KOHTUJURISTI ETTEPANEK

PAOLO MENGOZZI

esitatud 14. aprillil 2011 ( 1 )

Liidetud kohtuasjad C-191/09 P ja C-200/09 P

Euroopa Liidu Nõukogu (C-191/09 P) ja

Euroopa Komisjon (C-200/09 P)

versus

Interpipe Niko Tube ja

Interpipe NTRP

„Apellatsioonkaebus — Ühine kaubanduspoliitika — Dumping — Määrus (EÜ) nr 384/96 — Artikli 2 lõige 10, artikli 3 lõige 2, artikli 18 lõige 3 ja artikli 19 lõige 3 — Normaalväärtuse võrdlemine ekspordihinnaga — Kohandus — Kaitseõigused — Horvaatiast, Rumeeniast, Venemaalt ja Ukrainast pärit rauast või terasest õmblusteta torude import — Määrus (EÜ) nr 954/2006 — Liidu tootmisharu koostöö — Konfidentsiaalsete andmete kasutamine”

Sisukord

I. Sissejuhatus II. Vaidluse taust ja vaidlustatud kohtuotsus III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded IV. Analüüs A. Apellatsioonkaebustes esitatud väited, mille kohaselt on Üldkohus algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse hindamisel rikkunud õigusnorme 1. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et ühe majandusüksuse käsitust puudutava kohtupraktika analoogia alusel kohaldamisel on rikutud õigusnorme a) Poolte argumendid b) Analüüs 2. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et rikuti õigusnormi, kui pandi kohustus tõendada, et täidetud on algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemise tingimused a) Poolte argumendid b) Analüüs 3. Apellatsioonkaebustes esitatud väited, mis puudutavad kohtuliku kontrolli piiride eiramist a) Poolte argumendid b) Analüüs B. Vastuapellatsioonkaebuses esitatud kolmas väide, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel on rikutud õigusnorme Niko Tube’i toodetud torudega SEPCO sooritatud tehingute osas 1. Poolte argumendid 2. Analüüs C. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et rikuti õigusnorme, kui seoses algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemisega tuvastati esimese kohtuastme hagejate kaitseõiguste rikkumine 1. Poolte argumendid 2. Analüüs D. Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuse kaks esimest väidet 1. Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide, et väidetavalt rikkus Üldkohus normaalväärtuse arvutamise analüüsimisel õigusnorme a) Vaidluse põhiline taust, mis puudutab TKN KE4 alla kuuluvate aatomitorude väljajätmist b) Vastuapellatsioonkaebuses esitatud esimese väite viis osa c) Kaks esimest osa, mis puudutavad kaitseõiguste rikkumist ja kohtuliku kontrolli piiride eiramist i) Poolte argumendid ii) Analüüs d) Kolmas osa, mis puudutab väitele vastamata jätmist i) Poolte argumendid ii) Analüüs e) Neljas osa, mis puudutab ilmset viga hoolsuskohustuse hindamisel i) Poolte argumendid ii) Analüüs f) Viies osa, mis puudutab tõendite selge mõtte moonutamist i) Poolte argumendid ii) Analüüs 2. Vastuapellatsioonkaebuses esitatud teine väide, et väidetavalt rikkus Üldkohus liidu tootmisharule tekitatud kahju kindlaksmääramise analüüsimisel õigusnorme a) Sissejuhatavad kaalutlused b) Vastuapellatsioonkaebuses esitatud teise väite kaheksa osa, mis puudutavad õigusnormide rikkumist algmääruse artikli 3 lõigete 2, 3 ja 5–7 väidetava rikkumise analüüsimisel i) Vaidluse asjakohaste aspektide põhiline taust ja Üldkohtu kaalutlused ii) Poolte argumendid iii) Analüüs – Kaks esimest osa – Ülejäänud osad, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 loetletud seotud äriühinguid – Productos Tubularest puudutavad etteheited – Dalmine’iga seotud kuut äriühingut puudutavad etteheited – Ühendkuningriigi VMOG-d puudutavad etteheited c) Vastuapellatsioonkaebuses esitatud teise väite kaks osa, mis puudutavad õigusnormide rikkumist algmääruse artikli 19 lõike 3 väidetava rikkumise analüüsimisel i) Poolte argumendid ii) Analüüs V. Hagi Üldkohtus VI. Kohtukulud VII. Ettepanek

I. Sissejuhatus

1. Oma apellatsioonkaebustes paluvad Euroopa Liidu Nõukogu (C-191/09 P) ja Euroopa Komisjon (C-200/09 P) Euroopa Kohtul tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 2009. aasta otsuse kohtuasjas T-249/06: Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP vs. nõukogu (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) ( 2 ) osas, milles tühistati nõukogu 27. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 954/2006 (millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate Horvaatiast, Rumeeniast, Venemaalt ja Ukrainast pärit rauast või terasest õmblusteta torude impordi suhtes, tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2320/97 ja (EÜ) nr 348/2000, lõpetatakse muu hulgas teatavate Venemaalt ja Rumeeniast pärit rauast või legeerimata terasest õmblusteta torude suhtes kehtestatud dumpinguvastaste tollimaksude vahepealsed läbivaatamised ja aegumise läbivaatamised ja muu hulgas teatavate Venemaalt ja Rumeeniast ning Horvaatiast ja Ukrainast pärit rauast või legeerimata terasest õmblusteta torude impordi suhtes kehtestatud dumpinguvastaste tollimaksude vahepealsed läbivaatamised (edaspidi „vaidlusalune määrus”) ( 3 ), artikkel 1.

2. Oma vastuses esitasid Interpipe Niko Tube (edaspidi „Niko Tube”) ja Interpipe NTRP (edaspidi „NTRP”) Euroopa Kohtu kodukorra artikli 116 alusel vastuapellatsioonkaebuse osas, milles Üldkohus lükkas nende väited tagasi.

II. Vaidluse taust ja vaidlustatud kohtuotsus

3. Niko Tube ja NTRP on kaks Ukraina äriühingut, kes toodavad õmblusteta torusid. Nad on seotud kahe müügiettevõtjaga, see tähendab SPIG Interpipe’iga (edaspidi „SPIG”), asukoht Ukraina, ja SEPCO-ga, asukoht Šveits.

4. Komisjon alustas kaebuse alusel märtsis 2005 dumpinguvastast menetlust teatavate, muu hulgas Ukrainast pärit rauast või terasest õmblusteta torude impordi suhtes.

5. Dumpingu ja sellest tuleneva kahju uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 2004 kuni 31. detsembrini 2004. Kahju hindamiseks vajalike suundumuste uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 2001 kuni 31. detsembrini 2004.

6. Arvestades ühenduse tootjate suurt arvu, valis komisjon uurimiseks vastavalt nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 – kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed ( 4 ) (muudetud nõukogu 8. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 461/2004 ( 5 )) (edaspidi „algmäärus”) – artiklile 17 viiest ühenduse tootjast koosneva valimi. Esialgu hõlmas valim viit järgmist ühenduse tootjat: Dalmine SpA (edaspidi „Dalmine”), Benteler Stahl/Rohr GmbH, Tubos Reunidos SA (edaspidi „Tubos Reunidos”), Vallourec & Mannesmann France SA ja V&M Deutschland GmbH. Kuna Benteler Stahl/Rohr GmbH otsustas koostööd mitte teha, asendas komisjon selle äriühingu Rohrwerk Maxhütte GmbH-ga.

7. Niko Tube ja NTRP ning SPIG ja SEPCO saatsid 6. juuni ja 14. juuli 2005. aasta kirjades komisjonile oma vastused dumpinguvastasele küsimustikule. Kontrollkäigud Niko Tube’i ja NTRP ning SPIG ruumidesse toimusid 17.–26. novembrini 2005.

8. Komisjon saatis Niko Tube’ile ja NTRP-le 27. veebruaril 2006 esimese lõplikku teavet avalikustava dokumendi, milles kirjeldati üksikasjalikult asjaolusid ja põhjusi, miks ta tegi ettepaneku lõplike dumpinguvastaste meetmete vastuvõtmiseks.

9. Niko Tube ja NTRP vaidlustasid ametlikult 22. märtsi 2006. aasta kirjas komisjoni järeldused, mis olid esitatud esimeses lõplikku teavet avalikustavas dokumendis. Nad väitsid, et komisjon on vääralt kaasanud andmed toodete kohta, mida ei ole tootnud hagejad, et komisjon on võrrelnud normaalväärtust ja ekspordihinda eri kauplemistasanditel, mis on vastuolus algmääruse artikli 2 lõike 10 esimese lõiguga, ning et käsitledes SEPCO-t importijana ja määrates tema ekspordihinna arvestusliku väärtuse alusel, on komisjon rikkunud nimetatud määruse artikli 2 lõiget 9.

10. Pärast Niko Tube’i ja NTRP kohalviibimisel toimunud kahte ärakuulamist ja hilisemaid kontakte nende äriühingutega võttis komisjon 24. aprillil 2006 vastu teise lõplikku teavet avalikustava dokumendi. Selles dokumendis jättis komisjon rahuldamata taotluse, et normaalväärtuse arvutamisel jäetaks välja teatavad tooted, mida ei ole tootnud Niko Tube ega NTRP, see tähendab toote kontrollnumbri (edaspidi „TKN”) KE4 alla kuuluvad tooted. Ta kohandas SEPCO müügihindu, mitte enam algmääruse artikli 2 lõike 9 alusel, vaid selle määruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel. Lõpuks andis komisjon selles dokumendis teavet ühenduse tootmisharu koostöö kohta.

11. Niko Tube ja NTRP tuletasid 26. aprilli 2006. aasta faksis komisjonile meelde, et dumpinguvastasele küsimustikule vastuseks esitatud andmed, mida on kontrollinud komisjoni ametnikud, tõendavad, et TKN KE4 alla kuuluvad aatomitorud ei ole nende toodetud.

12. Need äriühingud esitasid komisjonile oma täielikud märkused teise lõplikku teavet avalikustava dokumendi kohta 4. mai 2006. aasta kirjas.

13. Komisjon võttis 7. juunil 2006 vastu ettepaneku lõpliku dumpinguvastase määruse kohta.

14. Faksis, mille Niko Tube ja NTRP said kätte 26. juunil 2006 kell 19.06, vastas komisjon argumentidele, mille need äriühingud olid esitanud 26. aprilli 2006. aasta faksis ja 4. mai 2006. aasta kirjas, välja arvatud argumendile ühenduse tootmisharu koostöö puudumise kohta. Niko Tube’ile ja NTRP-le 16. juunil 2006 saadetud kirjas, mille viimati nimetatud said kätte 27. juunil 2006, vastas komisjon nende kommentaaridele, mis puudutasid ühenduse tootmisharu osalemist menetluses.

15. Nõukogu võttis 27. juunil 2006 vastu vaidlusaluse määruse.

16. Selles määruses kehtestas nõukogu Niko Tube’i ja NTRP teatavate rauast või terasest õmblusteta torude impordi suhtes 25,1% suuruse dumpinguvastase tollimaksu.

17. Niko Tube ja NTRP esitasid vaidlusaluse määruse tühistamiseks Üldkohtule hagi.

18. Tühistamisnõude põhjendamiseks esitasid esimese kohtuastme hagejad kuus väidet, mis Üldkohtus läbivaatamisel rühmitati vastavalt asjaoludele, mida need puudutasid, viie järgmise pealkirja alla: — Normaalväärtuse arvutamine; — Ühenduse tootjate sidusettevõtjate poolt küsimustikule vastuse esitamata jätmise tagajärjed — SEPCO müügihinna kohandamine; — (Esimese kohtuastme) hagejate kohustuse võtmise ettepanek; — SPIG müügi-, haldus- ja muude üldkulude käsitlemine

19. Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuses esimese kohtuastme hagejate väidetest enamiku tagasi.

20. Ta nõustus siiski NTRP valmistatud torusid puudutavate tehingute osas esimese kohtuastme hagejate neljanda väite osaga, mis käsitles algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel tehtud ilmset hindamisviga, mis seisnes selles, et nõukogu kohandas SEPCO ekspordihinda.

21. Üldkohus nõustus ka esimese kohtuastme mõlema hageja kuuenda väite osaga, mis puudutas kaitseõiguste rikkumist sama kohanduse tegemisel.

22. Seetõttu tühistas ta vaidlusaluse määruse artikli 1 osas, milles esimese kohtuastme hagejate valmistatud toodete Euroopa Ühendusse eksportimise suhtes kehtestatud dumpinguvastane tollimaks ületas seda, mis oleks olnud kohaldatav juhul, kui ekspordihinda ei oleks kohandatud komisjonitasu arvestades, kui müük toimus seotud kaubandusettevõtja SEPCO vahendusel.

III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded

23. Komisjon esitas 27. mail ja nõukogu 29. mail 2009 apellatsioonkaebuse vaidlustatud kohtuotsuse peale.

24. Euroopa Kohtu presidendi 15. juuli 2009. aasta määrusega liideti need kaks kohtuasja kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.

25. Nõukogu palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul: — tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus esiteks tühistas vaidlustatud määruse artikli 1 ning teiseks jättis nõukogu kohtukulud tema enda kanda ja mõistis temalt välja veerandi esimese kohtuastme hagejate kohtukuludest; — jätta hagi tervikuna rahuldamata; — mõista käesoleva apellatsioonkaebusega seoses ja Üldkohtus kantud kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejatelt.

26. Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul: — tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1; — jätta hagi tervikuna rahuldamata; — mõista komisjonile seoses käesoleva apellatsioonkaebusega tekkivad kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejatelt.

27. Oma vastustes apellatsioonkaebusele paluvad Niko Tube ja NTRP Euroopa Kohtul: — jätta nõukogu apellatsioonkaebus rahuldamata, kuna see on osaliselt vastuvõetamatu ja igal juhul täielikult põhjendamatu; — jätta komisjoni apellatsioonkaebus rahuldamata, kuna see on osaliselt vastuvõetamatu ja igal juhul täielikult põhjendamatu; — jätta vaidlustatud kohtuotsus muutmata osas, milles nõustutakse esimese kohtuastme hagejate väidetega ja tühistatakse vaidlusalune määrus seetõttu, et Niko Tube’i ja NTRP valmistatud toodete ühendusse eksportimise suhtes kehtestatud dumpinguvastane tollimaks ületab seda, mis oleks olnud kohaldatav juhul, kui ekspordihinda ei oleks kohandatud komisjonitasu arvestades, kui müük toimus seotud kaubandusettevõtja SEPCO vahendusel; — jätta vaidlustatud kohtuotsuses kohtukulude hüvitamise kohta tehtud otsus muutmata ja mõista nõukogult välja kohtukulud, mis esimese kohtuastme hagejatel on Euroopa Kohtus tekkinud seoses nõukogu apellatsioonkaebusega; — mõista komisjonilt välja kohtukulud, mis esimese kohtuastme hagejatel on Euroopa Kohtus tekkinud seoses komisjoni apellatsioonkaebusega. Komisjon peab igal juhul kandma oma kohtukulud ning hüvitama esimese kohtuastme hagejate kohtukulud, mis kaasnevad Euroopa Kohtule vastuse esitamisega, kuna komisjon otsustas esitada vaidlustatud kohtuotsuse peale erineva apellatsioonkaebuse, kuigi tema oleks võinud paralleelselt ära kuulata nii, et ta oleks jäänud käesolevas asjas menetlusse astujaks. Komisjonil seoses Euroopa Kohtu menetlusega tekkivad kulud peab igal juhul kandma ainult komisjon.

28. Vastuapellatsioonkaebuses paluvad Niko Tube ja NTRP Euroopa Kohtul: — tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus ei tühistanud vaidlusalust määrust tervikuna ja milles ta jättis esimese kohtuastme hagejate kanda kolm neljandikku kohtukuludest, mis neil selles menetluses tekkisid; — teha asjas lõplik otsus ja tühistada vaidlusalune määrus tervikuna; — jätta nõukogu ja komisjoni kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja esimese kohtuastme hagejate kohtukulud Üldkohtus ja käesolevates Euroopa Kohtu menetlustes.

29. Vastustes vastuapellatsioonkaebusele paluvad nõukogu ja komisjon Euroopa Kohtul: — jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata; — teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtule; — mõista vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja esimese kohtuastme hagejatelt.

30. Poolte kohtukõned kuulati ära 18. novembril 2010 Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil.

IV. Analüüs

31. Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab nõukogu seitse väidet. Esimesed neli väidet puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 177–187 esitatud Üldkohtu hinnangut algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse kohta ning sellest tulenevalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 196 ja 197 esitatud hinnangut. Need väited on sisuliselt identsed nende esimese kolme väitega, mis komisjon esitas omaenda apellatsioonkaebuse põhjendamiseks. Niisiis tuleb neid koos analüüsida.

32. Osas, milles Niko Tube ja NTRP kritiseerivad oma vastuapellatsioonkaebuses ka seda, et Üldkohus lükkas nende esimeses kohtuastmes esitatud väite algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamise kohta osaliselt tagasi, soovitan ma analüüsida nende apellatsioonkaebuse kolmandat väidet kohe pärast apellatsioonkaebuste väiteid kõnealuse sätte kohta.

33. Apellatsioonkaebuses esitab nõukogu veel kolm väidet, mille kohaselt rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 202–211 õigusnorme, kui ta tõdes, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse kontekstis eirati esimese kohtuastme hagejate kaitseõigusi. Neid väiteid võib analüüsida samal ajal komisjoni neljanda väitega, milles kritiseeritakse vaidlustatud kohtuotsuse samu punkte.

34. Viimaks vaatan ma läbi Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuses esitatud esimesed kaks väidet, mis puudutavad Üldkohtu muid hinnanguid kui need, mis on seotud algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisega.

A. Apellatsioonkaebustes esitatud väited, mille kohaselt on Üldkohus algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse hindamisel rikkunud õigusnorme

35. Need väited puudutavad Üldkohtu põhjenduste kolme aspekti. Esiteks heidavad nõukogu ja komisjon Üldkohtule ette, et ta kohaldas analoogia alusel kohtupraktikat, mis käsitleb normaalväärtuse arvutamise kontekstis välja arendatud käsitust ühe majandusüksuse kohta. Teiseks leiavad nad, et Üldkohus jättis valesti liidu kahe institutsiooni kanda kohustuse tõendada, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamise tingimused olid täidetud. Viimaks heidavad nõukogu ja komisjon kolmandaks Üldkohtule ette tema kohtuliku kontrolli piiride ületamist.

1. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et ühe majandusüksuse käsitust puudutava kohtupraktika analoogia alusel kohaldamisel on rikutud õigusnorme

a) Poolte argumendid

36. Nõukogu ja komisjon heidavad Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika ühe majandusüksuse olemasolu arvessevõtmise kohta, mis on normaalväärtuse arvutamisel asjakohane, on analoogia alusel kohaldatav ekspordihinna arvutamisel. Institutsioonide arvates reguleerib normaalväärtuse arvutamist, ekspordihinna kindlaksmääramist ja nende võrdlemist rida eraldiseisvaid õigusnorme, millest igaüht tuleb järgida eraldi. Ühe majandusüksuse käsitus puudutab eranditult teatud konkreetseid olukordi eksportijate siseturul. See käsitus on seega asjakohane vaid normaalväärtuse arvutamisel. Komisjoni sõnul kinnitab seda hinnangut Euroopa Kohtu praktika, millele Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses viitamata.

37. Nõukogu ja komisjon toovad välja ka Üldkohtu põhjenduste sisemise vastuolu osas, milles viimane teatab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177, et ta kohaldab analoogia alusel ühe majandusüksuse käsitust ekspordihinna arvutamisele, kuigi tema menetluses olev kohtuasi puudutab pärast selle hinna arvutamist tehtavat kohandust.

38. Arvestades neid kaalutlusi, väidavad nõukogu ja komisjon samuti, et Üldkohus oleks pidanud selgitama põhjusi, miks ta leidis, et ühe majandusüksuse käsitus on analoogia alusel kohaldatav ekspordihinna kindlaksmääramise kontekstis.

39. Niko Tube ja NTRP väidavad kõigepealt, et see väide on vastuvõetamatu, kuna nõukogul ja komisjonil oli juba võimalus vaidlustada Üldkohtus ühe majandusüksuse käsituse kasutamise asjakohasus.

40. Edasi leiavad Niko Tube ja NTRP sisu osas, et Üldkohus leidis õigesti, et ühe majandusüksuse käsitus on asjakohane ekspordihinna kindlaksmääramisel enne ja pärast algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandust. Küsimus tootmis- ja müügitegevuse kontrolli ja jagamise olemasolu kohta õiguslikult eraldiseisvate üksuste grupis ning seega küsimus ühe majandusüksuse olemasolu kohta piirdub majandusliku tegelikkuse tuvastamisega, nimelt eraldiseisvate seotud üksuste vastavate rollide ja ülesannete kirjeldamisega. Kuna Üldkohus möönab, et normaalväärtuse kindlaksmääramist ja ekspordihinna kindlaksmääramist reguleerivad eraldi konkreetsed normid, on nende äriühingute arvates normaalne, et ta tugines sellise käsituse „analoogia alusel” kohaldamisele, mille kohaselt ei takista tegevuste jagamine asjaomastel üksustel moodustamast ühte majandusüksust. Lisaks ei keela asjaolu, et ühe majandusüksuse olemasolul võib olla erinev mõju olenevalt sellest, kas tegemist on normaalväärtuse või ekspordihinna kindlaksmääramisega, laiemalt kohaldada väljakujunenud kohtupraktikat selle käsituse kohta, mida Euroopa Kohus on kuni praeguseni analüüsinud vaid mõnes vaidluses.

b) Analüüs

41. Kõigepealt leian ma, et Niko Tube’i ja NTRP esitatud väide asja läbivaatamist takistavate asjaolude kohta tuleb tagasi lükata. Asjaolu, et nõukogu ja komisjon võisid vajaduse korral vaielda vastu ühe majandusüksuse käsituse kohaldamise asjakohasusele Üldkohtu menetluses olevas asjas, ei võta neilt kindlasti võimalust kritiseerida hinnanguid, mille kohus nimetatud asja kohta vaidlustatud kohtuotsuses andis. Pealegi ei viita selle kohtuotsuse ükski punkt sellele, et need kaks institutsiooni nõustusid kõnealuse käsituse kohaldamisega algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse suhtes.

42. Sisu osas tuleb kõigepealt meenutada, et algmääruse artikli 1 lõike 2 kohaselt käsitatakse toodet dumpingtootena, kui selle hind Euroopa Liitu eksportimisel on väiksem kui tavapärase kaubandustegevuse käigus ekspordiriigi kindlaksmääratud samasuguse toote võrreldav hind.

43. Tulenevalt algmäärusest on dumpingumarginaal summa, mille võrra normaalväärtus ületab ekspordihinna. Dumpingu olemasolu kindlaksmääramine põhineb seega õiglasel võrdlusel, mis tehakse normaalväärtuse – mille aluseks võetakse tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärase kaubandustegevuse käigus makstud või makstavad hinnad – ja ekspordihinna vahel, milleks on ekspordiriigist liitu ekspordiks müüdud toote eest tegelikult makstud või makstav hind.

44. Selle määruse artikli 2 lõikest 10 tuleneb, et võrreldakse õiglaselt samal kaubandustasandil enam-vähem samal ajal toimunud müüki ning võetakse nõuetekohaselt arvesse hinna võrreldavust mõjutavaid erinevusi. Kui kindlaksmääratud normaalväärtus ja ekspordihind ei ole võrreldavatel alustel, siis algmääruse sama sätte kohaselt võetakse igal juhul eraldi kohanduste näol nõuetekohaselt arvesse neid tegurite väidetavaid ja ilmnenud erinevusi, mis mõjutavad hindu ja hinna võrreldavust.

45. Tegurite hulka, mille alusel võib kohandusi teha, kuulub nimetatud määruse artikli 2 lõike 10 punktis i „Komisjonitasu” sätestatu. Selle sätte kohaselt „[k]ohandatakse vaatlusaluse müügiga seotud komisjonitasude erinevusi. Mõiste „komisjonitasu” hõlmab toote või samasuguse toote müüja saadud hinnalisandit, kui sellise müüja funktsioonid on sarnased komisjonitasu alusel töötava esindaja omadega.”

46. Vaidlusaluse määruse punkti 132 ning nõukogu ja komisjoni selgituste kohaselt kohandas nõukogu algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel Niko Tube’i ja NTRP ekspordihinda allapoole nende toodete kogu liitu suunatud müügi puhul, mis toimus SEPCO vahendusel kas üksnes viimase kaudu või SEPCO ja SPIG kaudu.

47. Selle kohanduse tulemusel suurenes vahe Niko Tube’i ja NTRP toodete normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel ning sellest tulenevalt tõusis dumpingumarginaal.

48. Nõukogu arvates tugines sel viisil tehtud kohandus kahele järgmisele kaalutlusele. Esiteks peeti SEPCO-t kaubandusettevõtjaks, kes täitis ülesandeid, mis on „sarnased komisjonitasu alusel töötava agendi omadega”, kuna ühelt poolt Niko Tube ja NTRP ning teiselt poolt SEPCO said müüjate ja ostjana tegutsedes sama majandustulemuse nagu käsundiandja ja käsundisaaja vahelises suhtes. Teiseks esines esinevus normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel, see tähendab, et kui SPIG kaudu toimunud kogu müügi korral siseriiklikul turul tasuti üksnes sellele äriühingule, siis SEPCO poolt (kas üksi või koos SPIG-ga) kogu teostatud eksportmüügi puhul toimus tasumine SPIG-le ja SEPCO-le, arvestades, et SPIG võttis vastu maksed kõigi eksporditehingute eest, mis sooritati SEPCO kaudu.

49. Nii uurimisperioodil kui ka Üldkohtule esitatud hagiavalduses väitsid Niko Tube ja NTRP, et nad moodustasid SPIG ja SEPCO-ga ühe majandusüksuse ning et järelikult algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandus ei kuulunud kohaldamisele.

50. Selles kontekstis asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177 kontrollima Niko Tube’i ja NTRP väidet algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel tehtud ilmse hindamisvea kohta, rõhutades, et „vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, mis puudutab normaalväärtuse arvutamist, kuid mis analoogia alusel on ülekantav ekspordihinna arvutamisele, ei muuda õiguslikult eraldiseisvatest äriühingutest moodustatud kontserni tootmis- ja müügitegevuse jaotus asjaolu, et tegemist on ühe majandusüksusega, kes korraldab sellisel viisil kõik tegevused, mida muudel juhtudel teostab üksus, kes on ka õiguslikus plaanis üks üksus (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1988. aasta otsus kohtuasjas 250/85: Brother Industries vs. nõukogu, EKL 1988, lk 5683, punkt 16; 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C-175/87: Matsushita Electric vs. nõukogu, EKL 1992, lk I-1409, punkt 12, ja 13. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-104/90: Matsushita Electric Industrial vs. nõukogu, EKL 1993, lk I-4981, punkt 9)”.

51. Nõukogu ja komisjoni kriitikat vaidlustatud kohtuotsuse selle punkti kohta on kolme liiki. Kõigepealt leiavad need institutsioonid, et juba põhimõtegi, mis seisneb ühe majandusüksuse käsituse kasutamises väljaspool normaalväärtuse arvutamist, on mõeldamatu, nagu seda kinnitab Euroopa Kohtu praktika. Edasi heidavad nõukogu ja komisjon Üldkohtule ette, et viimane ei ole selgitanud, miks ta laiendas Euroopa Kohtu praktikat, mis oli välja arendatud normaalväärtuse arvutamise kontekstis. Viimaks ei vasta Üldkohtu arutluskäigu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177 esitatud eeldus faktilisele olukorrale, mille suhtes ta pidi otsuse tegema, kuna vaidlus puudutas mitte ekspordihinna arvutamist, vaid selle hinna kohandamist algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel.

52. Kuigi esmapilgul näib nendel etteheidetel olevat teatav kaal, ei muuda need kokkuvõttes minu veendumust.

53. Kõigepealt möönan ma viimase punkti osas kõhklematult, et kui Niko Tube’i ja NTRP etteheide puudutab dumpingumarginaali arvutamise kolmandat etappi, nimelt normaalväärtuse ja ekspordihinna õiglast võrdlust, mille põhjal tehti algmääruse artikli 2 lõike 10 punktis i ette nähtud kohandus, siis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177 on piirdutud viitega dumpingumarginaali kindlaksmääramise teisele etapile, nimelt ekspordihinna arvutamise etapile.

54. Lisaks, arvestades vajadust dumpingumarginaali kindlaksmääramiseni viiva arvutuse kolme etapi eristamise järele, mis tuleneb selgelt algmäärusest endast, ei oleks Üldkohus tohtinud kasutada viidet ekspordihinna arvutamisele kui viidet, mis tähistab laiemalt ka selle hinna kohandamist kõnealuse määruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel.

55. Kuigi minu arvates tuleb möönda, et nõukogu ja komisjoni kriitika vaidlustatud kohtuotsuse punkti 177 ligikaudse sõnastuse kohta on põhjendatud, on see minu hinnangul seega siiski tulemusetu.

56. Nimelt on selge, et nõukogu ja komisjoni väide puudutab Üldkohtu poolt analoogia alusel ühe majandusüksuse kriteeriumi kohaldamist väljaspool normaalväärtuse arvutamise konteksti, see tähendab kohaldamist samuti algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i tehtud kohanduse suhtes, nagu käesolevas asjas.

57. Niisiis tuleb käesoleva väite ülejäänud kahte etteheidet kontrollida selles ulatuses.

58. Käesoleva ettepaneku punktis 51 toonitatud esimese etteheite osas on küll tõsi, et ühe majandusüksuse käsitust puudutav Euroopa Kohtu praktika on välja arendatud seoses normaalväärtuse arvutamisega. Nagu nõukogu leidis muu hulgas kohtuistungil, ei tähenda see pelk asjaolu siiski, et selle käsituse kasutamine väljaspool normaalväärtuse arvutamise konteksti kujutaks endast õigusnormi rikkumist.

59. Täpsemalt tuleb meenutada, nagu Üldkohus sisuliselt leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 178, et ühe majandusüksuse käsituse kasutamine normaalväärtuse arvutamisel võimaldab lisada toote müügihinda müügitehingud, mille sooritab tootjast õiguslikult eraldiseisev, kuid majanduslikult kontrollitav äriühing, kellega ta moodustab seega ühe majandusüksuse, täpselt nagu siis, kui need müügitehingud toimuksid tootja struktuurisisese müügiosakonna kaudu. ( 6 )

60. Selle samastamise mõtet on lihtne mõista. Tahetakse vältida seda, et kulud, mis ilmselgelt sisalduvad toote müügihinnas, kui müüki teostab tootja struktuurisisene müügiosakond, ei sisalduks müügihinnas, kui sama müügitegevust teostab äriühing, kes on küll õiguslikult eraldiseisev, kuid keda tootja majanduslikult kontrollib. ( 7 )

61. Sel viisil toimides välditakse nii tootjatevahelist diskrimineerivat kohtlemist ( 8 ) kui ka normaalväärtuse kunstlikku vähendamist, kuna kindlasti ei saa turustajaks olevat äriühingut, kes moodustab tootjaga ühe majandusüksuse, lugeda selle väärtuse arvutamisel esimeseks sõltumatuks ostjaks.

62. Kui tootja turustab oma tooteid ekspordiks liitu õiguslikult eraldiseisva äriühingu abil, keda ta aga majanduslikult kontrollib, ei näe ma samuti, milline õiguslik või majanduslik ülekaalukas huvi takistaks nende kahe ettevõtja lugemist üheks majandusüksuseks, mis loomulikult võib peegelduda ekspordihinna arvutamisel või selle hinna võrdlemisel normaalväärtusega.

63. Kuigi nõukogu ja komisjon möönsid Euroopa Kohtu kohtuistungil, et kui tootja ja turustaja moodustavad ühe majandusüksuse, siis välistab see algmääruse artikli 2 lõike 10 punktis i sätestatud kohandamise – mida näib kinnitavat juba idee, et ühe majandusüksuse kriteerium võib samuti olla asjakohane, et hinnata normaalväärtuse ja ekspordihinna võrdlemise kontekstis esitatud järeldusi –, leiavad need institutsioonid siiski, et Euroopa Kohtu praktika välistab Üldkohtu tehtud laiendamise.

64. On tõsi, et eelkõige kohtuotsuses Minolta Camera vs. nõukogu ( 9 ), mida komisjon järjepidevalt rõhutas, leidis Euroopa Kohus, et normaalväärtuse kindlaksmääramist ja ekspordihinna kindlaksmääramist reguleerivad erinevad normid ning et müügiga seotud üld- ja halduskulusid ei või kindlasti kummalgi juhul käsitleda samal viisil. ( 10 )

65. Vägagi tõenäoline on see, et tootja tegutseb oma siseturul müügiettevõtja kaudu, kellega ta moodustab ühe majandusüksuse, samas kui nii ei ole see juhul, kui see tootja tegutseb eksporditurul. Selline oli olukord ka kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Minolta Camera vs. nõukogu. Euroopa Kohtu otsusest tuleneb nimelt, et selliste müügiga tegelevate tütarettevõtjate müügi-, üld- ja halduskulusid ekspordiriigis, antud juhul Jaapanis, kes täitsid äriühingu Minolta müügiosakonna ülesandeid, sai tegelikult Euroopa Kohtu hinnangul võrrelda üksnes tema ekspordiosakonna kuludega, kelle analoogseid kulusid ei olnud maha arvatud ekspordihinnast, kuid seda ei saanud võrrelda – nagu nimetatud äriühing seda soovis – tema Euroopa tütarettevõtjate kuludega, millest tulenevalt Euroopa Kohus märkis, et võimalikke erinevusi nende kulude summa vahel võib võtta arvesse kohanduse raames, mis tehakse selle kohtuasja ajal kehtiva algmääruse alusel. ( 11 )

66. Siiski ei mõista ma ühelt poolt, millisel põhjusel ei võiks esineda vastupidine olukord, nimelt kui kolmanda riigi tootja tegutseb oma siseturul äriühingu vahendusel, keda ta majanduslikult ei kontrolli, samas kui ta turustab oma tooteid liitu äriühingu vahendusel, kes moodustab temaga ühe majandusüksuse. Teiselt poolt on mul raske ette kujutada, mis annaks nõukogule ja komisjonile õiguse kõrvale kalduda järeldusest, mis kajastab kolmanda riigi tootja ja ühe tema müügiettevõtja vaheliste suhete majanduslikku tegelikkust liitu eksportimise turul.

67. Teiste sõnadega: kui kolmanda riigi tootja ja üks tema müügiettevõtjatest, kes ekspordib liitu, moodustavad ühe majandusüksuse, siis seda majanduslikku tegelikkust ei saa jätta tähelepanuta. Juba oma laadilt eelneb selline järeldus igasugusele küsimusele normide ja meetodite kohta, mida kohaldatakse dumpingumarginaali tuvastamiseni viiva arvutamise kolme etapi kindlaksmääramisel. Samuti on tõsi, et kui selline olukord peaks tuvastatama, toob see endaga kaasa tagajärjed kas ekspordihinna kindlaksmääramisele või selliste kohanduste arvutamisele, mis on tehtud normaalväärtuse ja ekspordihinna õiglase võrdluse kontekstis. Vastupidine järeldus viiks ekspordihinna kunstliku vähendamiseni eesmärgiga tõsta dumpingumarginaali.

68. Käesoleval juhul, nagu ma olen juba märkinud, tunnistas nõukogu, et sellise ühe majandusüksuse olemasolu, mille moodustavad kolmanda riigi tootja ja liitu eksportiv äriühing, takistab algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemist.

69. Ülejäänud osas tuleb tõdeda, et nagu Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 182, loetles komisjon oma 26. juuni 2006. aasta faksis kolm elementi, millele ta tugines, et tõdeda, et SEPCO täitis ülesandeid, mis olid sarnased komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega ning mis puudutasid SEPCO kaubandustegevusega seotud ülesandeid ning viimase üle Niko Tube’i ja NTRP teostatavat kontrolli. ( 12 ) Need analüüsielemendid on aga suures osas ühised nendega, mida kasutatakse ühe majandusüksuse olemasolu tuvastamise kontekstis, nagu see tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179 ( 13 ) viidatud kohtupraktikast.

70. Sellest tulenevalt leian ma, et Üldkohus ei rikkunud oma hinnangu andmisel õigusnormi, kui ta lähtus eeldusest, et ühe majandusüksuse kriteerium oli oluline kontrollimisel, kas – nagu nõukogu nentis vaidlusaluses määruses – algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamise tingimused olid täidetud.

71. Neil asjaoludel tuleb minu arvates samuti tagasi lükata nõukogu ja komisjoni ühine argument, mille kohaselt lasus Üldkohtul eriline kohustus põhjendada sellise kohtupraktika analoogia alusel kohaldamist, mis puudutab ühte majandusüksust ning mis on välja kujunenud normaalväärtuse arvutamise kontekstis.

72. Seega soovitan ma osaliselt tulemusetuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata apellatsioonkaebuste väited selle kohta, et ühe majandusüksuse käsitust puudutava kohtupraktika analoogia alusel kohaldamisel on rikutud õigusnorme.

2. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et rikuti õigusnormi, kui pandi kohustus tõendada, et täidetud on algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemise tingimused

a) Poolte argumendid

73. Nõukogu ja komisjon on seisukohal, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180 valesti, et institutsioonid pidid esitama tõendid või vähemalt kaudsed tõendid, mis võimaldavad kindlaks teha teguri, mille alusel kõnealune kohandamine tehti. Lisaks on vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis sisalduv viide Üldkohtu otsusele Kundan ja Tata vs. nõukogu ( 14 ) käesolevas asjas samuti asjakohatu, kuna kõnealune juhtum puudutas asjaolusid, mis eelnesid selle algmääruse muutmisele, millele tugineb vaidlusalune määrus.

74. Niko Tube ja NTRP paluvad apellatsioonkaebustes esitatud väited tagasi lükata.

b) Analüüs

75. Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180, et „samuti nagu pool, kes palub algmääruse artikli 2 lõike 10 alusel teha kohandamisi, mille eesmärk on muuta normaalväärtus ja ekspordihind dumpingumarginaali arvutamise eesmärgil võrreldavaks, peab tõendama, et tema nõue on põhjendatud, peavad institutsioonid – kui nad leiavad, et nad peavad kohandamisi tegema – tuginema tõenditele või vähemalt kaudsetele tõenditele, mis võimaldavad kindlaks teha teguri, mille alusel kohandamine tehakse, ning määrama kindlaks selle mõju hindade võrdlusele (Esimese Astme Kohtu 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-88/98: Kundan ja Tata vs. nõukogu, EKL 2002, lk II-4897, punkt 96)”.

76. Vastupidi nõukogu ja komisjoni seisukohale ei ole minu arvates selle hinnangu andmisel rikutud ühtegi õigusnormi.

77. Sellega seoses tuleb meenutada, et algmääruse artikli 2 lõikes 10 on sätestatud, et kui kindlaksmääratud normaalväärtus ja ekspordihind ei ole võrreldavatel alustel, võetakse igal juhul eraldi kohanduste näol nõuetekohaselt arvesse neid tegurite väidetavaid ja ilmnenud erinevusi, mis mõjutavad hindu ja hinna võrreldavust.

78. Selles sättes kasutatud umbisikuline kõneviis ei sisalda nende isikute määratlust, kellel lasub kohustus tuua esile tegurid, mille tõttu tekib vajadus teha kohandus, ning tõendada, mil määral see tegur mõjutab hindade võrreldavust siseturul ja liitu eksportimise turul. ( 15 )

79. Kohustus tõendada, et teha tuleb algmääruse artikli 2 lõike 10 punktides a–k loetletud konkreetsed kohandused, lasub neil tingimustel isikutel, kes soovivad kohandust teha.

80. Seega kui tootja palub kohandada normaalväärtust (allapoole) või ekspordihinda (ülespoole), peab see ettevõtja ka näitama ja tõendama, et tingimused sellise kohanduse tegemiseks on täidetud. ( 16 )

81. Vastupidisel juhul, nagu leidis õigesti ka Üldkohus, kui nagu käesolevas asjas komisjon ja nõukogu leiavad, et ekspordihinda tuleb allapoole kohandada põhjusel, et tootjaga seotud müügiettevõtja täidab ülesandeid, mis on samastatavad komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega, peavad nad vähemalt esitama üksteist toetavad asjaolud, mis kinnitavad, et see tingimus on täidetud.

82. Seega teen ma ettepaneku lükata tagasi apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et rikuti õigusnormi, kui pandi kohustus tõendada, et täidetud on algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemise tingimused.

3. Apellatsioonkaebustes esitatud väited, mis puudutavad kohtuliku kontrolli piiride eiramist

a) Poolte argumendid

83. Nõukogu ja komisjon väidavad, et vastupidi selles valdkonnas kohaldatavale kohtupraktikale, millele Üldkohus pealegi ei viidanud, ei piirdunud kohus kontrollimisega, kas need institutsioonid tuginesid valedele asjaoludele või tegid algmääruse artikli 2 lõike 10 punktis i ette nähtud kohanduse tegemisel ilmse hindamisvea. Vastupidi, ta asendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 184–189 nende institutsioonide hinnangu oma hinnanguga, kohaldades valesti ühe majandusüksuse kriteeriumi.

84. Lisaks piirdus Üldkohtu hinnang samuti valesti kolme elemendiga, mis olid esitatud komisjoni 26. juuni 2006. aasta faksis, võtmata arvesse nõukogu täiendavaid selgitusi esimese astme kohtumenetluses. Peale selle mõistis Üldkohus valesti selles faksis esitatud teatud põhjendusi, mille tõttu tehti algmääruse artikli 2 lõike 10 punktis i ette nähtud kohandus.

85. Komisjon kinnitab samuti, et Üldkohtu järeldus, mille kohaselt ei saa institutsioonid teha kõnealust kohandust, on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 esitatuga, mille kohaselt Üldkohus otsustas, et 26. juuni 2006. aasta faks sisaldas üksikasjalikke põhjendusi põhjuste kohta, miks see kohandus tehti.

86. Viimaks märgivad nõukogu ja komisjon, et nende etteheidete põhjendatus toob automaatselt kaasa vaidlustatud kohtuotsuse punktides 193–197 esitatud Üldkohtu hinnangu tühistamise osas, milles see puudutab NTRP ja SEPCO vahelisi suhteid, kuna Üldkohus tõdes nendes punktides, et esimese kohtuastme hagejate väide, mis puudutab algmääruse artikli 2 lõike 10 esimese lõigu kohaldamisel tehtud ilmset hindamisviga, ei ole iseseisev võrreldes sellega, mille hagejad esitasid esimeses kohtuastmes sama määruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel tehtud ilmse hindamisvea kohta.

87. Niko Tube ja NTRP väidavad, et Üldkohus kontrollis nõuetekohasel määral institutsioonide hinnanguid, ilma et ta oleks viimaste hinnangut asendanud enda hinnanguga. Ta piirdus kontrollimisega, kas algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i tingimusi järgiti ning kas asjaolusid hinnati nõuetekohaselt.

88. Lisaks on nende arvates ilmne, et Üldkohus võttis arvesse ning hindas nõukogu ja komisjoni kõiki argumente, samuti poolte esitatud olemasolevat teavet, enne kui ta järeldas, et institutsioonid tegid ilmse hindamisvea, kuna nad ei esitanud piisavaid andmeid selle kohta, et SEPCO tegutses komisjonitasu alusel töötava agendina NTRP toodetavaid torusid puudutavate tehingute raames. Peale selle väidavad Niko Tube ja NTRP, et institutsioonid ei saa õigustatult leida, et piisab, kui eksportiva tootjaga seotud või tema ühise kontrolli all olev müügiettevõtja müüb asjaomast toodet liitu, selleks et täieõiguslikult järeldada, et see äriühing täidab agendi ülesannetega samastatavaid ülesandeid. Kui see oleks nii olnud, oleks piisanud sellest, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punktis i on sätestatud, et kaubandusettevõtja marginaali võib kohandada. Nagu Üldkohus otsustas, ei olnud see siiski just nii.

89. Äriühingud lisavad, et Üldkohus järeldas õigesti, et institutsioonid tegid ilmse hindamisvea, kui nad kohaldasid algmääruse artikli 2 lõike 10 esimest lõiku. Sellega säilitati või loodi kohandusega asümmeetria, millele Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195.

b) Analüüs

90. Enne kui kontrollida apellatsioonkaebuste esitajate käesolevate väidete tuuma, mis puudutab Üldkohtu läbi viidud kohtuliku kontrolli ulatust, tuleb kõigepealt tagasi lükata komisjoni ja nõukogu esitatud kaks täiendavat argumenti Üldkohtu arutluskäigu väidetava vastuolulisuse ja asjaolu kohta, et viimane ei võtnud väidetavalt arvesse esimese astme menetluse kestel nõukogu esitatud täiendavaid põhjendusi.

91. Esimese punkti osas on ilmselgelt alusetu kriitika, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on vastuolus osas, milles Üldkohus märkis ühelt poolt nimelt selle otsuse punktis 184, et komisjoni 26. juuni 2006. aasta faksis esitatud kaalutlused ei kujuta endast kaudseid tõendeid, mis oleksid piisavad, et põhjendada algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandust, ning teiselt poolt sama kohtuotsuse punktis 213, et see faks sisaldab üksikasjalikku põhjendust selle kohanduse tegemise põhjuste kohta. Kui vaidlustatud kohtuotsuse punkt 184 puudutab 26. juuni 2006. aasta faksis esitatud kaalutluste põhjendatuse ehk vaidlusaluse määruse sisulise õiguspärasuse kontrollimist, piirdutakse selle kohtuotsuse punktis 213 tõdemisega, et komisjon täitis just samas faksis kohustuse esitada selgelt ja üheselt kõnealuse kohanduse tegemise põhjused ehk kohustuse järgida olulist vorminõuet. ( 17 ) Pealegi on vaidlustatud kohtuotsuse punkt 213 seotud just põhjendamiskohustuse rikkumist puudutava väite kontrollimisega.

92. Minu hinnangul on samuti põhjendamatu nõukogu esitatud etteheide, et Üldkohus jättis tähelepanuta täiendavad selgitused – komisjoni 26. juuni 2006. aasta faksis asuva kolme kaalutluse kohta –, mis nõukogu esitas esimese kohtuastme menetluse ajal.

93. Kõigepealt, niivõrd kui nõukogu argumenti tuleb tõlgendada selliselt, et sellega heidetakse Üldkohtule ette, et ta ei võtnud arvesse selgitusi, mis järgnesid 26. juuni 2006. aasta faksi esitamisele ja järgmisel päeval vaidlusaluse määruse tegemisele ning mis olid ka uued võrreldes selles faksis ja selles aktis asuvate kaalutlustega, tuleb see argument ilmselgelt tagasi lükata. See argument tähendaks nimelt, et Üldkohtule heidetaks ette, et ta keeldus sellest, et institutsioon asendab uute põhjendustega esialgsed põhjendused, mis tulenevad 26. juuni 2006. aasta faksist ja vaidlustatud akti sõnastusest. Üldkohus ei saa aga, ilma et ta ei rikuks õigusnormi, lubada menetluse käigus institutsioonil asendada nimetatud kohtus vaidlustatud akti põhjendusi uute põhjendustega. ( 18 )

94. Edasi, kui nõukogu argumenti tuleb tõlgendada nii, et sellega kritiseeritakse Üldkohut seetõttu, et ta jättis tähelepanuta täiendavad selgitused, mis loetlevad üksikasjalikult põhjused, mis viisid algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduseni, siis tuleb märkida, et nõukogu piirdub üldise viitega kümnekonnale punktile tema poolt esimeses kohtuastmes esitatud märkustes, toomata piisavalt täpselt välja, millised on selgitused, mis Üldkohus jättis tähele panemata. ( 19 ) Igal juhul tuleb tõdeda, et Üldkohus võttis siiski vähemalt arvesse peamised kaalutlused, mille nõukogu esitas esimese astme menetluses ning mis on põhjenduseks algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandusele. Nii vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 argumendile, mis oli lühidalt esitatud nõukogu kirjalikes märkustes ning mis puudutas Niko Tube’i ja NTRP otsemüüki uutesse liikmesriikidesse. Sama kohtuotsuse punktis 186 kontrollis Üldkohus ka SPIG rolli müügis liitu, mis oli argument, mida nõukogu rõhutas oma esimeses kohtuastmes esitatud vastuses, ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187 Niko Tube’i ja NTRP seoseid SEPCO-ga, viidates iga kord kas esimese astme menetluses kohtuistungil poolte vahel toimunud vaidlusele või poolte poolt Üldkohtule esitatud toimikumaterjalidele.

95. Seega teen ma ettepaneku lükata komisjoni ja nõukogu need kaks argumenti tagasi.

96. Nüüd käsitlen ma nendes apellatsioonkaebuste väidetes esitatud peamist probleemi, mis puudutab komisjoni ja nõukogu hinnangute üle Üldkohtu teostatud kontrolli ulatust.

97. Ennekõike tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuses meenutas Üldkohus kõigepealt selle kohtuotsuse punktis 182 kolme asjaolu, millele tuginesid institutsioonid, kui nad järeldasid, et SEPCO täitis ülesandeid, mis olid sarnased komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i tähenduses.

98. Esimese asjaolu osas, nimelt selle osas, et Niko Tube ja NTRP müüsid asjaomast toodet otse ühendusse, rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, et tegemist võib olla ühe majandusüksusega, kui tootja teostab osa müügifunktsioone lisaks tema toodete turustaja funktsioonidele. Olles aga märkinud, et poolte kirjalikest märkustest ilmnes, et otsemüük ühendusse jätkus uutesse liikmesriikidesse üleminekuperioodil ning et selle maht moodustas vaid 8% kogu müügimahust ühendusse, tõdes Üldkohus, et Niko Tube ja NTRP võtsid üksnes üleminekuperioodiks enda kanda vaid müügifunktsioonid, mis täiendasid SEPCO funktsioone.

99. Teise asjaolu osas, mis puudutas seda, et Ukrainas asuv seotud müügiettevõtja SPIG tegutses müügiagendina Niko Tube’i ja NTRP poolt SEPCO-le sooritatud müügitehingute osas, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 186, et nõukogu ei selgita kuidagi, mil viisil asjaolu, et SPIG saab komisjonitasu Niko Tube’i ja NTRP müügitehingutelt SEPCO-le, tõendab seda, et SEPCO täitis funktsioone, mis on sarnased komisjonitasu eest töötava agendi funktsioonidega, või takistab seda, et tunnustataks tema staatust Niko Tube’i ja NTRP struktuurisisese müügiosakonnana.

100. Kolmanda asjaolu osas, mille kohaselt ei olnud SEPCO seosed Niko Tube’i ja NTRP-ga piisavad ning nendest ei saanud järeldada, et ta on nende kontrolli all või et SEPCO ja Niko Tube ja NTRP on ühise kontrolli all, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187, et toimikumaterjalidest nähtub, et SEPCO ja NTRP on seotud sama emaettevõtja kaudu, kellele kuulus uurimisperioodil 100% suurune osalus SEPCO-s ja 24% suurune osalus NTRP-s. Seetõttu tõdes Üldkohus, et kõnesoleval juhul on tegemist asjaoluga, mis võib juhul, kui seda kinnitavad teised asjassepuutuvad asjaolud, aidata tõendada, et SEPCO ja NTRP on ühise kontrolli all, ja mis igal juhul ei tõenda seda, et SEPCO ja NTRP seos on ebapiisav. Seevastu otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188, et toimikumaterjalid ei võimalda tõendada seda, et SEPCO on Niko Tube’i kontrolli all või et need kaks äriühingut on ühise kontrolli all.

101. Nii leidis Üldkohus, et 26. juuni 2006. aasta faksis esitatud asjaolud algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohanduse põhjendamiseks ei ole „piisavalt veenvad” ning neid ei saa seega pidada kaudseteks tõenditeks, mis võimaldavad kindlaks teha teguri, mille alusel tehti kohandus, ning selle mõju hindade võrreldavusele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 184). Seetõttu nõustus kohus esimeses astmes esitatud väite osaga, mille kohaselt tehti ilmne hindamisviga algmääruse selle artikli kohaldamisel, kuna kohandati ekspordihinda, mida SEPCO kohaldas NTRP toodetud torudega tehtud tehingute raames, ning lükkas selle väite tagasi osas, mis puudutab selle ekspordihinna kohandamist, mida SEPCO kasutas Niko Tube’i toodetud torudega sooritatud tehingute raames (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 188 ja 190).

102. Nõukogu ja komisjon leiavad, et sel viisil võttis Üldkohus neilt nende ulatusliku hindamisruumi ning järelikult ületas oma kohtuliku kontrolli piire.

103. Selles osas on tõsi, et Üldkohus on otsustanud, et liidu institutsioonidel on ühise kaubanduspoliitika ja iseäranis kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima peavad. ( 20 )

104. Samuti tuleneb kohtupraktikast, et kohtulik kontroll keeruliste majanduslike olukordade hinnangute üle peab olema piiratud menetlusnormidest kinnipidamise, vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulise õigsuse, nende faktiliste asjaolude hindamisel ilmsete vigade puudumise või võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega. ( 21 ) Seega ei või liidu kohus keeruliste majanduslike olukordade piiratud kontrolli käigus asendada liidu institutsioonide hinnangut oma hinnanguga. ( 22 )

105. Nagu Euroopa Kohus on märkinud konkurentsi- ja riigiabiõiguse kontekstis, mis on valdkonnad, mis nagu kaubanduse kaitsemeetmete valdkondki annavad aluse keerulisteks majanduslikeks hinnanguteks, ei tähenda institutsioonide ulatuslik hindamisruum siiski, et liidu kohus peaks hoiduma kontrollimast „tõlgendusi”, mille need institutsioonid on andnud majanduslikku laadi andmetele. ( 23 )

106. Selle kohtupraktika kohaselt peab liidu kohus mitte üksnes kontrollima esitatud tõendite vastavust tegelikkusele, nende usaldatavust ja sidusust, vaid ka kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud. ( 24 )

107. Kohtupraktika kujutab seega kõnealuses kontekstis demarkatsioonijoont liidu kohtule keelatu – nimelt asendada institutsioonide hinnang iseenda hinnanguga – ning selle vahel, mis on talle lubatud – nimelt kontrollida, kuidas on institutsioonid õiguslikult kvalifitseerinud majanduslikku laadi asjaolud. ( 25 ) Järelikult on tegemist dihhotoomiaga ühelt poolt majanduslikku laadi asjaoludele institutsioonide antud hinnangu – mille kohtu poolt autonoomse uue hindamise välistab kohtulik kontroll ja mille kontrollimine peab piirduma ilmse vea tuvastamisega – ning teiselt poolt liidu kohtu täielikule kontrollile õigusküsimusena allutatud asjaolude õigusliku kvalifitseerimise vahel.

108. Käesoleval juhul on küll tõsi, nagu märgib komisjon, et Üldkohus ei ole viidanud kohtupraktikale, mille alusel on piiratud tema kontrolli ulatus institutsioonide selliste keeruliste majanduslike hinnangute üle, nagu kõnealused hinnangud käesolevates apellatsioonkaebuste väidetes.

109. Siiski ei saa see tegemata jätmine iseenesest kujutada endast märki, mis annaks tunnistust sellest, et Üldkohus on ületanud oma kontrolli ulatust.

110. Isegi kui vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi võiks kritiseerida, leian ma tegelikult, et nõukogu ja komisjon eksivad Üldkohtu läbi viidud kontrolli sisus.

111. Üldkohus ei viinud nimelt läbi asjaolude autonoomset uut hindamist, nagu nõukogu ja komisjon talle ette heidavad, vaid piirdus õigesti – arvestades käesoleva ettepaneku punktides 105 ja 106 viidatud kohtupraktikat – kontrollimisega, kas 26. juuni 2006. aasta faksis toodud kolm põhjust kinnitavad institutsioonide järeldust, et SEPCO täitis ülesandeid, mis olid samastatavad komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega, ning seega on põhjenduseks kohanduse tegemisele algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel, nagu sisuliselt on esile toodud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 184 teises lauses.

112. Eriti selge näib minu jaoks 26. juuni 2006. aasta faksis loetletud teise ja kolmanda elemendi kontrollimine Üldkohtu poolt. Selles osas piirdus Üldkohus sisuliselt märkimisega, et esiteks ei esitanud nõukogu piisavaid selgitusi SPIG sekkumise mõju kohta SEPCO kvalifitseerimisele isikuna, kes täidab ülesandeid, mis on sarnased komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega, ning et teiseks ei tõendanud SEPCO ja NTRP vahelised suhted ühises emaettevõtjas, nagu seda väitsid institutsioonid, piisavate sidemete puudumist nende kahe äriühingu vahel, et välistada ühe majandusüksuse olemasolu, nagu seda kinnitasid Niko Tube ja NTRP haldusmenetluses ja Üldkohtus.

113. Esimese elemendi – mis puudutab Niko Tube’i ja NTRP otsemüüki liitu ning mis institutsioonide arvates oli kaudne tõend selle kohta, et SEPCO ei tegutsenud nende äriühingute struktuurisisese eksportmüügiosakonnana – kontrollimine Üldkohtu poolt võib siiski minu hinnangule esmapilgul vähemalt osaliselt varjundi lisada. Seega kui Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 poolte poolt talle esitatud andmete alusel, et Niko Tube ja NTRP täitsid müügifunktsioone vaid täiendavalt SEPCO funktsioonidele ja üksnes üleminekuperioodi jooksul (millest võib oletada ühe majandusüksuse olemasolu), siis näib, et Üldkohus andis iseenda hinnangu majanduslikku laadi elementidele, mille üle vaieldi kohtumenetluses.

114. Kuigi vaidlustatud kohtuotsuse punkti 185 viimase lause sõnastus võib olla kritiseeritav, kuuluvad nimetatud kohtuotsuse selles punktis toodud argumendid kahtlemata samuti sama otsuse punktis 184 käsitletud analüüsi hulka, mis puudutab nende järelduste tõendatust, milleni jõudsid institutsioonid SEPCO täidetud funktsioonide osas. Lõpuks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 analüüsi läbi viies, et järeldus, mille institutsioonid tegid Niko Tube’i ja NTRP otsemüügist, oli nii vale, et nad oleksid vaidlustamata andmete põhjal pidanud jõudma vastupidise järelduseni.

115. Järelikult ei ole Üldkohus minu arvates asendanud institutsioonide majanduslikku hinnangut iseenda hinnanguga. Vastupidi, kohus kontrollis majanduslike andmete õiguslikku kvalifitseerimist nende institutsioonide poolt, tõdedes, et 26. juuni 2006. aasta faksis esitatud kolm elementi ei ole tõendid, mis võivad toetada nende järeldust, et SEPCO vastas tingimustele, mis võimaldavad teha kohanduse algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel vähemalt osas, mis puudutab tehinguid NTRP toodetavate torudega.

116. Viimaks võis samuti minu arvates Üldkohus õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195 seoses Niko Tube’i ja NTRP väitega algmääruse artikli 2 lõike 10 esimese lõigu kohaldamise kohta otsustada, et kuna kohandus selle sätte punkti i alusel tehti Niko Tube’i toodetud torudega SEPCO sooritatud tehingute osas valesti, siis tähendab see, et asümmeetria normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel säilitati või see isegi tekitati. Niisuguse tasakaalutuse säilitamine või tekitamine mõjutab algmääruse artikli 2 lõike 10 esimeses lõigus sätestatud nõuet teha normaalväärtuse ja ekspordihinna vahel õiglane võrdlus.

117. Seega teen ma ettepaneku lükata tagasi apellatsioonkaebuste väited, mis puudutavad kohtuliku kontrolli piiride eiramist.

B. Vastuapellatsioonkaebuses esitatud kolmas väide, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel on rikutud õigusnorme Niko Tube’i toodetud torudega SEPCO sooritatud tehingute osas

1. Poolte argumendid

118. Niko Tube ja NTRP väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 187–190 sisuliselt kinnitas, et SEPCO tegutses Niko Tube’i toodetud torudega tehingute tegemisel komisjonitasu alusel töötava agendina. Need äriühingud on seisukohal, et asjaolu, et SEPCO ja Niko Tube’i vahelised kapitaliseosed ei olnud samad mis SEPCO ja NTRP vahel, ei tähenda õiguslikust aspektist, et SEPCO täitis oma suhetes Niko Tube’iga komisjonitasu alusel töötava agendi ülesandeid. Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, võib kontroll olemas olla isegi juhul, kui kummagi asjaomase äriühingu lõplikud kasusaajad (ultimate beneficiaries) ei ole samad. Seega tuleb eristada kontrolli ja osaluse esinemist. Lisaks on Niko Tube ja NTRP arvamusel, et pelgast ostu-müügi suhtest eksportija ja temaga seotud turustusettevõtja vahel ei piisa selleks, et viimase marginaali käsitataks komisjonitasuna algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i tähenduses. Igal juhul on Üldkohtu järeldused SEPCO ja Niko Tube’i vaheliste suhete kohta valed, kuna need järeldused tuginevad asjaoludele ja argumentidele, mis esitati pärast haldusmenetluse lõppu.

119. Oma vastustes vastuapellatsioonkaebuse kolmandale väitele leiavad nõukogu ja komisjon, et väide on vastuvõetamatu või vähemalt põhjendamatu. Nõukogu leiab, et väide on vastuvõetamatu seetõttu, et see ei saa mõjutada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni, kuna Üldkohus juba tühistas vaidlusaluse määruse artikli 1. Komisjon omakorda leiab, et vastuapellatsioonkaebuse kolmanda väite põhjendamiseks esitatud argumendid ei ole tõendatud ega piisavalt täpsed, mistõttu on väide vastuvõetamatu. Sisulise küsimuse osas väidavad institutsioonid sisuliselt, et Niko Tube ja NTRP oleksid pidanud tooma esile toimiku materjalid, mis tõendavad, et SEPCO oli Niko Tube’i kontrolli all või et need kaks äriühingut olid ühise kontrolli all. Niisuguste tõendite puudumise tõttu lükkas Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud väite õigesti tagasi.

2. Analüüs

120. Ilma et minu hinnangul oleks vaja otsustada käesoleva väite vastuvõetavuse üle, olen ma igal juhul seisukohal, et see väide on põhjendamatu.

121. Kõigepealt tõlgendavad Niko Tube ja NTRP vaidlustatud kohtuotsust valesti, kui nad väidavad, et kohus leidis, et kontroll võib esineda üksnes juhul, kui SEPCO ja Niko Tube’i lõplikud kasusaajad on samad. Tuleb nimelt tõdeda, et Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 188–189 kontrollimisega, kas – nagu väidavad Niko Tube ja NTRP ning pidades silmas „toimiku materjale” – Niko Tube kontrollis SEPCO-t või olid mõlemad ühise kontrolli all, analüüsides nende äriühingute kapitali struktuuri, kuna nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179 õigesti märkis, on see element viide ühe majandusüksuse olemasolule. Seega ei leidnud Üldkohus, et kontroll, eelkõige ühine kontroll saab esineda üksnes juhul, kui mõlemal asjaomasel äriühingul on samad „lõplikud kasusaajad”.

122. Samuti tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 187 ebaõigest tõlgendamisest järeldus, et Üldkohus tuvastas, et pelgast ostu-müügi suhtest eksportija ja temaga seotud turustusettevõtja vahel piisab selleks, et viimase marginaali käsitataks komisjonitasuna. Lisaks sellele, et vaidlustatud kohtuotsuse kõnealuses punktis on täpsustatud, et niisugune suhe ei ole asjakohane selle tõendamisel, et SEPCO täidab komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega sarnaseid ülesandeid, on kõnealuses punktis käsitletud mitte SEPCO poolt Niko Tube’i jaoks, vaid SEPCO poolt NTRP jaoks sooritatud tehinguid.

123. Tegelikult seisnevad põhjused, mille tõttu lükati esimese kohtuastme hagejate seisukoht tagasi, mitte selles, kas eksportija ja temaga seotud turustusettevõtja vahel esineb ostu-müügi suhe või mitte, vaid selliste andmete puudumises, mis tõendaksid Niko Tube’i võimalikku kontrolli SEPCO üle või nende kahe äriühingu ühist kontrolli. Selles suhtes tuleb tõdeda, et Niko Tube ja NTRP ei ole kuidagi täpsustanud, milliseid niisuguseid toimiku materjale Üldkohus moonutas või jättis arvesse võtmata, mis oleksid võinud ümber lükata vaidlustatud kohtuotsuse punktides 188 ja 189 esitatud kohtu hinnangu, mille kohaselt sisuliselt asjaolu, et Niko Tube’il ja NTRP-l oli kolm ühist aktsionäri, sealhulgas NTRP emaettevõtja, ei võimaldanud tõendada, et SEPCO oli Niko Tube’i kontrolli all või et need kaks äriühingut olid ühise kontrolli all, vaid võimaldas üksnes tuvastada kaudse seose viimase kahe äriühingu vahel.

124. Vastuapellatsioonkaebuse 47. joonealuses märkuses mainitud pelk asjaolu, et Üldkohus jättis vastamata argumendile, et SEPCO esindajad viibisid uurimismenetluse ajal Niko Tube’i ruumides toimunud kontrollkäikude juures, ei saa seda analüüsi kahtluse alla seada. Nagu nõukogu vastuapellatsioonkaebusele esitatud vastuses õigesti märkis, annab see asjaolu tunnistust üksnes sellest, et kõnealused kaks äriühingut tegid uurimise ajal koostööd, nagu võib kahelt seotud äriühingult ka oodata, kuid see ei saa tõendada, et Niko Tube kontrollis SEPCO-t või et need kaks äriühingut olid ühise kontrolli all.

125. Lõpuks ei ole Niko Tube ja NTRP ka märkinud, millistele uutele asjaoludele Üldkohus tugines, kui ta lükkas osaliselt tagasi nende esimeses kohtuastmes esitatud väite. Selles suhtes ei saa Niko Tube ja NTRP Üldkohtule ette heita, et ta lubas neil esimese astme menetluses oma väiteid tõendada, kuigi nagu ma käesoleva ettepaneku eelmises punktis märkisin, on need äriühingud apellatsioonimenetluses jätkuvalt võimetud täpselt näitama, millised toimikus sisalduvad tõendid jättis Üldkohus arvesse võtmata, kui ta sisuliselt kinnitas institutsioonide hinnangut, mille kohaselt SEPCO ja Niko Tube’i vahelised seosed olid ebapiisavad selleks, et järeldada, et need kaks äriühingut olid ühise kontrolli all või et Niko Tube teostas kontrolli SEPCO üle – mis on selle eeltingimus, et need kaks seotud äriühingut moodustaksid ühe majandusüksuse, mis oleks võtnud institutsioonidelt võimaluse algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohandust teha.

126. Seetõttu teen ma ettepaneku lükata tagasi vastuapellatsioonkaebuse kolmas väide, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i kohaldamisel on rikutud õigusnorme Niko Tube’i toodetud torudega SEPCO sooritatud tehingute osas.

C. Apellatsioonkaebustes esitatud väited selle kohta, et rikuti õigusnorme, kui seoses algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemisega tuvastati esimese kohtuastme hagejate kaitseõiguste rikkumine

1. Poolte argumendid

127. Nõukogu ja komisjon toovad esile kolm õigusnormi rikkumist, mis Üldkohus pani toime hindamisel, mille tulemusel ta tuvastas, et seoses algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel kohanduse tegemisega rikuti Niko Tube’i ja NTRP kaitseõigusi.

128. Esiteks leiavad institutsioonid, et Üldkohus tõlgendas neil lasuvaid teavitamisnõudeid vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201 liiga kitsalt. Täpsemalt on nad seisukohal, et on ebaproportsionaalne komisjonilt kõigil juhtudel nõuda, et ta teavitaks eksportijat mitte ainult kohanduse tegemise õiguslikust alusest, vaid ka kohanduse tegemise põhjustest. Jättes aga käesoleval juhul kontrollimata, kas pelgalt kohanduse õiguslikust alusest teavitamine oli asjaomaste äriühingute kaitseõiguste tõhusaks teostamiseks piisav, rikkus Üldkohus õigusnormi. Komisjon on seisukohal, et Üldkohus ajas segi asjaomase akti vastuvõtmisel institutsioonidel lasuva kohustuse esitada sisukad põhjendused ning kohustuse edastada haldus- või uurimismenetluses piisavalt teavet, et võimaldada ettevõtjatel oma kaitseõigusi teostada. Komisjon lisab, et esimese kohtuastme hagejate 4. mai 2006. aasta kirja sisust, mida vaidlustatud kohtuotsuse punktis 204 lühidalt käsitleti, ilmneb, et kõnealused hagejad mõistsid täielikult, miks komisjon kavatses kohanduse teha.

129. Teiseks heidab nõukogu Üldkohtule ette, et ta ei analüüsinud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 korrektselt, kas komisjoni 26. juuni 2006. aasta faksis loetletud kolmest asjaolust hilinemisega teavitamise tõttu jäid Niko Tube ja NTRP tõepoolest ilma võimalusest esitada oma argumente või märkusi, mis oleksid võinud kaasa tuua haldusmenetluse teistsuguse tulemuse. Nõukogu on seisukohal, et Üldkohus oleks pidanud kontrollima, kas Niko Tube ja NTRP jäid 26. juuni 2006. aasta faksi hilinemisega edastamise tõttu ilma võimalusest esitada uusi argumente, mida nad tegelikult Üldkohtus esitasid. Kui Üldkohus oleks seda kriteeriumi nõuetekohaselt rakendanud, oleks ta tuvastanud, et tema menetluses esitatud argumendid olid enamjaolt identsed nendega, mis esitati komisjoni menetluses enne 26. juuni 2006. aasta faksi saamist.

130. Kolmandaks, kuna Üldkohus pani vaidlustatud kohtuotsuse punktides 185–188 toime mitu õigusnormi rikkumist, väidab nõukogu, et Üldkohus toimis samuti valesti, kui ta sama kohtuotsuse punktis 211 nõustus väitega Niko Tube’i ja NTRP kaitseõiguste rikkumise kohta osas, mis puudutas algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandust. Ta lisab, et igal juhul tegi Üldkohus Niko Tube’i osas loogikavea, kuna selle äriühingu kaitseõiguste rikkumata jätmine ei saanud kaasa tuua teistsugust tulemust kui see, mida Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189. Üldisemalt leiab komisjon, et Üldkohus ei saanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 piirduda oma sisulisele hinnangule viitamisega, selleks et järeldada, et esimese kohtuastme hagejad olid tõendanud, et nende kaitseõigusi oli rikutud.

131. Niko Tube ja NTRP paluvad Euroopa Kohtul nõukogu ja komisjoni esitatud väited tagasi lükata.

132. Nad väidavad kõigepealt, et Üldkohus toimis õigesti, kui ta selle kontrollimisel, kas institutsioonid olid täitnud oma kohustuse järgida kaitseõigusi, ei rahuldunud pelga viitega asjaomase kohanduse õiguslikule alusele. Täpsemalt rõhutavad äriühingud, et Üldkohtu konkreetne analüüs vastab kohtupraktikas välja töötatud nõuetele ning seda ei saa pidada liiga kitsaks. Kuigi Niko Tube ja NTRP väitsid 4. mai 2006. aasta kirjas vastuseks komisjoni teisele lõplikku teavet avalikustavale dokumendile, et SEPCO tegevus ei olnud sarnane komisjonitasu alusel töötava agendi tegevusega, ei teadnud nad siiski, kas ja millisel põhjendusel võis komisjon selle äriühingu agendiks liigitada. Äriühingud ei saanud ilmselgelt vastata konkreetsetele argumentidele, mis sisaldusid 26. juuni 2006. aasta faksis, mis – nagu Üldkohus õigesti leidis – olid haldusmenetluse staadiumis esimesed põhjendused, millele institutsioonid tuginesid, kui nad leidsid, et on alust teha vaidlusalune kohandus.

133. Edasi on Niko Tube’i ja NTRP hinnangul samuti ilmne, et nagu märkis Üldkohus, ei olnud neil vastupidi kohtupraktikast tulenevatele nõuetele võimalust enne vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseks komisjoni ettepaneku tegemist väljendada tõhusalt oma seisukohti nende väidetavate faktide ja asjaolude tegelikkusele vastavuse ja asjakohasuse kohta, mille tõttu institutsioonid tegid lõpuks kohanduse.

134. Nad kinnitavad ka, et õiguslik kriteerium, mille nõukogu pakkus välja selleks, et kontrollida, kas institutsioonide poolt menetlusnormide rikkumisel võis olla mõju viimaste tehtud järeldusele, võrreldes argumente, mis Niko Tube ja NTRP esitasid enne 26. juuni 2006. aasta faksis sisalduvate põhjenduste avaldamist, ja pärast seda avaldamist esitatud argumente, eirab tõendite üle Üldkohtu teostatava kontrolli piiratust. Üldkohus piirdus õigustatult tuvastamisega, et haldusmenetlus oleks võinud jõuda teistsuguse tulemuseni, kui esimese kohtuastme hagejatel oleks olnud võimalus esitada märkusi põhjuste kohta, mille tõttu selles menetluses tehti kohandus.

135. Lõpuks väidavad Niko Tube ja NTRP nõukogu argumendi osas, et Üldkohtu arutluskäik Niko Tube’i kaitseõiguste rikkumise kohta ei ole väidetavalt järjekindel, et mitte seetõttu, et Üldkohus järeldas kohtumenetluses, et puuduvad tõendid selle kohta, et Niko Tube kontrollis SEPCO-t, ei rikutud Niko Tube’i kaitseõigusi. Äriühingud on seisukohal, et kui Niko Tube’i oleks õigeaegselt teavitatud vaidlusaluse kohanduse põhjustest, oleks ta saanud haldusmenetluses oma argumentides keskenduda nendele põhjustele ja mõjutada selle menetluse tulemust.

2. Analüüs

136. Kõigepealt soovin ma meenutada – nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64, millele viidati selle otsuse punktis 201 –, et algmääruse artikli 20 lõikega 2 on kaebuse esitajatele, importijatele ja eksportijatele ning neid esindavatele ühendustele ja ekspordiriigi esindajatele antud õigus taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutluste lõplikku avalikustamist, mille alusel kavatsetakse soovitada lõplike meetmete kehtestamist.

137. Üldkohtu mainitud kohtupraktikast nähtub ka, et huvitatud ettevõtjatele tuleb tagada haldusmenetluses võimalus tõhusalt väljendada oma seisukohta väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite kohta, millele komisjon viitab, et põhjendada oma väidet dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemise kohta. ( 26 )

138. Ma meenutan, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 203 märkis Üldkohus, ilma et nõukogu ja komisjon sellele vastu vaidleksid, et teises lõplikku teavet avalikustavas dokumendis, mis kandis kuupäeva 24. aprill 2006, andis komisjon Niko Tube’ile ja NTRP-le teada, et ühendusse SEPCO vahendusel toimunud müügi suhtes tehti kohandus tegelikult algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel, mitte sama määruse artikli 2 lõike 9 alusel, nagu oli kogemata märgitud esimeses lõplikku teavet avalikustavas dokumendis. Üldkohus tõi ka esile, et kuigi komisjon märkis selles dokumendis, et tehtud vähenduse summa jääb samaks, ei esitanud ta ühtegi põhjendust selle kohta, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkt i on käesolevas asjas kohaldatav.

139. Lisaks ei vaidlusta nõukogu ega komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201 Üldkohtu antud kvalifikatsiooni, mille kohaselt oli teave vaidlusaluse kohanduse ja selle tegemise põhjuste kohta oluline, kuna niisugune kohandus mõjutab otseselt dumpinguvastase tollimaksu määra.

140. Seetõttu heidavad institutsioonid minu hinnangul ebaõigesti Üldkohtule ette, et ta sisuliselt nõudis, et komisjon teavitaks haldusmenetluses Niko Tube’i ja NTRP-d mitte ainult asjaolust, et institutsioon leidis, et algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tuleb teha kohandus, vaid ka sellist kohandust õigustavatest põhjendustest, see tähendab eelkõige asjaoludest ja tõenditest, mis komisjon esitas oma hinnangu põhjendamiseks.

141. Kuna need asjaolud ja tõendid leiti olevat olulised, oleks tulnud neist teavitada hetkel, mil esimese kohtuastme hagejad said veel tõhusalt enne vaidlusaluse määruse vastuvõtmist väljendada oma seisukohta eelkõige nende asjakohasuse kohta. Nagu Üldkohus aga tuvastas, teavitas komisjon alles 26. juuni 2006. aasta faksis ehk vaidlusaluse määruse vastuvõtmisele eelnenud päeval huvitatud ettevõtjaid täpsetest põhjustest, mille tõttu tema hinnangul tuli algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel teha kohandus.

142. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 samuti õigesti meenutas, võis komisjoni poolt menetlusnormide rikkumine endast kujutada esimese kohtuastme hagejate kaitseõiguste rikkumist, mis õigustaks vaidlusaluse määruse tühistamist, siiski vaid juhul, kui viimased on tõendanud, mitte et vaidlusaluse määruse sisu oleks olnud teistsugune, vaid ainult et niisugune võimalus ei olnud täielikult välistatud, mistõttu kõnealustel hagejatel oleks menetlusnormide rikkumise puudumise korral olnud paremini võimalik tagada oma kaitse. ( 27 ) Teisisõnu pidid Niko Tube ja NTRP tõendama, et esines võimalus, et haldusmenetlus oleks menetlusnormide rikkumise puudumise korral võinud jõuda teistsuguse tulemuseni, kuna niisugune menetlusnormide rikkumine mõjutab konkreetselt nende kaitseõigusi. ( 28 )

143. Seda kohtupraktikat kahtluse alla seadmata leiab nõukogu, et Üldkohus ei kontrollinud talle esitatud argumentide põhjal konkreetselt, milliste tõendite esitamise võimalusest jäid esimese kohtuastme hagejad ilma 26. juuni 2006. aasta faksi hilinemisega saatmise tõttu.

144. Minu hinnangul tuleb see kriitika tagasi lükata.

145. Siinkohal pean ma vajalikuks mainida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 märkis Üldkohus kolme asjaolu kohta, millele komisjon tugines, kui ta järeldas, et SEPCO täitis komisjonitasu alusel töötava agendi ülesannetega samastatavaid ülesandeid, et „[vaidlustatud kohtuotsuse] punktides 185–188 aga näidati hagejate poolt Esimese Astme Kohtu menetluse raames esitatud argumentide alusel, et neid kolme asjaolu ei saa pidada kaudseteks tõenditeks, mis võimaldavad kindlaks teha esiteks, et SEPCO täidab funktsioone, mis on sarnased komisjonitasu eest töötava agendi omadega ja teiseks, et SEPCO ja NTRP ei moodusta ühte majandusüksust. Seega tuleb järeldada, et hagejad on tõendanud, et 26. juuni 2006. aasta faksis sisalduvatest asjaoludest varasem teavitamine oleks neil võimaldanud esitada sama tõendi enne vaidlustatud määruse vastuvõtmist ja niiviisi toimides toetada väidet, mille kohaselt ei olnud komisjonil ühtegi konkreetset elementi, mis võimaldaks tal teha vaidlusalust kohandamist”. ( 29 )

146. Nagu annab aga tunnistust vaidlustatud kohtuotsuse see punkt, milles viidatakse sisulisele kohtulikule kontrollile sama otsuse punktides 185–188, kus – nagu ma juba toonitasin – on korduvalt mainitud kohtumenetluses esitatud argumente ja asjaolusid, tugines Üldkohus tõepoolest vähemalt osaliselt esimese kohtuastme hagejate poolt talle esitatud asjaoludele, kui ta kontrollis, kas komisjonile ette heidetud menetlusnormide rikkumine konkreetselt mõjutas nende õigust väljendada haldusmenetluses oma seisukohta.

147. Seevastu leian ma, et Üldkohtu otsuses ja täpsemalt selle punktis 209 koostoimes punktidega 188–190 on põhjendused vastuolulised ja ebapiisavad järelduse osas, mille kohaselt Niko Tube’i kaitseõigusi rikuti.

148. Võttes arvesse eelkõige esimese kohtuastme hagejate poolt kohtumenetluses esitatud argumente, ei saa Üldkohus minu hinnangul nimelt lükata sisulise läbivaatamise tulemusel tagasi esimese kohtuastme hagejate väidet SEPCO ekspordihinna kohandamise kohta Niko Tube’i valmistatud torudega sooritatud tehingute osas ja samal ajal leida, et kui samad argumendid oleks esitatud haldusmenetluses ja kui komisjon ei oleks menetlusnorme rikkunud, oleksid need võinud kaasa tuua teistsuguse tulemuse kui see, milleni institutsioonid jõudsid.

149. Igal juhul, võttes arvesse, et sisulise läbivaatamise tulemusel lükati tagasi esimese kohtuastme hagejate väite osa, mis esitati vaidlusaluse määruse tühistamise toetuseks, ulatuses, mis puudutas SEPCO ekspordihinna kohandust Niko Tube’i valmistatud torudega sooritatud tehingute osas, ei saanud Üldkohus viimati nimetatud äriühingu kaitseõiguste rikkumise hindamisel piirduda viitamisega sisulistele põhjendustele, mis ei puuduta konkreetselt Niko Tube’i. Üldkohus pidi vastupidi täpsustama põhjuseid, miks, vaatamata selle väite osa tagasilükkamisele, oleksid argumendid, mis esimese kohtuastme hagejad esitasid Üldkohtus, võinud juhul, kui need oleks saanud esitada haldusmenetluses, võinud haldusmenetluses kaasa tuua teistsuguse tulemuse kui see, milleni institutsioonid jõudsid. Kuna Üldkohus jättis need põhjused täpsustamata, põhjendas ta minu hinnangul ebapiisavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 sisalduvat järeldust, mille kohaselt sisuliselt olid esimese kohtuastme hagejad tõendanud, et 26. juuni 2006. aasta faksis sisalduvatest asjaoludest varasem teavitamine oleks neil võimaldanud enne vaidlusaluse määruse vastuvõtmist toetada oma väidet, mille kohaselt ei olnud komisjonil ühtegi konkreetset elementi, mis võimaldaks tal Niko Tube’i suhtes teha vaidlusalust kohandust.

150. Ma olen arvamusel, et seda hinnangut ei kummuta kaalutlus, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 185 ja 186 esitatud teatud argumendid on seotud nii NTRP kui ka Niko Tube’iga.

151. Kuna kaudselt, kuid tingimata ei leidnud Üldkohus esimese kohtuastme hagejate väidet, mis käsitleb vaidlusalust kohandust, sisuliselt hinnates, et need argumendid võivad iseenesest tuua kaasa nimetatud väitega nõustumise ja seega vaidlusaluse määruse tühistamise osas, milles kohandus puudutab Niko Tube’i valmistatud torude ekspordiks müümist SEPCO poolt, ei mõista ma, kuidas ilma Üldkohtu konkreetsete põhjendusteta oleks asjaolu, et neid argumente oleks saanud esitada haldusmenetluses, konkreetselt andnud esimese kohtuastme hagejatele võimaluse saavutada haldusmenetluse teistsugune tulemus.

152. Selles suhtes ja nagu see juba kaudselt nähtub käesoleva ettepaneku punktis 146 esitatud hinnangust, väidavad NTRP ja Niko Tube minu hinnangul valesti, et Üldkohus ei saa nende ettevõtjate kaitseõiguste võimaliku rikkumise kontrollimise kontekstis vaadata läbi nende poolt Üldkohtus esitatud uusi argumente, ilma et ta eiraks oma marginaalse kontrolli ulatust.

153. Sarnaselt mis tahes väitega, mis on esitatud tühistamishagi põhjendamiseks, on hageja kohustatud tõendama väidet, et on eiratud tema menetlusõigusi. Pidades aga silmas, et kohtupraktika nõuab, et kaitseõiguste konkreetne mõjutamine oleks tõendatud, selleks et oleks võimalik nõustuda seda põhjendust puudutava väitega ja sellest tulenevalt tühistada liidu õigusakt, on hageja, kes tugineb niisuguse õigusakti seaduslikkuse suhtes esitatud tühistamisväitele, kohustatud piisavalt täpselt esitama argumendid, mis ta oleks esitanud, kui etteheidetavat menetlusnormide rikkumist ei oleks toimunud, ning mis on erinevad nendest, mida ta juba sai haldusmenetluses enne etteheidetava rikkumise toimepanemist esitada. Ainult niisugust analüüsi läbi viies saab Üldkohus õiguspäraselt hinnata, kas vaidlusalune menetlusnormide rikkumine mõjutas konkreetselt hageja kaitseõigusi. ( 30 ) See analüüs ei ületa kuidagi liidu kohtu teostatava kontrolli ulatust. Vastupidi, see on minu hinnangul osa täielikust ja terviklikust kontrollist selle üle, kas liidu institutsioonid on eiranud liidu õiguse aluspõhimõtet, milleks on kaitseõiguste tagamine, mis tahes menetluses, mis on algatatud mõne isiku suhtes ja mis võib viia huve kahjustava aktini. ( 31 )

154. Identsetel kaalutlustel võib põhjendatult tagasi lükata komisjoni üldise seisukoha, et Üldkohus ei saanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 viidata arutluskäigule, mida ta kasutas vaidlusaluse kohanduse sisulisel läbivaatamisel. Osas, milles see kriitika puudutab NTRP-d, ei olnud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 tehtud viitel muud eesmärki kui tõendada, et kui NTRP-l oleks olnud võimalik haldusmenetluses esitada asjaolud, mis ta esitas Üldkohtu menetluses ja mida on mainitud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 185–187, oleks ta saanud paremini tagada oma kaitseõiguste teostamise.

155. Neid kaalutlusi silmas pidades teen ma ettepaneku rahuldada nõukogu apellatsioonkaebus osaliselt ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles nõustuti esimese kohtuastme hagejate kuuenda väitega, et Niko Tube’i kaitseõigusi oli rikutud, niivõrd kui see väide puudutas algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel SEPCO ekspordihinna kohandamist Niko Tube’i valmistatud torudega sooritatud tehingute osas.

156. Seevastu kuna apellatsioonkaebus, mille komisjon esitas vaidlustatud kohtuotsuse peale, ei sisaldanud samasugust väidet nagu see, mille esitas nõukogu ja millega ma soovitan nõustuda, teen ma ettepaneku jätta komisjoni apellatsioonkaebus täielikult rahuldamata.

157. Seega tuleb nüüd analüüsida kahte väidet, mis on esitatud Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks ja mis puudutavad Üldkohtu muid hinnanguid kui need, mis on seotud algmääruse artikli 2 lõike 10 punkti i alusel tehtud kohandusega.

D. Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuse kaks esimest väidet

158. Lisaks juba läbi vaadatud kolmandale väitele esitavad Niko Tube ja NTRP oma vastuapellatsioonkaebuses veel kaks väidet õigusnormide rikkumise kohta, mille Üldkohus pani toime, kui ta analüüsis normaalväärtuse arvutamist ja liidu tootmisharule tekitatud kahju kindlakstegemist.

1. Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide, et väidetavalt rikkus Üldkohus normaalväärtuse arvutamise analüüsimisel õigusnorme

159. Enne kui vaadata läbi vastuapellatsioonkaebuse käesolev väide, mis jaguneb viieks osaks, on minu arvates vajalik meenutada vaidluse põhilist tausta, mis puudutab käesoleva väite esemeks olevat TKN KE4 alla kuuluvate aatomitorude väljajätmist.

a) Vaidluse põhiline taust, mis puudutab TKN KE4 alla kuuluvate aatomitorude väljajätmist

160. Uurimise käigus andis komisjon asjaomasele tootele määratluse (õmblusteta torud), mida ta selgitas asjaomastele pooltele saadetud küsimustikus. Samas küsimustikus märkis ta ka, et asjaomase toote hinna õiglaseks võrdlemiseks otsustas ta kasutada toote klassifitseerimise süsteemi „TKN”, mis seisneb kuuest sümbolist koosnevas koodis (näiteks TKN JB21YN), mis sõltub eelkõige tolliklassifikatsioonist ning asjaomaste õmblusteta torude füüsilistest ja tehnilistest omadustest (diameeter, paksus). Küsimustiku tekstis oli rõhutatud asjaolu, et huvitatud pooled peavad kasutama toodete kontrollnumbreid kogu nende vastuses väga täpselt ja järjepidevalt.

161. SPIG esitas küsimustikule juunis 2005 saadetud vastuses tehingute haaval üksikasjaliku nimekirja Ukrainas toimunud müügist ning nimekirja oma tarnijatest. SPIG ei kasutanud siiski mitte kuuest sümbolist koosnevat koodi, mida komisjon küsimustikus soovitas, vaid kolmest sümbolist koosnevat lihtsustatud süsteemi. SPIG saadetud müüginimekirjas oli kuus tehingut koodiga KE4. NTRP esines nimekirjas koodi TKN KE4 alla kuuluvate torude ainsa tarnijana. Komisjon tugines normaalväärtuse arvutamisel sellele koha peal kontrollitud nimekirjale.

162. Niko Tube ja NTRP väitsid kirjavahetuses, mida nad pidasid komisjoniga esimese lõplikku teavet avalikustava dokumendi tulemusel, et koodi TKN KE4 alla kuuluvad torud tuleb arvutamisel välja jätta, kuna need ei kuulu asjaomaste toodete hulka või igal juhul ei ole nende valmistatud.

163. Komisjon jättis 24. aprillil 2006 vastu võetud teises lõplikku teavet avalikustavas dokumendis rahuldamata taotluse jätta TKN KE4 alla kuuluvad tooted normaalväärtuse arvutamisel välja. Selles dokumendis oli märgitud, et komisjon võttis teadmiseks TKN KE4 alla klassifitseeritud siseriiklikku müüki puudutavad kommentaarid, kuid tal ei olnud võimalik kontrollida uut teavet, mille Niko Tube ja NTRP olid esitanud.

164. Nimetatud äriühingud kordasid väljajätmise taotlust oma 4. mai 2006. aasta vastuses teisele lõplikku teavet avalikustavale dokumendile. Selles vastuses kinnitati, et kontsern Interpipe ei tooda ühtegi TKN KE4 alla kuuluvat toru ega ole tootnud täpsemalt 63,1 tonni õmblusteta torusid, mis kuuluvad tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla. Selles vastuses oli ka märgitud, et komisjonile saadetud erinevatest müüginimekirjadest ilmnes otseselt, et õmblusteta torude osas tegutses kontsern Interpipe üksnes turustajana ning et TKN KE4 alla klassifitseeritud torusid valmistas ainult NTRP.

165. Komisjon jättis väljajätmise taotluse oma 26. juuni 2006. aasta faksis uuesti rahuldamata eelkõige põhjendusel, et torusid puudutavad andmed ei anna piisava tasemega tagatist, kui ei viida läbi uut kohapealset kontrolli, mille korraldamist haldusmenetluse hilises staadiumis peeti liiga keeruliseks.

166. Vaidlusaluse määruse tühistamiseks esitatud hagides väitsid Niko Tube ja NTRP, et institutsioonid tegid ilmse hindamisvea, kui nad kaasasid normaalväärtuse ja seega ka dumpingumarginaali arvutamisse TKN KE4 ja tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla kuuluvaid torusid puudutavad andmed, et nad rikkusid diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kaitseõigusi ning põhjendamiskohustust.

167. Üldkohus lükkas kõik need väited tagasi.

168. Esimese kohtuastme hagejate ette heidetud ilmse hindamisvea – mis hõlmas ka hoolsuskohustuse rikkumist – kaalumise osas kontrollis Üldkohus, kas asjaolud, mis kõnealused hagejad esitasid komisjonile uurimise käigus, olid piisavad selleks, et järeldada, et nad ei tooda TKN KE4 alla kuuluvaid aatomitorusid, nii et komisjon ei analüüsinud hoolsalt ja erapooletult kõiki käesoleval juhul asjakohaseid asjaolusid ning tegi ilmse hindamisvea, kui ta leidis, et neid asjaolusid tuleb kontrollida esimese kohtuastme hagejate ruumides toimuva uue kontrollkäigu raames.

169. Kaalumise käigus tuvastas Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45, et esimese kohtuastme hagejad ei olnud standardit TU 14-3P-197-2001 kandnud siseriikliku müügi ega eksportmüügi nimekirja, mis oli märk sellest, et nad ei olnud aatomitorusid müünud, isegi mitte SPIG-le. Lisaks märkis Üldkohus, et esimese kohtuastme hagejate tootmiskulude nimekirjadest nähtub, et nendes nimekirjades mainitud tooted ei ole toodetud vastavalt kõnealusele standardile.

170. Üldkohus märkis siiski ka, et SPIG siseriikliku turu müüginimekirja oli kantud kuus tehingut TKN KE4 alla kuuluvate torudega, mis olid toodetud vastavalt eespool nimetatud tehnilisele standardile. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 lisas ta, et SPIG tarnijate nimekirjas ja ostunimekirjas oli mainitud ühtainsat TKN KE4 alla kuuluvate torude tarnijat, see tähendab NTRP-d. Sellesse nimekirja pidid aga olema kantud vaid tarnijad, kelle tooteid müüdi edasi liitu. Kuna toimiku materjalid kinnitasid, et TKN KE4 ja tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla kuuluvad torud olid edasi müüdud Ukraina turul ja et kõik NTRP toodetud nimetatud koodi, kuid mitte kõnealuse tehnilise standardi alla kuuluvad torud olid SPIG poolt ühenduse turul edasi müüdud, siis järeldas Üldkohus sellest, et SPIG ei teinud viga, kui ta jättis oma tarnijate nimekirjas ja ostunimekirjas mainimata TKN KE4 alla kuuluvate torude muud tarnijad kui NTRP.

171. Siiski tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, et esiteks asjaolu, et SPIG siseriikliku müügi nimekirjas mainiti TKN KE4 ja tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla kuuluvaid torusid puudutavaid tehinguid, ja teiseks asjaolu, et SPIG tarnijate nimekiri ja ostunimekiri viitas vaid ühele TKN KE4 alla kuuluvate torude tarnijale, võisid tekitada segadust uurimist läbiviivates komisjoni ametnikes. Ta järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50 ja 51, et esimese kohtuastme hagejate ja nendega seotud müügiettevõtja SPIG poolt küsimustikule esitatud vastuste hoolsa hindamise tulemusel omas komisjon vastuolulist teavet või vähemalt teavet, mille õigsuse võis kahtluse alla seada, ilma et esimese kohtuastme hagejad oleksid püüdnud hajutada komisjoni kahtlusi nende vastuolude suhtes. Täpsemalt otsustas Üldkohus, et hagejate kohustus oli tõendada, et kõnealused kuus tehingut puudutasid SPIG poolt TKN KE4 ja tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla kuuluvate torude ostmist sõltumatult tarnijalt, kuid seda hagejad ei teinud. Kohus järeldas, et komisjon täitis oma kohustuse uurida hoolsalt ja erapooletult juhtumi kõiki asjakohaseid asjaolusid, et normaalväärtus määrati kindlaks viidatud kohtupraktika tähenduses põhjendatud viisil ning et nõukogu ei teinud ilmset hindamisviga.

172. Väite osas, et diskrimineerimiskeelu põhimõtet on rikutud seeläbi, et nõukogu nõustus dumpingumarginaali arvutamisel välja jätma TKN teatud koodide alla kuuluvad tooted, mida esimese kohtuastme hagejad ei olnud valmistanud, kuid mitte TKN KE4 ja tehnilise standardi TU 14-3P-197-2001 alla kuuluvaid aatomitorusid, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59 ja 60, et kui viimati nimetatud torusid tootis NTRP, siis teiste TKN-de alla kuuluvad torud ei esinenud kusagil esimese kohtuastme hagejate müüginimekirjades ega tootmiskulude nimekirjades ning et lisaks mainiti SPIG tarnijate nimekirjas ja ostunimekirjas ühtainsat TKN KE4 alla kuuluvate torude tarnijat, see tähendab NTRP-d. Seetõttu lükkas kohus selle väite tagasi.

173. Peale selle lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67–69 tagasi ka esimese kohtuastme hagejate väited kaitseõiguste ja põhjendamiskohustuse rikkumise kohta.

b) Vastuapellatsioonkaebuses esitatud esimese väite viis osa

174. Niko Tube ja NTRP väidavad esiteks, et Üldkohus rikkus nende kaitseõigusi, kui ta lükkas tagasi nende esimeses kohtuastmes esitatud väited ilmse hindamisvea ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumise kohta. Teiseks väidavad nad, et Üldkohus ületas kohtuliku kontrolli piire. Kolmandaks heidavad Niko Tube ja NTRP Üldkohtule ette, et ta ei teinud otsust esimeses kohtuastmes esitatud täiendava väite kohta. Neljandaks on nad seisukohal, et Üldkohus tegi ilmse vea hoolsuskohustuse hindamisel. Lõpuks leiavad nad viiendaks, et kohus moonutas tõendite selget mõtet.

c) Kaks esimest osa, mis puudutavad kaitseõiguste rikkumist ja kohtuliku kontrolli piiride eiramist

i) Poolte argumendid

175. Kuigi Niko Tube ja NTRP tunnistavad, et neil oli esimese astme menetluses võimalik väljendada oma seisukohti asjaolude kohta, millele Üldkohus tugines, väidavad nad, et kohus rikkus nende kaitseõigusi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–55 ning 59 ja 60 lähtus juhtumi uutest asjaoludest, millest ei olnud neid haldusmenetluse käigus teavitatud. Nii on see uute põhjenduste puhul, mille nõukogu ja komisjon esitasid TKN KE4 alla kuuluvate aatomitorude dumpingumarginaali arvutamisel eksliku väljajätmise õigustamiseks, ning esitatud uute faktide puhul, mis pidid neid uusi põhjendusi toetama, nagu SPIG tarnijate nimekirja ja ostunimekirja asjakohasus, väide koostöö puudumise kohta tõlke osas ning tõendite väidetav puudumine kõnealuste aatomitorude tarnija kohta. Teises osas meenutavad Niko Tube ja NTRP, et Üldkohus ei või arvesse võtta uusi põhjendusi TKN KE4 alla kuuluvate torude väljajätmise taotluse rahuldamata jätmiseks.

176. Nõukogu ja komisjon leiavad, et vastuapellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa, mis on eriti segane, tuleb tagasi lükata. Lisaks sellele, et Niko Tube ja NTRP ei too esile asjaolusid, mille alusel Üldkohus ei taganud nende õigust olla ära kuulatud, väidavad institutsioonid, et kõnealused äriühingud ajavad segi kaitseõigused ja põhjendamiskohustuse. Seoses viimati nimetatuga märgib nõukogu, et Niko Tube ja NTRP ei too esile väidetavaid „uusi asjaolusid”, millele Üldkohus tugines. Väidetavad „uued asjaolud” ei ole nõukogu hinnangul midagi muud kui täiendavad selgitused, millega toetati komisjoni 24. aprilli 2006. aasta teises teavet avalikustavas dokumendis sisalduvaid institutsioonide järeldusi ja mille kohaselt taotlust jätta välja TKN KE4 alla kuuluvaid aatomitorusid puudutavad kuus tehingut ei saanud rahuldada, kuna see oleks nõudnud uue teabe täiendavat kontrollimist. Igal juhul ei ole institutsioonid kohustatud piirduma üksnes nende akti aluseks olevate põhjenduste ja pooltega peetud kirjavahetuse tsiteerimisega, vaid nad võivad oma seisukohta Üldkohtus edasi arendada. Vastuapellatsioonkaebuse esimese väite teine osa tuleb tagasi lükata sarnastel põhjustel. Üldkohus tegutses oma kontrollipädevuse piirides.

ii) Analüüs

177. Ulatuses, milles vastuapellatsioonkaebuse esimese väite esimese osa eesmärk on tuvastada, et Üldkohus eiras Niko Tube’i ja NTRP kaitseõiguste järgimise nõuet, tuleb see minu hinnangul tagasi lükata. On nimelt selge, et kõnealused äriühingud ei ole esile toonud faktilisi ega õiguslikke asjaolusid, mille osas Üldkohus neid ära ei kuulanud. Nad möönavad pealegi, et neil oli võimalik oma seisukohta väljendada asjaolude kohta, millele Üldkohus rajas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45–54 ning punktides 59 ja 60 esitatud hinnangu.

178. Lisaks tuleb igaks juhuks märkida, et Niko Tube ja NTRP ei vaidlusta vastuapellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67 sisalduvat Üldkohtu hinnangut nende kaitseõiguste väidetava rikkumise kohta, mille panid institutsioonid toime seoses nende taotlusega jätta TKN KE4 alla kuuluvad aatomitorud välja.

179. Tegelikult heidetakse Üldkohtule kaitseõiguste rikkumise asemel ette pigem kohtuliku kontrolli piiride ületamist seeläbi, et ta võttis arvesse põhjendusi, mis esitati Niko Tube’i ja NTRP taotluse jätta TKN KE4 alla kuuluvad torud normaalväärtuse arvutamisel välja rahuldamata jätmiseks ning mis ei tulenenud haldusmenetlusest.

180. Vastuapellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa seguneb seega sisuliselt teise osaga, mis puudutab just Üldkohtu võimuliialdust.

181. Minu hinnangul tuleb see etteheide tagasi lükata.

182. Kõigepealt leian ma, et Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuses esitatud väide, et Üldkohus tugines uutele faktilistele asjaoludele, ei saa olla tulemuslik. Vaidlustatud kohtuotsuse asjakohastest punktidest ilmneb nimelt, et Üldkohus piirdus ilmset hindamisviga ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist käsitlevate väidete analüüsimisel sellega, et võttis arvesse haldusmenetluses vahetatud dokumentidest ilmnenud asjaolusid.

183. Seejärel tuleb märkida, et selleks et kontrollida, nagu seda paluvad esimese kohtuastme hagejad, kas nõukogu tegi ilmse hindamisvea, kui ta jättis rahuldamata nende taotluse jätta TKN KE4 alla kuuluvad aatomitorud normaalväärtuse ja dumpingumarginaali arvutamisel välja, põhjusel et nad ei tootnud neid torusid, analüüsis Üldkohus eelkõige põhjendusi, mille alusel rahuldamata jätmine toimus, võttes täpsemalt arvesse põhjenduste esitamise faktilist konteksti. Niisugune analüüs iseenesest ei riku õigusnorme. Üldkohus nimelt ei asendanud institutsioonide põhjendusi enda põhjendustega, vaid asetas esimese kohtuastme hagejate taotluse rahuldamata jätmise lihtsalt selle konteksti, tuues iseäranis esile asjaolu, et SPIG tarnijate nimekirjas ja ostunimekirjas oli mainitud ühtainsat TKN KE4 alla kuuluvate torude tarnijat, see tähendab NTRP-d, mis võis mõjutada väidet, et esimese kohtuastme hagejad ei valmistanud kõnealuseid torusid.

184. Sellist konteksti ei saanud esimese kohtuastme hagejad kindlasti tähele panemata jätta ning sellest annab tunnistust muu hulgas ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 tehtud järeldus, et hagejad saatsid välja arved, mis pidid puudutama TKN KE4 alla kuuluvate torudega tehtud kuut tehingut, mis olid ekslikult SPIG müüginimekirjas ära toodud.

185. Seega teen ettepaneku lükata vastuapellatsioonkaebuse esimese väite kaks esimest osa tagasi.

d) Kolmas osa, mis puudutab väitele vastamata jätmist

i) Poolte argumendid

186. Niko Tube ja NTRP väidavad, et nad tõid esimeses kohtuastmes esitatud repliigis esile, et nõukogu kostja vastuses sisalduvad selgitused ja väited olid esitatud hilinemisega ning neid ei tulnud arvesse võtta. Üldkohus võttis nende väite teadmiseks, nagu nähtub kohtuistungi ettekandest, kuid ei vastanud sellele vaidlusaluses kohtuotsuses.

187. Nõukogu ja komisjon väidavad, et see osa on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu.

ii) Analüüs

188. Isegi kui oletada, et esimese kohtuastme hagejad oleksid kohtumenetluses esitanud uue väite vaidlusaluse määruse toetuseks põhjenduste väidetavalt hilinemisega esitamise kohta, millele Üldkohus oleks pidanud vastama, tuleb tõdeda, et kohus vastas sellele väitele kaudselt, kuid tingimata ja lükkas selle tagasi, analüüsides institutsioonide esitatud põhjuseid nende konteksti silmas pidades.

189. Sellest tulenevalt teen ma ettepaneku lükata vastuapellatsioonkaebuse esimese väite kolmas osa tagasi.

e) Neljas osa, mis puudutab ilmset viga hoolsuskohustuse hindamisel

i) Poolte argumendid

190. Niko Tube’i ja NTRP hinnangul tõlgendas Üldkohus valesti hoolsuse mõistet, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52 ja 53, et kaks õiguspärast põhjust nende kümne hulgas, mis nõukogu esitas selleks, et jätta rahuldamata esimese kohtuastme hagejate taotlus jätta TKN KE4 alla kuuluvad torud normaalväärtuse arvutamisel välja, olid piisavad, et tõendada, et komisjon oli kokkuvõttes tegutsenud nõutava hoolsusega.

191. Nõukogu ja komisjon väidavad, et selle osaga soovivad Niko Tube ja NTRP lõpuks seada kahtluse alla Üldkohtu faktilised järeldused, kuid see on apellatsiooniastmes lubamatu. Nõukogu meenutab ka, et hoolsuskohustuse põhimõte on menetluslikku laadi, samas kui Niko Tube ja NTRP vaidlustavad tulemust, milleni Üldkohus jõudis faktiliste asjaolude analüüsimisel, ning järeldusi, milleni jõudsid institutsioonid. Nõukogu lisab, et Niko Tube’i ja NTRP väited, mille kohaselt Üldkohus tunnistas asjakohatuks või lükkas tagasi enamiku nõukogu argumentidest, on valelikud ja ebatäpsed.

ii) Analüüs

192. Vaidlus puudub selle üle, et kui liidu institutsioonidel on lai kaalutlusõigus, on liidu õiguskorraga haldusmenetlustes antud tagatiste järgimine eriti suure tähtsusega. Nende tagatiste seas on muu hulgas pädeva institutsiooni kohustus hoolsalt ja erapooletult uurida konkreetse juhtumi kõiki asjakohaseid asjaolusid. ( 32 )

193. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 sisuliselt meenutas, ilma et pooled sellele vastu vaidleksid, tuleb märkida, et selles kontekstis on liidu kohtu ülesanne dumpinguvastaste meetmete valdkonnas, kus ta ei saa sekkuda institutsioonide pädevusse kuuluvate hinnangute andmisesse, tagada, et institutsioonid on arvesse võtnud kõiki asjakohaseid asjaolusid ja on hinnanud toimiku materjale kogu nõutava hoolsusega, mistõttu on võimalik asuda seisukohale, et normaalväärtus on algmääruse sätteid silmas pidades kindlaks määratud põhjendatud viisil. ( 33 )

194. Käesolevas osas väidavad Niko Tube ja NTRP peamiselt, et Üldkohus ei saanud õigustatult leida, et institutsioonid analüüsisid kogu nõutava hoolsusega TKN KE4 alla kuuluvate torude andmeid, samas kui ta lükkas tagasi või tunnistas asjakohatuks kaheksa põhjust nende kümne hulgas, millele institutsioonid tuginesid nende torude kaasamisel normaalväärtuse ja dumpingumarginaali arvutamisse.

195. Küsimus, kas Üldkohus leidis õigesti, et institutsioonid täitsid oma hoolsuskohustust, on õigusküsimus, mis kuulub Euroopa Kohtu poolt apellatsioonimenetluses kontrollimisele. ( 34 )

196. Sõltumata asjaolust, et Üldkohus ei loetlenud kümmet tegurit, vaid meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–37 viit põhjenduste rühma, mille tulemusel jätsid institutsioonid rahuldamata taotluse jätta TKN KE4 alla kuuluvad torud normaalväärtuse ja dumpingumarginaali arvutamisel välja, põhinevad Niko Tube’i ja NTRP argumendid minu hinnangul vaidlustatud kohtuotsuse ilmselgelt vääral tõlgendusel.

197. Esiteks, vaidlustatud kohtuotsuse punkti 48 osas ei pidanud Üldkohus vastupidi Niko Tube’i ja NTRP väidetele „põhjendamatuks” argumenti, mille kohaselt SPIG mainis üksnes NTRP-d kui nende torude ainsat tarnijat. Hoopis vastupidi, Üldkohus leidis, et „SPIG […] ei teinud viga, jättes […] mainimata muud tarnijad kui NTRP”.

198. Teiseks ei saa asjaolu, et Üldkohus ei teinud konkreetset otsust Niko Tube’i ja NTRP vastuapellatsioonkaebuses loetletud teatud tegurite kohta, tõlgendada nii, et Üldkohus pidas neid tegureid „asjakohatuteks”. Vastupidi, Üldkohus võis õiguspärastel menetlusökonoomia kaalutlustel täielikult leida, et ta ei ole kohustatud ilmset hindamisviga puudutava sellise väite läbivaatamisel, mille kohta pidid esimese kohtuastme hagejad tõendeid esitama, kontrollima kõiki argumente, mis institutsioonid esitasid oma järelduse põhjendamiseks, tingimusel et esile toodud põhjustest mõni oli kõnealuse järelduse põhjendamiseks piisav.

199. Niko Tube ja NTRP möönavad ka ise, et Üldkohus pidas „õiguspärasteks muredeks” asjaolu, et hagejad ei esitanud tõendeid, mis näitavad selgelt, et kõnealused torud osteti sõltumatult kolmandalt isikult, mitte NTRP-lt, ning asjaolu, et kohapealse kontrollkäigu ajal ei tõstatanud komisjon TKN KE4 alla kuuluvate torude küsimust, sest esimese kohtuastme hagejad ei olnud veel esitanud taotlust jätta need torud välja. See, et viimati nimetatud hinnang Niko Tube’i ja NTRP-d ei veena ning nad püüavad seda Euroopa Kohtus kahtluse alla seada, ei kujuta endast mingil juhul küsimust, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsioonimenetluses kontrollimisele. ( 35 ) Järelduse osas, et Niko Tube ja NTRP ei tõendanud, et kõnealused torud osteti sõltumatult kolmandalt isikult, ei too äriühingud käesolevas osas esile ühtegi õigusnormi rikkumist, mille Üldkohus toime pani.

200. Igal juhul, oletades, et Üldkohus oleks leidnud, et institutsioonide teatud argumendid osutuvad asjakohatuks, ei tähendaks see, et institutsioonid ei analüüsinud hoolsalt ja erapooletult kõiki neile haldusmenetluses esitatud asjaolusid.

201. Sellest tulenevalt teen ma ettepaneku lükata vastuapellatsioonkaebuse esimese väite neljas osa tagasi.

f) Viies osa, mis puudutab tõendite selge mõtte moonutamist

i) Poolte argumendid

202. Teise võimalusena väidavad Niko Tube ja NTRP, et Üldkohus moonutas tõendite selget mõtet. Üldkohus järeldas valesti, et esimese kohtuastme hagejate poolt haldusmenetluses esitatud teave võis tekitada segadust komisjoni ametnikes ning et komisjon omas vastuolulist teavet (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 49 ja 50), et komisjon tegutses nõutud hoolsusega (punkt 52) ning et esimese kohtuastme hagejad ei püüdnud hajutada komisjoni kahtlusi (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 51).

203. Nõukogu ja komisjoni hinnangul on viies osa vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu. Täpsemalt ei ole Niko Tube ja NTRP tõendanud tõendite moonutamist ega Üldkohtu tehtud hindamisviga, mis tooks kaasa niisuguse moonutamise, ning nad piirduvad Üldkohtu hinnangute vaidlustamisega argumentide abil, mille Üldkohus juba tagasi lükkas.

ii) Analüüs

204. Nagu ma juba märkisin, ei ole faktide hindamine – välja arvatud juhul, kui Üldkohus on tõendeid moonutanud – õigusküsimus, mis sellisena kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsioonimenetluses kontrollimisele.

205. Lisaks ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et väidetav faktiliste asjaolude või tõendite moonutamine peab olema toimiku materjalidest tulenevalt ilmne, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hindama asuda. ( 36 )

206. Oma esimese seisukoha põhjendamiseks