ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 164/23

ET

Deutsche Telecom AG 21. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (üheksas laiendatud koda) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-827/14: Deutsche Telecom AG versus Euroopa Komisjon

(kohtuasi C-152/19 P)

(2019/C 164/26)

Kohtumenetluse keel: saksa

Pooled

Apellant: Deutsche Telecom AG (esindajad: advokaadid D. Schroeder ja K. Apel)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Slovanet, a.s.

Apellandi nõuded

Apellant palub:

— tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-827/14 osas, milles hagi jäetakse rahuldamata;

— tühistada komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsus C(2014) 7465 final Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 102 ja EMP lepingu artiklis 54 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39523 — Slovak Telekom) (parandatud komisjoni 16. detsembri 2014. aasta ja 17. aprilli 2015. aasta vastavate otsustega C(2014) 10119 final ja C(2015) 2484 final) täies ulatuses või osaliselt, niivõrd kuivõrd otsus puudutab apellanti, teise võimalusena tühistada apellandile määratud trahv või veelgi vähendada trahvi suurust;

— täiendava võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse uue otsuse tegemiseks;

— mõista komisjonilt välja kõik kohtukulud, mis on tekkinud käesolevas menetluses ja menetluses Üldkohtus.

Väited ja peamised argumendid

Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant neli väidet.

Esiteks tõlgendas Üldkohus valesti õiguspõhimõtet, mille kohaselt on dokumentidega tutvuda võimaldamisest keeldumiseks nõutav, et taotletava õiguse andmine on vältimatu naaberturul tegutsemiseks, ning seetõttu jättis selle põhimõtte kohaldamata ja järelikult kohaldas seda valesti.

Teiseks tõlgendas ja kohaldas Üldkohus valesti õiguspõhimõtet, mille kohaselt saab emaettevõtjale tütarettevõtja tegevuse omistada vaid siis, kui emaettevõtja mõjutas viimast ka tegelikult otsustavalt.

Kolmandaks jättis Üldkohus kohaldamata õiguspõhimõtte, mille kohaselt saab emaettevõtjale tütarettevõtja tegevuse omistada vaid siis, kui viimane sisuliselt järgis emaettevõtja juhiseid.

Neljandaks kohaldas Üldkohus valesti õiguspõhimõtet, mille kohaselt tuleb haldusmenetluses tagada õigus olla ära kuulatud.
3.

Kas määruse (EL) nr 1215/2012 artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada selliselt, et käesolevas on asjas tegemist sellise vaidlusega, mis käsitleb filiaalide, agentuuride või mistahes muude tegevuskohtade kasutamist, võttes arvesse, et käsitletav kohustus tuleneb sellest, et kostja on selliste äripindade, kus toimub majandustegevus — see on äripinnad, kus asuvad filiaalid — omanik?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d'État (Belgia) 20. veebruaril 2019 — B. M. O. versus État belge

(kohtuasi C-137/19)

(2019/C 164/25)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kassaator: B. M. O.

Vastustaja: État belge

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta (1) artikli 4 lõike 1 punkti c, koostoimes sama direktiivi artikli 16 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et selles on nõutud, et kolmanda riigi kodanik peab selleks, et ta kvalifitseeritaks „alaealiseks lapseks“ selle sätte tähenduses, olema „alaealine“ mitte ainult elamisõiguse taotluse esitamise hetkel, vaid ka hetkel, mil haldusasutus teeb lõpuks selle taotluse kohta otsuse?

(1) ELT L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224.
2.

Kas juhul, kui mõlemad pooled on avalik-õiguslikud üksused, on direktiivi 2014/24/EL põhjendusega 28, artikliga 10 ja artikli 12 lõikega 4 vastuolus see, kui eelviidatud artikli 12 lõikes 4, seadusandliku dekreedi 50/2016 artikli 5 lõikes 6 ja seaduse 241/1990 artiklis 15 kirjeldatud avaliku sektori sisesest partnerlusest tulenevalt kohaldatakse Veneto maakonna seaduse 26/2012 sätteid sellistes piires, kus need kohustavad hankijat põhjendama, miks ta korraldas meditsiinilise tavaveoteenuse lepingu sõlmimiseks hankemenetluse, selle asemel, et leping otse sõlmida?
2.

Kas Hamburgi prokuratuuri, kes on Saksa õiguse kohaselt täitevvõimu, mitte kohtuvõimu osa, kes allub hierarhiliselt justiitsministeeriumile ning kellel on kohustus kuriteo toimepanijale kriminaalasjas süüdistus esitada, kui ta peab seda kõigi juhtumi asjaolude — nii süüst vabastavate kui ka süüstavate asjaolude — hindamise tulemusel vajalikuks, võib lugeda piisavalt sõltumatuks kriminaalkohtumenetluses osalevaks asutuseks, et käsitada teda 13. juuni 2002. aasta raamotsuse Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra (1) kohta artikli 6 lõike 1 tähenduses „õigusasutusena“?
1.

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL (1) hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (ELT 2011, L 48, lk 1) artikli 2 lõiget 1, mis on Poola õiguskorda üle võetud 8. märtsi 2013. aasta seaduse, mis käsitleb maksetähtaegu äritehingutes (ustawa o terminach zapłaty w transakcjach handlowych) (terviktekst Dz. U. 2019, jrk 118), artikli 4 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et tehingutena, mille tulemuseks on kauba tarnimine või teenuse osutamine tasu eest (äritehingud), tuleks käsitada ka lepinguid, millele iseloomuliku kohustuse täitmine seisneb asja ajutiseks kasutamiseks andmises tasu eest (nt üüri- või rendilepingud)?
1.

Kas direktiivi 98/34/EÜ (1) (artikli 1 punkt 2), muudetud direktiiviga 98/48/EÜ (2), ja direktiivi 2000/31/EÜ (3) [artikli 2 punkti a], mille kohaselt on infoühiskonna teenused „kõik vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel ning […] tasu eest osutatavad teenused“, tuleb tõlgendada nii, et sellist tegevust nagu see, millega tegeleb Star Taxi App SRL (ehk teenus, mis seisneb selles, et elektroonilise rakenduse vahendusel viiakse otsekontakti taksokliendid ja taksojuhid), tuleb pidada konkreetseks infoühiskonna ja koostöömajanduse teenuseks (võttes arvesse, et Star Taxi App SRL ei vasta vedaja kriteeriumidele, mida Euroopa Kohus võttis arvesse kohtuotsuse C-434/15 punktis 39, viitega Uberile)?
2.

Kas tõlgendus, mida kasutas apellatsioonikohus, kes kavatses kohaldada seadusandliku dekreedi 36/2003 artikleid 15 ja 17 olemasolevate ja käitamisloa juba varem saanud prügilate suhtes, kuigi niiviisi seatud kohustusi — ka kõnealuste prügilate suhtes — rakendades piirduvad rakendusmeetmed artiklis 17 kõigest üleminekuperioodi sätestamisega ja seal ei ole ette nähtud ette ühtegi meedet „valdajale“ pikendamisega avaldatava finantsmõju piiramiseks, on täpsemalt kooskõlas –EMÜ direktiivi 1999/31 artiklite 10 ja 14 normatiivse sisuga, millest esimese kohaselt tuleb liikmesriikidel võtta „meetmeid, millega tagatakse, et prügila rajamise ja kasutamisega seotud kulud, sealhulgas võimaluse korral artikli 8 punkti a alapunktis iv nimetatud finantstagatise või sellega võrdväärse tagatisega seotud kulud, ning prügila sulgemise ja järelhooldusega seotud hinnangulised kulud kaetakse vähemalt 30 aasta jooksul hinnaga, mille võtab prügila käitaja igat liiki prügi ladestamise eest sellesse prügilasse“, ja teise kohaselt „meetmeid, millega tagatakse, et prügilad, millele on antud luba või mis tegutsevad käesoleva direktiivi ülevõtmise ajal, [võivad] tegutsemist jätkata“?
1.

Kas nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ (1) artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kontrollitakse, kas sellised konkreetsed lepingutingimused, mis käsitlevad muid kui intressiga seotud krediidikulusid, on õiglased, on direktiivi kohaldamine välistatud olukorras, kus liikmesriigis kehtivate õigusnormidega on kehtestatud selliste kulude ülempiir ja on sätestatud, et laenulepingust tulenevad muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab maksimaalseid muid kui intressiga seotud krediidikulusid, arvestatuna seaduses määratletud viisil, või krediidi kogusummat?
1.

Kui [14. märtsi 2011. aasta] seadusandliku dekreedi nr 23 artikli 9 lõiget 8, mis näeb ette, et Itaalia riiklikku tervishoiuteenust osutavad üksused on vabastatud ühtsest munitsipaalmaksust neile kuuluva kinnisvara pealt, mis on mõeldud eranditult institutsiooniliste ülesannete täitmiseks, tõlgendada nii, et see soodustus on ette nähtud ka kohalikule tervishoiuasutusele, kes on rentinud kinnisasja osaliselt avalikus, osaliselt eraomandis olevale äriühingule, kelle kapitalist kuulub 51 % suurune osalus samale kohalikule tervishoiuasutusele ning kes osutab seal tervishoiuteenuseid, konkureerides teiste, tervenisti erakapitalil põhinevate raviasutustega, mis põhjustab riigiabiks kvalifitseeritavat maksueelist, mis muudab vabaturu reegleid, siis kas see dekreedi säte on või ei ole kooskõlas ELTL artikliga 107, mis keelab „ükskõik missugusel kujul“ antava riigiabi?
Ryanair DAC, varem Ryanair Ltd, Airport Marketing Services Ltd 1. märtsil 2019 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda laiendatud koosseisus) 13. detsembri 2018. aasta otsuse peale kohtuasjas T-165/16: Ryanair ja Airport Marketing Services versus komisjon

(kohtuasi C-205/19 P)

(2019/C 164/38)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellandid: Ryanair DAC, varem Ryanair Ltd, Airport Marketing Services Ltd (esindajad: avocat E. Vahida, dikigoros I.-G. Metaxas-Maranghidis, Rechtsanwalt G. Berrisch, solicitor B. Byrne)

Teised menetlusosalised: Euroopa Komisjon, Euroopa Liidu Nõukogu

Apellantide nõuded

Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu 13. detsembri 2018. aasta otsus kohtuasjas T-165/16; ja

— tühistada komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsus (EL) 2016/287 (1), riigiabi SA.26500 (2012/C) (ex 2011/NN, ex CP 227/2008) kohta, artikli 1 punkt 4 ning artiklid 2 ja 4, või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks; ning igal juhul

— kohustada komisjoni hüvitama apellantidele kohtukulud, mida nad on pidanud kandma seoses apellatsioonimenetlusega ja Üldkohtu menetlusega kohtuasjas T-165/16.

Väited ja peamised argumendid

Apellandid väidavad, et vaidlustatud kohtuotsus tuleks tühistada järgmistel põhjustel.

Esiteks kohaldas Üldkohus vääralt liidu põhiõiguste harta artiklit 41 ja apellantide kaitseõigusi komisjoni läbi viidud menetluses. Üldkohus: eksis sellega, et ta eristas harta artikli 41 lõikes 2 sätestatud konkreetseid õigusi ja üldist õigust heale haldusele, mis on sätestatud harta artikli 41 lõikes 1; eksis järeldades, et harta artikli 41 lõikes 2 ette nähtud õigused ei ole riigiabi uurimises kohaldatavad; eksis järeldades, et harta artikli 41 lõigete 1 ja 2 ning ELTL artiklite 107 ja 108 vahel esineb vastuolu; ja eksis järeldades, et apellante võis uurimise käigus käsitleda lihtsalt teabeallikana.

Teiseks rikkus Üldkohus ELTL artikli 107 lõiget 1, kuna ta tõlgendas vääralt soodustuse mõistet. Üldkohus: eksis järeldades, et turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja kriteeriumi kohaldamiseks puudub võrdlusanalüüsi ja muude meetodite vahel meetodite hierarhiline järjestus; eksis järeldades, et komisjon võis kasutada võrdlusanalüüsi ja tagasi lükata apellantide esitatud võrdlevad tõendid; ja eksis järeldades, et täiendava kulu kriteeriumi kohaldamisel ei pea komisjon kindlaks tegema seda, et prognoositav täiendav kulu ja prognoositav lennundusega mitteseotud tulu näitavad, kuidas turumajanduse tingimustes tegutsev ettevõtja oleks lennujaama käitanud.

(1) Komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsus (EL) 2016/287 riigiabi SA.26500 (2012/C) (ex 2011/NN, ex CP 227/2008) kohta, mida Saksamaa andis ettevõtjatele Flughafen Altenburg-Nobitz GmbH ja Ryanair Ltd. (teatavaks tehtud numbri C(2014) 7369 all) (ELT 2016, L 59, lk 22).
1.

Millised tingimused peavad Euroopa Parlamendi ja Nõukogu direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (1) artikli 2 punkti h kohaselt olema täidetud, et saaks järeldada, et tahteavaldus on konkreetne ja teadlik?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Ühendkuningriik) 15. mäsil 2019 — Blackrock Investment Management (UK) Limited versus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(kohtuasi C-231/19)

(2019/C 172/24)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Blackrock Investment Management (UK) Limited

Vastustajad: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Eelotsuse küsimus

Kas nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ (1) artikli 135 lõike 1 punkti g õige tõlgenduse kohaselt tuleb olukorras, kus kolmandast isikust teenuseosutaja osutab fondivalitsejale selle artikli tähenduses ühte haldamisteenust ja fondivalitseja kasutab seda teenust nii eriotstarbeliste investeerimisfondide haldamiseks kui ka muude investeerimisfondide haldamiseks, mille puhul ei ole tegemist eriotstarbeliste investeerimisfondidega:

a) sellele ühele teenusele kohaldada ühte maksumäära? Ja kuidas tuleb sel juhul see maksumäär kindlaks teha? Või

b) tuleb selle ühe teenuse eest makstav tasu jaotada osadeks vastavalt haldusteenuste kasutamisele (näiteks viitega eriotstarbeliste investeerimisfondide ja mitteeriotstarbeliste investeerimisfondide vahendite summale), nii et osa sellest ühest teenusest koheldakse maksuvabana ja osa maksustatavana?

(1) Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
C 172/20

ET

8. märtsil 2019 esitatud hagi — Euroopa Komisjon versus Soome Vabariik

(kohtuasi C-217/19)

(2019/C 172/23)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Hageja: Euroopa Komisjon (esindajad: C. Hermes, E. Ljung Rasmussen)

Kostja: Soome Vabariik

Hageja nõuded

— sedastada, et kuna Soome Vabariik andis alates 2011. aastast Ahvenamaa maakonnas korduvalt loa hahkade (Somateria mollissima) isaslindude kevadiseks jahipidamiseks, on Soome Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/147/EÜ (1) loodusliku linnustiku kaitse kohta artikli 7 lõikest 4 ja artikli 9 lõike 1 punktist c;

— mõista kohtukulud välja Soome Vabariigilt.

Väited ja peamised argumendid

Alates 2011. aastast on Soomes autonoomse piirkonna moodustava Ahvenamaa saarestiku kohalik omavalitsus igal aastal lubanud hahkade isaslindude „kevadise jahipidamise erandit“, mille jahikvoot on 2000–3800 lindu maikuu kahe-kolme nädala jooksul. See periood langeb kokku hahkade sigimisperioodiga.

Direktiivi 2009/147/EÜ artikli 7 lõige 4 keelab jahipidamise sigimisperioodil.

Soome väidab, et hahkade kevadine jahipidamine Ahvenamaa saarestikus on põhjendatud direktiivi 2009/147/EÜ artikli 9 lõike 1 punkti c sätestatud erandiga. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb selles sättes ette nähtud tingimustele vastavust tõendada liikmesriikidel.

Komisjon leiab, et esiteks ei ole Soome tõendanud, et erandkord kujutab endast „mõistlikku kasutamist“ direktiivi 2009/147/EÜ artikli 9 lõike 1 punkti c tähenduses. Eelkõige ei ole Soome esitanud piisavalt kindlaid teaduslikke tõendeid, et hahkade arvukuse säilimine tagatakse piisaval tasemel.

Teiseks ei ole Soome tõendanud, et lubatud kevadine jahipidamine puudutab vastavalt direktiivi 2009/147/EÜ artikli 9 lõike 1 punktile c lindude kasutamist vaid „vähesel arvul“.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiiv 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT 2010, L 20, lk 7).
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Ühendkuningriik) 26. veebruaril 2019 — Pfizer Consumer Healthcare Ltd versus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(kohtuasi C-182/19)

(2019/C 172/21)

Kohtumenetluse keel: inglise

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: Pfizer Consumer Healthcare Ltd

Vastustaja: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Eelotsuse küsimused

Kas komisjoni 8. juuli 2016. aasta rakendusmäärus (EÜ) 2016/1140 (1)teatavate kaupade klassifitseerimise kohta kombineeritud nomenklatuuris on kehtiv osas, milles see klassifitseerib KNi rubriiki 3824 ja konkreetselt alamrubriiki 38249096 tooted, mis:

i. koosnevad sidemesarnasest materjalist, milles on kemikaale sisaldavad n-ö termokapslid,

ii. toimivad sarnaselt kompressile, kuid annavad lisakasu,

iii. leevendavad eksotermilise keemilise reaktsiooni abil valu, vähendavad lihaskangust ja soodustavad kudede paranemist (mida on kinnitanud mitu kliinilist uuringut),

iv. on jaemüügivormis või -pakendis ja

v. mida otseselt pakutakse ning müüakse meditsiinilistel eesmärkidel kasutamiseks ja eespool punktis iii nimetatud mõju avaldamiseks, selle alusel, et kemikaalid on see materjal või koostisosa, mis annab neile toodetele nende põhiomaduse, ja mitte rubriiki 3005 (klassifitseerimise üldreegli 1, asjassepuutuvate rubriikide, jaotiste või gruppide kohta esitatud märkuste ja selgitavate märkuste sõnastuse, klassifitseerimise üldreegli 3 punkti a, mille kohaselt tuleb klassifitseerida lähtudes kõige konkreetsemast kirjeldusest, alusel või muul alusel)?

(1) ELT 2016, L 189, lk 1.
2.

Kas määrust (EÜ) nr 883/2004 tuleb esmast õigust arvestades tõlgendada nii, et liikmesriik on endise elukohariigina ja töökohariigina kohustatud maksma hüvitisi nagu Austria rehabilitatsioonihüvitis isikule, kelle elukoht on teises liikmesriigis, kui see isik on suurema osa tervisekindlustuse ja pensionikindlustuse kindlustusperioodidest omandanud töötajana selles teises liikmesriigis (ajaliselt pärast aastate eest toimunud elukoha üleviimist sellesse liikmesriiki) ja ei ole sellest ajast alates saanud endise elukohariigi ja töökohariigi tervisekindlustus- ja pensionikindlustushüvitisi?
2.

Kui vastus esimesele küsimusele on eitav: Kas arhitekti ja tarbija vahelise lepingu puhul, mille sisu kohaselt peab arhitekt vastavalt oma tellijate juhistele ja soovidele teostama uue, ehitatava üheperekonnaelamu projekteerimise ja seoses sellega koostama ehitusprojektid, on tegemist lepinguga „sellise kauba tarnimiseks, mis on valmistatud tarbija esitatud nõuete järgi või mis on selgelt kohandatud konkreetse tarbija vajadustele“ direktiivi 2011/83/EL artikli 16 punkti c ja artikli 2 punktide 3 ja 4 tähenduses?
1.

Apellatsioonkaebuse esimene väide: Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kui ta järeldas, et Matrix ja Les Laboratoires Servier olid kokkuleppe sõlmimise ajal võimalikud konkurendid. Esimene argument: Üldkohus eksis, kui ta järeldas, et komisjonil oli õigus tuvastada, et äriühinguid Matrix ja Niche võis lugeda võimalikeks konkurentideks Niche/Matrix kokkuleppe põhjal. Teine argument: Üldkohus kohaldas valesti võimaliku konkurentsi kriteeriumi, kui ta järeldas, et Matrix ja Servier olid kokkuleppe sõlmimise hetkel võimalikud konkurendid.
—

suunata kohtuasi tagasi Üldkohtule uue otsuse tegemiseks, välja arvatud juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et ta on piisavalt informeeritud, et tühistada komisjoni 9. juuli 2014. aasta otsus COMP/AT.39612 (1)„Perindopril (Servier)“ selles osas, milles tuvastati, et Teva UK limited, Teva Pharmaceuticals Europe B.V. ja Teva Pharmaceutical Industries Limited rikkusid ELTL artiklit 101, ning tühistada trahv, mis määrati äriühingutele Teva UK limited, Teva Pharmaceuticals Europe B.V. ja Teva Pharmaceutical Industries Limited, ja
—

tuvastada, et: 1) kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei kajastanud raamatupidamisarvestuses tollimaksu täpseid summasid ega teinud kättesaadavaks traditsiooniliste omavahendite ja käibemaksupõhiste omavahendite täpset summat seoses teatavate tekstiilitoodete ja jalatsite impordiga Hiina Rahvavabariigist, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu otsuse 2014/335 (1) artiklitest 2 ja 8, nõukogu otsuse 2007/436 (2) artiklitest 2 ja 8, nõukogu määruse 609/2014 (3) artiklitest 2, 6, 9, 10, 12 ja 13, nõukogu määruse 1150/2000 (4) artiklitest 2, 6, 9, 10, 11 ja 17, nõukogu määruse 1553/89 (5) artiklist 2, nõukogu määruse 952/2013 (6) artikli 105 lõikest 3 ning nõukogu määruse 2913/92 (7) artikli 220 lõikest 1; see on tingitud asjaolust, et on rikutud Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõiget 3, Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 325 ja artikli 310 lõiget 6, määruse 952/2013 artikleid 3 ja 46, nõukogu määruse 2913/92 artiklit 13, komisjoni määruse 2454/93 (8) artikli 248 lõiget 1, komisjoni rakendusmääruse 2015/2447 (9) artiklit 244 ning nõukogu direktiivi 2006/112/EÜ (10) artikli 2 lõike 1 punkte b ja d, artikleid 83 ja 85–87 ning artikli 143 lõike 1 punkti d ja lõiget 2; vastavate kaotatud traditsiooniliste omavahendite summad, mis tuleb teha liidu eelarve jaoks kättesaadavaks (ja millest on maha arvatud kogumiskulud), on järgmised: — 496 025 324,30 eurot 2017. aastal (kuni 11. oktoobrini 2017 kaasa arvatud); — 646 809 443,80 eurot 2016. aastal; — 535 290 329,16 eurot 2015. aastal; — 480 098 912,45 eurot 2014. aastal; — 325 230 822,55 eurot 2013. aastal; — 173 404 943,81 eurot 2012. aastal; — 22 777 312,79 eurot 2011. aastal. 2) kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei esitanud kogu teavet, mida nõudsid komisjoni teenistused ja mis on vajalik kaotatud traditsiooniliste omavahendite summa kindlaksmääramiseks, ega esitanud maksu- ja tolliameti (Her Majesty’s Revenue and Customs) õigustalituse õigusliku arvamuse sisu, mida temalt taotleti, ega selle otsuse põhjendusi, mille tulemusena tühistati kindlakstehtud tollivõlad, siis on ta rikkunud Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõiget 3 ning nõukogu määruse 608/2014 (11) artikli 2 lõiget 2 ja lõike 3 punkti d;
3.

Kas liidu õigusega ja eelkõige teenuste vaba liikumise põhimõtte ja põhimõttega, et riigihangete turg peab olema konkurentsile maksimaalselt avatud, on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu artikli 33 lõige 3a, mis tõlgendatuna selles mõttes, et kohalike omavalitsuste konsortsiumid, mis on kesksed ostjad, võivad tegutseda ühtselt vastavate liikmesomavalitsuste territooriumil ja seega ainult provintsi piires, piirab eespool nimetatud kesksete ostjate tegevusulatust?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (Hispaania) 6. veebruaril 2019 — SL versus Vueling Airlines S.A.

(kohtuasi C-86/19)

(2019/C 164/21)

Kohtumenetluse keel: hispaania

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona

Põhikohtuasja pooled

Hageja: SL

Kostja: Vueling Airlines S.A.

Eelotsuse küsimus

Kas kohvri tõendatud kaotsimineku korral peab lennuettevõtja maksma reisijale hüvitist alati ja igal juhul hüvitise ülemmääras 1131 arvestusühikut (SDR), kuna tegu on 28. mai 1999. aasta Montreali konventsiooni artikli 17 lõikes 2 ja artikli 22 lõikes 2 ette nähtud juhtudest kõige raskema juhtumiga, või on see hüvitise ülemmäär, mida kohus võib kohandada ka juhul kui tegu on kohvri kaotsiminekuga, arvestades konkreetse juhtumi asjaolusid, nii et 1131 arvestusühikut määratakse ainult siis, kui reisija tõendab õiguses lubatud mis tahes vahendite abil, et lennule registreeritud pagasis olnud isiklike esemete ja vara, nagu ka nende asendamiseks osta tulnud asjade väärtus ulatub selle ülemmäärani, või — kui seda ei tõendata — võtma reisijale pagasi kaotsiminekust tingitud ebameeldivustega tekitatud mittevaralise kahju hindamiseks arvesse ka muid näitajaid nagu seda, mitu kilogrammi kohver kaalus, või kas pagas läks kaotsi välja- või tagasilennul?
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Belgia) 28. veebruaril 2019 — H. A. versus État belge

(kohtuasi C-194/19)

(2019/C 164/30)

Kohtumenetluse keel: prantsuse

Eelotsusetaotluse esitanud kohus

Conseil d’État

Põhikohtuasja pooled

Kaebuse esitaja: H. A.

Vastustaja: État belge

Eelotsuse küsimus

Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (1) (uuesti sõnastatud), artiklit 27 eraldivõetuna või koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et selleks, et tagada õigust tõhusale õiguskaitsele, peab liikmesriigi kohus võtma vajadusel arvesse „Dublini üleandmisotsusest“ hilisemaid asjaolusid?

(1) ELT 2013, L 180, lk 31.