ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Müügipunktidevahelise minimaalse kauguse kord võib olla õigustatud ainult juhul, kui selliste eeskirjade tõeline eesmärk, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus, ei ole mitte olemasolevate ettevõtjate äriliste positsioonide kaitsmine, vaid pigem hasartmängualase tegevuse koondamine kontrollitud süsteemi. Lisaks on liikmesriigi kohtu ülesanne kontrollida, kas minimaalse kauguse tagamise kohustus, mis takistab täiendavate müügipunktide avamist tihedalt rahvastatud piirkondades, võimaldab tõepoolest saavutada seatud eesmärki ja selle tegelik tagajärg on, et uued ettevõtjad otsustavad avada oma müügipunktid vähem rahvastatud kohtades ja nad tagavad seega kogu riigi kaetuse.

EÜ artikleid 43 ja 49 ning võrdse kohtlemise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriik, kes majandustegevuseks tegevusloa andmisel jätab liidu õigust rikkudes välja ühe kategooria ettevõtjaid ja kes selle rikkumise parandamiseks korraldab konkursi suurele hulgale uutele tegevuslubadele, kaitseb olemasolevate ettevõtjate saavutatud ärilisi positsioone, kehtestades eelkõige minimaalsed vahemaad uute tegevusloa omanike tegevuskohtade ja olemasolevate ettevõtjate tegevuskohtade vahel.

EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui ilma tegevusloa või politsei loata kihlveosummade kogumise eest kohaldatakse kriminaalkaristusi isikutele, kes on seotud ettevõtjaga, kes jäeti liidu õigust rikkudes varasemast hankemenetlusest välja, isegi pärast uue hankemenetluse korraldamist, mille eesmärk oli seda liidu õiguse rikkumist parandada, kuna see uus hankemenetlus ja sellest tulenev uute tegevuslubade andmine tegelikult selle ettevõtja ebaseaduslikku väljajätmist varasemast hankemenetlusest ei parandanud.

Nii on see juhul, kui ettevõtja suhtes algatatud kriminaalmenetlused, mis osutusid hiljem alusetuteks, olid esimese hankemenetluse vigade parandamiseks korraldatud hankemenetluse hetkel veel pooleli, muutes selle ettevõtja osalemise teises hankemenetluses praktiliselt võimatuks, ohustades tema tegevusloa kohese kehtetuks tunnistamisega. Olgugi et teatud tingimustel võib osutuda õigustatuks preventiivsete meetmete võtmine hasartmänguettevõtja suhtes, keda usaldusväärsete tõendite alusel kahtlustatakse seotuses kriminaalse tegevusega, tuleks tegevusloa kehtetuks tunnistamise kaudu turult kõrvaldamist pidada kuritegevusega võitlemise eesmärgi suhtes proportsionaalseks üksnes siis, kui see põhineb seadusjõudu omaval kohtuotsusel ja see puudutab piisavalt rasket süütegu. Siseriiklikke õigusnorme, millega kas või ajutiselt lükatakse ettevõtja turult välja, võib pidada proportsionaalseks üksnes tingimusel, et ette on nähtud tõhus õiguskaitsevahend ja kahju hüvitamine juhul, kui see turult välja lükkamine osutub seejärel põhjendamatuks.

(vt punktid 81, 84, 91, resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta artikli 3 lõige 1 – samamoodi nagu EÜ artikkel 81 – sisaldab materiaalõiguslikke aluseid, millest lähtudes konkurentsiametid hindavad ettevõtjatevahelisi kokkuleppeid ja mis on seega liidu õiguse materiaalõigusnormid. Selliseid materiaalõigusnorme ei saa üldjuhul kohaldada tagasiulatuvalt, sõltumata soodsatest või ebasoodsatest tagajärgedest, mida selline kohaldamine võib asjassepuutuvatele isikutele tekitada. Õiguskindluse põhimõte nõuab nimelt, et kõiki faktilisi olukordi tuleb tavaliselt hinnata nende tekkimise ajal kehtivatest õigusnormidest lähtudes, kui ei ole selgelt sätestatud vastupidist. Liidu materiaalõigusnorme tuleb õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete järgimise tagamiseks tõlgendada nii, et normid on enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest tuleneb selgelt, et neil peab olema selline toime. EÜ artikli 81, määruse nr 1/2003 artikli 3 ja ühinemisakti sõnastus, eesmärk ega ülesehitus ei anna aga selgeid pidepunkte kummagi sätte tagasiulatuva kohaldamise kasuks.

Sellest tulenevalt tuleb EÜ artiklit 81 ja määruse nr 1/2003 artikli 3 lõiget 1 tõlgendada nii, et need sätted ei ole pärast 1. maid 2004 algatatud menetluses kohaldatavad kartelli suhtes, mis avaldas Euroopa Liiduga 1. mail 2004 ühinenud liikmesriigi territooriumil mõju sellele kuupäevale eelneval perioodil.

(vt punktid 49–52, 67, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-594/10

T. G. van Laarhoven

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Sisendkäibemaksu mahaarvamisõigus — Piirang — Põhivahendite hulka kuuluva kauba kasutamine maksukohustuslase isiklikuks tarbeks — Ettevõtte vara hulka kuuluva kauba isiklikuks tarbeks kasutamise maksualane käsitlemine”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Maksustatavad tehingud – Maksustatav summa – Ettevõtte põhivahendite hulka kuuluva sõiduki kasutamine nii kutsetegevuseks kui ka isiklikuks tarbeks

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 11 A osa lõike 1 punkt c)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 95/7) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a koostoimes selle direktiivi artikli 11 A osa lõike 1 punktiga c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud maksuõigusnormid, mis esimesel korral lubavad maksukohustuslasel, kes kasutab sõidukeid nii kutsetegevuse kui ka isiklikuks tarbeks, arvata tasutud sisendkäibemaks kohe ja kogu ulatuses maha, ent mis teisel korral näevad seoses nende sõidukite isikliku kasutamisega ette iga-aastase maksustamise, mis põhineb antud majandusaasta eest tasumisele kuuluva käibemaksuga maksustatava summa kindlaksmääramiseks sellise kasutamisega seotud kogukulu kindlasummalisel arvutusmeetodil.

(vt punkt 38 ja resolutsioon)

Kohtuasi C-594/10

T. G. van Laarhoven

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Sisendkäibemaksu mahaarvamisõigus — Piirang — Põhivahendite hulka kuuluva kauba kasutamine maksukohustuslase isiklikuks tarbeks — Ettevõtte vara hulka kuuluva kauba isiklikuks tarbeks kasutamise maksualane käsitlemine”

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted — Õigusaktide ühtlustamine — Käibemaks — Ühine käibemaksusüsteem — Maksustatavad tehingud — Maksustatav summa — Ettevõtte põhivahendite hulka kuuluva sõiduki kasutamine nii kutsetegevuseks kui ka isiklikuks tarbeks

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja artikli 11 A osa lõike 1 punkt c)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 95/7) artikli 6 lõike 2 esimese lõigu punkti a koostoimes selle direktiivi artikli 11 A osa lõike 1 punktiga c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud maksuõigusnormid, mis esimesel korral lubavad maksukohustuslasel, kes kasutab sõidukeid nii kutsetegevuse kui ka isiklikuks tarbeks, arvata tasutud sisendkäibemaks kohe ja kogu ulatuses maha, ent mis teisel korral näevad seoses nende sõidukite isikliku kasutamisega ette iga-aastase maksustamise, mis põhineb antud majandusaasta eest tasumisele kuuluva käibemaksuga maksustatava summa kindlaksmääramiseks sellise kasutamisega seotud kogukulu kindlasummalisel arvutusmeetodil.

(vt punkt 38 ja resolutsioon)
Kuna määruse nr 3821/85 ja määruse nr 561/2006 rikkumised ei ole kõik sama raskusastmega, arvestades nende määruste eesmärke, milleks on ühelt poolt parandada nende autojuhtide töötingimusi, kelle suhtes need on kohaldatavad, ja liiklusohutust üldisemalt, ning teiselt poolt kehtestada ühetaolised eeskirjad autojuhtide juhtimisaja ja puhkeaja ning nende kontrolli suhtes, siis tundub kindla suurusega trahvi kohaldamine kõigi salvestuslehe kasutamist puudutavate eeskirjade rikkumise korral, ilma et seda summat saaks vastavalt rikkumise raskusele moduleerida, liidu õigusnormide eesmärki arvestades ebaproportsionaalne.

Määruse nr 561/2006 (mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist) artikli 19 lõigetes 1 ja 4 käsitletud proportsionaalsuse nõuet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sanktsioonide süsteem, milles nähakse kõikide määruse nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta, muudetud määrusega nr 561/2006, artiklites 13–16 sätestatud salvestuslehtede kasutamist käsitlevate õigusnormide rikkumise korral selle raskusastmest olenemata ette kindla suurusega trahvi määramine.

Määruse nr 561/2006 (mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist) artikli 19 lõigetes 1 ja 4 käsitletud proportsionaalsuse nõuet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune sanktsioonide süsteem, milles nähakse õigusrikkujate suhtes ette objektiivne vastutus määruse nr 3821/85 autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta, muudetud määrusega nr 561/2006, salvestuslehtede kasutamist puudutavate sätete rikkumise eest.

Nimelt võib niisuguse süsteemi kehtestamine olla õigustatud, kuna ühelt poolt ajendab nimetatud süsteem autojuhte määruse nr 3821/85 sätteid järgima ning teiselt poolt vastavad liiklusohutus ja autojuhtide sotsiaalsete tingimuste parandamine üldisele huvile.

Seevastu tuleb proportsionaalsuse nõuet tõlgendada nii, et sellega on vastuolus asjaomase süsteemiga ette nähtud sanktsiooni raskus, kuivõrd see näeb ette määruste nr 3821/85 ja 561/2006 rikkumisi sanktsioneerima pädevate siseriiklike ametiasutuste kohustuse määrata kindla suurusega trahv, mille summa on peaaegu võrdväärne asjaomase liikmesriigi palgatöötaja kuu keskmise netosissetulekuga, ilma et neil asutustel oleks võimalik võtta arvesse konkreetse juhtumi asjaolusid ning vajaduse korral vähendada trahvi suurust. Asjaomane sanktsioonisüsteem on ebaproportsionaalne eelkõige sel juhul, kus kontrollitud 15-st salvestuslehest ühel ilmnes puudus.

(vt punktid 51, 55, 56, 58 ja 59, resolutsiooni punkt 2)
Muu hulgas Hiinast pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste puhul määratakse normaalväärtus kindlaks vastavalt dumpinguvastase algmääruse nr 384/96 artikli 2 lõigetele 1–6, kui on tuvastatud, et tootja või tootjate osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük turumajanduse tingimustes. Selles osas lasub tõendamiskohustus eksportival tootjal, kes taotleb turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatuse tunnustamist. Järelikult ei pea liidu institutsioonid tõendama, et tootja ei vasta kõnealuse staatuse saamiseks seatud tingimustele. Küll aga peavad need institutsioonid hindama, kas kõnealuse tootja esitatud asjaolud on piisavad tõendamaks, et nimetatud määruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses lõigus esitatud kriteeriumid on täidetud, et talle saaks turumajanduslikku kohtlemist võimaldada, ja liidu kohus kontrollima, kas sellisel hindamisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga.

(vt punktid 31 ja 32)
Käibemaksu neutraalsuse ja proportsionaalsuse põhimõttega ei ole üldjuhul vastuolus selline nõue, mille kohaselt on esialgu arvelt nähtuva maksubaasi vähendamine seatud sõltuvusse asjaolust, et maksukohustuslasel on soetaja või teenuse saaja poolt väljastatud kinnitus korrigeeritud arve kättesaamise kohta. Kui tarnijast või teenuse osutajast maksukohustuslase jaoks osutub võimatuks või ülemäära keeruliseks mõistliku aja jooksul saada sellist kättesaamiskinnitust, ei saa tal siiski olla keelatud siseriiklikule maksuhaldurile muude meetmete abil tõendada, et esiteks näitas ta üles vajalikku hoolsust asjaomase juhtumi asjaoludel, et tagada, et soetaja või teenuse saaja on saanud korrigeeritud arve ning et ta on sellest teadlik, ning et teiseks sooritati kõnealune tehing tõepoolest kooskõlas sellel korrigeeritud arvel toodud tingimustega.

Selles osas võivad olla sobilikud korrigeeritud arve koopiad ja soetajale või teenuse saajale esitatud meeldetuletus kättesaamiskinnituse saatmise kohta, samuti maksedokumendid või raamatupidamisdokumentide esitamine, mis võimaldab tuvastada maksukohustuslasele kõnealuse tehingu raames soetaja või teenuse saaja poolt tegelikult tasutud summa.

(vt punktid 41 ja 42 ning resolutsioon)
Lisaks on see tõlgendus kooskõlas õiguskindluse põhimõttega, kuna muutes teenuse osutamise koha määramise paremini ettearvatavaks, lihtsustab see kuuenda direktiivi sätete kohaldamist ja aitab tagada, et käibemaks laekub kindlalt ja õiges suuruses.

Kuna see tõlgendus käsitab nimelt asjaomaste teenuste osutamise kohana vaid ühte kohta, võimaldab see täpsemalt vältida teenuse topeltmaksustamist või teenusele käibemaksu sootuks kohaldamata jäämist. Ühtlasi lihtsustab selline tõlgendus pädevuskonflikti reegli rakendamist, võimaldades teenuste osutamise kohas maksu sissenõudmise ja maksustamise vältimise ärahoidmise eeskirjade lihtsat haldamist, kuna teenusesaaja ei pea uurima, millised õigussuhted seovad teenuseosutajat „personaliga”, mille kasutada andmisega on tegemist.

Antud valdkonnas liidu õigusaktide puudumisel tuleb iga liikmesriigi sisemise õiguskorraga kindlaks määrata pädevad ametiasutused ja menetlusnormid, mis tagavad õigussubjektidele liidu õigusega antud õiguste kaitse ning selle, et need normid ei oleks ebasoodsamad kui sarnaste siseriiklikul õigusel põhinevate kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ega muudaks liidu õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte).

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõiget 1, lõike 2 punkti a ja lõike 3 punkti a ning artikli 18 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et need ei kohusta liikmesriike kehtestama oma siseriiklikke menetlusnorme nii, et teenuseosutaja ja teenusesaaja puhul oleks tagatud teenuse osutamise maksustatavuse ja teenuselt tasumisele kuuluva käibemaksu sidus hindamine isegi siis, kui nad kuuluvad eri maksuhaldurite pädevusalasse. Ent need sätted kohustavad liikmesriike ikkagi võtma vajalikud meetmed käibemaksu kogumise täpsuse ja neutraalse maksustamise põhimõtte järgimise tagamiseks.

Kuigi kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 1, lõike 2 punktis a ja lõike 3 punktis a ega artikli 18 lõike 1 punktis a ei ole konkreetselt täpsustatud menetluslike või muude meetmete sisu, mida tuleb võtta käibemaksu kogumise täpsuse ja neutraalse maksustamise põhimõtte järgimise tagamiseks, on need sätted ikkagi liikmesriikidele siduvad taotletava eesmärgi osas, jättes neile kaalutlusruumi meetmete võtmise vajalikkuse hindamisel.

Kui selles osas peaks ilmnema, et kuigi tõlgendamis- või kehtivusküsimused puuduvad või pädevad kohtud on lausa keeldunud Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamisest liidu õiguse tõlgendamise või kehtivuse hindamise küsimustes, asuvad liikmesriigi eri ametiasutused ja/või kohtud jätkuvalt ühe ja sama teenuse osutamise koha määramisel ühelt poolt teenuseosutaja ja teiselt poolt teenusesaaja puhul süstemaatiliselt lahknevatele seisukohtadele, millega on nimelt rikutud neutraalse maksustamise põhimõtet, siis võib tuvastada, et see liikmesriik on rikkunud talle kuuenda direktiiviga pandud kohustusi.

(vt punktid 43–45 ja resolutsiooni punkt 2)
Kuigi liikmesriigid võivad siseriiklikus õiguses määrata kindlaks tasulise põhipuhkuse õiguse kasutamise ja rakendamise tingimused, on neil siiski keelatud kehtestada mis tahes tingimusi selle õiguse tekkimise suhtes. Sellest tulenevalt võib direktiiviga 2003/88 kodifitseeritud direktiivi 93/104 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta nõuete rakendamise ja kohaldamise kord kaasa tuua teatud erinevusi tasulise põhipuhkuse õiguse kasutamise tingimuste osas, kuid kõnealune direktiiv ei luba liikmesriikidel jätta töötajat ilma õigusest, mis on antud sõnaselgelt kõikidele töötajatele.

Direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva või üks kuu.

Eraisikutevahelises kohtuvaidluses, kus siseriiklik õigus on direktiivi 2003/88 tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikliga 7 vastuolus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida – võttes arvesse siseriiklikku õigust tervikuna, eelkõige asjassepuutuvat tööõigust, ja kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada kõnealuse direktiivi täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus –, kas ta võib siseriiklikku õigust tõlgendada nii, et töötaja töölt puudumist tööteel juhtunud õnnetuse tõttu saab käsitada ühe siseriikliku tööõiguse asjaomases sättes osutatud olukorrana.

Juhul kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, siis on siseriikliku kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasja vastustajate õiguslikku olemust arvestades saab direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 1 vahetule õigusmõjule nende vastu tugineda.

Kui siseriiklik kohus ei saavuta kõnealuse direktiivi artiklis 7 ette nähtud tulemust, võib isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, siiski tugineda 19. novembri 1991. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt, et saada võimaluse korral talle tekitatud kahju eest hüvitist.

(vt punkt 44 ja resolutsiooni punkt 2)
Kuna liikmesriigi mandrilavale laieneb liikmesriigi suveräänsus, mis on küll funktsionaalne ja piiratud, siis tuleb mandrilaval asuval kinnitatud või ujuvplatvormil tehtud tööd loodusvarade uurimise ja/või kasutamise raames liidu õiguse kohaldamiseks käsitada selle riigi territooriumil tehtud tööna.

Määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, muudetud määrusega nr 1606/98) artikli 13 lõike 2 punkti a ja EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui töötaja, kes töötab liikmesriigi mandrilaval paikneval püsirajatisel, ei ole selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemis kohustuslikult kindlustatud üksnes sel põhjusel, et ta ei ela mitte selles, vaid teises liikmesriigis.

(vt punkt 45 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Puhtalt riigisisesed olukorrad

(ELTL artikkel 267)

Summary

Puhtalt riigisisestes olukordades on liidu õigusnormide tõlgendamine Euroopa Kohtu poolt põhjendatud asjaoluga, et siseriiklik õigus on muutnud need vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, et tagada ühesugune kohtlemine siseriiklikes olukordades ja liidu õigusega reguleeritud olukordades.

Kui aga siseriikliku õiguse säte viitab üldiselt „ühenduse õiguskorrast tulenevatele põhimõtetele”, mitte konkreetselt eelotsuse küsimustes viidatud liidu õigusnormidele, siis ei saa järeldada, et need sätted kui sellised on asjassepuutuva siseriikliku õigusega muudetud vahetult kohaldatavaks. Samuti ei saa neil asjaoludel järeldada, et viide liidu õigusele puhtalt riigisiseste olukordade reguleerimiseks on tingimusteta, nii et küsimustes viidatud sätted oleksid põhikohtuasja olukorras piiranguteta kohaldatavad.

Seega ei ole Euroopa Kohus pädev vastama liikmesriigi kohtu esitatud küsimustele, mis puudutavad liidu õiguse erisätete tõlgendamist, kui ei saa järeldada, et liikmesriigi seadusandja kavatses viitega liidu õigusest tulenevatele põhimõtetele osutada nimetatud erisätete sisule, et tagada ühesugune kohtlemine riigisisestes olukordades ja liidu õigusega reguleeritud olukordades.

(vt punktid 19, 25–27, 29 ja 30 ning resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Loomade kaitse vedamise ajal – Üldtingimused – Veoruumide sisemine kõrgus

(Nõukogu määrus nr 1/2005)

2. Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Loomade kaitse vedamise ajal – Üldtingimused – Loomade heaolu tingimuste regulaarne kontrollimine veo ajal

(Nõukogu määrus nr 1/2005)

3. Põllumajandus – Õigusaktide ühtlustamine – Loomade kaitse vedamise ajal – Üldtingimused – Looma käsutuses olev põrandapind

(Nõukogu määrus nr 1/2005)

Summary

1. Määrusega nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal, ei ole vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu eeskirjad, mis on kohaldatavad sigade maanteeveo korral ning mis õiguskindluse tugevdamise eesmärgil täpsustavad loomade heaolu kaitse eesmärki järgides ning selles osas ebaproportsionaalselt rangeid kriteeriume kehtestamata kõnealuses määruses ette nähtud nõudeid seoses loomade veoruumide minimaalse sisemise kõrgusega, ja seda tingimusel, et need eeskirjad ei tingi selliseid lisakulusid või tehnilisi raskusi, mis seaksid ebasoodsamasse olukorda kas selle liikmesriigi tootjad, kes need eeskirjad kehtestas, või siis teiste liikmesriikide tootjad, kes soovivad eksportida oma tooteid kõnealusesse liikmesriiki või selle liikmesriigi kaudu – nende tingimuste täidetust peab kontrollima siseriiklik kohus, arvestades muudes liikmesriikides – peale kõnealused eeskirjad kehtestanud liikmesriigi – määrust nr 1/2005 järgides tavaliselt kohaldatavate standarditega. Proportsionaalseks ei saa siiski pidada üleminekusätteid, mis on rangemad seoses veoruumide minimaalse sisemise kõrgusega üle 40 kg kaaluvate sigade üle 8 tunni kestvate vedude puhul, kui see sama liikmesriik on üldnormidena kehtestanud leebemad eeskirjad.

(vt punktid 59 ja 60, 68 ja resolutsioon)

2. Määrusega nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal, on vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu eeskirjad, mis on kohaldatavad sigade maanteeveo korral ning mis täpsustavad määruses ette nähtud nõudeid seoses juurdepääsuga loomadele nende heaolu tingimuste regulaarseks kontrollimiseks ning mida kohaldatakse ainult üle 8 tunni kestvate vedude puhul.

Nimelt, ja erinevalt direktiiviga 91/628 ja määrusega nr 411/98 reguleeritud korra raames kehtinud sätetest on määruse nr 1/2005 sätted, mis käsitlevad loomade kontrollimist vedamise ajal, kohaldatavad kõigi veovahendite puhul ja seda olenemata veo kestusest.

(vt punktid 62, 68 ja resolutsioon)

3. Määrusega nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal, ei ole vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu eeskirjad, mille kohaselt peab sigade maanteeveo korral olema loomade käsutuses minimaalne pindala, mis on erinev vastavalt loomade kaalule, kusjuures 100 kg kaaluva looma puhul on see pindala alla 8 tunni kestva veo puhul 0,42 m 2 ja üle 8 tunni kestva veo puhul 0,50 m 2 .

(vt punkt 68 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

Õigusaktide ühtlustamine – Ühtlustamismeetmed – Elektri siseturu ühiseeskirjad – Direktiiv 2003/54

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2003/54, artikli 3 lõige 2 ning artikli 11 lõiked 2 ja 6)

Summary

Direktiivi 2003/54 (mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92) ja eelkõige selle artikli 3 lõiget 2 ning artikli 11 lõikeid 2 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis lõpptarbija huvides elektri hinna vähendamiseks ja elektrivõrgu turvalisuseks kehtestavad ettevõtjatele, kellele kuuluvad seadmed või seadmekompleksid, mida saab siseriikliku reguleeriva asutuse poolt kehtestatud kriteeriumide kohaselt pidada elektrienergia võrgujärjekorra teenuste nõudluse rahuldamisel põhiliseks, kohustuse esitada pakkumisi siseriiklikel elektriturgudel selle asutuse poolt eelnevalt kehtestatud tingimusel, kuivõrd need õigusnormid ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik nendega taotletava eesmärgi saavutamiseks. Siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas see tingimus on täidetud.

(vt punkt 89 ja resolutsioon)