KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ELEANOR SHARPSTON

esitatud 12. märtsil 2020 ( 1 )

Kohtuasi C‑575/18 P

Tšehhi Vabariik

versus

Euroopa Komisjon

Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu omavahendid – Liikmesriikide rahaline vastutus – Tšehhi Vabariigi rahalise vastutuse tuvastamine – Teatavate impordimaksude kaotus – Kohustus tasuda komisjonile summa, mis vastab selle kaotusele – Mõiste „vaidlustatav õigusakt“ – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile

Sissejuhatus

1. Tšehhi Vabariik palub oma apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 28. juuni 2018. aasta kohtumääruse Tšehhi Vabariik vs. komisjon ( 2 ), millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata tühistamishagi, mille ta oli esitanud Euroopa Komisjoni väidetava otsuse peale, mis sisaldus eelarve peadirektoraadi alla kuuluva omavahendite ja finantsplaneerimise direktoraadi direktori 20. jaanuari 2015. aasta kirjas viitenumbriga Ares (2015)217973 (edaspidi „vaidlusalune kiri“).

2. See apellatsioonkaebus tõstatab terve hulga keskse tähtsusega küsimusi, mis puudutavad liidu traditsiooniliste omavahendite süsteemi toimimist, reservatsioonidega tehtud makse kontseptsiooni, kuid ka üldisemalt liikmesriikide tõhusat kohtulikku kaitset vaidluste korral küsimuses, missuguse ulatusega on nende rahaline vastutus liidu suhtes.

Õiguslik raamistik

EL toimimise leping

3. ELTL artikli 263 esimeses lõigus on sätestatud: „Euroopa Liidu Kohus kontrollib seadusandlike aktide ning nõukogu, komisjoni ja Euroopa Keskpanga õigusaktide seaduslikkust, välja arvatud soovitused ja arvamused, ning nende Euroopa Parlamendi ja Euroopa Ülemkogu õigusaktide seaduslikkust, mille eesmärgiks on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele. Samuti kontrollib Euroopa Liidu Kohus liidu organite või asutuste õigusaktide seaduslikkust, mille eesmärgiks on tekitada õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele.“

Harta

4. Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 esimeses lõigus on nähtud ette: „Igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.“

Nõukogu otsus 2007/436/EÜ, Euratom

5. Nõukogu 7. juuni 2007. aasta otsuse 2007/436/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta ( 3 ) põhjenduse 2 järgi peab omavahendite süsteem „tagama [liidu] poliitikasuundade korrapäraseks arenguks vajalikud vahendid, võttes arvesse vajadust range eelarvedistsipliini järele“.

6. Vastavalt otsuse 2007/436 artikli 2 lõike 1 punktile a käsitatakse Euroopa Liidu üldeelarvesse kavandatud omavahenditena tulusid, mis tulenevad konkreetselt ühise tollitariifistiku maksumääradest ja muudest tollimaksudest, mille liidu institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes.

7. Artikli 8 lõikes 1 on veel täpsustatud, et liikmesriigid nõuavad artikli 2 lõike 1 punktis a nimetatud liidu omavahendid sisse. Nad annavad need komisjoni käsutusse.

Nõukogu määrus (EÜ, Euratom) nr 1150/2000

8. Määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 ( 4 ) põhjenduses 21 on märgitud, et tihe koostöö liikmesriikide ja komisjoni vahel hõlbustab omavahendeid käsitlevate finantseeskirjade nõuetekohast rakendamist.

9. Määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõike 1 kohaselt määratakse otsuse 2007/436 artikli 2 lõike 1 punktis a märgitud liidu omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.

10. Selle määruse artikli 6 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb vastavalt vahendite liigile. […] 3. a) Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva. b) Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse. Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda. […]“.

11. Selle määruse artikli 9 lõikes 1 on nähtud ette: „Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas või liikmesriigi määratud asutuses. […]“.

12. Selle määruse artikli 10 lõike 1 kohaselt tehakse kanne otsuse 2007/436 artikli 2 lõike 1 punktis a märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.

13. Selle määruse artikli 11 lõikes 1 on nähtud ette, et asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi.

14. Lõpuks on selle määruse artikli 17 lõigetes 1–4 nähtud ette: „1. Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada artiklis 2 kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjonile kasutatavaks tegemine käesolevas määruses ettenähtud korras. 2. Liikmesriigid on vabastatud kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest, kui neid ei ole võimalik sisse nõuda, kas: a) vääramatu jõu tõttu või b) neist mittesõltuvatel teistel põhjustel. Pädev haldusasutus kuulutab kindlaksmääratud maksudele vastavad summad oma otsusega sissenõudmisele mittekuuluvateks, kui ta leiab, et neid ei saa sisse nõuda. Kindlaksmääratud maksudele vastavad summad kuulutatakse sissenõudmisele mittekuuluvateks hiljemalt viis aastat pärast kuupäeva, mil kooskõlas artikliga 2 maks kindlaks määrati ning haldusliku või kohtuliku edasikaebamise korral pärast lõpliku otsuse tegemise, teatamise või avaldamise kuupäeva. Osamakse või osamaksete laekumisel algab maksimaalselt viieaastane ajavahemik viimase makse tegemise kuupäevast, kui sellega võlg ei kustunud. Summad, mis on loetud või kuulutatud sissenõudmisele mittekuuluvateks, kustutatakse lõplikult artikli 6 lõike 3 punktis b osutatud eraldi raamatupidamisarvestusest. Summad märgitakse ära artikli 6 lõike 4 punktis b osutatud kvartaliaruande lisas ja vajadusel artikli 6 lõikes 5 osutatud kvartaliaruandes. 3. Kui asjaomaste kindlaksmääratud maksude suurus ületab 50000 eurot, edastavad liikmesriigid kolme kuu jooksul pärast lõikes 2 märgitud haldusotsuse tegemist või kooskõlas nimetatud lõikes osutatud tähtaegadega komisjonile aruande nende juhtumite kohta, mille suhtes on kohaldatud lõiget 2. […] See aruanne, mis esitatakse komisjoni poolt välja töötataval vormil pärast artiklis 20 osutatud komiteega konsulteerimist, sisaldab kõiki asjaolusid, mille alusel on võimalik põhjalikult läbi vaadata lõike 2 punktides a ja b osutatud põhjused, mis takistasid asjaomasel liikmesriigil kõnealuseid summasid komisjonile kasutatavaks teha, ning liikmesriigi poolt maksude sissenõudmiseks võetud meetmed. 4. Komisjon edastab oma märkused asjaomasele liikmesriigile kuue kuu jooksul pärast lõikes 3 ettenähtud aruande kättesaamist. Kui komisjon peab vajalikuks lisateavet taotleda, arvestatakse 6-kuulist tähtaega taotletud lisateabe kättesaamise kuupäevast.“

Vaidluse taust

15. Vaidluse tausta võib kirjeldada järgmiselt.

16. Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) võttis 30. mail 2008 vastu lõpparuande uurimise tulemusena, mille käigus kontrolliti Laosest pärit tulekiviga taskutulemasinate importi ajavahemikul 2004–2007. Need tulemasinad olid tegelikult pärit Hiinast ja neid oleks tulnud maksustada dumpinguvastase tollimaksuga.

17. Selles aruandes oli märgitud, et „kontrolliülesande täitmise käigus kogutud Hiinast saadud tõenditest piisab selleks, et liikmesriigid algataksid haldusliku maksude ümberarvutamise menetluse“. Aruande kohaselt oli vaja, „et liikmesriigid viiksid läbi järelevalveauditid ja vajaduse korral uurimised, mis puudutavad asjaomaseid importijaid, ning algataksid kiiresti sissenõudmismenetluse […]“.

18. Tšehhi Vabariigi osas tõid OLAFi aruande järeldused ilmsiks kauba impordi 28 juhtumit, mis kuulusid kolme erineva tollibüroo pädevusse.

19. Asjaomased tollibürood võtsid meetmeid, et teha maksude ümberarvutus ja nõuda maks nendel 28 juhtumil sisse.

20. Tšehhi Vabariik ei olnud siiski ühelgi nendest 28 juhust suuteline tagama ümberarvutamist määratud tähtaja jooksul.

21. Tšehhi Vabariik andis ajavahemikul 2013. aasta novembrist kuni 2014. aasta novembrini süsteemis WOMIS ( 5 ) märku 28 juhtumist, mil ta ei ole olnud suuteline omavahendeid sisse nõudma.

22. See liikmesriik edastas 2014. aasta juulis ja detsembris komisjonile viimase palvel süsteemi WOMIS kaudu täiendava teabe.

23. Komisjoni eelarve peadirektoraadi alla kuuluva omavahendite ja finantsplaneerimise direktoraadi direktor teatas vaidlusaluse kirjaga Tšehhi ametiasutustele, et määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikega 2 kehtestatud tingimused, mis peavad olema täidetud, et saada vabastus omavahendite komisjoni käsutusse andmisest, ei ole ühelgi nimetatud juhtudest täidetud. Ta palus nendel Tšehhi ametiasutustel võtta vajalikud meetmed, et krediteerida komisjoni kontot 53976340 Tšehhi krooniga (umbes 2112708 eurot) hiljemalt selle kirja saatmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval. Eespool nimetatud direktor lisas, et igasuguselt hilinemiselt arvestatakse määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel viivitusintressi.

24. Tšehhi Vabariik maksis 17. märtsil 2015 vaidlusaluse summa komisjoni kontole, korrates ikka enda kahtlust seisukoha suhtes, mille komisjon oma vaidlusaluses kirjas esitas.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus

25. Tšehhi Vabariik esitas hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. märtsil 2015, hagi nõudega tühistada otsus, mida vaidlusalune kiri väidetavalt sisaldab.

26. Komisjon esitas 11. juunil 2015 Üldkohtu kantseleile eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväite põhjendusel, et vaidlusalune kiri ei kujuta endast otsust, mille peale saab esitada tühistamishagi. Tšehhi Vabariik esitas selle vastuväite kohta oma seisukohad.

27. Slovaki Vabariik esitas Üldkohtu kantseleile 20. juulil 2015 avalduse menetlusse astumiseks Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.

28. Kui Üldkohus oli saanud kohtuasja pooltelt seisukohad, peatas ta 22. detsembri 2015. aasta otsusega menetluse, oodates kohtuotsuste Slovakkia vs. komisjon ( 6 ) ja Rumeenia vs. komisjon ( 7 ) kuulutamist. Menetlus jätkus pärast nende kohtuotsuste kuulutamist ja kohtuasja pooltel paluti võtta seisukoht järelduste kohta, mis tuleb nendest teha.

29. Üldkohus nõustus oma vaidlustatud kohtumääruses komisjoni vastuvõetamatuse vastuväitega selle kohtumääruse punktides 64 ja 87 nimetatud põhjendustel, et vaidlusalune kiri on lihtsalt informatiivset laadi kirjalik arvamusavaldus, mida täiendab palve anda omavahendid komisjoni käsutusse, ning seega ei saa selle peale tühistamishagi esitada.

30. See kvalifikatsioon tuleneb esiteks vaidlusaluse kirja vastuvõtmise konteksti ja nende volituste analüüsist, mis komisjonil liidu omavahendite valdkonnas on, ning teiseks selle kirja sisu analüüsist.

31. Esiteks otsustas Üldkohus sisuliselt, et otsuse 2007/436 ja määruse nr 1150/2000 järgi peavad omavahendid kindlaks määrama ja komisjoni käsutusse andma otseselt liikmesriigid (vaidlustatud kohtumääruse punktid 37–43), ilma et nendes õigusaktides oleks nähtud ette konkreetset menetlust, mille lõpus teeb komisjon otsuse kohustuse kohta need tema käsutusse anda (vaidlustatud kohtumääruse punkt 47). Mis puudutab konkreetselt määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2 ette nähtud erandlikku vabastust sellest kohustusest, siis komisjon võib selle artikli lõike 4 alusel ainult esitada oma märkused põhjuste kohta, miks liikmesriik ei saanud anda tema käsutusse summat, mida pädeva riigisisese haldusasutuse otsuse kohaselt ei saa enam sisse nõuda, ja meetmete kohta, mille see liikmesriik sissenõudmise tagamiseks võttis. Nendel märkustel ei ole siduvat jõudu ega seega ka siduvaid õiguslikke tagajärgi (selle kohtumääruse punktid 44–49).

32. Ka lisas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 51–55 sisuliselt, et võimalikud erimeelsused liikmesriigi ja komisjoni vahel, mis puudutavad omavahendite kindlaksmääramist ja komisjoni käsutusse andmist, lahendatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses.

33. Teiseks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 59, et vaidlusaluse kirja sisust ilmneb, et komisjon esitas Tšehhi Vabariigile üldjoontes oma märkused vastavalt määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikele 4 viimase taotluse kohta vabastada ta kohustusest anda vaidlusalune summa komisjoni käsutusse ning et see institutsioon palus sel liikmesriigil anda see summa enda käsutusse. Et selles kirjas oli ära toodud tähtaeg summa komisjoni käsutusse andmiseks, märkis Üldkohus selle kohtumääruse punktides 62 ja 63, et nimetatud kirja üldist sisu arvestades ei võimalda niisuguse tähtaja ära näitamine asuda seisukohale, et komisjon kavatseb võtta vastu akti, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, ning et selle märkega vaidlusaluses kirjas võeti üle selle määruse artiklid 10 ja 11.

34. Lõpuks lükkas Üldkohus tagasi Tšehhi Vabariigi erinevad argumendid. Konkreetselt argumendi kohta, mis puudutab õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, on vaidlusaluse kohtumääruse punktides 81–84 märgitud: „81. […] esiteks, kuigi siduvate õiguslike tagajärgede tingimust tõlgendades tuleb silmas pidada õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, nagu see on sätestatud […] harta artikli 47 esimeses lõigus, piisab meeldetuletusest, et selle õiguse eesmärk ei ole muuta aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi ja eelkõige otse Euroopa Liidu kohtule esitatavate hagide vastuvõetavusega seotud norme, nagu see nähtub ka harta artikli 47 selgitustest, mida tuleb vastavalt ELL artikli 6 lõike 1 kolmandale lõigule ja harta artikli 52 lõikele 7 harta tõlgendamisel arvesse võtta. Seega ei saa mõiste „vaidlustatav õigusakt“ tõlgendamine kõnealust artiklit 47 arvestades viia selleni, et nimetatud tingimus jäetakse kohaldamata, ilma et seejuures ei mindaks kaugemale aluslepinguga liidu kohtutele antud pädevusest (kohtuotsus [Slovakkia vs. komisjon], punkt 66, ning 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Rumeenia vs. komisjon, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, punkt 68). 82. Lisaks võis Tšehhi Vabariik [vaidlusaluse] kirja vastuvõtmisel jätta [vaidlusalusele] kirjale reageerimata, oodates võimalikku liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamist komisjoni poolt. 83. Mõistagi tuleneb ELTL artikli 258 ülesehitusest, et komisjon ei ole kohustatud niisugust hagi esitama, sest tema kaalutlusõigus küsimuses, kas esitada Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, välistab ükskõik kelle õiguse nõuda temalt, et ta võtaks teatava seisukoha (vt 14. septembri 2015. aasta kohtumäärus Rumeenia vs. komisjon, T‑784/14, ei avaldata, EU:T:2015:659, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika). 84. Tšehhi Vabariik oleks ka saanud anda kõnesoleva [summa] komisjoni käsutusse tingimuslikult, avaldades samas selle institutsiooni seisukoha põhjendatuse suhtes kahtlust, sest Euroopa Kohus on seda võimalust maininud mitu korda (vt selle kohta 16. mai 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑96/89, EU:C:1991:213, punkt 17; 12. septembri 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik, C‑359/97, EU:C:2000:426, punkt 31, ja 4. oktoobri 2007. aasta kohtumäärus Soome vs. komisjon, C‑457/06 P, ei avaldata, EU:C:2007:582, punkt 39).“

35. Seepärast jättis Üldkohus Tšehhi Vabariigi tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, tegemata otsust Slovaki Vabariigi menetlusse astumise avalduse kohta.

Poolte nõuded apellatsiooniastmes ja menetlus Euroopa Kohtus

36. Tšehhi Vabariik palub oma 13. septembril 2018 esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul: – tühistada vaidlustatud kohtumäärus; – lükata komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi; – saata asi tagasi Üldkohtule, et viimane teeks otsuse hagi põhjendatuse kohta; – mõista kohtukulud välja komisjonilt.

37. Komisjon palub omakorda Euroopa Kohtul: – jätta apellatsioonkaebus rahuldamata; – mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.

38. Madalmaade Kuningriik astus menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks.

39. Apellatsioonimenetluse osalised esitasid oma vastavad argumendid 11. novembri 2019. aasta kohtuistungil.

Õiguslik analüüs

40. Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust ühe väitega, mille kohaselt on rikutud ELTL artiklit 263, tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 47. Enne poolte argumentide analüüsimist tundub mulle vajalik meenutada õigusnormidest ja kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid, mis kehtivad traditsiooniliste omavahendite ja eelkõige nende komisjoni käsutusse andmise suhtes.

Traditsiooniliste omavahendite süsteem

41. Traditsioonilised omavahendid (sh tollimaksud) on mõeldud selleks, et rahastada liidu poliitikavaldkondi. Et liidul ei ole ametnike aparaati, kellel oleks õigus neid vahendeid sisse nõuda, on nende kogumine ja haldamine liikmesriikide ülesanne, kusjuures viimastele on kehtestatud sellega seoses mitu kohustust (käesoleval juhul asjakohase ajavahemiku puhul vastavalt määrusele nr 1150/2000). ( 8 )

42. Omavahendid kuuluvad liidule niipea, kui need on kindlaks määratud. On vaja märkida, et liikmesriigid on kohustatud tuvastama õiguse omavahenditele „niipea, kui tollieeskirjades ette nähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud“ (vt määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõige 1). ( 9 )

43. Liikmesriikidel ei ole selles osas mingit kaalutlusruumi. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei saa liikmesriigid jätta nõudeid kindlaks määramata isegi siis, kui nad need vaidlustavad, „sest vastasel juhul kahjustaks liikmesriigi käitumine liidu finantstasakaalu“. ( 10 ) Sellest järeldub, et neid on võimalik vaidlustada ainult tagantjärele.

44. Kui omavahendid on kindlaks määratud, kannab iga liikmesriik need selleks komisjoni nimel riigikassas või selle riigi poolt selleks otstarbeks nimetatud asutuses avatud kontole. Iga riik tegutseb teatavas mõttes pankurina ja nende vahendite hoidjana, kusjuures tal on kohustus anda need tervikuna komisjoni käsutusse, ükskõik kas need on sisse nõutud (või mitte). ( 11 ) Liikmesriigid saavad seega oma komisjoni käsutusse andmise kohustust vältida ainult määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2 ette nähtud juhtudel, st kui selgub, et kindlaks määratud maksudele vastavaid summasid ei ole võimalik sisse nõuda kas vääramatu jõu tõttu või asjaomastest riikidest mittesõltuvatel teistel põhjustel.

45. See range süsteem on seletatav vajadusega tagada liidu omavahendite „kiire ja tõhus“ komisjoni käsutusse andmine. ( 12 ) Selle eesmärk on eelkõige vastutuse asetamine liikmesriikidele.

46. See on ka põhjus, miks eespool nimetatud kohustuste rikkumine toob kaasa kõrge määraga viivitusintressi määramise määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel. Selles küsimuses tuleb märkida, et Euroopa Kohtu sõnul on omavahendite kindlaksmääramise, nende tähtajaks komisjoni arvele kandmise ja viivitusintressi tasumise kohustuste vahel „lahutamatu seos“. ( 13 )

47. Seda arvestades peab komisjon tagama, et liikmesriigid täidavad oma kohustusi. Tal on õigus algatada ELTL artikli 258 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, kui liikmesriik jätab need kohustused täitmata.

48. Kui traditsiooniliste omavahendite olemasolu või summa, mille liikmesriik komisjoni kontole kandma peab, vaidlustatakse, võib see liikmesriik viivitusintressi kui sanktsiooni vältida nii, et ta „annab nõutud summad komisjoni käsutusse, avaldades samas kahtlust, kas selle institutsiooni seisukoht on põhjendatud“. ( 14 )

49. Euroopa Kohus ei ole siiski kindlaks määranud niisuguse reservatsiooniga tehtava makse tegemise korda. Ta ei ole ka võtnud seisukohta küsimuses, kas niisugust makset võib – kokkuvõttes – pidada õiguslikult „täielikult sooritatuks“ või kas asjaomane liikmesriik on jätnud oma kohustused täitmata.

50. Euroopa Kohus on ainult märkinud, et kuigi komisjon ei saa keelduda sellest, et liikmesriik teeb makse koos reservatsioonidega, on (komisjoni) võimalus pidada läbirääkimisi makse tegemise tingimuste ja üksikasjaliku korra üle omavahendite süsteemiga vastuolus. ( 15 )

51. See olukord tuleneb traditsiooniliste omavahendite süsteemi eripärast: komisjonil ei ole määruse nr 1150/2000 kohaselt mingit otsustamispädevust.

52. Kuigi komisjon on kohustatud esitama määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõike 4 alusel märkused küsimuses, kas liikmesriigi võib omavahendite tema käsutusse andmise kohustusest vabastada, ei tee ta selles küsimuses otsust. Ka haldavad liikmesriigid edasi kontosid, mida nad komisjoni nimel peavad, ning võivad isegi vaidlusalused summad välja võtta, ( 16 ) millega kaasneb oht, et nende suhtes algatatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus ning neil tuleb tasuda eespool nimetatud viivitusintressi.

53. Tegemist ei ole seadusandjapoolse unustamisega: see oli tema teadlik valik mitte anda komisjonile niisugust pädevust. Ühe 2003. aasta kuupäeva kandvas määruse nr 1150/2000 muutmise ettepanekus nägi uus artikli 17 lõige 4 ette „komisjoni põhjendatud otsuse“ vastuvõtmise juhuks, kui ei jõuta kokkuleppele küsimuses, kas asjaolu, et omavahendeid ei nõutudki lõpuks sisse, oli tingitud vääramatust jõust või asjaomasest liikmesriigist mitteolenevatest põhjustest. ( 17 ) Nõukogu lükkas selle ettepaneku tagasi. Liikmesriigid eelistasid säilitada oma eesõigused ning keeldusid andmast komisjonile ükskõik missugust otsustamisõigust makstavate summade küsimuses.

54. Niisugune otsustusõiguse puudumine ei sea siiski kahtluse alla komisjoni rolli aluslepingute täitmise järele valvajana ega ka tema õigust esitada õiguslikke arvamusi kohustuste kohta, mis liikmesriikidel määruse nr 1150/2000 kohaselt on.

55. Seejuures saadab komisjon (mõnikord), nagu märgitud õigusteoorias, tõrkuvatele liikmesriikidele hoiatuskirju. ( 18 )

56. Euroopa Kohus on juba tuvastanud, et niisugused kirjad ei kujuta endast „vaidlustatavaid õigusakte“ ELTL artikli 263 tähenduses ( 19 ) ning seega seisavad liikmesriigid, kes soovivad komisjoni analüüsile vastu vaielda, keerulise dilemma ees: nad kas keelduvad andmast nõutud summasid komisjoni käsutusse – millega kaasneb oht, et nad peavad tasuma väga kõrget viivitusintressi, – või siis teevad nad selle ohu vältimiseks makse koos reservatsioonidega, olemata siiski kindel, et komisjon algatab liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, mis teeb võimalikuks selle, et Euroopa Kohus lahendab sisulise vaidluse. ( 20 )

57. Käsitletaval juhul Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus iseloomustab väga hästi seda peaaegu kafkalikku õiguslikku olukorda. Tšehhi Vabariik soovis seada kahtluse alla analüüsi, mille komisjon vaidlusaluses kirjas esitas. Selleks tegi ta makse koos reservatsioonidega ja esitas ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi. Üldkohus keeldus seda hagi läbi vaatamast põhjendusel, et vaidlusalune kiri ei kujuta endast vaidlustatavat õigusakti. Komisjon leidis, et rikkumist ei ole, sest nõutud makse tehti – kusjuures reservatsioonidel ei olnud tema arvates nähtavasti mingit õiguslikku tähendust. ( 21 )

58. Seda konkreetset õiguslikku konteksti arvestades analüüsingi nüüd ainsat väidet, millega apellant oma apellatsioonkaebust põhjendab, ja argumente, mille on esitanud apellatsioonimenetluse teised osalised.

Poolte argumendid

59. Oma ainsa väitega, et on rikutud ELTL artiklit 263, tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 47, väidab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et tema käsutuses ei ole ühtegi tõhusat õiguskaitsevahendit, et pöörduda liidu kohtu poole vaidluse asjus, milles tema vastaspool on komisjon ning mis puudutab küsimust, kas tal on (või mitte) kohustus anda traditsioonilised omavahendid komisjoni käsutusse, ‐ vastupidi sellele, mida märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 81 ja sellele järgnevates punktides.

60. Kõigepealt rõhutab Tšehhi Vabariik, et kui komisjon palub liikmesriigil anda omavahendite summa tema käsutusse ja seda niisuguse dokumendiga nagu vaidlusalune kiri, on see liikmesriik – faktiliselt – kohustatud määratud tähtaja jooksul nõutud summa maksma, hoolimata kahtlusest, mida ta komisjoni seisukoha suhtes avaldab. Kui see liikmesriik niisugust makset ei tee, riskib ta sellega, et peab maksma kõrget viivitusintressi juhul, kui tuvastatakse, et ta on jätnud täitmata oma kohustuse anda omavahendid komisjoni käsutusse. Praktikas sõltub selle intressi summa kuupäevast, mil komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatab, ja selle menetluse kestusest, ning asjaomane liikmesriik ei saa seda seega kontrollida.

61. Esiteks, võttes arvesse kaalutlusõigust, mis komisjonil liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamise küsimuses on, ( 22 ) ja tähtajatingimuse puudumist seejuures, ei ole liikmesriigil mingit kindlust, et asja arutab sisuliselt Euroopa Kohus. Et võimalus, et asja arutab kohus, sõltub seejuures komisjoni heast tahtest, ei ole õigus tõhusale kohtulikule kaitsele tagatud. ( 23 )

62. Teisiti oleks ainult siis, kui seoses liikmesriigi poolt reservatsioonidega tehtud maksega oleks komisjon kohustatud algatama selle liikmesriigi suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse. Asjade praeguses seisus ( 24 ) ei ilmne niisugune kohustus siiski ei vaidlustatud kohtumäärusest ega Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb reservatsioonidega tehtud makset. Pealegi ei ole see kohtupraktika piisavalt täpne sellise makse tingimuste ja tagajärgede osas, tekitab õiguslikku ebakindlust ja kahjustab õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.

63. Teiseks väidab Tšehhi Vabariik, et komisjoni praegune praktika näitab, et viimane arvab, et ta ei ole reservatsiooniga tehtud makse puhul kohustatud esitama liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. ( 25 )

64. Kolmandaks leiab Tšehhi Vabariik, et eespool esitatud argumentides kirjeldatud liikmesriigi puudulik kohtulik kaitse (reservatsiooniga tehtud makse korral) kujutab endast vaidlusaluse kirja „faktilist ja õiguslikku konteksti“, mis on asjakohane kriteerium selle hindamisel, kas see kiri on vaidlustatav. ( 26 ) Seda konteksti arvestades tuleb mõisteid „siduvad õiguslikud tagajärjed“ ja „vaidlustatav õigusakt“ tõlgendada teisiti, kui tõlgendas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses, et tagada õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.

65. Tšehhi Vabariik täpsustab, et kordas oma kahtlust (kas ta peab andma vaidlusaluse summa komisjoni käsutusse) ja palus komisjonil talle see summa tagastada või algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, kuid tulutult.

66. Madalmaade Kuningriik, kes astus menetlusse Tšehhi Vabariigi nõuete toetuseks, kinnitab, et vaidlusalune kiri oli mõeldud tekitama õiguslikke tagajärgi, eelkõige seepärast, et selles määrati sõltumatult kindlaks kuupäev, alates millest hakatakse arvestama viivitusintressi.

67. Komisjon vaidleb ainsa väite põhjendatusele vastu.

68. Ta rõhutab esiteks, et Tšehhi Vabariik ei sea sugugi kahtluse alla (eelkõige vaidlustatud kohtumääruse punktides 42 ja 47 toodud) otsuse 2007/436 ja määruse nr 1150/2000 tõlgendust, mille kohaselt peavad liikmesriigid liidu omavahendid kindlaks määrama ning nendes õigusaktides ei ole ette nähtud mingit konkreetset menetlust, mis võimaldaks komisjonil teha otsuse traditsiooniliste omavahendite tema käsutusse andmise kohustuse kohta. Komisjon leiab, et tal ei ole selles küsimuses mingit otsustamispädevust.

69. Olukorras, kus komisjonil ei ole niisugust pädevust – millele Tšehhi Vabariik muide vastu ei vaidle –, on tal õigus edastada asjaomasele liikmesriigile oma arvamus küsimuses, kas teatavad summad tuleb kvalifitseerida traditsioonilisteks omavahenditeks, mis kuuluvad liidule. Et aga niisugusel arvamusel ei ole õiguslikke tagajärgi, ei saa selle peale esitada tühistamishagi.

70. Komisjoni sõnul ei tohiks Tšehhi Vabariigi argumendid, mis puudutavad õigust tõhusale kohtulikule kaitsele viivitusintressiga seotud rahandusliku ohu tõttu, viia teistsuguse järelduseni. Komisjon leiab nimelt, et samalaadsed argumendid lükati tagasi juba kohtuotsuses Slovakkia vs. komisjon.

71. Komisjon lisab selles küsimuses oma seisukohtades Madalmaade Kuningriigi menetlusse astuja seisukohtade kohta, et see viimane liikmesriik ei ole esitanud ühtegi argumenti, mis õigustaks vahetegemist käesoleva kohtuasja ja nende vahel, milles tehti kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon. Pealegi on kohustus tasuda viivitusintressi lihtsalt selle paratamatu tagajärg, et asjaomane liikmesriik jättis täitmata oma kohustuse – mis tal traditsiooniliste omavahendite süsteemi käsitlevate õigusnormide alusel oli – anda need vahendid õigel ajal komisjoni käsutusse (ja seda hoolimata sellest, et ta vaidlustas oma kõnesolevate summade maksmise kohustuse).

72. Komisjon märgib lisaks, et traditsiooniliste omavahendite süsteemi hetkeseisu arvestades saab erimeelsuse, mis tal liikmesriigiga on küsimuses, kas viimasel on kohustus need vahendid kindlaks määrata ja anda tema käsutusse, lahendada ainult ühel viisil: liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses. Ta viitab seejuures vaidlustatud kohtumääruse punktidele 51 ja 53–55, milles Üldkohus rõhutas, et liikmesriikide kohustusi sellel alal on pädev kindlaks tegema ainult Euroopa Kohus.

73. Oma vastustes Euroopa Kohtu küsimustele täpsustas komisjon ka, et hoolimata seejuures tehtud reservatsioonidest on Tšehhi Vabariigi makse õiguslikult täielikult sooritatud ning et need reservatsioonid ei kujuta endast traditsioonilisi omavahendeid käsitlevate õigusaktide rikkumist. ( 27 ) Komisjoni sõnul ei saa see, kui asjaomane liikmesriik teeb ühepoolselt reservatsioone, muuta nende vahendite õiguslikku staatust, mis tuleb traditsioonilisi omavahendeid käsitlevate õigusaktide kohaselt tingimusteta tema käsutusse anda. Vastupidi, liidu rahanduslik stabiilsus ja noteering võivad tõsiselt ohtu sattuda.

74. Komisjon märgib veel, et kui liikmesriik on veendunud, et tema seisukoht on põhjendatud, ning soovib komisjoni käsutusse antud vahendeid tagasi saada, võib ta teha (ühepoolselt) raamatupidamisarvestuses paranduse, mida ta vajalikuks peab, ilma et sellega oleks vaja näha ette kohtuliku kaitse võimalusi. Nii toimides ähvardab liikmesriiki siiski liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus koos ohuga, et ta peab lõpuks tasuma viivitusintressi, mis on traditsioonilisi omavahendeid käsitlevates õigusaktides ette nähtud. See viivitusintress on mingis mõttes hind, mida peab tasuma liikmesriik, kes toimib komisjoni arvamuse vastaselt, „omal vastutusel“. ( 28 ) Kui komisjon viivitab liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamisega – mis suurendab seega tasumisele kuuluva viivitusintressi summat – võib liidu kohus vähendada koormust, mis riigil, kelle käitumine vaidlustatakse, seetõttu lasub.

Õiguslik hinnang

75. Minu arvates tuleb hindamine läbi viia kahes teineteisele järgnevas etapis.

76. Kõigepealt analüüsin küsimust, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, kui järeldas, et tühistamishagi, mille apellant vaidlusaluse kirja peale esitas, on vastuvõetamatu, sest see kiri ei ole vaidlustatav õigusakt. Nagu ma tagapool selgitan, näib Üldkohtu seisukoht mulle õiguslikult õige. Ei saa ka siiski vastu vaielda, et praegusel kujul traditsiooniliste omavahendite süsteemis on lünk selles mõttes, et see ei võimalda liikmesriigil komisjoni seisukohta tõhusalt vaidlustada, riskimata „seadusrikkumisega“ ja kõrge viivitusintressiga.

77. Sel põhjusel analüüsingi seejärel alternatiivseid võimalusi, mis võivad anda liikmesriikidele tõhusa kohtuliku õiguskaitsevahendi vaidluse korral, mis puudutab traditsiooniliste omavahendite komisjoni käsutusse andmist.

Esimene etapp: vaidlustatava õigusakti puudumine käsitletaval juhul

78. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on „vaidlustatavad õigusaktid“ ELTL artikli 263 tähenduses „kõik liidu institutsioonide vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi“. ( 29 )

79. Et selgitada välja, kas vaidlustataval õigusaktil on niisugused tagajärjed, tuleb lähtuda selle sisust. ( 30 ) Neid tagajärgi hinnates tuleb lähtuda objektiivsetest kriteeriumidest nagu akti sisu, võttes vajaduse korral arvesse selle akti vastuvõtmisega seotud asjaolusid ning akti vastu võtnud institutsiooni pädevust. ( 31 )

80. Selles küsimuses märgin, et Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtumääruse punktides 36–56 üksikasjalikult ja täpselt vaidlusaluse kirja saatmise konteksti ja komisjoni volitusi traditsiooniliste omavahendite alal. Üldkohus leidis, et komisjonil ei ole õigust teha otsust, mis võib tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, ning et vaidlusalust kirja tuleb pidada kirjaks, millel on informatiivne väärtus ja mis on lihtsalt palve.

81. Eespool esitatud õigusnorme ja kohtupraktikat (viitan käesoleva ettepaneku punktidele 41–58) arvestades on Üldkohtu analüüs õige.

82. Apellatsioonimenetluse osalised näivad sellega nõustuvat. Igaks juhuks märgin, et Tšehhi Vabariik ei suutnud kohtuistungil näidata, missugune on täpselt komisjoni väidetava otsuse õiguslik alus käsitletaval juhul: nagu ma meenutasin, ei anna määruse nr 1150/2000 ükski artikkel komisjonile mingit otsustamispädevust.

83. Mis puudutab vaidlusaluse kirja sisu, siis apellant ei ole ka näidanud, mille poolest on Üldkohtu analüüs vaidlustatud kohtumääruse punktides 57–64 ekslik. ( 32 )

84. Madalmaade Kuningriigi argumendi kohta, et vaidlusalusel kirjal on õiguslikud tagajärjed sellepärast, et selle tõttu hakatakse viivitusintressi arvestama muul kuupäeval, kui on nähtud ette määruse nr 1150/2000 artikli 10 lõikes 1, märgin, et niisuguse argumendi on Euroopa Kohus juba tagasi lükanud põhjendusel, et sellest asjaolust ei piisa, et niisugust laadi kirjal oleksid sellised tagajärjed. ( 33 )

85. Eelnevate kaalutluste põhjal jääb veel vastata ainult küsimusele, kas on olemas tõhus kohtulik kaitse, mille harta artikkel 47 ette näeb.

86. Tšehhi Vabariik palub Euroopa Kohtul teatavas mõttes mõiste „vaidlustatav õigusakt“ ümber määratleda, et laiendada seda niisugustele dokumentidele nagu vaidlusalune kiri ning seda ainsa eesmärgiga anda liikmesriikidele õiguskaitsevahend vaidluse korral, mis puudutab traditsiooniliste omavahendite komisjoni käsutusse andmist.

87. Üldkohus on väga õigesti meenutanud, et harta artiklis 47 sätestatud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile „eesmärk ei ole muuta aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi“. ( 34 ) Mõiste „vaidlustatav õigusakt“ ümbertõlgendamine sellest artiklist lähtudes (mida soovitab teha Tšehhi Vabariik) ei saa anda tulemusi, sest nii kõrvaldatakse üks vastuvõetavuse tingimus viisil, mis ületab aluslepingutega liidu kohtule antud pädevust.

88. Lisaks, kuigi traditsiooniliste omavahendite süsteemi ebatäiuslikkust on raske eitada, nagu ma juba märkisin, ( 35 ) kahtlen siiski, kas tühistamishagi on kõige sobivam lahendus selleks, et täita lüngad, mille ma välja tõin.

89. Apellandi seisukoht eeldab, et komisjon omistab endale otsustamispädevuse, et teha kindlaks liikmesriikide kohustused traditsiooniliste omavahendite alal. Nagu ma juba mitu korda märkisin, siis võttes arvesse volituste jaotust traditsiooniliste omavahendite valdkonnas, ei ole komisjonil vaieldamatult niisugust pädevust ja ta ei ole ka kunagi väitnud, et ta sellist pädevust kasutab.

90. Kui komisjon oleks endale niisuguse pädevuse omistanud ja tõesti vastu võtnud akti, millel on õiguslikud tagajärjed (quod non), saaks selle tühistada, sest sellel ei oleks õiguslikku alust.

91. Eeldusel, et me nõustume selle seisukohaga, ei võimaldaks tühistamisvaidlus aga sellegipoolest saavutada komisjoni väidetava otsuse äramuutmist. Üldkohus peab selle tühistama pädevuse puudumise tõttu – võimata siiski komisjoni hinnangut enda omaga asendada ning saamata seega lahendada tõelist probleemi, st määrata kindlaks asjaomase liikmesriigi kohustus traditsiooniliste omavahendite alal.

92. Minu arvates on seega ja igal juhul tegemist õiguskaitsevahendiga, millest ei ole kasu.

93. Sellega seoses jääb Tšehhi Vabariigi ainus väide edutuks ning apellatsioonkaebus tuleb jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata, sest Üldkohus järeldas õigesti, et tühistamishagi on vastuvõetamatu, kuna ei ole vaidlustatavat õigusakti.

Teine etapp: alternatiivsete lahenduste analüüs

94. Millised muud lahendused on mõeldavad, kui Tšehhi Vabariik ei saa esitada tühistamishagi?

95. Komisjon kaitseb status quo’d. Tema arvates ei ole midagi ebaloomulikku selles, kui liikmesriigil, kes tema analüüsiga ei nõustu, ei ole muud valikut, kui „seadust rikkuda“ ja riskida sellega, et talle määratakse märkimisväärne viivitusintress, vastukaaluks lootuse (mitte kindluse) eest, et Euroopa Kohus seda olukorda arutab, kui esitatakse liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Komisjoni sõnul ei ole reservatsioonidel, mida liikmesriik teeb, kui annab vaidlusaluse summa traditsiooniliste omavahenditena tema käsutusse, (de facto) mingit õiguslikku tagajärge: makse on õiguslikult täielikult sooritatud ning seega ei ole liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus selles olukorras põhjendatud. Ta nõustub äärmisel juhul, et reservatsioonide tegemine võib lojaalse koostöö põhimõtet arvestades õigustada (tema) kohustust alustada asjaomase liikmesriigiga „konstruktiivset dialoogi“, mille eesmärk on jõuda seisukohtade lähenemiseni: niisuguse dialoogi tulemusena võib liikmesriik pärast seda, kui komisjon on teda tänu oma teadmistele nõuetekohaselt valgustanud, otsustada, et ta nõustub, et viimase analüüs on põhjendatud, või võtta varem komisjoni käsutusse antud vahendid tagasi – riskides nii (taas) sellega, et peab tasuma kõrget viivitusintressi, kui Euroopa Kohus tuvastab, et ta on rikkunud oma kohustust anda traditsioonilised omavahendid komisjoni käsutusse.

96. Ma ei nõustu selle analüüsiga, millest mulle tundub, et see jõuab ringiga samasse punkti tagasi ega anna rahuldavat vastust probleemile, mis puudutab tõhusa kohtuliku kaitse olemasolu. ( 36 )

97. Minu arvates on kõigepealt vaja selgitada reservatsioonidega tehtud makse kontseptsiooni. Tänase päeva seisuga ei ole Euroopa Kohus – nagu ma eespool, käesoleva ettepaneku punktides 48–50 märkisin – seda kontseptsiooni välja arendanud ega selle õiguslikke piirjooni määratlenud.

98. Tõlgendus, mille soovitab valida komisjon, võtab neilt reservatsioonidelt igasuguse konkreetse tähenduse ja ulatuse. Minu meelest tuleb vastupidi asuda seisukohale, et reservatsioonidega tehtud makset ei saa pidada õiguslikult täielikult sooritatuks ja see kätkeb endas seega rikkumist. Euroopa Kohus on sellega nõustunud, et liikmesriigid saaksid vältida neid kahjustavaid finantstagajärgi (mis on seotud traditsioonilisi omavahendeid käsitlevate õigusaktidega ette nähtud viivitusintressiga), väljendades ametlikult mittenõustumist asjaomaste vahendite õigusliku staatusega. ( 37 ) Reservatsioonidega tehtud makse eeldab, et vastava nõude küsimuses eksisteerib endiselt vaidlus. Komisjon ei saa pidada niisugust makset (lõplikult) tehtuks.

99. Kuigi asjaomased vahendid on antud tõesti komisjoni käsutusse ja kuigi viimane saab neid kasutada, ei saa liikmesriigi reservatsioone siiski eirata ja see küsimus tuleb lõplikult selgeks teha. Mulle näib, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, mis teeb võimalikuks konstruktiivse mõttevahetuse komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel (vähemalt kohtueelses etapis), võib kujutada endast selleks sobivat foorumit.

100. Kerkib järgmine küsimus: kas komisjon võib olla niisugusel juhul kohustatud algatama liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse?

101. Kohtupraktikas tuleb enne niisuguse järelduse tegemist ületada kaks takistust.

102. Esiteks, nagu Euroopa Kohus on mitu korda meenutanud, on komisjon tema aluslepingute täitmise järele valvaja rolli arvestades ainsana pädev otsustama, kas tuleks algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus. Ta on ka ainsana pädev otsustama, kas kohtueelset menetlust oleks tarvis jätkata põhjendatud arvamuse saatmisega – täpselt samuti nagu tal on võimalus, kuid mitte kohustus pöörduda selle menetluse lõpul Euroopa Kohtu poole, et viimane tuvastaks oletatava rikkumise. ( 38 ) Sellel täielikul kaalutlusõigusel ei ole (a priori) ühtegi erandit. ( 39 ) Üldkohus on traditsiooniliste omavahendite valdkonnas juba leidnud, et kaalutlusõigus, mis komisjonil on küsimuses, kas Euroopa Kohtule tuleks esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, välistab ükskõik kelle õiguse temalt nõuda, et ta võtaks teatava seisukoha. ( 40 )

103. Teiseks, nagu ma eespool punktis 50 märkisin, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et „võimalus pidada läbirääkimisi makse tegemise tingimuste ja üksikasjaliku korra üle on“ traditsiooniliste omavahendite süsteemiga „vastuolus“. ( 41 ) Euroopa Kohus täpsustas sealsamas, et lojaalse koostöö ja õiguskindluse põhimõtted ei anna liikmesriigile õigust nõuda, et alustataks läbirääkimisi, eelkõige liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamiseks tema vastu. ( 42 )

104. Kokkuvõttes on komisjonil kohtupraktika kohaselt seega kaalutlusõigus ja asjaomane liikmesriik võib kahtlemata teha reservatsioone, kuid tal ei ole õigust komisjonilt nõuda, et viimane algataks liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, ega otsustada, et teeb makse tingimusel, et niisugune menetlus algatatakse. ( 43 )

105. Nende kahe kohtupraktikast tuleneva takistuse ületamiseks peab Euroopa Kohus seega tuvastama – täiesti erandkorras – komisjoni kohustuse algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, kui makse tehakse koos reservatsioonidega. See kohustus on rangelt piiratud omavahendite valdkonnaga. ( 44 )

106. Seda kohustust tegutseda õigustavad kaks põhjust.

107. Esiteks on ELL artikli 17 lõikes 1 ette nähtud, et komisjon „tagab aluslepingute ja institutsioonide poolt aluslepingute alusel võetud meetmete rakendamise.“ Ta tagab liidu õiguse kohaldamise Euroopa Kohtu kontrolli all. Sellega seoses on komisjon kohustatud tagama määruse nr 1150/2000 õige kohaldamise. ( 45 ) Seejuures peab ta jälgima ja kontrollima, et liikmesriigid annavad traditsioonilised omavahendid õigesti komisjoni käsutusse. Nagu ma eespool märkisin, ei saa reservatsioonidega tehtud makset sugugi pidada täielikult sooritatuks ja see nõuab selgitamist, mida peab lõpuks tegema Euroopa Kohus. ( 46 )

108. Teiseks on niisugune kohustus põhjendatud ka ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega, mis kajastub määruse nr 1150/2000 põhjenduses 21, ( 47 ) tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 47, milles on sätestatud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile. Olukorras, kus komisjonil ei ole niisugust kohustust, ja võttes arvesse tema praegust praktikat, st asjaolu, et reservatsiooniga tehtud makset loetakse „täielikult sooritatuks“, jääb vaidlus komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel küsimuses, kas traditsiooniliste omavahendite komisjoni käsutusse andmise kohustus on põhjendatud, alles ( 48 ) ja kohus ei lahenda seda iial. Asjaomane liikmesriik ei saa kunagi saavutada seda, et pädev organ, st Euroopa Kohus hindab, kas tema käitumine on kooskõlas traditsioonilisi omavahendeid käsitletavate õigusaktidega. ( 49 )

109. Eeldusel, et Euroopa Kohus keeldub tuvastamast, et komisjonil on niisugune kohustus, siis missugune muu lahendus võib kõne alla tulla, mis võimaldaks Tšehhi Vabariigil esitada selle vaidluse hindamiseks liidu kohtule ja saavutada vastaval juhul vaidlusaluse summa tagastamine?

110. Minu arvates võimaldab ka kahju hüvitamise hagi saavutada selle, et vaidluse lahendab Üldkohus ( 50 ) ning asjaomane liikmesriik saab vaidlusaluse summa seaduslikult ja nõuetekohaselt tagasi.

111. Nimelt põhineb traditsiooniliste omavahendite süsteem ideel, et need vahendid kuuluvad liidule niipea, kui need kindlaks määratakse. Põhimõtteliselt peavad liikmesriigid lihtsalt olema nende vahendite sissenõudjad ning nad ei jää nende kogumisest ja sissenõudmisest vaesemaks. Teisiti on siis, kui niisuguseid vahendeid ei ole võimalik sisse nõuda, ilma et asjaomane liikmesriik võiks tugineda vääramatule jõule või temast mitteolenevatele teistele põhjustele: niisugusel juhul peab liikmesriik andma need vahendid komisjoni käsutusse enda vahenditest.

112. Selleteemalise vaidluse korral ja kui see liikmesriik teeb vaid makse koos reservatsioonidega, ei saa ta vaidlusalust summat tagasi, võtmata eespool nimetatud finantsriske.

113. Selles kontekstis tuleb vastavalt ELTL artiklile 268 ja artikli 340 teisele lõigule analüüsida kahte kahju hüvitamise võimalust. ( 51 ) Need on süülise rikkumise tõttu liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi ja alusetu rikastumise hagi (hagi de in rem verso), mille olemasolu tuvastas Euroopa Kohus kohtuotsuses Masdar. ( 52 )

114. Mulle näib, et esimene võimalus (lepinguväline vastutus süülise rikkumise tõttu) tuleb välistada.

115. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise ja tekitatud kahju hüvitamise õiguse kasutamise eelduseks see, et samal ajal on täidetud teatavad tingimused: institutsioonidele etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju tegelik tekkimine ning põhjuslik seos selle käitumise ja viidatud kahju vahel. ( 53 )

116. Mis puudutab asjaomase tegevuse või tegevusetuse õigusvastasust, siis kohus peab saama tuvastada, et piisavalt selgelt on rikutud õigusnormi, mis annab õigusi eraõiguslikele isikutele, ( 54 ) ja seda kas asjaomase institutsiooni teadliku valiku või hooletusega.

117. Käesoleval juhul tuleb meenutada, et komisjonil ei ole mingit otsustamispädevust, mis puudutab kohustusi anda traditsioonilised omavahendid tema käsutusse; lisaks ei saa liikmesriiki pidada eraõiguslikuks isikuks ning lõpuks ei piisa lihtsalt sellest, et komisjon ja see liikmesriik tõlgendavad õigusakte erinevalt, et tuvastada õigusnormi „selget rikkumist“, mis kujutaks endast komisjoni süülist rikkumist. ( 55 )

118. Kui niisugust rikkumist ei ole, ei ole tarvis teha otsust küsimuses, kas kaks (eespool) punktis 115 nimetatud tingimust on täidetud. ( 56 )

119. Esimene kahju hüvitamise võimalus tuleb seega kõrvale jätta.

120. On vaja analüüsida teist eespool nimetatud hüvitamise võimalust: alusetu rikastumise hagi.

121. Euroopa Kohus tuvastas oma kohtuotsuses Masdar, et „[l]iikmesriikidele ühiste õiguspõhimõtete kohaselt on isikul, kellele on tekitatud kahju, mistõttu on suurenenud teise isiku vara, ilma et sellisel rikastumisel oleks mingitki õiguslikku alust, üldjuhul õigus nõuda rikastujalt välja alusetult saadu selle kahju ulatuses“. ( 57 )„[L]iidu alusetul rikastumisel tugineva tagastamishagi rahuldamiseks [on] vaja tõendada liidu rikastumist, mis toimus ilma kehtiva [õigusliku] aluseta, ja selle rikastumisega seotud hageja vaesumist“. ( 58 )

122. Alusetu rikastumise hagi ei kuulu kitsamas tähenduses lepinguvälise vastutuse alla, ( 59 ) mille tekkimine sõltub sellest, kas käesoleva ettepaneku punktis 115 loetletud tingimused on täidetud.

123. Kontinentaalõiguse süsteemiga riikide traditsioonis nõustutakse üldiselt sellega, et alusetu rikastumise hagi esitaja peab tõendama: i) rikastumist, ii) vaesumist, iii) põhjuslikku seost selle rikastumise ja vaesumise vahel, iv) asjaolu, et see hagi on täiendav, ning v) rikastumise ja vaesumise aluse puudumist. ( 60 )

124. See hagi on täiendav selles mõttes, et see „ei saa aidata saavutada kõveraid teid pidi seda, mida seadus ei võimalda“. ( 61 ) Asjaolu, et alusetu rikastumise hagi on täiendav, ei võimalda seda rahuldada siis, kui nõude esitaja käsutuses oli muu õiguskaitsevahend, mille ta lasi käest, ( 62 ) eelkõige nii, et lasi mööda selle kasutamise tähtaja.

125. Rikastumine peab olema õiguslikult täiesti alusetu selles mõttes, et vara üleminek ei tohi rajaneda seadusest või lepingust tuleneval kohustusel või annetusel (näiteks kinkel).

126. Käesoleval juhul näib mulle, et reservatsioonidega tehtud makse korral esinevad käesoleva ettepaneku punktis 123 nimetatud viis asjaolu.

127. Nagu ma (eespool) punktis 111 märkisin, siis kui liikmesriik peab nõustuma tasuma omaenese vahenditest traditsioonilised omavahendid, mida ta ei suutnud sisse nõuda võlgnikult (kes oleks pidanud tollivõla tasuma), siis liikmesriik vaesub ja liit vastavalt rikastub. Põhjuslik seos on selge. Kahtlust ei ole ka selles, et niisuguses olukorras oleks hagi de in rem verso täiendav, sest ei ole õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks asjaomasel liikmesriigil vaielda komisjoni analüüsile vastu ja vaidlusalune summa tagasi saada. Lõpuks on minu arvates nii, et kui Üldkohus tuvastab deklaratiivselt, et asjaomane liikmesriik ei olnud tõesti kohustatud andma vaidlusalust summat komisjoni käsutusse, muutub makse (reservatsioonidega või ilma) ipso facto makseks, millel ei ole mingit õiguslikku alust. Et seda tuvastatakse retroaktiivselt, on viies tingimus (st aluse puudumine) täidetud.

128. Täpse summa, mis tuleb asjaomasele liikmesriigile tagastada, määrab kindlaks Üldkohus. Et mitte rikkuda liidu institutsioonide finantstasakaalu, peab tagastamine minu arvates puudutama ainult põhisummat, mille see liikmesriik tõesti komisjoni käsutusse andis. Sellelt põhisummalt ei arvestata intressi selle liikmesriigi kasuks.

129. Lõpuks peab ka hagi vastuvõetavuse tingimuste täidetust, eelkõige aegumist käsitlevatest õigusnormidest lähtudes, kontrollima Üldkohus. ( 63 )

Järeldus

130. Minu arvates tuleb Tšehhi Vabariigi väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja apellatsioonkaebus seega rahuldamata jätta.

131. Oleks siiski vaja, et Euroopa Kohus vastaks probleemile, mille see apellatsioonkaebus ilmsiks toob, tuvastades – nagu ma käesoleva ettepaneku punkides 100–108 juba selgitasin –, et reservatsiooniga tehtud makset ei saa pidada õiguslikult täielikult sooritatuks, ning et niisuguses olukorras on komisjon kohustatud esitama liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, tuvastamaks, et asjaomane liikmesriik on rikkunud oma kohustusi anda traditsioonilised omavahendid komisjoni käsutusse.

132. Kui niisugust liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ei esitata, on ainus muu võimalus esitada selline vaidlus hindamiseks liidu kohtule alusetu rikastumise hagi esitamine.

133. Minu meelest on kohustusliku liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi võimalus sobivam, sest võimaldab Euroopa Kohtul võtta seisukoha probleemi sisu kohta, st küsimuses, kas asjaomane liikmesriik on täitnud oma kohustused traditsiooniliste omavahendite alal, ja tuvastada nende rikkumine, kui see on olemas. Põhiline puudus – mida ei tohi alahinnata – on asjaolu, et selle võimaluse kasutamiseks tuleb teha erand kohtupraktikas sõnastatud reeglist, mille kohaselt on komisjonil liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse osas täielik hindamisvabadus. See takistus ei ole ületamatu, tingimusel et see erand on selgelt piiratud traditsiooniliste omavahendite valdkonnaga.

134. (Alusetul rikastumisel põhineva) kahju hüvitamise hagi võimalus näib mulle ebasobivam, sest selle korral peab Üldkohus võtma (kaudselt) seisukoha küsimuses, kas liikmesriik on täitnud oma liidu õigusest tulenevad kohustused: see ei ole praegusel hetkel valitsevat kohtusüsteemi arvestades tema ülesanne. Niisugune võimalus jääb siiski mõeldavaks vaikimisi lahendusena.

135. Tulevikus on mõistagi soovitav, kui seadusandja tegeleb ise selle probleemiga ja parandab traditsiooniliste omavahendite süsteemi toimimist, nähes ette sobiva kohtuliku kontrolli süsteemi. Selle algatuse ootuses peab Euroopa Kohus siiski lahendama probleemi, mille pärast on tema poole pöördutud, ja tegema seda, tuginedes liidu õiguses olemasolevatele menetluslikele vahenditele.

Kohtukulud

136. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.

137. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist Tšehhi Vabariigilt nõudnud ja viimane on oma ainsa väite osas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.

138. Kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on samuti kohaldatav apellatsioonimenetluse suhtes, kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud.

139. Madalmaade Kuningriik kannab seega oma kohtukulud ise.

Ettepanek

140. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus: – Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata. – Jätta Tšehhi Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud. – Jätta Madalmaade Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) T‑147/15, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“, EU:T:2018:395.

( 3 ) ELT 2007, L 163, lk 17.

( 4 ) Nõukogu 22. mai 2000. aasta määrus, millega rakendatakse otsus 2007/436/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT 2000, L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), muudetud nõukogu 16. novembri 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 2028/2004 (ELT 2004, L 352, lk 1) ja nõukogu 26. jaanuari 2009. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 105/2009 (ELT 2009, L 36, lk 1) (edaspidi „määrus nr 1150/2000“). Ammendavuse huvides märgin, et praeguseks on määrus nr 1150/2000 kehtetuks tunnistatud. Selle sätted on suures osas üle võetud nõukogu 26. mai 2014. aasta määrusse (EL, Euratom) nr 609/2014 meetodite ja menetluse kohta, millega tehakse kättesaadavaks traditsioonilised, käibemaksupõhised ja kogurahvatulul põhinevad omavahendid, ning muude sularahavajaduste rahuldamiseks vajalike meetmete kohta (ELT 2014, L 168, lk 39).

( 5 ) WOMIS on väljendi Write-Off Management and Information System lühend. Tegemist on juhtimis‑ ja infosüsteemiga, mis puudutab nende kindlaksmääratud nõuete välja toomata jätmist, mida ei ole võimalik sisse nõuda. Täiendavaid täpsustusi selle kohta saab ka aruandest: komisjoni 8. aruanne traditsiooniliste omavahendite kontrollikorra toimimise kohta (2013–2015) (nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 artikli 18 lõige 5), COM(2016) 639 final, punkt 5.1.

( 6 ) 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus (C‑593/15 P ja C‑594/15 P, edaspidi „kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon, EU:C:2017:800).

( 7 ) 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus, C‑599/15 P, EU:C:2017:801.

( 8 ) Põhjalikuma arutluskäigu kohta, mis käsitleb omavahendite süsteemi, vt Albert, J.‑L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, lk 132–144; Berlin, D., Politiques de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2016, lk 53–64.

( 9 ) Euroopa Kohus on ka täpsustanud, et liikmesriigid on kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama niipea, kui nende tollil on võimalik tollivõlast tulenev maksusumma arvutada ja võlgnik määrata: vt selle kohta 15. novembri 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Taani (C‑392/02, EU:C:2005:683, punktid 58 ja 59 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 10 ) 7. aprilli 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Soome (C‑405/09, EU:C:2011:220, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 11 ) Määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 3 võimaldab eristada raamatupidamislikult nõudeid, mida ei ole veel sisse nõutud või mis on vaidlustatud. Summad, mida ei ole võimalik sisse nõuda, või mida loetakse selliseks, kustutatakse selle määruse artikli 17 lõike 2 alusel lõplikult raamatupidamisarvestusest.

( 12 ) Vt 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑378/03, EU:C:2006:639, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) Lisaks võib selle viivitusintressi sisse nõuda, olenemata vahendite komisjoni kontole kandmisega viivitamise põhjusest. Vt eelkõige 15. novembri 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Taani (C‑392/02, EU:C:2005:683, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 14 ) Vt näiteks 12. septembri 2000. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑359/97, EU:C:2000:426, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 15 ) 21. juuni 2007. aasta kohtumäärus Soome vs. komisjon (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, punktid 32 ja 35 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 16 ) Niisugune on igatahes tõlgendus, mida komisjon on oma menetlusdokumentides ja kohtuistungil pooldanud: vt käesoleva ettepaneku punktid 73 ja 74.

( 17 ) Vt seletuskiri ja ettepanek võtta vastu nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 2000/597/EÜ, Euratom, KOM(2003) 366 (lõplik), artikkel 1, punkt 13.3.

( 18 ) Potteau, A., Observations (note relative à l’arrêt Slovaquie/Commission, précité), Picod, F., Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires, Bruylant, Bruxelles, 2018, lk 1023.

( 19 ) Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon, punkt 57.

( 20 ) Seda probleemi märkas juba üks minu auväärt kolleege. Viitan kohtujurist Kokott’i ettepanekule kohtuasjades Slovakkia vs. komisjon ja Rumeenia vs. komisjon (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, punktid 104–107).

( 21 ) Komisjon väidab, et niisuguste reservatsioonide tegemine toob lojaalse koostöö põhimõttest lähtudes (äärmisel juhul) kaasa selle, et tal on kohustus algatada asjaomase liikmesriigiga konstruktiivne dialoog, et püüda jõuda seisukohtades lähenemiseni (vt ka käesoleva ettepaneku punkt 95). Vt ka 24. ja 25. joonealune märkus.

( 22 ) Tšehhi Vabariik viitab 11. augusti 1995. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Saksamaa (C‑431/92, EU:C:1995:260, punkt 22).

( 23 ) Tšehhi Vabariik viitab analoogia alusel 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsusele El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, punkt 38 jj).

( 24 ) Tšehhi Vabariik täpsustab, et samas küsimuses on esitatud tegevusetushagi pooleliolevas kohtuasjas T‑13/19. Selle hagiga heidab Tšehhi Vabariik komisjonile ette, et viimane ei algatanud tema suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, hoolimata sellest, et tema tegi makse koos reservatsioonidega.

( 25 ) Seda on komisjon kinnitanud: vt käesoleva ettepaneku punkt 73. Pooleliolevas kohtuasjas T‑13/19 väidab komisjon vastu, et kuna liikmesriik tegi nõutud makse, ei ole ta toime pannud mingit rikkumist ja seega ei ole mingit õiguslikku alust, mis võimaldaks komisjonil algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse.

( 26 ) See liikmesriik viitab kohtujurist Kokott’i ettepanekule kohtuasjades Slovakkia vs. komisjon ja Rumeenia vs. komisjon (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, punkt 40).

( 27 ) Seega, kui liikmesriik on teinud reservatsioone, on komisjonil äärmisel juhul kohustus alustada temaga konstruktiivset dialoogi, et jõuda seisukohtade lähenemiseni: vt käesoleva ettepaneku punktid 57 ja 95.

( 28 ) Komisjon viitab eelkõige kohtujurist Darmoni ettepanekule kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad (C‑96/89, EU:C:1990:374, punkt 32).

( 29 ) Vt kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika. Kohtujuristi kursiiv.

( 30 ) 22. juuni 2000. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon (C‑147/96, EU:C:2000:335, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 31 ) 13. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 32 ) Lisan, et kuigi mõned väljendid vaidlusaluses kirjas viivad mõttele, et komisjon „keeldus“ tegemast vabastust omavahendite tema käsutusse andmise kohustusest – vabastus, mida Tšehhi ametiasutused taotlesid, leidis Üldkohus siiski, et selle kirja konteksti ja komisjoni volitusi arvestades ei sisalda see otsust vabastamistaotluse kohta, vaid lihtsalt arvamust (vaidlustatud kohtumääruse punktid 57–59 ja 66–70). See analüüs vastab seisukohale, mis on võetud õigusteoorias traditsiooniliste omavahendite valdkonnas: vt käesoleva ettepaneku punkt 55.

( 33 ) Vt kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon, punkt 61. Märgin, et selles küsimuses keeldus Euroopa Kohus järgimast minu auväärt kolleegi J. Kokott’i analüüsi: vt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjades Slovakkia vs. komisjon ja Rumeenia vs. komisjon (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, punktid 50–59). Vt selles küsimuses ka Potteau, A., op. cit., lk 1022 ja 1023.

( 34 ) Vt vaidlustatud kohtumääruse punkt 81 ja kohtuotsus Slovakkia vs. komisjon, punkt 66.

( 35 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 56 ja 57.

( 36 ) Samamoodi ei nõustu ma komisjoni kohtuistungil esitatud argumendiga, et probleemi võti on ainsana liikmesriigi käes, sest ta võib vaidlusaluse summa komisjoni nimel avatud kontol omal algatusel tagasi saada. Nii toimides on asjaomane liikmesriik taas sunnitud reeglit rikkuma, püüdes esile kustuda kohtulikku arutelu. Komisjoni arutluskäik jõuab ilmselgelt samasse punkti tagasi ega anna rahuldavat lahendust probleemile, milleks on tõhusa kohtuliku õiguskaitsevahendi puudumine käsitletaval juhul. Asjaolu, et Euroopa Kohus võib viivitusintressi summat alandada (näiteks kui komisjon esitab hagi liiga hilja), ei korva rahanduslikku ohtu, mis asjaomast riiki ähvardab.

( 37 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika.

( 38 ) Vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria (C‑145/14, EU:C:2015:502, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 39 ) Vt põhjalikuma arutluskäigu kohta Von Bardeleben, E., Donnat, F. ja Siritzky, D., La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen, La Documentation française, Paris, 2012, lk 189.

( 40 ) Vt 9. jaanuari 2006. aasta kohtumäärus Soome vs. komisjon (T‑177/05, ei avaldata, EU:T:2006:1, punkt 39).

( 41 ) 21. juuni 2007. aasta kohtumäärus Soome vs. komisjon (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, punkt 35).

( 42 ) 21. juuni 2007. aasta kohtumäärus Soome vs. komisjon (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, punkt 36). Kohtujuristi kursiiv.

( 43 ) Selles küsimuses märgin, et väljend „tingimuslik makse“, mida on kasutatud eelkõige 9. jaanuari 2006. aasta kohtumääruses Soome vs. komisjon (T‑177/05, ei avaldata, EU:T:2006:1) ja 21. juuni 2007. aasta kohtumääruses Soome vs. komisjon (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), on sobimatu: traditsioonilisi omavahendeid käsitlevate õigusaktide kohaselt ei ole liikmesriikidel õigust seada nende vahendite komisjoni käsutusse andmist sõltuvusse mingitest tingimustest. Neil on ainult õigus avaldada kahtlust, tehes nõutava makse siiski tingimusteta.

( 44 ) Igaks juhuks märgin veel, et komisjon on minevikus isegi kaalunud niisuguse kohustuse võimalust: vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjades Slovakkia vs. komisjon ning Rumeenia ja komisjon (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, punkt 106).

( 45 ) Selle määruse ülesehitus põhineb komisjoni jälgimis‑ ja kontrolliülesandel (vt eelkõige selle põhjendused 8, 9 ja 11). Tuleb ka märkida, et praeguste õigusaktide ja konkreetselt nõukogu 26. mai 2014. aasta määruse (EL, Euratom) nr 608/2014, millega kehtestatakse Euroopa Liidu omavahendite süsteemi rakendusmeetmed (ELT 2014, L 168, lk 29), kehtivusajal määratleti komisjoni ja tema töötajate volitused ja kohustused traditsiooniliste omavahendite alal selgelt palju täpsemalt.

( 46 ) Eelarve hea haldamise seisukohast on nii, et kuigi komisjonil on õigus tema käsutusse antud vahendeid kasutada, on siiski soovitav, et Euroopa Kohtu otsust oodates võtaks ta arvesse ebakindlust nende osas, mis on tingitud avaldatud kahtlusest.

( 47 ) Meenutan, et selle põhjenduse järgi võib tihe koostöö liikmesriikide ja komisjoni vahel omavahendeid käsitlevate finantseeskirjade nõuetekohast rakendamist hõlbustada.

( 48 ) Käsitletaval juhul näitavad seda apellandi tulutud katsed, sest ta palus komisjoni mitu korda algatada enda suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus – need katsed kulmineerusid tegevusetushagi esitamisega, millele vastab kohtuasi T‑13/19 ja millega apellant palus Üldkohtul tuvastada, et komisjon on jätnud täitmata kohustused, mis tulenevad ELL artikli 4 lõikest 3, tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 47, sest pärast traditsiooniliste omavahendite tingimuslikku tema käsutusse andmist ei algatanud komisjon Tšehhi Vabariigi suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust ega tagastanud ka vaidlusalust summat. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku 24. ja 25. joonealune märkus.

( 49 ) Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „ei ole komisjon tegelikult volitatud määratlema lõplikult […] liikmesriigi õigusi ja kohustusi või andma liikmesriigile garantiisid seoses asjaomase käitumise vastavusega [liidu] õigusele“. Vt selle kohta 20. märtsi 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑135/01, EU:C:2003:171, punkt 24).

( 50 ) Kui mingit liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ei esitata, ei ole Üldkohtu otsus kahju hüvitamise nõude raames vastuolus sellega, et Euroopa Kohtul on ainupädevus liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise alal. Vt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjades Slovakkia vs. komisjon ja Rumeenia vs. komisjon (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, punkt 109).

( 51 ) Meenutan, et ELTL artikli 268 alusel on Euroopa Liidu Kohus pädev tegema otsuseid ELTL artikli 340 teises ja kolmandas lõigus nimetatud kahju hüvitamist käsitlevate vaidluste kohta. ELTL artikli 340 teises lõigus on sätestatud, et „[l]epinguvälise vastutuse korral heastab liit kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele“.

( 52 ) Viitan 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsusele Masdar (Ühendkuningriik vs. komisjon) (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, edaspidi „kohtuotsus Masdar“). Seega ei saa õigussubjektil keelata esitamast liidu alusetu rikastumise hagi ainult sel põhjusel, et EL toimimise lepingus ei ole sõnaselgelt ette nähtud õiguskaitsevahendit, mis oleks mõeldud seda liiki hagi esitamiseks. Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, viib ELTL artiklite 268 ja 340 tõlgendus, mis välistab selle võimaluse, „tulemusele, mis on vastuolus Euroopa Kohtu praktikast tuleneva ja [harta] artiklis 47 kinnitatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega“: vt selle kohta ka 18. septembri 2018. aasta kohtuotsus Barroso Truta jt vs. Euroopa Liidu Kohus (T‑702/16 P, EU:T:2018:557, punkt 105).

( 53 ) 9. septembri 2008. aasta kohtuotsus FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.

( 54 ) Vt näiteks 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Holcim (Deutschland) vs. komisjon (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, punktid 47–49). Kohtujuristi kursiiv.

( 55 ) Igaks juhuks meenutan, et Euroopa Kohus on sõnaselgelt keeldunud tunnustamast (ilma süüta) objektiivse vastutuse süsteemi olemasolu: viitan siin 9. septembri 2008. aasta kohtuotsusele FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 175). Käesoleval juhul näib mulle selge, et tegutsedes aluslepingute täitmise järele valvajana ja isegi juhul, kui see, kuidas tema mõnda keerukat õigusküsimust tõlgendab, võib hiljem valeks osutuda, ei saa komisjonile niisuguses kontekstis ipso facto ette heita liidu õiguse selget rikkumist (ega üldisemalt süüd).

( 56 ) Kui kohus leiab, et ükski institutsiooni tegevus ega tegevusetus ei ole õigusvastast laadi, mistõttu esimene tingimus, millest liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamine sõltub, ei ole täidetud, võib see kohus hagi täies ulatuses rahuldamata jätta ilma, et oleks vaja uurida selle vastutuse ülejäänud tingimusi (9. septembri 2008. aasta kohtuotsus FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 166 ja seal viidatud kohtupraktika)).

( 57 ) Kohtuotsus Masdar, punkt 44.

( 58 ) Vt 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Agrana Zucker (C‑309/10, EU:C:2011:531, punkt 53, milles Euroopa Kohus viitab ka eespool viidatud kohtuotsusele Masdar).

( 59 ) Kohtuotsus Masdar, punkt 49.

( 60 ) Vt selle kohta näiteks Belgia õiguses Van Ommeslaghe, P., Traité élémentaire de droit civil, t. II, Les obligations, vol. 2 (Source des obligations – deuxième partie), Bruxelles, Bruylant, 2013, lk 1138, nr 782. Belgia õiguses on seda süsteemi kinnitatud kohtupraktikas. Prantsusmaa õiguses on see õigusaktidesse sisse kirjutatud: vt tsiviilseadustiku (Code civil) artiklid 1303–1303-4, mis käsitlevad alusetut rikastumist (enrichissement injustifié). Samalaadne institutsioon on olemas anglosaksi õigussüsteemis. Inglise õiguses on alusetu rikastumise institutsioon (unjust enrichment) – nagu see on sageli common law’ga – keerukas konstruktsioon, mis põhineb pigem kohtupraktikal kui õigusaktil. Selle institutsiooni täpne ülesehitus, ulatus ja laad on veel ebaselged: vt selle üldist tutvustust Burrows, A., A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment, Oxford University Press, 2012; Virgo, G., The Principles of the Law of Restitution (3th ed.), Oxford University Press, 2015. Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) tuvastas oma kohtuotsuses Bank of Cyprus UK Ltd v Menelaou [(2015) UKSC 66], et enne alusetu rikastumise hagi rahuldamist tuleb viia läbi neljaetapiline analüüs ja hinnata, i) kas kostja on rikastunud; ii) kas see rikastumine toimus hageja arvelt; iii) kas see rikastumine on alusetu ning iv) kas kostja suudab esitada mingigi kaitseväite. Iga kriteeriumi põhjendab ja selgitab mahukas kohtupraktika.

( 61 ) Cour de cassation de Belgique’i (Belgia kassatsioonikohus) 22. augusti 1940. aasta kohtuotsus Pasicrisie, 1940, lk 205. Teiste sõnadega ei saa selle hagi abil menetlust väärata. Samamoodi on Üldkohus juba leidnud, et kahju hüvitamise hagi tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, kui sellega püütakse saavutada tegelikult lõpliku akti tühistamist ja selle tagajärg on – rahuldamise korral – akti õiguslike tagajärgede kadu: vt 15. märtsi 1995. aasta kohtuotsus Cobrecaf jt vs. komisjon (T‑514/93, EU:T:1995:49, punktid 59 ja 60 ning seal viidatud kohtupraktika). On ka vaja, et selle akti saaks vaidlustada: käesoleval juhul see nii ei ole (oletatavalt).

( 62 ) Cour de cassation de Belgique’i (Belgia kassatsioonikohus) 25. märtsi 1994. aasta kohtuotsus Pasicrisie, 1994, lk 305.

( 63 ) Meenutan, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 46 on nähtud ette, et liidu lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg on viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest. Seega peab Üldkohus tõendama, mis kuupäeval täpselt rikastumine (ja sellega seotud vaesumine) aset leidis.