KOHTUJURISTI ETTEPANEK

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

esitatud 11. detsembril 2019 ( 1 )

Kohtuasi C‑667/18

Orde van Vlaamse Balies,

Ordre des barreaux francophones et germanophone

versus

Ministerraad

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Grondwettelijk Hof (konstitutsioonikohus, Belgia))

Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2009/138/EÜ – Õigusabikulude kindlustus – Advokaadi või esindaja vabalt valimine kindlustusvõtja poolt – Kohtu- või haldusmenetlus – Mõiste – Kohtulik või kohtueelne lepitusmenetlus

I. Sissejuhatus

1. Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) ( 2 ) artikli 201 lõike 1 punkti a.

2. Taotlus on esitatud seoses tühistamiskaebusega, mille esitasid Orde van Vlaamse Balies ja Ordre des barreaux francophones et germanophone (edaspidi „advokaatuurid“) ning milles paluti tühistada 9. aprilli 2017. aasta seadus, millega muudetakse 4. aprilli 2014. aasta seadust, mis käsitleb kindlustustegevust ja millega tagatakse õigus vabalt valida advokaati või muud isikut, kellel on menetluse suhtes kohaldatavates õigusnormides nõutav kvalifikatsioon, kindlustatud isiku huvide eest seismiseks õigusabikulude kindlustuse lepingu raames kohtumenetluse igas etapis (wet tot wijziging van de wet van 4 april 2014 betreffende de verzekeringen en ertoe strekkende de vrije keuze van een advocaat of iedere andere persoon die krachtens de op de procedure toepasselijke wet de vereiste kwalificaties heeft om zijn belangen te verdedigen in elke fase van de rechtspleging te waarborgen in het kader van een rechtsbijstandsverzekeringsovereenkomst) ( 3 ).

3. Advokatuuride kaebus puudutab seda, et Belgia seadusandja laiendas õiguskaitse kindlustuse võtja poolset advokaadi või esindaja vabalt valimise õigust vahekohtumenetlusele, aga mitte lepitusmenetlusele.

4. Grondwettelijk Hof (konstitutsioonikohus, Belgia) soovib oma eelotsuse küsimusega teada, kas Belgia õiguses ette nähtud lepitusmenetlus – olgu see siis kohtulik või kohtueelne – kuulub mõiste „kohtumenetlus“ alla direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tähenduses.

5. Ma teen oma teemakäsitluse lõpul Euroopa Kohtule ettepaneku vastata sellele küsimusele jaatavalt. Kõigepealt meenutan, et direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkt a, mis käsitleb advokaadi vaba valimist kindlustatud isiku poolt, on võrreldes selle direktiivi artikli 198 lõikega 1, milles on ette nähtud selles osutatud kulude hüvitamine, autonoomne säte. Seejärel toon Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb õigusabikulude kindlustuse võtja õigusi ja konkreetsemalt mõistet „haldusmenetlus“, välja selle, mis aitab tõlgendada mõistet „kohtumenetlus“. Lõpuks teen eelnevast järeldused, võttes arvesse vahendusmenetlust iseloomustavaid tunnuseid vastavalt direktiivi enda eesmärkidele.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

1. Kehtetuks tunnistatud direktiiv 87/344/EMÜ

6. Nõukogu 22. juuni 1987. aasta direktiivis 87/344/EMÜ kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta ( 4 ), mis tunnistati direktiiviga 2009/138 ( 5 ) kehtetuks, oli artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud: „1. Igas kohtukulude kindlustuse lepingus tunnistatakse selgesõnaliselt, et: a) kui kindlustatud isiku kaitsmiseks, esindamiseks või huvide eest seismiseks on kohtu- või haldusmenetluste korral vaja advokaadi või muu siseriikliku õiguse kohaselt sobivalt kvalifitseeritud isiku abi, võib kindlustatud isik sellise advokaadi või muu isiku vabalt valida.“

2. Direktiiv 2009/138

7. Direktiivi 2009/138 põhjenduses 16 on märgitud: „Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende valdkondade üle teostatava järelevalve peaeesmärk on kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute asjakohane kaitse. Soodustatud isiku all mõistetakse mis tahes füüsilist või juriidilist isikut, kellel on kindlustuslepingust tulenevad õigused. Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende üle teostatava järelevalve muud eesmärgid, mida tuleks samuti arvesse võtta, kuid mis ei tohiks kahjustada peaeesmärki, on tagada finantsstabiilsus ning õiglaste ja stabiilsete turgude olemasolu.“

8. Selle direktiivi II jaotis „Kindlustuse ja edasikindlustuse erisätted“ sisaldab II peatükki, milles on toodud „[k]ahjukindlustust käsitlevad sätted“, mille 4. jagu „Õigusabikulude kindlustus“ sisaldab artikleid 198–205 ( 6 ).

9. Nimetatud direktiivi artikli 198 „Käesoleva jao reguleerimisala“ lõikes 1 on sätestatud: „Käesolevat jagu kohaldatakse I lisa A osa liigis 17 osutatud õigusabikulude kindlustuse suhtes, mille puhul kindlustusandja võtab kohustuse kanda kindlustusmakse maksmise korral kohtumenetluse kulud ja osutada muid otseselt kindlustamisega seonduvaid teenuseid, pidades eelkõige silmas järgmist: […] b) kindlustatud isiku kaitse või esindamine tsiviil-, kriminaal-, haldus- või muudes menetlustes või kõnealuse isiku vastu esitatud mis tahes nõude korra.“

10. Direktiivi 2009/138 artikli 200 lõigetes 1 ja 4 on ette nähtud: „1. Päritoluliikmesriik tagab, et kindlustusandjad kasutavad nõuete haldamiseks kas liikmesriigi valikul või liikmesriigi nõusolekul omal valikul vähemalt üht lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud meetodit. Olenemata sellest, millist lahendust kasutatakse, loetakse õigusabikulude kindlustust omavate isikute huvid vastavalt käesolevale jaole võrdväärsel viisil kaitstuks. […] 4. Lepinguga nähakse ette kindlustatud isiku õigus usaldada oma huvide kaitse alates hetkest, kui tal on vastavalt lepingule õigus kindlustajale nõuet esitada, oma valitud advokaadile või kui liikmesriigi õigus seda võimaldab, igale teisele sobiva kvalifikatsiooniga isikule.“

11. Selle direktiivi artikli 201 „Õigus vabalt valida advokaati“ lõike 1 punktis a on ette nähtud: „1. Igas õigusabikulude kindlustuse lepingus märgitakse sõnaselgelt, et: a) kui kindlustatud isiku kaitsmiseks, esindamiseks või huvide eest seismiseks on kohtu- või haldusmenetluses vaja advokaadi või muu liikmesriigi õiguse kohaselt sobivalt kvalifitseeritud isiku abi, võib kindlustatud isik sellise advokaadi või muu isiku vabalt valida“.

B. Belgia õigus

1. Kindlustusseadus enne 9. aprilli 2017. aasta seaduse jõustumist

12. Kuni 9. aprilli 2017. aasta seaduse jõustumiseni oli 4. aprilli 2014. aasta kindlustusseaduse (wet betreffende de verzekeringen) ( 7 ) artikli 156 lõige 1 sõnastatud järgmiselt: „Igas õigusabikulude kindlustuse lepingus peab olema sõnaselgelt sätestatud vähemalt see, et: 1) kui on vaja kasutada kohtu- või haldusmenetlust, võib kindlustatud isik vabalt valida enda esindajaks või huvide kaitsjaks advokaadi või muu isiku, kellel on menetluse suhtes kohaldatavates õigusnormides nõutav kvalifikatsioon.“

2. 9. aprilli 2017. aasta seadus

13. 9. aprilli 2017. aasta seaduse artiklis 2 on ette nähtud: „[K]indlustusseaduse artiklis 156 asendatakse punkt 1 järgmise tekstiga: „1) kui on vaja kasutada kohtu-, haldus- või vahekohtumenetlust, võib kindlustatud isik vabalt valida advokaadi või muu isiku, kellel on menetluse suhtes kohaldatavates õigusnormides nõutav kvalifikatsioon ning kes teda esindab või tema huvide eest seisab, ning vahekohtu- või lepitusmenetluse või muu tunnustatud vaidluste lahendamise mittekohtuliku viisi korral isiku, kellel on selleks vajalik kvalifikatsioon ja kes on selleks nimetatud;“.“

3. Kohtumenetluse seadustik

14. Euroopa Kohtule esitatud kohtuasja materjalidest ilmneb, et kohtumenetluse seadustik (Gerechtelijk Wetboek), mida viimati on muudetud 18. juuni 2018. aasta seadusega, millega kehtestatakse mitmesugused sätted tsiviilõiguse valdkonnas ja sätted vaidluste lahendamise alternatiivsete vormide edendamiseks (wet houdende diverse bepalingen inzake burgerlijk recht en bepalingen met het oog op de bevordering van alternatieve vormen van geschillenoplossing) ( 8 ), on ette nähtud kaks lepitusmenetluse vormi, nimelt kohtueelne ja kohtulik, millest esimest reguleerivad selle seadustiku artiklid 1730–1733 ning teist selle seadustiku artiklid 1734–1737. Üldpõhimõtted on sätestatud kohtumenetluse seadustiku artiklites 1723/1–1729.

a) Üldpõhimõtted

15. Kohtumenetluse seadustiku artiklis 1723/1 on sätestatud: „Lepitusmenetlus on pooltevaheline vabatahtliku kooskõlastamise konfidentsiaalne ja struktureeritud protsess, mis toimub sõltumatu neutraalse ja erapooletu kolmanda isiku kaasabil, kes hõlbustab suhtlemist ja püüab suunata pooli ise lahendust leidma.“

16. Kohtumenetluse seadustiku artiklis 1729 on ette nähtud: „Iga pool võib igal hetkel lepitusmenetluse lõpetada, ilma et see teda kuidagi kahjustaks.“

b) Kohtueelne lepitusmenetlus

17. Kohtumenetluse seadustiku artikli 1730 lõikes 1 on sätestatud: „Iga pool võib teha teistele pooltele ettepaneku kasutada olenemata ükskõik missugusest kohtu- või vahekohtumenetlusest ja enne kohtumenetlust, selle ajal või pärast seda lepitusmenetlust. Pooled nimetavad lepitaja vastastikusel kokkuleppel või teevad tema nimetamise ülesandeks kolmandale isikule.“

18. Selle seadustiku artikli 1731 lõigetes 1 ja 3 on ette nähtud: „1. Pooled määravad omavahel lepitaja abiga kindlaks lepitusmenetluse korraldamise korra ja selle protsessi kestuse. See kokkulepe pannakse kirja lepitusprotokolli, mille pooled ja lepitaja allkirjastavad. Lepitamise kulud ja tasud jäävad võrdsetes osades poolte kanda, v.a juhul, kui nad otsustavad teisiti. […] 3. Protokolli allkirjastamine peatab aegumise lepitusmenetluse ajal.“

19. Selle seadustiku artiklis 1732 on sätestatud: „Kui pooled jõuavad lepituskokkuleppele, pannakse see kirja, varustatakse kuupäevaga ja lepitaja allkirjastab selle. Vajaduse korral mainitakse lepitaja heakskiitu. See kirjutis sisaldab täpseid kohustusi, mille igaüks nendest võtab.“

20. Kohtumenetluse seadustiku artiklis 1733 on sätestatud: „Kokkuleppele jõudmise korral ja kui lepitaja, kes lepitusmenetlus läbi viis, on heaks kiitnud [kohtumenetluse seadustiku] artiklis 1727 nimetatud komisjon, võivad pooled või üks nendest esitada vastavalt [selle seadustiku] artiklitele 1731 ja 1732 saavutatud kokkuleppe kinnitamiseks pädevale kohtule. […] Kohus võib kokkuleppe kinnitamisest keelduda ainult siis, kui see kokkulepe on vastuolus avaliku korraga või on perelepitusmenetluse tulemusena saavutatud kokkuleppe vastuolus alaealiste laste huvidega. Kinnitamismäärusel on kohtuotsusega samaväärne jõud [selle seadustiku] artikli 1043 tähenduses[ ( 9 )].“

21. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud, et kui lepitajat, kes lepitusmenetlust läbi viis, et ole heaks kiitnud föderaalne lepitusmenetluste komisjon, ei saa lepituskokkulepet kinnitada ja selle täitmisele pööratavust tuleb tõendada muul viisil, näiteks notariaalaktiga.

c) Kohtulik lepitusmenetlus

22. Kohtumenetluse seadustiku artiklis 1734 on sätestatud: „1. Peale Hot van Cassatie [Belgia kassatsioonikohus] ja arrondissementsrechtbanki [piirkondlik kohus, Belgia] võib vaidlust lahendav kohus menetluse igas etapis ja esialgse õiguskaitse abinõude võtmise küsimuses otsust tehes poolte ühisel taotlusel või omal algatusel, kuid poolte nõusolekul määrata lepitusmenetluse seni, kuni kohtukoosseis ei ole veel asjas nõu pidama hakanud. […] 2. Otsuses, millega pooli kohustatakse püüdma vaidlust lahendada lepitusmenetluses […], näidatakse ära heaks kiidetud lepitaja või lepitajate nimi ja staatus, määratakse kindlaks ülesande kestus – mis ei tohi ületada kuut kuud – ning määratakse kindlaks kohtuistung selles asjas esimesel võimalikul kuupäeval pärast nimetatud tähtaja möödumist. 3. Hiljemalt lõikes 2 nimetatud kohtuistungil teatavad pooled kohtule lepitusmenetluse tulemuse. Kui nad kokkuleppele ei jõua, võivad nad taotleda ühisel kokkuleppel uut tähtaega või paluda, et menetlust jätkataks. […] 5. Kui pooled taotlevad ühiselt, et määrataks uus lepitusmenetlus, peatatakse neile antud menetlustähtajad alates päevast, mil nad selle taotluse esitavad. Vajaduse korral võivad pooled või üks neist taotleda uusi tähtaegu asjas nii kaugele jõudmiseks, et seda saaks arutada lõikes 2 või artikli 1735 lõikes 5 nimetatud kohtuistungil.“

23. Kohtumenetluse seadustiku artikli 1735 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud: „2. Lepitusmenetlus võib puudutada kogu vaidlust või ühte osa sellest. 3. Kohtumenetlus on lepitusmenetluse ajal pooleli ja kohus võib igal hetkel võtta ükskõik missuguse meetme, mis tundub talle vajalik. Ta võib ka lepitaja või mõne poole taotlusel lepitusmenetluse enne kindlaksmääratud tähtaja möödumist lõpetada.“

24. Kohtumenetluse seadustiku artiklis 1736 on sätestatud: „[…] Lepitaja teatab oma ülesande lõppedes kohtule kirjalikult, kas pooled jõudsid kokkuleppele või mitte. Kui lepitusmenetluse tulemusena sõlmiti lepituskokkulepe – kas või osaline –, võivad pooled või üks nendest vastavalt [kohtumenetluse seadustiku] artiklile 1043 taotleda kohtult, et ta selle kinnitaks. Kohus võib kokkuleppe kinnitamisest keelduda ainult siis, kui see kokkulepe on vastuolus avaliku korraga või on perelepitusmenetluse tulemusena saavutatud kokkuleppe vastuolus alaealiste laste huvidega. Kui lepitusmenetluse tulemusena ei sõlmitud täielikku lepituskokkulepet, jätkub menetlus kindlaksmääratud päeval, ilma et see piiraks kohtu võimalust pikendada lepitaja ülesande kestust – kui ta seda vajalikuks peab ja kui pooled annavad selleks nõusoleku – tähtaja võrra, mille ta kindlaks määrab.“

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

25. Advokatuurid esitasid 23. oktoobril 2017 Grondwettelijk Hofile (konstitutsioonikohus) kaebuse, milles palusid tühistada 9. aprilli 2017. aasta seaduse. Nad põhjendavad oma kaebust kahe väitega, millest ühe kohaselt on rikutud Grondweti (põhiseadus) artikleid 10 ja 11, milles on sätestatud võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtted, tõlgendatuna koostoimes direktiivi 2009/138 artikliga 201.

26. Kaebajad väidavad, et 9. aprilli 2017. aasta seadus, milles ei ole ette nähtud, et õigusabikulude kindlustuse võtja võib lepitusmenetluses vabalt advokaadi valdida, ei ole kooskõlas direktiivi 2009/138 artikliga 201. Nad väidavad, et Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb selles artiklis kasutatud mõistet „kohtu- või haldusmenetlus“, võib järeldada, et mõistet „kohtumenetlus“ ei tohi tõlgendada kitsendavalt. Nad väidavad ka, et mitmes aspektis võib nii vabatahtlikku kui ka kohtu määratud lepitusmenetlust pidada kohtumenetluse osaks direktiivi 2009/138 artikli 201 tähenduses.

27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kritiseeritud 9. aprilli 2017. aasta seadusega laiendati varem igasuguses kohtu- või haldusmenetluses õigusabikulude kindlustuse võtja õigust valida vabalt advokaati või ükskõik missugust kvalifitseeritud esindajat vahekohtumenetlusele, aga mitte lepitusmenetlusele. Belgia seadusandja tegi niisuguse valiku kahest kaalutlusest lähtudes. Esiteks ei soodusta nõustaja olemasolu lepitamist ja teiseks ei rajane lepitusmenetlus tingimata õiguslikul arutluskäigul – erinevalt vahekohtumenetlusest.

28. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Euroopa Kohtu praktikast ( 10 ) ilmneb, et mõistet „kohtumenetlus“ direktiivi 2009/138 artikli 201 tähenduses tuleb tõlgendada laialt ja et kohtuotsuse AK punktist 19 võib järeldada, et niisuguse menetluse ettevalmistava etapi ja otsuse tegemise etapi vahel ei tohi teha mingit vahet, sh „kohtumenetluse“ korral.

29. See kohtupraktika ei võimalda tema sõnul siiski täie kindlusega välja selgitada, kas seda õigust kohaldatakse ka lepitusmenetluses. Selles küsimuses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et lepitusmenetlusel on nii tunnuseid, mis iseloomustavad vaidluse lahendamist kompromissiga, kui ka tunnuseid, mis iseloomustavad kohtumenetlust. Kuna lepitusmenetluse eesmärk on saavutada see, et pooled jõuaksid omavahelisele lepituskokkuleppele, erineb see menetlus tema sõnul kohtumenetlusest ja sarnaneb vaidluse lahendamisele kompromissiga. Lepitusmenetlust tuleb siiski eristada vaidluse lahendamisest kompromissiga, sest see järgneb tavaliselt omavahel kokku leppimisele, seda reguleerib kohtumenetluse seadustik ja kokkuleppe, mis sõlmitakse lepitaja läbi viidava lepitusmenetluse tulemusena, võib kinnitada pädev kohus, kusjuures kinnitamismäärusel on kohtuotsuse jõud.

30. Kuna Grondwettelijk Hofil (konstitutsioonikohus) on kõige eelneva tõttu kahtlusi, kuidas direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas […] direktiivi [2009/138] artikli 201 lõike 1 punktis a esitatud mõistet „kohtumenetlus“ tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud nii kohtueelne kui ka kohtulik lepitusmenetlus [kohtumenetluse seadustiku] artiklite 1723/1–1737 tähenduses?“

31. Kirjalikud seisukohad esitasid advokatuurid, Belgia valitsus ja Euroopa Komisjon. Nad esitasid 2. oktoobri 2019. aasta kohtuistungil ka suulised seisukohad.

IV. Õiguslik analüüs

32. Grondwettelijk Hof (konstitutsioonikohus) palub oma eelotsuse küsimusega Euroopa Kohtul täpsustada direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punktis a kasutatud mõiste „kohtumenetlus“ tähendust ja ulatust, küsides sisuliselt, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad õigusabikulude kindlustuse võtja õiguse vabalt valida advokaati või esindajat kohtulikus või kohtueelses lepitusmenetluses.

33. Direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punktis a sätestatud põhimõte, mille kohaselt peab kindlustatud isik, kes on sõlminud õigusabikulude kindlustuse lepingu, saama vabalt valida advokaadi või ükskõik missuguse muu isiku, kes seisaks tema huvide eest „kohtu- või haldusmenetluses“, ei ole uus.

34. See oli samas sõnastuses esitatud direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punktis a; see direktiiv tunnistati kehtetuks direktiiviga 2009/138, millega sõnastati ümber erinevad direktiivid kindlustuse valdkonnas, sh ka see. ( 11 ) Lähtuda tuleb niisiis sellest, kuidas Euroopa Kohus on seda artiklit tõlgendanud.

35. Kirjeldan järgmisena üksikasjalikult juhiseid, mida võib leida Euroopa Kohtu praktikast, ja seejärel järeldusi, mis mõiste „kohtumenetlus“ tõlgendamise ja lepitusmenetluse kohta näivad mulle sellest tulenevat.

36. Kohtuistungil aset leidnud arutelude tõttu, mis puudutasid õigusabikulude kindlustuse valdkonnas kohaldatavate õigusnormide omavahelist suhet, näib mulle siiski vajalik lühidalt tutvustada nende korraldust niisugusena, nagu see tuleneb selgemalt direktiivist 2009/138.

A. Õigusabikulude kindlustuse valdkonnas kohaldatavate õigusnormide tutvustus

37. Direktiivis 2009/138 on õigusabikulude kindlustuse valdkonnas kohaldatavad õigusnormid paigutatud erijakku, mis sisaldab artikleid 198–205.

38. Selles jaos on kolm artiklit, nimelt direktiivi 2009/138 artiklid 198, 200 ja 201, mis võivad olla Euroopa Kohtu analüüsis abiks ning vastavad vastavalt ja sisuliselt direktiivi 87/344 artiklitele 2–4. ( 12 )

39. Pealkirjade lisamisega on liidu seadusandja selgitanud nende sätete eset ja rõhutanud nende autonoomiat. ( 13 ) Nii on direktiivi 2009/138 artiklis 198 määratletud õigusabikulude kindlustus ja selle kohaldamisala, samas kui selle artikkel 200 käsitleb kindlustusjuhtumite haldamist kindlustusettevõtjate poolt ja sama direktiivi artiklis 201 on kindlaks määratud juhtumid, mil kindlustatud isik saab vabalt valida advokaadi.

40. Seega tuleb eristada loogikat direktiivi 2009/138 artiklis 198, mis käsitleb kindlustusettevõtja kohustusi, st kohustust „kanda […] kohtumenetluse kulud ja osutada muid otseselt kindlustamisega seotud teenuseid, pidades eelkõige silmas […] kindlustatud isiku kaitse[t] või esindami[st] tsiviil-, kriminaal-, haldus- või muudes menetlustes või kõnealuse isiku vastu esitatud mis tahes nõude korral“, ( 14 ) ning loogikat selle direktiivi artiklis 200, milles on määratud kindlaks nende kindlustatud isikute kindlustusjuhtumite haldamise kolm meetodit, kellel on õigusabikulude kindlustus, sh lõikes 4 kirjeldatud meetod, mis seisneb selles, et lepingus nähakse ette „kindlustatud isiku õigus usaldada oma huvide kaitse alates hetkest, kui tal on vastavalt lepingule õigus kindlustajale nõuet esitada, oma valitud advokaadile või kui liikmesriigi õigus seda võimaldab, igale teisele sobiva kvalifikatsiooniga isikule“. ( 15 )

41. Õigusabikulude kindlustust käsitleva jao muudest sätetest tuleb eristada ka direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a konkreetset eset, sest selles õigusnormis on kindlaks määratud kindlustatud isikute õigused ehk „tagatised kindlustatud isikute kasuks“, ( 16 ) mis puudutab advokaadi või esindaja vabalt valimist.

42. Järelikult ei ole minu meelest kahtlust, et direktiivi 2009/138 artikli 198 lõikes 1 on ainult ette nähtud selle direktiivi artikli 201 lõike 1 punktis a sätestatud vabalt advokaadi valimise õiguse kulude kandmine, st kindlustusandja väljamaksed ( 17 ) selle lõikes 2 kindlaks määratud ulatuses. Selles artiklis ei ole kindlaks määratud tingimusi, mis peavad olema täidetud, et kindlustatud isik saaks advokaadi või esindaja valida.

43. Ka ei saa direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a eraldi esemest järeldada, et selles punktis on ainult sätestatud advokaadi vabalt valimise põhimõte, ilma et kindlustusandja peaks kandma selle kulusid – mis on ilmselge. Liidu seadusandja sekkumist nende tingimuste küsimuses, mis peavad olema täidetud, et õigusabi kulude kindlustuse võtja saaks valida advokaadi või esindaja, õigustabki just selle direktiivi artikli 198 lõikes 1 osutatud rahaliste kulude kandavõtmine.

44. Lisaks võib märkida, et kui Euroopa Kohus on selgitanud, missugune ulatus on õigustel, mis on kindlustatud isikule antud direktiivi 87/344 artikliga 4 – millest sai direktiivi 2009/138 artikkel 201 –, ei ole ta pidanud vajalikuks tõlgendada direktiivi 87/344 artiklit 2 – millest sai direktiivi 2009/138 artikkel 198. ( 18 )

45. Olles nüüd täpsustanud direktiivi 2009/138 artikli 198 lõike 1 punkti b ja artikli 201 lõike 1 punkti a suhet, jätkan analüüsi, otsides Euroopa Kohtu praktikast seda, mis aitaks arutelus, missugustel tingimustel saab kindlustusvõtja vabalt advokaati valida.

B. Juhised, mis tulenevad Euroopa Kohtu praktikast kindlustusvõtja poolse vabalt advokaadi valimise küsimuses

46. Euroopa Kohus on võtnud seisukoha kindlustatud isiku õiguste kohta, mis tulenevad direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punktist a – millest sai direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkt a – juhtudel, mil kindlustatud isik soovis oma õigusi kasutada kas kohtumenetluste raames või suhetes haldusorganitega. See kohtupraktika annab juhiseid direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tõlgendamiseks. ( 19 )

1. Kui kindlustatud isik kasutab oma õigusi kohtumenetlustes

47. Kohtuotsuses Eschig ( 20 ) määras Euroopa Kohus esiteks kindlaks kolm põhimõtet, mis kujutavad endast selle kohtupraktika alust, mis käsitleb õigusabikulude kindlustamist, mida nüüd reguleerib direktiiv 2009/138.

48. Esiteks on direktiivi 87/344 ja eelkõige selle artikli 4 eesmärk kaitsta kindlustatud isikute huve laiemalt. ( 21 ) Teiseks on selle artikli lõige 1 üldkohaldatav ja kohustuslik. ( 22 ) Kolmandaks ei ole direktiivi 87/344 eesmärk liikmesriikide õigusabikulude kindlustuse lepinguid täielikult ühtlustada ning liidu kehtiva õiguse kohaselt on liikmesriigid vabad nimetatud lepingute suhtes kohaldatava korra üle otsustama, tingimusel et liikmesriigid rakendavad oma pädevust selles valdkonnas kooskõlas liidu õiguse ja täpsemalt direktiivi 87/344 artikliga 4. ( 23 )

49. Teisalt on Euroopa Kohus rõhutanud, et kindlustatud isiku õigus valida „oma esindaja“ on olemas „vaid kohtu- ja haldusmenetluste piires“ ( 24 ) ning et see on „miinimumtaseme vabadus[…], mida kindlustatud isikule tuleb anda, ükskõik millise direktiivi [87/344] artikli 3 lõikes 2 ette nähtud valikuga kindlustusselts ennast ka ei seoks“. ( 25 ) Euroopa Kohus on täpsustanud, et „direktiivi 87/344 artikli 3 lõike 2 punktis c ette nähtud lahendus [annab] kindlustatud isikutele palju laiemad õigused kui selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt a. Seega viimane säte näeb ette õiguse esindajat vabalt valida vaid siis, kui tegemist on kohtu- või haldusmenetlusega. Seevastu nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 2 punktis c ette nähtud lahenduse kohaselt on kindlustatud isikul õigus usaldada esindajale oma huvide kaitse alates hetkest, kui tal on vastavalt kindlustuslepingule õigus kindlustajale nõuet esitada, seega ka enne igasugust kohtu- või haldusmenetlust“. ( 26 )

50. Ka kahes järgnevas kohtuotsuses, st 26. mai 2011. aasta kohtuotsuses Stark ( 27 ) ja 7. novembri 2013. aasta kohtuotsuses Sneller ( 28 ) meenutas Euroopa Kohus kohtuotsuses Eschig nimetatud põhimõtteid ning järeldas nendest kohtuotsustest esimeses, et kindlustatud isiku advokaadi valimise õigust võib piirata geograafiliselt, tingimusel et see valimise õigus ei muutu sisutühjaks, ( 29 ) ja teises, et seda vabadust ei tohi piirata üksnes nende olukordadega, kus kindlustusandja otsustab, et on vaja kindlustusandjavälise õigusnõustaja abi. ( 30 )

51. Seega võttis Euroopa Kohus nendes kolmes esimeses kohtuotsuses seisukoha kindlustatud isiku õiguste ulatuse kohta kohtumenetlustes, ilma et ta oleks pidanud mõisteid „kohtumenetlus“ või „haldusmenetlus“ tõlgendama. ( 31 )

52. Alles kahes hilisemas kohtuotsuses, nimelt 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsustes Massar ja AK tõlgendas Euroopa Kohus mõistet „haldusmenetlus“ direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses, millest sai direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkt a.

2. Kui kindlustatud isik kasutab neid õigusi suhetes haldusorganiga

53. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Massar, oli eelotsusetaotluse eesmärk välja selgitada, kas vabalt advokaadi või esindaja valimise põhimõte võib olla kohaldatav, kui õigusabikulude kindlustuse võtja soovib end kaitsta siis, kui sõltumatu riigiasutus vaatab läbi tema töölepingu lõpetamise loa taotlust, mille on esitanud tema tööandja ja kui see menetlus ei ole kohtumenetlus. ( 32 )

54. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus AK, kerkis sama küsimus seoses õigusabikulude kindlustuse võtjaga, kes soovis esitada eriarstiabi toetusvajaduse tuvastamise keskusele vaide pärast seda, kui tema arstiabi loa taotlus rahuldamata jäeti. Ka sellel teisel juhul ei olnud menetlus kohtumenetlus.

55. Tuleb aga kohe rõhutada olulist erinevust nende kahe kohtuasja vahel. Kui kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus AK, sai haldusotsuse peale esitada kaebuse sotsiaalkindlustuse ja avaliku teenistuse alal pädevale halduskohtule, ( 33 ) siis menetluses, millega oli tegemist kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Massar, ei olnud see nii. Haldusotsuse peale ei saanud esitada ei kaebust ega vaiet. Sai ainult esitada kahju hüvitamise nõude tsiviilkohtule. ( 34 )

56. Euroopa Kohus on otsustanud, et direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „haldusmenetlus“ hõlmab kohtuotsuse Massar puhul „menetlust, mille tulemusena annab riigiasutus tööandjale loa öelda üles tööleping töötajaga, kellel on õigusabikulude kindlustus“, ( 35 ) ning kohtuotsuse AK puhul „avalik-õiguslikus asutuses toimuvat vaidemenetlust, mille käigus teeb see asutus otsuse, mille saab kohtus vaidlustada“. ( 36 )

57. Lähtudes nendest kohtuotsustest ja konkreetsemalt nende põhjendustest, leiabki Grondwettelijk Hof (konstitutsioonikohus) põhikohtuasjas, et mõistet „kohtumenetlus“ võib tõlgendada nii, et lepitusmenetlus kuulub direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse.

58. Et mõistet „kohtumenetlus“ tuleb tõlgendada Euroopa Kohtu tavapärast meetodit järgides, leian siiski, et kohtuotsuste Massar ja AK analüüs ainult täiendab seda, mida Euroopa Kohus liidu õigusnormi tõlgendamisel tavaliselt arvesse võtab.

C. Mõiste „kohtumenetlus“ direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tähenduses

59. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on. ( 37 )

60. Käsitletaval juhul näib mulle, et kohtuotsustest Massar ja AK tuleb leida konteksti selgitavat teavet.

1. Direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a sõnastus

61. Direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et sellest „tuleneb […], et mõistet „haldusmenetlus“ tuleb vastandada „kohtumenetlusele““. ( 38 ) Seda seisukohta on vaja laiendada direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punktile a, mis on selles küsimuses sõnastatud samamoodi.

62. Ainsal sõnastuslikul erinevusel prantsuskeelses versioonis, ( 39 ) mis puudutab neid „menetluse“ mõisteid – st et „toute procédure“ asendati sõnadega „une procédure“ –, ei ole minu meelest mingit tähtsust. ( 40 ) Lisaks on Euroopa Kohus kasutanud väljendit kohtu- või haldusmenetluse „korral“, viidates direktiivi 87/344 põhjendusele 11. ( 41 )

63. Väljend „kohtu- või haldusmenetlus“ on olemas ainult selle direktiivi artikli 201 lõike 1 punktis a, mis käsitleb kindlustatud isiku poolset advokaadi valimist. Direktiivi 2009/138 artikkel 198, mis on identne direktiivi 87/344 artikliga 2, milles on olemas väljend „kohtumenetlus“, on sõnastatud teistmoodi.

64. Kuigi selles viimases õigusnormis on sätestatud, et kindlustatud isikul on kohustus kanda „kohtumenetluse kulud“, on „kohtumenetlust“ määratletud väga laialt, nagu ilmneb järgmisest sõnastusest: „pidades eelkõige silmas […] kindlustatu kaitse[t] või esindami[st] tsiviil-, kriminaal-, haldus[menetlustes]“, millele järgneb „või muudes menetlustes“. ( 42 )

65. Seda sõnastuslikku erinevust nende kahe õigusnormi vahel võib täheldada ka nende erinevates keeleversioonides. Näiteks direktiivi 2009/138 artikli 198 ingliskeelses versioonis on kasutatud väljendeid „legal proceedings“ ja „defending or representing the insured person in civil, criminal, administrative or other proceedings“, samas kui selle direktiivi artikli 201 lõike 1 punktis a on järgmine tõlge: „in any inquiry or proceedings“.

66. Ka saksa keeles on direktiivi 2009/138 artikli 198 puhul kasutatud väljendeid „die Kosten des Gerichtsverfahrens“ ja „den Versicherten in einem Zivil-, Straf-, Verwaltungs- oder anderen Verfahren“ ning selle direktiivi artikli 201 lõike 1 punkti a puhul väljendit „in einem Gerichts- oder Verwaltungsverfahren“.

67. Ma järeldan direktiivi 87/344 väljatöötamist käsitlevate dokumentide põhjal – millega sain tutvuda –, et sõnastuse ühtluse puudumine ei ole tingitud liidu seadusandja niisugusest tahtest. Ei ettepanekus võtta vastu nõukogu direktiiv kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta ( 43 ) ega teistes ettevalmistavates materjalides ( 44 ) ei ole selle kohta selgitusi. Võib ainult tõdeda direktiivi 87/344 artikli 4 kujunemisloo kohta, et esiteks on komisjoni seletuskirjas selgitatud peamiselt, et „[õ]igusabikulude kindlustuse lepingud näevad ette, et kindlustusandja kannab kindlustatud isiku huvide eest seisva advokaadi kulud ja tasud. Näib ebasobiv, et see advokaat on kindlustusettevõtja tavapärane advokaat, eriti juhul, kui sellel ettevõtjal on mitu haru. See asetaks selle advokaadi raskesse olukorda. Seepärast sätestab direktiiv, et kindlustatud isik peab saama oma nõustaja ise valida“. Teiseks oli Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee palunud, et „advokaadi kasutamise korda täpsustataks sõnaselgelt“, kuid ta ei olnud teinud ettepanekut muuta sõnastust nii, et menetluste laadi täpsustatakse. ( 45 )

68. Ainult nõustajate ad hoc-töörühma 26. mai 1987. aasta aruandes alaliste esindajate komiteele muudetud ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu direktiiv kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta ( 46 ) on selgitatud, et „vabalt advokaadi valimise õiguse miinimumtase on kindlaks määratud kohtu- ja haldusmenetlustele viidates“, kuid ei ole täpsustatud, miks on direktiivi 87/344 artiklis 2 valitud teistsugune sõnastus, ning eelkõige selles sättes kasutatud väljendite „eelkõige“ ja „või muud“ ulatust.

69. See õigusloomeprotsessi ajalugu kinnitab minu arvates, et mõistet „kohtumenetlus“ on võimalik mõista laialt, nagu Euroopa Kohus otsustas juba kohtuotsustes Massar ja AK mõiste „haldusmenetlus“ osas. Euroopa Kohus leidis, et selle mõiste ulatust ei tohi piirata üksnes halduskohtumenetlustega, st halduskohtutes toimuvate menetlustega ( 47 ) ning et direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 sõnastuses ei ole tehtud mingit vahet kohtu- või haldusmenetluse ettevalmistava ja otsuse tegemise etapi vahel. ( 48 )

70. Asun seega analüüsima nende kohtuotsuste ulatust, mis on direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tõlgendamisel määrava tähtsusega, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on rõhutanud.

2. Kohtuotsuste Massar ja AK ulatus

71. Kui lähtuda nende kohtuotsuste põhjenduste sõnastusest, tuleb järeldada, et mõiste „kohtumenetlus“ direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tähenduses on autonoomne mõiste, mis hõlmab kohtulikule etapile eelnevat etappi, kusjuures kohtulik etapp võib olla selle eelneva etapi jätk.

72. Seega võib minu arvates sellest kohe järeldada, et lepitusmenetlus kuulub vaidluste lahendamise viisina selle mõiste alla. ( 49 )

73. Ma ei nõustu niisiis arvamustega, et kohtuotsuste Massar ja AK ulatus peab olema piiratud konkreetsete asjaoludega, mille põhjal need tehti, – millest tuleneb, et kohaldatakse asutusepõhist kriteeriumi, milleks on ametiasutuste õigus teha otsuseid, mis kahjustavad õigusabikulude kindlustuse võtja õigusi. Mõiste „kohtumenetlus“ tähistab siis ainult menetlusi, mille lõpul teeb kohus lõpliku otsuse asjaomase isiku õigusliku olukorra kohta.

74. Esiteks märgin, et kui valida niisugune analüüs, on tulemuseks see, et lepitusmenetlus halduslikus valdkonnas jääb ( 50 ) direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a kohaldamisalast välja – mis näib olevat vastuolus Euroopa Kohtu tõlgendusega, mis tuleneb kohtuotsustest Massar ja AK.

75. Teiseks märgin, et Euroopa Kohus ei ole piiranud oma tõlgendust asutusepõhise kriteeriumi valimisega, sest ta on kinnitanud, et kindlustatud isikute huve on tarvis laiaulatuslikult, ( 51 ) ning ta on kohaldanud seda põhimõtet konkreetsetel juhtudel, mille erinevust tuleb rõhutada.

76. Kohtuotsuses AK märkis Euroopa Kohus nimelt, et „menetlus[…] [on] halduskohtusse kaebuse esitamise vältimatu eeldus“, ( 52 ) täpsustamata, kas see on kohustuslik või mitte, samas kui kohtuasja Massar puhul ei saanud haldusotsuse peale kaebust esitada. See võis äärmisel juhul olla aluseks menetlusele, mille eesmärk on saada tsiviilkohtus kahjuhüvitist. ( 53 )

77. Lisaks võttis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses seisukoha menetluse kohta, milles tööandja palub halduslikku luba töölepingu lõpetamiseks ( 54 ) ja milles asjaomane töötaja ei esita mingit vaiet. Ta kuulatakse üksnes ära ( 55 ) ja ta ei saa esitada mingit kaebust. Need on olulised erinevused kohtuasjast, milles tehti kohtuotsus AK.

78. Kohtuotsuste Massar ja AK niisugune võrdlev analüüs võimaldab minu arvates välja tuua põhikriteeriumid, mille Euroopa Kohus on välja valinud. Vaja on mõistagi kaitsta selle kindlustatud isiku huve, kelle õigusi kahjustatakse, ( 56 ) kuid nende kohtuotsuste sõnastuse kohaselt kas „etapis“ ( 57 ) või „menetluses“, ( 58 ) millel võib olla seos hilisema kohtuliku etapiga.

79. Ei ole võimalik täheldada ühtegi tingimust, mille kohaselt oleks advokaadi abi või eelnev etapp kohustuslik.

80. Teiste sõnadega võttis Euroopa Kohus sama seisukoha asjaoludel, mis olid sarnased selles mõttes, et õigusabikulude kindlustuse võtja soovis saavutada talle soodsat haldusotsust enne, kui kohus lahendab võimaliku vaidluse, mis ei piirdu haldusotsuse põhjendatuse kontrolliga.

81. Järeldan, et termin „menetlus“ ei hõlma enam ainult „tegelikule kohtule“ kaebuse esitamise etappi, ( 59 ) st kohtulikku etappi niipea, kui menetlus on pooleli või algatamisel, vaid ka sellele eelnevat etappi ehk teiste sõnadega kohtueelset etappi. ( 60 )

82. Niisuguse tõlgenduse tagajärg on see, et väljendi „kohtu- või haldusmenetlus“ erinevad keeleversioonid viiakse kokku direktiivi 87/344 artikli 4 ja direktiivi 2009/138 artikli 201 ingliskeelses versioonis kasutatud termini „inquiry“ tavatähendusega. ( 61 )

83. Jääb veel üle kontrollida, kas see tõlgendus on kooskõlas eesmärkidega, mida taotletakse direktiivi 2009/138 õigusabikulude kindlustust käsitlevate sätetega.

3. Eesmärgid, mida taotletakse õigusabikulude kindlustust käsitlevate sätetega

84. Lahendada tuleb küsimus, mil määral õigustavad eesmärgid, mis tuleb saavutada ja mis on kindlaks määratud direktiivi 2009/138 õigusabikulude kindlustust käsitlevas erijaos, mõiste „kohtumenetlus“ tõlgendamist samamoodi, nagu Euroopa Kohus tõlgendas mõistet „haldusmenetlus“ kohtuotsustes Massar ja AK.

85. Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on pidevalt uuesti ja uuesti korranud kohustust mitte tõlgendada direktiivi 87/344 artikli 4 lõike 1 punkti a kitsendavalt osas, mis puudutab advokaadi või esindaja vaba valimist, ja seda lähtudes selle direktiivi eesmärgist, ( 62 ) ning rõhutanud, et see säte on üldkohaldatav ja kohustuslik. ( 63 )

86. Nagu näitasid kohtuasjade Massar ja AK asjaolud, mis õigustasid seda, et nende põhimõtete kohaselt mõistetakse mõistet „menetlus“ mitte otseses tähenduses, st poolelioleva menetlusena, vaid ükskõik missuguse etapina, mis eelneb otsuste tegemise etapile, tuleb õigusabikulude kindlustuse võtja õigus valida vabalt advokaati või esindajat minu arvates tagada kõikides olukordades, milles on vaja lahendada kindlustatud isikute huve puudutavad küsimused, ilma et pöördutaks riigi õigusemõistmise poole.

87. Viisil on vähe tähtsust, sest tegemist on etapiga, mis võib viia kohtutoiminguni, st toiminguni, millega määratakse kindlaks igaühe õigused ja mis on jõustunud või siduv või siis mille võib pöörata sundtäitmisele.

88. Just tagajärgede tõttu, mis on sellel eelneval etapil, milles kindlustatud isikule tutvustatakse – nagu advokatuurid rõhutasid – mitmesuguseid menetluslikke valikuid, mis on tema õiguste rikkumise korral tema käsutuses, ja nende valikute eduvõimaluste õiguslikku ja faktilist hinnangut, vastab õigus vabalt valida advokaati aga eesmärgile kaitsta kindlustatud isiku huve laiaulatuslikult. ( 64 )

89. Järelikult – ükskõik, kas see puudutab suhteid füüsiliste isikute vahel või suhteid, milles ametiasutus kasutab oma eesõigusi ja vormistab need otsuses – peab seda eelnevat etappi kindlustatud isiku õiguste kaitsmise eesmärgil iseloomustama niisuguse vahendi kasutamine, mille eesmärk on esialgu vältida kohtumenetlust, kuid mis võib hiljem aidata seda algatada, näiteks peale vaide hoiatuskirjade saatmine või üldisemalt ükskõik missugune toiming, mis võib katkestada aegumise.

90. Kuna direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a kohaldamisala on nüüd määratletud vastavalt selle direktiivi eesmärgile, siis missugused järeldused lepitusmenetluse kohta tuleb sellest teha?

D. Lepitusmenetlus ja mõiste „kohtumenetlus“

91. Kõige delikaatsem küsimus puudutab lepitusprotsessi, mis leiab aset väljaspool juba algatatud kohtumenetlust.

92. Kui on juba pöördutud kohtu poole, on lepitusmenetlus minu meelest ainult poolelioleva kohtumenetluse üks etapp. Niisiis on see, kui õigusabikulude kindlustuse võtjat ei abista edasi advokaat, kelle ta esialgu valis, vastuolus eesmärkidega, mida taotletakse direktiivi 2009/138 õigusabikulude kindlustust käsitlevate sätetega.

93. Kõikidel muudel juhtudel kuulub lepitusmenetlus osas, mis puudutab advokaadi või muu esindaja valimist, minu arvates ka mõiste „kohtumenetlus“ alla direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a tähenduses, ( 65 ) ja seda kuuel peamisel põhjusel.

94. Esiteks kujutab lepitusmenetlus, mida tuleks määratleda, lähtudes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/52/EÜ vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ( 66 ) – mida kohaldatakse piiriüleste vaidluste suhtes ( 67 ) – artikli 3 punktist a, endast etappi, mille jooksul püüavad pooled oma erimeelsust lahendada kompromissiga. ( 68 )

95. Kasutades seda lepitusprotsessi, püüavad asjaomased isikud leida lahendust, mis vastaks nende huvidele, ( 69 ) nagu need, kes esitavad isikule või teenistusele vaide, et otsus tehtaks tema kasuks. Mina arvan, et lepitusmenetlus on lihtsalt teine võimalus saavutada sama tulemus.

96. Lisaks võib lepitamise etapp olla riigisiseste õigusnormide kohaselt kohustuslik ( 70 ) nagu ka ametiasutusele vaide esitamise etapp, mis on riigisisese õigusega teatavatel juhtudel ette nähtud. Niisiis ei saa argumendiks olla see, et lepitusmenetlus sõltub ainult poolte tahtest. ( 71 )

97. Teiseks on lepitusprotsessis advokaadi roll samalaadne nagu vaide esitamise korral. Kindlustatud isikule tuleb anda kogu vajalik teave, mis võimaldab tal esiteks hinnata, kas enne kohtu poole pöördumise etappi tehtud toimingutest võib olla kasu, ning teiseks aidata teda nii, et ta teeb need edukalt, kahjustamata tema õigust kutsuda esile kohtumenetlus, kui see osutub vajalikuks, juhul kui ei suudetud saavutada mingit kestvat kokkulepet. ( 72 )

98. Kolmandaks avaldab lepitusmenetlus kohtumenetlusele vähemalt samasugust, kui mitte suuremat mõju kui vaie, sest lepitusmenetlus võib peatada aegumise, nagu see on Belgia õiguses konkreetselt niipea, kui allkirjastatakse kohtueelse lepitusmenetluse protokoll. ( 73 )

99. Lepitusmenetluse etapis on pooled seega etapis, mis vähemalt eelneb kohtumenetlusele ja mille ajal rahuldatakse advokaadi abiga kindlustatud isiku „õiguskaitse vajadus“, kui kasutada kohtuotsuse AK ( 74 ) sõnastust ja viidata teistsugusele sõnastusele kohtuotsuses Massar ( 75 ). Üksi sel põhjusel ei ole tähtsust sellel, et pärast poolte kokkuleppele jõudmist sekkub kolmas isik ja et valitud lahendus ei ole tingimata see, mis vastab rangelt igaühe õigustele.

100. Neljandaks tuleb niisugune lepitusmenetluse kontseptsioon, mille kohaselt on see otsuse tegemise etapi eeletapp, valida seda enam, et erinevalt vaidest – millele ei järgne kohtuotsust, kui isik, kes leiab, et tema huve on kahjustatud, saavutab soovitu – viib lepitusmenetluse etapp kohtulikku laadi menetluseni, kui poolte vahel saavutatud kokkuleppe sisu tuleb muuta täitmisele pööratavaks. ( 76 ) Seda kokkulepet tuleb tunnustada ja see tuleb tunnistada liikmesriikides täitmisele pööratavaks eelkõige määruste alusel, mis käsitlevad kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades ( 77 ) nagu iga kohtuotsus, mille on teinud kohus ja mis peab liidus liikuma.

101. Lisaks võib esitada ühe praktilise argumendi. Kuidas saaks see olla nii, et selles teises kohtulikus etapis valitud advokaat või esindaja ei ole seesama, kes abistas kindlustatud isikut eelnevas etapis? Tal peab olema õigus vabalt valida advokaati või esindajat, sest see tagab tõhususe ja madalamad kulud.

102. Viiendaks olen ka arvamusel, et see, kui õigusabikulude kindlustuse võtja saab lepitusmenetluse korral advokaadi või esindaja vabalt valida, aitab märkimisväärselt kaasa eesmärgile, milleks on „hõlbustada alternatiivsete vaidluste lahendamise menetluste kättesaadavust ja edendada vaidluste rahumeelset lahendamist“, nagu on märgitud direktiivi 2008/52 artikli 1 lõikes 1. ( 78 )

103. Palun seega Euroopa Kohtul arutada nende sätete tõlgendamist, mis käsitlevad õigusabikulude kindlustuse võtja poolset vabalt advokaadi või esindaja valimist, sellest uuest aspektist. Direktiivi 87/344 väljatöötamisel ei olnud ELTL artikli 81 lõike 2 punktis g sätestatud eesmärk edendada vaidluste lahendamise alternatiivseid menetlusi ( 79 ) veel nii tähtis.

104. Nüüd on see teistmoodi seetõttu, et paljudes liikmesriikides on kümne viimase aasta jooksul ette tulnud kordades rohkem vaidlusi. ( 80 )

105. Sama võib tõdeda tarbijavaidluste küsimuses. Sama soov parandada juurdepääsu õigusemõistmisele – mille tõttu soodustatakse vaidluste kompromissiga lahendamise viise – viis Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2013. aasta direktiivi 2013/11/EL tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 ja direktiivi 2009/22/EÜ, (tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise direktiiv) ( 81 ) väljatöötamiseni.

106. Seega ei ole süsteemiga, mis tuleneb esiteks direktiivist 2009/138 – mille eesmärk on kaitsta laiaulatuslikult kindlustatud isikute õigusi – ja teiseks vaidluste lahendamist kompromissiga käsitlevatest direktiividest – millega taotletakse sama eesmärki riigi kohtusse pöördumise alternatiivide abil –, loogilises kooskõlas olukord, kus õigusabikulude kindlustuse võtjal ei võimaldata vabalt valida advokaati või esindajat.

107. Lepitusmenetluse eelistatud kohaldamisala, millesse kuuluvad igapäevaelu vaidlused, näiteks konfliktid naabritega, perekondlikud konfliktid või töösuhted, kõneleb samuti niisuguse seisukoha kasuks.

108. Kuuendaks leian veelgi laiemast vaatevinklist, et mõiste „kohtumenetlus“ tõlgendamine nii, et see on piiratud ainult „menetlustega, mis toimuvad tegelikus kohtus“, võib kujutada endast tulevikus ohtu, millele ma soovin juhtida Euroopa Kohtu tähelepanu. Kas ei peaks mitte arvesse võtma seda, et pidev niisuguste võimaluste otsimine, mis võivad soodustada juurdepääsu õigusemõistmisele liikmesriikides, võib viia selliste riigisiseste seadusandlike meetmete võtmiseni, mis seisnevad selles, et volitused, mis on traditsiooniliselt kohtutel, antakse üle tsiviil- või haldusasutustele, kelle ülesanne on saada poolte nõusolek? Kuna aga niisugusele kokkuleppele on antud kohtulik laad, on advokaadi valiku küsimus sama terav. ( 82 )

109. Järelikult kujutab see õiguslik raamistik, millesse protsess või toiming võib asetuda, endast direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a kohaldamise kriteeriumi. ( 83 ) Seega ei usu ma, et selle sätte kohaldamisalasse võiks kuuluda kõik, mis on lepinguline, näiteks tehing või teenuste hulka kuuluv, ( 84 ) mis eelnes vaidluse tekkele, näiteks teabe küsimine või vahetamine või ka nõustamine.

110. Niisugune piirang on minu arvates sobiv reageering põhjendatud hirmudele tagajärgede ees, mis on sellel, kui põhimõtet, et õigusabikulude kindlustuse võtjal on õigus vabalt valida advokaati või esindajat, käsitatakse liiga laiana, ja ohule kahandada direktiivi 2009/138 artikli 200 lõike 4 ulatus olematuks.

111. Kõikidel nendel põhjustel arvan, et lähtudes rangelt kohtuotsusest Massar ja AK, ei tule mõistet „kohtumenetlus“ tõlgendada erinevalt mõistest „haldusmenetlus“, mille tõttu on vaja asuda seisukohale, et lepitusmenetlus on otsuse tegemise etapile eelnev etapp – nagu igasugune vaie haldusmenetluse korral – ning võib teatavatel juhtudel olla kohtumenetluse üks etapp.

112. Seda tõlgendust ei sea minu arvates kahtluse alla Belgia nende õigusnormide sisu, mis käsitlevad lepitusmenetlust, mida viib läbi heaks kiidetud lepitaja. ( 85 )

113. Esiteks märgin nagu advokatuuridki, et lepitusmenetluse suhtes kohaldatavad õigusnormid on sätestatud kohtumenetluse seadustikus, olgu siis tegemist kohtueelse või kohtuliku lepitusmenetlusega, st ükskõik kas lepitusmenetluse on määranud kohus või mitte.

114. Teiseks muudab poolte vahel sõlmitud kokkuleppe kinnitamine selle täitmisele pööratavaks. Olen nagu Belgia valitsus ja komisjongi arvamusel, et selle kontrollimine, ega kokkulepe ei ole vastuolus avaliku korra või lapse huvidega, ( 86 ) on kohtulik kontroll, sest eeldab sisulist hindamist, mis ületab lihtsalt vormilise läbivaatamise, nagu kinnitab meie kohtupraktika selles valdkonnas. ( 87 )

115. Kolmandaks ei näi see, et kinnitamine ei ole kohustuslik, mulle asjakohane, sest ainuüksi võimalus seda teha on määrava tähtsusega nagu ka kohtu poole pöördumise etapp, mis võib vaide esitamise etapile järgneda. ( 88 )

116. Järelikult ei saa niisugune õigusabikulude kindlustuse võtja vabalt advokaadi või esindaja valimise õiguse laiendamine, nagu on näinud ette Belgia seadusandja, olla minu arvates piiratud vahekohtumenetlusega, sest see laiendamine põhineb mõistel „menetlus“ otseses tähenduses, st kohtus vaidluse laiendamiseks algatatud menetlusel. Arvan hoopis, et seda tuleb mõista laias tähenduses ja seejuures olenemata igasugustest rahalistest kaalutlustest, ( 89 ) vastavalt Euroopa Kohtu praktikale.

V. Ettepanek

117. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Grondwettelijk Hofile (konstitutsioonikohus, Belgia) eelotsuse küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) artikli 201 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad õigusabikulude kindlustuse võtja õiguse vabalt valida advokaati või esindajat kohtulikus või kohtueelses lepitusmenetluses.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2009, L 335, lk 1.

( 3 ) Belgisch Staatsblad, 25.4.2017, lk 53207; edaspidi „9. aprilli 2017. aasta seadus“.

( 4 ) EÜT 1987, L 185, lk 77; ELT eriväljaanne 06/01, lk 187.

( 5 ) Vt direktiivi 2009/138 artikkel 310.

( 6 ) Need sätted jõustusid 1. jaanuaril 2016 vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. septembri 2012. aasta direktiivile 2012/23/EL, millega muudetakse direktiivi 2009/138/EÜ (Solventsus II) seoses selle ülevõtmise ja kohaldamise tähtpäevade ning teatavate direktiivide kehtetuks tunnistamise kuupäevaga (ELT 2012, L 249, lk 1), siis vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta direktiivile 2013/58/EL, millega muudetakse direktiivi 2009/138/EÜ (Solventsus II) seoses selle siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtpäeva ja kohaldamise alguskuupäeva ning teatavate direktiivide (Solventsus I) kehtetuks tunnistamise kuupäevaga (ELT 2013, L 341, lk 1).

( 7 ) Belgisch Staatsblad, 30.4.2014, lk 35487.

( 8 ) Belgisch Staatsblad, 2.7.2018, lk 53455. See seadus jõustus lepitusmenetluse osas 12. juulil 2018.

( 9 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus on täpsustanud, et kohtu kinnitus muudab kinnitatud dokumendi täitmisele pööratavaks nagu kohtuotsuse.

( 10 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab põhjendustele, mis on esitatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsuses Eschig (C‑199/08, edaspidi „kohtuotsus Eschig, EU:C:2009:538, punktid 38–58) ja 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsuses AK (C‑5/15, edaspidi „kohtuotsus AK, EU:C:2016:218, punktid 16–23). Ta viitab ka 7. novembri 2013. aasta kohtuotsusele Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717, punktid 24 ja 25) ning 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsusele Massar (C‑460/14, edaspidi „kohtuotsus Massar, EU:C:2016:216, punktid 18–25).

( 11 ) Vt direktiivi 2009/138 põhjendus 1.

( 12 ) Vt vastavustabel direktiivi 2009/138 VII lisas.

( 13 ) Vt selle kohta, mida Euroopa Kohus on tuvastanud kohtuotsuses Eschig (punkt 46, mis käsitleb direktiivi 87/344 artikleid 3–5, millest said direktiivi 2009/138 artiklid 199–202, ning punkt 49, mis puudutab direktiivi 87/344 artikli 3 lõiget 2, millest on saanud direktiivi 2009/138 artikkel 200).

( 14 ) Kohtujuristi kursiiv. Vt seda, kuidas on analüüsitud direktiivi 87/344 artiklit 2, millest on välja kasvanud direktiivi 2009/138 artikkel 198, Cerveau, B. ja Margeat, H., „Commentaire de la directive du Conseil des Communautés européennes portant coordination des dispositions législatives réglementaires et administratives concernant l’assurance[-]protection juridique“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 12.9.1987, lk 580–586, eriti lk 582, mille kohaselt „võimaldab [selle artikli] koostamine avada õigusabikulude kindlustusele laia tegevusvälja“ ning väljend „muud teenused“„hõlmab […] korraga vaidluse tekkimisel antava nõu etappi kui ka vaidluse lahendamise kohtueelset ja kohtulikku etappi“. Vt ka kindlustusandja teenuse duaalsuse kohta Bruyr, B. ja Dambly, P., „Médiation et assurances“, Revue générale des assurances et des responsabilités, Larcier, Bruxelles, 2014, vol. 7, punkt 15.

( 15 ) Selle kindlustusjuhtumite haldamise viisi ja kindlustatud isiku vabalt advokaadi valimise õiguste suhte kohta vt kohtuotsus Eschig (punkt 50).

( 16 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 40 ja ka punkt 44). Kohtujuristi kursiiv.

( 17 ) Vt selle kohta ka Bruyr, B. ja Dambly, P., op. cit., punkt 16.

( 18 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 49.

( 19 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 34.

( 20 ) Euroopa Kohtule esitati küsimus, kas kindlustusandja võib piirata õigusabikulude kindlustuse võtja õigust valida vabalt seaduslik esindaja kollektiivse kindlustusjuhtumi või sündmuste korral, mis tekitasid korraga kahju mitmele isikule, kelleks sellel juhul olid finantsinvestorid. Kindlustatud isik selles kohtuasjas soovis, et teda esindaksid advokaadid, kelle ta valis mitmes menetluses, mille hulgas oli investeerimisühingute pankrot, tema organite kriminaalvastutusele võtmine ja riigi suhtes puuduliku finantsturgude järelevalve tõttu algatatud menetlus.

( 21 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 45). Seda põhimõtet on meenutatud 7. novembri 2013. aasta kohtuotsuses Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 24).

( 22 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 47) ja 26. mai 2011. aasta kohtuotsus Stark (C‑293/10, EU:C:2011:355, punkt 29) ning süntees 7. novembri 2013. aasta kohtuotsuse Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717) punktis 25.

( 23 ) Vt kohtuotsus Eschig (punktid 65 ja 66) ning 26. mai 2011. aasta kohtuotsus Stark (C‑293/10, EU:C:2011:355, punkt 31).

( 24 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 58, vt selle kohta ka punkt 47, milles esineb väljend „kohtu- või haldusmenetlus“ (kohtujuristi kursiiv)).

( 25 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 48).

( 26 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 50). Kohtujuristi kursiiv.

( 27 ) C‑293/10, EU:C:2011:355.

( 28 ) C‑442/12, EU:C:2013:717.

( 29 ) Vt 26. mai 2011. aasta kohtuotsus Stark (C‑293/10, EU:C:2011:355, punkt 36).

( 30 ) Vt 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 23).

( 31 ) Võib märkida, et 26. mai 2011. aasta kohtuotsuses Stark (C‑293/10, EU:C:2011:355) otsustas Euroopa Kohus Austria õigusnormide kohta, mida on meenutatud selle kohtuotsuse punktis 11, mis näevad vabalt advokaadi valimise ette „enda esindamiseks kohtu- või haldusmenetluses“.

( 32 ) Euroopa Kohus täpsustas kohtuotsustes Massar (punkt 20) ja AK (punkt 18), et väljend „kohtumenetlused“ hõlmab menetlusi, „mis toimuvad tegelikus kohtus“.

( 33 ) Vt kohtuotsus AK (punkt 13).

( 34 ) Vt kohtuotsus Massar (punkt 14).

( 35 ) Vt kohtuotsus Massar (punkt 28).

( 36 ) Vt kohtuotsus AK (punkt 26).

( 37 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika) ning AK (punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 38 ) Kohtuotsused Massar (punkt 19) ja AK (punkt 17).

( 39 ) Saksa- ja ingliskeelsed versioonid on jäänud muutumatuks ja neis on kasutatud vastavalt väljendeid „in einem“ ja „in any“. Lisaks ei saa ainult prantsuskeelse versiooni muutumisele tugineda, et õigustada direktiivi 2009/138 artikli 201 lõike 1 punkti a kitsendavat tõlgendust. Vt analoogia alusel kohtuotsus Eschig (punkt 53).

( 40 ) Kohtujuristi kursiiv. Vt näiteks samalaadses olukorras 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, punkt 30).

( 41 ) Vt kohtuotsus Eschig (punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.

( 42 ) Kohtujuristi kursiiv. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 42. Vt selle kohta Bruyr, B. ja Dambly, P., op. cit., punkt 16, mis puudutab nende tõlgendamist lepitusmenetluse kulude arvessevõtmise puhul.

( 43 ) Komisjoni 18. juuli 1979. aasta ettepanek (KOM(79) 396 (lõplik)).

( 44 ) Vt üksikasjaliku ajaloolise ülevaate kohta Cerveau, B. ja Margeat, H., op. cit., lk 581, ning viidet sellele ajaloolisele ülevaatele kohtuotsuses Eschig (punktid 57 ja 58).

( 45 ) Oma arvamuses ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu direktiiv kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1980, C 348, lk 22) oli Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee teinud ettepaneku asendada väljend „[i]ga kord, kui tuleb usaldada advokaadile“, väljendiga „[k]ui tuleb usaldada advokaadile“.

( 46 ) Dokument nr 6767/87 SURE 20.

( 47 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 20) ja AK (punkt 18).

( 48 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 21) ja AK (punkt 19).

( 49 ) Minu arvates võib see nii olla ka „eeltõendamismenetluses“. Vt 4. mai 2017. aasta kohtuotsus HanseYachts (C‑29/16, EU:C:2017:343, punkt 35).

( 50 ) Vt Bruyr, B. ja Dambly, P., op. cit., punkti 1 alapunkti b alapunkt i. Tuleb märkida, et 12., 14. ja 22. joonealuses märkuses on viidatud kehtetuks tunnistatud sätetele.

( 51 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 23) ja AK (punkt 21).

( 52 ) Selle kohtuotsuse punkt 23. Kohtujuristi kursiiv.

( 53 ) Selle kohtuotsuse punkt 24. Kohtujuristi kursiiv.

( 54 ) Vt kohtuotsus Massar (punktid 2 ja 13).

( 55 ) Minu teada võib töötaja kohaldatava menetluse kohaselt, mida reguleerib määrus töölepingu lõpetamise kohta, end kaitsta tööandja nõude vastu pädevas riigiasutuses. Viimasel on seejärel õigus anda tööandjale ja töötajale kordamööda võimalus esitada veel kord oma seisukoht. Vt ka Holthinrichs, B., „Free choice of a lawyer: the ECJ judgments of 7 April 2016 and the concept of „administrative proceedings““, European Journal of Commercial Contract Law, Paris Legal Publishers, Zutphen, vol. 8, nr 2, 2016, lk 21–27, eriti lk 22.

( 56 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 25) ja AK (punkt 22).

( 57 ) Väljendit „haldusmenetluse etapis“ on kasutatud kohtuotsuse AK punktis 22.

( 58 ) Kohtuotsus Massar (punkt 25).

( 59 ) Kohtuotsused Massar (punkt 20) ja AK (punkt 18).

( 60 ) Vt selle kohta kohtuotsused Massar (punkt 25) ja AK (punkt 23).

( 61 ) Tõlgendamismeetodi kohta, mida Euroopa Kohus kasutas ametlikes keeltes koostatud versioonide lahknevuse korral, vt kohtuotsus Eschig (punkt 54). Vt keeleversioonide ühtlustamise kohta Holthinrichs, B., op. cit., lk 25, ning 11. ja 16. joonealune märkus, mis puudutab saksa- ja hollandikeelset versiooni. Viimane langeb – nagu ma kontrollisin – kokku hispaania-, taani- ja itaaliakeelse versiooniga.

( 62 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika) ning AK (punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 63 ) Vt 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus Sneller (C‑442/12, EU:C:2013:717, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Cerveau, B. ja Margeat, H., op cit. (lk 584), olid enne neid Euroopa Kohtu otsuseid rõhutanud, et „[s]eda vabalt valimise nõuet tuleb pidada direktiivi [87/344] üheks põhisaavutuseks. Pealegi oli see ette nähtud juba 1979. aasta direktiivi esimeses ettepanekus“.

( 64 ) Vt selle kohta Bruyr, B. ja Dambly, P., op. cit., punkt 19.

( 65 ) Meenutan, et need probleemid ei teki seoses selle direktiivi artikli 198 lõikega 1, mida kohaldatakse kulude kandmise küsimuses. Lisaks võimaldab sõnade „või muud“ lisamine kulusid kanda ulatuslikult. Vt käesoleva ettepaneku punktid 42 ja 64.

( 66 ) ELT 2008, L 136, lk 3. Selle artikli 3 punktis a on märgitud, et vahendusmenetlus on „mis tahes nimetusega struktureeritud protsess, kus vaidluse kaks või enam poolt püüavad vabatahtlikkuse alusel vahendaja abil ise oma vaidluse lahendamise suhtes kokkuleppele jõuda. Nimetatud protsessi võivad algatada pooled või seda võib soovitada või nõuda kohus või see võidakse ette näha liikmesriigi õigusega. Mõiste hõlmab sellise kohtuniku teostatavat vahendusmenetlust, kes ei vii läbi ühtegi asjaomase vaidlusega seotud kohtumenetlust. Mõiste ei hõlma asja arutava kohtu või kohtuniku püüdlusi vaidluse lahendamiseks asjaomast vaidlust käsitleva kohtumenetluse käigus“.

( 67 ) Selle direktiivi kohaldamisala ja liikmesriikide võimaluse kohta laiendada seda riigisisestele lepitusprotsessidele vt 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Menini ja Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, punktid 31 ja 33).

( 68 ) Erinevuse kohta lepitamisest vt 18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Alassini jt (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punktid 34–36).

( 69 ) Vrd 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Menini ja Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, punkt 50).

( 70 ) Vt näiteks 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Menini ja Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, punktid 48 ja 49).

( 71 ) Vrd direktiivi 2008/52 põhjendus 19, mille kohaselt „[ei tohiks v]ahendusmenetlust […] pidada kohtumenetluste kehvemaks alternatiiviks seetõttu, et vahendusmenetluse tulemusena saavutatud kokkulepete järgimine sõltub poolte heast tahtest“.

( 72 ) Vt selle kohta Bruyr, B. ja Dambly, P., op. cit., punkt 19.

( 73 ) Vt kohtumenetluse seadustiku artikli 1731 lõige 3. Vt ka direktiivi 2008/52 põhjendus 24 ja artikkel 8.

( 74 ) Selle kohtuotsuse punkt 23.

( 75 ) Selle kohtuotsuse punktis 25 on järgmine sõnastus: „kindlustatud isiku huve tuleb […] kaitsta“.

( 76 ) Vt selle kohta direktiivi 2008/52 artikkel 6 ning põhikohtuasjas kohtumenetluse seadustiku artiklid 1733 ja 1736 ning käesoleva ettepaneku 9. joonealune märkus.

( 77 ) Vt direktiivi 2008/52 artikkel 6 tõlgendatuna, lähtudes põhjendusest 20, milles on näitena silmas peetud eelkõige nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04), nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1).

( 78 ) Tuleb märkida, et sõna „kohtumenetlused“ selles artiklis tuleb tõlgendada, lähtudes kohtuotsustest Massar ja AK, mille ulatus on niisugune, nagu ma Euroopa Kohtule välja pakun.

( 79 ) Endine EÜ artikkel 65. Punktis g toodud tekst lisati Lissaboni lepinguga, millega muudetakse Euroopa Liidu lepingut ja Euroopa Ühenduse asutamislepingut, artikli 2 punkti 66 (ELT 2007, C 306, lk 1).

( 80 ) Vt kohtute töökoormuse vähendamise eesmärgi kohta, mida mõnes liikmesriigis taotletakse, 18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Alassini jt (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 64), mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367) kohaldamisalasse kuuluvates teatavates vaidlustes tarnijate ja lõpptarbijate vahel kohtule esitatud hagisid. Selle direktiivi artikli 34 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et selle direktiiviga reguleeritud küsimustega seotud tarbijaid hõlmavate lahendamata vaidlustega tegelemiseks on olemas läbipaistvad, lihtsad ja odavad kohtuvälised menetlused (18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Alassini jt (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 38)].

( 81 ) ELT 2013, L 165, lk 63. Vt selle direktiivi kohaldamisala kohta 14. juuni 2017. aasta kohtuotsus Menini ja Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, punktid 39 ja 40).

( 82 ) Vt selle kohta 64. joonealune märkus ja minu 14. septembri 2017. aasta ettepanek kohtuasjas Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:686), milles ma viitasin uuringule Hammje, P., „Le nouveau règlement [no 1259/2010]“, Revue critique de droit international privé, 2011, nr 2, lk 291–338, eelkõige lk 299, punkt 7, milles on märgitud, et „[n]ii kohtud kitsamas tähenduses kui ka haldusasutused ja isegi notarid peavad kohaldama uusi õigusnorme, mis hõlmavad isegi abielulahutuse erinevaid vorme alates kohtumenetlusest kuni lihtsalt notariaalselt kinnitatud eraviisilise tahteavalduse, kui mitte lihtsalt puhtalt eraviisilise abielulahutuseni. Oluline on menetluse ese, mitte menetluskord“. Vt ka Cimamonti, S., „La déjudiciarisation, une notion ambiguë“, La médiation, expériences, évaluations et perspectives, Actes du Colloque du jeudi 5 juillet 2018, organisé par la Mission de recherche Droit et Justice à l’Auditorium du ministère de la Justice, lk 6–9, eelkõige lk 7 viimane lõik ja lk 8 „définition“.

( 83 ) Vrd direktiivi 87/344 põhjenduse 11 sõnastus. Vt käesoleva ettepaneku punkt 62.

( 84 ) Selle vahetegemise kohta vt direktiivi 2009/138 artikli 198 lõike 1 algus, milles on ette nähtud nende teenuste kulude kandmine. Vt ka käesoleva ettepaneku 14. joonealune märkus.

( 85 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 20.

( 86 ) Vt kohtumenetluse seadustiku artikli 1733 teine lõik.

( 87 ) Vt näiteks selle kohta, kuidas kasutatakse mõistet „avalik kord“, et mitte tunnustada otsust, mis on tehtud teises liikmesriigis, 23. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 47) ja 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punkt 42).

( 88 ) Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 100.

( 89 ) Vt kohtuotsused Massar (punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika) ning AK (punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika), põhimõtted, mida on meenutatud seoses direktiivi 87/344 tõlgendusega, mis käib ka direktiivi 2009/138 kohta, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 34.