KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 24. novembril 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑489/15

CTL Logistics GmbH

versus

DB Netz AG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Berlin (Berliini linnakohus, Saksamaa))

Transport – Raudteeinfrastruktuuri kasutamisega seotud tasud – Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt raudtee-ettevõtjaga sõlmitud lepingus ühepoolselt kindlaks määratud tasude õigluse kontroll – Direktiiv 2001/14/EÜ – Raudteeliiklust käsitlevate õigusnormide ühetaoline kohaldamine – Raudtee-ettevõtjate diskrimineerimise keelu põhimõte

1. Kui Euroopa Kohus peab sageli otsustama, kui sobivad on siseriiklikud õiguskaitsevahendid selleks, et tagada liidu õiguses sätestatud õiguste ja vabaduste kaitse, siis käesolevas eelotsusemenetluses on talle esitatud hoopis küsimus, ega siseriiklik kohtulik õiguskaitsevahend, mis on õigussubjektide käsutuses paralleelselt vaide‑ ja kaebesüsteemiga, mille see liikmesriik on kehtestanud, et täita kohustused, mis tal on direktiivi kohaselt, ning lisaks sellele süsteemile, ei kujuta endast teatavas mõttes „liiga suurt kaitset“, mis ei sobi kokku selles direktiivis sätestatud nõuete ja selle eesmärkidega.

2. Landgericht Berlin (Berliini linnakohus, Saksamaa) esitab oma eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtule mõned küsimused, mis puudutavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta ( 2 ) mitme artikli tõlgendamist.

3. Need küsimused tõstatati seoses hagiga, mille eraõiguslik raudteeveo-ettevõtja CTL Logistic GmbH esitas Saksamaa tsiviilseadustiku (Burgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB“) § 315 kohaselt tegevusloa alusel tegutseva avalik-õigusliku raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja DB Netz AG vastu, et talle hüvitataks tasud, mida ta maksis kostjale 2004.–2011. aasta teenindusperioodidel.

I. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

4. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et DB Netz võimaldab klientidel kasutada tasu eest oma raudteeinfrastruktuuri niinimetatud infrastruktuuri kasutamise lepingute alusel. Tüüpvormil koostatud infrastruktuuri kasutamise leping reguleerib raudteeveo-ettevõtjate ja DB Netzi vahelisi lepingulisi suhteid. See on alus, millel rajanevad konkreetsete liinide kasutamiseks sõlmitavad liinilepingud. Seejuures moodustavad infrastruktuuri kasutamise lepingu tingimused liinilepingu osa.

5. Nende infrastruktuuri kasutamise lepingute kohaselt tuleb DB Netzi raudteevõrgustiku kasutamise eest maksta vastava liini tasu, mis arvutati sel ajal kehtinud liinitasude hinnakirja alusel. Asjaomase hinnakirja (liinitasude süsteem) koostab DB Netz eelnevalt konkreetse ajavahemiku jaoks raudteeveo-ettevõtjaid kaasamata.

6. Pooled vaidlevad teatavate ärajätmis- ja muutmistasude üle, mille DB Netz kehtestas liinitasude süsteemiga ühepoolselt ja mis tuleks tasuda juhul, kui CTL Logistics soovib ära jätta või muuta mõnda eelnevalt broneeritud rongiliini. Viimane palub tagastada tasud, mille ta maksis aastatel 2004–2011 ning mille kohta ta leiab, et need olid ebaõiglased. Ta arvab, et BGB § 315 kohaselt on DB Netzi poolne tasude kehtestamine tühine ja kohus peab selle asemel kindlaks määrama õiglase tasu. Õiglasest tasust enammakstud summa on tasutud õigusliku aluseta ja tuleb tagasi nõuda.

7. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selle kohta, et Saksamaa tsiviilõiguses näeb BGB § 315 lõige 1 ette võimaluse anda ühele lepinguosalisele lepingu või seaduse alusel õigus määrata sooritus ühepoolselt ning et kahtluse korral eeldatakse siiski, et määramine toimub õiglase äranägemise kohaselt. Selle paragrahvi lõike 3 järgi võivad määramise õiglust kontrollida (tsiviil)kohtud. Kui kohus tuvastab, et sooritus on kindlaks määratud ebaõiglaselt, võib ta selle asendada õiglase kohtuotsusega. ( 3 ) BGB § 315 eesmärk on seega välistada konkreetsel juhul privaatautonoomia põhimõttest lähtuva kujundusõiguse kuritarvitamine.

8. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Bundesgerichtshofi (Saksamaa kõrgeim kohus) kohtupraktika kohaselt ei ole BGB § 315 lõikes 3 ette nähtud kontroll raudteeliiklust käsitlevate Saksamaa avaliku õiguse normidest lähtudes välistatud, kui raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kindlaksmääramisel on reguleeriva organi kontrollist olenemata ikka veel privaatautonoomia põhimõttest lähtuv kujundusruum. Niisuguse kontrolli eesmärk on selgitada välja, kas raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja järgis selle kaalutlusruumi kasutamisel BGB § 315 lõikega 1 kehtestatud õigluse kriteeriumi, võttes sobivalt arvesse ka oma lepingupartneri huve, mis ületavad mittediskrimineeriva juurdepääsu võrgule.

9. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on eespool viidatud kohtupraktikas, mille kohaselt on BGB §‑l 315 autonoomne kohaldamisala, väidetud, et seda artiklit ja raudteeliiklust käsitlevaid õigusnorme, mille järgi peab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja järgima nii teistes ette nähtud kasutustasude arvutamise reegleid kui ka esimesega kehtestatud õigluse kriteeriumi, kohaldatakse üheaegselt. Seepärast kontrollitakse tasusid kahekordselt ning seda teevad esiteks reguleeriv organ (ja tema otsuste peale esitatud kaebuste korral halduskohtud) raudteeliiklust reguleerivates õigusnormides ette nähtud menetluste kohaselt ja teiseks tsiviilkohus vastavalt BGB § 315 lõikele 3.

10. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas niisugune üheaegne kohaldamine ja selline kahekordne kontroll on direktiiviga 2001/14 kooskõlas ning esitab Euroopa Kohtule seitse eelotsuse küsimust: „1. Kas liidu õigusnorme, eelkõige direktiivi [2001/14] artikli 30 lõike 1 esimest lauset, lõiget 2, lõiget 3, lõike 5 esimest lõiku ja lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja taotleja vahel raamlepingus kokku lepitud või kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri kasutustasude tagasinõudmine on välistatud, kui sellist nõuet ei esitatud siseriikliku reguleeriva organi menetluses ega sellele vastavas kohtumenetluses, mille käigus kohus kontrollib reguleeriva organi otsust? 2. Kas liidu õigusnorme, eelkõige direktiivi [2001/14] artikli 30 lõike 1 esimest lauset, lõiget 2, lõiget 3, lõike 5 esimest lõiku ja lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja taotleja vahel raamlepingus kokku lepitud või kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri kasutustasude tagasinõudmine on välistatud, kui vaidlusaluseid raudteeinfrastruktuuri kasutustasusid ei käsitlenud eelnevalt siseriiklik reguleeriv organ? 3. Kas raudteeinfrastruktuuri kasutustasude õigluse kontrollimine tsiviilkohtus siseriikliku tsiviilõiguse normi alusel, mis näeb ette, et tsiviilkohus võib juhul, kui sooritus määratakse kindlaks ühe lepinguosalise poolt, kontrollida, kas seda on tehtud õiglaselt, ja vajaduse korral määrata see ise õiglase äranägemise kohaselt, on kooskõlas liidu õigusnormidega, mis kohustavad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat järgima tasude kindlaksmääramise üldisi eeskirju nagu näiteks kulude ja tulude tasakaalustatuse kohustust (direktiivi [2001/14] artikli 6 lõige 1) või võtma arvesse konkurentsivõime kriteeriumeid (direktiivi [2001/14] artikli 8 lõige 1)? 4. Kui juhul, kui kolmandale küsimusele tuleb vastata jaatavalt, peab tsiviilkohus kaalutlusõigust kasutades järgima direktiivis [2001/14] sätestatud kriteeriumeid, millele peab raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kindlaksmääramine vastama, ning kui peab, siis milliseid? 5. Kas raudteeinfrastruktuuri kasutustasude õiglase kindlaksmääramise kontrollimine tsiviilkohtu poolt kolmandas küsimuses märgitud normi alusel on liidu õigusega kooskõlas osas, milles tsiviilkohtud määravad tasu kindlaks, kaldudes kõrvale raudteevõrgustiku käitaja üldistest tasude kindlaksmääramise põhimõtetest ja tasumääradest, olenemata sellest, et raudteevõrgustiku käitajal […] on liidu õigusest tulenev kohustus võimaldada kõigile ettevõtjatele võrdne diskrimineerimata juurdepääs (direktiivi [2001/14] artikli 4 lõige 5)? 6. Kas raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kasutustasude õiglase kindlaksmääramise kontrollimine tsiviilkohtu poolt on liidu õigusega kooskõlas, arvestades seda, et liidu õiguse kohaselt on raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja juurdepääsuõigusega isikute eriarvamusi raudteeinfrastruktuuri kasutustasude üle või juurdepääsuõigusega isikute poolt makstud või neilt nõutud raudteeinfrastruktuuri kasutustasude suuruse või struktuuri üle (direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 5 kolmas lõik) pädev lahendama reguleeriv organ, ning seda, et reguleeriv organ ei suudaks tagada raudteeliiklust käsitlevate õigusnormide ühetaolist kohaldamist erinevates tsiviilkohtutes potentsiaalselt menetletavate vaidluste rohkuse tõttu (direktiivi [2001/14] artikli 30 lõige 3)? 7. Kas liidu õigusega, eelkõige direktiivi [2001/14] artikli 4 lõikega 1 on kooskõlas see, kui siseriiklikud õigusnormid näevad ette, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kõik raudteeinfrastruktuuri kasutustasud tuleb arvutada eranditult meetodi kohaselt, mis põhineb otseselt kaasnevatel kuludel?“

II. Õiguslik analüüs

A. Sissejuhatavad märkused

11. Ehkki need probleemid, mis on käesoleva kohtuasja keskmes, on peamiselt siseriiklikku laadi, annavad need tunnistust sellest, kui tundlikud on küsimused, mis puudutavad siseriiklike raudteeinfrastruktuuride kasutustasude kindlaksmääramise protsessi – mida on liidu õigusega osaliselt ühtlustatud – ning nende kasutustasude taset.

12. Eelotsusetaotluses on mainitud kohtupraktika suunda – millega eelotsusetaotluse esitanud kohus ei nõustu –, mida on viimasena järgitud Bundesgerichtshofi (Saksamaa kõrgeim kohus) 18. oktoobri 2011. aasta otsuses ( 4 ) ning mida näib pooldavat enamik Saksamaa tsiviilkohtuid, eelkõige apellatsioonikohtud, kes püüavad väidetavate lünkade tõttu direktiivi 2001/14 ülevõtmise siseriikliku regulatsiooniga ette nähtud tasude kontrollimise süsteemis teostada tsiviilõigusliku vahendi abil õigluse kohtulikku kontrolli raudteeinfrastruktuuride kasutamisega seotud tasude üle kontekstis, mille kohta leitakse, et seda iseloomustab raudinfrastruktuuri-ettevõtjate märkimisväärne või isegi liiga suur kaalutlusruum.

13. Tundub, et siseriiklik arutelu, mille see kohtupraktika suund on esile kutsunud, on omandanud tõelise institutsioonidevahelise konflikti mõõtmed, nagu näitab muu hulgas asjaolu, et Bundesrat (Saksamaa föderaalnõukogu) jääb eriarvamusele raudteeliiklust käsitlevate õigusnormide muutmise ja direktiivi 2012/34 ülevõtmise seaduse eelnõus ( 5 ) toodud ettepanekus, välistada BGB § 315 kohaldamine sõnaselgelt nende õigusnormide kohaldamise raames. ( 6 )

14. Nagu märkis kohtuistungil Saksamaa valitsus – kelle seisukoht kogu Euroopa Kohtus toimunud menetluse raames on olnud neutraalne ( 7 ) –, võeti see seaduseelnõu lõpuks 2016. aasta augustis vastu. ( 8 ) Uues seaduses on peale BGB §‑s 315 ette nähtud kontrolli välistamise ( 9 ) sätestatud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kaalutlusruumi rangem regulatsioon ja suurem järelevalve tema otsuste üle, mis kaotab selle valitsuse sõnul põhimõtteliselt eelduse, mis tegi niisuguse kontrolli võimalikuks ja õigustas seda.

15. Et küsimus lahendati tulevikuks, on Euroopa Kohtu tehtava kohtuotsuse tähtsus ajavahemikul, mis eelneb uue seaduse vastuvõtmisele, põhimõtteliselt piiratud.

16. Selles küsimuses märgin, et 2016. aasta juunikuus esitas Bundesgerichtshof (Saksamaa kõrgeim kohus) eelotsusetaotluse, mis puudutab sama teemat. ( 10 ) Selles eelotsusetaotluses – mis esitati vaidluse raames, mille pooled on lähiveoteenuseid pakkuv raudteeveo-ettevõtja Die Länderbahn GmbH DLB (edaspidi „Die Länderbahn“) ja DB tütarettevõtja DB Station & Service AG (edaspidi „DB Station & Service“) ning mis puudutab selle tasu summat, mida Die Länderbahn maksis 2006. aasta novembrist 2008. aasta veebruarini nende jaamade kasutamise eest, mille hoolduse DB Station & Service tagab, – väljendab Bundesgerichsthof (Saksamaa kõrgeim kohus) täiesti vastupidist seisukohta Landgericht Berlin (Berliini liidumaakohus) seisukohale eelotsusetaotluses, mis on käesoleva kohtuasjas ese, kirjeldades samas selle õigluse kontrolli tunnuseid, mida BGB § 315 alusel teostatakse, üsna samamoodi.

17. Käesolev eelotsusetaotlus tõstatab seega küsimusi, mis on peamiselt siseriiklikku laadi ja ajaliselt piiratud, kuid puudutavad tundlikke teemasid, mis on esile kutsunud üsna elava siseriikliku arutelu, millesse on kaasatud erinevad võimuorganid. Kogu see teave kõneleb minu arvates sellest, et Euroopa Kohus peab valima ettevaatliku lähenemise.

18. See märgitud, võib need seitse eelotsuse küsimust, mille Landgericht Berlin (Berliini liidumaakohus) on esitanud – ja mis on vastupidi CTL Logisticsi väitele kõik vastuvõetavad – jaotada kahte rühma.

19. Oma esimese, teise, viienda ja kuuenda küsimusega küsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohut nende menetluslike ja süstemaatiliste aspektide teemal, mida BGB § 315 kohaldamine raudteevõrgustiku kasutamisega seotud infrastruktuuritasude valdkonnas tõstatab.

20. Kolmas, neljas ja seitsmes küsimus puudutavad seevastu materiaalõiguslikke aspekte ning need peavad võimaldama eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata, kas BGB § 315 alusel teostatav kontroll on kooskõlas direktiivi sätetega, milles on määratud kindlaks nende tasude arvutamise kriteeriumid. Kõigepealt tuleb analüüsida sellesse teise rühma kuuluvaid küsimusi.

B. Kolmas, neljas ja seitsmes eelotsuse küsimus

21. Oma kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/14 tasude kindlaksmääramist käsitlevad sätted ei võimalda teostada raudteeinfrastruktuuri kasutamisega seotud tasude üle niisugust kontrolli, nagu viib läbi tsiviilkohus BGB § 315 alusel, ega määrata samal kohtul nende tasude summat vajaduse korral õiglase äranägemise kohaselt. Oma neljanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt juhuks, kui kolmandale küsimusele tuleb vastata, et niisugune kontroll ei ole direktiiviga 2001/14 vastuolus, missugused on võimalikud piirid, mis on tsiviilkohtu kaalutlusõigusele selle direktiiviga kehtestatud, kui ta määrab infrastruktuuritasude summa BGB § 315 lõike 3 alusel kindlaks omal algatusel. Seitsmenda küsimusega soovitakse saada selgitusi direktiivi 2001/14 artikli 4 lõike 1 kohta seoses siseriiklikus õiguses sätestatud kohustusega arvutada tasud raudteeinfrastruktuuri kasutamise eest eranditult „otseselt kaasnevate kulude“ alusel.

22. Neid kolme küsimust tuleb analüüsida koos (1. jagu). Tuleb ka märkida, et ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud otseselt küsimust BGB §‑s 315 ette nähtud õigluse kontrolli vastavuse kohta direktiivis 2001/14 raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale infrastruktuuritasude kindlaksmääramisel jäetud kaalutlusruumiga, jääb see küsimus siiski kõlama ja seda on Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades käsitletud. Seepärast tuleb ka seda lühidalt käsitleda (2. jagu).

1. Õigluse kontroll BGB § 315 alusel ja direktiivi 2001/14 tasude kogumist käsitlevad sätted

23. Direktiivi 2001/14 II peatükk, mis hõlmab artikleid 4–12, käsitleb „infrastruktuuri kasutustasud“.

24. Vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõike 1 esimesele ja teisele lõigule kehtestavad liikmesriigid tasude kogumise raamistiku, rikkumata seejuures raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandamise sõltumatust. Nimetatud nõuet silmas pidades kehtestavad liikmesriigid ka konkreetsed maksustamiseeskirjad. ( 11 )

25. Direktiivi 2001/14 artiklites 7–12 on üksikasjalikult kindlaks määratud, missuguseid tasusid tohib võtta, ning kuidas neid tasusid tuleb arvutada. Artikli 7 „Maksustamispõhimõtted“ lõikes 3 on eelkõige ette nähtud, et „kehtestatakse tasu minimaalse teenustepaketi ning teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest lähtuvalt kuludest, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad“. ( 12 ) Sama artikli 7 lõigetes 4 ja 5 on täpsustatud, et selle artikli lõikega 3 kehtestatud kriteeriumi kohaselt kindlaks määratud tasu võib sisaldada tasu, mis kajastab ülekoormusperioodidel tekkivat läbilaskevõimsuse nappust (direktiivi 2001/14 artikli 7 lõige 4) ( 13 ) ja rongi liikumisest tulenevaid keskkonnamõjusid (direktiivi 2001/14 artikli 7 lõige 5).

26. Raudteevõrgu tasustamise majanduslik põhikriteerium liidu õiguses nn „minimaalse“ teenustepaketi puhul ( 14 ) koosneb seega tasustamisest „lähtuvalt kuludest, mis otseselt kaasnevad“, – mõiste, mis jätab liikmesriikidele selle siseriiklikku õigusesse ülevõtmise ja kohaldamise osas teatava kaalutlusruumi. ( 15 )

27. Vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 8 lõikele 1 võivad liikmesriigid kehtestada selle kriteeriumi erandi, mis võimaldab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjal nõuda peale otseselt kaasnevate kulude lisatasusid, kuid siiski tingimusel, et „turg seda talub“, st kui raudtee-ettevõtjad suudavad neid maksta. Tuleb rõhutada, et selle õigusnormiga on liikmesriikidele antud lihtsalt võimalus, ( 16 ) mida nad võivad kasutada, et infrastruktuuriettevõtja saaks saavutada kõigi kantud kulude katmise eesmärgi ( 17 ) ning seeläbi direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikes 1 sätestatud rahandusliku tasakaalu eesmärgi ( 18 ), nii et riik rahastab tema tegevust minimaalselt.

28. Eelnevast ilmneb, et kuigi direktiiviga 2001/14 on kehtestatud tasude kogumise aluspõhimõtted ja eesmärgid – milleks on peamiselt ettevõtja rahandusliku tasakaalu tagamine ja infrastruktuuri optimaalne kasutamine –, on sellega jäetud liikmesriikidele ulatuslik kaalutlusruum oma tasu käsitlevate sätete struktuuri kindlaksmääramisel ( 19 ), tingimusel et järgitakse neid põhimõtteid ( 20 ).

29. Käsitletaval juhul tuleb märkida, et kui jätta kõrvale täpsustamata viide lepingosaliste vastavatele huvidele, siis ilmneb kohtutoimikust – ja näib, et poolte vahel ei ole selles küsimuses ka vaidlust –, et konkreetsemalt eeldab BGB § 315 alusel tehtav õigluse kontroll, et kohaldatakse hindamiskriteeriumi, mis põhineb peamiselt raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja osutatud teenusega otseselt kaasnevate kulude, st infrastruktuuri kasutamise piirkulude analüüsil.

30. Niisugune kriteerium ei näi aga olevat vastuolus direktiivis 2001/14 sätestatud tasu kogumise põhimõtetega niisugustena, nagu neid on kirjeldatud eespool punktides 25–27, eelkõige selle direktiiviga kehtestatud aluspõhimõttega, mille kohaselt sõltuvad tasud „kuludest, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad“.

31. Asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik on valinud väga selgelt tasude kogumise süsteemi, mis rajaneb „kõikide kulude põhimõttel“ vastavalt võimalusele, mida pakub direktiivi 2001/14 artikli 8 lõige 1, ( 21 ) ning et BGB § 315 kohaldamine võib kahjustada niisuguse valiku kasulikku mõju, sest see eeldab tasude kontrolli, mis põhineb peamiselt piirkulude analüüsil, ei sea kahtluse alla järeldust, et see meetod ei ole iseenesest selle direktiiviga vastuolus. Nagu eespool meenutatud, on liikmesriikidel selle direktiivi artikli 8 lõike 1 kohaselt lihtsalt võimalus, mitte kohustus näha oma tasu võtmist käsitlevates sätetes ette infrastruktuuriettevõtja võimalus kohaldada selles õigusnormis nimetatud lisatasusid – võimalus, mis on direktiivi süsteemis pealegi ette nähtud „otseselt kaasnevatel kuludel“ rajaneva põhikriteeriumi erandina. ( 22 )

32. Võttes arvesse liikmesriikidele nende tasusüsteemide struktuuri loomisel jäetud kaalutlusruumi ulatust, ei muuda ainuüksi asjaolu, et kontroll BGB § 315 alusel võib viia – nagu DB Netz rõhutab – selleni, et kohaldatakse „materiaalseid lisanõudeid“, mis võivad olla isegi vastuolus nõuetega siseriiklikes õigusnormides, millega võetakse üle direktiiv 2001/14, seda kontrolli automaatselt ja ainuüksi sel põhjusel direktiivist tulenevate nõuetega vastuolus olevaks.

33. Lisaks tuleb rõhutada, et kohtutoimikust ilmneb, et kontrolli BGB § 315 alusel kasutavad Saksamaa tsiviilkohtud vahendina, mille abil korrigeeritakse seda, kui tasu, mille raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on kindlaks määranud, on lepingu eset arvestades liiga kõrge või ebaproportsionaalne.

34. Niisugune eesmärk ei ole aga samuti vastuolus direktiiviga 2001/14, milles on vastupidi rõhutatud ka, et võrgu juurdepääs peab olema ühetaoline lisaks sellele, et see peab olema mittediskrimineeriv ( 23 ).

35. Liidu seadusandja soov vältida seda, et küsitavate tasude tase ei saavutaks sellist taset, et ühetaoline juurdepääs võrgule ei ole enam tagatud, – soov, mis ilmneb eelkõige tingimustest, mille ta on direktiivi 2001/14 artikli 7 lõikes 3 sätestatud „otseselt kaasnevate kulude põhimõttest“ erandi tegemiseks kehtestanud, – on tunda ka selle tasu kehtestamisel, millega on tegemist põhikohtuasjas ja milleks on tasu, mida raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võib vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 12 esimesele lõigule võtta läbilaskevõimsuse eest, mida taotletakse, kuid ära ei kasutata.

36. Selles õigusnormis on nimelt sõnaselgelt ette nähtud, et see tasu peab olema „nõuetekohane“. ( 24 )

37. Direktiivis 2001/14 ei ole määratletud, mida tuleb mõista „ühetaolise juurdepääsu“ all võrgule, ega ole täpsustatud, missugustel tingimustel võib tasu, mida võeti läbilaskevõimsuse eest, mida taotleti, kuid ära ei kasutata, pidada nõuetekohaseks. ( 25 )

38. Nagu ma aga eespool märkisin, on selles direktiivis siiski sätestatud mõned kriteeriumid, millele liikmesriikide tasusüsteemid peavad vastama, hoolimata neile jäetud ulatuslikust kaalutlusruumist.

39. Samadest kriteeriumidest peavad lähtuma ka siseriiklikud kohtud, kui nad teostavad volituste raames, mis on neile antud õiguskorras, millesse nad kuuluvad, kontrolli raudteeinfrastruktuuride kasutamisega seotud tasude taseme üle, sh – ja nii me jõuamegi Landgericht Berlini (Berliini liidumaakohus) neljanda küsimuseni – juhul, kui tegemist on õigluse kontrolliga, mille tulemusena võidakse vaidlusalused tasud kindlaks määrata õiglase äranägemise kohaselt.

40. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada direktiivis ette nähtud eesmärgid ning võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele. ( 26 )

41. Seepärast on tsiviilkohtud, kes kontrollivad BGB § 315 alusel, kas raudteeinfrastruktuuride kasutamisega seotud tasud on õiglased, ning määravad vajaduse korral nende taseme kindlaks õiglase äranägemise kohaselt, esiteks siis, kui nad peavad kohaldama siseriiklikke raudteeliiklust käsitlevaid õigusnorme, kohustatud tõlgendama neid kooskõlas direktiiviga 2001/14, ning teiseks siis, kui nad kaugenevad nendest õigusnormidest oma õigluse hindamise raames, kohustatud võtma arvesse selles direktiivis sätestatud kriteeriume ja sellega taotletavaid eesmärke ning kaitsma nende sätete kasulikku mõju.

42. Selles küsimuses märgin, et oma 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Saksamaa (C‑556/10, EU:C:2013:116), mille ese oli liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, milles seati kahtluse alla eelkõige AEG § 14 lõige 4, ( 27 ) täpsustas Euroopa Kohus, et direktiivis 2001/14 sätestatud eesmärkide saavutamiseks kujutab infrastruktuuri kasutustasu endast miinimumi, mis vastab kuludele, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad vastavalt direktiivi artikli 7 lõikele 3, ja maksimumi, mis tuleneb raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kogukuludest, nagu on ette nähtud direktiivi artikli 8 lõikes 1, ning et nende kahe äärmuse vahel näeb direktiiv ette, et kasutustasu võib muutuda, võttes arvesse läbilaskevõimsuse nappust, nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 7 lõikes 4, või artikli 7 lõikes 5 nimetatud keskkonnamõjude hinda või direktiivi artikli 8 lõikes 2 mainitud eriinvesteerimisprojekte, ( 28 ) ja artiklis 9 ette nähtud vähendamisi.

43. Nendest kriteeriumidest lähtudes ja neid asjaolusid arvestades, peabki tsiviilkohus õigluse kontrolli BGB § 315 alusel läbi viima ja tasu õiglase taseme kindlaks määrama.

44. Lisaks tuleb märkida, et kuigi direktiivist 2001/14 – eelkõige selle põhjendusest 11, mille kohaselt peavad maksustamissüsteemid „ausalt ja diskrimineerimata vastama kõikide kasutajate ning transpordiliikide vajadustele, niipalju kui võimalik“, ning selle põhjendusest 17, milles on sätestatud, et „[o]luline on arvesse võtta nii taotlejate kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ärialaseid vajadusi“, – ilmneb, et raudteeinfrastruktuuri kasutamise lepingu osaliste vastavate huvide arvessevõtmine ja kaalumine ei ole täielikult välistatud, on kohtud, kes peavad kontrollima, kas selle infrastruktuuriettevõtja kehtestatud tasud on õiglased, siiski kohustatud oma hindamises arvesse võtma asjaolu, et need tasud kehtestatakse läbipaistvuse ja mittediskrimineeriva kohtlemise tagamiseks eelnevalt ja kasutajate kategooriate kaupa ning seega saavad need asjaomase raudtee-ettevõtja tegelikku olukorda kajastada ainult väga piiratud ulatuses.

45. Lisaks peavad need kohtud arvesse võtma ka asjaolu, et üks direktiiviga 2001/14 taotletavatest eesmärkidest, eelkõige infrastruktuuriettevõtjale tasude kindlaksmääramisel kaalutlusruumi jätmise eesmärk, on võimalikuks teha see, et viimane kasutab tasusüsteemi juhtimisvahendina, et optimeerida infrastruktuuri kasutamist. ( 29 )

46. Selles olukorras tuleb märkida, et mis puudutab konkreetsemalt tasusid, millega on tegemist põhikohtuasjas, siis kohus peab arvesse võtma ka seda, et direktiivi 2001/14 artikli 12 esimese lõiguga, mille kohaselt peavad need tasud olema nõuetekohased, on nendele tasudele antud eesmärk õhutada võimsuste tõhusat kasutamist.

2. Õigluse kontroll BGB § 315 alusel ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kaalutlusruum tasude kindlaksmääramisel

47. Direktiivi 2001/14 artikli 4 lõike 1 kohaselt kehtestavad liikmesriigid tasude kogumise raamistiku, rikkumata seejuures raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandamise sõltumatust, kusjuures infrastruktuuri kasutustasu kindlaksmääramist ja kõnealuse tasu kogumist korraldab viimane. ( 30 ) Selle õigusnormi eesmärk on eelkõige – nagu ma eespool juba meenutasin – teha võimalikuks see, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kasutab tasusüsteemi juhtimisvahendina, et optimeerida infrastruktuuri kasutamist raamistikus, mille liikmesriigid on kindlaks määranud, mis eeldab, et tal on tasude summa kindlaksmääramisel teatav kaalutlusruum. ( 31 ) Seda arvestades on Euroopa Kohus juba kahel korral tunnistanud direktiivi 2001/14 artikli 4 lõikest 1 tulenevate nõuetega vastuolus olevaks siseriiklikud sätted, millega see direktiiv on üle võetud ja milles on nähtud ette tasude taseme kindlaksmääramine täidesaatva võimu aktiga, mida raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja pidi järgima. ( 32 )

48. Käsitletaval juhul ei ole ei õigluse kontroll BGB § 315 lõike 1 alusel ega õiglase tasu kindlaksmääramine tsiviilkohtu poolt sama paragrahvi lõike 3 alusel minu arvates niisugused asjaolud, mis seavad kahtluse alla raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja sõltumatuse, mida on direktiivi 2001/14 artikli 4 lõikes 1 nõutud.

49. Kohtutoimikust ilmneb nimelt esiteks, et niisugune kontroll on Bundesgerichtshofi (Saksamaa kõrgeim kohus) arvates õigustatud ulatusliku kaalutlusruumiga, mis on Saksamaa õiguses raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale tasude summa kindlaksmääramisel jäetud, teiseks, et seda kontrolli teostatakse selle üle, kuidas raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on seda kaalutlusruumi kasutanud, ning kolmandaks, et see viib asendustasu kindlaksmääramiseni kohtus ainult juhul, kui kohtumenetluses tuvastatakse, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kehtestatud tasu on ebaõiglane. Niisugune kontroll ja kindlaksmääramine, mida ei saa kaugeltki samastada täidesaatva võimu poolse hindade reguleerimisega – mida sageli mõjutavad tööstuspoliitilised, ühiskondlikud ja keskkonnakaalutlused, mis ei kajasta kulusid, – sarnanevad oma laadilt ja tulemustelt kontrollile, mille käigus kontrollitakse oma täielikku pädevust kasutades raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja otsuseid tasude valdkonnas.

3. Vahejäreldus

50. Eelnevate kaalutluste põhjal arvan, et direktiivi 2001/14 infrastruktuuri kasutamise tasusid käsitlevate sätete ning eelkõige selle artikli 6 lõikega 1 ja artikli 8 lõikega 1 ei ole vastuolus niisugune kontroll, nagu teostavad Saksamaa tsiviilkohtud BGB § 315 alusel ning mille käigus kontrollitakse, kas raudteeinfrastruktuuri kasutamisega seotud tasud, mille on ühepoolselt kindlaks määranud seda infrastruktuuri käitav ettevõtja oma lepinguliste suhete raames raudtee-ettevõtjaga, on õiglased, ning samuti pole nimetatud sättega vastuolus nende tasude võimalik kindlaksmääramine õiglase äranägemise kohaselt nende kohtute poolt. Siseriiklikud kohtud peavad seda kontrolli tehes ja seda tasu kindlaks määrates oma hindamises siiski arvesse võtma nimetatud direktiivi artiklites 7–12 sätestatud tasude kindlaksmääramise kriteeriume ja selle direktiivi eesmärke ning tagama selle sätete kasulikku mõju.

C. Esimene, teine, viies ja kuues eelotsuse küsimus

51. Oma esimese, teise, viienda ja kuuenda eelotsuse küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2001/14 artikli 4 lõikega 5 ja artikliga 30 on vastuolus niisugune tasude õigluse kontroll, nagu viivad läbi Saksamaa tsiviilkohtud BGB § 315 alusel.

52. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsemalt teada, kas kahju hüvitamise nõue tuleb kindlasti esitada, järgides menetlusi, mis on ette nähtud vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loodud reguleerivas organis ( 33 ) ning kohtutes, mis tagavad selle organi otsuste uuesti läbivaatamise, samas kui oma teises küsimuses küsib ta, kas taotleja võib niisuguse nõude esitada, ilma et ta oleks eelnevalt pöördunud siseriikliku reguleeriva organi poole. Oma viienda ja kuuenda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, missugune on tsiviilkohtu pädevus lahendada erimeelsusi raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja juurdepääsuloa saanu vahel infrastruktuuri kasutamisega seotud tasude küsimuses, mis kuuluvad põhimõtteliselt reguleeriva organi pädevusse, ning missugust mõju võib selle pädevuse kasutamine avaldada selle organi ülesandele tagada raudteeliiklust käsitlevate õigusnormide ühetaoline kohaldamine (kuues küsimus) ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kohustusele kohaldada tasusüsteemi mittediskrimineerivalt (viies küsimus).

53. Need küsimused puudutavad käesoleva kohtuasja kõige delikaatsemat aspekti, st küsimust, kas direktiivi 2001/14 artikliga 30 ette nähtud kontrolliga paralleelne kohtulik kontroll on kooskõlas esiteks pädevusega, mille see artikkel annab reguleerivale organile (1. jagu) ja teiseks raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kohustusega tagada raudtee-ettevõtjatele ühetaoline juurdepääs võrgule (2. jagu).

1. Õigluse kontroll BGB § 315 alusel ja vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loodud reguleeriva organi volitused

54. Kohe alguses tuleb märkida, et direktiivi 2001/14 ükski säte ei keela kehtestada raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasude üle niisugust kohtulikku kontrolli, mille eesmärk on kontrollida ex post, kas need tasud on õiglased.

55. Tasude taseme kontroll, mis laieneb põhimõtteliselt nende õiglusele, kuulub siiski vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loodud reguleeriva organi pädevusse, kusjuures selle artikli lõike 2 punktis e on nähtud ette, et „taotleja“ ( 34 ) võib pöörduda selle organi poole, „kui [ta] leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud […]“, ( 35 ) eelkõige esitades raudteeinfrastruktuur-ettevõtja otsuste peale kaebuse, mis on seotud „temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurusega“.

56. Järelevalve, mida see reguleeriv organ tasude taseme üle teostab, on vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 30 lõikele 3 piiratud selle kontrollimisega, kas need tasud on kooskõlas selle direktiivi II peatükiga, ( 36 ) samas kui õigluse kontrollil, mida teostab tsiviilkohus BGB § 315 alusel, on laiem kohaldamisala kui ainult selle hindamine, kas tasud on kooskõlas Saksamaa raudteeliiklust käsitlevate õigusnormidega. Nagu ma aga juba eespool märkisin, on tsiviilkohtud selle kontrolli teostamisel kohustatud järgima direktiivi 2001/14 II peatüki asjassepuutuvaid sätteid. ( 37 ) Sellest järeldub, et see kontroll ei ole mitte lihtsalt direktiiviga ette nähtud järelevalvesüsteemiga paralleelne, vaid võib sellega osaliselt kattuda.

57. Põhjustel, mida ma tagapool nimetan, olen siiski arvamusel, et ei see, et on loodud reguleeriv organ, kes tegutseb vaidlusi lahendava organina, ehkki sõltumatu vaidlusi lahendava organina, kellel on oma ülesande täitmiseks nõutav tehniline pädevus, ega see, et viimasel on üldine pädevus kontrollida tasusid, mille raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on kindlaks määranud, mis hõlmab põhimõtteliselt ja täpsustatud tingimustel hinnangut küsimuses, kas need tasud on õiglased, ei saa tuua kaasa seda, et raudtee-ettevõtjal ei ole enam kohtulikku õiguskaitsevahendit, mis tal on siseriikliku õigusnormi alusel – niisugusena, nagu seda on tõlgendanud ja kohaldanud asjaomase liikmesriigi kohtud, –, mis võimaldab neil taotleda tsiviilkohtult, et viimane kontrolliks, kas lepingulised tasud, mille raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on ühepoolselt kindlaks määranud, on õiglased, et saavutada tasude selle osa tagastamine, mis ületab taset, mille see kohus leidis olevat õiglase.

58. Esiteks tekib põhjendatult küsimus, kas vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loodud organ on pädev arutama kaebust, mis käsitleb niisuguste tasude taset, mis on juba makstud ja mida võib-olla enam ei kohaldatagi. Isegi kui nõustuda – nagu pakub komisjon –, et mõiste „taotleja“ kasutamine selle direktiivi artikli 30 lõikes 2 ei eelda tingimata, et kaebuse saab esitada ainult niikaua, kuni raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaga ei ole sõlmitud lepingut, näib ikkagi, et selle direktiivi artikli 30 lõike 2 punkt e, milles on täpsustatud, et kaebus võib puudutada asjaomaselt isikult „nõutavate või nõuda kavatsetavate“ tasude suurust, ( 38 ) välistab selle organi poole pöördumise selleks, et vaidlustada tasud, mida enam ei kohaldata, või lepingud, mis on juba täidetud.

59. Euroopa Kohtus toimunud arutelust ilmneb, et BGB §‑l 315 põhinevat nõuet kasutatakse peamiselt selleks, et saavutada juba makstud tasude tagastamine. ( 39 ) Seda kinnitavad nii põhikohtuasja faktilised asjaolud – kohtuasi, milles käsitleti nõuet hüvitada tühistamistasud, mida CTL Logistic maksis ajavahemikul 2004–2011, – kui ka selle vaidluse faktilised asjaolud, milles Bundesgerichtshof (Saksamaa kõrgeim kohus) pöördus Euroopa Kohtu poole – ja mis on eespool nimetatud poolelioleva kohtuasja C‑344/16 ese –, mis puudutab nõuet tagastada raudteejaamade kasutamise tasud, mida Die Länderbahn tasus ajavahemikul 2006–2008.

60. Teiseks tuleb märkida, et ehkki järelevalve raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasude üle tsentraliseeritud tasemel, mida teostab vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loodud organ, on selle direktiivi ülesehitust arvestades kahtlemata väga tähtis – nagu DB Netz ja komisjon oma Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades väga hästi näitasid –, arvan, et Euroopa Kohus ei peaks siseriiklikus õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendit – mida raudtee-ettevõtjad võivad kasutada, et säilitada selles direktiivis sätestatud põhimõtteid järgides neile selle direktiiviga antud õigused, eelkõige õigus kasutada raudteeinfrastruktuuri võrdsetel tingimustel – kättesaamatuks muutma ainult niisuguse järelevalvesüsteemi loomisega seotud ühtluse nõudeid arvestades.

61. Esiteks märgin, et need nõuded ei välista seda, et tasude taseme üle teostatakse kontrolli, mis jääb väljapoole direktiivis ette nähtud kontrolli, ning seda nii halduslikul kui ka kohtulik tasandil ja konkurentsieeskirjade alusel ( 40 ), ning et seega ei ole direktiiviga 2001/14 kehtestatud tsentraliseeritud kontrolli süsteem ilma eranditeta ( 41 ). Teiseks meenutan, et direktiivi 2001/14 põhjenduses 46 – milles on märgitud, et reguleeriv organ, kes tegutseb vaidluste lahendamise organina, on vaja luua raudteeinfrastruktuuri „tõhusaks haldamiseks“ ning „ausaks ja diskrimineerimata kasutamiseks“, – täpsustatud, et see luuakse, ilma et see piiraks kohtuliku kontrolli võimalust („ilma et see mõjutaks võimalust pöörduda kohtusse“).

62. Minu arvates ei sisalda ei 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑545/10, EU:C:2013:509) ega kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjades komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑512/10, C‑545/10, C‑625/10, C‑627/10 ja C‑412/11, EU:C:2012:791) ( 42 ) – millele komisjon ja DB Netz oma Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades mitmest aspektist viitavad – midagi, mis võimaldaks järeldada vastupidist. Selles kohtuasjas oli tegemist täiendava halduskontrolliga, mida teostas transpordiministeerium selle organi otsuste üle, kelle see liikmesriik oli vastavalt direktiivi 2001/14 artiklile 30 loonud, mitte kohtuliku kontrolliga tasude üle, mille raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on oma lepinguliste suhete raames raudtee-ettevõtjaga kindlaks määranud.

63. Kolmandaks näib mulle, et ohtusid, mis ähvardavad tasude kontrollimise süsteemi ühtlust ja ühetaolisust ning mida DB Netz ja komisjon on oma kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtule maininud, ei tohi üle hinnata.

64. Esiteks näib oht, mis kaasneb paralleelse pöördumisega reguleeriva organi ja tsiviilkohtu poole, st – kui kasutada komisjoni sõnastust – „kahe kooskõlastamata otsuste tegemise samba kõrvuti asetamisega“, olevat väike. Saksamaa valitsuse vastustest Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele ilmneb, et tsiviilkohtud ei saa kontrollida reguleeriva organi lõplikke otsuseid ning et Saksamaal eksisteerib kõrgeimate kohtute ühine koda, et välistada haldus‑ ja tsiviilkohtute lahknevad otsused. Mis puudutab DB Netzi mainitud asjaolu, et BGB § 315 alusel esitatud nõude raames võib juhtuda, et ka tsiviilkohus tõlgendab lisaks reguleerivale organile ja halduskohtule Saksamaa raudteeliiklust reguleerivaid õigusnorme, siis märgin ainult, et seda, missugused kohtud on pädevad tõlgendama siseriiklikku õigust, sh õigusakte, mis on võetud vastu liidu õiguse ülevõtmiseks, otsustavad põhimõtteliselt liikmesriigid oma menetlusautonoomiat kasutades.

65. Teiseks näib mulle, et võimaluse, et läbirääkimised raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ja raudtee-ettevõtja vahel erimeelsuse lahendamiseks kompromissiga leiavad aset nii, et reguleeriv organ ei teosta mingit kontrolli – vastupidi direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 3 teises ja kolmandas lauses ettenähtule ( 43 ) –, võib samuti kergesti kõrvale heita. Isegi eeldusel, et BGB § 315 alusel esitatud taotluste puhul, mis puudutavad küsimust, kas raudteevõrgu kasutamise tasud on õiglased, on lahendamine kompromissiga – võttes arvesse ka eespool viidatud direktiivi artikli 30 lõikes 3 sätestatud keeldu – võimalik, piisab selle õigusnormiga vastuollu minemise vältimiseks sellest, et nimetatud organil palutakse olla lepinguosaliste läbirääkimistel kohal või teda informeeritakse nõuetekohaselt nende toimumisest – mida peaks saama teha kohus, kellele on niisugune taotlus esitatud.

66. Mis puudutab lõpuks argumenti, et tsiviilkohtud ei ole spetsialiseerunud raudteeliikluse reguleerimisele, siis märgin ainult, et vastupidi teistele direktiividele, mis käsitlevad võrgumajandust, ei ole direktiivis 2001/14 sõnaselgelt ette nähtud, et kohtul, kes vaatab läbi reguleeriva organi otsuste peale esitatud kaebusi, on oma funktsioonide täitmiseks asjakohased teadmised ( 44 ). Niisuguste teadmiste võimalik puudumine ei saa seega olla iseenesest põhjus, mis õigustab otsust, et BGB § 315 alusel teostatav õigluse kontroll on direktiiviga 2001/14 ja eelkõige selle direktiiviga kehtestatud infrastruktuuri kasutamise tasude tsentraliseeritud järelevalve süsteemiga vastuolus.

67. Neljandaks ja viimaseks tuleb märkida, et minu arvates ei saa sellest teha järeldust, et direktiivi 2001/14 artikli 30 lõige 6, milles on nähtud ette, et reguleeriva organi otsused on võimalik kohtus läbi vaadata, on niiviisi vastuolus.

68. Selles õigusnormis on piirdutud sellega, et liikmesriike on kohustatud looma süsteemi, milles reguleeriva organi otsuste puhul eksisteerib kohtulik õiguskaitsevahend, ning selle eesmärk ei ole ühtlustada siseriiklikke eeskirju ja praktikaid, mis puudutavad raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasustamise valdkonnas kohaldatavaid kohtumenetlusi. Seega ei anna see õigusnorm mingit infot selle kohtuliku kontrolli laadi ja ulatuse kohta, mida siseriiklik kohus peab nende otsuste üle teostama ( 45 ), – kontroll, mis on Saksamaa õiguses usaldatud halduskohtutele. Ka ei saa ainuüksi sellest õigusnormist järeldada, et direktiivist 2001/14 lähtudes ei ole lubatud mingi infrastruktuuri kasutustasude kohtulik kontroll, mis jääb väljapoole õiguskaitsevahendite süsteemi.

69. Selles küsimuses märgin, et Saksamaa valitsuse vastustest Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele ilmneb, et õigluse kontroll tsiviilkohtutes BGB § 315 alusel on kohtupraktika kohaselt lubatud ka teistes reguleeritud sektorites, näiteks energeetika, sest reguleeritavale ettevõtjale on jäetud tasude võtmise küsimuses kaalutlusruum.

2. Õigluse kontroll BGB § 315 alusel ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kohustus tagada raudtee-ettevõtjatele mittediskrimineeriv juurdepääs võrgule

70. Direktiivi 2001/14 artikli 4 lõike 5 kohaselt peab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja veenduma, et maksustamisskeemi „kohaldamine tooks kaasa võrdsed ja diskrimineerimata tasud eri raudtee-ettevõtjatele, kes osutavad samalaadses turuosas samaväärse iseloomuga teenuseid […]“.

71. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ning DB Netz ja komisjon kahtlevad, kas niisuguse kohustuse täitmine ja üldisemalt võrgu kasutamise mittediskrimineerivate tingimuste säilitamine on kooskõlas tasude õigluse kontrolliga BGB § 315 alusel.

72. Mittediskrimineeriv juurdepääs raudteeinfrastruktuuridele ja nende mittediskrimineeriv kasutamine on kahtlemata üks direktiivi 2001/14 põhieesmärke ( 46 ) – eesmärk, mida selle direktiiviga taotletakse nii, et esiteks on raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale kehtestatud konkreetsed kohustused ettevõtjate teavitamise ning tasude võtmise ja arvete koostamise nõuete väljatöötamise ja kohaldamise alal, ning teiseks on reguleerivale organile tehtud ülesandeks vastavalt selle direktiivi artiklile 30, teostada omal algatusel või niisuguse ettevõtja taotlusel, kes leiab, et teda on koheldud diskrimineerivalt, järelevalvet nende kohustuste järgimise üle.

73. Seega kui peaks ilmnema, et kontroll raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasude üle, mida teostab tsiviilkohus BGB § 315 alusel, võib niisuguse eesmärgi saavutamist takistada, tuleb järeldada, et see on direktiiviga 2001/14 vastuolus.

74. Olen siiski arvamusel, et see ei ole nii.

75. Täpselt niisamuti nagu otsused, mille tsiviilkohus on teinud BGB § 315 alusel, tehakse ka reguleeriva organi otsused, kui taotleja esitab talle kaebuse, põhimõtteliselt konkreetse juhtumi kohta ( 47 ) ja vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 5 teisele lõigule on nende toime inter partes („need on siduvad kõikidele asjaomastele pooltele“).

76. Muidugi kui ilmneb, et see on vajalik – eelkõige selleks, et vältida erinevust tasude tasemes, mis toob kaasa diskrimineerimise, –, võivad need otsused sisaldada korraldusi raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, mille eesmärk on muuta võrgu kasutamise tingimusi kõikide kasutajate suhtes, mitte ainult kaebuse esitanud ettevõtja suhtes, samas kui niisugust korraldust ei saa anda tsiviilkohus, kellele on esitatud nõue BGB § 315 alusel.

77. Vastupidi DB Netzi ja komisjoni väitele ei näe ma siiski olevat tõsiseid vastuväiteid sellele, et niisuguse korralduse annab reguleeriv organ oma järelevalveülesannete raames tsiviilkohtu otsuse tulemusena, millest ilmneb, et see tuleb üle kanda teistelegi kasutajatele, eelkõige selleks, et selles kohtus algatatud menetluse pooleks olnud võrguettevõtja, kellel on kohustus tagada, et ettevõtjaid, kellel on juurdepääs infrastruktuurile, koheldakse võrdselt, ei tegutseks omal algatusel.

78. Märgin ka, et juhul, kui BGB § 315 alusel tehtud otsus peaks tooma kaasa diskrimineerimise ettevõtjate suhtes, kes on samas olukorras nagu ettevõtja, kes tsiviilkohtu poole pöördus, oleks nendel ettevõtjatel direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 2 alusel õigus esitada reguleerivale organile kaebus, et nende suhtes kohaldataks sama kohtlemist tasustamise valdkonnas.

79. Need erinevad mehhanismid – raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja initsiatiiv, reguleeriva organi sekkumine omal algatusel, end diskrimineerimise ohvriks pidava ettevõtja pöördumine selle organi poole – peaksid võimaldama kohandada tasude taset vastuvõetava aja jooksul kõikide asjaomaste kasutajate tarvis, kui see osutub pärast tsiviilkohtu otsust vajalikuks.

80. Lisaks tuleb märkida, et kuna BGB § 315 alusel esitatavat nõuet kasutatakse – nagu eespool märgitud – peamiselt selleks, et taotleda, et tagastataks juba makstud tasud, mida võib-olla enam ei kohaldatagi, võib kahelda, kas niisugune kohandamisnõue kerkib esile süstemaatiliselt. Kui tsiviilkohtu otsus puudutab ainult minevikku, saavad ettevõtjad, kelle suhtes on kohaldatud samu ebaõiglaseks tunnistatud tasusid, BGB §‑s 315 ette nähtud õiguskaitsevahendit põhimõtteliselt kasutada, et saavutada ülearu tasutud summade tagastamine.

3. Vahejäreldus

81. Eelnevatest kaalutlustest lähtudes arvan, et direktiivi 2001/14 artikli 4 lõikega 5 ja artikliga 30 ei ole vastuolus niisugune kontroll, mida teostavad Saksamaa halduskohtud BGB § 315 alusel ning mis puudutab küsimust, kas raudteeinfrastruktuuri kasutamisega seotud tasud, mille määrab ühepoolselt kindlaks see raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja oma lepinguliste suhete raames raudtee-ettevõtjaga, ega ka nende tasude summa kindlaksmääramine õiglase äranägemise kohaselt nende kohtute poolt.

III. Ettepanek

82. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht Berlini (Berliini liidumaakohus) eelotsuse küsimustele koos nii, et parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiviga 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta ning eelkõige selle artikli 4 lõikega 5, artikli 6 lõikega 1 ja artikli 8 lõikega 1, mis käsitlevad infrastruktuuri kasutustasusid, ning selle artikliga 30, mis käsitleb reguleeriva organi volitusi, ei ole vastuolus niisugune kontroll, nagu teostavad Saksamaa tsiviilkohtud BGB § 315 alusel ning mille käigus kontrollitakse, kas raudteeinfrastruktuuri kasutamisega seotud tasud, mille on ühepoolselt kindlaks määranud seda infrastruktuuri käitav ettevõtja oma lepinguliste suhete raames raudtee-ettevõtjaga, on õiglased, ning samuti pole nimetatud sättega vastuolus nende tasude võimalik kindlaksmääramine õiglase äranägemise kohaselt nende kohtute poolt. Siseriiklikud kohtud peavad seda kontrolli tehes ja seda tasu kindlaks määrates oma hindamises siiski arvesse võtma nimetatud direktiivi artiklites 7–12 sätestatud tasude kindlaksmääramise kriteeriume ja selle direktiivi eesmärke ning tagama selle sätete kasulikku mõju.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) EÜT 2001, L 75, lk 29; ELT eriväljaanne 07/05, lk 40. See direktiiv tunnistati kehtetuks ja asendati alates 17. juunist 2015 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiiviga 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (ELT 2012, L 343, lk 32), vt artikli 65 esimene lõik, parandatud redaktsioonis (ELT 2015, L 67, lk 32).

( 3 ) BGB § 315 „Soorituse kindlaksmääramine ühe lepinguosalise poolt“ lõikes 1 on nähtud ette, et „[k]ui sooritus tuleb määrata ühe lepinguosalise poolt, eeldatakse kahtluse korral, et määramine tuleb teha õiglase äranägemise kohaselt“, ning selle lõikes 3, et „[k]ui määramine tuleb teha õiglase äranägemise kohaselt, on see teisele poolele kohustuslik ainult siis, kui see on õiglane. Kui see ei ole õiglane, määratakse sooritus kohtuotsusega […]“.

( 4 ) Bundesgerichtshofi (Saksamaa kõrgeim kohus) 18. oktoobri 2011. aasta otsus KZR 18/10, NVwZ 2012, lk 189.

( 5 ) Viidatud 2. joonealuses märkuses.

( 6 ) Stellungnahme des Bundesrates vom 18.03.2016 (BR-Drucksache 22/16, Ziff. 29, S. 26-27).

( 7 ) See valitsus ei esitanud Euroopa Kohtule kirjalikke seisukohti, kuid Euroopa Kohus palus tal vastata mõnele kirjalikule küsimusele. Ta osales kohtuistungil, aga piirdus sisuliselt sellega, et tutvustas tulevase uue seaduse sisu.

( 8 ) Gesetz zur Stärkung des Wettbewerbs im Eisenbahnbereich, vom 29. August 2016, Bundesgesetzblatt Jahrgang 2016 Teil I Nr. 43, ausgegeben zu Bonn am 1. September 2016.

( 9 ) Vt § 33 lõike 2 viimane lause, mille kohaselt „on lubatud tasu õiglane tasu BGB § 315 tähenduses“.

( 10 ) Pooleliolev kohtuasi C‑344/16. Bundesgerichtshof (Saksamaa kõrgeim kohus) selgitab oma eelotsusetaotluses, et Euroopa Kohtu poole pöördumiseni viis teda seisukoht, mida Euroopa Komisjon on avaldanud oma käesolevas menetluses esitatud seisukohtades, ning et siiani leidis ta, et BGB § 315 alusel teostatava kontrolli mittevastavus direktiivile 2001/14 on selgelt välistatud.

( 11 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Ungari (C‑473/10, EU:C:2013:113, punkt 78).

( 12 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 13 ) „Tasu, mis kajastab ülekoormusperioodidel tekkivat läbilaskevõimsuse nappust infrastruktuuri kindlaksmääratavas osas“.

( 14 ) Tegemist on direktiivi 2001/14 II lisa punktis 1 nimetatud teenustega.

( 15 ) Vt kohtuotsus, 30.5.2013, komisjon vs. Poola (C‑512/10, EU:C:2013:338, punkt 75). Nõukogu direktiivi raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (KOM(1998) 480 (lõplik)) ettepanekule lisatud töödokumendi punktis 28 on mõiste „otseselt kaasnevad kulud“ määratletud nii, et see on „täiendav kulu, mille toob kogukonnale kaasa infrastruktuuri kasutamine täiendava transpordiüksuse poolt“. Liikmesriikide kaalutlusruumi reguleerib praegu komisjoni 12. juuni 2015. aasta rakendusmäärus 2015/909, milles käsitletakse rongiliikluse korraldamisega seotud otseste kulude arvutamise meetodeid (ELT 2015, L 148, lk 17) ning mille artikli 1 lõike 1 kohaselt on selles sätestatud rongiliikluse korraldamisega seotud otseste kulude arvutamise meetodid, et määrata kindlaks direktiivi 2012/34/EL artikli 31 lõikes 3 osutatud kasutustasu juurdepääsu eest minimaalsele juurdepääsupaketile ja teenindusrajatisi ühendavale taristule.

( 16 ) Võimalus, mida mõned liikmesriigid ei ole muide kasutanud; vt eelkõige näitena kohtuotsus, 30.5.2013, komisjon vs. Poola (C‑512/10, EU:C:2013:338, punktid 87 ja 88).

( 17 ) Direktiivi 2001/14 artikli 8 lõike 1 esimeses lõigus on nähtud ette, et „[r]audteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulude täieliku tagasisaamise kindlustamiseks võib liikmesriik, kui turg seda talub, nõuda tõhusate, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate põhimõtete alusel lisatasusid, tagades samas eelkõige rahvusvahelise raudteekaubaveonduse optimaalse konkurentsivõime. Maksustamissüsteemi osas võetakse arvesse raudtee-ettevõtjate poolt saavutatud tootlikkuse kasvu“. Selle lõike 1 teises lõigus on täpsustatud, et „[t]asumäärade suurus ei või siiski takistada infrastruktuuri kasutamist turusegmentide poolt, kes suudaksid tasuda vähemalt raudteeveoteenuse osutamisega otseselt kaasnevad kulud ning turu jaoks vastuvõetava osa tootlusest“.

( 18 ) Direktiivi 2001/14 artikli 6 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud, et „[l]iikmesriigid kehtestavad tingimused, vajaduse korral ka ettemaksud, tagamaks et tavapärastes äritingimustes ning mõistliku ajavahemiku jooksul oleks raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja bilansis tasakaalus ühelt poolt tulud infrastruktuuri kasutustasudest, ülejääk muust majandustegevusest ja riiklik toetus ning teiselt poolt infrastruktuurikulud“.

( 19 ) Mis aitab kaasa minimaalteenuste eest võetavate tasude taseme suurele ebaühtlusele Euroopas, ükskõik kas tegemist on kauba‑ või isikuteveoga; vt selle kohta uuring Amaral, M. ja Danielowitzowa, N., „La tarification de l’infrastructure ferroviaire en Europe“, L’Espace ferroviaire unique européen, quelle(s) réalité(s) ?, Bruylant, 2015, lk 241.

( 20 ) Vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 1 lõike 1 teisele lõigule „tagavad [liikmesriigid], et raudteeinfrastruktuuri kasutustasude ja läbilaskevõimsuse jaotamise skeemid oleksid vastavuses käesolevas direktiivis sätestatud põhimõtetega ning võimaldaksid seega raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjal olemasolevat infrastruktuuri läbilaskevõimsust turustada ning optimaalse tõhususega kasutada“.

( 21 ) 27. detsembri 1993. aasta raudteeseaduse (Allgemeines Eisenbahngesetzgénérale, BGBl. I lk 2378, 2396, redaktsioonis, mida on muudetud 29. mai 2009. aasta seadusega, BGBl. I, lk 1100, edaspidi „AEG“) § 14 lõikes 4 on sätestatud, et „[r]audteeinfrastruktuuri-ettevõtjad määravad oma tasud kindlaks vastavalt § 26 lõike 1 punktide 6 ja 7 alusel antavale määrusele nii, et korvatakse kõik kohustuslike teenuste osutamise kulud lõike 1 esimese lause tähenduses, tagades samal ajal turutariifidele vastava kasumlikkuse. Sellega seoses võivad nad kehtestada ja sisse nõuda raudtee käitamisega otseselt seotud lisatasusid ning teha vahet selle põhjal, kas tegemist on kaugveo, lähiveo või kaubaveoteenustega, ning selle põhjal, missuguse turusegmendiga on igat liiki teenuse sees tegemist, ning konkurentsivõime – eelkõige kaupade rahvusvahelises raudteeveos – peab olema tagatud. Eespool teises lauses nimetatud juhul ei tohi tasud siiski turusegmendi osas ületada raudteeveoga otseselt kaasnevaid kulusid, millele lisandub turutariifidele vastav kasumlikkus. […]“. Tasude kindlaksmääramise kriteeriume on täpsustatud eelkõige 3. juuni 2015. aasta määruse mittediskrimineeriva juurdepääsu kohta raudteeinfrastruktuurile ja selle kasutamise eest tasu võtmise põhimõtete kohta (Eisenbahninfrastruktur-Benutzungsverordnung, BGBl. I, lk 1566, 3. juuni 2009. aasta redaktsioonis, BGBl. I, lk 1235, edaspidi „EIBV“) artiklites 4 ja 21.

( 22 ) Kolmandast eelotsuse küsimusest ja põhikohtuasja poolte seisukohtadest ilmneb eelkõige, et vaidlusküsimuseks on tasude väljatöötamise paindlikkus, mis tuleneb raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale asjaolust, et Saksamaa Liitvabariik valis direktiivi 2001/14 artikli 8 lõikes 1 ette nähtud lisatasude süsteemi, – paindlikkus, mida BGB § 315 kohaldamise pooldajad soovivad näha selgemalt reguleerituna ning selle vastased tahavad seevastu hoida puutumatuna kui vahendi, mis võimaldab katta ühe osa kogukuludest.

( 23 ) Direktiivi 2001/14 põhjenduse 11 kohaselt peaksid maksustamise ja läbilaskevõimsuse jaotamise skeemid võimaldama kõikidele ettevõtjatele ühetaolise ja diskrimineerimata juurdepääsu ning „ausalt ja diskrimineerimata vastama kõikide kasutajate ning transpordiliikide vajadustele, niipalju kui võimalik“. Põhjenduses 17 on omakorda märgitud, et „[o]luline on arvesse võtta nii taotlejate kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ärialaseid vajadusi“. Põhjenduses 36 on mainitud eesmärki kehtestada „infrastruktuuri kasutusmaksude sobilikud ning õiglased määrad“. Vt ka direktiivi 2001/14 põhjendused 46 ja 49.

( 24 ) Direktiivi 2001/14 artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt: „Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad võivad võtta nõuetekohast tasu läbilaskevõimsuse eest, mida taotletakse, kuid ära ei kasutata. Selle tasu eesmärk on edendada läbilaskevõimsuse tõhusat kasutamist.“

( 25 ) Nõukogu direktiivi raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta ettepanekus, millele on viidatud eespool 15. joonealuses märkuses, olid need tingimused sõnaselgelt sätestatud; vt direktiivi 2001/14 artikkel 13.

( 26 ) Vt kohtuotsus, 10.4.1984, von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153, punkt 26).

( 27 ) Vt eespool 21. joonealune märkus.

( 28 ) Direktiivi 2001/14 artikli 8 lõikes 2 on nähtud ette, et „[s]eoses eriinvesteerimisprojektidega, mida tulevikus kavandatakse või mis on lõpule viidud käesoleva direktiivi jõustumisele eelnenud 15 aasta jooksul, võib raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kehtestada või kehtima jätta kõnealuste projektide pikaajalistest kuludest lähtuvad kõrgemad tasud, kui need projektid suurendavad tõhusust ja/või tasuvust ning neid ei oleks olnud võimalik muul viisil teostada. Niisugune maksustamiskord võib hõlmata ka uute investeeringute riski jaotamise kokkuleppeid“.

( 29 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Hispaania (C‑483/10, EU:C:2013:114, punkt 44) ja kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia (C‑369/11, EU:C:2013:636, punkt 43).

( 30 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Hispaania (C‑483/10, EU:C:2013:114, punkt 39) ja kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia (C‑369/11, EU:C:2013:636, punktid 41 ja 42.

( 31 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Hispaania (C‑483/10, EU:C:2013:114, punkt 44) ja kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia (C‑369/11, EU:C:2013:636, punkt 43).

( 32 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 28.2.2013, komisjon vs. Hispaania (C‑483/10, EU:C:2013:114) ja kohtuotsus, 3.10.2013, komisjon vs. Itaalia (C‑369/11, EU:C:2013:636).

( 33 ) Direktiivi 2001/14 artikli 30 lõikes 1 on nähtud ette: „Ilma et see mõjutaks artikli 21 lõike 6 kohaldamist, loovad liikmesriigid reguleeriva organi. Kõnealune organ, mis võib olla transpordiküsimuste eest vastutav ministeerium või mis tahes muu organ, on organisatsiooniliselt, rahastamisotsuste osas, õigusliku struktuuri poolest ning otsustustes sõltumatu mis tahes raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjast, maksustavast organist, jaotavast organist või taotlejast. Organ tegutseb vastavalt käesolevas artiklis sätestatud põhimõtetele, kusjuures apelleerimise ja reguleerimisega seotud funktsioonid võib anda eri organ.“

( 34 ) Mõistet „taotleja“ on määratletud direktiivi 2001/14 artikli 2 punktis b nii, et see on „litsentseeritud raudtee-ettevõtja ja/või rahvusvaheline raudtee-ettevõtjate rühmitus ning liikmesriikides, kus selline võimalus on loodud, muu füüsiline ja/või juriidiline isik, […], kellel on avalike teenuste osutamisega seonduv või ärihuvi infrastruktuuri läbilaskevõimsuse omandamiseks, et osutada oma vastavatel territooriumidel raudteeteenuseid“.

( 35 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 36 ) Direktiivi 2001/14 artikli 30 lõike 3 kohaselt „[tagab r]eguleeriv organ […], et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud tasud on II peatükiga vastavuses ning mittediskrimineerivad“.

( 37 ) Vt eespool punktid 40–46.

( 38 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 39 ) Ma rõhutan, et oma vastustes Euroopa Kohtu esitatud kirjalikele küsimustele täpsustas Saksamaa valitsus, et Saksamaa reguleeriva organi ja seega selle organi otsuste õiguspärasuse üle järelevalvet teostavate halduskohtute kontroll on piiratud õiguspärasuse taastamisega tulevikus ning et juhtumeid, mis puudutavad mineviku olukordi, arutavad tsiviilkohtud. AEG § 14f lõikes 1 on sätestatud, et reguleeriv organ võib kontrollida omal algatusel raudteevõrgu ja teenindusrajatiste kasutamise tingimusi ning õigusnorme, et mis käsitlevad kasutustasude ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate muude tasude summat ja struktuuri. Ta võib kas kohustada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaid tulevikus neid tingimusi või tasu võtmise eeskirju oma juhiste järgi muutma või siis need tühistama, kui nendega on rikutud raudteeliiklust reguleerivaid õigusnorme, mis käsitlevad juurdepääsu raudteeinfrastruktuurile. Sama artikli lõikes 2 on nähtud ette, et raudteevõrgu kasutamise osas kokkuleppele mittejõudmise korral või raamlepinguga seotud küsimustes võib raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate otsuseid kontrollida reguleeriv organ kas taotluse alusel või omal algatusel. Vastava taotluse võib esitada juurdepääsuloa omanik, kelle raudteeinfrastruktuuri kasutamise õigust see võib mõjutada. Eelkõige võib kontroll puudutada kasutustasude ja muude tasude summat ja struktuuri.

( 40 ) Vastupidi direktiivile 2001/14 on direktiivis 2012/34 nüüd artikli 56 lõikes 2 sõnaselgelt nõustutud, et reguleeriva organi pädevus ei kahjusta siseriikliku konkurentsiasutuse pädevust.

( 41 ) Märgin ka, et direktiiv 2012/34 lubab samuti mõne liikmesriigi siseriiklikel parlamentidel raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kindlaks määratud tasude taseme läbi vaadata, et tagada, et tasud on „kooskõlas käesoleva direktiiviga, kehtestatud tasude määramise raamistikuga ja eeskirjadega“; vt selle direktiivi artikli 29 lõike 1 viies lõik.

( 42 ) Kohtujurist Jääskinen rõhutas oma ettepaneku (C‑545/10, ECLI:EU:C:2012:791) punktis 107 eelkõige, et direktiivi 2001/14 artiklis 30 on ette nähtud üks organ. Euroopa Kohus piirdus sellega, et kinnitas, et „direktiivi 2001/14 artiklit 30 tuleb tõlgendada nii, et reguleeriva organi tehtud haldusotsuseid saab läbi vaadata üksnes kohtus“; vt kohtuotsus, 11.7.2013, komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑545/10, EU:C:2013:509), punkt 104.

( 43 ) Selles sättes on nähtud ette: „Taotlejate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja läbirääkimised infrastruktuuri kasutustasude üle on lubatud üksnes juhul, kui need toimuvad reguleeriva organi järelevalve all. Reguleeriv organ sekkub, kui läbirääkimised läheksid ilmselt vastuollu käesoleva direktiivi nõuetega.“

( 44 ) Vt näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349) artikli 4 lõige 1.

( 45 ) Vt analoogia alusel kohtuotsus, 13.10.2016, Polkomtel (C‑231/15, EU:C:2016:769, punkt 22) ja minu ettepanek kohtuasjas Koninklijke KPN jt (C‑28/15, EU:C:2016:310), punkt 48.

( 46 ) Vt eelkõige direktiivi 2001/14 põhjendused 5 ja 11.

( 47 ) Selles küsimuses märgin, et oma vastustes Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele täpsustas Saksamaa valitsus, et Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa kõrgeim halduskohus) kohtupraktika kohaselt on reguleerival organil ja seega halduskohtutel keelatud teha otsust küsimuses, kas kasutamistingimusi kohaldatakse konkreetsel üksikjuhtumil taotleja ja raudteevõrguettevõtja vahelistes suhetes, ning et selle organi otsuseid kohaldatakse alati kõikide kasutajate suhtes.