ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Käesoleval juhul ei ole õiguslikku alust võimalik vaidlustatud otsuse muude elementide alusel kindlaks määrata. Pealegi on otsuses piirdutud viitega ettepanekule, mille komisjon nõukogule selle otsuse vastuvõtmiseks esitas. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 1 on öeldud, et CITES on ühenduses rakendatud määrusega nr 338/97. Põhjendustes 2–4 on märgitud, et teatavate CITES-i osaliste konverentsi otsused võivad mõjutada ühenduse õigust, ühendus ei ole veel CITES-i lepingupool ning kui ühenduse eeskirjad asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks on kehtestatud, ei ole liikmesriikidel õigust väljaspool ühenduse institutsioonilist raamistikku võtta endale kohustusi, mis võivad neid eeskirju mõjutada või nende ulatust muuta.
2.

Määruse nr 136/66, mida on muudetud määrusega nr 1638/98, artiklis 12a esitatud tingimuse, et asjaomased asutused peavad olema „liikmesriikide poolt heakskiidetud”, võib lugeda täidetuks üksikerandi („luba”) taotlemise raames siseriiklikelt konkurentsiasutustelt tingimusel, et nendel asutustel on tõhusad vahendid, mis võimaldavad neil kontrollida, kas asutus, kes heakskiidu saamiseks taotluse esitas, on võimeline oliiviõli eraladustamist teostama kooskõlas õigusnormides ettenähtud nõuetega.
10

FA 1986 artikli 87 lõiget 1 kohaldatakse üksnes „maksustatavate väärtpaberite” võõrandamistehingutele. „Maksustatavate väärtpaberite” määratlus on antud selle seaduse artiklis 99, mille kohaselt on need aktsiad, mille on emiteerinud Ühendkuningriigis asutatud äriühingud, või aktsiad, mille on emiteerinud välismaised äriühingud, kui need aktsiad on registreeritud Ühendkuningriigi registris või „paaris” Ühendkuningriigis asutatud äriühingute emiteeritud aktsiatega, ning teatud muud õigused nende aktsiate suhtes või nende üle. FA 1986 artikli 86 lõige 4 näeb ette, et maksu kohaldatakse sõltumata tehingu toimumise kohast ja sõltumata poolte residentsusest.
80

KFC vaidleb eelnevale vastu esiteks väitega, et Euroopa Kohtu praktikast tulenevalt ei pea kaitstav õiguspärane ootus tuginema konkreetsetele kohustustele, mida ühenduse mis tahes institutsioon on endale võtnud. Seetõttu on vastuolu selles, et komisjon möönab vaidlusaluses otsuses, et tema otsus BCC-kava kohta on loonud õiguspärase ootuse ja kinnitab samas oma apellatsioonkaebuses, et tegemist on „üksnes otsusega ühe teise abikava kohta, mis on vähesel määral võrreldav”, mitte kindla kohustuse võtmisega KFC ees. Lisaks ei võetud sellist kohustust ühegi ettevõtja ees, keda puudutas vaidlusaluse otsusega sätestatud üleminekukord.
56

Sellises olukorras nagu käesolev peab komisjon vähemalt veenduma, et tema käsutuses olev teave, isegi kui see on puudulik ja fragmentaarne, moodustab – mida komisjon on tunnistanud ka oma apellatsioonkaebuses – piisava aluse võimaldamaks järeldada, et ettevõtja on saanud soodustust, mis kujutab endast riigiabi.
40

Teabe osas, mida tuleb Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse raames esitada, tuleb meenutada, et see teave ei pea mitte ainult lubama Euroopa Kohtul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikke vastuseid, vaid et see peab andma ka liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et sel eesmärgil on esiteks vaja, et siseriiklik kohus määratleks esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi. Teiseks peab eelotsusetaotlus sisaldama täpseid põhjusi, miks siseriiklik kohus kahtles ühenduse õiguse tõlgenduses ja pidas vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused. Selles kontekstis on möödapääsmatu, et siseriiklik kohus selgitaks vähemalt mingil määral põhjusi nende ühenduse õigusnormide väljatoomiseks, mille tõlgendamist ta taotleb, ning seost, mis tema hinnangul on vastavate ühenduse õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel (vt eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt, punkt 34 ja viidatud kohtupraktika).
128

Kolmanda väitega osutab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta tõlgendas kohtumenetlust kaitsvat erandit nii, et institutsioonid on kohustatud üksikjuhtude kaupa hindama isegi neid juurdepääsutaotlusi, mis puudutavad lõpetatud kohtuasjades esitatud seisukohti, kui need kohtuasjad on seotud alles poolelioleva menetlusega. Kuna Üldkohus otsustas, et komisjon võis keelduda oma seisukohtade avalikustamisest, kui need ei ole veel kohtuistungil arutusel olnud, siis oleks ta ju pidanud lähtuma samadest kaalutlustest nende dokumentide avalikustamise taotluste puhul, mis on esitatud lõpetatud kohtuasjades, kuid seotud muude alles pooleliolevate kohtuasjadega. See oleks põhjendatud seda enam, kui lõpetatud menetluse ja alles poolelioleva seotud menetluse pooled ei ole samad.
11

Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB”) § 622 sätestab: „1. Töötaja või teenistujaga (töötajaga) võib töösuhte üles öelda kas kalendrikuu 15. kuupäeval või kalendrikuu lõpus, nelja nädala pikkuse etteteatamistähtajaga. 2. Tööandjapoolsel töölt vabastamisel on etteteatamistähtajad järgmised: — üks kuu nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on ettevõtte või ettevõtjaga kestnud kaks aastat; — kaks kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud viis aastat; — kolm kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud kaheksa aastat; — neli kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud kümme aastat; — viis kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud 12 aastat; — kuus kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud 15 aastat; — seitse kuud nii, et töösuhe lõpeb kalendrikuu lõpus, kui töösuhe on kestnud 20 aastat. Töötatud aja kestuse arvutamisel ei võeta arvesse töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aega.”
18

Nimetatud määruse peale esitatud kaebuse jättis Landgericht Saarbrücken rahuldamata 4. augusti 2005. aasta määrusega. Selle põhjendavas osas märkis kõnealune kohus eeskätt, et Poolas maksejõuetusmenetluse algatamise tõttu oli alust eeldada, et MG Probudi juhtimise eest vastutavad isikud võtavad arvetel olevad vabad vahendid kiiresti välja ning kannavad need Poolasse, et vältida Saksa ametivõimude juurdepääsu neile vahenditele. Landgericht Saarbrücken leidis, et maksejõuetusmenetluse algatamine MG Probudi vara suhtes ei takista selle arestimist Saksamaal. Nimetatud kohtu arvates tuleb teistes liikmesriikides algatatud maksejõuetusmenetlusi Saksamaal tunnustada, kui need on algatatud määruse artikli 1 lõikes 1 sätestatud tingimustel ning loetletud selle määruse A lisas. Kaebusele lisatud määruse koopiast ei ole aga võimalik tuvastada, kas tegemist on sellise Poolas algatatud maksejõuetusmenetlusega, mida tuleb Saksamaal nimetatud määruse A lisa alusel tunnustada.
17

Nimetatud liikmesriik väidab selles küsimuses, et ta võis õiguspäraselt eeldada, et komisjoni tegevusetus ajavahemikus novembrist 1997 kuni juunini 2003 ehk ligikaudu seitsme aasta jooksul tähendas, et viimane on etteheitest loobunud. Saksamaa ametiasutuste õiguspärane ootus, et komisjon on sellest etteheitest loobunud, on seda enam õigustatud, et komisjoni liikme M. Monti poolt nimetatud ametivõimudele juulis 1998 saadetud kirja kohaselt ei olnud kokkuleppe lõpetamine komisjoni jaoks tervitatav ning komisjon ootas kuni 1998. aasta novembrini, et näha, kas on võimalik muu lahendus. Kuna komisjon seejärel midagi ette ei võtnud, oli Saksamaa ametiasutustel õigus eeldada, et nimetatud institutsioon on loobunud etteheitest, et on rikutud EÜ artiklit 49.
3

Direktiivi 89/105 põhjendused 5 ja 6 on sõnastatud järgmiselt: „käesoleva direktiivi eesmärk on saada üldine ülevaade siseriiklikest hinnakujundussüsteemidest, sealhulgas nende toimimisest üksikjuhtudel ja kõigist nende aluseks olevatest kriteeriumidest, ning tagada nende kättesaadavus kõigile liikmesriikides ravimituruga seotud isikutele; […] esimese sammuna selliste erinevuste kaotamisel tuleb kiiresti sätestada teatavad nõuded, millega tagataks, et kõik asjaomased isikud saavad kontrollida, et siseriiklike meetmete näol ei ole tegemist koguseliste impordi- või ekspordipiirangutega või meetmetega, millel on nendega samaväärne mõju; sellised nõuded ei mõjuta siiski nende liikmesriikide põhimõtteid, kes leiavad, et ravimite hinna määrab eelkõige vaba konkurents; lisaks sellele ei mõjuta need nõuded siseriiklike hindade määramise ega sotsiaalkindlustusskeemide kindlaksmääramise põhimõtteid, välja arvatud juhul, kui see on vajalik saavutamaks läbipaistvust käesoleva direktiivi tähenduses”.
8

Selle direktiivi artikkel 7 näeb ette: „1. Käesolevast direktiivist ja eridirektiividest tulenevate ülesannete täitmisel võtavad riigi reguleerivad asutused täiel määral arvesse artiklis 8 sätestatud eesmärke, niivõrd kuivõrd need on seotud siseturu funktsioneerimisega. 2. Riigi reguleerivad asutused teevad siseturu arengule kaasaaitamiseks omavahel ja komisjoniga läbipaistvat koostööd, et tagada käesoleva direktiivi ja eridirektiivide sätete järjepidev kohaldamine kõigis liikmesriikides. Selleks püüavad nad eelkõige kokku leppida vahendite ja abinõude liigid, mis sobivad konkreetse olukorraga turul toimetulekuks kõige paremini. 3. Kui riigi reguleeriv asutus kavatseb võtta meetme, mis: a) kuulub käesoleva direktiivi artikli 15 või 16, [juurdepääsu käsitleva] direktiivi […] artikli 5 või 8 või [universaalteenuse] direktiivi […] artikli 16 reguleerimisalasse ja b) mõjutaks liikmesriikidevahelist kaubandust, peab ta lisaks artiklis 6 nimetatud konsultatsioonidele tegema meetme eelnõu koos meetme aluseks olevate põhjendustega kättesaadavaks komisjonile ja teiste liikmesriikide reguleerivatele asutustele artikli 5 lõike 3 kohaselt ning teatama sellest komisjonile ja teistele riikide reguleerivatele asutustele. Riikide reguleerivad asutused ja komisjon võivad esitada oma arvamuse riigi reguleerivale asutusele ainult ühe kuu jooksul või artiklis 6 osutatud tähtaja jooksul, kui viimasena nimetatud ajavahemik on pikem. Ühe kuu pikkust tähtaega ei või pikendada. 4. Kui lõikes 3 nimetatud kavandatud meetme eesmärk on: a) määratleda asjaomane turg, mis erineb artikli 15 lõike 1 kohases soovituses määratletud turust, või b) otsustada, kas konkreetsel ettevõtjal on kas üksi või teistega ühiselt märkimisväärne turujõud artikli 16 lõike 3, 4 või 5 alusel, ja kui see meede mõjutaks liikmesriikidevahelist kaubandust ning komisjon on andnud riigi reguleerivale asutusele teada, et tema arvates looks meede takistusi ühtsel turul, või kui komisjonil on alust kahelda meetme vastavuses ühenduse õigusnormidele ja eelkõige artiklis 8 nimetatud eesmärkidele, lükatakse meetme eelnõu vastuvõtmine veel kaks kuud edasi. Nimetatud tähtaega ei või pikendada. Selle aja jooksul võib komisjon teha artikli 22 lõikes 2 nimetatud korra kohaselt otsuse, et asjaomane riigi reguleeriv asutus peab meetme eelnõu tühistama. Otsusele tuleb lisada üksikasjalik ja objektiivne analüüs selle kohta, miks komisjon leiab, et meetme eelnõu ei tohiks vastu võtta, ja konkreetsed ettepanekud meetme eelnõu muutmiseks. 5. Asjaomane riigi reguleeriv asutus võtab täiel määral arvesse teiste riikide reguleerivate asutuste ja komisjoni arvamusi ja kui tegemist ei ole lõikes 4 osutatud juhtumiga, võtab meetme eelnõu vastu ning edastab selle komisjonile. […]”.
EL lepingu VI jaotise alusel vastu võetud raamotsuse tõlgendamist puudutavat eelotsusetaotlust ei muuda vastuvõetamatuks üksnes asjaolu, et eelotsusetaotluses tuginetakse EÜ artiklile 234 ja et EL artiklit 35 ei mainita. Seda järeldust rõhutab ka asjaolu, et Euroopa Liidu leping ei näe otseselt ega kaudselt ette, millises vormis peab liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse esitama.

Kuna vastavalt EL artiklile 35 võivad Euroopa Kohtusse pöörduda liikmesriigi kohtud, mitte põhikohtuasja pooled, on Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste määratlemine üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses ning pooled ei saa muuta nende küsimuste ulatust. Põhikohtuasja poolte sõnastatud nõuetele vastamine läheks vastuollu Euroopa Kohtule mainitud artikliga antud ülesandega ning Euroopa Kohtu kohustusega tagada liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimalus esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused, arvestades asjaolu, et selle sätte kohaselt tuleb huvitatud pooltele teatada üksnes eelotsusetaotlustest.

Euroopa vahistamismäärust ja liikmesriikidevahelist üleandmiskorda käsitleva raamotsuse 2002/584 artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et see käsitleb üksnes olukordi, kus Euroopa vahistamismäärus on kohaldatav, millega ei ole aga tegu juhul, kui väljaandmistaotlus puudutab asjaolusid, mis on leidnud aset enne liikmesriigi poolt vastavalt raamotsuse artiklile 32 tehtud avalduses märgitud kuupäeva.

(vt punkt 63, resolutsiooni punkt 1)
Raamotsuse 2002/584 Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta artikli 4 punkt 6, mis lubab vahistamismäärust täitval õigusasutusel keelduda kõnealuse vahistamismääruse täitmisest, kui vahistamismäärus on tehtud vabadusekaotuse täitmiseks ja tagaotsitav „viibib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis või on selle kodanik või omab seal elukohta”, tuleb tõlgendada nii, et tagaotsitav isik „elab” vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, kui ta on asunud sinna tegelikult elama, ja „viibib” seal, kui tal on mõnda aega püsivalt selles liikmesriigis viibimise tulemusena tekkinud selle riigiga side, mis vastab selles riigis elamisest tulenevale seotuse astmele.

Arvestades, et raamotsuse eesmärk on seada sisse vastastikuse tunnustamise põhimõttel rajanev õigusasutustevaheline üleandmissüsteem süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks, kusjuures vahistamismäärust täitev õigusasutus saab sellisest üleandmisest keelduda vaid mõnel raamotsuses ettenähtud täitmata jätmise alustest, tuleb mõistetele „viibib” ja „elab”, mis määravad kindlaks raamotsuse artikli 4 punkti 6 kohaldamisala, anda ühtne definitsioon, sest tegemist on ühenduse õiguse autonoomsete mõistetega. Liikmesriikidel ei ole järelikult õigust anda neile mõistetele kõnealuse artikli 4 punkti 6 ülevõtvas siseriiklikus õiguses laiemat ulatust kui see, mis tuleneb eelnimetatud ühetaolisest tõlgendusest.

(vt punktid 43, 46, 54 ja resolutsioon)
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus lahendada Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 104b ette nähtud kiirmenetluses eelotsusetaotlus, milles palutakse tõlgendada määrust nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, on põhjendatud, kui see lähtub kiire tegutsemise vajadusest. Selline vajadus esineb siis, kui igasugune viivitus mõjuks lapse ja temaga koos mitte elava vanema vahelistele suhetele väga halvasti ja kui nende suhete jahtumine võib olla pöördumatu. Kiire tegutsemise vajadus nähtub nii määruse põhjendusest 17, milles on mainitud äraviidud lapse viivitamatut tagastamist, kui ka määruse artikli 11 lõikest 3, kus on lapse tagasitoomise taotlust lahendavale kohtule määratud kuuenädalane tähtaeg otsuse tegemiseks. Vajadus kaitsta last võimaliku kahju eest ning vajadus tagada lapse ja tema vanemate huvide õiglane tasakaal õigustab samuti eelotsuse kiirmenetluse kohaldamist.

Kui lapse tagasitoomisest keeldumise otsus on tehtud ja päritoluriigi kohtule on sellest teada antud, ei oma määruse nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1347/2000, artiklis 42 ette nähtud tõendi väljaandmise seisukohalt tähtsust, kas see otsus on peatatud, tühistatud, seda on muudetud või see ei ole lõplikult jõustunud või see on asendatud tagasitoomist nõudva otsusega, kui lapse tagasitoomist ei ole tegelikult toimunud. Kui selle tõendi ehtsuses ei ole kaheldud ning tõend on välja antud määruse IV lisas toodud tüüpvormi kohaselt, on tagasitoomist nõudva kohtuotsuse vaidlustamine keelatud ning taotluse saanud kohtul jääb üle vaid tunnistada tõendatud otsus täitmisele pööratavaks ja rahuldada lapse viivitamatu tagastamise nõue.

Tagasitoomisest keeldumise otsusele järgnev lapse tagasitoomist nõudev otsus on täitmisele pööratav menetlusautonoomia alusel, et mitte viivitada lapse tagasitoomisega, kes on ebaseaduslikult ära viidud või kinni peetud liikmesriigis, mis ei ole see liikmesriik, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas. Menetlusküsimused, mis pärast tagasitoomisest keeldumise otsuse tegemist võivad kohtuotsuse täitmise liikmesriigis esmakordselt või uuesti üles kerkida, ei ole otsustava tähtsusega ning need ei oma määruse rakendamisel tähtsust. Kui see nii ei oleks, oleks oht, et määrus kaotab oma kasuliku mõju, kuna lapse viivitamatu tagastamise eesmärk jääks sõltuvusse selliste õiguskaitsevahendite ammendamise tingimusest, mida näeb ette selle liikmesriigi õigus, kus last ebaseaduslikult hoitakse. Kuigi määruse nr 2201/2003 eesmärk ei ole liikmesriikide materiaalõigusnormide ja menetlusnormide ühtlustamine, on siiski oluline, et siseriiklike normide rakendamine ei kahjustaks määruse kasulikku mõju. Määruse niisugune tõlgendus, mis on kooskõlas määruse nõuete ja eesmärgiga, on ainus, mis kõige paremini tagab ühenduse õiguse tõhususe.

(vt punktid 63, 80–83, 89, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-67/08

Margarete Block

versus

Finanzamt Kaufbeuren

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesfinanzhof)

„Kapitali vaba liikumine — EÜ artiklid 56 ja 58 — Pärandimaks — Siseriiklik õigus, mis ei luba liikmesriigis, kus elas vara omanik oma surmapäeval, tasumisele kuuluvast pärimismaksust maha arvata pärandimaksu, mille pärija on tasunud teises liikmesriigis, kui päritavaks varaks on vahetusvõlakirjad — Topeltmaksustamine — Piirang — Puudumine”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 12. veebruar 2009 I ‐ 885

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Pärandimaks

(EÜ artiklid 56 ja 58)

EÜ artikleid 56 ja 58 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis selles liikmesriigis elava pärija poolt teises liikmesriigis asuva krediidiasutuse vahetusvõlakirjade pealt tasumisele kuuluva pärandimaksu arvutamisel ei võimalda juhul, kui isik, kelle pärand avanes, elas oma surmapäeval esimeses liikmesriigis, arvata selles liikmesriigis tasumisele kuuluvast pärandimaksust maha teises liikmesriigis tasutud pärandimaks.

Nimelt tuleneb see maksualane ebasoodne olukord kahe liikmesriigi maksupädevuse paralleelsest teostamisest, mille eripäraks on, et üks liikmesriik on otsustanud maksustada vahetusvõlakirjad siseriikliku pärandimaksuga, kui võlausaldaja on selle liikmesriigi resident, ja teine liikmesriik on otsustanud need võlakirjad maksustada siseriikliku pärandimaksuga, kui võlgnik asub viimati nimetatud liikmesriigis. Seega ei ole ühenduse õiguse praeguses arengustaadiumis ja pärandimaksu tasumise reguleerimiseks kehtestatud üldisi kriteeriume pädevuse jaotamiseks liikmesriikide vahel seoses topeltmaksustamise kaotamisega Euroopa Ühenduses. Eeltoodust tuleneb, et ühenduse õiguse praeguses arengustaadiumis on liikmesriikidel – tingimusel, et nad ei riku ühenduse õigust – selles valdkonnas teatav iseseisvus, ja seetõttu ei ole nad kohustatud kohandama oma maksusüsteemi teiste liikmesriikide erinevate maksusüsteemide järgi, et muu hulgas kaotada nende liikmesriikide maksupädevuse paralleelsest teostamisest tulenev topeltmaksustamine ja võimaldada seega arvata pärandimaksust maha pärija elukoha liikmesriigist erinevas liikmesriigis tasutud pärandimaks.

Neid järeldusi ei muuda asjaolu, et siseriiklik maksukorraldus näeb ette soodsama mahaarvamiste tegemise korra, kui isik, kelle pärand avanes, elas surmapäeval teises liikmesriigis, kuna see erinev kohtlemine – mis puudutab pärimist isikult, kes oli surmapäeval mitteresident – tuleneb ka asjassepuutuva liikmesriigi valikust – kellel on see valikuõigus oma maksupädevuse teostamise raames – lähtuda kohaldatava maksuõiguse kindlaksmääramisel võlausaldaja elukoha kriteeriumist, et määratleda „välismaine” pärandvara ja seega teises liikmesriigis tasutud pärandimaksu mahaarvatavus.

(vt punktid 28, 30–32, 34, 36 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-19/08

Migrationsverket

versus

Edgar Petrosian jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen)

„Varjupaigaõigus — Määrus (EÜ) nr 343/2003 — Sellise varjupaigataotleja tagasivõtmine liikmesriiki, kelle varjupaigataotluse on see riik tagasi lükanud ja kes asub teises liikmesriigis, kus ta esitas uue varjupaigataotluse — Varjupaigataotleja üleandmise tähtaja algus — Üleandmise menetlus, mille puhul on võimalik esitada peatava toimega kaebus”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 29. jaanuar 2009 I ‐ 497

Kohtuotsuse kokkuvõte

Viisa-, varjupaiga- ja sisserändepoliitika – Varjupaigapoliitika – Kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest – Määrus nr 343/2003

(Nõukogu määrus nr 343/2003, artikli 20 lõike 1 punkt d ja lõige 2)

Varjupaigataotleja üleandmise menetluses tuleb määruse nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, artikli 20 lõike 1 punkti d ja lõiget 2 selle artikli kasuliku mõju säilitamiseks tõlgendada nii, et kui palve esitanud liikmesriigi õigusnormid näevad ette kaebuse peatava toime, hakkab üleandmise tähtaeg kulgema mitte alates üleandmise menetluse peatavast esialgse õiguskaitse määrusest, vaid alles alates sisulisest lahendist, millega tuvastatakse menetluse õiguspärasus ning mis ei tee üleandmisele takistusi. Arvestades liikmesriikidele tähtaja kehtestamise eesmärki, tuleb tähtaja algus kindlaks määrata nii, et liikmesriikidele jääb kuuekuuline tähtaeg, mida neil tuleb maksimaalselt kasutada üleandmise tehniliste üksikasjade ärakorraldamiseks.

(vt punktid 44, 46, 53 ja resolutsioon)