17

Neil asjaoludel otsustas Juzgado de Primera Instancia no 4 de Castelló de la Plana (Castelló de la Plana esimese astme kohus nr 4) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. a) Vastavalt liidu õiguse esimuslikkuse põhimõttele Euroopa Liidu pädevuse valdkonnas, konkreetselt tarbijakrediidi ja tarbijalepingute reguleerimisala raames, tekib küsimus, kas liikmesriigi kohus peab hindama omal algatusel seda, kas liidu õigusega on kooskõlas Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) praktika liigkasuvõtmise seaduse kui riigisisese õigusnormi kohta, kuna see kohtupraktika ei mõjuta mitte ainult sõlmitud lepingu kehtetust, vaid ka pikeneva krediidilepingu vormis tarbijakrediidilepingu „põhiobjekti“ määratlust, ja osutatud teenuse kvaliteedi/hinna piisavust või, vastupidi, nagu tuvastab Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus), sõltub kohustus hinnata kooskõla liidu õigusega ja selle direktiividega hageja taotlusest (taotlemispõhimõte); nii et kui riigisisesest õigusnormist tuleneva nõude aluseks on „ainult või peamiselt“ tarbijakrediidi tühisus selle „liigkasulisuse“ tõttu, siis „ei ole mängus“ liidu õigus ja selle ühtlustav mõju, isegi kui Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) kohtupraktika nimetatud liigkasuvõtmise seaduse tõlgendamisel ja kohaldamisel puudutab tarbijakrediidi põhiobjekti määratlust ja krediidi kvaliteedi/hinna piisavust, mis on liikmesriigi kohtu menetluses oleva kohtuasja esemeks? b) Vastavalt nimetatud Euroopa Liidu õiguse esimuslikkusele ja ühtlustamisulatusele tarbijakrediidi ja tarbijalepingute sõlmimise reguleerimises, arvestades, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) kohtupraktikas on arvukates kohtuotsustes üle korratud, et direktiivi [93/13] artikli 4 lõikes 2 ette nähtud „välistamine“ kui ühtlustatud norm on Hispaania õiguskorda täielikult üle võetud, mistõttu ei ole liikmesriigi kohtul vaja teha kohtulikku hindade kontrolli; arvestades, et Hispaania õiguskorras, kaasa arvatud liigkasuvõtmise seaduses endas ei ole õigusnormi, mis lubaks või kataks üldiselt sellist kohtulikku hindade kontrolli; arvestades lisaks, et ei ole hinnatud, kas lepingutingimus, milles on kindlaks määratud tarbijakrediidi hind, võib olla läbipaistmatu, tekib küsimus, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõikega 2 on vastuolus see, et liikmesriigi kohus teostab riigisisese õigusnormi, nimetatud liigkasuvõtmise seaduse kohaldamisel, väljaspool oma loomulikku tegevusulatust lepingu tühiseks tunnistamise raames, ex novo võimuna „kohtulikku kontrolli“ selle lepingu põhiobjekti üle, ja määrab üldiselt kindlaks kas tarbijakrediidi hinna, mille aluseks on tagasimakseintress (nominaalintressimäär), või siis tarbijakrediidi kulu, milleks on krediidikulukuse määr? c) Lõpuks, kas vastavalt eeltoodule ning võttes arvesse EL toimimise lepinguga kehtestatud õiguslikku ja ühtlustavat raamistikku, eelkõige siseturu toimimist puudutava Euroopa Liidu pädevuse valdkonnas, on ELTL artikliga 120 koostoimes avatud turumajandusega ja lepinguvabaduse põhimõttega vastuolus see, kui liikmesriigi kohus teostab kontrolli, mis võimaldab tarbijakrediidi hinda ja kulu üldiselt kindlaks määrata, ilma et see kontroll oleks sõnaselgelt liikmesriigi õigusnormidega hõlmatud? 2. Vastavalt Euroopa Liidu õiguse esimuslikkuse põhimõttele tema pädevusse kuuluvas ühtlustamisvaldkonnas, konkreetselt tarbijakrediiti ja tarbijakrediidilepinguid reguleerivate direktiivide raames, võttes arvesse, et õiguskindluse põhimõte on tarbijakrediidi siseturu õigesti ja tõhusalt toimimiseks vajalik eeltingimus, tekib küsimus, kas õiguskindluse põhimõttega on vastuolus, kui piiratakse tarbijale tarbijakrediidilepingus üldiselt kehtestada võidavat krediidikulukuse määra selleks, et võidelda liigkasuvõtmise vastu, nagu Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on otsustanud teatud parameetrite alusel, mis ei ole objektiivsed ega täpsed, vaid üksnes ligikaudse võrdlusaluse järgi, mistõttu liikmesriigi kohtu menetluses oleva vaidluse lahendamisel võib iga kohus selle piiri omal äranägemisel konkreetselt kindlaks määrata?“