ET Euroopa Liidu Teataja C 55/18

Usha Martin Ltd 24. novembril 2010 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu viienda koja 9. septembri 2010. aasta otsuse peale kohtuasjas T-119/06: Usha Martin Ltd versus Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon

(Kohtuasi C-552/10 P)

2011/C 55/31

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Usha Martin Ltd (esindajad: Δικηγόρος V. Akritidis, advokaat Y. Melin, Δικηγόρος E. Petritsi)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

1. tühistada eespool viidatud Üldkohtu (viies koda) 9. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas T-119/06 tervikuna;

2. teha asjas ise lõplik otsus ja rahuldada nõuded: a) tühistada komisjoni 22. detsembri 2005. aasta otsus 2006/38/EÜ, millega muudetakse otsust 1999/572/EÜ, millega kiidetakse heaks kohustused, mida on pakutud seoses muu hulgas Indiast pärit terastrosside importi käsitleva dumpinguvastase menetlusega (1) (edaspidi „vaidlustatud otsus”) apellanti puudutavas osas ja osas, milles tühistatakse heakskiit hinnakohustusele eelnevalt jõus olnud madalaimate müügihindade kohta, ja b) tühistada nõukogu 23. jaanuari 2006. aasta määrus (EÜ) nr 121/2006, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1858/2005, millega kehtestatakse muu hulgas Indiast pärit terastrosside ja -kaablite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks (2) (edaspidi „vaidlustatud määrus”) apellanti puudutavas osas ja vaidlustatud otsuse — milles tühistatakse heakskiit apellandi hinnakohustusele madalaimate müügihindade kohta — täitmisele pööramist puudutavas osas;

või teise võimalusena saata kohtuasi Üldkohtule uuesti läbivaatamiseks.

3. mõista nõukogult ja komisjonilt lisaks nende endi kohtukuludele välja ka apellandi kohtukulud käesolevas ja Üldkohtu menetluses.

Väited ja peamised argumendid

Apellant väidab, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 44–56 õigusnorme, kui ta leidis, et komisjoni niisuguse otsuse õiguspärasust, millega tühistati hinnakohustusele antud heakskiit, ei saa proportsionaalsuse põhimõttele tuginedes kahtluse alla seada, ning kinnitas ekslikult, et: i) proportsionaalsuse põhimõtet ei kohaldata hinnakohustusele antud heakskiidu tühistamise otsusele, kuna niisugune otsus iseenesest tähendab tollimaksu kehtestamist, ja ii) ainuüksi hinnakohustuse rikkumine on tühistamiseks piisav ning tühistamisotsuse proportsionaalsust ei ole vaja hinnata.

Apellant lisab, et Üldkohus hindas kohtuasja fakte valesti ja moonutas neid oluliselt, kui ta kinnitas, et „on selge, et hageja ei täitnud […] hinnakohustust”, väljendades sellega ekslikult, et apellant on dumpinguvastase alusmääruse artikli 8 tähenduses hinnakohustuse rikkumise omaks võtnud, quod non.

Apellant väidab, et Üldkohus tegi vea, kui ta järeldas, et hinnakohustuse tühistamise otsuse õiguspärasust ei saa proportsionaalsuse põhimõttele tuginedes kahtluse alla seada ka sellele viidates, et mis tahes rikkumine on tühistamiseks piisav, ning kui ta seostas tühistamismeetme tollimaksu kehtestamisega. Üldkohus leidis vääralt, et proportsionaalsuse põhimõtet ei kohaldata kunagi selles menetlusastmes, milles hinnakohustus tühistatakse, ning et samuti ei kohaldata meetme „ilmse sobimatuse” testi, mis on vastuolus Euroopa Kohtute väljakujunenud praktikaga ja vaidlustatud kohtuotsuse sissejuhatavate põhjendustega, eelkõige punktides 44–47. Üldkohus tegi vea, kui ta järeldas, et hinnakohustuse tühistamist iseenesest ei saa selle õiguspärasuse osas proportsionaalsuse üldpõhimõtte alusel kahtluse alla seada. Kinnitades, et poolte vahel ei olnud vaidlust selles, et hinnakohustust oli rikutud — mis tähendas, et oli tegemist rikkumisega dumpinguvastase alusmääruse artikli 8 lõike 9 tähenduses — moonutas Üldkohus lisaks ilmselt kohtuasja neid fakte, mille apellant oli esitanud, ja rikkus apellandi argumente kritiseerides õigusnormi.

(1) ELT L 22, lk 54.

(2) ELT L 22, lk 1.