ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Neil asjaoludel otsustas Amtsgericht Düsseldorf (Düsseldorfi esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 261/2004 artikli 10 lõiget 2 koosmõjus artikli 2 punktiga f tuleb tõlgendada nii, et „pilet“ on dokument, mis annab reisijale reisimisõiguse (eelkõige) sellel lennul, millel tema reisiklassi muudeti, olenemata sellest, kas kõnealusele dokumendile on kantud veel muid lende, nagu jätkulennud või tagasilennud? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas määruse nr 261/2004 artikli 10 lõiget 2 koosmõjus artikli 2 punktiga f tuleb lisaks tõlgendada nii, et „piletihind“ on summa, mille reisija maksis kõikide piletile kantud lendude eest, olgugi et reisiklassi muudeti vaid ühel nendest lendudest? Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas selleks, et teha kindlaks summa, mille alusel arvutatakse tagasimakse vastavalt määruse nr 261/2004 artikli 10 lõikele 2, tuleb lähtuda üksnes teatavaks tehtud hinnast, mida nõuab lennuettevõtja broneeritud klassis toimuva veo eest lennusegmendil, millega on seotud reisiklassi muutmine, või tuleb välja arvutada reisiklassi muutmisega seotud lennusegmendi pikkuse ja lennu kogupikkuse suhtarv ja korrutada see lennu koguhinnaga? 3. Kas määruse nr 261/2004 artikli 10 lõiget 2 tuleb lisaks tõlgendada nii, et „piletihind“ on vaid lennu enda hind ilma maksude ja tasudeta? “
59

Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 3 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus olukord, kus ELi kaubamärgi omanik võib nõuda hüvitist kolmanda isiku toimingute eest, mis on tehtud enne kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamist. Seoses kolmanda isiku toimingutega ajavahemikus, mis on selle kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamisest hilisem, kuid kaubamärgi registreerimise avaldamisest varasem, on selles sättes sisalduv mõiste „mõistlik kompensatsioon“ käsitatav selle kasu tagastamisena, mille kolmandad isikud on tegelikult saanud asjaomase kaubamärgi kasutamisest kõnealuses ajavahemikus. Seevastu välistab mõiste „mõistlik kompensatsioon“ kaubamärgi omanikul tekkida võinud ulatuslikuma kahju hüvitamise, mis võib olenevalt olukorrast hõlmata ka mittevaralist kahju.
2.

Teisele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette tehnilise nõustaja tasu hüvitamise üksnes kohtuvaidluse kaotanud poole poolse rikkumise korral, kui need kulud on otseselt ja tihedalt seotud kohtuasjaga, mis on suunatud intellektuaalomandi õiguse järgimise tagamisele.
23

Viimati nimetatud kohus märgib, et Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige 18. juuli 2013. aasta kohtuotsusest ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490) ei tulene selgeid juhiseid, mis võimaldavad tal teha otsuse selle kohta, kas Ungari kohtutel on määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 3 kohaselt valikuline kohtualluvus või mitte, et menetleda sellist asja, nagu on vaatluse alla põhikohtuasjas. Ta on seisukohal, et nõue, mida konkurentsiamet väidab endal olevat Siemensi vastu, ei ole lepinguline nõue. Ta leiab vastupidi, et selles sättes esitatud valikulise kohtualluvuse eeskirja kohaldamist ei saa välistada.
22

Vattenfall leiab, et direktiivi 2003/87 artikli 3 punktist u eelkõige tuleneb, et see direktiiv puudutab elektrienergia tootmiseks mõeldud käitisi alates alles sellest hetkest, mil need hakkavad tootma elektrienergiat müügiks kolmandatele isikutele. Seega on TEHG selle sättega kooskõlas osas, milles selle lisa 1 osa 2 punktis 2 ei ole saastekvootidega kauplemise süsteemi lisatud neid heitkoguseid, mida elektrijaamad tekitavad enne elektrienergia tootmist. Saastekvootidega kauplemise kohustus tekib alates hetkest, mil käitaja võtab tootmisvalmis käitise vastu ja alustab katselist käitamist. See tõlgendus on kooskõlas ka TEHG lisa 1 osa 2 punktiga 1, mille eesmärk on vaid tagada, et igat liiki käitised kuuluksid TEHG kohaldamisalasse, kuid see ei anna ühtegi viidet TEHG ajalise kohaldamisala kohta.
4

Määruse artikli 8 lõike 1 punktid a ja b ning lõige 5 sätestavad: „1. Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui: […] b) kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärki seostatakse varasema kaubamärgiga. […] 5. Lõike 2 tähenduses ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema ühenduse kaubamärgi olemasolul on see omandanud ühenduses maine ja varasema siseriikliku kaubamärgi olemasolul on see omandanud maine asjaomases liikmesriigis ning kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.“
45

Eeltoodud asjaoludest tuleneb, et samamoodi nagu Euroopa Kohus leidis 11. mai 2006. aasta kohtuotsuses Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312), mis käsitles tollikontrolli all töötlemist, tuleb ka tolliseadustiku artikli 148 punkti c tõlgendada nii, et välistöötlemise protseduuri loa taotlemisel tuleb nende majanduslike tingimuste täidetuse hindamisel, millele sellise protseduuri rakendamine peab vastama, arvesse võtta mitte üksnes kavandatava välistöötlemise protseduuri tulemusel saadava lõpptootega analoogsete toodete ühenduse tootjate olulisi huve, vaid ka ajutiselt eksporditavale ühenduse kaubale töötlemistoimingute käigus lisamiseks mõeldud tooraine või ühenduseväliste pooltoodetega sarnaseid tooteid valmistavate ühenduse tootjate olulisi huve. Mõistet „ühenduse tootjad“, mis esineb tolliseadustiku artikli 148 punktis c, tuleb seega tõlgendada nii, et see hõlmab erinevaid liidu tootjaid.
28

Leides, et kahe tema menetluses oleva kohtuasja lahend sõltub loodusdirektiivi sätete tõlgendamisest, otsustas Raad van State (riiginõukogu) kohtumenetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse, mis on mõlemas kohtuasjas sõnastatud identselt: „Detailplaneering sisaldab planeerimiseeskirju, milles on imperatiivselt sätestatud, et selliste alade arendamine (konkreetselt meresadama ja vee-alaga seotud ettevõtete, logistikaparkide, veetranspordi taristu ning liiklus- ja transporditaristu tarvis), kus asuvad loodusväärtused (loodusliku elupaigatüübi ala või sellise liigi elupaik, mille kaitseks asjaomane erikaitseala on määratud), mis aitavad saavutada asjaomaste erikaitsealade kaitse-eesmärke, on võimalik alles pärast elupaigatüübi alalise paiknemisala rajamist looduslikel tuumikaladel (määratud Natura 2000 alal) ja pärast Flandria valitsuse otsust, mis võetakse vastu pärast seda, kui looduskaitse valdkonnas pädev Flandria asutus on esitanud eelneva arvamuse, ja milles tuvastatakse, et looduslike tuumikalade alaline rajamine on õnnestunud, kusjuures see otsus peab olema osa taotlusest saada linnaplaneerimisluba mainitud sätete kohaldamiseks. Kas planeerimiseeskirju koos neis sätestatud eeldustega loodusliku tuumikala positiivseks arenguks saab võimaliku olulise mõju kindlakstegemisel ja/või hinnangu andmisel kava või projekti tagajärgedele loodusdirektiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses arvestada, või saab neid planeerimiseeskirju käsitada ainult „asendusmeetmetena“ loodusdirektiivi artikli 6 lõike 4 tähenduses, juhul kui selle sätte tingimused on täidetud?“
44

Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes peab esitatud küsimusele vastama, et EÜ asutamislepingu artiklit 119 (hiljem EÜ artikkel 141), direktiivi 75/117 artiklit 1 ning direktiivi 92/85 artikli 11 punkti 2 alapunkti b ja artikli 11 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et kui asjaomane liikmesriik ei ole ette näinud kõigi töötasu komponentide säilitamist, millele tavalisel kohtunikul oli õigus enne rasedus- ja sünnituspuhkust, siis ei ole nende sätetega vastuolus niisugused nagu põhikohtuasjas vaidlusalused õigusnormid, mille kohaselt ei ole tavalisel kohtunikul õigust saada 1. jaanuarile 2005 eelnenud rasedus- ja sünnituspuhkuse aja eest erihüvitist seoses koormusega, mida tavalised kohtunikud oma kutsetegevuse tõttu kannavad, tingimusel et nimetatud töötaja on sel ajavahemikul saanud sissetulekut, mis on vähemalt võrdne siseriiklikes sotsiaalkindlustusalastes õigusaktides sätestatud hüvitisega, mida ta oleks saanud kutsetegevuse katkestamisel tervislikel põhjustel; seda asjaolu peab kontrollima siseriiklik kohus.
27

Beneluxi konventsiooni artikkel 2.8 on sõnastatud järgmiselt: „1. Ilma et see mõjutaks [nende] artiklite […] kohaldamist, [mis reguleerivad keeldumispõhjusi, mida amet võib kohaldada, ja vastulauset, mis võidakse ametile esitada,] registreeritakse kaubamärk, kui see vastab rakendusmääruse sätetele, taotluse esitaja nimetatud kaupade või teenuste jaoks. […] 2. Kui kõik artiklis 2.5 nimetatud tingimused on täidetud, võib taotluse esitaja paluda ametil rakendamismääruse sätete kohaselt kaubamärgi viivitamata registreerida. Artiklid [, mis reguleerivad keeldumispõhjusi, mida amet võib kohaldada, ja vastulauset, mis võidakse ametile esitada,] on sel viisil registreeritud kaubamärkidele kohaldatavad, arvestades samas, et ametil on õigus otsustada registreering registrist kustutada ja et kaubamärgi omanik võib kaebemenetluses paluda registreeringu jõusse jätta.“
ITA lisa A ja B manused on sõnastatud nii:

„Attachment A, Section 1

[...]

8471 Automatic data processing machines and units thereof; magnetic or optical readers, machines for transcribing data onto data media in coded form and machines for processing such data, not elsewhere specified or included

[...]

8471 70 Storage units, including central storage units, optical disk storage units, hard disk drives and magnetic tape storage units

[...]

Attachment B

Positive list of specific products to be covered by this agreement wherever they are classified in the HS.

[...]

Proprietary format storage devices including media therefore for automatic data processing machines, with or without removable media and whether magnetic, optical or other technology, including Bernouilli Box, Syquest, or Zipdrive cartridge storage units.

[...]“.
35

Samas tundub, et selline lähenemine ei võimaldanud pakkujate järjestamisel soodsaima pakkumuse väljaselgitamiseks kajastada nende pakkumuste kvaliteedierinevusi võrreldes nende hinnaga nii, et oleks saanud järgida edukaks tunnistamise kriteeriumide puhul ette nähtud märget „50/100“. Nimelt ilmneb, et selline lähenemisviis võis mõjutada hinnakriteeriumi, kuna andis sellele otsustava tähenduse võrreldes pakkumuste järjestusega kvaliteediskaalal, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktis 33. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas hankija tegelikult võttis pakkumuste hindamisel arvesse iga hanketates avaldatud edukaks tunnistamise kriteeriumi suhtelist osakaalu.
41

Selles suhtes tuleb arvesse võtta asjaolu, et edasimüügileping põhineb üldjuhul edasimüüjate valikul tarnija poolt. Nimetatud valik võib anda edasimüüjatele konkurentsieelise sellega, et ainult nendel on õigus müüa tarnija tooteid teataval territooriumil, või vähemalt sellega, et kõnealune õigus on vähestel edasimüüjatel. Lisaks näeb edasimüügileping sageli ette edasimüüja abistamise reklaamkandjatele juurdepääsul, oskusteabe edasiandmisel koolituste teel või maksesoodustuste osas. Kõik need eelised, mille olemasolu kindlakstegemine on asja sisuliselt arutava kohtu ülesanne, kujutavad endast edasimüüja jaoks majanduslikku väärtust, mida võib pidada tasuks (vt selle kohta kohtuotsus, 19.12.2013, Corman-Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, punkt 40).
49

Sellegipoolest ei saa pelk asjaolu, et sellist tõendit esitada on raskem, anda liikmesriigile alust täielikult keelduda mitteresidentidele, kes on piiratud maksukohustusega, mahaarvamisest, mis on lubatud residentidele, kes on täieliku maksukohustusega, kuna ei saa a priori välistada, et mitteresidendil on võimalik esitada asjakohaseid dokumentaalseid tõendeid, mille alusel maksustava liikmesriigi maksuhaldurid saavad selgelt ja täpselt kindlaks määrata, kas kulud, mille mahaarvamist taotleti, olid tegelikud (vt analoogia alusel kohtuotsused, 27.1.2009, Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, punkt 53, 26.5.2016, Kohll ja Kohll-Schlesser, C‑300/15, EU:C:2016:361, punkt 55).
1.

ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused õigusnormid nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt isik, kellel on ühes liikmesriigis ametniku staatus ja kes lahkub omal soovil teenistusest, et minna tööle teise liikmesriiki, kaotab talle ametnike vanaduspensionikindlustusskeemist tulenevad pensioniõigused ja kindlustatakse tagasiulatuvalt üldises vanaduspensionikindlustusskeemis, mille tagajärjel nimetatud isikule tekib õigus saada väiksemat vanaduspenisoni kui ta oleks saanud kaotatud pensioniõiguste alusel.
45

Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et see põhimõte on kohaldatav mitte üksnes tootjate ja tarbijate suhtes, vaid ka muude ettevõtjate suhtes, kelle tegevust reguleerib ühine turukorraldus, nagu värsket kodulinnuliha või muud liiki liha turustavad ettevõtjad (vt selle kohta kohtuotsus, 5.10.1994, Saksamaa vs. nõukogu, C‑280/93, EU:C:1994:367, punkt 68).
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 48 lõike 2 punkti a alapunkti ii teist taanet tuleb tõlgendada nii, et selle sätte liikmesriigi õigusesse ülevõtmata jätmise korral vastab see tingimustele, et anda eraõiguslikele isikutele õigus, millele nad võivad liikmesriigi kohtus tugineda hankija vastu juhul, kui tegemist on avalik‑õigusliku üksusega, kellele oli tehtud ametiasutuse korraldusel ülesandeks viimase järelevalve all avalike teenuste osutamine ja kellel on sellega seoses märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad üksikisikutevahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest.
21

Neil asjaoludel otsustas Juzgado de la Contencioso-Administrativo no 4 de Madrid (Madridi 4. halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas tervishoiutöötajate põhimääruse artikli 9 lõige 3 on vastuolus raamkokkuleppega ja seetõttu kohaldamatu, kuna see soodustab kuritarvitamisi, mis tulenevad järjestikustest ajutiselt ametisse nimetamistest, kuivõrd: a) ei ole kehtestatud maksimaalset kestust järjestikustele ajutistele ametisse nimetamistele, ega ka nende uuendamiste maksimaalset arvu; b) asutusele jäetakse vabadus luua koosseisuline ametikohti, kui kahe aasta jooksul on rohkem kui kaks korda toimunud ametisse nimetamine liidetult vähemalt 12 kuuks samade ülesannete täitmiseks; c) ajutised ametisse nimetamised on lubatud, ilma et nõutaks, et neis ametisse nimetamistes oleks otsesõnu märgitud konkreetne objektiivne eesmärk, mis on laadilt ajutine, konjunktuuriga seotud või erakorraline, mis neid õigustab? 2. Kas raamkokkuleppega on vastuolus ja seetõttu kohaldamatu Madridi piirkondliku majandus- ja rahandusministeeriumi 28. jaanuari 2013. aasta korralduse artikli 11 lõige 7, kuna selles on kehtestatud, et „pärast ametisse nimetamise tähtaja möödumist tuleb teenistussuhted ja maksta välja palk, mis vastab teenistuses oldud ajale, sealhulgas ka juhtudel, kui seejärel toimub sama isiku uus ametisse nimetamine“, olles seega sõltumatu ametisse nimetamise aluseks olnud konkreetse objektiivse eesmärgi saavutamisest, nagu on märgitud raamkokkuleppe klausli 3 punktis 1? 3. Kas raamkokkuleppe eesmärgiga on kooskõlas tervishoiutöötajate põhimääruse artikli 9 lõike 3 kolmanda lõigu tõlgendus, mille kohaselt juhul, kui kahe aasta jooksul on rohkem kui kaks korda toimunud ametisse nimetamine liidetult vähemalt 12 kuuks samade ülesannete täitmiseks, tuleb raviasutuse koosseisu luua koosseisuline ametikoht, mistõttu ajutiseks teenistujaks nimetamine muutub asendavaks teenistujaks nimetamiseks? 4. Kas raamkokkuleppes tunnustatud diskrimineerimiskeelu põhimõttega on kooskõlas, kui koosseisulistele ajutistele teenistujatele kohaldatakse sama hüvitist, mis on ette nähtud tähtajalise töölepingu alusel töötajatele, kuna nende kahe olukorrad on sisuliselt identsed, sest ei omaks mõtet, et identse kvalifikatsiooniga töötajad, kes töötavad samas kohas (Madridi tervishoiuteenistus), teostades samu ülesandeid ja täites sama konjunktuuriga seotud vajadust, saavad erineva kohtlemise osaliseks oma töösuhte lõppemise hetkel, kuna ei esine ilmset põhjust, mis takistaks võrrelda omavahel tähtajalisi töölepinguid, et vältida diskrimineerivaid olukordi?“
65

Osas, mille apellant palub Euroopa Kohtul lahendada tema taotlus hüvitada kahju, mida ta kandis tulenevalt sellest, et Üldkohus rikkus väidetavalt harta artikli 47 teist lõiku, tuleb meelde tuletada, et kui Euroopa Liidu kohus rikub sellest sättest tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis on sanktsioon sellise rikkumise eest Üldkohtule esitatav kahju hüvitamise nõue, mis kujutab endast tõhusat õiguskaitsevahendit. Seega ei saa nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale (kohtuotsused, 26.11.2013, Gascogne Sack Deutschland vs. komisjon, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, punktid 89 ja 90; 26.11.2013, Groupe Gascogne vs. komisjon, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, punktid 83 ja 84, ning 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 66).
54

Põhikohtuasja puhul on selge, et GS Media haldab veebisaiti GeenStijl ja et ta pani kasusaamise eesmärgil üles hüperlingid veebisaidil Filefactory asuvatele failidele, mis sisaldavad vaidlusaluseid fotosid. Samuti on selge, et Sanoma ei andnud luba nende fotode veebis avaldamiseks. Pealegi paistab eelotsusetaotluses sisalduvast asjaolude kirjeldusest nähtuvat, et GS Media oli sellest viimasest asjaolust teadlik ja seega ei saa ümber lükata eeldust, et need hüperlingid pandi üles täie teadmisega selle avaldamise ebaseaduslikkusest. Eeltoodud tingimusi arvestades tundub – mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul –, et neid hüperlinke üles pannes on GS Media neid „üldsusele edastanud“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses, ilma, et oleks vaja selles kontekstis hinnata teisi eelotsusetaotluse esitanud kohtu välja toodud asjaolusid, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26.
39

Seda seisukohta ei lükka ümber selgitused, mis on antud dokumendis „Guidance Document no7 on the harmonized free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 New Entrants and Closures“, mille komisjon avaldas oma veebilehel. Mainitud dokumendis otsesõnu märgitu kohaselt ei ole see õiguslikult siduv ega kajasta komisjoni ametlikku seisukohta.
66

Mis puudutab apellantide viidatud võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavat rikkumist, eeldades, et käesoleva etteheitega soovitakse väita, et komisjon oleks pidanud sellest meetodist kõrvale kalduma, otsustades apellantide puhul vähendada trahvisummat nende tegevuse väiksema mitmekesisuse tõttu, siis tuleb märkida nii nagu seda tegi kohtujurist oma ettepaneku punktis 100, et selle protsendi erinevus, mille moodustab trahv asjassepuutuvate ettevõtjate kogukäibest, ei saa iseenesest olla piisav põhjus selle õigustamiseks, et komisjon kalduks kõrvale arvutusmeetodist, mille ta enda jaoks ise on kehtestanud. Nimelt, see tähendaks vähem mitmekesiste ettevõtjate eelistamist kriteeriumide alusel, mis ei oma rikkumise raskuse ja kestuse puhul tähtsust. Ent trahvisummade kindlaksmääramise küsimuses ei tohi erinevate arvutusmeetodite kasutamine põhjustada ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus olevas kokkuleppes või kooskõlastatud tegevuses osalenud ettevõtjate vahelist diskrimineerimist (vt selle kohta kohtuotsus, 19.7.2012, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco vs. komisjon ning komisjon vs. Alliance One International jt, C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 2009/73 artikli 3 lõiget 2 koostoimes ELTL artiklitega 14 ja 106 ning protokolliga (nr 26) üldhuviteenuste kohta, mis on lisatud Euroopa Liidu lepingule ning mida on muudetud Lissaboni lepingu ja Euroopa Liidu toimimise lepinguga, tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel hinnata, kas üldist majandushuvi silmas pidades tuleb gaasisektoris tegutsevatele ettevõtjatele panna avaliku teenuse osutamise kohustused, mis puudutavad maagaasi tarnimise hinda, et tagada eelkõige varustuskindlus ja territoriaalne ühtekuuluvus, tingimusel et esiteks on täidetud kõik selle direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimused ja eriti tingimus, et need kohustused ei ole diskrimineerivad, ning teiseks järgitakse selle kohustuste panemisega proportsionaalsuse põhimõtet.

Direktiivi 2009/73 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus hinna kindlaksmääramise meetod, mis rajaneb kulude arvessevõtmisel, tingimusel et niisuguse meetodi kohaldamine ei too kaasa seda, et riigi sekkumine läheb kaugemale sellest, mis on taotletavate üldise majandushuvi eesmärkide saavutamiseks vajalik.
7

Direktiivi 2005/29 artikkel 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Ebaausad kaubandustavad on keelatud. 2. Kaubandustava on ebaaus, kui see: a) on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega ja b) seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale. [...] 4. Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis: a) on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7 või b) on agressiivsed vastavalt artiklitele 8 ja 9. 5. I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel. [...]“
1.

ELTL artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigile, kuhu teise liikmesriigi kodanikust liidu kodanik on liikunud, esitab väljaandmistaotluse kolmas riik, kellega esimene liikmesriik on sõlminud väljaandmise lepingu, on ta kohustatud teavitama liikmesriiki, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on, ning olenevalt olukorrast viimati nimetatud liikmesriigi taotlusel andma selle kodaniku talle üle vastavalt nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) sätetele, tingimusel et sellel liikmesriigil on tema siseriikliku õiguse alusel pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool tema territooriumi toime pandud tegudega.
50

Sellega seoses nentis Euroopa Kohus 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuse Cilfit jt (283/81, EU:C:1982:335) punktis 21, et kohus, mille otsuse peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata, on kohustatud juhul, kui tema lahendatava kohtuasja menetluses on tõstatunud küsimus liidu õiguse kohta, täitma oma kohustust saata asi Euroopa Kohtusse, välja arvatud juhul, kui ta on tuvastanud, et liidu õiguse õige kohaldamine on niivõrd ilmselge, et põhjendatud kahtlus ei ole võimalik ja sellise võimaluse olemasolu hinnates tuleb arvestada liidu õiguse erijooni, selle tõlgendamisel tekkivaid erilisi raskusi ja kohtuotsuste lahknevuse ohtu liidus.