ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Liikmesriigi õigusnormid, mis käsitlevad teises liikmesriigis kantud ravikulude hüvitamist – Planeerimata haiglaravi – Määrus nr 1408/71

(EÜ artikkel 49, nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 22 lõike 1 punktid a ja i)

Summary

Liikmesriik, mis keeldub osas, milles ravi andmise liikmesriigis on kohaldatav kindlustuskate tema õigusnormides sätestatust madalam, hüvitamast oma riikliku tervishoiusüsteemi liikmetele ravikulusid, mis neil tekkisid, saades teises liikmesriigis haiglaravi vastavalt määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (redaktsioonis, mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, ning mida on muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 22 lõike 1 punkti a alapunktile i, ei ole rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.

Näib nimelt liialt juhuslik ja kaudne oletada, et liikmesriigi tervishoiusüsteemis kindlustatud isikuid võidakse julgustada pöörduma enneaegselt tagasi sellesse liikmesriiki, et saada seal haiglaravi, mis muutus vajalikuks nende ajutise teises liikmesriigis viibimise ajal aset leidnud tervisliku seisundi halvenemise tõttu, või siis, et neid võidakse innustada loobuma turismi‑ või õppeeesmärgiga reisist nimetatud teise liikmesriiki, kui nad ei saa, välja arvatud piiratud erijuhtudel, loota pädeva asutuse poolsele täiendavale maksele, kui samaväärse ravi maksumus kindlustajaliikmesriigis ületab selles teises liikmesriigis kohaldatava kindlustuskatte taseme. Seetõttu ei saa pidada vaidlusaluseid norme tervikuna haiglaravi, turismi‑ või haridusteenuse osutamise vabadust piiravaks.

Juhud, mil kindlustatule tema ajutise teises liikmesriigis viibimise ajal osutatud planeerimata haiglaravi nõuab kindlustajaliikmesriigilt viibimiskohajärgse liikmesriigi normide kohaldamisest tingituna suuremat kulutust, kui ta oleks kandnud siis, kui seda ravi oleks antud tema enda raviasutustes, tuleb lisaks lugeda täielikult tasakaalustatuks nende juhtumitega, mil viibimiskohajärgse liikmesriigi normide kohaldamine viib, vastupidi, selleni, et kindlustajaliikmesriigi kanda jäävad haiglaravi kulud on madalamad, kui need, mis oleksid tekkinud tema enda normide kohaldamisel.

(vt punktid 72, 78, 80)
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 (nõukogu direktiiv 92/43, artikli 3 lõige 1 ja artikli 4 lõige 1) (vt punktid 30, 31)

2. Keskkond – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Direktiiv 92/43 (nõukogu direktiiv 92/43, artikli 6 lõige 2) (vt punktid 38–40, 42 ja 43)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102) rikkumine – Ühenduse tähtsusega alad – Ala „Is Arenas” – Golfiväljaku rajamine.

Resolutiivosa

Resolutsioon

1. Seoses turismikompleksi ja kinnisvaraprojektiga „Is Arenas”, mis puudutab ala „Is Arenas”:

– kuna Itaalia Vabariik ei olnud enne 19. juulit 2006, s.o kuupäev, mil ala „Is Arenas” kanti ühenduse tähtsusega alade nimekirja, võtnud nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivis 92/43/EMÜ (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta) ette nähtud kaitseeesmärgi kohaselt vastu asjakohaseid kaitsemeetmeid, et kaitsta asjaomast ökoloogilist huvi, mida see ala pakub endast riiklikul tasemel ühenduse tähtsusega alana, ja eelkõige, kuna Itaalia Vabariik ei ole keelanud sellist sekkumist, mis võib tõsiselt kahjustada ala ökoloogilisi omadusi, ning

– kuna Itaalia Vabariik ei ole pärast 19. juulit 2006 võtnud vastu vajalikke meetmeid, et vältida looduslike elupaikade halvenemist, mille kaitseks nimetatud ühenduse tähtsusega ala on määratud,

siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivist 92/43, täpsemalt seoses teise etteheitega direktiivi artikli 6 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
Keywords

Summary



Keywords

1. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud

(EÜ artikkel 49)

2. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud

(EÜ artikkel 49)

Summary

1. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mis kehtestavad hasartmängude korraldamise ja edendamise osas üheainsa ettevõtja ainuõigusliku korra ja mis keelavad mis tahes teistel ettevõtjatel, sealhulgas teises liikmesriigis asutatud ettevõtjal, pakkuda interneti kaudu esimese liikmesriigi territooriumil nimetatud korra kohaldamisalasse kuuluvaid teenuseid.

Kuivõrd internetis pakutavate hasartmängude sektorit ei ole Euroopa Liidu tasandil ühtlustatud, siis võib liikmesriik asuda seisukohale, et üksnes asjaolu, et ettevõtja pakub sellesse sektorisse kuuluvaid teenuseid interneti kaudu seaduslikult teises liikmesriigis, kus on tema asukoht ja kus ta peab põhimõtteliselt juba täitma seadusest tulenevaid nõudeid ja alluma selle riigi pädevate ametivõimude kontrollile, ei ole piisav tagatis, et kaitsta liikmesriigi tarbijaid pettuste ja kuritegevuse ohtude eest, võttes arvesse raskusi, mis võivad asukohaliikmesriigi ametivõimudel sellistel asjaoludel ettevõtjate kutsealast kvaliteeti ja ausust hinnates tekkida. Lisaks sellele, kuna tarbija ja ettevõtja vahel puudub otsene kontakt, hõlmavad internetis pakutavad hasartmängud erinevat laadi ja selliste mängude traditsioonilise turuga võrreldes oluliselt suuremaid ohte seoses pettustega, mida ettevõtjad tarbijate suhtes toime võivad panna. Internetis hasartmängude pakkumisega seonduvat eripära arvestades võib sellise piirangu lugeda seega põhjendatuks eesmärgiga võidelda pettuste ja kuritegevuse vastu.

(vt punktid 33, 34, 36, 37, resolutsiooni punkt 1)

2. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellest tulenev võrdse kohtlemise põhimõte ja läbipaistvuse tagamise kohustus on kohaldatavad selliste menetluste suhtes, millega antakse üheleainsale ettevõtjale hasartmängude valdkonnas luba või pikendatakse seda luba, kui tegemist ei ole avalik-õigusliku isikuga, kelle halduse üle teostab otsest kontrolli riik, või eraõigusliku isikuga, kelle tegevuse üle on avalikul võimul võimalik teostada tõhusat järelevalvet.

Direktiivid, millega liidu seadusandja on reguleerinud riigihangete valdkonda, ei reguleeri – liidu õiguse hetkeseisuga – teenuste kontsessioonilepinguid. Selleks et selline eelneva haldusloa kord nagu see, mis keelab sellise loata korraldada või edendada hasartmänge ja mille kohaselt väljastatakse vaid üks luba iga lubatud hasartmängu jaoks, oleks õigustatud isegi juhul, kui see näeb ette erandi põhivabadusest, peab see põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja varem teada olevatel kriteeriumidel, nii et ametiasutuste kaalutlusõiguse teostamine oleks piiritletud ja seda ei saaks meelevaldselt kasutada. Lisaks sellele peab iga niisuguse isiku käsutuses, kelle suhtes sellisel erandil tuginevat piiravat meedet kohaldatakse, olema kohtulik õiguskaitsevahend.

(vt punktid 39, 43, 50, 62, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

Kalandus – Mereressursside kaitse – Tehnilised kaitsemeetmed – Vahemere kalandus – Määrus nr 1626/94

(Nõukogu määrus nr 1626/94, artikli 1 lõiked 2 ja 3)

Summary

Nõukogu määruse nr 1626/94 (millega kehtestatakse Vahemere kalavarude kaitse teatavad tehnilised meetmed, muudetud määrusega nr 2550/2000) artikli 1 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada selliselt, et esiteks ei mõjuta nimetatud määruse jõustumine enne selle määruse jõustumist vastu võetud siseriikliku täiendava keelu kehtivust, ja teiseks ei ole selline meede kõnealuse määrusega vastuolus juhul, kui see keeld on kooskõlas ühise kalanduspoliitikaga, kui see ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik seatud eesmärgi saavutamiseks ning kui see ei riku võrdse kohtlemise põhimõtet – nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

(vt punkt 58 ja resolutsioon)
Keywords

Subject of the case

Resolutiivosa



Keywords

Keskkond

–

Loodusliku linnustiku kaitse

–

Direktiiv 79/409 (nõukogu direktiiv 79/409, artikli 4 lõige 4) (vt punktid 40, 43 ja 44)

Subject of the case

Ese

Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98) artiklite 2, 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 13 ja 18 rikkumine – Puudulik ülevõtmine – Erandid – Nõuded.

Resolutiivosa

Resolutsioon

1. Kuna nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta Itaalia õigusesse üle võtvad õigusnormid ei ole täielikult kooskõlas selle direktiiviga, ja kuna nimetatud direktiivi artikli 9 ülevõtmise kord ei taga seda, et Itaalia pädevate ametiasutuste poolt tehtavad erandid on kooskõlas selles artiklis ette nähtud tingimuste ja nõuetega, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kõnealuse direktiivi artiklitest 2–7, 9–11, 13 ja 18 tulenevaid kohustusi.

2. Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seonduvad kulud.
Keywords

Summary



Keywords

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Maksu tagastamine liidu territooriumil registreerimata maksukohustuslastele

(Nõukogu direktiiv 86/560, artikli 2 lõige 1 ja direktiiv 2006/112, artikli 169 punkt c, artiklid 170 ja 171)

Summary

Liikmesriik, kes on keeldunud tagastamast väljaspool Euroopa Liitu registreeritud maksukohustuslaste direktiivi 2006/112 artikli 169 punktis c nimetatud kindlustustehingutelt ja finantstehingutelt tasutud sisendkäibemaksu, ei ole rikkunud direktiivi 2006/112 mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklitest 169–171 ning kolmeteistkümnenda direktiivi 86/560 käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

Nimelt, kolmeteistkümnenda direktiivi sätteid, eeskätt selle artikli 2 lõiget 1, mis ei viita sõneselgelt direktiivi 2006/112 artikli 169 punktis c nimetatud tehingutele, tuleb käsitada direktiivi 2006/112 artiklite 170 ja 171 suhtes erisätetena, mistõttu ei saa selle direktiivi artikli 170 üldsõnaliselt sätestatud tagastamisõigust pidada kolmeteistkümnenda direktiivi artikli 2 lõike 1 selge ja ühemõttelise sõnastuse suhtes ülimuslikuks.

Kui viite puudumine direktiivi 2006/112 artikli 169 punktis c nimetatud tehingutele on seadusandja viga, ei pea Euroopa Kohus lähtuma tõlgendusest, mille eesmärk on parandada eespool viidatud artikli 2 lõiget 1. Ka ei saa liikmesriigile, kelle siseriiklikud õigusnormid on eespool viidatud artikli 2 lõike 1 selge ja ühemõttelise sõnastusega kooskõlas, ette heita seda, et ta on rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad just sellest sättest, kuna ta ei lähtunud nimetatud sätte tõlgendusest, mille eesmärk on seda muuta, et viia see kooskõlla ühise käibemaksusüsteemi loogikaga ja parandada ühenduse seadusandja poolt tehtud viga. Õiguskindluse põhimõte nõuab, et ühenduse õigusnorm peab võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust. Õigussubjektidel peab olema võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt. See põhimõte on ka asjassepuutuv maksustamist käsitleva direktiivi ülevõtmisel. Nimelt ei saa, vaatamata eespool viidatud artikli 2 lõike 1 selgele ja ühemõttelisele sõnastusele, nimetatud sätet tõlgendada eesmärgiga seda parandada ja laiendada sel teel liikmesriikide sellega seonduvaid kohustusi.

(vt punktid 35, 46, 48–51)
Keywords

Summary



Keywords

1. Õigusaktide ühtlustamine – Biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse – Direktiiv 98/44

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/44, artikkel 9)

2. Õigusaktide ühtlustamine – Biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse – Direktiiv 98/44

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/44, artikkel 9)

3. Õigusaktide ühtlustamine – Biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse – Direktiiv 98/44

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/44, artikkel 9)

4. Rahvusvahelised lepingud – Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (TRIPS)

(TRIPS‑leping, artiklid 27 ja 30; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/44, artikkel 9)

Summary

1. Direktiivi 98/44 biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta artiklit 9 tuleb mõista nii, et selles artiklis ei ole sätestatud patendikaitset sellisel juhul, kui patenditud toode sisaldub sojajahus, kus see ei täida ülesannet, mille jaoks see patenteeriti, kuid täitis seda ülesannet varem sojataimes, mille töötlemisel on saadud kõnealune toode sojajahu, või kui see saab oma ülesannet millalgi taas täita, kui see on jahust eraldatud ja elusorganismi rakku lisatud. Nimelt antakse artikli 9 alusel kaitset tingimusel, et patenditud DNA nukleotiidjärjestus täidab oma ülesannet materjalis, millesse see on lisatud.

(vt punktid 46, 50, resolutsiooni punkt 1)

2. Direktiivi 98/44 biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta artikliga 9 on selle alusel antav kaitse ammendavalt ühtlustatud, nii et sellega on vastuolus patenditud tootele kui sellisele siseriiklike õigusnormidega absoluutse kaitse andmine sõltumata sellest, kas toode täidab seda sisaldavas materjalis oma ülesannet.

(vt punkt 63, resolutsiooni punkt 2)

3. Direktiivi 98/44 biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta artikkel 9 välistab enne direktiivi vastuvõtmist väljaantud patendi omaniku võimaluse tugineda patenditud toote absoluutsele kaitsele, mis oleks sellele tootele antud sel ajal kohaldatavate siseriiklike õigusnormide alusel. Nimelt kohaldatakse üldjuhul uut eeskirja varasema eeskirja kehtivusajal tekkinud olukorra tulevastele tagajärgedele kohe ja direktiivis 98/44 ei ole ette nähtud ühtegi erandit sellest põhimõttest.

(vt punktid 66, 67, 69, resolutsiooni punkt 3)

4. Otsusega 94/800 heaks kiidetud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu 1C lisas oleva intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu artiklid 27 ja 30 ei mõjuta direktiivi 98/44 biotehnoloogialeiutiste õiguskaitse kohta artikli 9 tõlgendust, mille kohaselt piirdub vastavalt sellele artiklile antav kaitse juhtudega, mil patenditud toode täidab oma ülesannet.

(vt punktid 76 ja 77, resolutsiooni punkt 4)
Keywords

Summary



Keywords

1. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud

(EÜ artikkel 49)

2. Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Hasartmängud

(EÜ artikkel 49)

Summary

1. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi sellised õigusnormid, mis keelavad suunata selle liikmesriigi elanikele reklaami hasartmängude kohta, mida eraettevõtjad mõnes teises liikmesriigis korraldavad tulu saamise eesmärgil.

Nimelt võivad kultuurilised, moraalsed või religioossed kaalutlused õigustada piiranguid hasartmängude korraldajate teenuste osutamise vabadusele eelkõige juhul, kui ei ole aktsepteeritav, et eratulu saadakse tulenevalt sellest, et kasutatakse ära sotsiaalset probleemi või mängijate nõrkust ja nende ebaõnne. Vastavalt iga liikmesriigi väärtusteskaalale ja neile kuuluvast kaalutlusõigusest lähtuvalt võib liikmesriik piirata hasartmängude korraldamist, andes selle õiguse ainult avalik‑õiguslikele või mittetulunduslikele asutustele. Keeld, mille kohaselt tulunduslike erahuvidega korraldajad ei tohi kõnealuse liikmesriigi tarbijatele oma teenuseid propageerida, vastab hasartmängude sektori tulundusliku erahuvi välistamise eesmärgile ja seega võib seda pidada taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalikuks.

(vt punktid 43–46, resolutsiooni punkt 1)

2. EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis allutavad hasartmängud ainuõiguste süsteemile ja mille kohaselt karistatakse mõnes teises liikmesriigis korraldatud hasartmängude propageerimise eest rangemalt kui ilma loata selle liikmesriigi territooriumil korraldatud hasartmängude propageerimise eest.

Siseriikliku kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas põhikohtuasjas kõne all olevate siseriiklike õigusnormide puhul on olukord selline. Ta peab eelkõige uurima, kas kõne alla olevat kahte rikkumist, isegi kui need kuuluvad erinevate süsteemide alla, koheldakse kohaldatavate siseriiklike õigusaktide alusel võrdselt. See kohus peab eelkõige kindlaks tegema, kas asjaolusid arvestades käsitlevad pädevad asutused nimetatud õigusrikkumisi samasuguse hoolega ning kas pädevad kohtud määravad nende eest võrdsed karistused.

(vt punktid 55, 57, resolutsiooni punkt 2)
Keywords

Summary



Keywords

Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Rasedad, hiljuti sünnitanud või rinnaga toitvad töötajad – Direktiiv 92/85

(Nõukogu direktiiv 92/85, artikli 5 lõige 2 ja artikli 11 punkt 1)

Summary

Direktiivi 92/85 rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391 artikli 16 lõike 1 tähenduses) artikli 11 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et rasedal töötajal, kes on vastavalt direktiivi 92/85 artikli 5 lõikele 2 viidud raseduse tõttu ajutiselt üle teisele tööle, kus tema tööülesanded erinevad nendest, mida ta täitis enne üleviimist, ei ole õigust töötasule, mis oleks – keskmiselt – sama suur kui tema töötasu enne üleviimist. Nimelt ei ole liikmesriikidel – ja asjakohastel juhtudel tööturu osapooltel – selle direktiivi artikli 11 punkti 1 alusel kohustust säilitada niisuguse teise töö tegemise ajaks neid töötasu komponente või lisatasusid, mis sõltuvad sellest, kas asjassepuutuv töötaja täidab spetsiifilisi ülesandeid eritingimustes ning mille eesmärk on sisuliselt hüvitada niisuguse tööülesannete täitmise ebasoodsad tingimused.

Lisaks põhipalgale säilib niisugusel töötajal vastavalt viidatud artikli 11 punktile 1 õigus nendele töötasu komponentidele ja lisatasudele, mida makstakse tema ametiseisundi alusel, nagu näiteks lisatasu juhtival ametikohal töötamise, tööstaaži ja kutsealase kvalifikatsiooni eest.

Kuigi direktiivi 92/85 artikli 11 punktiga 1 ei ole vastuolus see, kui niisugusele töötajale makstava töötasu väljaarvutamisel kasutatakse meetodit, mille puhul võetakse aluseks lisatasu, mida makstakse kõigile samal palgaastmel olevatele lennumeeskonna töötajatele tulenevalt nende töötingimustest teatud konkreetsel võrdlusperioodil keskmiselt, tuleb asuda seisukohale, et mainitud töötasu komponentide ja lisatasude arvestamata jätmine on viimati mainitud sättega vastuolus.

(vt punktid 61, 73 ja resolutsioon)
Keywords

Summary



Keywords

1. Eelotsuse küsimused – Vastuvõetavus – Piirid

(EÜ artikkel 234)

2. Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus

(EÜ artikkel 234)

3. Konkurents – Ühenduse eeskirjad – Liikmesriikide kohustused

(EÜ artiklid 10, 81 ja 82)

Summary

1. Üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust kohtuasjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud eelotsuse tegema. Liidu õigust puudutavate eelotsuseküsimuste asjakohasust seega eeldatakse. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus lükata tagasi vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud.

(vt punktid 19 ja 20)

2. Kui eelotsuseküsimuse puhul on kõik eelotsusetaotluse esitanud kohtu lahendatava kohtuasja asjaolud piiratud ühe liikmesriigiga, võib sellele küsimusele antav vastus olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule siiski tarvilik, eriti eeldusel, et siseriiklik õigus kohustab seda kohut tagama oma riigi kodanikule samad õigused, mis tulenevad muu kui selle liikmesriigi kodanikule samasuguses olukorras liidu õigusest.

Eelmises punktis käsitletud hüpotees puudutab õigusi, mis võiksid tuleneda mõne teise liikmesriigi kodanikule liidu õigusest, kui ta oleks samasuguses olukorras nagu põhikohtuasja kaebaja, st kui ta haldaks apteeki omavalitsusüksuse konkreetses piirkonnas ja kui liikmesriigi pädev asutus oleks võtnud vastu siseriiklikku õigusnormi rakendava otsuse tema taotluse osas, mis ei sea vähimalgi määral küsimuse alla kõnesoleva siseriikliku õigusaktiga kehtestatud lahtiolekuaegade ja puhkuste üldist regulatsiooni, vaid millega palutakse üksnes anda, erandina nimetatud üldkorrast, luba loobuda sulgemisperioodidest.

Nii näib põhikohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades ilmne, et EÜ artikli 49 tõlgendus, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oma lahendis palus, ei ole põhikohtuasja lahendamisel asjakohane.

(vt punktid 23–25)

3. Ühenduse konkurentsialased õigusnormid ja eriti EÜ artiklid 81–86 ei ole ilmselgelt kohaldatavad niisuguste siseriiklike õigusnormide suhtes, mis käsitlevad erandi võimaldamist omavalitsusüksuse konkreetses piirkonnas asuva apteegi lahtiolekuaegade osas. Niisugused õigusnormid ei saa iseenesest ega ka oma kohaldamise läbi mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust EÜ artiklite 81 ja 82 mõttes.

(vt punktid 29, 32)
Keywords

Summary



Keywords

1. Euroopa ühenduste omavahendid – Liikmesriikide poolt kindlaks määramine ja kasutatavaks tegemine – Ülekanne komisjoni kontole

(Nõukogu määrus nr 1552/89, artiklid 2, 6 ja 9–11 ning määrus nr 1150/2000, artiklid 2, 6 ja 9–11)

2. Euroopa ühenduste omavahendid – Liikmesriikide poolt kindlaks määramine ja kasutatavaks tegemine – Ülekanne komisjoni kontole

(Nõukogu määrus nr 1552/89, artikkel 11)

Summary

1. Alates sellest hetkest, kui impordiriigi ametiasutustel on ekspordiriigi ametiasutuste edastatud info põhjal võimalik määrata kindlaks võlgnik ja arvutada tollivõla summa, ei ole kõnealuste tollimaksude hilinenud kättesaadavaks tegemine õigustatud sellistel põhjustel nagu ekspordiriigi ametiasutustelt täiendava informatsiooni või selles riigis alustatud kohtumenetluses lõpliku otsuse ootamine, ning veelgi vähem põhjusel, et oodatakse lõpparuannet komisjoni pettuste tõkestamise kooskõlastusüksuse paralleelselt läbi viidud uurimise kohta. Ekspordiriigi ametiasutuste tollivormistusjärgse läbivaatamise järeldused on impordiriigi ametiasutustele siduvad. Järelikult ei saa asjaolu, et ekspordiriigi ametiasutused teatavad samuti, et tollivormistusjärgse läbivaatamise järelduste peale on esitatud kaebus, mõjutada impordiriigi ametiasutuste kohustusi teha arvestuskanne, teavitada asjaomasest tollivõlast ning määrata kindlaks sellega seotud omavahendid.

Seega rikub liikmesriik määruse nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376, artiklitest 2, 6 ja 9–11 ning määruse nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728, samadest artiklitest tulenevaid kohustusi, kui ta laseb hoolimata vastastikuse abi teatise saamisest aeguda tollivõlast tulenevatel nõuetel, kandes hilinenult üle sellest tulenevad tasumisele kuuluvad omavahendid ning keeldudes tasumast kohaldatavat viivitusintressi.

(vt punktid 80, 83, 88, 98 ja resolutsioon)

2. Kohustus ühenduste omavahendid kindlaks määrata, kohustus need tähtaegselt komisjoni arvele kanda ja kohustus tasuda viivitusintresse on lahutamatult seotud, kusjuures viivitusintressi tuleb maksta sõltumata selle viivituse põhjusest, millega omavahendid komisjoni arvele kanti.

Nimelt peab määruse nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376, artikli 11 alusel asjaomane liikmesriik kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel sama määruse artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi kogu viivitatud aja eest. Peale selle tuleneb nimetatud artikli 11 sõnastusest, et omavahendite kättesaadavaks tegemisega viivitamine ei saa sõltuda komisjoni poolt nimetatud omavahendite kättesaadavaks tegemisele määratud tähtajast.

(vt punktid 93–95)