ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hankijad, kes on välja kuulutanud CE-märgisega varustatud meditsiiniseadmete riigihanke, ei või otse ja väljaspool direktiivi 93/42 meditsiiniseadmete kohta (muudetud määrusega nr 1882/2003) artiklites 8 ja 18 ette nähtud kaitsemenetlust tagasi lükata selliste seadmete pakkumusi rahvatervise kaitsega seonduvatel põhjustel. Kui hankija leiab, et pakkumuses nimetatud CE-märgisega meditsiiniseadmed võivad ohustada rahva tervist, peab ta teavitama pädevat asutust viidatud kaitsemenetluse algatamiseks.

Kui EÜ artiklil 226 põhineva liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses tuvastatakse liikmesriigi kohustuste rikkumine liikmesriigi haldustava alusel, siis sellisel juhul saab liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastada ainult juhul, kui on esitatud piisavalt dokumenteeritud ning üksikasjalikke tõendeid viidatud tava kohta, see tava peab olema teatud määral juurdunud ning üldine, ja järeldamaks, et esineb üldine ja juurdunud tava, ei saa komisjon suvalisele oletusele tugineda.

Kui komisjon on esitanud piisavalt tõendeid selle kohta, et liikmesriigi ametiasutustel on välja kujunenud korduva ja kestva iseloomuga toimimistava, mis on vastuolus direktiivi sätetega, peab liikmesriik sisuliselt ja üksikasjalikult vaidlustama selliselt esitatud asjaolud ja nende tagajärjed.

(vt punktid 48, 54)
Kohtuasi C-345/06

Gottfried Heinrich

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich)

„EÜ artikli 254 lõige 2 — Määrus (EÜ) nr 1049/2001 — Artikli 2 lõige 3 — Määrus (EÜ) nr 622/2003 — Lennundusjulgestus — Määruse lisa — Õhusõiduki pardal keelatud esemete loetelu — Avaldamata jätmine — Siduvus”

Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 10. aprillil 2008 I ‐ 1661

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 10. märts 2009 I ‐ 1697

Kohtuotsuse kokkuvõte

Transport – Õhutransport – Tsiviillennundusjulgestuse valdkonna ühiseeskirjade kehtestamine – Määrus nr 622/2003 – Määruse lisa

(EÜ artikli 254 lõige 2; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 2320/2002, artikli 4 lõige 2 ja artikkel 8; komisjoni määrus nr 622/2003, lisa)

Määruse nr 622/2003, millega nähakse ette meetmed lennundusjulgestuse ühiste põhistandardite rakendamiseks, mida on muudetud määrusega nr 68/2004, Euroopa Liidu Teatajas avaldamata lisa ei ole siduv osas, milles see paneb kohustusi eraõiguslikele isikutele. Eelkõige ei saa eraõiguslike isikute vastu tugineda määruse nr 2320/2002, millega kehtestatakse tsiviillennundusjulgestuse valdkonna ühiseeskirjad, lisas sisalduva julgestuspiirangualades ja õhusõiduki salongis keelatud loendi kohandamiseks võetud meetmetele, kui need meetmed sisalduvad määruse nr 622/2003 lisas.

EÜ artikli 254 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et ühenduse määrusel saab olla õigusmõju vaid siis, kui ta on Euroopa Liidu Teatajas avaldatud.

Lisaks ei saa ühenduse institutsiooni õigusaktile liikmesriigis füüsiliste ja juriidiliste isikute vastu tugineda enne, kui viimastel on olnud võimalik sellega tutvuda nõuetekohase avaldamise kaudu Euroopa Liidu Teatajas. Õiguskindluse põhimõte nõuab, et ühenduse õigusnorm peab võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust. Õigussubjektidel peab olema võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt.

Määruse nr 2320/2002 lisas sisalduva keelatud esemete loendi kohandamiseks võetud meetmed peavad olema juhul, kui need panevad kohustusi eraõiguslikele isikutele, igatahes avaldatud Euroopa Liidu Teatajas. Seejuures ei oma tähtsust, kas need meetmed ning vastavad õigusnormid panevad otseselt kohustusi eraõiguslikele isikutele või kohustavad liikmesriike seda tegema. Nimelt on nende avaldamine Euroopa Liidu Teatajas mõlemal juhul kohustuslik.

Lisaks ei anna määrus nr 2320/2002 ning eelkõige selle artikli 4 lõige 2 komisjonile mingit õiguslikku alust talle antud rakendamispädevuse teostamisel kohaldada määruse artiklis 8 sätestatud salajas hoidmist määrusele nr 2320/2002 lisatud keelatud esemete loendi kohandamise meetmetele. Järelikult on määrus nr 622/2003, kui ta sisaldab tõepoolest muudatusi vaidlusaluses keelatud esemete loendis, kahtlemata kehtetu.

(vt punktid 42–44, 59–63 ja resolutsioon)
Sellega, et liikmesriik ei võta vajalikke meetmeid vastuolude kõrvaldamiseks kapitali ülekandmist reguleerivate sätete osas, mis sisalduvad tema poolt kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolsetes investeerimislepingutes, rikub ta temale EÜ artikli 307 teisest lõigust tulenevaid kohustusi.

EÜ artikli 57 lõige 2, EÜ artikkel 59 ja EÜ artikli 60 lõige 1 annavad nõukogule õiguse teatud täpselt määratletud juhtudel piirata kapitali ja maksete liikumist liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Nimetatud sätete kasuliku mõju tagamiseks on vaja, et kapitali vaba liikumist piiravaid meetmeid saaks juhul, kui nõukogu need vastu võtab, kohe kohaldada riikide suhtes, keda need puudutavad ja kellest mõni võib olla kolmas riik, kes on sõlminud investeerimislepingu. Seetõttu on nõukogu selline pädevus, millest tulenevalt võib ta ühepoolselt kehtestada piiravaid meetmeid kolmandate riikide suhtes valdkonnas, mis on identne liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel varem sõlmitud lepingu valdkonnaga või on sellega seotud, ja nimetatud leping omavahel vastuolus, kui ühelt poolt ei näe see leping ette sätteid, mis võimaldaksid asjaomasel liikmesriigil teostada oma õigusi ja täita oma kohustusi ühenduse liikmena, ning teiselt poolt ei võimalda seda ka ükski rahvusvahelise õiguse mehhanism.

Tähtajad, mis kaasnevad kõigi rahvusvaheliste läbirääkimisega, mis on vajalikud, et kõnealust lepingut uuesti arutada, on oma olemuselt kokkusobimatud nende meetmete kasuliku mõjuga. Võimalus tugineda muudele rahvusvahelises õiguses leiduvatele vahenditele, nagu lepingu peatamine, isegi kõnealuse lepingu või selle sätetest mõne ülesütlemine, on liiga ebakindla toimega selleks, et tagada nõukogu võetud meetmete tulus kohaldamine.

(vt punktid 36–38, 40, 41, 45)
Sellega, et liikmesriik ei võta vajalikke meetmeid vastuolude kõrvaldamiseks kapitali ülekandmist reguleerivate sätete osas, mis sisalduvad tema poolt kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolsetes investeerimislepingutes, rikub ta temale EÜ artikli 307 teisest lõigust tulenevaid kohustusi.

EÜ artikli 57 lõige 2, EÜ artikkel 59 ja EÜ artikli 60 lõige 1 annavad nõukogule õiguse teatud täpselt määratletud juhtudel piirata kapitali ja maksete liikumist liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel. Nimetatud sätete kasuliku mõju tagamiseks on vaja, et kapitali vaba liikumist piiravaid meetmeid saaks juhul, kui nõukogu need vastu võtab, kohe kohaldada riikide suhtes, keda need puudutavad ja kellest mõni võib olla kolmas riik, kes on sõlminud investeerimislepingu. Seetõttu on nõukogu selline pädevus, millest tulenevalt võib ta ühepoolselt kehtestada piiravaid meetmeid kolmandate riikide suhtes valdkonnas, mis on identne liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel varem sõlmitud lepingu valdkonnaga või on sellega seotud, ja nimetatud leping omavahel vastuolus, kui ühelt poolt ei näe see leping ette sätteid, mis võimaldaksid asjaomasel liikmesriigil teostada oma õigusi ja täita oma kohustusi ühenduse liikmena, ning teiselt poolt ei võimalda seda ka ükski rahvusvahelise õiguse mehhanism.

Tähtajad, mis kaasnevad kõigi rahvusvaheliste läbirääkimisega, mis on vajalikud, et kõnealust lepingut uuesti arutada, on oma olemuselt kokkusobimatud nende meetmete kasuliku mõjuga. Võimalus tugineda muudele rahvusvahelises õiguses leiduvatele vahenditele, nagu lepingu peatamine, isegi kõnealuse lepingu või selle sätetest mõne ülesütlemine, on liiga ebakindla toimega selleks, et tagada nõukogu võetud meetmete tulus kohaldamine.

(vt punktid 35–37, 39, 40, 45)
Kohtuasi C-301/06

Iirimaa

versus

Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu

„Tühistamishagi — Direktiiv 2006/24/EÜ — Elektrooniliste sideteenuste pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamine — Õigusliku aluse valik”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 14. oktoobril 2008 I ‐ 595

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 10. veebruar 2009 I ‐ 628

Kohtuotsuse kokkuvõte

Institutsioonide aktid – Õigusliku aluse valik

(EÜ artikkel 95; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/24)

Direktiiv 2006/24, mis käsitleb üldkasutatavate elektrooniliste sideteenuste või üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate tegevusega kaasnevate või nende töödeldud andmete säilitamist, tuleb vastu võtta EÜ artikli 95 alusel.

Ühenduse seadusandja võib ju tugineda EÜ artiklile 95 eeskätt erinevuste esinemisel riiklike õigusnormide vahel, kui need erinevused võivad kahjustada põhivabadusi või põhjustada konkurentsimoonutusi ja mõjutada seeläbi otseselt siseturu toimimist.

Ilmneb, et erinevused elektroonilise sidega seonduvate andmete säilitamise valdkonnas vastu võetud eri riiklike õigusnormide vahel võisid mõjutada otseselt siseturu toimimist ning oli ettenähtav, et selline mõju ainult suureneb. Selline olukord õigustas ühenduse seadusandja püüet saavutada siseturu nõuetekohase häireteta kaitse eesmärki, võttes vastu ühtlustatud eeskirjad.

Pealegi reguleeritakse direktiiviga 2006/24 toiminguid, mis ei sõltu mis tahes võimaliku politseikoostöö ja kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö rakendamisest. Sellega ei ühtlustata kriminaalasjades pädevate riiklike asutuste juurdepääsu andmetele ega ka kõnealuste andmete kasutamist ja vahetamist selliste asutuste vahel. Need küsimused, mis kuuluvad põhimõtteliselt EL lepingu VI jaotise valdkonda, on selle direktiivi sätetest välja jäetud. Sellest tuleneb, et direktiivi 2006/24 materiaalõiguslik sisu käsitleb põhiliselt teenusepakkujate tegevust siseturu asjaomases sektoris, mitte EL lepingu VI jaotisega hõlmatud riiklikku tegevust. Sellise materiaalõigusliku sisuga arvestades tuleb järeldada, et kõnealune direktiiv käsitleb ülekaalukalt siseturu toimimist.

(vt punktid 63, 71, 72, 83–85 ja 93)
1.

Kuna Soome Vabariik on jätnud Ahvenamaa maakonna osas vastu võtmata õigus- ja haldusnormid, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2002/95/EÜ teatavate ohtlike ainete kasutamise piiramise kohta elektri- ja elektroonikaseadmetes, siis on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Austria Vabariik ei ole Burgenlandi, Kärnteni, Ülem-Austria, Salzburgi, Steiermarki ja Tirooli liidumaade osas vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud selleks, et üle võtta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiiv 2002/49/EÜ, mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega, siis on Austria Vabariik rikkunud selle direktiivi artikli 14 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Austria Vabariik ei ole vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud, et täita nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded, siis on Austria Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
1.

Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/49/EÜ, mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Keywords

Summary



Keywords

Liidu õigus – Vahetu õigusmõju – Ülimuslikkus – Spordikihlvedude valdkonnas kehtivad avalik‑õiguslikku monopoli käsitlevad siseriiklikud õigusnormid

(EÜ artiklid 43 ja 49)

Summary

Tulenevalt vahetult kohaldatava liidu õiguse ülimuslikkusest ei või üleminekuperioodil jätkata selliste spordikihlvedude valdkonnas kehtivat avalik‑õiguslikku monopoli käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamist, mis siseriikliku kohtu sedastuste kohaselt hõlmavad piiranguid, mis on vastuolus asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabadusega, kuna need piirangud ei aita kaasa kihlvedudega seotud tegevuse ühtsele ja süstemaatilisele piiramisele.

Nimelt ei või siseriikliku õiguse sätted, isegi kui need on põhiseaduse sätted, kahjustada liidu õiguse ühtsust ja tõhusust.

Isegi kui eeldada, et sarnased kaalutlused, mis käsitlevad liidu kehtetuks või õigusvastaseks tunnistatud õigusakti mõju säilitamist selleks, et ei tekiks õiguslikku vaakumit kuni selliselt kehtetuks või õigusvastaseks tunnistatud akti asendava uue õigusakti vastuvõtmiseni, toovad analoogia alusel ja erandlikel juhtudel kaasa ajutise mõju peatamise, mis tõrjub välja vahetult kohaldatava liidu õiguse sätte mõju selle sättega vastuolus oleva siseriikliku õiguse suhtes, siis selline peatamine, mille tingimused saab kindlaks määrata üksnes Euroopa Kohus, on käesoleval juhul algusest peale välistatud seoses sellega, et puuduvad selle õigustamiseks vajalikud õiguskindlusest tulenevad kaalutlused.

(vt punktid 61, 66, 67, 69 ja resolutsioon)
Kuigi liikmesriikide ülesanne on kehtestada asjakohased meetmed riigi sise- ja välisjulgeoleku tagamiseks, ei järeldu sellest siiski, et niisugused meetmed ei kuulu üldse ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Sõnaselged erandid, mida saab kohaldada riigi julgeolekut mõjutada võivates olukordades, on nähtud ette üksnes EÜ artiklites 30, 39, 46, 58, 64, 296 ja 297, mis käsitlevad selgelt määratletud erandjuhtusid. Nendest artiklitest ei saa tuletada seda, et asutamisleping kätkeb endas üldist erandit, millega välistatakse ühenduse õiguse kohaldamisalast kõik riigi julgeoleku kaalutlustel võetavad meetmed. Kui nõustuda, et niisugune erand on olemas, olenemata asutamislepingus sätestatud erinõuetest, võib see kahjustada ühenduse õiguse siduvat laadi ja selle ühetaolist kohaldamist.

Pealegi tuleb EÜ artiklites 296 ja 297 ette nähtud erandeid – nagu põhivabadustest tehtavad erandid – tõlgendada kitsalt. Konkreetsemalt EÜ artiklit 296 puudutavas osas tuleb märkida, et kuigi selles artiklis on mainitud meetmeid, mida liikmesriik võib pidada vajalikuks, et kaitsta riigi olulisi julgeolekuhuve või teavet, mille avalikuks saamine on tema hinnangul vastuolus riigi huvidega, ei tule seda artiklit siiski tõlgendada nii, et sellega on antud liikmesriikidele õigus üksnes nimetatud huvidele viidates asutamislepingu sätetest kõrvale kalduda. Järelikult peab EÜ artiklile 296 tugineda sooviv liikmesriik tõendama, et riigi oluliste julgeolekuhuvide kaitsmiseks on vajalik kasutada selles artiklis ette nähtud erandit.

(vt punktid 46–48, 50)
Euroopa Kohus võib omal algatusel hinnata, et poolel ei ole pärast Esimese Astme Kohtu otsust ilmnenud asjaolu tõttu, mille tulemusel on kadunud otsuse apellatsioonkaebuse esitajat kahjustav toime, apellatsioonkaebuse esitamise või selle menetluse jätkamise huvi, ning et ta võib tunnistada apellatsioonkaebuse seetõttu vastuvõetamatuks või ainetuks.

Kuna huvitatud isikutele ei teatatud nende kahjuks kasutatud asjaoludest ja arvestades juba märgitud seoseid kaitseõiguste ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse vahel, ei saanud huvitatud isikud ühenduste kohtus rahuldavatel tingimustel kaitsta samuti oma õigusi seoses nimetatud asjaoludega, nii et kohus pidi ka sedastama, et nimetatud tõhusa kohtuliku kaitse õigust oli rikutud.

Piiravate meetmete kehtestamise puhul, nagu seda on rahaliste vahendite külmutamine, mis sisaldub määruses nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud, mida kohaldatakse isikute vastu põhjusel, et nad on kantud nimetatud määruse I lisas sisalduvasse loetellu, on tegemist nende omandiõiguse põhjendamatu piiramisega, sest need meetmed on kehtestatud, andmata asjaomastele isikutele mingisugustki tagatist, mis oleks neil võimaldanud esitada oma seisukohad pädevatele ametisutustele, ja seda olukorras, milles nende omandiõiguse piiramist tuleb lugeda oluliseks, arvestades nende suhtes võetud rahaliste vahendite külmutamise meetmete üldist ulatust ja kestust.

(vt punktid 92 ja 93)
Apellandi põhjendatud huvi eelduseks on, et apellatsioonkaebuse lõpptulemusena võib selle esitajale tekkida mingi kasu. Kui apellatsioonkaebuses vaidlustatakse osa kohtuotsuse põhjendustest ning palutakse Euroopa Kohtul kasutada muid põhjendusi, ilma et seataks kahtluse alla kohtuotsuse resolutiivosa, tuleb apellatsioonkaebus tunnistada vastuvõetamatuks, kuna see ei saa tuua selle esitajale mingit kasu ega mõjutada kohtuotsuse resolutiivosa.

Olukorras, kus nii üks esimese kohtuastme hagejatest kui ka üks esimese kohtuastme kostjatest on esitanud apellatsioonkaebuse sama Esimese Astme Kohtu otsuse peale, ei nähtu Euroopa Kohtu kodukorra artikli 116 sõnastusest kuidagi, et esimese kohtuastme kostja ei võiks esitada kumulatiivselt esiteks apellatsioonkaebust ja teiseks vastuapellatsioonkaebust esimese kohtuastme hageja esitatud apellatsioonkaebusele, sõltumata asjaolust, et selle kohtuotsusega seondub mitmeid kohtuasju ning et need kohtuasjad on liidetud. Vaatamata kohtuasjade liitmisele, ei kaota need oma sõltumatust. Apellatsioonkaebuse ja vastuapellatsioonkaebuse esitamine kumulatiivselt ei ole menetluse kuritarvitamine.

Mainitud kodukorra artikli 116 lõikest 1 ei nähtu mingil moel, et esimese kohtuastme kostjal, kes on esitanud nii apellatsioonkaebuse kui vastuapellatsioonkaebuse, puuduks õigus esitada vastuapellatsioonkaebuse raames vastuväiteid esimese kohtuastme hageja esitatud apellatsioonkaebuses toodud väidetele. Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et vastuväited sisalduvad apellatsioonkaebuse vastuse osas pealkirjaga „Vastuapellatsioonkaebus”. Lähtuda ei tule ainult sellest, millist formaalset nimetust kannab dokumendi vastav osa, vaid arvestada tuleb ka selle sisu.

(vt punktid 31, 36, 38)
Kui ühenduse õigusakti kontrollimise käigus selgub, et see taotleb kahte eesmärki või et sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üks neist on määratletav peamise või ülekaalukana, samas kui teine on kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, st peamise või ülekaaluka eesmärgi või valdkonna tõttu nõutav õiguslik alus. Erandina peab õigusakt juhul, kui sellel on mitu lahutamatult seotud eesmärki või reguleerimisvaldkonda, ilma et mõni neist oleks teisega võrreldes teisejärguline või kaudne, põhinema vastavatel erinevatel õiguslikel alustel. See ei ole nii jäätmesaadetisi käsitleva määruse nr 1013/2006 puhul, mille eesmärk on keskkonnakaitse ning mis järelikult põhineb nõuetekohaselt EÜ artikli 175 lõikel 1. Mainitud määruse keskkonnakaitselist eesmärki ja seda valdkonda puudutavaid osi võib pidada peamisteks või ülekaalukateks.

Määruse nr 1013/2006 (jäätmesaadetiste kohta) analüüsist nähtub, et nii eesmärgi kui sisu poolest taotletakse sellega inimeste tervise ja keskkonna kaitset jäätmete riikidevahelise veo võimaliku kahjuliku mõju eest. Konkreetsemalt, kuna kirjaliku etteteatamise ja nõusoleku andmise menetluse eesmärk on kaitsta liikmesriikidevahelise jäätmeveo valdkonnas keskkonda ning järelikult põhineb see nõuetekohaselt EÜ artikli 175 lõikel 1, ei ole loogiline väita, et kui sama korda kohaldatakse samal keskkonnakaitse eesmärgil liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelistele jäätmesaadetistele, nagu kinnitab määruse põhjendus 33, siis on see laadilt ühise kaubanduspoliitika instrument ning peab seetõttu põhinema EÜ artiklil 133. Seda järeldust toetab määruse vastuvõtmise konteksti analüüs.

Ühise kaubanduspoliitika mõiste lai tõlgendamine ei sea kahtluse alla järeldust, mille kohaselt määrus nr 1013/2006 kujutab endast peamiselt keskkonnakaitsepoliitika valdkonda kuuluvat instrumenti. Ühenduse õigusakt võib kuuluda nimetatud valdkonda ka juhul, kui selle aktiga ette nähtud meetmed võivad mõjutada kaubavahetust.

Ühenduse õigusakt kuulub EÜ artiklis 133 ette nähtud ühise kaubanduspoliitika alase ainupädevuse valdkonda ainult siis, kui see käsitleb spetsiifiliselt rahvusvahelist kaubavahetust selliselt, et see on põhiosas mõeldud edendama, kergendama või reguleerima kaubavahetust ning sellel on otsene ja vahetu mõju kaubandusele või kaubavahetusele, mis hõlmab asjassepuutuvaid tooteid.

Käesoleval juhul ilmselgelt niisuguse olukorraga tegemist ei ole. Määruse nr 1013/2006 eesmärk ei ole määratleda mitte seda, milliste omadustega peavad olema jäätmed, et need saaksid vabalt liikuda siseturul või kolmandate riikidega toimuvas kaubavahetuses, vaid kehtestada harmoneeritud kord niisuguste menetluste jaoks, millega oleks võimalik keskkonnakaitse tagamise eesmärgil jäätmete liikumist piirata.

(vt punktid 62–64, 70–72)
20

Finanzgerichti arvates peaks tolliasutus üldjuhul andma kõigepealt vastutavale printsipaalile kõnealuse tähtaja ning alles siis, kui see tähtaeg on lõppenud, alustama tollimaksude sissenõudmist. Samas ei ole keelatud menetlustoiminguid teostada vastupidises järjekorras. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on oluline see, et vastutavale printsipaalile oleks kolmekuuline tähtaeg reaalselt antud ning et viimasel oleks konkreetne võimalus esitada nõutud tõendeid enne sissenõudmismenetluse lõpetamist. Maksuteade, mille peale vaie esitati, ei ole olemuselt lõplik. Järelikult, kui siseriiklik ametiasutus annab kõnealuse tähtaja vaidemenetluse raames, on vastutaval printsipaalil veel võimalus esitada vajalikke tõendeid, et saavutada seeläbi vaidlustatud maksuteate tühistamine. Isegi sel juhul on vastutava printsipaali õigusi arvestatud.
2.

Ettenähtud tähtaja sellise minimaalse ületamise korral nagu põhikohtuasjas on komisjoni 9. juuli 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1392/2001 – milles sätestatakse nõukogu määruse (EMÜ) nr 3950/92 (millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks) üksikasjalikud rakenduseeskirjad – artikli 5 lõike 3 kohane rahatrahvi määramise kord kergem kui see, mis on ette nähtud komisjoni 9. märtsi 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 536/93 – milles sätestatakse piima- ja piimatootesektori lisamaksu kohaldamise üksikasjalikud rakenduseeskirjad, muudetud komisjoni 13. mai 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1001/98 – artikli 3 lõike 2 teise lõigu esimeses taandes.
23

Euroopa Ühenduste Komisjon märgib muu hulgas seda, et alamrubriigi 85299040 sõnastusest tuleneb, et viimane hõlmab põhikohtuasjas käsitletavat klahvistikumembraani. Komisjoni arvates on siinkohal määravaks asjaolu, et ilmselgelt ei ole see membraan iseseisev toode, vaid mobiiltelefoni osa. Esiteks on kõnealune membraan hädavajalik, kuna see täidab mobiiltelefoni kasutamisel otsest ülesannet. Teiseks kaitseb see mobiiltelefoni niiskuse ja tolmu eest, hoides seda niimoodi töökorras.
23

Esiteks tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus otsustas, et suunised ei kujuta endast komisjoni poolt asjaomases valdkonnas vastu võetud otsuste õiguslikku alust (vt Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I-5425, punkt 209, ning 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-167/04 P: JCB Service vs. komisjon, EKL 2006, lk I-8935, punkt 207), on Euroopa Kohus samuti märkinud, et suunised tagavad ettevõtjate õiguskindluse, arvestades et suunised määravad metodoloogia, mille kehtestas enda jaoks komisjon trahvide summa määramiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 213, ning eespool viidatud kohtuotsus JCB Service vs. komisjon, punkt 209).
1.

Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. juuni 2002. aasta direktiivi 2002/49/EÜ (mis on seotud keskkonnamüra hindamise ja kontrollimisega) ülevõtmiseks, siis on see liikmesriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
38

Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Rootsi Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
1.

Kuna Soome Vabariik on jätnud Ahvenamaa maakonna osas vastu võtmata õigus- ja haldusnormid, mis on vajalikud, et täita Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiivi 2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta, siis on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.