ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Kõigepealt tuleb märkida, et käibemaksudirektiivi artikli 392 keeleversioonides on erinevusi. Selle sätte prantsuskeelses versioonis on viidatud ainult „mahaarvamisõiguse“ puudumisele, täpsustamata, kas selle õiguse puudumine on ainult selle tagajärg, et esialgset tehingut ei maksustatud käibemaksuga, või maksustati seda käibemaksuga, kuid see ei andnud seejärel õigust mahaarvamisele. Nimetatud sätte ingliskeelses versioonis on seevastu mainitud ainult „käibemaksu ostult“, täpsustades, et see „ei olnud mahaarvatav“ („the VAT on the purchase was not deductible“), millest võib aru saada, et niisuguste maatükkide võõrandamine peaks põhimõtteliselt olema käibemaksuga maksustatav.
50

Seoses sellega nähtub esimesena käibemaksudirektiivi artiklist 168, et mahaarvamisõiguse kasutamiseks peab huvitatud isik olema esiteks „maksukohustuslane“ selle direktiivi tähenduses ja teiseks peab maksukohustuslane kaupu või teenuseid, millele ta selle õiguse põhjendamiseks tugineb, järgnevalt kasutama oma maksustatavate tehingute tarbeks ning neid kaupu või teenuseid peab talle eelnevalt olema tarninud või osutanud teine maksukohustuslane (5. juuli 2018. aasta kohtuotsus Marle Participations, C‑320/17, EU:C:2018:537, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 3. juuli 2019. aasta kohtuotsus The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, punkt 23).
46

Liidu õigusega ei ole siiski vastuolus, et liikmesriigi kohtul on keskmise tarbija seisukoha kindlakstegemiseks õigus kasutada empiirilist kohtulikku ekspertiisi, või kui see seisukoht kujutab endast üksnes „vaimset perspektiivi“, mida on võimatu tõendeid kogudes mõista, siis tuleb märkida, et kohus on oma teadmistest lähtudes üldiselt võimeline aru saama keskmise tarbija seisukohast (vt selle kohta 16. juuli 1998. aasta kohtuotsus Gut Springenheide ja Tusky, C‑210/96, EU:C:1998:369, punktid 31 ja 32, ning 28. jaanuari 1999. aasta kohtuotsus Sektkellerei Kessler, C‑303/97, EU:C:1999:35, punkt 36).
10

Direktiivi 2012/34 artiklis 56 „Reguleeriva asutuse ülesanded“ on sätestatud: „1. Ilma et see piiraks artikli 46 lõike 6 kohaldamist, on taotlejal õigus, kui ta leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, esitada reguleerivale asutusele kaebus eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajaduse korral raudteeveo-ettevõtja või teenindusrajatise käitaja otsuste peale, mis käsitlevad: a) võrgustiku teadaannet selle esialgsel ja lõplikul kujul; b) selles esitatud kriteeriumeid; c) jaotamismenetlust ja selle tulemust; d) kasutustasude määramise skeemi; e) temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurusega; f) artiklite 10–13 kohast juurdepääsukorda; g) teenustele juurdepääsu ja teenuste eest kasutustasude määramist kooskõlas artikliga 13. 2. Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, on reguleerival asutusel pädevus jälgida konkurentsiolukorda raudteeteenuste turul ning eelkõige kontrollida omal algatusel lõike 1 punkte a–g, et hoida ära taotlejate diskrimineerimist. Ta kontrollib eelkõige, kas võrgustiku teadaanne sisaldab diskrimineerivaid sätteid või kas sellega antakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele kaalutlusõigus, mida on võimalik kasutada taotlejate diskrimineerimiseks. […] 6. Reguleeriv asutus tagab, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja poolt kehtestatud kasutustasud on IV peatüki 2. jaoga vastavuses ning mittediskrimineerivad. Taotlejate ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja läbirääkimised infrastruktuuri kasutustasude üle on lubatud üksnes juhul, kui need toimuvad reguleeriva organi järelevalve all. Reguleeriv asutus sekkub, kui läbirääkimised läheksid tõenäoliselt vastuollu käesoleva peatüki nõuetega. […]“.
40

Isegi kui sellist eesmärki tuleks pidada lubatavaks, ei ole toodud esile midagi, mis viitaks sellele, et seda eesmärki ei oleks saavutatud, kui põhikohtuasjas kõne all olevates riigisisestes õigusnormides ette nähtud maksusoodustust oleks kohaldatud ka dividendidele, mida maksti välisriigi väärtpaberibörsil noteeritud aktsiate kohta, ja seega oli kindlasti vajalik jätta need dividendid selle maksusoodustuse kohaldamisalast välja.
14

Neil asjaoludel otsustas Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [ELTL] artikli 20 lõike 2 punkti a koostoimes harta artikli 47 teise lõiguga, diskrimineerimiskeelu põhimõtet ja riigisiseses kohtumenetluses kohaldatavate menetluslike abinõude võrdväärsuse põhimõtet ning määruse [nr 1206/2001] artikli 1 [lõike 1] punkti a tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui vastavalt selle kohtu asukohariigi õigusele, kelle poole on pöördutud, peab kohus omal algatusel hankima teavet kostja elukoha aadressi kohta oma asukohariigis, ja tehakse kindlaks, et asjaomane kostja asub muus Euroopa Liidu liikmesriigis, siis on liikmesriigi kohus, kelle poole on pöördutud, kohustatud paluma teavet kostja elukoha aadressi kohta kostja elukohariigi pädevatelt asutustelt? 2. Kas määruse [nr 1215/2012] artikli 5 lõiget 1 tuleb koostoimes põhimõttega, et liikmesriigi kohus peab tagama menetlusõigused liidu õigusnormidest tulenevate õiguste tõhusaks kaitseks, tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus on võlgniku hariliku viibimiskoha kindlakstegemisel, mis on riigisiseste õigusnormide kohaselt nõutav tingimus sellise ühepoolse formaalse menetluse korraldamiseks ilma tõendite kogumiseta, nagu seda on maksekäsumenetlus, kohustatud tõlgendama iga põhjendatud kahtlust, et võlgniku harilik viibimiskoht on muus Euroopa Liidu liikmesriigis, maksekäsu tegemise õigusliku aluse puudumisena või maksekäsu jõustamata jätmise alusena? 3. Kas määruse [nr 1215/2012] artikli 5 lõiget 1 tuleb koostoimes põhimõttega, et liikmesriigi kohus peab tagama menetlusõigused liidu õigusnormidest tulenevate õiguste tõhusaks kaitseks, tõlgendada nii, et see paneb liikmesriigi kohtule, kes on pärast konkreetse võlgniku suhtes maksekäsu tegemist tuvastanud, et tõenäoliselt ei ole asjaomase võlgniku harilik viibimiskoht kohtu asukohariigis, ja juhul, kui see asjaolu ei luba riigisiseste õigusnormide alusel asjaomase võlgniku suhtes maksekäsku teha, kohustuse tehtud maksekäsk omal algatusel tühistada, kuigi seda ei ole seadusega sõnaselgelt ette nähtud? 4. Kas juhul, kui vastus kolmandale küsimusele on eitav, tuleb selles küsimuses nimetatud sätteid tõlgendada nii, et need panevad liikmesriigi kohtule kohustuse tehtud maksekäsk tühistada, kui kohus on tehtud kontrolli käigus kindlalt tuvastanud, et võlgniku harilik viibimiskoht ei ole selle kohtu asukohariigis, kelle poole on pöördutud?“
21

Nimelt eeldatakse vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õigusnormi tõlgendamine, mida liikmesriigi kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele või mõista põhjusi, miks liikmesriigi kohus leiab, et tal on vaja vastuseid neile küsimustele, et lahendada tema menetluses olev kohtuasi (10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt, C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 27, ning 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
24

Nendel asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Köln (liidumaa kõrgeim üldkohus Kölnis, Saksamaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas selleks, et kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, oleks asja arutamisest pärimismääruse artikli 7 punkti a kohaselt keeldunud, on nõutav, et asjaomane kohus on asja arutamisest sõnaselgelt keeldunud, või piisab ka kaudsest keeldumisest, kui seda saab tõlgendada nii, et asjaomane kohus on asja arutamisest keeldunud? 2. Kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas selle kohtu otsuse tegemisel, kuhu eelnevalt pöörduti, olid pärimismääruse artikli 6 punktis a ja artikli 7 punktis a sätestatud tingimused täidetud? Millises ulatuses on ta seotud selle kohtu otsusega, kuhu eelnevalt pöörduti? Eelkõige: a) kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas surnud isik on kehtivalt valinud liikmesriigi õiguse pärimismääruse artikli 22 kohaselt; b) kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas menetlusosaline esitas kohtule, kuhu eelnevalt pöörduti, taotluse keelduda asja arutamisest pärimismääruse artikli 6 punkti a alusel; c) kas liikmesriigi kohtul, kelle kohtualluvus tuleneb sellest, et teise liikmesriigi kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, keeldus asja arutamisest, on õigus kontrollida, kas kohus, kuhu eelnevalt pöörduti, on õigesti eeldanud, et pärimisasja lahendamiseks on sobivamad selle liikmesriigi kohtud, mille õigus oli valitud? 3. Kas pärimismääruse artikli 6 punkti a ja artikli 7 punkti a, mis seavad tingimuseks kohaldatava õiguse valiku „artikli 22 kohaselt“, saab kohaldada ka olukorras, kus surnud isik ei valinud testamendis, mis koostati enne 17. augustit 2015, kohaldatavat õigust selgelt väljendatud tahteavaldusega või konkludentselt, vaid pärandile kohaldatava õiguse saab kindlaks määrata üksnes pärimismääruse artikli 83 lõike 4 alusel?“
6

Selle direktiivi artikli 28 lõiked 1 ja 2 näevad ette: „1. Kui on piisav alus arvata, et taotleja on oma taotluse kaudselt tagasi võtnud või sellest loobunud, tagab liikmesriik, et menetlev ametiasutus teeb kas otsuse taotluse läbivaatamise lõpetamise kohta või juhul, kui menetlev ametiasutus peab taotlust selle sisu piisava läbivaatamise järel kooskõlas [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta] direktiivi 2011/95/EL[, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9)] artikliga 4, lükkab taotluse tagasi. Liikmesriigid võivad eeldada, et taotleja on oma rahvusvahelise kaitse taotluse kaudselt tagasi võtnud või sellest loobunud, eelkõige juhul kui on kindlaks tehtud, et: a) taotleja ei ole vastanud nõudmistele esitada oma taotluse seisukohalt olulist teavet [direktiivi 2011/95/EL] artikli 4 põhjal või ei ole ilmunud isiklikule vestlusele, nagu on ette nähtud käesoleva direktiivi artiklites 14 kuni 17, välja arvatud juhul, kui taotleja tõestab mõistliku aja jooksul, et ta ei saanud seda teha temast mitteolenevatel põhjustel; b) taotleja varjab end või on lahkunud loata oma elukohast või kohast, kus teda hoiti, ilma et ta oleks mõistliku aja jooksul pädeva ametiasutusega ühendust võtnud, või kui taotleja ei ole mõistliku aja jooksul täitnud kohustust kohale ilmuda või muul viisil ühendust võtta, välja arvatud juhul, kui taotleja tõestab, et ta ei saanud seda teha temast mitteolenevatel põhjustel. Liikmesriigid võivad käesolevate sätete rakendamisel kehtestada tähtajad või suunised. 2. Liikmesriigid tagavad, et taotlejal, kes võtab pädeva ametiasutusega uuesti ühendust pärast seda, kui käesoleva artikli lõikes 1 osutatud otsus taotluse läbivaatamise lõpetamise kohta on vastu võetud, on õigus nõuda oma juhtumi uut läbivaatamist või õigus esitada uus taotlus, mille suhtes ei kohaldata artiklites 40 ja 41 osutatud menetlust. Liikmesriigid võivad ette näha vähemalt üheksakuuse tähtaja, pärast mida ei saa taotleja juhtumit enam uuesti läbi vaadata või pärast mida esitatud uut taotlust võib käsitada korduva taotlusena, mille suhtes kohaldatakse artiklites 40 ja 41 osutatud menetlust. Liikmesriigid võivad sätestada, et taotleja juhtumit võib uuesti käsitleda ainult üks kord. Liikmesriigid tagavad, et sellist isikut ei saadeta tagasi, kui see on vastuolus tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega. Liikmesriigid võivad lubada menetlevatel ametiasutustel jätkata taotluse läbivaatamist sellest etapist, kus see lõpetati.“
55

Sellega seoses ilmneb eelotsusetaotlusest, et kahel korral, nimelt 19. märtsil 2008 ja pärast seda, kui vaidemenetluses olid Auto Service’i tagastustaotlused esialgu rahuldamata jäetud, palus Hispaania maksuhaldur 13. juulil 2009 sellel äriühingul esitada täiendavaid tõendeid oma esialgsete taotluste põhjendamiseks, nõudes eelkõige kõiki arveid, millel need taotlused põhinesid, ja selle äriühingu asukoha liikmesriigi väljastatud dokumenti, mis tõendaks, et ta on seal käibemaksukohustuslane. See äriühing maksuhaldurile kõiki nõutud dokumente ja teavet siiski ei esitanud. Samas nähtub eelotsusetaotlusest, et Auto Service esitas selle teabe ja need dokumendid maksuvaidluste keskkomisjonis toimunud menetluses.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et leping, millega isik näeb ette, et tulevikus tema surma korral läheb talle kuuluva kinnisasja omand üle teistele lepinguosalistele, on pärimisleping selle sätte tähenduses.
5

Selle määruse artikli 3 „Avatud internetile juurdepääsu tagamine“ lõigetes 1–3 on ette nähtud: „1. Lõppkasutajatel on õigus pääseda ligi teabele ja sisule ning seda levitada, kasutada ja pakkuda rakendusi ja teenuseid ning kasutada vabalt valitud lõppseadmeid internetiühenduse teenuse kaudu, olenemata lõppkasutaja või teenuseosutaja asukohast või teabe, sisu, rakenduse või teenuse asukohast, päritolust või sihtkohast. […] 2. Internetiühenduse teenuse osutajate ja lõppkasutajate vahelised lepingud, mis käsitlevad selliseid internetiühenduse teenuse osutajate kaubandus- ja tehnilisi tingimusi ja nõudeid nagu hind, andmemahud või kiirus ning internetiühenduse teenuse osutajate kaubandustavasid, ei piira lõikes 1 sätestatud lõppkasutajate õiguse kasutamist. 3. Internetiühenduse teenuse osutajad käsitlevad internetiühenduse teenuste osutamisel kogu andmeliiklust ühtmoodi, ilma diskrimineerimise, piiramise või sekkumiseta ning sõltumata selle saatjast ja vastuvõtjast, kättesaadavast või levitatavast sisust, kasutatavatest või pakutavatest rakendustest või teenustest ning kasutatavast lõppseadmest. Esimene lõik ei takista internetiühenduse teenuse osutajaid rakendamast mõistlikke andmeliikluse haldamise meetmeid. Andmeliikluse haldamise meetmed on mõistlikud, kui need on läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed ning kui nende puhul ei lähtuta ärilistest kaalutlustest, vaid konkreetsete andmeliikluse kategooriate suhtes kohaldatavatest objektiivselt erinevatest teenusekvaliteedi tehnilistest nõuetest. Selliste meetmed ei hõlma konkreetse sisu kontrollimist ning neid ei kohaldata kauem, kui on vaja. Internetiühenduse teenuse osutajad ei kohalda selliseid andmeliikluse haldamise meetmeid, mis lähevad kaugemale teises lõigus sätestatust, ning eelkõige ei blokeeri, aeglusta, muuda, piira, mõjuta, halvenda ega diskrimineeri konkreetset sisu, konkreetseid rakendusi või teenuseid või nende teatavaid kategooriaid, välja arvatud siis, kui on vaja ning üksnes nii kaua, kui vaja, et: a) tagada vastavus internetiühenduse teenuse osutaja suhtes kehtestatud liidu õigusaktidele ning liidu õigusega kooskõlas olevatele siseriiklikele õigusaktidele või kõnealuseid liidu õigusakte või liidu õigusega kooskõlas olevaid siseriiklikke õigusakte jõustavatele meetmetele, sealhulgas kohtu või vastavate volitustega riigiasutuste korraldustele; b) säilitada sidevõrgu, selle kaudu osutatavate teenuste ja lõppkasutajate lõppseadmete terviklikkus ja turvalisus; c) vältida sidevõrku ähvardavat ülekoormust ning leevendada sidevõrgu erakorralise või ajutise ülekoormuse mõju, tingimusel et samaväärseid andmeliikluse kategooriaid käsitletakse ühtmoodi.“
58

Käesoleval juhul ilmneb sünnitoetusega seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest, mis on välja toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 11–16, 26 ja 27, et esiteks antakse seda iga sündinud või lapsendatud lapse kohta, kelle vanemad elavad Itaalias ja kellel on Itaalia kodakondsus või kes on Euroopa Liidu liikmesriigi kodanikud või kellel on pikaajalise elaniku staatus. Algul maksti seda toetust leibkondadele, kelle rahalised vahendid ei ületanud teatavat seadusega kindlaks määratud ülempiiri, kuid seejärel laiendati seda kõigile leibkondadele ilma rahaliste vahendite tingimusteta, kusjuures selle summa varieerub vastavalt leibkonna vahenditele ning seda suurendatakse 20% võrra iga lapse kohta alates teisest lapsest. Seega näib, et seda hüvitist makstakse automaatselt leibkondadele, kes vastavad teatavatele seaduses määratletud objektiivsetele kriteeriumidele, ilma et taotleja isiklikke vajadusi individuaalselt ja kaalutlusõiguse alusel hinnataks. Täpsemalt nähtub eelotsusetaotlusest, et esialgu anti sünnitoetust või selle andmisest keelduti, võttes arvesse selle leibkonna rahalisi vahendeid, mille hulka taotluse esitanud vanem objektiivse ja seaduses määratletud kriteeriumi ehk võrdväärse majandusliku olukorra näitaja alusel kuulus, ilma et pädev asutus saaks arvesse võtta muid isiklikke asjaolusid. Seejärel anti sünnitoetust sõltumatult leibkonna rahaliste vahendite tasemest, täpsustades siiski, et selle tegelik summa arvutatakse sisuliselt selle näitaja põhjal.
69

Eeltoodust tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2007/64 artiklit 58 ja artikli 60 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui makseteenuste kasutaja käendaja tugineb selleks, et vaidlustada käendusega võlgnetav summa makseteenuse pakkuja nende kohustuste rikkumise tõttu, mis on seotud autoriseerimata tehinguga, selle teenusepakkuja – käendusega soodustatud isiku – tsiviilvastutusele vastavalt lepingulise vastutuse üldisele korrale.
58

Seoses otsusega 2020/245 tuleb tõdeda, et nagu nähtub selle põhjendusest 10 ja artiklist 1, ei puuduta see Armeeniaga sõlmitud partnerluslepingu alusel loodud partnerlusnõukogus liidu nimel võetavat seisukohta selles osas, milles seisukoht puudutab lepingu II jaotise kohaldamist. Esimese väite analüüsist ilmneb aga, et selles jaotises sisalduvad sätted ei kujuta endast lepingu eraldiseisvat osa, mis oleks kohustanud nõukogu tuginema muu hulgas ELL artiklile 37 ja ELTL artikli 218 lõike 8 teisele lõigule, et kehtestada sama seisukoht. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 40 märgitule tuleb seega tõdeda, et miski ei õigusta seda, et nõukogu välistaks kõnealuse seisukoha otsuse 2020/245 kohaldamisalast osas, milles see puudutab sama lepingu II jaotise kohaldamist, ja võtaks ELTL artikli 218 lõike 9 alusel vastu eraldiseisva otsuse, mille eesmärk on kehtestada see seisukoht osas, milles see puudutab sama jaotise kohaldamist. Sellest järeldub, et ka otsus 2020/245 tuleb tühistada.
141

Lisaks väidab Rootsi Kuningriik, et nii HYPE’i mudel kui ka varasemad mudelid, millele see tugineb, on nõuetekohaselt dokumenteeritud ning neid on teaduslikult uuritud ja katsetatud tulemustega, mis on avaldatud paljudes teadusuuringutes ja teaduslikes artiklites. See liikmesriik väidab, et kaks teadusuuringut tõendavad, et tegemist on usaldusväärse mudeliga, ning rõhutab esiteks, et valideerimine ja kalibreerimine toimub, lähtudes SLU mõõdetud andmetest, ning teiseks, et viidatud uuringud kinnitavad, et IMHSi veebisaidil on rakendus, mis võimaldab näidata protsendina väljendatud keskmist erinevust mudeli ja mõõdetud andmete vahel.
19

Nendel asjaoludel otsustas Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: 1. Kas liikmesriigi kohus peab monopoli ette nägeva korra kaitse eesmärgil toimuvas väärteomenetluses kontrollima kohaldatavat trahvimäära ette nägevat normi teenuste osutamise vabaduse aspektist, kui ta on monopoli ette nägevat korda varem vastavalt Euroopa Kohtu nõuetele juba kontrollinud ja selle kontrolli tulemusel tuvastanud, et monopoli ette nägev kord on põhjendatud? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis: a) kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest ette rahatrahvi määramise iga mänguautomaadi kohta, kehtestamata määratud rahatrahvide kogusumma absoluutset ülempiiri; b) kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest imperatiivselt ette miinimumtrahvi määramise summas 3000 eurot iga mänguautomaadi kohta; c) kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest imperatiivselt ette asendusaresti määramise iga mänguautomaadi kohta, kehtestamata asendusaresti kogupikkuse absoluutset ülempiiri; d) kas ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest karistuse määramise korral ette kohustuse tasuda osa väärteomenetluse kuludest summas, mis moodustab 10% määratud rahatrahvidest? 3. Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt, siis: a) kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest imperatiivselt ette rahatrahvi määramise iga mänguautomaadi kohta, kehtestamata määratud rahatrahvide kogusumma absoluutset ülempiiri; b) kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest imperatiivselt ette miinimumtrahvi määramise summas 3000 eurot iga mänguautomaadi kohta; c) kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest ette asendusaresti määramise iga mänguautomaadi kohta, kehtestamata asendusaresti kogupikkuse absoluutset ülempiiri; d) kas [harta] artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis näeb [GSpG] kohaselt keelatud loteriide majandustegevuse käigus kättesaadavaks tegemise eest karistuse määramise korral ette kohustuse tasuda osa väärteomenetluse kuludest summas, mis moodustab 10% määratud rahatrahvidest?“