olema tarbijale võimalikult lähedal. Seega, kuni asjaomased tooted jäävad volitatud laopidaja maksulattu, ei saa seega toimuda tarbimist, ehkki see volitatud laopidaja on kauba ära müünud.

Sellega seoses määratleb selle sätte lõige 1 määratleb sissenõutavuse hetkeks aktsiisikauba tarbimisse lubamise. Lisaks ilmneb selle direktiivi artikli 7 lõike 2 punktist a, et „tarbimisse lubamine“ on eelkõige aktsiisikauba väljumine, sealhulgas eeskirjadevastane väljumine, aktsiisi peatamise korra alt. Seetõttu tähendab aktsiisikauba väljumine aktsiisi peatamise korra alt kauba füüsilist väljumist maksulaost, mitte aga selle müüki.

Direktiivi 2008/118/EÜ, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12/EMÜ, artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et volitatud laopidaja poolt aktsiisikauba müük tollilaos toob kaasa selle tarbimisse lubamise üksnes hetkel, kui kaup lahkub füüsiliselt sellest tollilaost. Kuna direktiivi 2008/118 põhjenduse 9 kohaselt on aktsiis tarbimismaks, mitte aga müügimaks, siis sissenõutavaks muutumise hetk peab olema tarbijale võimalikult lähedal.

Direktiivi 2003/96/EÜ (millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik) artikli 14 lõike 1 punkti a koostoimes direktiivi 2008/118 (mis käsitleb aktsiisi üldist korda) artikliga 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi ametiasutuste keeldumine vabastada aktsiisist energiatooteid, mis pärast seda, kui volitatud laopidaja müüs need vahendajast ostjale, müüakse selle vahendaja poolt edasi lõpptarbijale, kes täidab liikmesriigi õiguses kehtestatud kõik nõuded nende toodete aktsiisist vabastamise kohta ja kellele volitatud laopidaja need tooted vahetult tarnib oma maksulaost; ja seda pelgalt seetõttu, et kõnealuse laopidaja poolt kauba saajaks deklareeritud vahendaja ei ole lõpptarbija, kes liikmesriigi õiguse alusel võib saada aktsiisist vabastatud energiatooteid.

Nimelt, kui aktsiisist vabastamise tingimust, et maksudokumentides oleks saajana märgitud isik, kes täidab liikmesriigi õiguses sätestatud nõuded maksuvabade energiatoodete saamiseks, peab lugema eesmärgi täitmist võimaldavaks, kuna see võib lihtsustada aktsiisivabastuse kohaldamist, vähendades selliste toodete kasutamise riski, mille puhul ei ole õigust maksuvabastusele, läheb selline keeldumine, ilma et kontrollitaks, kas sisulised tingimused, et neid tooteid kasutataks eesmärgil, mis annab õiguse maksuvabastusele, on täidetud hetkel, kui need väljuvad maksulaost, kaugemale sellest, mis on vajalik, et tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine ning hoida ära maksudest kõrvalehoidmist, maksustamise vältimist ja muid kuritarvitusi.

(vt punktid 58, 62, 63 ja resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Liidu lennujaamades teenindusaegu jaotava koordinaatori funktsionaalse eraldatuse nõue, mille eesmärk on kindlustada tema sõltumatus kõigi huvitatud osapoolte suhtes määruse nr 95/93 ühenduse lennujaamades teenindusaegade jaotamise ühiste eeskirjade kohta, muudetud määrusega nr 545/2009, artikli 4 lõike 2 punktide b ja c tähenduses, tähendab seda, et koordinaator jagab taotlejatele teenindusaegu erapooletult, mittediskrimineerivalt ja arusaadavalt.

Kuna määruse nr 95/93 artikli 4 lõike 2 punkti b esimese lause eesmärk on välistada igasugune risk, et koordinaator ei täida oma ülesandeid sõltumatul moel, siis tuleb „huvitatud osapoole“ all mõista iga üksust, kelle huve võib teenindusaegade jaotamine mõjutada, nagu on tegu lennujaama juhtorganite puhul. Asjaolu, et lennujaama juhtorgan võib olla huvitatud sellest, et teenindusajad antakse teatavale lennuettevõtjale, kinnitab seda järeldust, isegi kui selle kapitalis puudub tal otsene või kaudne osalus, kuna niisugune huvi võib tuleneda muudest asjaoludest, näiteks lennujaama ruumirendilepingutest, mis on sõlmitud teatava lennuettevõtja ja juhtorgani vahel, või näiteks selle viimase soovist, et kõnealune lennujaam muutuks teatava lennuettevõtja sõlmlennujaamaks.

(vt punktid 33, 37, 39–44)
ELTL artiklit 21 ning direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb automaatselt rahuldamata jätta kolmanda riigi kodaniku taotlus elamisloa saamiseks – kui tegemist on vanemaga, kelle alaealine laps on liidu kodanik, kes on pärit muust liikmesriigist kui vastuvõttev liikmesriik, on vanema ülalpidamisel ja elab koos temaga vastuvõtvas liikmesriigis – ainuüksi põhjusel, et teda on varem kriminaalkorras karistatud.

Nimelt on liidu õigusega vastuolus elamisõiguse piiramine üldpreventiivsetel kaalutlustel, kui otsus on tehtud teiste välismaalaste hoiatamise eesmärgil, eelkõige juhul, kui sellist meedet kohaldatakse automaatselt pärast kriminaalkorras süüdimõistmist, ilma et oleks arvesse võetud kuriteo toimepanija isiklikku käitumist või tema poolt avalikule korrale kujutatavat ohtu. Selleks et hinnata, kas väljasaatmismeede on proportsionaalne taotletava õiguspärase eesmärgiga – käesoleval juhul avaliku korra või avaliku julgeoleku kaitsega –, tuleb niisiis arvesse võtta direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 1 kriteeriume, nimelt kui kaua on asjaomane isik vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elanud, tema vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, sotsiaalset ja kultuurilist integratsiooni vastuvõtvasse liikmesriiki ning sidemeid päritoluriigiga. On oluline, et proportsionaalsuse põhimõtte raames hinnataks ka kuriteo raskusastet. Asjaomase isiku käitumine peab kujutama endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, ja vahetu ohu olemasolu tingimus peab olema üldjuhul täidetud kõnealuse meetme võtmise ajal.

Mis puudutab kolmanda riigi kodaniku võimalikku väljasaatmist, siis esiteks tuleb arvestada põhiõigusi – mille järgimise tagab Euroopa Kohus –, eelkõige õigust era- ja perekonnaelu puutumatusele, nagu see on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 7 ning teiseks järgida proportsionaalsuse põhimõtet. Harta artiklit 7 tuleb tõlgendada koosmõjus kohustusega seada esikohale lapse huvid, mis on tunnustatud harta artikli 24 lõikes 2.

(vt punktid 61, 62, 65–67, 88 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 167, artikli 178 punkti a, artiklit 179 ja artikli 226 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt ei ole arve parandamisel kohustuslike andmete, nimelt käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri osas tagasiulatuvat jõudu, mistõttu saab parandatud arve alusel käibemaksu mahaarvamise õigust kasutada ainult aasta puhul, mil esialgset arvet parandati, mitte aasta puhul, mil see arve esialgu koostati.

Nimelt on direktiivi 2006/112 artikli 179 esimeses lõigus sätestatud, et mahaarvamine tehakse, lahutades vastava maksustamisperioodi tasumisele kuuluvast maksusummast käibemaksu kogusumma, „mille suhtes on samal perioodil tekkinud lõike 178 kohaselt teostatav mahaarvamisõigus“. Sellest järeldub, et käibemaksu mahaarvamise õigust tuleb põhimõtteliselt kasutada ajavahemiku alusel, mille jooksul esiteks see õigus tekkis ja teiseks maksukohustuslane omab arvet

Direktiivi 2006/112 artiklites 167 jj sätestatud käibemaksu mahaarvamise õigus on käibemaksusüsteemi lahutamatu osa ja seda ei või põhimõtteliselt piirata. See õigus on kasutatav kohe kogu sisendkäibemaksuga koormatud tehingutelt tasutud maksu osas. Lisaks sellele nõuab käibemaksu neutraalsuse aluspõhimõte, et käibemaksu mahaarvamise õigus antakse siis, kui sisulised nõuded on täidetud, isegi kui maksukohustuslane on jätnud mõned vorminõuded täitmata. Direktiivi 2006/112 artiklis 226 ette nähtud andmeid sisaldava arve omamine kujutab endast selle maksu mahaarvamise õiguse vormilist, mitte sisulist tingimust.

(vt punktid 35, 37, 38, 43 ja resolutsioon)
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 2 punkti c ja artikli 12 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et terrorirühmituse tegevuses osalemises seisnevad teod nagu need, milles põhikohtuasja vastustaja süüdi mõisteti, võivad õigustada pagulasseisundi tunnustamata jätmist, isegi kui ei ole tõendatud, et asjassepuutuv isik on toime pannud, üritanud toime panna või ähvardanud toime panna sellise terroriakti, mida on nimetatud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonides. Nende asjaolude individuaalsel hindamisel, mis võimaldavad kindlaks teha, kas on kaalukaid põhjusi arvata, et isik on toime pannud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevaid tegusid, on selliseid tegusid õhutanud või nende toimepanemises muul viisil osalenud, on asjaolul, et liikmesriigi kohtud on selle isiku süüdi mõistnud terrorirühmituse tegevuses osalemises, eriline tähtsus, samamoodi nagu tuvastatud faktil, et isik oli selle rühmituse juhtliige, ilma et oleks vaja tõendada, et isik ise õhutas terroriakti või osales selle toimepanemises muul viisil.

(vt punkt 79 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C‑555/14

IOS Finance EFC SA

versus

Servicio Murciano de Salud

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 6 de Murcia)

Eelotsusetaotlus – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7/EL – Eraettevõtjate ja riigiasutuste vahelised äritehingud – Siseriiklikud õigusnormid, mis seavad võla põhisumma viivitamatu sissenõudmise tingimuseks viivise ja võlgade sissenõudmiskulude hüvitamise nõudest loobumise

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 16. veebruari 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7/EÜ – Siseriiklikud õigusnormid, mis seavad võla põhisumma viivitamatu sissenõudmise tingimuseks viivise ja võlgade sissenõudmiskulude hüvitamise nõudest loobumise – Vastuvõetavus – Tingimused – Vabatahtlik loobumine – Siseriikliku kohtu poolt teostatav kontroll

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/7, artikli 7 lõiked 2 ja 3)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul, eelkõige selle artikli 7 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mis lubavad võlausaldajal loobuda viivise ja sissenõudmiskulude hüvitise nõudmisest, kui sissenõutavate võlgade põhisumma tasutakse viivitamatult, tingimusel, et selline loobumine on vabatahtlik; viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Selleks et hinnata, kas sellisel juhul nagu põhikohtuasjas oli loobumine vabatahtlik, tuleb veenduda, et võlausaldajal oli ka tegelikult võimalik kasutada kõiki õiguskaitsevahendeid, et nõuda soovi korral võla tasumist täies ulatuses koos viivise ja sissenõudmiskulude hüvitisega; viimati nimetatud asjaolu tuleb aga kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

(vt punktid 35, 36 ja resolutsioon)