ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C‑306/13

LVP NV

versus

Belgische Staat

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg te Brussel)

„Eelotsusetaotlus — Ühine turukorraldus — Banaanid — Impordikord — Kohaldatavad tariifimäärad”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 18. detsember 2014

Rahvusvahelised lepingud — Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamisleping — GATT 1994 — Vahetu õigusmõju — Puudumine — Liidu õigusakti õiguspärasuse vaidlustamiseks WTO lepingutele tuginemise võimatus — Erandid — Liidu akt, mille eesmärk on tagada täitmine või millele viidatakse selgelt ja konkreetselt

(1994. aasta üldine tolli‑ ja kaubanduskokkulepe; nõukogu määrus nr 1964/2005, artikli 1 lõige 1; nõukogu otsus nr 94/800)

Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1A sisalduva 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe sätted ei ole sellised, et annavad õigussubjektile õigused, millele nad võivad vahetult tugineda liikmesriigi kohtus, et vaidlustada määruse nr 1964/2005 banaanide tariifimäärade kohta artikli 1 lõikega 1 kehtestatud tollitariifimäära 176 eurot tonni kohta kohaldamine.

Nimelt ei kuulu WTO lepingud oma olemuse ja ülesehituse tõttu põhimõtteliselt nende normide hulka, mille alusel Euroopa Kohus kontrollib liidu institutsioonide aktide õiguspärasust. Üksnes juhul, kui liit soovis rakendada WTO raames võetud erikohustust, või olukorras, kus liidu õigusakt viitab selgelt WTO lepingute konkreetsetele sätetele, lasub Euroopa Kohtul kohustus kontrollida asjaomase liidu akti õiguspärasust WTO eeskirjade suhtes.

Siiski ei ole banaanituru ühise korralduse eesmärk GATT 1994 raames võetud erikohustuse täitmise tagamine liidu õiguskorras, ning et see ei viita otseselt ka selle lepingu konkreetsetele sätetele. Samuti ei tohiks määrust nr 1964/2005 analüüsida meetmena, mis on mõeldud selleks, et tagada WTO raames võetud erikohustuse täitmine liidu õiguskorras. Lõpuks tuleb märkida, et lihtne viide liidu poolt GATT 1994 XXVIII artikli raames alustatud läbirääkimiste kontekstile, mis sisaldub määruse nr 1964/2005 põhjendustes 2–5, ei võimalda asuda seisukohale, et see määrus vastab tingimusele, et asjaomane liidu akt peab selgelt viitama WTO lepingute konkreetsetele sätetele.

(vt punktid 44, 47, 49, 58–60 ja resolutsioon)
ELTL artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seovad väljaspool seda liikmesriiki toimuvateks kõrgkooliõpinguteks antava õppetoetuse säilimine tingimusega, et niisugust toetust taotlev üliõpilane peab õpingute alustamisele eelnenud kuuest aastast olema vähemalt kolm elanud selles liikmesriigis.

Õigusnormid, mis seovad välismaal õppimiseks antavate toetuste säilimise „kuuest aastast kolm”‑tingimusega, võivad karistada taotlejat pelgalt asjaolu tõttu, et ta on kasutanud vabadust vabalt liikuda ja elada teises liikmesriigis, kui võtta arvesse seda, kuidas selle vabaduse kasutamine võib mõjutada võimalust saada õppetoetust kõrghariduse omandamiseks.

Sellega seoses tuleb märkida, et õppijate lõimumine, millest annab tunnistust teatud sideme olemasolu asjaomase liikmesriigi ühiskonna ja kõnealuse toetuse saaja vahel, võib olla selline objektiivne üldisest huvist lähtuv kaalutlus, mis õigustab seda, et niisuguse toetuse andmise tingimused võivad mõjutada liidu kodanike vaba liikumist.

Kõnealused õigusnormid ei võimalda aga osas, milles nendega piiratakse liidu kodaniku liikumis- ja elamisvabadust, võtta arvesse teisi sidemeid, mis niisugusel õppijal võib toetust andva liikmesriigiga olla, nagu tema kodakondsus, haridustase, perekond, töö, keeleoskus ja muud sotsiaalsed või majanduslikud sidemed. Samuti võib üliõpilast ülalpidavate perekonnaliikmete elamine toetust andvas liikmesriigis olla üks asjaoludest, mida tuleks arvesse võtta kõnealuste sidemete olemasolu hindamisel.

Niisiis on „kuuest aastast kolm”‑tingimus ühtaegu liiga välistav ja liiga juhuslik, kuna see annab põhjendamatult suure osakaalu asjaolule, mis ei pruugi iseloomustada seda, kui lõimunud on taotleja asjaomase liikmesriigiga toetusetaotluse esitamise ajal. Sellest tulenevalt ei saa niisuguseid liikmesriigi õigusnorme pidada lõimumiseesmärgiga proportsionaalseks.

(vt punktid 31, 36, 41, 43 ja 45 ning resolutsioon)
Kohtuasi C‑623/13

Ministre de l’Économie et des Finances

versus

Gérard de Ruyter

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

„Eelotsusetaotlus — Sotsiaalkindlustus — Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikkel 4 — Esemeline kohaldamisala — Varast saadud tulu maksustamine — Üldine sotsiaalkindlustusmaks — Sotsiaalvõla hüvitamise maks — Kinnipeetav sotsiaalmaks — Sotsiaalmaksu lisamaks — Osalemine kohustuslike sotsiaalkindlustusskeemide rahastamises — Otsene ja piisavalt asjakohane seos teatavate sotsiaalkindlustuse liikide vahel”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 26. veebruar 2015

Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Määrus nr 1408/71 – Esemeline kohaldamisala – Varast saadud tulu maksustamine – Osalemine kohustuslike sotsiaalkindlustusskeemide rahastamises – Hõlmamine – Maksukohustuslaste kutsetegevus – Mõju puudumine

(Nõukogu määrus nr 1408/71, muudetud määrustega nr 118/97 ja nr 1606/98, artikkel 4)

Määrust nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), mida on muudetud määrusega nr 1606/98, tuleb tõlgendada nii, et varast saadud tulult kinnipeetavatel maksudel, mille abil rahastatakse kohustuslikke sotsiaalkindlustusskeeme, on otsene ja piisavalt asjakohane seos teatavate määruse nr 1408/71 artiklis 4 loetletud sotsiaalkindlustusliikidega ja need maksud kuuluvad seega selle määruse kohaldamisalasse, isegi kui maksude arvutamise aluseks on ainult maksukohustuslaste varast saadud tulu ja need ei sõltu maksukohustuslaste kutsealasest tegevusest.

(vt punkt 42 ja resolutsioon)

Kohtuasi C‑623/13

Ministre de l’Économie et des Finances

versus

Gérard de Ruyter

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))

„Eelotsusetaotlus — Sotsiaalkindlustus — Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikkel 4 — Esemeline kohaldamisala — Varast saadud tulu maksustamine — Üldine sotsiaalkindlustusmaks — Sotsiaalvõla hüvitamise maks — Kinnipeetav sotsiaalmaks — Sotsiaalmaksu lisamaks — Osalemine kohustuslike sotsiaalkindlustusskeemide rahastamises — Otsene ja piisavalt asjakohane seos teatavate sotsiaalkindlustuse liikide vahel”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 26. veebruar 2015

Sotsiaalkindlustus — Võõrtöötajad — Määrus nr 1408/71 — Esemeline kohaldamisala — Varast saadud tulu maksustamine — Osalemine kohustuslike sotsiaalkindlustusskeemide rahastamises — Hõlmamine — Maksukohustuslaste kutsetegevus — Mõju puudumine

(Nõukogu määrus nr 1408/71, muudetud määrustega nr 118/97 ja nr 1606/98, artikkel 4)

Määrust nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), mida on muudetud määrusega nr 1606/98, tuleb tõlgendada nii, et varast saadud tulult kinnipeetavatel maksudel, mille abil rahastatakse kohustuslikke sotsiaalkindlustusskeeme, on otsene ja piisavalt asjakohane seos teatavate määruse nr 1408/71 artiklis 4 loetletud sotsiaalkindlustusliikidega ja need maksud kuuluvad seega selle määruse kohaldamisalasse, isegi kui maksude arvutamise aluseks on ainult maksukohustuslaste varast saadud tulu ja need ei sõltu maksukohustuslaste kutsealasest tegevusest.

(vt punkt 42 ja resolutsioon)
hindamisel, mis on siseriiklike ametiasutuste ülesanne, tuleb arvesse võtta asjaolu, et sõjaline sekkumine põhineb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu mandaadil või rahvusvahelise üldsuse konsensusel, ning et sõjalisi operatsioone läbiviivas riigis või riikides on sõjakuriteod karistatavad, ja

faktide hindamine, mida peavad üksnes siseriiklikud ametiasutused kõnealuse teenistusolukorra kvalifitseerimiseks kohtu kontrolli all läbi viima, peab tuginema tõendite kogumile, mis kõiki kõnealuseid asjaolusid – eeskätt neid, mis puudutavad kõiki asjaomaseid fakte, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal ning taotleja individuaalset positsiooni ja isiklikke asjaolusid – arvesse võttes saab tõendada, et see teenistusolukord võib usutavalt viia väidetavate sõjakuritegude toimepanemiseni;

nendes sätetes ei peeta silmas eranditult neid olukordi, kus on tõendatud, et sõjakuriteod on juba toime pandud või võivad kuuluda Rahvusvahelise Kriminaalkohtu jurisdiktsiooni alla, vaid ka neid, kus pagulasseisundi taotleja suudab tõendada, et niisuguste kuritegude toimepanemine on väga tõenäoline;

Juhul, kui siseriiklike ametiasutuste, kelle ülesanne on hinnata kokkupõrkes sõjaväeteenistusest keeldunud isiku varjupaigataotlust, arvates ei ole piisavalt tõendatud, et nimetatud teenistus oleks eeldanud sõjakuritegude toimepanemist direktiivi 2004/83 (miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta) artikli 9 lõike 2 punkti e tähenduses, tuleb selle direktiivi artikli 9 lõike 2 punkte b ja c tõlgendada nii, et karistus, mida varjupaigataotleja on pidanud taluma – näiteks vangistuse määramine või sõjaväest väljaheitmine –, arvestades asjaolu, et asjaomane riik teostab legitiimselt oma õigust relvajõududele, ei näi niivõrd ebaproportsionaalsed või diskrimineerivad, et need kuuluksid nendes sätetes viidatud tagakiusamisaktide hulka. Nimetatud siseriiklike ametiasutuste ülesanne on siiski seda kontrollida.

(vt punktid 48, 56 ja resolutsiooni punkt 2)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, tuleb tõlgendada nii, et nimetatud direktiiviga ei ole vastuolus see, kui haldusasjades kohaldatakse siseriiklikku eelnevat kohustuslikku haldusmenetlust, kui maksuhalduril on kahtlus, et õigust on kuritarvitatud, tingimusel, et kõnealused normid ei ole ebasoodsamad kui need, mis reguleerivad sarnaseid siseriiklikul õigusel põhinevaid olukordi ega muudaks liidu õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Nii on see eelmenetluse puhul, mis esiteks on soodne isikule, keda kahtlustatakse õiguse kuritarvitamises, kuna selle mõte on tagada, et järgitakse teatavaid põhiõigusi, eelkõige õigust olla ära kuulatud, ja teiseks, mis ei lähe vastuollu maksudest kõrvalehoidumise, maksustamise vältimise ja muude kuritarvituste vastase võitluse eesmärgiga, mida Euroopa Kohtu praktikaga on tunnustatud.

(vt punktid 26, 29, 32, 34 ja resolutsioon)
Määruse nr 1408/71 (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006) artikli 46a lõike 3 punkti c tuleb tõlgendada nii, et säte hõlmab seda osa hüvitisest, mis põhineb kindlustusperioodil, mille jooksul huvitatud isikul oli õigus loobuda kohustuslikust kindlustusskeemist, juhul kui niisugune kindlustus kõnealusel perioodil mõjutab sotsiaalkindlustushüvitise suurust.

Kindlustusskeemiga liitumise vabatahtlikkus võib tuleneda nii asjaolust, et huvitatud isik peab esitama taotluse kindlustusskeemiga liitumiseks või kindlustuse jätkamiseks, kui ka sellest, et tal on õigus skeemist vabastus saada. Mõlemad olukorrad tähendavad kindlustatu valikut ja annavad seega tunnistust sellest, et kui kindlustusskeemi kuulumine jätkub, on see vabatahtlik.

(vt punktid 52, 59 ja resolutsioon)
Direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõiget 3 ja direktiivi 2008/118/EÜ, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12, artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega ei ole vastuolus see, kui nende direktiivide kohaldamisalasse mittekuuluvaid kaupu nagu määrdeõlid, mida kasutatakse muul otstarbel kui mootorikütus või kütteaine, maksustatakse maksuga, mida reguleerivad sätted on samad, mis nendes direktiivides ette nähtud ühtlustatud aktsiisi korra sätted, kuna nende kaupade maksustamine selle maksuga ei too liikmesriikidevahelises kaubanduses kaasa formaalsusi piiriületamisel.

Kohustusi, mis kaasnevad aktsiisi peatamise siseriikliku korraga, mida kohaldatakse nendele kaupadele olenemata sellest, kas need imporditakse muust liikmesriigist või soetatakse kodumaiselt turult, ei saa käsitada piiriületamisega seotud formaalsusena liikmesriikidevahelises kaubanduses.

Lisaks ei saa piiriületamisega seotud formaalsusena käsitada kohustusi, mis on seotud aktsiisi tasumise korraga, st kohustusi deklareerida kavandatav ühendusesisene soetamine ja esitada tagatis aktsiisi maksmise kohta, kuna need tuleb täita enne seda, kui kaup piiri ületab, kusjuures tagatise esitamise kohustus on seotud aktsiisi maksustatava teokoosseisuga ja neid formaalsusi saab pidada eeskirjadeks, mida tuleb aktsiisi maksukohustuslastel täita vastavalt direktiivi 2008/118 artikli 34 lõike 2 esimese lõigu punktile a. Samuti ei saa piiriületamisega seotud formaalsuseks pidada kohustusi esitada lihtsustatud deklaratsioon, arvutada ja tasuda aktsiis kümne päeva jooksul alates maksukohustuse tekkimise päevast ning pidada raamatupidamisarvestust ühendusesiseselt soetatud aktsiisikauba kohta, kuna nende kohustuste eesmärk on tagada sissenõutavaks muutunud aktsiisi tasumine.

(vt punktid 38, 39–43 ja 52 ning resolutsioon)
Määruse nr 1408/71, määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1606/98, artikli 71 lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et osaliselt töötu piirialatöötaja nimetatud sätte tähenduses on piirialatöötaja, kes vahetult pärast täistööajaga töösuhte lõppemist liikmesriigis asuva tööandja juures on asunud samas liikmesriigis osalise tööajaga tööle teise tööandja juures.

(vt punkt 31 ja resolutsioon)
ELTL artikli 272 kohaselt, tõlgendatuna koos ELTL artikliga 256, kuulub Üldkohtu pädevusse esimese kohtuastmena otsuse tegemine Euroopa Liidu poolt või nimel sõlmitud era‑ või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel. Sellest järeldub, et ELTL artikkel 272 on erisäte, mis võimaldab pöörduda liidu kohtusse era‑ või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel, ja selle võimaluse suhtes puuduvad liidu kohtule esitatava hagi laadist tulenevad piirangud.

Vaidlusalustes lepingutes oleva vahekohtuklausli kohaselt on liidu ja teiste lepingupoolte vaidlusi nende lepingute kehtivuse, tõlgendamise või kohaldamise üle olenevalt juhtumist pädev lahendama kas Üldkohus või Euroopa Kohus. Sellest tuleneb, et ka see vahekohtuklausel ei piira Üldkohtu või Euroopa Kohtu pädevust hagi liigi põhjal. Kõnealuse vahekohtuklausli sõnastust arvestades saab see niisiis anda Üldkohtule või Euroopa Kohtule pädevuse sellise tuvastushagi lahendamiseks, nagu on vaidluse all ja mis puudutab liidu ja hageja vahelist vaidlust nende lepingute kehtivuse, tõlgendamise või kohaldamise üle.

(vt punktid 22, 23, 25 ja 26)
Liidetud kohtuasjad C‑144/13, C‑154/13 ja C‑160/13

VDP Dental Laboratory NV

versus

Staatssecretaris van Financiën

ja

Staatssecretaris van Financiën

versus

X BV

ja

Nobel Biocare Nederland BV

(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Eelotsusetaotlus — Käibemaks — Mahaarvamised — Maksuvabastused — Hambaproteeside tarnimine”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 26. veebruar 2015

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi ja mida on muudetud direktiiviga 2007/75, artiklit 168 tuleb tõlgendada nii, et kui riigisiseses õiguses ette nähtud käibemaksuvabastus on vastuolus direktiiviga 2006/112, ei luba artikkel 168 maksukohustuslasel kasutada üheaegselt nii maksuvabastust kui ka mahaarvamise õigust. Maksukohustuslane peab nimelt sellistel asjaoludel valima, kas järgida riigisisest maksuvabastust, mis viib sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse välistamiseni, või maksta oma tehingutelt liidu õigusele tuginedes käibemaksu ning saada seeläbi sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus. (vt punktid 39 ja 40 ning resolutsiooni punkt 1)

Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi ja mida on muudetud direktiiviga 2007/75, artikli 140 punkte a ja b ning artikli 143 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nendes sätetes ette nähtud käibemaksuvabastus on kohaldatav hambaarstide ja hambatehnikute tarnitud hambaproteeside ühendusesisesele soetamisele ja lõplikule impordile, kui liikmesriik, millesse hambaproteesid tarnitakse või imporditakse, ei ole rakendanud direktiivi 2006/112, mida on muudetud direktiiviga 2007/75, artiklis 370 ette nähtud üleminekukorda. Et teha kindlaks, kas kaupade ühendusesisene soetamine või importimine on käibemaksust vabastatud, tuleb nimelt kontrollida, kas samade kaupade tarne on sihtkohaliikmesriigi territooriumil igal juhul käibemaksust vabastatud. Kuivõrd aga direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punkt e kohustab liikmesriike vabastama käibemaksust hambaarstide ja hambatehnikute tarnitavad hambaproteesid, siis on selle toote tarnimine liikmesriigi territooriumil paratamatult maksust vabastatud, kui liikmesriik ei ole rakendanud käibemaksudirektiivi artiklis 370 ette nähtud üleminekukorda. Seega on hambaproteeside ühendusesisene soetamine ja importimine hambaarstide ja hambatehnikute poolt paratamatult käibemaksust vabastatud. (vt punktid 49–51, 53, 58 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 15 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hageja, kes on omandanud tarbijana järelturul esitajavõlakirja oma majandus- või kutsetegevuse raames tegutsenud kolmandalt isikult, ilma et tarbija ja võlakirja emitendi vahel oleks sõlmitud lepingut, ei saa võlakirjatingimuste ning teavitamiskohustuse ja kontrollikohustuse rikkumise alusel ning prospektiga seotud vastutuse alusel esitatavas hagis selle võlakirja emitendi vastu tugineda selles sättes toodud kohtualluvuse alusele.

Nõuet, et oma majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva kostjaga peab olema sõlmitud leping, ei saa nimelt tõlgendada nii, et see nõue on täidetud ka juhul, kui tegemist on järjestikuste lepingutega, mille täitmisel lähevad teatavad õigused ja kohustused oma majandus- või kutsetegevuse raames tegutsevalt isikult üle tarbijale. Seda seisukohta kinnitab määruse nr 44/2001 artikli 15 tõlgendamine koos sama määruse artikliga 16, mis tingimata tähendab, et tarbijal peab olema sõlmitud leping oma majandus- või kutsetegevuse raames tegutseva kostjaga.

(vt punktid 30–32, 35 ja resolutsiooni punkt 1)
Nimelt, nagu näeb ette direktiivi 93/13 põhjendus 10, tuleks ühtseid õigusnorme ebaõiglaste tingimuste kohta kohaldada kõigi lepingute suhtes, mis on sõlmitud direktiivi 93/13 artikli 2 punktides b ja c määratletud müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel. Seega määratleb direktiiv 93/13 oma kohaldamisalasse kuuluvad lepingud viitega lepingupartnerite omadustele – sellele, kas nad tegutsevad oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuses või mitte. Niisiis on advokaat, kes osutab tasu eest õigusteenust füüsilisele isikule, kes toimib isiklikel eesmärkidel, müüja või teenuste osutaja direktiivi 93/13 artikli 2 punkti c tähenduses. Sellise teenuse osutamisega seotud leping on järelikult direktiivi korraga hõlmatud.

Direktiivi 93/13 (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse sellistele õigusteenuse osutamise tüüplepingutele, mille advokaat on sõlminud füüsilise isikuga, kes toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega.

Direktiiviga 93/13 (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) taotletud tarbijakaitse eesmärki arvestades ei saa see, kas müüja või teenuste osutaja tegutseb avalikes või erahuvides, ega tema täidetav konkreetne ülesanne määrata ära direktiivi kohaldatavust. Direktiivi 93/13 artikli 2 punkt c viitab selles osas kaubandus-, majandus- või kutsetegevusele, olenemata sellest, kas ettevõte on era- või riigiomanduses, ning nagu näeb ette direktiivi põhjendus 14, kohaldatakse direktiivi ka kaubandus-, äri- või kutsetegevuse suhtes, mis toimub avalikes huvides.

Õigusteenuste puhul, mida advokaat osutab tasu eest, ei ole asjaolu, et advokaadid peavad oma tegevuses pidama kinni nende ja „klientide-tarbijate” vaheliste suhete konfidentsiaalsusest, seega takistus direktiivi 93/13 kohaldamisele õigusteenuse osutamise lepingute standardtingimustele. Nimelt ei sisalda lepingutingimused, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, ja eelkõige need, mis on mõeldud üldiseks kasutamiseks, iseenesest advokaatide klientidega seotud isikustatud teavet, mille avaldamine võiks kahjustada advokaadi kutsesaladust. Kindlasti võiks eelkõige sellise lepingutingimuse eraldi väljatöötamine, mis puudutab advokaaditasu üksikasju, vähemalt kaudselt välja tuua advokaadi ja tema kliendi vahelise suhte teatud aspekte, mis peavad jääma saladusse. Siiski lepitaks selles tingimuses eraldi kokku ja seetõttu oleks direktiivi 93/13 kohaldamine sellele välistatud.

(vt punktid 25, 28, 30–32)
Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, tuleb selle artikli 3 lõike 1 punktile c ja artikli 3 lõikele 3 koosmõjus direktiivi põhjendusega 13 tõlgendada nii, et see ei hõlma sotsiaalkindlustus- ja sotsiaalkaitseskeeme, millega antavaid soodustusi ei loeta tasuks selles tähenduses, mis mõistele on antud ELTL artikli 157 lõike 2 kohaldamisel.

Mõiste „tasu” ELTL artikli 157 lõike 2 tähenduses hõlmab kõiki tasumooduseid kas rahas või loonusena, mida töötaja tööandjalt oma töö eest ka kaudselt kas praegu või tulevikus saab.

Vanaduspensioni summa sõltub avalikus teenistuses oldud ajast ja teenistusele eelnenud pensioniõigust andvast ajast ning ametniku palga suurusest. Vanaduspension kujutab endast tulevikus rahas makstavat tasu, mida tööandja maksab enda töötajatele nendevahelise töösuhte otsese tagajärjena. Nimelt käsitab riigisisene õigus seda pensioni palgana, mille maksmist jätkatakse teenistussuhte raames, mis jätkub pärast seda, kui ametnikul tekib õigus saada pensionihüvitist. Seetõttu kujutab selline pension endast tasu ELTL artikli 157 lõike 2 tähenduses.

(vt punktid 20, 21, 23)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksudirektiivi, artikli 132 lõike 1 punkti g tuleb tõlgendada nii, et ei riikliku tunnistusega hooldustöötajad, kes osutavad teenuseid vahetult hooldust vajavatele isikutele, ega tööjõurendiettevõte, kes rendib selliseid töötajaid heategevana tunnustatud asutustele, ei kuulu selles sättes kasutatud mõiste „heategevana tunnustatud organisatsioonid” alla.

Isegi kui selles sättes kasutatud mõiste „organisatsioon” on piisavalt lai, et hõlmata eraõiguslikke isikuid, kelle eesmärk on tulu saamine, tuleb siiski rõhutada, et töötajate rendileandmine ei ole iseenesest sotsiaalsektoris täidetav avalikku huvi kandev teenuste osutamine.

(vt punktid 27–29 ja resolutsioon)
Ühise välis- ja julgeolekupoliitika ning täpsemalt tuumarelvade leviku tõkestamiseks Iraani suhtes võetud piiravate meetmete valdkonnas on teatud rahaliste vahendite vabastamine erand rahaliste vahendite külmutamise põhimõttest, sest pädev asutus peab korraldama hindamise juhtumipõhiselt ning ei või seetõttu anda üldist luba kindlat liiki tehingutele, mille puhul on üksused vabastatud kohustusest taotleda iga kord luba.

Selline järeldus tuleneb määruse nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, artiklite 7–10 selgest, täpsest ja üksikasjalikust sõnastusest, mis näevad iga juhtumi puhul ette, et pädev asutus kontrollib rahaliste vahendite vabastamise tingimusi ning et vastavalt olukorrale teavitatakse kas sanktsioonide komiteed või liikmesriike ja komisjoni, et nad saaksid reageerida kooskõlas kohaldatavate sätetega.

(vt punktid 76 ja 77)