ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Direktiivi 2001/14 IV peatüki „Üldmeetmed“ artikkel 30 „Reguleeriv organ“ näeb ette: „1. Ilma et see mõjutaks artikli 21 lõike 6 kohaldamist, loovad liikmesriigid reguleeriva organi. Kõnealune organ, mis võib olla transpordiküsimuste eest vastutav ministeerium või mis tahes muu organ, on organisatsiooniliselt, rahastamisotsuste osas, õigusliku struktuuri poolest ning otsustustes sõltumatu mis tahes raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjast, maksustavast organist, jaotavast organist või taotlejast. Organ tegutseb vastavalt käesolevas artiklis sätestatud põhimõtetele, kusjuures apelleerimise ja reguleerimisega seotud funktsioonid võib anda eri organitele. 2. Kui taotleja leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, võib ta esitada reguleerivale organile apellatsiooni eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajaduse korral raudtee-ettevõtja otsuste vastu, mis on seotud: a) võrguaruandega; b) selles sisalduvate kriteeriumidega; c) jaotamismenetlust ja selle tulemust; d) kasutustasude määramise skeemi; e) temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurusega; […] 3. Reguleeriv organ tagab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud tasud on II peatükiga vastavuses ega ole diskrimineerivad. Taotlejate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja läbirääkimised infrastruktuuri kasutustasude üle on lubatud üksnes juhul, kui need toimuvad reguleeriva organi järelevalve all. Reguleeriv organ sekkub, kui läbirääkimised läheksid ilmselt vastuollu käesoleva direktiivi nõuetega. 4. Reguleerival organil on õigus asjassepuutuvas liikmesriigis nõuda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt, taotlejalt ja mis tahes kolmandalt poolelt asjassepuutuvaid andmeid, mis tuleb esitada viivitamata. 5. Reguleeriv organ peab kaebuste puhul otsuse tegema ning võtma meetmeid olukorra heastamiseks hiljemalt kahe kuu jooksul alates kogu teabe saamisest. Olenemata lõikest 6 on reguleeriva organi otsus siduv kõikidele pooltele, keda see puudutab. Kui kaebus on esitatud seoses infrastruktuuri läbilaskevõimsuse eraldamisest keeldumise või tingimustega, mille alusel seda läbilaskevõimsust pakutakse, reguleeriv organ kas kinnitab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsust ei ole tarvis muuta, või nõuab selle otsuse muutmist vastavalt reguleeriva organi poolt antud juhistele. 6. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et reguleeriva organi otsused on võimalik kohtus läbi vaadata.“
55

Nagu aga juba märgiti, puudutab käesolev kohtuasi avalik-õiguslikke ettevõtjaid, see tähendab TV2 Reklamet ja TV2 fondi, mille asutas ja mille omanik on Taani riik, kes on neid volitanud haldama ühe teise avalik-õigusliku ettevõtja, nimelt TV2/Danmarki reklaamitulusid, nii et need tulud on Taani riigi kontrolli all ja tema käsutuses.
63

Nagu aga juba märgiti, puudutab käesolev kohtuasi avalik-õiguslikke ettevõtjaid, see tähendab TV2 Reklamet ja TV2 fondi, mille asutas ja mille omanik on Taani riik, kes on neid volitanud haldama ühe teise avalik-õigusliku ettevõtja, nimelt TV2/Danmarki reklaamitulusid, nii et need tulud on Taani riigi kontrolli all ja tema käsutuses.
15

Komisjon jäi vaidlusaluses otsuses endiselt seisukohale, et asjaomaseid meetmeid tuleb käsitada „riigiabina“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Kõigepealt leidis ta, et 1995. ja 1996. aasta reklaamitulude näol on tegemist riigi vahenditega, seejärel valikulise eelise kontrollimisel leidis ta, et asjaomased meetmed ei vasta teisele ja neljandale Altmarki tingimusele. Olgugi et otsuses TV2 I oli tema hinnangul 628,2 miljoni Taani krooni (ligikaudu 85 miljonit eurot) puhul tegemist ülemäärase hüvitisega, mis on ELTL artikli 106 lõikega 2 kokkusobimatu, leidis ta vaidlusaluses otsuses hoopis, et see summa oli TV2 ASile eraldatud omakapitali reserv. Vaidlustatud otsuse resolutsioonis märkis komisjon järgmist: „Artikkel 1 Meetmed, mida Taani on võtnud [TV2] kasuks aastatel 1995–2002 litsentsitasudena ja teiste käesolevas otsuses kirjeldatud meetmetena, on siseturuga kokkusobivad [ELTL] artikli 106 lõike 2 tähenduses.“
49

Kõigist neist kaalutlustest lähtudes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 79/7 artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis jätavad vertikaalse osalise tööaja puhul mittetöötatud päevad välja nende päevade arvestusest, mille eest on tehtud sissemakseid, ning mille tagajärjel lüheneb töötushüvitise maksmise periood, juhul kui on tuvastatud, et enamik vertikaalse osalise tööajaga töötajatest on naised, keda sellised õigusnormid ebasoodsalt mõjutavad.
39

Seejärel väidavad komisjon ja parlament, et käesolevas asjas on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektil samamoodi nagu Lissaboni kokkuleppel konkreetne seos rahvusvahelise kaubandusega. Vastab tõele, et projektil puudub selle eesmärki sõnaselgelt väljendav preambul. Projekti sätete ja konteksti analüüsist ilmneb siiski, et selle eesmärk ja tagajärg on kohaldada iga kokkuleppeosalise päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste suhtes rahvusvahelist registreerimissüsteemi, mis tagab nende õiguskaitse kõigi kokkuleppeosaliste territooriumil kasutamise ohtude eest, mis võivad kahjustada päritolunimetuste või geograafiliste tähiste terviklikkust või tuntust ja sellest tulenevalt nurjata nendega tähistatavate toodete turustamise välismaal. Seeläbi parendab kõnealune projekt kolmandatesse riikidesse suunatud liidu ekspordi kaitset, mis muidu sõltuks riikide kaupa registreerimisest ja seega muutlikest õiguslikest tagatistest. Järelikult kuulub niisugune projekt liidu ainupädevusse ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ja seda hoolimata asjaolust, et kaitsesüsteem, mille loomine on projektis ette nähtud, on mõeldud rakendamiseks liikmesriikide asutuste poolt kooskõlas ELTL artikli 291 lõikega 1. Lisaks on liit ELTL artikli 207 alusel ise juba sõlminud mitu päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitset käsitlevat rahvusvahelist lepingut ning nõukogu, kes sellist praktikat ei eita, ei põhjenda, miks ta käesoleval juhul sellest praktikast kõrvale kaldus.
64

Teiseks tuleb seoses kontekstiga täpsustada, et komisjon märkis kohtuistungil – ilma et Rumeenia või menetlusse astunud liikmesriigid oleksid sellele vastu vaielnud –, et selliste kirjade saatmine, nagu on vaidlusalune kiri, oli selle institutsiooni tavaline praktika, mille eesmärk oli alustada mitteformaalset arutelu seoses liidu õiguse liikmesriigipoolse järgimisega, millele võib järgneda liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamine. See kontekst on edasi antud vaidlusaluses kirjas, milles on selgelt esitatud põhjused, miks komisjon leiab, et Rumeenia võis olla rikkunud liidu õiguse sätteid. Lisaks nähtub Rumeenia poolt Üldkohtule esitatud hagist üheselt, et see kontekst oli talle teada ning et ta sai täiesti aru komisjoni kavatsusest alustada mitteformaalset suhtlemist.
62

Teiseks tuleb seoses kontekstiga täpsustada, et komisjon märkis kohtuistungil – ilma et Slovaki Vabariik või menetlusse astunud liikmesriigid oleksid sellele vastu vaielnud –, et selliste kirjade saatmine, nagu on vaidlusalused kirjad, oli selle institutsiooni tavaline praktika, mille eesmärk on alustada mitteformaalset arutelu seoses liidu õiguse liikmesriigipoolse järgimisega, millele võib järgneda liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kohtueelse etapi alustamine. See kontekst on edasi antud vaidlusalustes kirjades, milles on selgelt esitatud põhjused, miks komisjon leiab, et Slovaki Vabariik võis olla rikkunud liidu õiguse sätteid. Lisaks nähtub Slovaki Vabariigi poolt Üldkohtule esitatud hagidest üheselt, et see kontekst oli talle teada ning et ta sai täiesti aru komisjoni kavatsusest alustada mitteformaalset suhtlemist.
67

PPG ja SNF heidavad Üldkohtule ette, et see lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69–79 tagasi argumendid, milles nad väitsid, et kemikaaliamet on teinud ilmse hindamisvea, jättes arvestamata andmetega, mis on esitatud REACH-määruse XV lisa kohaselt koostatud toimikus. Nimelt leidis Üldkohus, et selle määruse XV lisas esitatud andmed ei olnud asjassepuutuvad, et määratleda ainet selle määruse artikli 59 järgses menetluses.
38

Neil asjaoludel otsustas Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 2006/54] artiklis 19 ette nähtud tõendamiskoormist käsitlevad eeskirjad on kohaldatavad riskiolukorra suhtes rinnaga toitmise vältel, mida on silmas peetud [seaduse 31/1995] artikli 26 lõikes 4 koostoimes lõikega 3, kusjuures viimati nimetatud Hispaania õiguse norm on kehtestatud [direktiivi 92/85] artikli 5 lõike 3 ülevõtmiseks? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas riski esinemist rinnaga toitmisele haigla kiirabiosakonnas meditsiiniõena töötamisel, mida tõendab põhjendatud aruanne, mille on väljastanud arst, kes on ka haigla kiirabiosakonna juhataja, kus naistöötaja töötab, võib käsitada asjaoluna, mille põhjal võib eeldada, et aset on leidnud otsene või kaudne diskrimineerimine direktiivi 2006/54 artikli 19 tähenduses? 3. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas asjaolu, et töökohta, kus naistöötaja töötab, on nimetatud riskivabade töökohtade loetelus, mille tööandja on koostanud pärast töötajate esindajatega konsulteerimist, ning asjaolu, et kõnealuse haigla ennetava meditsiini ja tööalaste riskide ennetamise teenistus on väljastanud töövõimelisuse tunnistuse – ilma et kumbki sisaldaks ulatuslikumaid selgitusi selle kohta, kuidas dokumentides esitatud järeldustele jõuti – tõendavad igal juhul ja ilma vaidlustamise võimaluseta, et eespool nimetatud artikli 19 tähenduses ei esine võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist? 4. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav ja vastus kolmandale küsimusele eitav, siis kumb pool – apellandist naistöötaja või vastustajast tööandja – on vastavalt direktiivi 2006/54 artiklile 19 kohustatud pärast seda, kui on tõendatud, et esineb töö tegemisest tulenev risk ema või imetatava lapse jaoks, tõendama, et töötingimuste või tööaja kohandamine ei ole võimalik või vaatamata nende kohandamisele võivad töötingimused kahjustada raseda naistöötaja või imiku tervist ([seaduse 31/1995] artikli 26 lõige 2, millega võetakse üle direktiivi 92/85 artikli 5 lõige 2, koostoimes lõikega 4) ning et töökohta ei ole tehniliselt või objektiivselt võimalik vahetada või seda ei saa mõistlikult nõuda mõjuvatel põhjustel ([seaduse 31/1995] artikli 26 lõige 3, millega võetakse üle direktiivi 92/85 artikli 5 lõige 3, koostoimes lõikega 4)?“
3

Tolliseadustiku artikli 29 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Imporditud kauba tolliväärtus on tehinguväärtus ehk ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud vastavalt artiklitele 32 ja 33, tingimusel et a) ostjal ei ole kauba käsutamisel või kasutamisel muid piiranguid peale nende piirangute, mis: – on ühenduse piires ette nähtud õigusaktidega või millest kinnipidamist nõuab riigiasutus, – piiritlevad geograafilist ala, kus kaupa võib edasi müüa või – ei mõjuta oluliselt kauba väärtust; b) kauba müük ega hind ei sõltu mis tahes tingimusest ega lepingutasust, mille väärtust kauba väärtuse määramisel ei ole võimalik määrata; c) ostja poolt kauba hilisemast edasimüügist, käsutamisest või kasutamisest saadud tulud ei laeku osaliseltki otseselt või kaudselt müüjale, välja arvatud juhul, kui hinda on võimalik vastavalt artiklile 32 sobivalt korrigeerida; d) ostja ja müüja ei ole teineteisega seotud või kui ostja ja müüja on seotud, siis on tehinguväärtus tolliväärtusena aktsepteeritav lõike 2 alusel. […] a) Tegelikult makstud või makstav hind on kogu tasu, mida ostja on maksnud või maksab imporditud kauba eest müüjale või tema kasuks ja mis hõlmab kõiki tegelikult makstud või makstavaid tasusid, mida ostja on maksnud või maksab müüjale imporditud kauba müügi eeldusena või mida ostja on maksnud või maksab kolmandale isikule müüja kohustuse täitmiseks. Makse ei tarvitse olla tehtud rahaülekandena. Makse võib olla tehtud akreditiivi või vabalt kaubeldava maksevahendiga, otseselt või kaudselt. b) Toiminguid, sealhulgas turustamine, mida ostja on teinud omal kulul, välja arvatud need, mille puhul on ette nähtud tolliväärtuse korrigeerimine artikli 32 alusel, ei loeta müüjale tehtud kaudseks makseks, kuigi neid võib pidada müüjale kasutoovaks või need võivad olla tehtud kokkuleppel müüjaga, ning imporditud kauba tolliväärtuse määramisel kõnealuste toimingute kulusid tegelikult makstud või makstavale hinnale ei lisata.“
5

Määruse nr 207/2009 artikli 42 „Vastulause menetlemine“ lõikes 2 on ette nähtud: „Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema [ELi] kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat [ELi] kaubamärki on [Euroopa Liidus] tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne [ELi] kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem [ELi] kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi. Kui varasemat [ELi] kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks.“
39

Siinjuures tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et kui tegemist on vara‑ või isikukahjuga, mille on põhjustanud sõiduk, mille puhul ei ole esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kindlustuskohustus täidetud, on asjaomase organi sekkumise eesmärk kõrvaldada puudused, kui liikmesriik ei ole täitnud kohustust tagada, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega (vt selle kohta kohtuotsus, 11.7.2013, Csonka jt, C‑409/11, EU:C:2013:512, punkt 31).
25

Eelotsusemenetluses liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahel valitseva koostöö tõttu ei too see, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole sellega seoses eelnevalt mingeid asjaolusid tuvastanud, kaasa eelotsusetaotluse vastuvõetamatust, kui kõnealusest puudusest hoolimata leiab Euroopa Kohus toimikust nähtuvate asjaolude alusel, et tal on võimalik anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. Nii on see eelkõige juhul, kui eelotsusetaotlus sisaldab piisavalt asjakohaseid andmeid, hindamaks, et teisese õiguse akti kohaldamise tingimused on täidetud. Samas on Euroopa Kohtu vastus seotud tingimusega, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et need tingimused on täidetud (vt analoogia alusel kohtuotsus, 11.12.2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino jt, C‑113/13, EU:C:2014:2440, punkt 48).
21

Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 87/344 ja eelkõige selle artikli 4 – mis käsitleb advokaadi või esindaja vaba valikut – eesmärk on laiaulatuslikult kaitsta kindlustatud isikute huve. Kuna advokaadi või esindaja valimise õigus on tunnistatud üldkohaldatavaks ja kohustuslikuks, siis on sellega vastuolus direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti a kitsendav tõlgendamine (vt selle kohta kohtuotsused Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, punktid 45 ja 47, ning Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 24).
55

Mis puudutab küsimust, kas need põhjendused olid piisavad, et tõendada jätkuvat ohtu, et LTTE osaleb terroristlikus tegevuses, siis olgu meenutatud, et 26. juuli 2017. aasta kohtuotsuses nõukogu vs. LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), milles oli kõne all aastatel 2011–2014 LTTE määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu jätnud aktide õiguspärasus, märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et esmakordse loetellu kandmise aluseks olnud Ühendkuningriigi otsuste tegemisest 2001. aastal kuni loetellu jätmise aktide vastuvõtmiseni aastatel 2011–2014 möödus palju aega. Seejärel tõdes Euroopa Kohus, et aktide kohta käivatest põhjendustest nähtuvalt oli LTTE sõjaliselt alistatud, millest Sri Lanka valitsus teatas 2009. aasta maikuus ja mis oluliselt nõrgestas seda organisatsiooni. Euroopa Kohus järeldas sellest, et nõukogu oli kohustatud põhjendama LTTE loetellu jätmist hilisemate asjaoludega, millest nähtuks, et on endiselt oht, et LTTE osaleb terroristlikus tegevuses (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus nõukogu vs. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punkt 55).
5

Antarktika vete elusressursside kaitse konventsioon allkirjastati Canberras 20. mail 1980 ja see jõustus 7. aprillil 1982 (edaspidi „Canberra konventsioon“). Canberra konventsiooni preambulis on muu hulgas märgitud, et konventsiooniosalised: „tunnista[vad] keskkonnakaitse ja Antarktist ümbritsevate merede ökosüsteemi rikkumatuse tagamise tähtsust; mär[givad] Antarktika vetes leiduvate mere elusressursside rohkust ja suurenenud huvi võimaluste vastu, mida pakub nende ressursside kasutamine valguallikana; [on teadlikud], et Antarktika vete elusressursside kaitse tagamisega on kiire; arvesta[vad], et on oluline parandada teadmisi Antarktika vete ökosüsteemist ja selle komponentidest, et rajada püügiotsused usaldusväärsetele teadusandmetele; us[uvad], et Antarktika vete elusressursside kaitsmiseks on vaja teha rahvusvahelist koostööd, […] milles osalevad aktiivselt kõik Antarktika vetes uurimise ja püügiga tegelevad riigid; tunnista[vad] Antarktika lepingu konsultatiivosaliste põhivastutust Antarktika keskkonna kaitse ja säilitamise eest ning eriti nende Antarktika lepingu IX artikli lõike 1 punktis f nimetatud vastutust Antarktika elusressursside säilitamise ja kaitse eest; meenuta[vad] Antarktika lepingu konsultatiivosaliste varem võetud meetmeid, eelkõige kokkulepitud meetmeid Antarktika loomastiku ja taimestiku kaitseks, ning samuti Antarktika hüljeste kaitse konventsiooni sätteid; [peavad meeles] konsultatiivosaliste muret Antarktika vete elusressursside kaitse pärast, mida väljendati Antarktika lepingu üheksandal konsultatiivkohtumisel, ning IX soovituse 2. peatüki sätete tähtsust, mille tulemusena koostati käesolev konventsioon; […] tunnista[vad] eelöeldu valguses, et on soovitatav luua sobiv mehhanism Antarktika vete elusressursside kaitse tagamise meetmete ja teadusuuringute soovitamiseks, edendamiseks, nende üle otsustamiseks ja nende kooskõlastamiseks“.
71

Lisaks ei ole Belgia Kuningriigi hinnangul Euroopa Kohus veel võtnud seisukohta küsimuses, kas niisugused dokumendid on selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele ja kohtutele, kuhu töötajad on lähetatud, absoluutselt siduvad, isegi kui need dokumendid on võltsitud või nende saamiseks on kasutatud pettust. Ta on seega arvamusel, et kui on tõendatud, et tõend A1 on saadud pettusega või kui tegemist on võltsitud tõendiga, ei saa selle dokumendi suhtes kehtida lähetatud töötajate kindlustatuse nõuetekohasuse eeldus ja seetõttu ei saa see dokument olla siduv selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutustele ja kohtutele, kuhu asjaomane töötaja on lähetatud.
84

Lisaks, mis puudutab komisjoni etteheitesse, et käesoleval juhul käsitletav võrkudega püüdmise meetod on mittevalikuline, siis on Malta ametiasutused WBRU tehnilises aruandes tunnistanud, et kõnealuste võrkudega püüdmise meetod on mittevalikuline, kuna nad on möönnud „kaaspüügi“ esinemist vaatamata sellele, et püünis sulgub linnupüüdja manuaalse kinnitõmbamise peale. Selle püüdmismeetodi mittevalikulist olemust on kinnitatud ka BirdLife Malta 2015. aasta juulikuu uuringus.
56

Sellega seoses tuleb märkida, et käibemaksu tasumata jätmist ja kinnipeetud tulumaksu tasumata jätmist iseloomustab tõepoolest ühtmoodi see, et rikutud on deklareeritud maksu seaduses sätestatud tähtajal tasumise kohustust. Samuti nähtub eelotsusetaotlusest, et lugedes need teod süütegudeks, lähtus Itaalia seadusandja samast eesmärgist, milleks on tagada, et riigikassa saaks maksu kätte õigel ajal ja seega, et säiliks fiskaaltulu terviklikkus.
31

Neil asjaoludel otsustas Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [direktiivi 94/19] sätteid tuleb tõlgendada nii, et vahendeid, mis on asjaomase isiku nõusolekul debiteeritud või nende enda poolt üle kantud või sisse makstud ühe krediidiasutuse nimel teises krediidiasutuses avatud kontole, võib nimetatud direktiivi kohaselt käsitada hoiustena? 2. Kas [direktiivi 94/19] artikli 7 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 8 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et hoiused tuleb [selle direktiivi] artikli 7 lõikes 1 määratletud ulatuses välja maksta igale isikule, kes on oma nõude tõendatult esitanud enne kuupäeva, mil tehakse [sama direktiivi] artikli 1 punkti 3 alapunktides i ja ii osutatud otsus? 3. Kas [direktiivi 94/19] tähenduses on mõiste „tavaline pangandustegevus“ oluline hoiuse kui pangandustegevusest tuleneva kreeditsaldo mõiste tõlgendamisel? Kas seda mõistet tuleb arvesse võtta ka hoiuse mõiste tõlgendamisel siseriiklikus õiguses, millega võeti üle [see direktiiv]? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kuidas tuleb mõista ja tõlgendada [direktiivi 94/19] artikli 1 punktis 1 kasutatud mõistet „tavaline pangandustegevus“: a) Millist pangandustegevust tuleb käsitada tavalisena või mis kriteeriumid määravad ära, kas konkreetne pangandustegevus on tavaline? b) Kas tavalise pangandustegevuse mõistet tuleb tõlgendada lähtuvalt toimuva pangandustegevuse eesmärgist või pooltest, kelle vahel see tegevus toimub? c) Kas direktiivis [94/19] kasutatav hoiuse kui tavalisest pangandustegevusest tuleneva kreeditsaldo mõistet tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ainult juhtumeid, kus „tavaliseks“ saab pidada ainult kogu sellist tegevust, mille tulemuseks on sellise saldo tekkimine? 5. Kui vahendid [direktiivis 94/19] määratletud mõiste „hoius“ alla ei kuulu, kuid liikmesriik on direktiivid [94/19] ja [97/9] oma siseriiklikusse õigusesse otsustanud üle võtta nii, et hoiustena on käsitatavad ka vahendid, mille suhtes hoiustajal on nõudeõigus tulenevalt krediidiasutuse kohustusest osutada investeerimisteenuseid, siis kas hoiuste kaitse on kohaldatav alles pärast seda, kui konkreetsel juhul on kindlaks määratud, et krediidiasutus tegutses investeerimisühinguna ja vahendid kanti talle üle investeerimistegevusega tegelemiseks direktiivide [97/9] ja [2004/39] tähenduses?“
56

Käesoleval juhul ilmneb seadusandliku dekreedi nr 74/2000 artiklist 21, et selles ei ole sätestatud ainuüksi, et kriminaalõiguslikku laadi haldussanktsioonide sundtäitmine peatatakse kriminaalmenetluse ajaks, vaid see artikkel takistab nimetatud täitmist lõplikult ka pärast asjaomase isiku kriminaalkorras süüdimõistmist. Lisaks nähtub eelotsusetaotluses sisalduvatest andmetest, et niivõrd kuivõrd maksuvõla vabatahtlik tasumine puudutab ka asjaomasele isikule määratud haldussanktsiooni, on see eriline kergendav asjaolu, mida tuleb kriminaalmenetluses arvesse võtta. Seega on põhikohtuasjas kõne all olevates siseriiklikes õigusnormides ette nähtud tingimused, mis võimaldavad tagada, et pädevad asutused piiravad määratud karistuste kogumi raskuse toimepandud süüteo raskuse seisukohast rangelt vajalikuga.
60

Lõpuks olgu märgitud, et olukord on erinev juhul, kui töötaja on valves vastavalt valveaja korraldusele, mille kohaselt peab ta olema pidevalt kättesaadav, kuid ei pea siiski töökohal viibima. Isegi kui töötaja on tööandja käsutuses nii, et teda peab olema võimalik kätte saada, saab ta sellises olukorras oma aega vähemate piirangutega korraldada ja oma huvidega tegelda. Neil asjaoludel tuleb „tööajaks“ direktiivi 2003/88 tähenduses pidada üksnes töökohustuste tegeliku täitmisega seotud aega (vt selle kohta 9. septembri 2003. aasta kohtuotsus, Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
129

Kuid olgu meenutatud, et liikmesriigid on direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 1 esimese lause kohaselt kohustatud kontrollima, kas nende õigussüsteemis on selle direktiivi artikli 15 lõikes 2 loetletud nõuded kehtestatud, ja kui need seda on, siis tagama, et kõik taolised nõuded on kooskõlas selle direktiivi artikli 15 lõikes 3 sätestatud mittediskrimineerimise, vajalikkuse ja proportsionaalsuse tingimustega. Direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 1 teise lause kohaselt tuleb liikmesriikidel kohandada oma õigus- ja haldusnorme selliselt, et need oleksid vastavuses nimetatud tingimustega.