KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PHILIPPE LÉGER

esitatud 3. mail 2005( )

Kohtuasi C‑293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

versus

The States of Jersey, Jersey Potato Export Marketing Board

(Royal Court of Jersey eelotsusetaotlus)

Protokoll nr 3 Kanalisaarte ja Mani saare kohta – Määrus (EMÜ) nr 706/73 – Kaupade vaba liikumine – Ühine põllumajanduspoliitika – Jersey saare kartulid – Nende kartulite Ühendkuningriigis turustamist käsitlevad õigusnormid – EÜ artiklite 23, 25 ja 29 kohaldatavus – Puhtalt liikmesriigisisesed olukorrad

1. Kas Jersey saare õigusnorm,( ) mis seab sellel saarel toodetud kartulite Ühendkuningriigis turustamise tingimuseks mitmesuguste formaalsuste täitmise, on ühenduse õigusega vastuolus?

2. Sisuliselt seda küsib käesolevas kohtuasjas Royal Court of Jersey, kes palub Euroopa Kohtul uurida selle saare eristaatust Euroopa Ühenduse suhtes seoses Ühendkuningriigi ühinemisega.

3. Jersey olukorda inimeste vaba liikumise osas puudutavas kohtuasjas Pereira Roque tehtud 16. juuli 1998. aasta kohtuotsusest( ) tulenevalt tuleb antud asjas kindlaks määrata, kas EÜ asutamislepingu eeskirjad kaupade vaba liikumise kohta on selle saare territooriumil põllumajandussaaduste, nagu kartulite turustamise suhtes kohaldatavad ning kui jah, siis mis tingimustes. Arvestades Jersey saare eristaatust Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi suhtes, palutakse selles kohtuasjas täpsemalt Euroopa Kohtul uuesti uurida kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade puhtalt liikmesriigisisestes olukordades kohaldatavuse küsimust.

I. Õiguslik raamistik

A. Ühenduse õigusnormid, mis käsitlevad Jersey saare staatust ühenduses

4. Paljud ühenduse esmase või teisese õiguse sätted käsitlevad Kanalisaarte, nagu Mani saare olukorda( ) ühenduse õigusnormide kohaldatavuse osas nimetatud saarte territooriumil.

5. Seega, kui EÜ asutamislepingu artikli 299 lõikes 4 sätestatakse, et „[k]äesoleva lepingu sätteid kohaldatakse Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik”, siis sama artikli lõike 6 punktis c täpsustatakse aga, et eelnevatest lõigetest hoolimata kohaldatakse „käesolevat lepingut […] Kanalisaarte ja Mani saare suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 22. jaanuaril 1972 allakirjutatud lepingus uute liikmesriikide astumise kohta Euroopa Majandusühendusse ja Euroopa Aatomienergiaühendusse.”

6. Kõnesolevas ühinemislepingus nende saarte kohta ettenähtud kord on esitatud Kanalisaari ja Mani saart käsitlevas protokollis nr 3, mis on lisatud Taani Kuningriigi, Iirimaa, Norra Kuningriigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa ühendustega ühinemise aktile.( )

7. Kõnesoleva protokolli artikli 1 lõige 1 sätestab, et „[ü]henduse tolliküsimuste ja koguseliste piirangute eeskirju, eriti ühinemisakti eeskirju kohaldatakse Kanalisaarte ja Mani saare suhtes samadel tingimustel, kui neid kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes. Eelkõige vähendatakse järk-järgult vastavalt ühinemisakti artiklites 32 ja 36 sätestatud ajakavale tollimakse ning samaväärse toimega makse kõnealuste territooriumide ja algkoosseisuga ühenduse vahel ning kõnealuste territooriumide ja uute liikmesriikide vahel”.

8. Protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus täpsustatakse, et „[p]õllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete osas, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim, kohaldatakse ühenduse eeskirjadega ette nähtud ning Ühendkuningriigis kohaldatavaid impordimakse ja muid impordimeetmeid kolmandate riikide suhtes”. Järgmises lõigus lisatakse, et „[s]amuti kohaldatakse selliseid ühenduse eeskirjade, eriti ühinemisakti sätteid, mis on vajalikud võimaldamaks nende toodete vaba liikumist ja kaubanduse normaalsete konkurentsitingimuste järgimist”.

9. Kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 viimane lõik sätestab, et „[n]õukogu määrab kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal tingimused, mille alusel kohaldatakse eelnevates lõikudes märgitud sätteid kõnealuste [Kanalisaarte ja Mani saare] territooriumide suhtes.” Selle põhjal ning sel eesmärgil võetigi vastu nõukogu 12. märtsi 1973. aasta määrus (EMÜ) nr 706/73 Kanalisaarte ja Mani saare suhtes kohaldatava põllumajandustoodetega kauplemist käsitleva ühenduse korra kohta.( )

10. Nii näeb kõnesoleva määruse artikli 1 lõige 1 ette, et „[s]aarte suhtes kohaldatakse Ühendkuningriigis Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu II lisaga hõlmatud põllumajandustoodetega( ) ning määrusega nr 170/67/EMÜ( ) ja määrusega (EMÜ) nr 1059/69( ) hõlmatud kaupadega kauplemisel kohaldatavaid ühenduse eeskirju, välja arvatud eeskirjad, mis käsitlevad Ühendkuningriigi poolt ekspordil määratavaid toetusi ja korvavaid summasid.

11. Määruse nr 706/73 artikli 1 lõige 2 täpsustab: „Lõikes 1 nimetatud eeskirjade kohaldamiseks käsitatakse Ühendkuningriiki ja saari ühtse liikmesriigina”.

12. Sama määruse, mida on muudetud määrusega (EMÜ) nr 1174/86,( ) artiklis 3 lisatakse, et „ühenduse eeskirju, mis käsitlevad järgmisi valdkondi: […] taimetervisealased õigusaktid, seemnete ja seemikute turustamine, toiduainetealased õigusaktid […], kvaliteet ja turustusnormid, [kohaldatakse] samadel tingimustel kui Ühendkuningriigis artiklis 1 nimetatud toodete suhtes, mida imporditakse saartele või eksporditakse saartelt ühendusse”.

B. Jersey saare kohalikud õigusnormid

13. States of Jersey (Jersey saare seadusandlik organ)( ) võttis 18. detsembril 2001 vastu seaduse ekspordiks mõeldud Jersey kartuli turustuskorra kinnitamise kohta (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001).( )

14. Vaidlusalune õigusakt võeti vastu talupidajate kaebuste tagajärjel seoses madala kasumimääraga, mida nad said kartulisordi ’Jersey Royal’, mis on saare peamine põllukultuur,( ) kasvatamise pealt. See olukord on tingitud Jersey kartuli turustamisega tegelevate organisatsioonide tegevusest, kuivõrd nende kaubanduspoliitikat teostatakse läbipaistmatult ja peamiselt nendevahelistest konkurentsisuhetest lähtuvatel kaalutlustel, see tähendab tingimustel, mille suhtes talupidajatel kontroll puudub.( ) Sellistes tingimustes võetigi vastu vaidlusalune õigusakt kaubandussuhete läbipaistvuse ja õigluse soodustamiseks.

15. Selle eesmärk on kehtestada erikord Jersey kartuli „eksportimiseks” naabersaartele ja Ühendkuningriiki, kus, nagu ma märkisin, turustatakse peaaegu kogu toodang. Vaidlusaluse õigusakti artiklis 2, milles määratletakse selle geograafiline kohaldamisala, on „eksport” määratletud kui „kartulite saatmine müügiks väljapoole saart kas vahetult või mõne teise koha kaudu Ühendkuningriigis, Guernesey või Mani saarel asuvasse sihtkohta seal tarbimiseks”.

16. Vaidlusalune õigusakt näeb ette topeltkohustuse, mille eiramine on karistatav õigusrikkumine.

17. Täpsemini kohustab see oma tooteid „eksportida” soovivaid Jersey kartuli tootjaid end registreerima Jersey Potato Export Marketing Board’is (2001. aasta seadusega kõnesoleva korra juhtimiseks asutatud organisatsioon)( ) ja sõlmima sellega turustuskokkuleppe.( )

18. Kohustus sõlmida Ametiga turustuskokkulepe kehtib ka turustusorganisatsioonidele, kes soovivad „eksportida” tootjatelt varutud Jersey kartulit.( )

19. Nende kohustuste eiramine on seadusega karistatav. Nimelt karistatakse vaidlusalust õigusakti rikkudes Jersey kartulit müüvaid, müügile pakkuvaid või osta soovivaid isikuid maksimaalselt 200 naela suuruse rahatrahvi ja/või maksimaalselt kuue kuu pikkuse vangistusega.

20. Peale selle tuleneb vaidlusalusest õigusaktist, et kui Jersey kartuli tootja rikub Ametiga sõlmitud turustuskokkulepet, võib viimane teda karistada ja korduva rikkumise korral teatada sellest Statesi pädevatele asutustele tootja kõnesolevas Ametis peetavast registrist kustutamiseks, võttes selliselt registrist kustutatud tootjalt õiguse sõlmida uusi turustuskokkuleppeid.

21. Lisaks karistamisvolitustele võib Amet vaidlusaluse õigusakti alusel nõuda registrisse kantud tootjatelt sissemakseid Ameti põhikulude katteks mõeldud fondi,( ) isegi kui tootja ei osale turustuskokkuleppes.

II. Põhikohtuasi

22. Vaidlusaluse õigusaktiga Jersey kartulite naabersaartele ja Ühendkuningriiki „eksportimise” juhtimiseks kehtestatud uus kord pidi põhimõtteliselt jõustuma 1. märtsil 2002.

23. Royal Court of Jersey aga peatas selle jõustumise kohtumenetluse (judicial review) raames, mis algatati vaidlusaluse õigusakti seaduslikkuse vaidlustamiseks nimelt ühenduse õiguse suhtes.

24. Selle menetluse algatas Statesi ja Ameti vastu üks neljast Jersey kartulit Ühendkuningriiki „eksportivast” turustusorganisatsioonist (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd).( ) Hagi toetuseks astusid menetlusse üks teine turustusorganisatsioon, kes tagab ühes JPMO-ga ligikaudu 80% kõnesolevast „ekspordist” (Top Produce Ltd)( ) ning viimase emaettevõtja (Fairview Farm Ltd)( ), kes realiseerib umbes 12–15% Jersey kartuli toodangust ja ekspordib seda.

25. Mõni kuu pärast kõnesoleva uue korra jõustumise peatamist taotlesid States ja Amet selle peatamismeetme lõpetamist alates 1. oktoobrist 2002 (pärast kartulihooaja kõrghetke möödumist). Royal Court of Jersey jättis taotluse rahuldamata, nii et kõnesoleva korra jõustumine on endiselt peatatud.

III. Eelotsuse küsimused

26. Vaidlustatud uue korra jõustumise peatamisega paralleelselt otsustas Royal Court of Jersey vaidlusaluse õigusakti seaduslikkuse üle otsustamise menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas seadusel põhinevat korda, mis reguleerib Jersey kartulite eksporti Ühendkuningriiki, tuleb lugeda koguseliste ekspordipiirangutega samaväärse toimega meetmeks, mis on vastuolus EÜ artikliga 29, kuna Jerseylt vahetult Ühendkuningriiki saadetavad kartulid võivad läbida transiidi korras, kaubalaevalt lahkumata, mõne teise liikmesriigi?

2. Kas seadusel põhinevat korda, mis reguleerib Jersey kartulite eksporti Ühendkuningriiki, tuleb lugeda EÜ artiklitega 23, 25, 28 ja 29 vastuolus olevaks, kuna see võib mõjutada selle saare ja Ühendkuningriigi (sealhulgas Guernesey ja Mani saare) vahelist kaubandust või tuua kaasa selle kaubandusega seotud maksude määramise?”

27. Nende kahe küsimusega, mida tuleks uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, et Jersey saarelt pärit põllumajandussaaduste (nagu kartulite) turustamiseks Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele tuleb täita mitmesuguseid formaalsusi, nagu tootja registreerimine kohalikus riigiasutuses, turustuskokkulepete sõlmimine selle asutuse ja asjaomaste tootjate vahel (mille puudumine on karistatav rahalise trahviga) ja võimalikud tootjate sissemaksed kõnesoleva asutuse tegevuse rahastamiseks mõeldud fondi.

IV. Õiguslik analüüs

28. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt uurida, kas kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse eeskirjad on kohaldatavad Jersey saarele selliste põllumajandussaaduste nagu kartulite turustamiseks.

29. Ainult sellele küsimusele jaatava vastuse korral tuleb küsida, kas need eeskirjad, eriti EÜ artiklites 23, 25 ja 29 sätestatud eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele, see tähendab Jersey saare ja Ühendkuningriigi vahelisele või selle saare ning teiste Kanalisaarte ja Mani saare vahelisele kaubavahetusele, arvestades nende saarte eristaatust Ühendkuningriigi suhtes.

30. Üksnes juhul, kui see on nii, tuleks uurida, kas vaidlusalune õigusakt on tõepoolest vastuolus kõnesolevate kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega.

A. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldatavus Jersey saare suhtes selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli turustamise osas

31. Rahvusvahelises avalikus õiguses üldtunnustatud reegli( ) kohaselt hõlmab asutamislepingu ruumiline kohaldamisala põhimõtteliselt kõnesoleva lepinguga seotud ühenduse liikmesriikide territooriumi. Sellest johtuvalt tuleb asutamislepingu teatud geograafilisele piirkonnale kohaldatavuse kindlaksmääramiseks kõigepealt välja selgitada, kas see piirkond on osa mõne liikmesriigi territooriumist vastavalt selle liikmesriigi siseõiguses määratletule.

32. See esialgne hinnang ei ole siiski otsustav, sest asutamislepingu territoriaalne kohaldamisala ei ühti täpselt iga liikmesriigi ulatusega, nagu see on määratletud nende siseõiguses. Nii tuleb välja paljudest asutamislepingu sätetest ja eelkõige EÜ artikli 299 lõikest 4, mis sätestab, meenutan, et „[k]äesoleva lepingu sätteid kohaldatakse Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik”.

33. Jersey saare puhul ongi just sellega tegemist. Sarnaselt teiste Kanalisaarte ja Mani saarega ei ole see Ühendkuningriigi territooriumi osa.( ) Sellest tulenevalt on siseriiklikul tasandil Jersey saarel suur autonoomsus Ühendkuningriigi suhtes nii seadusandluse, halduse kui ka õigusemõistmise osas.( ) Seevastu rahvusvahelisel tasandil sõltub saar suuresti Ühendkuningriigist, kuivõrd viimane vastutab saare välissuhete eest.( ) Seega, kui kavandati Ühendkuningriigi ühinemist ühendusega, võisid mõned karta, et EÜ artikli 299 lõike 4 alusel on asutamisleping tervikuna kohaldatav Euroopa territooriumi suhtes, mis hõlmab Jersey saart ning teiste Kanalisaarte või Mani saare territooriume.( )

34. Sellega seoses otsustati nende saarte jaoks vastu võtta erikord, arvestades nende kauaaegseid erisuhteid Ühendkuningriigiga.( )

35. Akti ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta( ) tehti sellekohane täpsustus. Nimelt märgitakse EÜ artikli 299 lõike 6 punktis c (mis tulenes kõnesolevast aktist), et erandina sama artikli lõikest 4 „kohaldatakse käesolevat lepingut Kanalisaarte ja Mani saare suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 22. jaanuaril 1972 allakirjutatud lepingus uute liikmesriikide astumise kohta Euroopa Majandusühendusse […]”.

36. Teisisõnu ei ole asutamislepingud kõnesolevatele saartele, sealhulgas Jersey saarele kohaldatavad tervikuna, vaid ainult osaliselt ja neile ette nähtud erikorras kehtestatud piirides.

37. Selle erikorra juhtpõhimõtted on esitatud protokollis nr 3, mis on lisatud ühinemistingimusi käsitlevale aktile. Nendest tuleneb, et kui isikute vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust käsitlevad asutamislepingu eeskirjad ei ole Jersey saare suhtes kohaldatavad,( ) siis sama ei kehti kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohta.

38. Meenutan nimelt, et protokolli nr 3 artikli 1 lõige 1 sätestab, et „[ü]henduse tolliküsimuste ja koguseliste piirangute eeskirju, eriti ühinemisakti eeskirju kohaldatakse Kanalisaarte […] suhtes samadel tingimustel, kui neid kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes” ning et „[e]elkõige vähendatakse järk-järgult vastavalt ühinemisakti artiklites 32 ja 36 sätestatud ajakavale tollimakse ning samaväärse toimega makse kõnealuste territooriumide ja […] ühenduse vahel”.

39. Nendest sätetest tuleneb, et kõik asutamislepingu III osa I jaotises ning teisese õiguse aktides esitatud kaupade vaba liikumise eeskirjad on Jersey saare suhtes kohaldatavad. See käib nimelt EÜ artiklites 23 ja 25( ) (impordi- ja eksporditollimaksude ning samaväärse toimega maksude kohta) ning EÜ artiklites 28 ja 29 esitatud eeskirjade kohta (koguseliste impordi- või ekspordipiirangute ja kõikide samaväärse toimega meetmete kohta).

40. Nende üldsätete jätkuks kaupade (olenemata liigist) vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldatavuse kohta sisaldab protokoll nr 3 erisätteid mõnede kaupade, nimelt põllumajandussaaduste ja nendest töödeldud toodete kohta.

41. Nagu ma juba märkisin, täpsustatakse kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus, et „[p]õllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete osas, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim, kohaldatakse ühenduse eeskirjadega ette nähtud ning Ühendkuningriigis kohaldatavaid impordimakse ja muid impordimeetmeid kolmandate riikide suhtes”.

42. Sama protokolli artikli 1 lõike 2 teises lõigus lisatakse, et „[s]amuti kohaldatakse selliseid ühenduse eeskirjade, eriti ühinemisakti sätteid, mis on vajalikud, võimaldamaks nende toodete vaba liikumist ja kaubanduse normaalsete konkurentsitingimuste järgimist”.

43. Minu arvates on see protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teine lõik kohaldatav sellistele põllumajandussaadustele nagu kartul, nii et kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse õigusnormid kehtivad Jersey saare territooriumil toodetud kartuli turustamise suhtes.

44. Vastupidi JPMO väitele ei oma suurt tähtsust, kas kartulite kohta on olemas ühine turukorraldus.( )

45. On kindel, et protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teine lõik näitab, et asjaomased, eelkõige kaupade vaba liikumist tagavad ühenduse õigusnormid on kohaldatavad eelnevas lõigus osutatud toodetega kauplemise suhtes. Viimases nimetatakse „põllumajandustooteid ja […] nendest töödeldud tooteid, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim”.( )

46. Seega võib nende artiklite sõnastusest järeldada, et põllumajandussaaduste puhul sõltub kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamine Jersey saare suhtes asjaolust, et kõnesolevad põllumajandussaadused (nagu nendest töödeldud tooted) kuuluvad kaubanduse erirežiimi.( )

47. JPMO arvates aga kätkeb väljend „kaubanduse erirežiim” endas ühise turukorralduse väljendit, nii et põllumajandussaadused nagu kartulid, mille kohta sellist meedet ei ole võetud, ei kuulu kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamisalasse. Sellest johtub, et kaupade vaba liikumise kord Jersey kartuli turustamise suhtes ei kehti.

48. Ma ei nõustu protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teise lõigu sellise kitsa tõlgendusega.

49. Kõigepealt tuleb meeles pidada, et neid sätteid võib tõlgendada teisiti, kui neid lugeda koostoimes kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimese lõiguga. Nimetatud artikli esimene lõik puudutab nimelt kaubavahetust asjaomaste saarte ja kolmandate riikide vahel, samas kui teine lõik näib pigem puudutavat ühendusesisest kaubavahetust. Seega, mis käib esimest liiki kaubavahetuse kohta, ei pruugi tingimata käia teist liiki kaubavahetuse kohta.

50. Nimelt võib väljendi „kaubanduse erirežiim” kasutamine protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus piirduda rõhutamisega, et kõnesolev artikkel puudutab kaubavahetust – kolmandate riikidega – põllumajandussektori teatud toodete osas, mille kohta on kehtestatud erimehhanismid, nagu impordimaksud või muud impordimeetmed, nagu tollimaksud (mille summa kehtestatakse üldiselt ühise tollitariifistiku alusel). Erirežiimi olemasolu nimetamine sobib seega hästi kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus esitatud sätete raamistikku, sest just nende sätetega laiendataksegi ühenduse impordimaksude ja muude impordimeetmete õigusnormide kohaldamist asjaomastele saartele.

51. Seevastu näib raske tuvastada mistahes seost „kaubanduse erirežiimi” kolmandate riikidega kaubavahetuse erirežiimi tähenduses ja protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teise lõigu eseme vahel, sest kõnesoleva artikliga reguleeritakse eelkõige ühendusesisest kaubavahetust.

52. Ma järeldan sellest, et protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teist lõiku, mis viitab selle artikli esimeses lõigus osutatud toodetele, võib mõista kui lihtsalt viidet põllumajandussaadustele ja nendest töödeldud toodetele, olenemata sellest, kas nende suhtes kehtib „kaubanduse erirežiim” kolmandate riikidega kaubavahetuse erirežiimi tähenduses.

53. Nii ei tähenda minu meelest, vastupidi JPMO väitele, protokolli nr 3 see artikkel, et kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamine Jersey saare suhtes sõltub põllumajandussaaduste, nagu kartuli puhul sellest, kas nende saaduste kohta on olemas ühine turukorraldus.

54. Sellisele järeldusele jõuab seda enam määruse nr 706/73 varal, mis võeti vastu protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 kolmanda lõigu põhjal eelnevate lõigete alusel asjaomaste saarte territooriumil kohaldatavate ühenduse õigusnormide nende territooriumil rakendamise tingimuste täpsustamiseks.

55. Meenutan, et kõnesoleva määruse artikli 1 lõige 1 näeb ette, et „[s]aarte suhtes kohaldatakse Ühendkuningriigis Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu II lisaga hõlmatud põllumajandustoodetega ning määrusega nr 170/67/EMÜ ja määrusega (EMÜ) nr 1059/69 hõlmatud kaupadega kauplemisel kohaldatavaid ühenduse eeskirju, välja arvatud eeskirjad, mis käsitlevad Ühendkuningriigi poolt ekspordil määratavaid toetusi ja korvavaid summasid”.

56. See artikkel puudutab samal ajal kõnesolevate toodete või kaupade ühendusesisest kaubavahetust ning ühenduse ja kolmandate riikide vahelist kaubavahetust.

57. Määruse nr 706/73 artikli 1 lõike 1 sõnastuses ei viita miski sellele, et põllumajandussaadused nagu kartulid jäävad kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamisalast välja (asjaomaste saarte territooriumil), kuna nende saaduste suhtes puudub ühine turukorraldus. Selles osas on kõnesolev määrus selgemalt sõnastatud kui protokoll nr 3, mille mõnede sätete mitmetähenduslikkus õigustab tõepoolest nendesse tehtud täpsustusi.

58. Nagu komisjon õigustatult rõhutab, seisneb ainus määruse nr 706/73 artikli 1 lõikes 1 kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide põllumajandussaaduste suhtes kohaldamise kohta sätestatud tingimus asjaolus, et need saadused kuuluvad EMÜ asutamislepingu II lisasse (nüüd EÜ I lisa).( )

59. Tuletan meelde, et kartulid vastavad sellele tingimusele.( ) Sellest tulenevalt on EÜ asutamislepingus kaupade vaba liikumise kohta sätestatud eeskirjad Jersey saare suhtes kohaldatavad seal toodetud kartuli turustamise reguleerimiseks.

60. Sellega seoses ei oma erilist tähtsust, et oluline osa ühisest põllumajanduspoliitikast ei ole Jersey saarel kohaldatav,( ) olenemata sellest, et traditsiooniliselt seostatakse ühelt poolt põllumajandustoodete ühisturu toimimist ja arendamist teiselt poolt ühise põllumajanduspoliitika kehtestamisega.( )

61. Jersey saare eriolukord ühise põllumajanduspoliitika suhtes tuleneb protokolli nr 3 ja määruse nr 706/73 tingimustest endist, millest johtub ka, nagu äsja nägime, et kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse õigusnormid on sellel territooriumil kohaldatavad seal toodetud kartulitega kauplemise reguleerimiseks.

62. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade selle kaubavahetuse suhtes kohaldamata jätmine üksnes põhjusel, et Jersey saar ei kuulu täielikult ühise põllumajanduspoliitika kohaldamisalasse, tähendaks seega protokolli nr 3 ja määruse nr 706/73 teatud sätete kasuliku mõju kaotamist ja seega nii nende õigusaktide üldise ülesehituse kui ka ühenduse seadusandja soovi eiramist.

63. Ma järeldan sellest, et kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad on Jersey saare suhtes kohaldatavad ja reguleerivad selle territooriumil toodetud kartulite turustamist.

64. Nüüd, kui see põhimõte on välja selgitatud, tuleb uurida, kas kõnesolevad eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluses õigusaktis osutatud eriolukordade suhtes.

B. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldatavus vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes

65. Enne kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes kohaldatavuse konkreetselt uurimist tuleks kõigepealt teha mõned märkused ühelt poolt Kanalisaarte ja Mani saare staatuse kohta Ühendkuningriigi suhtes põllumajandussaaduste vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide rakendamise osas ning teiselt poolt konkreetsete olukordade suhtes, mida tuleb pidada vaidlusaluse õigusnormi alla kuuluvateks.

1. Esialgsed märkused

66. Nagu ma äsja märkisin, tuleneb minu meelest protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teisest lõigust ja määruse nr 706/73 artikli 1 lõike 1 koostoimest, et asutamislepingu eeskirjad kaupade vaba liikumise kohta on kohaldatavad Jersey saare suhtes tema territooriumil toodetud kartulite turustamise reguleerimiseks.

67. Meenutan, et kõnesoleva määruse artikli 1 lõikes 2 täpsustatakse, et „[l]õikes 1 nimetatud eeskirjade kohaldamiseks käsitatakse Ühendkuningriiki ja saari ühtse liikmesriigina”.

68. Sellest tuleneb, et asutamislepingu eeskirjade kohaldamiseks kaupade vaba liikumise valdkonnas selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli osas, tuleb Jersey saart pidada Ühendkuningriigi lahutamatuks osaks. Sama kehtib teiste Kanalisaarte ja Mani saare kohta. Ühenduse õigusnormide kohaldamiseks selles valdkonnas ei või seega nende saarte ja Ühendkuningriigi vahelisi suhteid samastada kolmanda riigi ja liikmesriigi või kahe liikmesriigi vaheliste suhetega.( )

69. Nendes tingimustes võib tekkida küsimus, kas vaidlusaluses õigusaktis Jersey kartuli turustamiseks osutatud olukordi ei tuleks pidada puhtalt ühe ja sama liikmesriigi, nimelt Ühendkuningriigi siseseks olukorraks.

70. Nagu ma juba märkisin, nähakse vaidlusaluses õigusaktis ette erikord Jersey kartuli „eksportimiseks” Ühendkuningriiki (kus realiseeritakse peaaegu kogu toodang). Meenutan samuti, et selle õigusakti artikli 2 kohaselt tähendab mõiste „eksport” „kartulite saatmist müügiks väljapoole saart kas vahetult või mõne teise koha kaudu Ühendkuningriigis, Guernesey või Mani saarel asuvasse sihtkohta seal tarbimise eesmärgil”.

71. Teadupoolest on vaidlusalune õigusakt selle artikli 2 alusel kohaldatav juhul, kui kartulid saadetakse parvlaevaga Jersey saarelt Ühendkuningriiki otse või transiidi korras mõne teise liikmesriigi sadama kaudu (näiteks Prantsuse Caen’i sadam) parvlaevalt lahkumata. Sama kehtib Jersey saarelt otse või mitte Guernesey erihalduskonda või Mani saarele saadetavate kartulite kohta.

72. Peale nende juhtude tõlgendasid põhikohtuasja osapooled väga erinevalt vaidlusaluse õigusakti territoriaalset kohaldamisala.( ) Sellest lähtuvalt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et eelotsusemenetlust reguleerivas Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahelises ülesannete jagunemises on siseriikliku õiguse tõlgendamine ainult siseriiklike kohtute ja mitte Euroopa Kohtu ülesanne.( )

73. Vastavalt vaidlusaluse õigusakti artikli 2 tõlgendamisele eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt oletan ma seega, et seda artiklit ei kohaldata juhul, kui kartulid saadetakse kõigepealt töötlemiseks (näiteks pesemiseks, pakendamiseks või kottidesse pakkimiseks) Prantsusmaale ja seejärel saadetakse müügiks ja tarbimiseks Ühendkuningriiki.( )

74. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei avaldanud selle kohta sõnaselget seisukohta, oletan ma samuti, et vaidlusalune õigusakt ei ole samuti kohaldatav juhul, kui kartulit müüakse Prantsusmaal või mõnes teises liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes müüb seda seejärel (samal kujul või töödeldult) edasi tarbimiseks Ühendkuningriigis.

75. Eelotsusetaotluse esitanud kohus võttis nimelt omaks Statesi tõlgenduse, mille kohaselt väljend „vahetult või mõne teise koha kaudu” käib ainult laevasõiduteekonna kohta, mida kasutatakse kartulite saarelt välja saatmiseks.( ) Ta järeldas sellest, nagu ma märkisin, et vaidlusalune õigusakt ei ole kohaldatav juhul, kui kartul saadetakse töötlemiseks Prantsusmaale, seejärel müügiks ja tarbimiseks edasi Ühendkuningriiki. Ma oletan, et sama kehtib juhul, kui kartulit müüakse Prantsusmaal või mõnes teises liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes müüb seda seejärel (samal kujul või töödeldult) edasi tarbimiseks Ühendkuningriigis, sest selline tehing, nagu eelnevalt nimetatugi, ületab piiritletud raamistiku, millesse kõnesolev väljend eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kuulub, see tähendab lihtsalt kaubaveo.

76. Nüüd kui vaidlusaluse õigusakti territoriaalne ulatus on selliselt piiritletud, tuleks kindlaks määrata, kas kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu teatavad eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluse õigusakti kohaldamisalasse kuuluvate kartulite turustamise tehingute suhtes.

77. Käsitlen oma analüüsis samal ajal EÜ artikleid 23 ja 25 ning EÜ artiklit 29. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus puudutab ka EÜ artiklit 28, jätan ma selle kõrvale, sest kuna vaidlusalune õigusakt reguleerib ainult kartulite Jersey saarelt välja saatmist ja mitte nende saare territooriumile sissetoomist, siis ei ole see artikkel asjassepuutuv.

2. EÜ artiklite 23, 25 ja 29 kohaldatavus vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes

78. Märgin sissejuhatuseks, et EÜ artiklite 23 ja 25 vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes kohaldatavuse küsimus peaks tekkima ainult Ametile tehtava võimaliku sissemakse korral ja mitte vaidlusaluse turustuskorraga kehtestatud kohustustest kinnipidamise tagamiseks mõeldud rahaliste trahvide korral, sest sellised trahvid on rohkem EÜ artikli 29 tähenduses koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete laadsed.

79. Mis puudutab võimalikku sissemakset Ametile, siis vaidlusaluse õigusakti selle aspekti kohta on mul vähe andmeid. Tingimusel et seda punkti kontrollitakse, mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, oletan ma, nagu väidab komisjon, et vaidlusaluse sissemakse summa arvutatakse kas eelneval aastal asjaomase tootja saadetud (Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) kartulikoguste või viimase poolt samal perioodil kartulikasvatuseks kasutatava põllupinna alusel.( )

80. Sellega seoses tekibki küsimus EÜ artiklite 23, 25 ja 29 kohaldatavuse kohta vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes. Uurin seda küsimust EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastusest lähtudes ning seejärel jälgin Euroopa Kohtu praktika arengut kõnealuses valdkonnas, et täpsustada selle piirjooni ja mõõta selle ulatust ning piire vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes.

a) EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastus ja selle käsitlemine Euroopa Kohtu traditsioonilises kohtupraktikas kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade territoriaalse kohaldamisala osas

81. EÜ artikli 3 lõike 1 punktist a tulenevate EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastusest nähtub selgelt, et kaupade vaba liikumise ainsad takistused (tariifsed või mittetariifsed), mis on nende artiklitega keelatud, on liikmesriikidevahelise kaubavahetusega seonduvad takistused ja mitte ühe ja sama liikmesriigi territooriumi eri osade vahelist kaubavahetust puudutavad takistused.( )

82. Euroopa Kohus on seda järeldust korduvalt meenutanud seoses siseriiklike õigusnormidega, mis mõjutavad kaupade turustamist kahekordselt – samal ajal teiste riikidega kaubavahetuse raames ja sellise õigusnormi vastu võtnud liikmesriigi sisekaubanduse raames.( )

83. Nende õigusnormide suhtes, mida peeti EÜ artiklitega 28 või 29 vastuolus olevateks, eristas Euroopa Kohus hoolikalt liikmesriikidevahelise kaubavahetuse olukorda (mis kuulub kaupade vaba liikumist käsitlevatesse asutamislepingu eeskirjadesse) asjaomase liikmesriigi sisemisest kaubavahetusest (mis ei kuulu asutamislepingu samade eeskirjade alla).( ) Ta lisas, et siseriiklik õigusnorm ei saa EÜ artiklis 28 sätestatud keelu alt välja jääda põhjendusel, et see õigusnorm puudutab ka riigisisest kaubavahetust asjaomases liikmesriigis.( )

84. Sellest kohtupraktikast tulenevalt peab siseriikliku meetme EÜ artikli 28 või 29 kohaldamisalasse kuuluvuse määratlemiseks välja selgitama, kas see meede võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Seega, kui selline meede mõjutab ainult ühe ja sama liikmesriigi sisest kaubandust ja mitte mitme liikmesriigi vahelist kaubandust, ei kuulu see meede EÜ artiklites 28 ja 29 sätestatud asutamislepingu eeskirjade alla.

85. Niisugune kohtupraktika võeti üle samalaadsel juhul, kui ainult osale liikmesriigi territooriumist kohaldatavad kohalikud õigusnormid mõjutavad riigi selle territooriumi osa ja teiste liikmesriikide vahelist kaubandust ning kaubandust riigi selle territooriumi osa ja sama liikmesriigi territooriumi teiste osade vahel.( )

86. Seega peavad EÜ artiklite 28 või 29 kohaldamiseks asjaomased kaubad liikuma ühe liikmesriigi territooriumilt (või selle osalt) teise liikmesriigi territooriumile (või selle osale), see tähendab, et liikmesriigi või selle osa territooriumile sisse toodud tooted pärinevad teisest liikmesriigist (või selle osast), ning kodumaist või kohalikku päritolu kaubad saadetakse teise liikmesriiki (või selle ühte ossa). Kui ühest liikmesriigist pärit tooted liiguvad ainult sama liikmesriigi ühest piirkonnast teise, ei ole EÜ artiklite 28 või 29 kohaldamise põhitingimus täidetud, nii et kumbki neist artiklitest ei ole kohaldatav. See põhitingimus on liikmesriikidevahelise piiri ületamine, see tähendab minu käsituses „riikidevahelise” piiri ületamine, olenemata selle asukohast, olgu see siis riigi territooriumi piiril või selle ühe osa piiril.( )

87. Euroopa Kohtu hool piiritleda kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade, nagu EÜ artiklis 28 esitatud eeskirja, kohaldamist ainult liikmesriikidevahelise kaubandusega väljendus ka mitmete siseriiklike õigusnormide uurimisel, millega kehtestati kodumaist päritolu toodetele (mis ei ringle liikmesriikidevahelises kaubanduses) ebasoodsam turustuskord kui teistest liikmesriikidest imporditud toodetele.( ) Need siseriiklikud õigusnormid tekitasid erilisi raskusi, sest nendest tulenes „vastupidise diskrimineerimise” olukord.

88. Selliste raskuste ees rõhutas Euroopa Kohus, et EÜ artikli 28 „eesmärk on kõrvaldada kaubaimpordi takistused ja mitte tagada, et kodumaisele kaubale võimaldataks igal juhul sama kohtlemist mis importkaubale”( ). Euroopa Kohus järeldas sellest, et „kauba erinev kohtlemine, mis ei takista importi ega ei takista importkauba turustamist, ei ole selle artikliga keelatud”.( )

89. Sellest kohtupraktikast tervikuna tuleneb, et EÜ artiklid 28 ja 29 ei ole puhtalt liikmesriigisisese kaubanduse suhtes kohaldatavad. Seda kohtupraktikat arvestades oleks olnud ootuspärane, et sama käib EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise kohta, sest nagu nägime, viidatakse nende artiklite sõnastuses, samamoodi kui EÜ artiklite 28 ja 29 sõnastuses liikmesriikidevahelistele suhetele.

90. Euroopa Kohus otsustas siiski teisiti. See nähtub eespool viidatud Lancry jt kohtuotsusest; 14. septembri 1995. aasta Simitzi kohtuotsusest( ) ja 9. septembri 2004. aasta Carbonati Apuani kohtuotsusest.( ) Need kohtuotsused kalduvad kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade territoriaalse kohaldamisala osas Euroopa Kohtu traditsioonilisest kohtupraktikast märkimisväärselt kõrvale. Enne selle uue kohtupraktika suuna ulatuse ja piiride uurimist vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes on oluline järgida selle eri etappe.

b) Euroopa Kohtu praktika areng EÜ artiklite 23 ja 25 territoriaalse kohaldamisala osas

91. Kooskõlas 16. juuli 1992. aasta kohtuotsusega Legros jt( ) otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses, et Prantsuse õigusnormis ette nähtud niinimetatud „meretoll” on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks EÜ artikli 25 tähenduses.

92. Seda maksu võeti Prantsuse ülemeredepartemangudes ja seda kohaldati sellesse Prantsuse territooriumi ossa sissetoodavatele kaupadele olenemata päritolust nii, et seda kohaldati samal ajal teistest liikmesriigist pärit toodetele ja selle sama liikmesriigi territooriumi teistest osadest pärit toodetele.

93. Eespool viidatud Legros jt kohtuotsuses Euroopa Kohus ainult rõhutas, et „kaupade liikmesriigi ühte piirkonda saatmisel maakonnapiiril võetav maks takistab kaupade vaba liikumist vähemalt sama palju kui kaupade kogu liikmesriigi territooriumile importimise eest riigipiiril võetav maks”.( ) Sellega seoses märkis ta lihtsalt, et „[s]ellise maakonnamaksuga ühenduse tolliterritooriumi ühtsuse ohustamist ei muuda asjaolu, et maksu kohaldatakse ka sama liikmesriigi territooriumi teistest osadest pärit kaupadele”.( ) Need kaalutlused on täielikult kooskõlas äsja esitatud kohtupraktikaga.( )

94. Sellised kaalutlused esitati hiljem Lancry jt kohtuotsuse punktis 29 siiski seni omaksvõetust hoopis erinevas tähenduses. Nimelt rõhutas Euroopa Kohus, et „kuna tolliliidu põhimõte iseenesest hõlmab kogu kaubandust […], nõuab see, et tagatud on kaupade vaba liikumine liidus üldiselt ja mitte ainult riikidevaheline kaubandus”. Euroopa Kohus täpsustas, et „[k]ui EÜ artiklid 23 ja 25 ei viita otseselt liikmesriikide sisesele kaubandusele, tuleneb see sellest, et lepingu autorid eeldasid tollimaksu tunnustele vastavate maksude puudumist liikmesriikide siseselt”. Euroopa Kohus järeldas sellest, et „[k]una selliste maksude puudumine on kogu kaubavahetust hõlmava tolliliidu rajamiseks tingimata vajalik eeltingimus, eeldavad EÜ artiklid [23 ja 25] ka nende keelamist”.

95. Samas Lancry jt kohtuotsuses lisas Euroopa Kohus sellele põhiargumendile veel kaks argumenti.

96. Kõigepealt rõhutas ta, et meretollimaks kehtib päritolust olenemata kõikidele asjaomasesse ülemeredepartemangu sissetoodavatele kaupadele nii, et seda meedet kohaldatakse olukorras, mida ei saa pidada puhtalt liikmesriigi siseseks. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et „oleks järjekindlusetu otsustada ühelt poolt, et meretollimaks on samaväärse toimega maks, kuivõrd seda võetakse teistest liikmesriikidest pärit kaupadelt, ja teiselt poolt nõustuda, et see sama maks ei ole samaväärse toimega maks, kui seda võetakse Prantsusmaa emamaalt pärit kaupadelt”.( )

97. Pealegi märkis Euroopa Kohus, et praktikas oleks väga raske või koguni võimatu vahet teha kodumaistel kaupadel ja teistest liikmesriikidest pärit toodetel, kui just mitte läbi viia mitmesuguseid kontrolle, millel oleks aga just kaupade vaba liikumist takistav toime.( )

98. Arvestades neid erinevaid argumente, otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses, et vaidlusalune meretollimaks on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks „mitte ainult seetõttu, et see kehtib sellesse piirkonda teistest liikmesriikidest toodud kaupadele, vaid ka seetõttu, et seda kogutakse sellesse piirkonda sama riigi mõnest teisest piirkonnast toodud kaupadelt”.( )

99. See kauba impordialane kohtupraktika võeti üle eespool viidatud Simitzi ja seejärel Carbonati Apuani kohtuotsustes kaubaekspordi kohta.

100. Eespool viidatud Simitzi kohtuasjas oli küsimus kohalikus maksus, mida võeti Dodekanise piirkonda sissetoodavate (olenemata päritolust) või sellest Kreeka territooriumi ühest osast saadetavatelt kaupadelt (olenemata sihtkohast). Eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuse kohaselt otsustas Euroopa Kohus, et see maks on eelkõige nii imporditollimaksuga kui ka eksporditollimaksuga samaväärne maks, kuna seda võtab liikmesriik oma territooriumi ühte piirkonda toodud kaupadelt, mis pärinevad ainult sama liikmesriigi teistest piirkondadest, ja ainult ühest piirkonnast sama liikmesriigi teistesse piirkondadesse saadetud kaupadelt.( )

101. Kõnesolev Carbonati Apuani kohtuasi aga puudutas kohalikku maksu, mida võeti selle kommuuni (Carrare) territooriumilt kaevandatud marmori pealt selle Itaalia territooriumi sellest osast väljavedamise tõttu. Euroopa Kohus otsustas, et selline maks kujutab endast ekspordimaksuga samaväärse toimega maksu EÜ artikli 23 tähenduses, hoolimata asjaolust, et kõnealune maks kehtib samamoodi kaupade suhtes, mille lõplik sihtkoht asub samas liikmesriigis.( ) Ta kordas kahte eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses esitatud argumenti ja arendas neid ühelt poolt seoses tolliliidu nõuetega ja teiselt poolt asjaoluga, et kõnesolevat meedet ei kohaldata puhtalt liikmesriigi sisesele olukorrale.

102. Esimest argumenti, mis jääb põhiargumendiks, arendas Euroopa Kohus, rõhutades vajadust tõlgendada EÜ artiklit 23 ja sellele järgnevaid artikleid EÜ artikli 14 lõike 2 seisukohast, milles määratletakse siseturgu kui „sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine”. Kuna nendes sätetes ei tehta riikidevahelistel ja riigisisestel piiridel vahet, järeldas Euroopa Kohus sellest – kooskõlas kõnesoleva Lancry jt kohtuotsusega –, et „tollimaksude või nendega samaväärse toimega maksude – nii riikidevaheliste kui riigisiseste – puudumine [on] vajalik eeldus tolliliidu toimimiseks, milles on tagatud kaupade vaba liikumine”.( )

103. Teise argumendi kohta märkis Euroopa Kohus, et vaidlusalune maks kehtib kogu Carrare marmori suhtes, mis ületab selle kommuuni territooriumi piirid, tegemata vahet marmoril, mille lõplik sihtkoht on Itaalias ja sellel, mille lõplik sihtkoht on teistes liikmesriikides. Ta järeldas sellest, et see maks mõjutab oma olemuse ja tingimuste tõttu liikmesriikidevahelist kaubandust.

104. Kui neid kohtupraktika andmeid on meenutatud, tuleb uurida nende ulatust ja piire vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes.

c) Eespool viidatud Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsuste ulatus ja piirid

105. Kõnesolevaid Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsuseid lugedes näib vaieldamatu, et EÜ artiklid 23 ja 25 on kohaldatavad sellistele olukordadele nagu põhikohtuasjas vaidlustatud õigusaktis osutatud olukorrad. Selle kohtupraktika kohaselt nimelt võib maksule kehtida nendes artiklites sätestatud keeld juhul, kui see maks kehtestatakse piiri – riikidevahelise (mitme liikmesriigi vahelises kaubanduses) või riigisisese (ühe ja sama liikmesriigi siseses kaubanduses) – ületamise tõttu.( ) Seega, kui oletada, et Amet võtab maksu kartulite Jersey saarelt välja (Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) saatmise eest, kujutab see meede endast eksporditollimaksuga samaväärse toimega maksu.

106. Kuna see on nii, tuleb meeles pidada, et selle kohtupraktika võimalik ülekandmine vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele ei ole kaugeltki ilmne. Minu meelest ei ole kaks kolmest argumendist, millele Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses tugines, antud põhikohtuasjas asjassepuutuvad, nii et need tuleb kõrvale jätta. Kolmas argument aga näib mulle eriti habras. Seda ma soovingi tõestada, uurides igaühte neist argumentidest nende täieliku ulatuse välja selgitamiseks ja vältimaks nii igasugust perspektiiviviga või „optilist illusiooni”( ) ühenduse õiguse kohaldamises.

107. Kõigepealt tuleks märkida, et vastupidi kõnesolevatele Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsustele kohaldatakse vaidlusalust õigusakti olukordadele, mille kõiki elemente tuleb pidada ühe liikmesriigiga piirduvaks.

108. See õigusakt reguleerib eranditult kartulikaubandust ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna saarte ja Mani saare vahel. Tuletan aga meelde, et kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldamiseks selliste põllumajandustoodete nagu kartuli suhtes tuleb Ühendkuningriiki ja kõiki neid saari käsitada ühe liikmesriigina.

109. Selles suhtes ei ole vaidlusaluses õigusaktis osutatud kaubanduse raames suurt tähtsust, kas kartulid saadetakse Ühendkuningriiki otse (või Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) või kaudselt transiidi korras läbi mõne teise liikmesriigi sadama (kaupa selles riigis töötlemata või müümata). Minu meelest ei muuda tegelikult lihtsalt kauba võimalik transiit teise liikmesriigi kaudu seda kaubandustehingut liikmesriikidevaheliseks kaubanduseks EÜ artiklite 23 ja 25 tähenduses. Teisisõnu, sellest võimalikust kõrvalisest elemendist ei piisa selleks, et vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordi mitte pidada puhtalt ühe ja sama liikmesriigi, nimelt Ühendkuningriigi siseolukorraks.

110. Kuna kõnesolevas õigusaktis reguleeritakse ainult kartulikaubandust Ühendkuningriigi siseselt, ja mitte kaubandust teiste liikmesriikidega, oleks vähemalt üllatav arvata, et kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju võiks antud juhul kohaldada. Igal juhul ei saa EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise õigustamiseks tugineda isegi osalisele ühendusesisese kaubanduse mõjutamisele. Kui Euroopa Kohus tugines sellele argumendile eespool viidatud Lancry jt (punkt 30) ja Carbonati Apuani (punkt 26) kohtuotsustes, siis see ei kehti kindlasti antud põhikohtuasjas.

111. Sellega seoses on oluline rõhutada, et käesolev kohtuasi ei tekita raskusi, mida võis nendes eelnevates kohtuasjades tekitada „vastupidise diskrimineerimise” esinemine.

112. Meenutan, et vastupidise diskrimineerimisega on tegemist nimelt siis, kui ühest liikmesriigist pärit toodetele kehtestatakse (siseriikliku õigusnormi alusel) selle sama liikmesriigi siseses kaubanduses ebasoodsam kord kui teistest liikmesriikidest imporditud või nendesse eksporditavatele toodetele (kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade alusel). Nagu nägime, rakendas Euroopa Kohus põhimõtet, mille kohaselt ei saa kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega lahendada vastupidise diskrimineerimise probleeme, kuivõrd need puudutavad puhtalt siseriiklikke olukordi, mis jäävad oma olemuselt ühenduse õiguse kohaldamisalast välja.( )

113. Eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses (punkt 30) kaldus Euroopa Kohus ilmselgelt sellest väljakujunenud kohtupraktikast kõrvale, sest ta rõhutas, et oleks järjepidamatu lugeda meretolli imporditollimaksuga samaväärse toimega maksuks EÜ artiklite 23 ja 25 tähenduses, kui seda meedet kohaldatakse teistest liikmesriikidest pärit kaupadele, ning maksu mitte sellelaadseks pidada, kui seda võetakse sama liikmesriigi teisest osast pärit kaupadelt. See analüüs väljendab nähtavasti Euroopa Kohtu hoolt hoiduda vastupidise diskrimineerimise võimalusele kaasa aitamast, kuivõrd tema otsuse tagajärjel (juhul kui selles oleks otsustatud seda laadi erinev klassifitseerimine) koheldaks kodumaiseid tooteid ebasoodsamalt kui teistest liikmesriikidest imporditud tooteid. Euroopa Kohus järgis seda arutluskäiku, otsustamaks, et meretoll on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks, isegi kui seda võetakse liikmesriigi territooriumi ühte ossa toodavatelt sama liikmesriigi teisest osast pärit kaupadelt. Seda argumenti ei paista eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses järgitud olevat, kuigi viimases viidatakse 5. detsembri 2000. aasta kohtuotsusele Guimont.( )

114. Käesolevas kohtuasjas ei ole Euroopa Kohtul põhjust tugineda sellistele kaalutlustele.

115. Kui Jersey kartulite Ühendkuningriigis ja juurdekuuluvatel saareterritooriumidel (Guernesey erihalduskond ja Mani saar) turustamiseks nähakse ette ebasoodsam kord kui sealt teistesse liikmesriikidesse eksporditavate kartulite suhtes, siis see erinev kohtlemine tuleneb vaidlusalusest õigusaktist üksnes sel määral, et selle artikli 2 kohaselt on selles sätestatud turustuskord kohaldatav ainult ühe ja sama liikmesriigi eri territooriumide vahelise kaubanduse suhtes ja mitte kaubanduses teiste liikmesriikidega. Jersey kartuli turustamine teistesse liikmesriikidesse peale Ühendkuningriigi ei kuulu seega iseenesest vaidlusaluses õigusaktis sätestatud piirangulise korra alla, ilma et Euroopa Kohtul oleks vaja seda otsustada kaupade vaba liikumise eeskirjade alusel. Seega on välistatud, et Euroopa Kohus aitaks tehtava otsusega kaasa vastupidisele diskrimineerimisele, mis on vaidlusaluse õigusakti tõttu juba olemas.

116. Kuna ühenduse õigus ei mõjuta mingil viisil seda diskrimineerimist, ei ole Euroopa Kohtul põhjust seda käsitleda ja järelikult laiendada EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamisala puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele, nagu on tegemist põhikohtuasjas, põhjusel, et oleks järjepidamatu käsitleda viimati nimetatud olukordi erinevalt olukordadest, mis seonduvad kauba teistesse liikmesriikidesse eksportimisega. Kuigi võib tekkida küsimus, mis loogikast täpselt vaidlusalune õigusakt lähtub, siis ei ole ühenduse õiguse ega Euroopa Kohtu asi parandada sellest tulenevat diskrimineerimist. Seda on pädevad parandama ainult kohalikud seadusandlikud või kohtuvõimud, võttes meetmeid, mida nad peavad vajalikuks, näiteks vaidlustades vaidlusaluse õigusakti.

117. Mis puutub argumenti, nagu oleks praktikas väga raske või koguni võimatu kauba päritolu või sihtkohta kindlaks teha ja piirduda sellest lähtuvalt EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamisel üksnes liikmesriikidevahelise kaubandusega, jättes välja liikmesriigisisese kaubanduse, siis näib ka see põhikohtuasjas asjassepuutumatu. Kui võib olla eriliselt raske toodetel päritolu või sihtkoha järgi vahet teha juhul, kui vastav siseriiklik õigusnorm on neile vahet tegemata kohaldatav (kahtlemata nende praktiliste raskuste tõttu), siis on mul raske mõista, et sama kehtib ka siis, kui on täpselt ette nähtud, et asjaomane õigusnorm on nagu antud põhikohtuasjas kohaldatav ainult ühelt liikmesriigi territooriumi osaks peetavalt territooriumilt pärit ja selle sama liikmesriigi territooriumi teistes osades müügiks ja tarbimiseks mõeldud toodete suhtes. Käesolevas kohtuasjas tuleb see (eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuse punktis 31 esitatud) argument seega kõrvale jätta, seda enam, et seda ei kasutatud eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses.

118. Mis puutub viimasesse argumenti (tolliliidu ja siseturu nõuete kohta), mis jääb põhiargumendiks, siis sellest minu meelest ei piisa EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise õigustamiseks sellistes olukordades, nagu vaidlusaluses õigusaktis, mis on puhtalt liikmesriigi sisesed.

119. Tõsi on, et võib näida paradoksaalne, nagu märkis kohtujurist G. Tesauro oma ettepanekus kõnesolevas Lancry jt kohtuasjas, et ühisturul on kahe liikmesriigi (näiteks Portugali Vabariigi ja Taani Kuningriigi) vahelise kaubanduse takistused keelatud, samas kui ühe ja sama liikmesriigi sisese (näiteks Napoli ja Capri vahel) kaubanduse takistused ei tule arvesse.( ) Nimelt ei näi esmapilgul liikmesriikide ühendusse lõimimise protsess, mis on Euroopa ülesehitamise arengus esmatähtis, hästi kokku sobivat liikmesriikides meetmete võtmisega ühe või teise siseriikliku territooriumi killustamiseks või jaotamiseks, mille piires ei ole kaupade vaba liikumine tagatud.

120. Seda arvestades tuleb selle nähtuse ulatusest olenemata minu meelest siiski tõdeda, et kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega, sealhulgas EÜ artiklite 23 ja 25 sätetega ei saa seda vältida.

121. Euroopa Kohtu arutluskäik vastupidise väitmiseks ei tundu mulle eriti veenev või vähemalt näib ebakindel.

122. Kõigepealt on mul raske nõustuda mõttega, nagu Euroopa Kohus rõhutas eespool viidatud Lancry jt (punkt 29) ja Carbonati Apuani (punkt 22) kohtuotsustes, et tolliliidu põhimõte iseenesest, nagu see on sätestatud EÜ artiklis 23, nõuab kaupade vaba liikumise tagamist kõige üldisemas tähenduses – mitte ainult riikidevahelises kaubanduses, vaid laiemalt kogu tolliliidu territooriumil.

123. Nimelt, nagu rõhutas kohtujurist M. Poiares Maduro oma ettepanekus eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuasjas,( ) „EÜ artikkel 23 väljendab vaid ühenduse asutajate soovi seada piir liikmesriikide edaspidisele võimalusele kasutada oma pädevust tollivaldkonnas”, kas nende vastastikustes suhetes või siis suhetes kolmandate riikidega, arvestades ühise tollitariifi vastuvõtmist.

124. See soov väljendus tolliliidu sisemise külje osas tollimaksude ning impordi- või eksporditollimaksudega samaväärse toimega maksude keelustamises. Nagu Euroopa Kohus suhteliselt varakult täpsustas, „[seisneb sellise keelustamise] põhjendus selles, et rahalised, isegi minimaalsed kohustused, mida kohaldatakse üle piiri vedamise tõttu, takistavad kaupade vaba liikumist”.( ) Väljendiga „üle piiri” ei mõelnud Euroopa Kohus aga muud kui riikidevaheliste piiride ületamist, olenemata sellest, kas need asuvad riigiterritooriumi või selle ühe osa piiril.

125. Tollitegevus kuulub põhimõtteliselt selle raamesse, nii et EÜ artiklis 23 sätestatud liikmesriikide sellealase pädevuse piiritlemist tolliliidu rajamiseks määratletakse tingimata ja eranditult riikidevahelise piiri ületamise seisukohast. Lisan, et see analüüs on ainus, mis on kooskõlas EÜ artikli 3 lõike 1 punkti a ning EÜ artiklite 23 ja 25 sõnastusega. See analüüs on ka ainus, mis sobib kokku arvukate kohtulike arutluskäikudega, milles, nagu nägime, piirduti kaupade vaba liikumist käsitlevate eeskirjade kohaldamisega ainult liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja mitte ühe ja sama liikmesriigi sisesele kaubandusele.

126. Minu arvates ei muuda eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses EÜ artikli 14 lõike 2 sõnastuse kohta esitatud arutluskäik alates eespool viidatud Lancry jt kohtuotsusest Euroopa Kohtu järgitavat arutluskäiku tolliliidu nõuete kohta veenvamaks.

127. Meenutan, et selles artiklis, mis lisati asutamislepingusse ühtse Euroopa aktiga, määratletakse siseturgu kui „sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine vastavalt käesoleva lepingu sätetele”.( )

128. On tõsi, et esmapilgul võib sellest sõnastusest jääda mulje, et siseturu rajamiseks on lisaks ühisturu rajamise aluseks olevatele nõuetele vaja täiendavaid nõudeid, kuivõrd siseturu loomine eeldab edasiminekut liikmesriikide ühendusse lõimimise protsessis.( )

129. Määratledes siseturgu „sisepiirideta alana”, ei soovinud ühtse Euroopa akti autorid siiski EMÜ asutamislepingus kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise eeskirjade kohaldamiseks selgelt paika pandud ja Euroopa Kohtu praktikas juba välja selgitatud raamistikku kaheldavaks pidada.( )

130. Nimelt on oluline rõhutada, et EÜ artikli 14 lõikes 2 viidatakse asutamislepingus tagatud põhiõiguste rakendamiseks sõnaselgelt viimase sätetele. See täpsustus, mis lisati ühtse Euroopa akti läbirääkimiste käigus, näitab hoolt mitte laiendada kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldamisala mitte üksnes isikute osas, vaid ka kaupade, teenuste ja kapitali osas.( )

131. Nagu nägime, puudutab EÜ artikli 3 lõike 1 punkti a ning EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastus kaupade vaba liikumise osas ainult liikmesriikidevahelist kaubandust ja mitte kaubandust ühe ja sama liikmesriigi sees. Ma järeldan sellest, et EÜ artikli 14 lõige 2 ei laienda EÜ artiklite 23 ja 25 territoriaalset kohaldamisala puhtalt ühe liikmesriigi sisesele kaubandusele.

132. Sellisele järeldusele jõuab veelgi kindlamalt EÜ artikli 3 lõike 1 punkti c lugemisel. Nimelt näeb see artikkel ette, et „käesoleva lepingu kohaselt ning vastavalt selles esitatud ajakavale hõlmab ühenduse tegevus […] siseturgu, mida iseloomustab kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel”.( )

133. Seda siseturu määratlust, mis eelnes ühtsele Euroopa aktile, ei ole viimasega muudetud, et see ühtiks aktiga asutamislepingusse lisatud määratlusega. „Siseturu” mõiste EÜ artikli 14 lõike 2 tähenduses ei saa seega EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c esitatud mõistest kardinaalselt erineda.

134. Sellest tulenevalt ei tähenda EÜ artikli 14 lõike 2 väljend „sisepiirideta ala” muud kui ala, millel on liikmesriikidevahelise kaubanduse takistamine keelatud. Seega tuleks „sisepiiride” all mõista „riikidevahelisi piire” (ühendusesisese liikmesriikidevahelise kaubanduse raames)( ) ja mitte riigisiseseid piire (ühe ja sama liikmesriigi sisese kaubanduse raames) ning vastandatult välispiiridega (liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse raames).( )

135. Ühtse Euroopa akti autorid püüdsid siseturu määratlemisega „sisepiirideta alana” eelkõige anda Euroopa ülesehitamisele uue hoo, nii et selle väljendi lisamine on pigem poliitiline kui juriidiline. Nii tuleneb siseturu rajamise valgest raamatust, mille komisjon koostas 28. ja 29. juunil 1985. aastal Milanos toimunud Euroopa Ülemkogu ettevalmistuseks ja millel oli otsustav mõju ühtse Euroopa akti läbirääkimistes.( )

136. Selles dokumendis loetleti rida meetmeid Euroopa integratsiooni käivitamiseks igasuguste – „füüsiliste”, „tehniliste” või „maksualaste” – „piiride” kaotamisega.

137. Füüsiliste piiride osas kavatseti turgude ja isikute jaoks kaotada kontrollid niinimetatud „sisepiiridel”, see tähendab mitme liikmesriigi vahelisel piiril asuvates tollipunktides.( ) Eespool nimetatud valges raamatus ei luba miski arvata, et siseturu rajamine eeldab ka kaupade vaba liikumise võimalike tariifsete takistuste kõrvaldamist iga liikmesriigi siseselt.

138. Ühendusesisese kaubanduse muud liiki takistusi, mida tähistati terminiga „tehnilised ja maksualased piirid”, kavandati märkimisväärselt vähendada tänu ulatuslikule siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise programmile, mille lõpule viimist 31. detsembriks 1992 pidi hõlbustatama, välja arvatud mõnedes valdkondades, asjaomaste ühenduse meetmete võtmise korra lihtsustamisega. Sellistes tingimustes lisatigi ühtse Euroopa aktiga EMÜ asutamislepingusse artikkel 100a (muudetuna EÜ artikkel 95), mille eesmärgiks oli – nagu täpsustatakse kõnesoleva artikli lõikes 1 – siseturu rajamine ja toimimine kooskõlas EMÜ asutamislepingu artiklis 8a (muudetuna EÜ artikkel 14) sätestatud eesmärkidega.

139. Kuigi ühtse Euroopa aktiga loodi lähedane seos ühelt poolt siseturu rajamise ja teiselt poolt siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise meetmete võtmise vahel, ei saa sellest järeldada, et siseturu rajamine EÜ artikli 14 lõike 2 tähenduses eeldab, et kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju hakatakse kohaldama puhtalt liikmesriigi siseste olukordade suhtes.

140. Kuigi Euroopa Kohus otsustas, et „asutamislepingu artikli 100a õigusliku alusena kasutamine ei eelda seda, et kõik sellisele alusele tuginevas aktis nimetatud olukorrad seonduksid tegelikult kaupade vaba liikumisega liikmesriikide vahel”( ), nii et selline akt on kohaldatav puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele, ei kehti tingimata sama asutamislepingu eeskirjade, nagu EÜ artiklites 23 ja 25 sätestatud eeskirjade kohaldamise kohta. Nimelt, kui kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad aitavad märkimisväärselt kaasa liikmesriikide ühendusse lõimimisele, aitavad sellele veelgi rohkem kaasa siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise meetmed, nii et nende võtmine on üldiselt otsustav etapp Euroopa integratsiooni protsessis.

141. Sellest arutluskäigust tervikuna tuleneb minu meelest, et peamine on mitte võtta eespool viidatud Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtupraktikat üle vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele ja seega välistada EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamist nendele olukordadele, mis, meenutan, on kõik puhtalt ühe ja sama liikmesriigi sisesed.

142. Samale järeldusele jõuab EÜ artikli 29 osas. Vastupidi komisjoni väitele( ) ei saa minu meelest kõnesolevat Lancry jt ning ka Simitzi kohtupraktikat üle võtta kaubanduse mittetariifsete takistuste valdkonnas. Selline ülevõtmine tugineks sama ebapiisavatele argumentidele nagu need, millest lähtuvalt Euroopa Kohus lubas EÜ artikleid 23 ja 25 kohaldada puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele.

143. Eespool viidatud Carbonati Apuani( ) kohtuotsuse punktist 23 võib kahtlemata jääda mulje, et Euroopa Kohus lubas vaikimisi kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade tervikuna kohaldamist puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele.( )

144. Sellegipoolest ei ole üldse kindel, et sellest tuleks teha nii üldine järeldus. Minu meelest piirdub kõnesolev Carbonati Apuani kohtuotsus eespool viidatud Legros, Lancry jt ning Simitzi kohtupraktika kinnitamisega ainult kaubanduse tariifsete takistuste osas. Mul on raske uskuda, et Euroopa Kohus kavatses selle kohtuotsusega kahelda oma tavapärases kohtupraktikas kaubanduse mittetariifsete takistuste kohta, see tähendab asjaomase kohtuasja põhiküsimusest täiesti erinevas valdkonnas. Kõnesolevale kohtuvaidlusele sellega otseselt seonduvast suurema ulatuse omistamine näib mulle seda raskem, et lõpuks võiks sellest tuleneda, et kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad (kas kaupade või isikute, teenuste ja kapitali kohta) on tervikuna kohaldatavad siseriiklike õigusnormide suhtes, mis käsitlevad eranditult puhtalt liikmesriigi siseseid olukordi. On väga tõenäoline, et selle kohtuotsusega ei kavatsenud Euroopa Kohus kohtupraktikas täielikku pööret teha.( )

145. Ma järeldan sellest, et EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 ei ole vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele kohaldatavad.

146. Järelikult tuleks käesolevatele eelotsuse küsimustele vastata, et kuigi kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad on Jersey saarele selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli ühendusesises kaubanduses kohaldatavad, siis ei ole EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 kohaldatavad sellistes olukordades nagu põhikohtuasjas, mis seonduvad eranditult kõnesolevate toodete turustamisega ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna või Mani saare vahel, kuivõrd neid territooriume tuleb käsitada ühe ja sama liikmesriigina.

V. Ettepanek

147. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Royal Court of Jersey esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:

Kuigi kaupade vaba liikumist käsitlevad EÜ asutamislepingu eeskirjad on Jersey saarele kohaldatavad selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli ühendusesiseses kaubanduses, ei ole EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 kohaldatavad sellistele olukordadele nagu põhikohtuasjas, mis seonduvad eranditult kõnesolevate toodete turustamisega ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna või Mani saare vahel, kuivõrd neid territooriume tuleb käsitada ühe ja sama liikmesriigina.