ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-94/07

Andrea Raccanelli

versus

Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften eV

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Arbeitsgericht Bonn)

„EÜ artikkel 39 — Mõiste „töötaja” — Avalikes huvides tegutsev valitsusväline organisatsioon — Doktorandi stipendium — Tööleping — Tingimused”

Euroopa Kohtu otsus (viies koda), 17. juuli 2008 I - 5942

Kohtuotsuse kokkuvõte

Teadlast, kes teeb teadusuuringute instituute juhtiva ja liikmesriigi õiguse alusel asutatud avalikes huvides tegutseva ühinguga sõlmitud stipendiumilepingu alusel doktoritööd, peab käsitama töötajana EÜ artikli 39 tähenduses üksnes juhul, kui ta teeb seda teataval ajavahemikul selle ühingu alla kuuluva instituudi juhtimisel ja kui selle tegevuse eest makstakse talle tasu. Siseriikliku kohtu üleanne on kontrollida asjaolusid, mis on vajalikud selleks, et hinnata, kas kohtuasja puhul on tegemist sellise juhtumiga. Sellega seoses on EÜ artiklis 39 sätestatud mõistel „töötaja” ühenduse õiguses oma tähendus ja seda ei tohi tõlgendada kitsendavalt. „Töötajana” tuleb käsitada igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahulist tööd, mida saab pidada üksnes kõrval- või lisategevuseks. Töösuhtele on omane see, et isik teeb teataval ajavahemikul teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, mille eest ta saab tasu. (vt punktid 33–35, 37, resolutsiooni punkt 1)

Avalikes huvides tegutseva ühinguna asutatud eraõiguslik ühing peab järgima diskrimineerimiskeelu põhimõtet töötajate suhtes EÜ artikli 39 tähenduses. Esiteks nõuab nimetatud artikli kohaselt töötajate vaba liikumine Euroopa Ühenduses igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul. Teiseks on EÜ artiklis 39 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõte sõnastatud üldiselt ja see ei ole suunatud konkreetselt liikmesriikidele või avalik-õiguslikele asutustele. Seega ei kohaldata kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keeldu mitte üksnes ametiasutuste tegevuse suhtes, vaid see laieneb ka muud laadi eeskirjadele, mille eesmärk on palgatööd ja teenuste osutamist kollektiivselt reguleerida. Nimelt oleks isikute vaba liikumise takistuste kaotamine liikmesriikide vahel ohus, kui riikliku päritoluga tõkete kaotamist saaksid oma õigusliku autonoomia kasutamisega takistada ühingud ja organisatsioonid, kes ei ole avalik-õiguslikud. Mis puudutab seega EÜ artiklit 39, mis sätestab põhivabaduse ja kujutab endast EÜ artiklis 12 sisalduva üldise diskrimineerimiskeelu konkreetset rakendamist, siis laieneb diskrimineerimise keeld ka kõigile kokkulepetele, mille eesmärk on palgatöö kollektiivne reguleerimine, samuti üksikisikute vahelistele lepingutele. (vt punktid 41–46, 48, resolutsiooni punkt 2)
Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 61 tuleneb, et iga apellatsioonkaebus peab olema esitatud Esimese Astme Kohtu otsuse täielikuks või osaliseks tühistamiseks, arvestades, et Euroopa Kohus võib tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks.

Võrdse kohtlemise põhimõttega ei ole vastuolus ühenduse seadusandja otsus reformida pensioniskeemi, kaotades paranduskoefitsiendid alates 1. maist 2004 omandatavate pensioniõiguste osas, mis leidis konkreetse väljenduse määruses nr 723/2004, millega muudetakse ametnike personalieeskirju ja muude teenistujate teenistustingimusi. Isegi kui varasem pensioniskeem, mis tugines paranduskoefitsientide süsteemile ja seega pensionäri elukohaliikmesriigist lähtuvale, teatavale ostujõu kompenseerimisele, oli kõnesoleva põhimõtte rakendamiseks sobiv vahend, ei saa sellest järeldada, et mis tahes muu süsteem oleks selle põhimõttega kokkusobimatu.

Ostujõu samaväärsust taotlev pensioniskeem on vaid üks võimalikest vahenditest, mille abil tagada võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine. Sellest põhimõttest on samavõrra kinni peetud süsteemi puhul, mille kohaselt pensionärid saavad võrdse sissemakse puhul võrdset nominaalpensioni.

100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamine üleminekukorra raames üksnes ennetab osa pensionäride jaoks paranduskoefitsientide kaotamist, mis on ette nähtud lõplikus skeemis.

Arvestades seda, et uutest personalieeskirjadest tulenev lõplik pensioniskeem on järelikult kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega niivõrd, kuivõrd ta ei taotle enam eesmärki tagada pensionäride ostujõu teatav samaväärsus, sõltumata nende elukohast, siis niisugune üleminekukord, mis üksnes rakendab ennetavalt „ühtses” summas pensioni põhimõtet nende pensionäride osas, kelle jaoks see on soodne, ei saa olla diskrimineeriv.

(vt punktid 65–68)
Kuna sellise aktsiisiga maksustatakse üksnes mootorsõidukite müük enne nende esmaregistreerimist riigi territooriumil, ei saa seda pidada üldiselt kohaldatavaks kõikide tehingute suhtes, mille esemeks on kaubad või teenused, ning järelikult erineb nimetatud aktsiis käibemaksust sel viisil, et seda ei saa lugeda maksuks, millel on kumuleeruva käibemaksu tunnused selle artikli tähenduses.

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 91/680, artikli 33 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus aktsiis, millega maksustatakse mootorsõidukite mis tahes müük enne nende esmaregistreerimist riigi territooriumil.

EÜ artikli 90 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus aktsiis, millega maksustatakse mootorsõidukite mis tahes müük enne nende esmaregistreerimist riigi territooriumil, kui aktsiisisumma, millega maksustatakse mõnest muust liikmesriigist imporditud kasutatud sõidukite müük, on suurem sama maksu järelejäänud summast, mis sisaldub selle maksu kehtestanud riigis varem registreeritud samasuguste sõidukite turuväärtuses. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on uurida, kas siseriiklike õigusnormidega kaasneb selline tagajärg.

(vt punkt 39, resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-226/07

Flughafen Köln/Bonn GmbH

versus

Hauptzollamt Köln

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Düsseldorf)

„Direktiiv 2003/96/EÜ — Energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik — Artikli 14 lõike 1 punkt a — Elektrienergia tootmiseks kasutatavate energiatoodete maksust vabastamine — Maksustamise õigus keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel — Maksuvabastuse vahetu õigusmõju”

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. juuli 2008 I - 6001

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine – Direktiiv 2003/96

(Nõukogu direktiiv 2003/96, artikli 14 lõike 1 punkt a)

Direktiivi 2003/96/EÜ (millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik) artikli 14 lõike 1 punktil a, mis näeb ette elektrienergia tootmiseks kasutatavate energiatoodete vabastamise selles direktiivis kehtestatud maksust, on vahetu õigusmõju, ja seetõttu võib eraõiguslik isik siseriiklikus kohtus sellele sättele tugineda — ajavahemiku suhtes, mil asjassepuutuv liikmesriik ei olnud seda direktiivi oma siseriiklikku õigusesse üle võtnud — vaidluses, kus teine pool on selle liikmesriigi toll, ning nõuda, et kohus jätaks kohaldamata selle sättega vastuolus oleva siseriikliku õiguse ja et talle tagastataks selle sättega vastuolus olev maks.

Kohustus vabastada elektrienergia tootmiseks kasutatavad energiatooted selles direktiivis kehtestatud maksust, on piisavalt täpne ja tingimusteta, et sellest tuleneks eraõiguslikele isikutele õigus siseriiklikus kohtus sellele sättele tugineda. Asjaolu, et artikli 14 lõige 1 jätab liikmesriikidele normi sissejuhatava fraasiga kaalutlusõiguse tingimuste osas, mis tuleb kehtestada selleks, et tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine, ei saa iseenesest muuta küsitavaks selle maksuvabastuse kohustuse tingimusetust.

Viimati nimetatud järeldust ei lükka ümber ka direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a teises lauses liikmesriikidele antud õigus maksustada nimetatud tooteid keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel, sest see maksuvabastuse üldreegli piirang on vaid võimalus erand kehtestada, ja liikmesriik, kes seda võimalust ei ole kasutanud, ei saa tugineda ka enda tegematajätmisele, et jätta maksumaksjale andmata maksuvabastus, mida see võib direktiivi 2003/96 alusel õiguspäraselt nõuda.

(vt punktid 31–33, 39 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-381/07

Association nationale pour la protection des eaux et rivières – TOS

versus

Ministère de l’Écologie, du Développement et de l’Aménagement durables

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d'État (Prantsusmaa))

„Veekeskkonna saastamine — Direktiiv 2006/11/EÜ — Artikkel 6 — Ohtlikud ained — Heited — Eelnev luba — Heitveenormide kindlaksmääramine — Deklareerimise kord — Kalakasvatused”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 6. november 2008 I ‐ 8283

Kohtuotsuse kokkuvõte

Keskkond – Veereostus – Direktiiv 2006/11 – Keskkonnakvaliteedi standardeid hõlmavate eriprogrammide rakendamine, eesmärgiga vähendada teatavate ohtlike ainete põhjustatavat saastet

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/11, artikkel 6 ja I lisa II nimistu)

Direktiivi 2006/11 (ühenduse veekeskkonda lastavate ohtlike ainete põhjustatava saaste kohta) artiklit 6, mis paneb liikmesriikidele kohustuse allutada sellise loa saamise nõudele, milles määratakse kindlaks heitveenormid, mis tahes heide, mis võib sisaldada direktiivi I lisa II nimistu aineid, ei saa tõlgendada nii, et vastavalt kõnesolevale artiklile lubab see liikmesriikidel pärast keskkonna kvaliteedistandardeid hõlmavate veereostuse vähendamise programmide loomist sätestada teatavate vähe saastavat laadi rajatiste osas deklareerimise korra, mis hõlmab eelnimetatud standardite meeldetuletamist ning haldusasutuste õigust keelata tegevuse alustamine või kehtestada asjaomasele rajatisele konkreetsed heite piirväärtused.

Nimelt on iga sellise II nimistu aineid sisaldada võiva kavatsetava heite eelnev ja konkreetne uurimine ühelt poolt vajalik programmide rakendamiseks, mille liikmesriigid on loonud vete reostamise vähendamiseks nimetatud direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel, mille kohaselt kõigi sellist laadi heidete allutamine eelneva loa nõudele kujutab endast nende programmide rakendamise üht viisi. Selline uurimine on samuti vajalik, et määrata kindlaks iga lubatud heite puhul heitveenormid, mis põhinevad keskkonna kvaliteedistandarditel, mis on ette nähtud nendes programmides ning mille eesmärk on vähendada heiteid, mis sisaldavad ühte või mitut II nimistu ainet. Selline uurimus nõuab lisaks suubla konkreetse olukorra hindamist, millega tuleb arvestada heitveenormide kindlaksmääramisel. Teiselt poolt ei oleks vaikiv luba kooskõlas nõudega, mille kohaselt tuleb eelnevas loas kindlaks määrata heitveenormid.

(vt punktid 27, 35 ja resolutsioon)
EÜ artikli 95 lõige 5 nõuab, et siseriiklike erandnormide kehtestamine põhineks ühtlustamismeetme võtmise järel eriomaselt asjassepuutuvas liikmesriigis ilmnenud probleemi kajastavatel keskkonna ja töökeskkonna kaitsega seotud uutel teaduslikel tõenditel ning kavandatavatest normidest ja nende kehtestamise põhjustest teatatakse komisjonile. Need tingimused on kumulatiivsed ja peavad seega olema kõik täidetud, muidu lükkab komisjon siseriiklikud erandnormid tagasi.

Selleks et hinnata, kas nimetatud tingimused on tõesti täidetud – mille puhul võib teatatud juhtudel olla vaja anda keerulisi tehnilisi hinnanguid –, on komisjonil lai kaalutlusõigus. Sellise kaalutlusõiguse kasutamine ei ole siiski kohtuliku kontrolli alt välja jäetud. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb tegelikult, et ühenduste kohus ei pea kontrollima ainult esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.

Lisaks, juhul kui ühenduse institutsioonil on lai kaalutlusõigus, on teatavate ühenduse õiguskorras haldusmenetluses ettenähtud tagatiste järgimise kontrollimine põhjapaneva tähtsusega. Nii on Euroopa Kohtul olnud võimalus selgitada, et nende tagatiste hulka kuuluvad eelkõige pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult kõiki antud asjas tähtsust omavaid asjaolusid ja kohustus põhistada oma otsust piisavalt. Nimetatud menetluslike tagatiste kontrollil on veelgi suurem tähtsus EÜ artikli 95 lõikes 5 ette nähtud menetluse raames, kuna selle menetluse suhtes ei kohaldata võistlevuse printsiipi.

(vt punktid 52–57)
Kohtuasi C-291/07

Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

versus

Skatteverket

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Regeringsrätten)

„Käibemaks — Maksustatavate tehingute koht — Maksustatavate tehingute koha kindlaksmääramine — Teenuseosutaja, kes asub muus liikmesriigis kui teenuste saaja — Maksukohustuslase staatus — Siseriiklikule sihtasutusele, mis teostab korraga nii majandustegevust kui muud tegevust, osutatud teenused”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 17. juunil 2008 I ‐ 8257

Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 6. november 2008 I ‐ 8268

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksu süsteem – Teenuste osutamine – Maksustatavate tehingute koha kindlaksmääramine

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 9 lõike 2 punkt e ja nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 56 lõike 1 punkt c)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas, mida on muudetud direktiiviga 1999/59, artikli 9 lõike 2 punkti e ja direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 56 lõike 1 punkti c, mis määrab kindlaks konsultantide, inseneride, konsultatsioonibüroode, juristide, raamatupidajate jms teenuste maksustamise koha, tuleb tõlgendada nii, et isikut, kellele osutab konsultatsiooniteenuseid teises liikmesriigis asuv maksukohustuslane, kes teostab korraga nii majandustegevust kui tegevusi, mis jäävad väljapoole nende direktiivide kohaldamisala, tuleb käsitada maksukohustuslasena ka siis, kui kõnealust teenust kasutatakse üksnes viimati nimetatud tegevuste jaoks.

Seega see artikkel ei täpsusta, kas selle kohaldamine sõltub tingimustest, et maksukohustuslane, kellele teenust osutatakse, kasutab seda oma majandustegevuse tarbeks. Niisiis ei näita see artikkel vastupidi teistele kuuenda direktiivi sätetele nagu artikli 2 lõige 1 ja artikli 17 lõige 2 kuidagi, et taoline tingimus on kohaldamiseks vajalik.

Kuna kuuenda direktiivi artikli 9 lõike 2 punktis e puudub sõnaselge märge selle kohta, et osutatavaid teenuseid tuleb kasutada teenuste saaja majandustegevuse tarbeks, tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et viimane kasutab neid teenuseid tegevustes, mis jäävad väljapoole kuuenda direktiivi kohaldamisala, ei takista selle sätte kohaldamist.

(vt punktid 28–33 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-136/07

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Hispaania Kuningriik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Direktiivid 89/48/EMÜ ja 92/51/EMÜ — Diplomite ja tööalase koolituse tunnustamine — Lennujuhi kutseala”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 16. oktoober 2008 I ‐ 7795

Kohtuotsuse kokkuvõte

Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Töötajad – Diplomite ja kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamine

(Nõukogu direktiivid 89/48 ja 92/51)

Liikmesriik kes ei ole vastu võtnud lennujuhi kutseala tunnustamise süsteemi, on rikkunud direktiivist 89/48 vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta ja direktiivist 92/51 direktiivi 89/48 täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta tulenevaid kohustusi.

Sellist kutseala tuleb lugeda reguleeritud kutsealaks nimetatud direktiivide tähenduses ja see kuulub seega nende direktiivide kohaldamisalasse, kuna tegelikult on lennujuhi kutsealal tegutsemine reguleeritud õigusnormidega, millega on kehtestatud kord, millest tulenevalt on vastav kutsealane tegevus sõnaselgelt reserveeritud vaid isikutele, kelle puhul on täidetud teatavad tingimused, mis ei võimalda asuda kutsealal tegutsema neil isikutel, kelle puhul need tingimused ei ole täidetud. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka asjaolu, et ei ole olemas sellist koolitust, mille läbimisel antakse diplom, mis on asjaomases valdkonnas ainus ja mis annab õiguse asuda sellel kutsealal tegutsema. Lennujuhi kutsealal tegutsema asumine eeldab direktiivis 89/48 määratletud diplomi olemasolu, sellest tulenevalt on asjaomane liikmesriik kohustatud kehtestama õigusnormid nende diplomite tunnustamise kohta, mis kuuluvad nii direktiivis 89/48 esitatud määratluse kui ka direktiivis 92/51 esitatud määratluse alla.

Nimetatud direktiividega ei kehtestata automaatset tunnustamise korda, lennujuhi kutsealal tegutsemiseks vajalike pädevuse kannete spetsiifiline või piirkondlik iseloom vastuvõtvas liikmesriigis ei takista võrdlemast ühelt poolt mõnes teises liikmesriigis kui vastuvõttev liikmesriik sellel kutsealal tegutsemiseks omandatud diplomite või tööalaste koolitustega tõendatud pädevuse kandeid ja teiselt poolt sellel kutsealal tegutsemiseks selles liikmesriigis omandatud teadmisi ja pädevuse kandeid.

(vt punktid 38–40, 45, 47, 53, 55, 57 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-310/07

Svenska staten

versus

Anders Holmqvist

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lunds tingsrätt)

„Õigusaktide ühtlustamine — Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral — Direktiiv 80/987/EMÜ — Artikkel 8a — Mitmes liikmesriigis tegutsemine”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 3. juunil 2008 I ‐ 7873

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 16. oktoober 2008 I ‐ 7891

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral – Direktiiv 80/987

(Nõukogu direktiiv 80/987, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2002/74, artikkel 8a)

Direktiivi 80/987 töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2002/74) artiklit 8a tuleb tõlgendada nii, et selleks, et ühes liikmesriigis asutatud ettevõtjat saaks pidada muus liikmesriigis tegutsevaks, ei ole vaja, et ettevõtjal oleks selles muus liikmesriigis filiaal või püsiv tegevuskoht. Siiski on vaja, et sel ettevõtjal oleks viimases riigis püsiv majandustegevus, mida iseloomustab niisuguse tööjõu olemasolu, mis võimaldab tal seal tegutseda. Ühes liikmesriigis asutatud transpordiettevõtja puhul ei saa pelk asjaolu, et tema poolt nimetatud riigis tööle võetud töötaja tarnib kaupa selle viimase riigi ja teise liikmesriigi vahel, võimaldada teha järeldust, et nimetatud ettevõtjal on muus liikmesriigis püsiv majandustegevus.

(vt punkt 36 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-313/07

Kirtruna SL ja Elisa Vigano

versus

Red Elite de Electrodomésticos SA jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona)

„Sotsiaalpoliitika — Direktiiv 2001/23/EÜ — Ettevõtte üleminek — Töötajate õiguste kaitse — Maksejõuetusmenetlus — Üürilepingu üleandmine”

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 16. oktoober 2008 I ‐ 7909

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtete üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23

(Nõukogu direktiiv 2001/23, artikli 3 lõige 1)

Direktiivi 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõige 1 ei nõua ettevõtja ülemineku korral ettevõtja võõrandaja ning kolmanda isiku vahel sõlmitud äriruumide üürilepingu säilitamist, isegi kui nimetatud lepingu lõpetamise korral on oht, et see toob kaasa omandajale üle läinud töölepingute lõpetamise.

On tõsi, et nimetatud direktiivi eesmärk on töötajate kaitsmine tööandja vahetumise korral, eriti nende õiguste kaitse tagamine, ning kui üürileping ei lähe automaatselt üle, on olemas oht, et ettevõtja omandaja peab lahkuma ruumidest, lõpetama oma tegevuse ning seega lõpetama asjaomaste töötajate töölepingud. Siiski ei saa vajadus tagada töötajate kaitse eesmärki viia selleni, et seatakse kahtluse alla direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikes 1 üheselt mõistetavalt sätestatu ning kahjustatakse ettevõtja üleminekust väljapoole jäävate kolmandate isikute õigusi, pannes neile kohustuse taluda üürilepingu automaatset üleminekut, mis ei ole selgelt selle direktiiviga ette nähtud.

(vt punktid 42–44, 47 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 13 A osa lõike 1 punkti m tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab spordiga tegelevate isikute kontekstis ka teenuseid, mida osutatakse juriidilistele isikutele ja organiseeritud isikute ühendustele, tingimusel – mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne – et need teenused on otseselt seotud spordiga ja selleks tingimata vajalikud, et teenuseid osutavad mittetulundusorganisatsioonid ja et teenuste tegelikud saajad on spordiga tegelevad isikud.

Kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis m ette nähtud maksuvabastust ei kohaldata üksnes teatavatele spordialadele, vaid see puudutab sporti üldiselt ja hõlmab ka sporti, millega üksikisikud saavad tegeleda üksnes ühendustes või selliste organiseeritud isikute ühenduste või juriidiliste isikute loodud organisatsiooniliste ja administratiivsete struktuuride nagu spordiklubid vahendusel, kui nad vastavad artikli 13 A osa lõike 1 punktis m ja lõike 2 punktis b esitatud tingimustele. Kui tõlgendada, et kõnealuseid teenuseid osutatakse otseselt füüsilistele isikutele, kes tegelevad spordiga spordiklubi kehtestatud organisatsioonilises struktuuris, jääks selle tagajärjena suur hulk teenuseid, mis on tingimata vajalikud spordiga tegelemiseks, automaatselt ja vältimatult maksuvabastuse kohaldamisalast kõrvale, sõltumata sellest, kas need teenused on otseselt seotud spordiga tegelevate isikutega või spordiklubidega, kellele maksuvabastust tegelikult kohaldatakse. Taoline olukord läheks vastuollu selles sättes ette nähtud maksuvabastuse eesmärgiga, milleks on kohaldada maksuvabastust nende teenuste suhtes, mida osutatakse spordiga tegelevatele üksikisikutele.

Neutraalse maksustamise põhimõtet, mida järgides tuleb kohaldada kuuenda direktiivi artiklis 13 ette nähtud maksuvabastusi, rikutakse muu hulgas siis, kui võimalus tugineda kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis m ette nähtud maksuvabastusele sõltuks organisatsioonilisest struktuurist, kus vastava spordialaga tegeletakse.

Seega, et tagada kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punktis m ette nähtud maksuvabastuse tegelik kohaldamine, tuleb seda sätet tõlgendada nii, et eelkõige isikute ühenduste praktiseeritava sporditegevusele või spordiklubide loodud organisatsiooniliste struktuuride raames osutatud teenustele võib põhimõtteliselt kohaldada nimetatud sättes ette nähtud maksuvabastust. Sellest tuleneb, et hindamaks, kas teenused on maksust vabastatud, ei ole asjakohane teenuse saaja formaalne staatus ja õiguslik vorm, mille alusel talle maksuvabastust kohaldatakse.

(vt punktid 27, 29–31 ja 35, resolutsiooni punkt 1)