ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mis puudutab põhjendust, mis tugineb maksusüsteemi ühtsuse säilitamise vajadusele, siis selle puhul on tegemist ülekaaluka üldise huviga. Antud põhjendusele tugineva väite heakskiitmiseks on vaja tõendada otsese seose olemasolu asjaomase maksusoodustuse ja selle soodustuse teatud maksukohustusega kompenseerimise vahel.

Kõnealused õigusnormid on seega sobivad tagamaks vastavate liikmesriikide vaheline maksustamispädevuse jaotus. Elukoha üleviimise hetkel arvestatava lõppbilansimaksu eesmärk on maksustada päritoluliikmesriigi tulumaksuga arvestuslik kapitalikasum, mis on tekkinud selle liikmesriigi maksustamispädevuse kohaldamisalas enne mainitud elukoha üleviimist. Pärast nimetatud äriühingu asukoha üleviimist realiseeritud kapitalikasum on maksustatav üksnes vastuvõtvas liikmesriigis, mis võimaldab vältida sellise kasumi topeltmaksustamist.

Liikmesriik, kes võtab vastu ja jätab kehtima õigusnormid, mis annab selles sättes ette nähtud maksustamise edasilükkamise õiguse füüsilistele isikutele, kes annavad oma ettevõtlus- ja kutsetegevuse teostamiseks kasutatud vara tervikuna üle äriühingule, kelle registrijärgne asukoht või juhtimise tegelik keskus on riigi territooriumil, on rikkunud ELTL artiklist 49 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklist 31 tulenevaid kohustusi.

Selline maksustamise kord mõjutab ebasoodsalt selle maksumaksja likviidsust, kes annab oma vara tervikuna äriühingule, kelle asukoht või juhtimise tegelik keskus asub väljaspool liikmesriigiterritooriumi, võrreldes maksumaksjaga, kes annab nimetatud vara üle äriühingule, kelle asukoht ja juhtimise tegelik keskus on selle riigi territooriumil, ning kujutab endast seega asutamisvabaduse teostamise piirangut.

Selline piirang ei ole põhjendatav vajadusega säilitada majanduslik järjepidevus, mis põhineb vajadusel allutada üleantud vara raamatupidamisarvestusse kirjendamise osas maksustamise edasilükkamine teatavatele nõuetele, need on nõuded, mis ühtlustamismeetmete puudumise korral ei saa olla tagatud äriühingute puhul, kelle asukoht või juhtimise tegelik keskus on teise liikmesriigi territooriumil, kuna pädevus nende üle on elukoha liikmesriigil, mitte päritolu liikmesriigil.

Isegi kui omandava äriühingu jaoks nõue, et tema asukoht või juhtimise tegelik keskus olema riigi territooriumil, seab eesmärgiks anda päritolu liikmesriigile võimalus kõnealune kapitalikasum reaalselt maksustada, ei saa see eesmärk põhjendada füüsiliste isikute erinevat kohtlemist sõltuvalt sellest, kas nad annavad kõnealuse vara tervikuna üle äriühingule, kelle asukoht ja juhtimise tegelik keskus on ühe riigi territooriumil, või äriühingule, kelle asukoht ja juhtimise tegelik keskus on teise riigi territooriumil, kuna sellise eesmärgi saab tagada ka ilma, et oleks vaja teha vahet puhtalt siseriiklikul ja piiriülesel olukorral. Seega on selline asutamisvabaduse piirang oma eesmärgi suhtes ebaproportsionaalne ja ELTL artikliga 49 ning EMP lepingu artikliga 31 keelatud,

(vt punktid 84, 89-91, 93 ja 94 ning resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määruse (EÜ) nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97, I lisa V peatüki punkti 1.4. alapunkti d tuleb tõlgendada nii, et vaadeldavate loomaliikide, eelkõige veiste, s.h vasikate, maanteeveo käigus võib esiteks veoetappide vaheline puhkeaeg olla põhimõtteliselt pikem kui üks tund. See puhkeaja kestus, kui see on pikem kui üks tund, ei tohi olla siiski selline, et selle puhkeaja ja kogu veo konkreetsetel tingimustel põhjustab see tõenäoliselt veetavatele loomadele vigastusi või tarbetuid kannatusi. Lisaks ei tohi veo- ja puhkeaeg kokku, nagu on ette nähtud selle peatüki punkti 1.4. alapunktis d, ületada 29 tundi, tingimusel, et seda võidakse loomade huvides pikendada kahe tunni võrra, vastavalt selle peatüki punktile 1.8. ja kahjustamata nimetatud määruse artikli 22 sätete kohaldamist ettenägematutel asjaoludel. Teiseks võib kõikide kõige rohkem 14-tunniste veoetappide jooksul teha üks või mitu peatust. Need peatuste etapid peavad olema lisatud nende kõige rohkem 14-tunniste veoetappide arvutamisel, mille hulka need kuuluvad.

(vt punkt 43 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 98/6 tarbijakaitse kohta tarbijatele pakutavate toodete hindade avaldamisel artiklit 3 koosmõjus selle direktiivi artikliga 1 ja artikli 2 punktiga a tuleb tõlgendada nii, et mootorsõiduki tootjalt müüjale kohaletoimetamise kulud, mis tuleb tasuda tarbijal, peavad sisalduma ettevõtja reklaamis märgitud sõiduki müügihinnas, kui selle reklaami kõiki elemente arvestades on see tarbija seisukohast vaadeldav sõiduki müügipakkumusena. Siseriiklikul kohtul tuleb kontrollida, kas kõik need tingimused on täidetud.

Nimelt kuigi direktiivi 98/6 artikli 3 lõige 4 ei kehtesta üldist müügihinna esitamise kohustust, võib siiski tarbija – kes on toote müügihinna osas piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepaneliku ja arukas – mõista ettevõtja pakkumusena müüa toodet reklaamis märgitud tingimustel niisuguse reklaami puhul nagu see, milles avaldatakse nii reklaamitava toote eripärad kui ka selle hind ning kuupäev, milleni eraõiguslikele isikutele tehtud „pakkumus“ jõus on. Sel juhul peab reklaamis märgitud hind vastama direktiivi 98/6 nõuetele. Täpsemalt peab see hind olema asjassepuutuva toote müügihind, see tähendab lõpphind direktiivi 98/6 artikli 2 punkti a tähenduses. Lõpphinnana peab müügihind kindlasti sisaldama vältimatuid ja ettenähtavaid hinnaelemente, mida tarbija on kohustatud maksma ja mis on vaadeldavad rahalise vastusooritusena asjassepuutuva toote omandi üleandmise eest. Seega juhul, kui kaupa müüv ettevõtja nõuab, et tarbija kannaks kauba tootjalt müüjast ettevõtjale kohaletoimetamise kulud, mis tähendab, et need kulud – mis lisaks ei ole ka muutuvad – tuleb tingimata kanda tarbijal, siis on need kulud direktiivi 98/6 artikli 2 punkti a tähenduses müügihinna elemendid.

(vt punktid 30, 31, 37, 38 ja 47 ning resolutsioon)
ELTL artiklit 101 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui litsentsilepingu alusel kohustatakse litsentsisaajat litsentsitud patentide tühistamise korral või juhul, kui patendiõigusi ei ole rikutud, maksma tasu patenditud tehnoloogia kasutamise eest lepingu kogu kehtivuse ajal, tingimusel et litsentsisaajal oli võimalik leping mõistliku etteteatamisega lõpetada.

Nimelt, kui litsentsilepingu kehtivusaja jooksul kuulub tasu maksmisele ka pärast tööstusomandiõiguste kehtivuse lõppemist, peab see seda enam paika enne nende õiguste kehtivuse lõppemist. See, et patendid väljastanud riigi kohtud leidsid pärast litsentsilepingu lõpetamist, et litsentsitud tehnoloogia kasutamine hageja poolt ei riku nendest patentidest tulenevaid õigusi, ei mõjuta lepingu lõpetamisest varasema ajavahemiku eest tasu nõudmist. Kuna litsentsisaaja võis vabalt lepingu igal hetkel lõpetada, siis ei kujuta kõnealune kohustus endast konkurentsipiirangut ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses.

(vt punktid 41–43 ja resolutsioon)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 1 lõike 2 ja artikli 2 lõike 1 punkti c analüüs Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ja poolte võrdsuse põhimõtte seisukohast ei toonud esile mingeid asjaolusid, mis mõjutaksid nende sätete kehtivust seetõttu, et need sätted kehtestavad käibemaksu advokaaditeenustele, mida osutatakse õigussubjektidele, kes ei saa tasuta õigusabi riigi tasuta õigusabi süsteemi raames.

Nimelt esiteks, harta artikliga 47 tagatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile antud kaitse ei laiene advokaaditeenuste maksustamisele käibemaksuga. Ent õigussubjektidele, kellel ei ole õigust tasuta õigusabile ja kelle puhul eeldatakse asjassepuutuvate siseriiklike õigusnormide alusel, et neil on piisavad vahendid kohtusse pöördumiseks nii, et neid esindab advokaat, ei taga õigus tõhusale õiguskaitsevahendile üldjuhul õigust sellele, et advokaaditeenused oleksid vabastatud käibemaksust. Lisaks, nende kulude kandmise kohustuse saab selle õiguse seisukohast kahtluse alla seada ainult siis, kui need kulud kujutavad endast ületamatut takistust või kui need muudavad liidu õiguskorraga antud õiguste teostamise praktiliselt võimatuks või liiga keeruliseks. Kuid esineda ei saa mingit tihedat või lausa mehhaanilist seost advokaaditeenuste käibemaksuga maksustamise ja nende teenuste hinna suurenemise vahel. Igal juhul ei ole asjassepuutuv käibemaksu summa kaugeltki suurim osa kohtumenetlusega kaasnevatest kuludest. Teiseks tähendab poolte võrdsuse põhimõte, mille eesmärk on tagada pooltevaheline tasakaal kohtumenetluses, kohustust anda kummalegi poolele mõistlik võimalus oma seisukoha ja tõendite esitamiseks tingimustes, mis ei asetaks ühte neist oma vastasega võrreldes oluliselt ebasoodsamasse olukorda, tagades nende poolte õiguste ja kohustuste võrdsuse muu hulgas tõendite esitamist reguleerivate normide ja kohtuvaidluse seisukohast. See põhimõte ei tähenda aga kohustust panna pooled võrdsesse seisu kohtumenetlusega seoses tehtavate rahaliste kulutuste osas.

(vt punktid 28, 31, 35, 36, 38, 40–42 ja 47 ning resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 101 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjat saab põhimõtteliselt lugeda vastutavaks kooskõlastatud tegevuse eest, mis tuleneb talle teenuseid osutava sõltumatu teenusepakkuja tegutsemisest, ainult siis, kui on täidetud üks järgmistest tingimustest:

— teenusepakkuja tegutses tegelikult süüdistatava ettevõtja juhtimise või kontrolli all või

— see ettevõtja oli teadlik tema konkurentide ja teenusepakkuja konkurentsivastastest eesmärkidest ja kavatses sellele oma tegevusega kaasa aidata või

— kui nimetatud ettevõtja võis mõistlikult ette näha, et tema konkurendid ja teenusepakkuja käituvad konkurentsivastaselt, ja aktsepteeris seda riski.

Esiteks siis, kui teenusepakkuja osutab tasu eest konkreetsel turul sõltumatult teenuseid, tuleb teda lugeda konkurentsivastase tegevuse eest sanktsioone ettenägevate eeskirjade kohaldamise seisukohast eraldiseisvaks neist ettevõtjatest, kellele ta neid teenuseid osutab, ning sellise teenusepakkuja tegevust ei saa ühele neist ettevõtjatest esmaselt omistada.

Teiseks, mis puutub esimesse tingimusse, siis ennast sõltumatuna esitlev teenusepakkuja võib teatavatel tingimustel tegutseda tegelikult tema teenuseid kasutava ettevõtja juhtimisel ja kontrolli all. See on nii näiteks sellistel tingimustel, mil tal on vähe sõltumatust või kui see puudub ja on vähe paindlikkust selles osas, kuidas kokkulepitud tegevust ellu viia, kuna tema sõltumatuse taga on töösuhe. Lisaks võib sellise juhtimise või kontrolli tuletada ka konkreetsetest majanduslikest, organisatsioonilistest ja õiguslikest sidemetest asjaomase teenusepakkuja ja teenuste kasutaja vahel, sarnaselt ema- ja tütarettevõtjate vahelistele sidemetele.

Mis puutub teise tingimusse, siis see on kindlasti täidetud juhul, kui see ettevõtja kavatses avaldada oma teenusepakkuja kaudu tundlikku äriteavet oma konkurentidele või kui ta nõustus sõnaselgelt või kaudselt sellega, et viimane jagaks nendega tundlikku äriteavet, sellega ei ole tegemist siis, kui see teenusepakkuja kasutas viimati nimetatud ettevõtja tundlikku äriteavet, et täita nimetatud konkurentide pakkumusi, teavitamata sellest nimetatud teenuseid kasutavat ettevõtjat.

Mis puutub kolmandasse tingimusse, siis kooskõlastatud tegevust võib nimetatud teenuseid kasutavale ettevõtjale samuti ette heita, kui ta võis mõistlikult ette näha, et teenusepakkuja, kelle teenuseid ta kasutas, jagas seda teavet tema konkurentidega, ja arvestas selle riskiga.

(vt punktid 25, 27, 30, 31 ja 33 ning resolutsioon)
Määruse nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 76 lõige 2, mis on määruse nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94, muudetud määrusega nr 1041/2005, eeskirja 50 õiguslik alus, näeb ette, et Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet võib mitte arvesse võtta fakte ja tõendeid, mille asjaomased pooled on esitanud hilinenult.

Kui tõendid on esitatud ameti määratud tähtaja jooksul, jääb täiendavate tõendite esitamise võimalus.

Määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 2 ühesugust tõlgendust tuleb kohaldada kõigi tõendite suhtes, mis on esitatud kaubamärgi olemasolu, kehtivuse ja kaitse ulatuse kohta, kuna sellel sättel on määruse süsteemis horisontaalse mõjuga ülesanne, olles kohaldatav asjaomase menetluse laadist sõltumata. Sellest tuleneb, et rakendusmääruse eeskirja 50 ei saa tõlgendada nii, et see laiendab apellatsioonikoja kaalutlusõigust uute tõendite suhtes.

(vt punktid 25–27)
Direktiivi 2004/18 ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (muudetud määrusega nr 2083/2005) tuleb tõlgendada nii, et ostja ei või seada ehitustööde riigihanke dokumentides tingimuseks, et tulevane hankelepingu täitja on kohustatud tegema omaenda vahenditega teatava abstraktselt protsentuaalselt määratletud osa selle lepinguga ette nähtud töödest.

Esiteks annab direktiivi 2004/18 artikli 48 lõige 3 pakkujatele võimaluse põhimõtteliselt piiramatult hankelepingu täitmisel allhanget kasutada. Teiseks, juhul kui hankedokumendid kohustavad pakkujaid vastavalt direktiivi 2004/18 artikli 25 esimesele lõigule pakkumises ära näitama, kui suure osa lepingust nad kavatsevad teostada allhanke abil, ja väljapakutud allhankijad, võivad ostjad keelata hanke oluliste osade puhul selliste allhankijate kasutamise, kelle suutlikkust nad ei ole saanud kontrollida pakkumuste hindamise käigus ja hankelepingu täitja väljaselgitamisel. See ei puuduta siiski klauslit, mis kehtestab allhankijate kasutamisele piirangu abstraktselt protsentuaalselt määratletud osas sõltumata võimalike allhankijate suutlikkuse kindlaks tegemise võimalikkusest ja mainimata asjassepuutuvate ülesannete olulist laadi. Kõigis neis seostes näib selline klausel olevat vastuolus direktiiviga 2004/18.

Kui lisaks oletada, et selline klausel on direktiivi 2004/18 artikli 26 tähenduses lepingu täitmise tingimus, siis ei saa see olla vastuvõetav sama artikli sätete kohaselt, sest see on vastuolus sama direktiivi artikli 48 lõikega 3 ja seega ka liidu õigusega.

(vt punktid 33–37 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 267 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Liidu Kohus on pädev tõlgendama eelotsusemenetluses sellist ühtlustatud standardit nõukogu direktiivi 89/106 ehitustooteid puudutavate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 93/68/EMÜ) artikli 4 lõike 1 tähenduses, mille viited on Euroopa Komisjon avaldanud Euroopa Liidu Teataja C–seerias.

Euroopa Kohus on pädev tõlgendama akte, mille on küll vastu võtnud organid, keda ei saa liigitada „liidu institutsioonideks, organiteks või asutusteks”, kuid mis siiski on olemuselt liidu õigusakti rakendamiseks või kohaldamiseks võetud meetmed, ning sellist lahendust õigustab juba ELTL artikli 267 eesmärk, milleks on tagada kõigi liidu õiguskorra osaks olevate õigusnormide ühetaoline kohaldamine liidus, et vältida nende erinevat õigusmõju vastavalt neile erinevates liikmesriikides antavale tõlgendusele. Pealegi ei takista asjaolu, et liidu õigusakt ei ole siduv, Euroopa Kohtul ELTL artikli 267 kohase eelotsetaotluse raames sellise õigusakti tõlgendamise üle otsustamast.

Ühtlustatud standard, mis on vastu võetud direktiivi 89/106 alusel ja avaldatud Euroopa Liidu Teatajas, on osa liidu õigusest, kuna sellisele standardile viitamisega määratakse kindlaks, kas teatud tootele on kohaldatav direktiivi 89/106 artikli 4 lõikes 2 nimetatud vastavuse eeldus või ei. Selles osas olgu märgitud, et kuigi vastab tõele, et ehitustoote vastavust direktiivis 89/106 sisalduvatele olulistele nõuetele võib vajaduse korral tõendada muude vahenditega kui standardis viidatud vastavuse tõendamise meetoditega, ei sea see kahtluse alla ühtlustatud standardiga seotud õiguslikke tagajärgi. Kuigi sellise ühtlustatud standardi väljatöötamine on usaldatud eraõiguslikule isikule, on see siiski vajalik rakendusmeede, mis on rangelt piiritletud nimetatud direktiivis määratletud oluliste nõuetega, mida rakendatakse komisjoni algatusel, juhtimisel ja järelevalve all ning selle õigusmõju tekkimise tingimuseks on komisjoni poolt standardi viidete eelnev avaldamine Euroopa Liidu Teataja C–seerias.

(vt punktid 34, 35, 40, 42, 43 ja 47 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et elektrooniliste teabe- ja sideteenuste pakkuja poolt dünaamilise internetiprotokolli aadressi (IP‑aadress) salvestamine hetkel, kui isik külastab veebilehte, mille see teenusepakkuja teeb üldsusele kättesaadavaks, kujutab selle teenusepakkuja suhtes nimetatud sätte tähenduses isikuandmeid, kui tal on seaduslikud vahendid, mis võimaldavad kõnealust isikut tuvastada tänu täiendavale teabele, mis on selle isiku internetiühenduse pakkuja valduses.

Asjaolu, et veebilehe kasutaja tuvastamiseks vajalikud täiendavad andmed ei ole mitte elektrooniliste teabe- ja sideteenuste pakkuja valduses, vaid selle kasutaja internetiühenduse pakkuja valduses, ei näi seega välistavat, et elektrooniliste teabe- ja sideteenuste pakkuja poolt salvestatud dünaamilised IP-aadressid on selle teenusepakkuja jaoks isikuandmed direktiivi 95/46 artikli 2 punkti a tähenduses.

(vt punktid 44 ja 49 ning resolutsiooni punkt 1)
Liikmesriik rikub direktiivi 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, artikli 12 lõikest 2 tulenevat kohustust, kui ta ei võta kõiki vajalikke meetmeid, et tagada kõigi oma territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvrite hüvitisskeemi olemasolu piiriülestel juhtudel.

Selle sätte eesmärk on tagada liidu kodanikule õigus õiglasele ja asjakohasele hüvitisele kahju eest, mis on talle osaks langenud liikmesriigis, kus ta viibib vaba liikumise õigust kasutades, ning selleks paneb see säte kõigile liikmesriikidele kohustuse tagada kõigi oma territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvrite hüvitisskeemi olemasolu.

Mis puudutab kuriteo tahtlikkuse ja vägivaldsuse kindlakstegemist, siis kuigi liikmesriikidel on üldjuhul pädevus selle mõiste ulatust oma siseriiklikus õiguses täpsustada, ei luba see pädevus neil siiski kuriteoohvrite hüvitisskeemi kohaldamisala selliselt piirata, et see hõlmaks üksnes teatud tahtlikke vägivallakuritegusid – vastasel juhul kaotaks direktiivi 2004/80 artikli 12 lõige 2 oma kasuliku mõju.

Ehkki direktiiviga 2004/80 loodud koostöösüsteem puudutab vaid hüvitise kättesaadavust piiriülestel juhtudel, ei välista see siiski seda, et direktiivi artikli 12 lõige 2 paneb direktiivi eesmärgi täitmise tagamiseks liikmesriikidele kohustuse võtta vastu riiklik skeem, mis tagab hüvitise kõigi oma territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvritele.

(vt punktid 45, 46, 49 ja 52 ning resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis), mida on muudetud määrusega nr 647/2005, artikli 94 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis ei võta vanadushüvitiste saamise õiguse kindlaksmääramisel arvesse kindlustusperioodi, mis on välismaisel töötajal väidetavalt täitunud selle riigi õigusnormide alusel, kui riik, mille kodanik on see töötaja, on liitunud Euroopa Liiduga pärast selle perioodi täitumist.

Nimelt selleks, et tugineda tulemuslikult määruse nr 1408/71 artikli 94 lõikest 2 tulenevale õigusele peab taotleja suutma kindlaks määrata täitunud kindlustusperioodi ning vajaduse korral töötamis- või elamisperioodid, mis on täitunud liikmesriigi õigusaktide alusel enne 1. oktoobrit 1972, või nende liiduga liitunud liikmesriikide osas, kes on liitunud pärast seda kuupäeva, enne asjaomase liikmesriigi territooriumil selle määruse kohaldamise kuupäeva.

Kuid eespool viidatud õigusnormid jätsid töötaja ilma vanaduskindlustusest, kuna ta oli kolmanda riigi kodanik ja elas laevadel, mille laevapere liige ta oli. Kuigi selline väljajätmine põhineb kodakondsusel, ei olnud see liidu õigusega põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal keelatud, sest asjaomane riik ei olnud veel liiduga liitunud.

(vt punktid 56, 64 ja 66 ning resolutsiooni punkt 1)
Selles kontekstis peab liikmesriigi kohus, kes lahendab vaidlust, mis puudutab direktiivi 2005/29 kohaldamisala ning mille aluseks on pärast direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist aset leidnud asjaolud, konkreetselt selle direktiivi ülevõtmiseks mõeldud siseriiklike õigusnormide kohaldamisel tõlgendama neid võimalikult suurel määral sellisena, et neid oleks võimalik kohaldada kooskõlas selle direktiivi eesmärkidega.

Direktiivi 2005/29, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse direktiivi 84/450, direktiive 97/7, 98/27 ja 2002/65 ning määrust nr 2006/2004, artikli 7 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et hindamaks, kas kaubandustava tuleb pidada eksitavaks tegevusetuseks, tuleb arvesse võtta kõnealuse tava konteksti, eelkõige kaubandustava järgimisel kasutatavale kommunikatsioonivahendile omaseid piiranguid, ajalisi või ruumilisi piiranguid, mida see kommunikatsioonivahend seab, ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha, isegi kui liikmesriigi asjaomase õigusnormi sõnastusest sellist nõuet sõnaselgelt ei tulene.

Direktiivi 2005/29, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse direktiivi 84/450, direktiive 97/7, 98/27 ja 2002/65 ning määrust nr 2006/2004, artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubandustava on eksitav, kui toote hind jagatakse mitmeks osaks, rõhutades ühte neist, kui see tava võib esiteks jätta keskmisele tarbijale ebaõige mulje, et talle pakutav hind on soodne, ning teiseks ajendada teda tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, kusjuures liikmesriigi kohtu ülesanne on kõiki olulisi asjaolusid silmas pidades seda kontrollida. Ajalisi piiranguid, millele võivad olla allutatud teatud kommunikatsioonivahendid nagu televisiooni reklaamiklipid, ei saa siiski arvesse võtta hindamaks, kas kaubandustava on eksitav direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses.

Kui direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis c sätestatud toote hind on jagatud mitmeks osaks, millest ühele juhitakse reklaamis erilist tähelepanu ja teist, olgugi et hinna vältimatut ja ettenähtavat komponenti, üldse ei mainita või esitatakse vähem silmatorkaval moel, siis tuleb eelkõige hinnata, kas selline esitamine võib tuua kaasa väära ettekujutuse tervikpaketist. Sellega on tegemist eelkõige juhul, kui keskmisele tarbijale jääb ebaõige mulje, et talle pakutakse eriti soodsat hinda, kuna ta arvab ekslikult, et ta peab maksma ainult seda osa hinnast, millele tähelepanu juhiti; seda peab kontrollima liikmesriigi kohus.

Lisaks, kui hind on jagatud mitmeks osaks, siis on selleks, et hinnata, kas kaubandustava võib panna keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud, eelkõige määrav asjaolu, et puuduv või vähem nähtav osa on koguhinna oluline element.

(vt punktid 43, 44, 47 ja 49 ning resolutsiooni punkt 2)