Nimelt on selle sättega liikmesriikidele antud võimaluse eesmärk takistada seda, et emaettevõtjale tekib kahekordne maksueelis, mis tuleneb esiteks direktiivi 90/435 artikli 4 lõike 1 esimese taande alusel maksust vabastatud kasumist ja teiseks maksu vähendamisest, mis tekib osalustest saadava kasumi jaotamisest tuleneva kahjumi kuluna mahaarvamisest (vt selle kohta kohtuotsus, 22.12.2008, Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07 , EU:C:2008:758 , punkt 42 ). Seda arvestades tuleb direktiivi 90/435 artikli 4 lõiget 2 kindlasti tõlgendada nii, et see lubab liikmesriikidel takistada ainult seda, et emaettevõtja saaks kahekordse maksueelise, millele viidati eelmises punktis. Nimelt kui liikmesriigil lubataks keelata emaettevõtjatel niisuguste intresside mahaarvamine, mis ei ole seotud maksust vabastatud kasumi jaotamise aluseks olevate osaluste omandamisega, läheks see norm ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik sellise eesmärgi saavutamiseks.

Nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, nagu 10. aprilli 1992. aasta kuningliku dekreediga kooskõlastatud ja 12. juuni 1992. aasta seadusega kinnitatud 1992. aasta tulumaksuseadustiku artikli 198 punkt 10, mille alusel ei ole emaettevõtja maksustatavast kasumist maha arvatavad tema võetud laenult makstud intressid summa ulatuses, mis vastab maksustamisel juba maha arvatavate selliste dividendide summale, mida emaettevõtja saab niisugustelt osalustelt tütarettevõtjate kapitalis, mis on talle kuulunud vähem kui ühe aasta, kuigi need intressid ei ole nende osaluste omandamise rahastamisega seotud.

Direktiivi 90/435 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil kohaldada niisugust siseriiklikku normi, nagu 10. aprilli 1992. aasta kuningliku dekreediga kooskõlastatud ja 12. juuni 1992. aasta seadusega kinnitatud 1992. aasta tulumaksuseadustiku artikli 198 punkt 10, kuna see on ulatuslikum pettuste ja kuritarvituste vältimiseks vajalikust.

Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 51, kajastab direktiivi 90/435 artikli 1 lõige 2 liidu õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt on õiguse kuritarvitamine keelatud (kohtuotsus, 5.7.2007, Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, punkt 38), mistõttu õigussubjektid ei saa liidu õigusnormidele tugineda pettuse või kuritarvituse eesmärgil (vt selle kohta eelkõige kohtuotsused, 21.2.2006, Halifax jt, C‑255/02, EU:C:2006:121, punkt 69, ning 28.7.2016, Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 37). Siiski on oluline märkida, et nagu toonitas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 52, on direktiivi 90/435 artikli 1 lõige 2 põhimõtteline säte, mille sisu antakse konkreetselt edasi selle direktiivi teistes sätetes, muu hulgas artikli 4 lõikes 2, sest selle eesmärk on just võitlus emaettevõtja kuritarvitamisega, mis seisneb kahekordses mahaarvamises (vt analoogia alusel kohtuotsus, 17.10.1996, Denkavit jt, C‑283/94, C‑291/94 ja C‑292/94, EU:C:1996:387, punkt 31). Kuid esimesele küsimusele antud vastusest nähtub, et direktiivi 90/435 artikli 4 lõikega 2 on vastuolus siseriiklik õigusnorm, nagu CIR 1992 artikli 198 punkt 10, kuna see on ulatuslikum meetmetest, mida liidu seadusandja pidas kohasteks emaettevõtjate kuritarvitamiste vältimiseks seoses võimalusega maksustamisel kahekordset mahaarvamist teostada.

(vt punktid 60–63 ja resolutsiooni punkt 2)