25.

Bologna rahukohtunik esitas selles menetluses kõigepealt viis küsimust Euroopa Kohtule, ( 7 ) kuid loobus hiljem siiski kahest küsimusest. Seega tuleb vastata järgmisele kolmele küsimusele: „1. Kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu taoline rahukohtunik on niisugune Euroopa kohus, kes on vastavalt ELTL artiklile 267 pädev esitama eelotsusetaotlust, isegi kui riiklik õigussüsteem ei taga talle tema töökoha ajutisuse tõttu kutseliste kohtunikega samaväärseid töötingimusi hoolimata sellest, et ta täidab riiklikus kohtusüsteemis samasuguseid kohtu ülesandeid, ja jätab ta seega ilma Euroopa kohtuniku sõltumatuse ja erapooletuse tagatistest, mida Euroopa Kohus on käsitlenud 19. septembri 2006. aasta kohtuotsuses Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, punktid 47–53), 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsuses Associação Sindical dos Juizes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 32 ja punktid 41–45) ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuses Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punktid 50–54)? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas rahukohtunikust hageja teenistus kuulub mõiste „tähtajaline töö“ alla, mida on kasutatud direktiivi 2003/88 artikli 1 lõikes 3 ja artiklis 7, koostoimes direktiiviga 1999/70 üle võetud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausliga 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus 1. märtsi 2012. aasta kohtuotsuses O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110) ja 29. novembri 2017. aasta kohtuotsus King (C‑214/16, EU:C:2017:914), ning kui see on nii, siis kas võib direktiiviga 1999/70 üle võetud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 kohaldamisel pidada tavalist või kutselist kohtunikku tähtajatuks töötajaks, kes on võrreldav tähtajalisest töötajast „rahukohtunikuga“? 3. Kui vastus esimesele ja teisele küsimusele on jaatav, siis, kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, koostoimes ELTL artikliga 267, arvestades Euroopa Kohtu kohtupraktikat Itaalia Vabariigi vastutuse kohta Euroopa Liidu õiguse ilmselge rikkumise eest kõrgeima astme kohtu poolt 30. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), 13. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391) ja 24. novembri 2011. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia (C‑379/10, ei avaldata, EU:C:2011:775), on vastuolus 13. aprilli 1988. aasta seaduse nr 117 artikli 2 lõiked 3 ja 3 bis, milles käsitletakse kohtunike tsiviilvastutust tahtluse või raske hooletuse eest „seaduse või Euroopa Liidu õiguse ilmselge rikkumise korral“ ja seavad selle riigi kohtuniku nimelt sellise valiku ette – mis sõltumata valiku tulemusest toob kaasa riigi tsiviil- ja distsiplinaarvastutuse tuvastamise kohtuasjades, kus just seesama avaliku halduse sektor on menetluspool, eelkõige neil juhtudel, mil kohtuasja lahendav kohus on tähtajalise lepinguga rahukohtunik, kellel puudub tõhus õiguslik, majanduslik ja sotsiaalkindlustusõiguslik kaitse –, nagu käesolevas kohtuasjas käsitletaval juhul: kas rikkuda oma riigi õigusnorme, jättes need kohaldamata ja kohaldades Euroopa Liidu õigust nii, nagu seda tõlgendab Euroopa Kohus, või hoopis rikkuda Euroopa Liidu õigust ja kohaldada oma riigi õigusnorme, mis takistavad tõhusa kaitse tunnustamist ning on vastuolus direktiivi 2003/88 artikli 1 lõikega 3 ja artikliga 7, direktiiviga 1999/70 üle võetud tähtajalise töö raamkokkuleppe klauslitega 2 ja 4 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2?“