KOHTUJURISTI ETTEPANEK

ATHANASIOS RANTOS

esitatud 27. jaanuaril 2021 ( 1 )

Kohtuasi C‑591/19 P

Euroopa Komisjon

versus

Fernando De Esteban Alonso

Apellatsioonkaebus – Euroopa Komisjoni endine ametnik – Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlus – Liikmesriigi õigusasutustele kriminaalmenetluse algatamise aluseks olla võivaid olukordi käsitleva informatsiooni edastamine – Otsuse 1999/396/EÜ, ESTÜ, Euratom artikkel 4 – Asjaomase isiku teavitamise ja ärakuulamise kohustus – Määruse (EÜ) nr 1073/1999 artikli 9 lõige 4 – Komisjoni õigus esitada liikmesriigi õigusasutustele kuriteoteade ja tsiviilhagi – Kahju, mis väidetavalt tekkis OLAFi ja komisjoni tegevusest kohtumenetluse käigus – Kahju hüvitamise hagi – Põhjuslik seos

I. Sissejuhatus

1. Apellatsioonkaebuses palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 11. juuni 2019. aasta kohtuotsuse De Esteban Alonso vs. komisjon (T‑138/18, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus, EU:T:2019:398), millega Üldkohus mõistis Euroopa Komisjonilt Fernando De Esteban Alonso (edaspidi „vastustaja“) kasuks välja 62000 eurot mittevaralise kahju eest, mis tekkis talle Euroopa Komisjoni ja Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) õigusvastase tegevuse tõttu liikmesriigi õigusasutustele informatsiooni edastamisel ning tema suhtes liikmesriigis alustatud kriminaalmenetluse käigus.

2. Käesolev apellatsioonkaebus annab Euroopa Kohtule esimest korda võimaluse võtta seisukoht ühelt poolt otsuse 1999/396/EÜ, ESTÜ, Euratom ( 2 ) artikli 4 ulatuse kohta, mis puudutab OLAFi poolt juurdlusega seotud informatsiooni edastamist liikmesriigi õigusasutustele enne selle juurdluse lõppemist, ning teiselt poolt määruse (EÜ) nr 1073/1999 ( 3 ) artikli 9 lõike 4 ulatuse kohta, mis puudutab komisjoni osalemist kriminaalmenetluses enne OLAFi kõnealuse juurdluse lõppemist ( 4 ).

II. Õiguslik raamistik

3. Komisjoni 28. aprilli 1999. aasta otsusega 1999/352/EÜ, ESTÜ, Euratom ( 5 ) asutatud OLAF tegeleb selle otsuse artikli 2 kohaselt eelkõige institutsioonides haldusjuurdluste läbi viimisega selleks, et võidelda pettuste, korruptsiooni ja muu liidu finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu ning uurida ametikohustuste täitmisega seotud raskeid asjaolusid, mis võivad endast kujutada Euroopa Liidu ametnike ja teenistujate kohustuste täitmata jätmist, mis võib kaasa tuua distsiplinaar- ning vajaduse korral kriminaalmenetluse.

A. Määrus nr 1073/1999

4. Määrus nr 1073/1999 reguleerib inspekteerimisi, kontrolle ja muid toiminguid, mida OLAFi töötajad oma tööülesannete käigus teevad. OLAFi juurdlused jagunevad „välisjuurdlusteks“ (väljaspool liidu institutsioone) ning „sisejuurdlusteks“ (liidu institutsioonides). See määrus, mis kuulub ratione temporis kohaldamisele käesoleva asja asjaolude suhtes, tunnistati kehtetuks määrusega nr 883/2013.

5. Määruse nr 1073/1999 põhjenduses 10 oli märgitud: „kõnealuseid juurdlusi tuleb toimetada kooskõlas asutamislepingu ning eriti [Euroopa Liidu] privileegide ja immuniteetide protokolliga [(nr 7)] ( 6 ), võttes arvesse [Euroopa Liidu] ametnike personalieeskirju ( 7 ) ning ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi […], samuti inimõigusi ja põhivabadusi, eelkõige õigluspõhimõtet, asjaomaste isikute õigust esitada oma seisukohti neid puudutavate asjaolude kohta ning põhimõtet, et juurdlustulemused võivad tugineda ainult tõendi väärtust omavatele üksikasjadele; selleks peavad institutsioonid ja asutused kehtestama sisejuurdluse toimetamise tingimused; seetõttu tuleb muuta personalieeskirju, et sätestada ametnike ja muude teenistujate õigused ning kohustused sisejuurdluse korral.“

6. Määruse artikli 4 „Sisejuurdlus“ lõiked 1 ja 5 olid sõnastatud järgmiselt: „1. [OLAF] teostab artiklis 1 nimetatud valdkondades haldusjuurdlust institutsioonides ja asutustes […]. Kõnealune sisejuurdlus toimub vastavalt asutamislepingute eeskirjadele ning eriti Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokollile [(nr 7)] ning personalieeskirjadele käesolevas määruses ja kõikide institutsioonide ja asutuste otsustes ettenähtud tingimuste ja korra kohaselt. Institutsioonid konsulteerivad kõnealuste otsustega kehtestatavate eeskirjade üle. […] 5. Kui juurdluse käigus selgub, et mõni liige, juht, ametnik või muu teenistuja võib olla isiklikult asjaga seotud, teatatakse sellest institutsioonile või asutusele, kelle teenistuses ta on. Juhul kui juurdluse huvides on vajalik täielik salajasus või on vaja rakendada siseriiklike õigusasutuste pädevusse kuuluvaid juurdlusmeetmeid, võib kõnealuse informatsiooni andmise edasi lükata.“

7. Määruse artiklis 9 „Juurdluse aruanne ja juurdlusejärgsed meetmed“ oli sätestatud: „1. Kui [OLAF] on juurdluse lõpetanud, koostatakse direktori juhtimisel aruanne, milles teatatakse kindlakstehtud asjaolud, võimalik finantskahju ja juurdluse tulemused, kaasa arvatud [OLAFi] direktori soovitused vajalike meetmete kohta. 2. Kõnealuste aruannete koostamisel võetakse arvesse asjaomase liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusnorme. Sel viisil koostatud aruandeid tunnustatakse riigi inspektorite koostatud haldusaruannetega samal viisil ja samadel tingimustel ning neid on lubatud kasutada tõenditena selle liikmesriigi haldus- ja kohtumenetluses, kus nende kasutamine on vajalik. Nende kohta kehtivad samad hindamisreeglid kui riigi inspektorite koostatud haldusaruannete kohta ja nad on viimati nimetatutega võrdväärsed. 3. Välisjuurdluse kohta koostatud aruanded ja kõik asjakohased vajalikud dokumendid saadetakse kõnealuste liikmesriikide pädevatele asutustele kooskõlas välisjuurdluseeskirjadega. 4. Sisejuurdluse kohta koostatud aruanded ja kõik asjakohased vajalikud dokumendid saadetakse asjaomasele institutsioonile või asutusele. Institutsioon või asutus võtab sisejuurdluse tulemustest tingitud meetmed, eelkõige distsiplinaar- ja õiguslikud meetmed, ning teatab sellest ameti direktorile tähtaja jooksul, mille direktor on oma aruande resolutsioonis määranud.“

8. Sama määruse artiklis 10 „[OLAFi] edastatav teave“ oli sätestatud: „1. Ilma et see piiraks käesoleva määruse artiklite 8, 9 ja 11 ning määruse (Euratom, EÜ) nr 2185/96[ ( 8 )] sätete kohaldamist, võib [OLAF] igal ajal edastada asjaomaste liikmesriikide pädevatele asutustele välisjuurdluste käigus saadud informatsiooni. 2. Ilma et see piiraks käesoleva määruse artiklite 8, 9 ja 11 kohaldamist, edastab [OLAFi] direktor asjaomaste liikmesriikide õigusasutustele [OLAFi] sisejuurdluste käigus saadud informatsiooni kriminaalmenetlust nõuda võivate küsimuste kohta. Samal ajal teavitab ta asjaomast liikmesriiki, kui juurdlusnõuetest ei tulene teisiti. 3. Ilma et see piiraks käesoleva määruse artiklite 8 ja 9 kohaldamist, võib [OLAF] igal ajal edastada asjaomasele institutsioonile või asutusele sisejuurdluste käigus saadud informatsiooni.“

B. Otsus 1999/396

9. Otsuse 1999/396 artiklis 4 on OLAFi sisejuurdluse raames huvitatud poole teavitamise kord sätestatud järgmiselt: „Kui kahtluse alla satub komisjoni liige, ametnik või teenistuja, teatatakse huvitatud poolele kiiresti, kui see ei kahjusta juurdlust. Mingil juhul ei tohi pärast juurdluse lõppemist teha nimeliselt komisjoni liikmele, ametnikule või teenistujale osutavat järeldust, ilma et huvitatud poolele oleks antud võimalust väljendada oma seisukohti kõigi temaga seotud asjaolude kohta. Juhul kui juurdluse huvides on vajalik täielik salajasus ja on vaja kasutada siseriikliku õigusasutuse pädevusse kuuluvat juurdlusmenetlust, võib komisjoni liikme, ametniku või teenistuja oma seisukohti esitama kutsumise kohustuse täitmist vastavalt komisjoni presidendi või peasekretäri nõusolekul edasi lükata.“

III. Vaidluse asjaolud

10. Vastustaja on endine Euroopa Komisjoni ametnik, kes töötas Euroopa Statistikaameti (edaspidi „Eurostat“) informaatika, väljaannete ja välissuhete direktoraadi direktorina 1. jaanuarist 1993 kuni 31. jaanuarini 1997, pärast mida nimetati ta komisjonis teistele ametikohtadele.

11. Statistiliste andmete avalikkusele kättesaadavaks tegemiseks kasutas Eurostat Euroopa Ühenduste Väljaannete Talituse abi. 1996. aastal oli see talitus loonud võrgustiku müügipunktidest nimetusega datashops. Eurostati, Euroopa Ühenduste Väljaannete Talituse ja iga datashopi vahelisi suhteid reguleerisid finantslepingud. Kuna 1999. aasta septembris läbi viidud Eurostati siseaudit tõi ilmsiks finantshaldamisega seotud rikkumisi ning selle pinnalt tekkis kahtlus omastamises, pöörduti 17. märtsil 2000 OLAFi poole ning viimane algatas mitu juurdlust.

12. Juhtumi „Eurostat-Datashop-Planistat“ juurdluse raames saatis OLAFi peadirektor 19. märtsi 2003. aasta teatises Prantsusmaa õigusasutustele informatsiooni karistusõiguslikku kvalifitseerimist nõuda võivate asjaolude kohta (edaspidi „19. märtsi 2003. aasta teatis“). Selles teatises mainiti nimeliselt asjaolude aset leidmise ja teatise kuupäeva aegset Eurostati peadirektorit Y. Franchet’d ning toonast Eurostati üksuse juhti ja teatise aegset direktorit D. Byk’i. Vastustajat osundatud teatises ei nimetatud.

13. Procureur de la République du tribunal de grande instance de Paris (Pariisi esimese astme kohtu juures töötav vabariigi prokurör, Prantsusmaa) alustas 4. aprillil 2003 kriminaalmenetlust süüteo toimepanemise tulemusena saadud vara omandamise ja usalduse kuritarvitamisest osavõtu tunnustel. OLAFi peadirektor esitas 3. aprillil 2003 komisjoni peasekretärile Eurostatiga seotud käimasolevate juurdluste kohta kokkuvõtva teatise. Komisjon esitas 10. juulil 2003 Pariisi esimese astme kohtu juures töötavale vabariigi prokurörile X-i kohta kuriteoteate ning tsiviilhagi.

14. OLAFi peadirektor koostas 25. septembril 2003 juhtumi „Eurostat–Datashop–Planistat“ juurdluse lõpparuande, mis edastati Prantsusmaa õigusasutustele. Ka seal ei nimetatud vastustajat.

15. Prantsusmaa prokuratuuri taotlusel võttis komisjon 29. jaanuaril 2004. aastal vastustajalt immuniteedi vastavalt privileegide ja immuniteetide protokolli artikli 17 teisele lõigule. Vastustajat sellest ei teavitatud. Seejärel alustas komisjon vastustaja suhtes distsiplinaarmenetlust.

16. Pärast ülekuulamist, kuhu Prantsusmaa kriminaalpolitsei oli vastustaja kutsunud tunnistajana, peeti ta 9. septembril 2008 kinni, ning järgmisel päeval esitati talle kahtlustus usalduse kuritarvitamise tunnustel.

17. Tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi esimese astme kohus) eeluurimiskohtunik tegi 9. septembril 2013 kõigi kahtlustuse saanud isikute, sealhulgas vastustaja suhtes kriminaalmenetluse lõpetamise määruse (edaspidi „kriminaalmenetluse lõpetamise määrus“). Komisjon tsiviilhagejana esitas selle määruse peale apellatsioonkaebuse, mille Cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 23. juuni 2014. aasta kohtuotsusega rahuldamata jättis; viimatinimetatud kohtuotsuse peale esitas komisjon kassatsioonkaebuse; Cour de cassation (kassatsioonikohus, Prantsusmaa) jättis 15. juuni 2016. aasta kohtuotsusega kassatsioonkaebuse rahuldamata.

18. Vastustaja esitas 15. septembril 2008 ja hiljem ka 12. detsembril 2013 vastavalt personalieeskirjade artiklile 24 abitaotlused, mille komisjon rahuldamata jättis. Teise abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitas vastustaja kaebuse, mille ametisse nimetav asutus rahuldamata jättis, ning seejärel hagi, mille Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohus jättis rahuldamata 15. juuli 2015. aasta kohtumäärusega ( 9 ), mille Üldkohus apellatsioonkaebust läbi vaadates 9. septembri 2016. aasta kohtuotsusega ( 10 ) muutmata jättis.

19. 22. detsembril 2016 esitas vastustaja personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel taotluse OLAFi ja komisjoni tegevusega tekitatud kahju hüvitamiseks. Kuna ametisse nimetav asutus jättis selle taotluse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, esitas vastustaja rahuldamata jätmise otsuse peale kaebuse. Ametisse nimetav asutus jättis 29. novembri 2017. aasta otsusega selle kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

IV. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

20. Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. veebruaril 2018, esitas vastustaja ELTL artikli 270 alusel hagi, nõudes hüvitise välja mõistmist mittevaralise kahju, tervise kahjustamisest tekkinud kahju ja varalise kahju eest, mille põhjustasid väidetavalt OLAFi ja komisjoni rikkumised, mis seisnesid esiteks selles, et vastustajat ei kuulatud ära enne teda süüstavaid andmeid sisaldanud dokumentide Prantsusmaa asutustele edastamist ning teiseks selles, et komisjon jätkas põhjendamatult tema suhtes kriminaalmenetlust. Vastustaja väitel oli kahju suuruseks 1102291,68 eurot, millele pidanuks lisanduma kohtukulud ning 3000 euro suurune summa kulude eest, mis ei kuulu kohtukulude hulka.

21. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et liidu vastutuse tekkimise aluseks olevad kolm tingimust, milleks on institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, tegeliku kahju tekkimine ning põhjusliku seose olemasolu tegevuse ja väidetavalt tekkinud kahju vahel, olid täidetud. Seetõttu rahuldas ta vastustaja kahju hüvitamise nõude osaliselt, mõistes komisjonilt tema kasuks välja 62000 eurot nimetatud institutsiooni ja OLAFi õigusvastase tegevuse tõttu talle tekkinud mittevaralise kahju eest.

22. Konkreetselt OLAFi ja komisjoni tegevuse õigusvastasuse kohta täpsustas Üldkohus kõigepealt, et tegutsedes tööandjana, kannab liit suuremat vastutust, mis väljendub kohustuses hüvitada tööandjana tegutsedes oma töötajale mis tahes õigusvastase tegevusega tekitatud kahju ( 11 ). Esiteks leidis Üldkohus, et Prantsusmaa õigusasutustele Eurostat–Datashop–Planistati toimiku edastamisel rikkus OLAF otsuse 1999/396 artikli 4 esimest lõiku ning vastustaja kaitseõigusi ( 12 ) või vähemalt sellest sättest tulenevat vastustaja teavitamise kohustust ( 13 ). Võttes arvesse ülesandeid, mida vastustaja asjaolude asetleidmise ajal täitis, oleks teda kõnealuse otsuse artikli 4 esimese lõigu teise lause tähenduses tulnud käsitada isikuna, kellele on OLAFi järeldustes„nimeliselt osutatud“ ( 14 ) või vähemalt isikuna, kes kõnealuse juhtumi aluseks olevate asjaolude tõttu kahtluse alla satub ning sellest tulenevalt oleks tulnud teda nimetatud otsuse artikli 4 esimese lõigu esimese lause tähenduses kiiresti teavitada ( 15 ). Teiseks leidis Üldkohus, et komisjon rikkus määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõiget 4, esitades Prantsusmaa kohtutele tsiviilhagi ja kuriteoteate enne OLAFi lõpparuande saamist, ilma et tal oleks olnud vastustaja vastu piisavaid ja veenvaid õigustavaid tõendeid ( 16 ).

23. Vastustajale tekitatud mittevaralise kahju ning tuvastatud rikkumiste ja selle kahju vahelise põhjusliku seose kohta leidis Üldkohus esiteks, et asjaolu, et komisjon esitas Prantsusmaa kohtule tsiviilhagi ja kuriteoteate enne OLAFi juurdluse lõppemist, kahjustas vastustaja au ja ametialast mainet ning see kahju tulenes vahetult komisjoni tegevusest ( 17 ). Teiseks leidis Üldkohus, et asjaolu, et OLAF edastas vastustajat kahtluse alla seadva 19. märtsi 2003. aasta teatise Prantsusmaa õigusasutustele ilma vastustajat ära kuulamata või vähemalt teda teavitamata, põhjustas talle mittevaralise kahju, kuna ta ei saanud esitada oma seisukohti ega end kaitsta seoses asjaoludega, mis ajendasid tema suhtes kriminaalmenetluse alustamise, ning et selle kahju põhjustas OLAFi õigusvastane tegevus ( 18 ).

V. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte seisukohad

24. Komisjon esitas 1. augustil 2019 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Ta palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata jätta ning mõista vastustajalt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

25. Vastustaja palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldamata jätta ja teise võimalusena rahuldada Üldkohtule esitatud hagi tervikuna ( 19 ) ning mõista komisjonilt välja mõlema kohtuastme kohtukulud.

VI. Analüüs

26. Komisjon tugineb apellatsioonkaebuses kolmele tühistamisväitele: esimene puudutab otsuse 1999/396 artikli 4 seisukohast väära õigusliku kvalifikatsiooni andmist faktilistele asjaoludele, teine õigusnormi rikkumist määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 tõlgendamisel ning kolmas, teise võimalusena esitatud väide, puudutab tegevuse ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose puudumist.

27. Kõigepealt tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liidu vastutuse tekkimise eeldusena olema täidetud institutsioonidele ette heidetava tegevuse õigusvastasust, kahju tegelikku tekkimist ning selle tegevuse ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose esinemist puudutavad tingimused ( 20 ). Tegemist on kumulatiivsete tingimustega, mis tähendab, et kui üks neist täidetud ei ole, ei saa liidu lepinguvälist vastutust tekkida ( 21 ).

28. Konkreetselt asjasse puutuvale institutsioonile või organile ette heidetava õigusvastase tegevusega seotud tingimuse kohta on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses õigesti täpsustanud, et Üldkohtu väljakujunenud kohtupraktika ( 22 ) kohaselt kannab liit, tegutsedes tööandjana, suuremat vastutust, mis väljendub kohustuses hüvitada tööandjana tegutsedes oma töötajale mis tahes õigusvastase tegevusega tekitatud kahju ( 23 ) ilma, et seejuures oleks vaja küsida, kas tegemist on isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisega ( 24 ). Seda täpsustust käesoleval juhul vaidlustatud ei ole.

29. Põhjusliku seosega seotud tingimus puudutab seda, kas liidu institutsioonide tegevuse ja kahju vahel esineb piisavalt otsene põhjuslik seos – mida vastustaja peab tõendama –, mistõttu etteheidetav tegevus peab olema kahju peamine põhjustaja ( 25 ).

30. Neist kaalutlustest lähtudes tulebki käsitleda apellatsioonkaebuse kolme väidet, millest esimene puudutab OLAFi tegevuse õigusvastasust otsuse 1999/396 artikli 4 seisukohast, teine komisjoni tegevuse õigusvastasust määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 seisukohast ning kolmas põhjuslikku seost selle tegevuse ja Üldkohtu tuvastatud mittevaralise kahju vahel.

A. Esimene väide, mis puudutab otsuse 1999/396 artikli 4 alusel faktilistele asjaoludele väära õigusliku kvalifikatsiooni andmist

31. Esimese väitega heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane on rikkunud õigusnormi, käsitades vastustajat otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu tähenduses „kahtluse alla sattunud“ isikuna või isikuna, kellele on „nimeliselt osutatud“. Vastustaja leiab seevastu, et kuigi OLAFi aruanne ei sisaldanud talle „nimeliselt osutavaid“ järeldusi, anti 19. märtsi 2003. aasta teatises mõista, et ta on „kahtluse alla sattunud“, kuna nimelt pärast selle, kaudselt tema isikule osutavat viidet sisaldanud teatise edastamist ning selles sisalduvast informatsioonist lähtudes alustas procureur de la République du tribunal de grande instance de Paris (Pariisi esimese astme kohtu juures töötav vabariigi prokurör) konkreetselt teda puudutavat kriminaalmenetlust.

32. Seda väidet käsitledes tuleb kõigepealt võtta seisukoht küsimuses, kuidas tõlgendada otsuse 1999/396 artikli 4 esimest lõiku ning seejärel käsitleda Üldkohtu seisukohti, et vastustajat tuleb ühelt poolt käsitada isikuna, kelle puhul on „pärast juurdluse lõppemist“ tehtud talle „nimeliselt osutav järeldus“ selle sätte teise lause tähenduses ning et teiselt poolt oli ta igal juhul isik, kes OLAFi juurdluse aluseks olevatel asjaoludel „kahtluse alla satub“ ning kellele oleks pidanud seega sellest „kiiresti teatama“ selle sätte esimese lause tähenduses.

1. Otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu tõlgendamine

33. Otsuse 1999/396 artikli 4 esimeses lõigus, mis reguleerib OLAFi sisejuurdluste raames huvitatud poolte teavitamise korda, on nimelt ühelt poolt sätestatud, et juhul kui juurdluse käigus ilmneb võimalus, et komisjoni ametnik „satub kahtluse alla“, tuleb huvitatud poolele sellest kiiresti teatada, kui see ei kahjusta juurdlust, ning teiselt poolt, et pärast juurdluse lõppemist ei või teha komisjoni ametnikule „nimeliselt osutavat järeldust“ ilma, et huvitatud poolele oleks antud võimalus väljendada oma seisukohti kõigi teda puudutavate asjaolude kohta.

34. See säte reguleerib niisiis kahte erinevat hüpoteesi, millega kaasnevad erinevad tagajärjed. Esimene hüpotees puudutab nimelt olukorda, kus juurdluse käigus ilmneb võimalus, et ametnik „satub kahtluse alla“, samas kui teine puudutab nimelt olukorda, kus pärast juurdluse lõppemist tehtavates järeldustes „osutatakse nimeliselt“ ametnikule. Kui esimese mõiste kohaldamiseks tuleb anda sisuline hinnang konkreetse juhtumi asjaoludele, kontrollimaks, kas esineb asjaolusid, mis võivad anda aluse asjaomase isiku kahtlustamiseks, siis teise mõiste kohaldamiseks tuleb palju formaalsemalt kontrollida seda, kas isikut on mainitud pärast juurdluse lõppemist tehtud järeldustes või mitte ( 26 ).

35. Minu meelest on nende kahe hüpoteesi eristamine iseäranis oluline nendega seotud õiguslike tagajärgede seisukohast: ühelt poolt kohustus kahtluse alla sattunud isikule sellest kiiresti teatada ning teiselt poolt kohustus anda isikule, kellele nimeliselt osutatakse, võimalus olla ära kuulatud. Pealegi eristuvad need kaks hüpoteesi ka selle poolest, millal eelnimetatud kohustused tekivad: otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu esimeses lauses on sätestatud väga üldine kohustus kahtluse alla sattunud isikule sellest „kiiresti“ teatada, selle sätte teises lauses on aga märgitud, et isik, kellele osutatakse, tuleb ära kuulata enne seda, kui tehakse juurdluse lõppemisel tehtavad järeldused, mis viitab tingimata OLAFi direktori juhtimisel koostatavas aruandes sisalduvatele järeldustele ( 27 ).

36. Käesoleval juhul leidis Üldkohus ühelt poolt, et vastustajat tulnuks käsitada „isikuna, kellele on „nimeliselt osutatud““ ning seega oleks tulnud ta ära kuulata otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu teise lause tähenduses ( 28 ) ning teiselt poolt, et seda isikut oleks tulnud käsitada vähemalt kahtluse alla sattununa ning seega oleks tulnud talle sellest kiiresti teatada nimetatud sätte esimese lause tähenduses ( 29 ). Neid kahte komisjoni etteheidete esemeks olevat Üldkohtu järeldust tuleb niisiis käsitleda lähtudes otsuse 1999/396 artikli 4 esimesele lõigule eespool antud tõlgendusest.

2. Üldkohtu järeldus, et vastustajat tulnuks käsitada isikuna, kellele on „pärast OLAFi juurdluse lõppu tehtud järeldustes“„nimeliselt osutatud“

37. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus esimese võimalusena, et võttes arvesse ülesandeid, mida vastustaja asjaolude asetleidmise ajal täitis, oleks teda tulnud „käsitada“ isikuna, kellele on OLAFi järeldustes nimeliselt osutatud ( 30 ). Üldkohus põhjendas seda järeldust järgmise kahe asjaoluga.

38. Ühelt poolt toodi 19. märtsi 2003. aasta teatises esile asjaolu, et vastustaja paiknes hierarhias oma ülemuse – Eurostati peadirektori Y. Franchet’ – ning oma alluva – üksuse juhi D. Byki – vahel. Seega, kuigi temale lõpparuandes nimeliselt ei osutatud, ajendas see igal juhul Prantsusmaa õiguskaitseasutusi kahtlustama, et vastustaja on seal kirjeldatud asjaoludega seotud ( 31 ). Teiselt poolt oli 19. märtsi 2003. aasta teatises rõhutatud, et üks osa Eurostati poolt omastatud datashopide käibest liikus „musta kassasse“, mille kasutamiseks pidi loa andma üks Eurostati ametnik, keda selles teatises ei nimetatud, ent kes oli tuvastatav kriminaalmenetluse lõpetamise määrusest, kuna selles teatises kirjeldatud tegude tõttu kahtluse alla sattunud isikute isikusamasuse osas ei saanud olla mingisugust kahtlust ( 32 ).

39. Üldkohus põhjendas vastustaja „käsitamist“ isikuna, kellele on „nimeliselt osutatud“, niisiis ühtaegu ülesannetega, mida viimane täitis ehk sellega, et ta paiknes hierarhias kahe OLAFi juurdluses nimeliselt osutatud isiku vahel ning pädevusega, mis tal nende ülesannete täitmise tõttu oli, eelkõige pädevusega anda luba selle juurdluse esemeks olnud „musta kassa“ kasutamiseks.

40. Esiteks näib mulle aga, et sellisele seisukohale asudes on Üldkohus otsuse 1999/396 artikli 4 esimeses lõigus nimetatud kaks hüpoteesi segamini ajanud. Nimelt on ta mõistet „isik, kellele on „nimeliselt osutatud““ sisustades hinnanud faktilisi asjaolusid nii, nagu seda tuleb teha mõiste „„kahtluse alla sattunud“ isik“ sisustamisel. Teisisõnu on Üldkohus tõlgendanud mõistet „isik, kellele on „nimeliselt osutatud““ väga laialt ning sisuliselt samastanud selle mõistega „„kahtluse alla sattunud“ isik“ ( 33 ).

41. Minu arvates ei oleks selle tõlgenduse korral mingisugust mõtet otsuse 1999/396 artikli 4 esimeses lõigus esitatud kahe hüpoteesi eristamisel ning kohustus kiiresti teatada juurdluse käigus kahtluse alla sattunud isikule taunitavatest asjaoludest ei eristuks kohustusest kuulata enne lõpparuande koostamist ära isik, kellele nimeliselt osutatakse. Seega näib mulle, et selline tõlgendus läheb vastuollu tõlgendatava sätte tekstiga.

42. Teiseks on Üldkohus samuti segamini ajanud selle, millisel ajahetkel tuleb ülalnimetatud kahe olukorra esinemist hinnata. Nimelt, nagu Üldkohus tuvastas, alustas procureur de la République du tribunal de grande instance de Paris (Pariisi esimese astme kohtu juures töötav vabariigi prokurör) kriminaalasja eeluurimist pärast 19. märtsi 2003. aasta teatise edastamist ehk 4. aprillil 2003 ( 34 ). See teatis aga, milles vastustaja hinnangul talle etteheiteid tehti ( 35 ), ei sisaldanud „pärast juurdluse lõppemist“ tehtud järeldusi, kuna lõpparuanne koostati alles 25. septembril 2003.

43. Üldkohus seda asjaolu aga arvesse ei võtnud ning tugines oma hinnangus ( 36 ) vahet tegemata lõpparuandes ja 19. märtsi 2003. aasta teatises sedastatule ( 37 ), kusjuures neis sedastatut „kinnitas“ Üldkohtu hinnangul lisaks ka kriminaalmenetluse lõpetamise määrus, mis tehti Prantsusmaa õigusasutuste poolse eeluurimise lõpus 21. jaanuaril 2013 ehk ligikaudu kümme aastat pärast 19. märtsi 2003. aasta teatise koostamist ( 38 ). Nii ei võta Üldkohtu tõlgendus arvesse otsuse 1999/396 artikli 4 esimesest lõigust ilmselgelt tulenevat vajadust eristada ühelt poolt lõpparuande koostamist, millega kaasneb OLAFi kohustus seal osutatud isikud enne ära kuulata, ning teiselt poolt mis tahes muud OLAFi eelneva juurdluse käigus tehtavat toimingut, nagu seda oli 19. märtsi 2003. aasta teatise edastamine, millega kaasneb lihtsalt kohustus kahtluse alla sattunud isikutele sellest kiiresti teatada ( 39 ).

44. Leian niisiis, et Üldkohus on otsuse 1999/396 artikli 4 esimest lõiku tõlgendades rikkunud õigusnormi.

3. Üldkohtu järeldus, et vastustaja oli igal juhul isik, kes OLAFi juurdluse aluseks olevate asjaolude tõttu „kahtluse alla satub“, ning kellele oleks seetõttu tulnud sellest „kiiresti teatada“

45. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus teise võimalusena, et vastustajat tulnuks käsitada vähemalt isikuna, kes OLAFi juurdluse aluseks olevate asjaolude tõttu „kahtluse alla satub“, ning seetõttu tulnuks talle sellest kiiresti teatada, kui ei olnud põhjust asuda seisukohale, et see võiks juurdlust kahjustada ( 40 ).

46. Siinkohal juhin ühelt poolt tähelepanu sellele, et otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu esimeses lauses on sätestatud, et kahtluse alla sattunud ametnikule tuleb sellest „kiiresti teatada“, kui see ei kahjusta juurdlust. Teisalt märgin, et määruse nr 1073/1999 artikli 10 lõikes 2 on konkreetselt kindlaks määratud õigusasutustele informatsiooni edastamine ning seal on sätestatud, et OLAFi direktor edastab asjaomase liikmesriigi õigusasutustele OLAFi sisejuurdluste käigus saadud informatsiooni kriminaalmenetlust nõuda võivate küsimuste kohta. Selles sättes ei ole ette nähtud ühtki sellise informatsiooni edastamise tähtaega ega tingimust. Õigusasutustele informatsiooni edastamist puudutavas osas on kõnealune säte minu arvates erinormiks otsuse 1999/396 artikli 4 esimese lõigu suhtes.

47. Ei otsuse 1999/396 artikli 4 esimesest lõigust, mida Üldkohus käesoleval juhul analoogia alusel kohaldas, ega määruse nr 1073/1999 artikli 10 lõikest 2, mis määrab konkreetselt kindlaks õigusasutustele informatsiooni edastamise, ei tulene, et kahtluse alla sattunud ametniku teavitamine peaks toimuma enne OLAFi direktori poolt liikmesriigi õigusasutustele informatsiooni edastamist. Lisaks sellele ei tulene ei vaidlustatud kohtuotsusest ega kohtuasja toimikust, et õigusasutustele informatsiooni edastamine oleks käesoleval juhul kahjustanud vastustaja kaitseõigusi kas OLAFi juurdluse raames või Prantsusmaa asutuste poolt läbi viidud kriminaalasja kohtueelses menetluses, või et OLAFi tegevus oleks rikkunud muid norme või üldpõhimõtteid ( 41 ).

48. Seetõttu leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, tõlgendades otsuse 1999/396 artikli 4 esimest lõiku nii, et juhul, kui ametnik satub kahtluse alla, tuleb talle sellest teatada enne õigusasutustele informatsiooni edastamist määruse nr 1073/1999 artikli 10 lõike 2 tähenduses.

49. Leian seega, et apellatsioonkaebuse esimese väitega tuleb nõustuda.

B. Teine väide, mis puudutab õiguse väära kohaldamist määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 tõlgendamisel

50. Teises väites heidab komisjon Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 tõlgendamisel, kuivõrd viimane järeldas vastupidi seal sätestatule, et komisjonil on keelatud liikmesriigi kohtule tsiviilhagi ja kuriteoteate esitamine enne OLAFi võimaliku juurdluse lõppemist. Ta väidab, et ei ole ühtki mõistlikku põhjust niimoodi piirata komisjoni võimalust liikmesriigi kohtutele tsiviilhagi ja kuriteoteate esitamiseks. Vastustaja leiab seevastu, et just OLAFi sisejuurdluse raames koostatud ja Prantsusmaa õigusasutustele saadetud 19. märtsi 2003. aasta teatise alusel kutsuti ta liikmesriigis toimunud kriminaalasja eeluurimise käigus välja ning seetõttu oleks teda tulnud teavitada ja ta teda puudutavate asjaolude kohta ära kuulata enne seda, kui see teatis asjaomastele asutustele edastati, lähtudes kaitseõiguse ja süütuse presumptsiooni põhimõtetest.

51. Vaidlustatud kohtuotsuses asus Üldkohus sisuliselt seisukohale, et asjaomaste ametnike kaitseks ei oleks komisjon tohtinud esitada Prantsusmaa õigusasutustele tsiviilhagi ega kuriteoteadet enne samu asjaolusid puudutava OLAFi juurdluse lõppemist, võttes arvesse seda, et ilma OLAFi juurdluse järeldusteta ei oleks komisjon saanud põhjendatud otsust teha ( 42 ). Üldkohus jõudis sellisele seisukohale lähtudes liikmesriigi kriminaalmenetluse puhul analoogia alusel „arutluskäigust“, mille kohaselt ei või komisjon enne OLAFi juurdluse lõppemist algatada distsiplinaarmenetlust, mis tuleneb Üldkohtu hinnangul määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõikest 4, nagu seda on tõlgendatud 8. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Franchet ja Byk vs. komisjon ( 43 ).

52. Minu meelest toob selline Üldkohtu poolt analoogia alusel esitatud arutluskäik aga kaasa õigusnormi rikkumise. Nimelt tuleb tõdeda, et määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 teises lauses on üksnes sätestatud, et „[i]nstitutsioon või asutus võtab sisejuurdluse tulemustest tingitud meetmed, eelkõige distsiplinaar- ja õiguslikud meetmed“. Pealegi, nagu ilmneb ka selle määruse artikli 9 pealkirjast, reguleerib kõnealune säte nimelt OLAFi poolt läbi viidud juurdluste „juurdlusjärgseid meetmeid“, kuna kõnealune määrus puudutab vaid viimase poolt läbi viidavaid juurdlusi. Grammatiliselt ja kontekstist lähtuvalt tõlgendades ei ole määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 teise lause eesmärk reguleerida ega piirata komisjoni pädevust ega kaalutlusruumi seoses võimalusega taotleda kriminaalmenetluse alustamist või osaleda – eelkõige tsiviilhagejana – kriminaalmenetluses, ning seda sõltumata komisjoni pädevusest ja ülesannetest seoses OLAFi juurdluse järel võetavate meetmetega.

53. Üldkohus tunnistab ise, et ükski sõnaselge norm ei keela komisjonil ametniku vastu tsiviilhagi esitamist või tema kuriteos süüdistamist enne, kui OLAF on oma juurdluse lõpliku aruande koostanud. Siiski leiab Üldkohus, et liikmesriikides toimuva süüteomenetluse suhtes võib analoogia alusel kohaldada distsiplinaarmenetlusi puudutavat arutluskäiku, mis oleks kooskõlas määruse nr 1073/1999 mõtte ja sõnastusega ( 44 ).

54. Märgin siinkohal, et Üldkohus ei selgita, millised on need õiguslikud alused, millega selline analoogia käesoleval juhul põhjendatav on. Üldkohtu esitatud põhjendused piirduvad sellega, et esiteks korratakse järeldust, millele Üldkohus jõudis 8. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Franchet ja Byk vs. komisjon ( 45 ), teiseks osutatakse personalieeskirjade IX lisa artiklile 25 ( 46 ) ning kolmandaks juhitakse tähelepanu määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 sõnastusele ( 47 ).

55. Esiteks tuleb 8. juuli 2008. aasta kohtuotsuse Franchet ja Byk vs. komisjon ( 48 ) suhtes tõdeda, et selles kohtuotsuses asus Üldkohus seisukohale, et komisjon oli rikkunud õigusnorme, mis keelasid distsiplinaarmenetluse algatamise enne OLAFi juurdluse lõppemist ( 49 ), põhjendades oma seisukohta peamiselt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta otsuse C(2002) 540 haldusjuurdluste ja distsiplinaarmenetluste läbiviimise kohta, artikli 5 lõigete 2 ja 7 kohaldamisega ( 50 ) ning mainides üksnes täiendavalt ära määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 ( 51 ), tegemata sellest sättest ühtki konkreetset järeldust.

56. Isegi eeldusel, et enne OLAFi juurdluse lõpetamist komisjonil lasuva distsiplinaarmenetluse alustamise keelu aluseks saab olla üksnes määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõige 4, ei ole see igal juhul piisav selleks, et põhjendada ilma muid selgitusi esitamata selle keelu kohaldamist analoogia alusel liikmesriigi kriminaalmenetluse suhtes, nagu Üldkohus seda teinud on ( 52 ). Minu meelest on tegu kahe täiesti erineva olukorraga: ühelt poolt distsiplinaarmenetlus, mida viib uurija ja otsustuspädeva asutusena läbi komisjon ning mille konkreetne eesmärk on tuvastada ametniku vastutus lähtudes tema teenistussuhtest tulenevatest kohustustest; teisalt kriminaalmenetlus, mida alustatakse liikmesriigi õigusasutuste algatusel ja mille viivad läbi viimased, millel on teistsugune eesmärk, milleks on võimalike süütegude toime panemise tuvastamine, ning mis ei ole kuidagi komisjoni kontrolli all.

57. Kui esimesel juhul on põhjendatud ette näha, et komisjon ootaks enne distsiplinaarmenetluse algatamist ära OLAFi juurdluse lõppemise, siis teisel juhul seevastu võib olla kohane – kui on asjaolusid, mis annavad alust kahtlustada süütegude toime panemist – pöörduda viivitamatult liikmesriigi õigusasutuste poole, et viimased saaksid viivituseta alustada eeldatavalt vastutavate isikute suhtes kriminaalmenetlust, sõltumata sellest, kas komisjon algatab samal ajal ka distsiplinaarmenetluse.

58. Teiseks, seoses Üldkohtu mainitud personalieeskirjade IX lisa artikliga 25 tuleb tõdeda, et see säte on käesoleval juhul täiesti asjassepuutumatu. Sellest sättest tuleneb nimelt, et „[k]ui ametnikule esitatakse samade tegude eest süüdistus, tehakse lõplik otsus pärast seda, kui asja arutav kohus on teinud oma lõpliku otsuse“. Teisisõnu on kõnealuses sättes ette nähtud distsiplinaarmenetluse peatamine käimasoleva kriminaalmenetluse ajaks ja mitte, vastupidi, kriminaalmenetluse toimingute peatamine distsiplinaarmenetluse ajaks. Äärmisel juhul kinnitab selle sätte olemasolu, et vastupidi Üldkohtu lähenemisviisile, on kriminaalmenetlus prioriteetne mis tahes komisjoni poolt läbi viidava distsiplinaarmenetluse ees.

59. Kolmandaks, kuigi määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 kohaselt „peab“ asjaomane institutsioon võtma juurdluse aruandest tulenevalt vajalikud õiguskaitsemeetmed, kuivõrd see aruanne on kõnealuses menetluses vajalikuks tõendiks ( 53 ), ei tulene sellest sättest seevastu, et komisjon ei „või“ enne OLAFi juurdluse lõppemist pöörduda otse õigusasutuse poole, kui ta leiab, et tal on teavet või tõendeid, mis võiksid olla kriminaalasja kohtueelse menetluse alustamise ajendiks või kasulikeks tõenditeks selles menetluses.

60. Lisaks sellele leian, et seda järeldust ei saa väärata ka muud Üldkohtu täiendavalt esile toodud faktilised asjaolud. See, et komisjon oli teadlik asjaolust, et tema käsutuses olev teave ei võimaldanud selles etapis asjaomaste ametnike kohta järeldusi teha ( 54 ) ning et kõnealuses asjas tuli järgida süütuse presumptsiooni põhimõtet ( 55 ), ei takistanud komisjonil X-i suhtes sellise (kaebajat mitte puudutava) kuriteoteate esitamist, vaid pigem õigustas seda, ega takistanud komisjonil ka tsiviilhagi esitamist ( 56 ). Nõnda on see seda enam, et nimetatud institutsioon esitas tsiviilhagi OLAFi pöördumise järgselt juba alustatud menetluses ( 57 ) ning et ta sai OLAFi direktorilt üksikasjaliku aruande, milles viimane märkis, et on saanud Prantsusmaa kohtutelt teabe, mille kohaselt pidas ta vajalikuks, et komisjon esitaks kaebuse, „et rahaline nõue ei piirduks süüteo toimepanemise tulemusena saadud vara omandamise nende episoodidega, mis on ainult Prantsusmaal toime pandud, ning et ta saaks nõuda ka kogu Luxembourgis ja Brüsselis talle tekitatud kahju hüvitamist“ ( 58 ), hoolimata asjaolust, et Prantsuse kriminaalmenetluse seadustiku (code de procédure pénale) artikli 87 kohaselt võib tsiviilhagi esitada kogu kohtueelse menetluse kestel ( 59 ).

61. Kuigi ei saa välistada, et teatud asjaoludel võib muudest normidest või liidu õiguse üldpõhimõtetest, eelkõige kaitseõigustest või süütuse presumptsiooni põhimõttest tulenevalt osutuda sobivaks või vajalikuks, et komisjon ootaks enne kohtule ametnikku süüdistava avalduse esitamist ära OLAFi juurdluse tulemused, siis ei ole toimikus mingisuguseid andmeid selle kohta, et käesoleval juhul oleks neid põhimõtteid saanud kohaldada või veelgi enam, et neid oleks rikutud.

62. Kokkuvõttes olen arvamusel, et Üldkohtu esile toodud asjaolud ei põhjenda käesoleval juhul analoogia alusel määruse nr 1073/1999 artikli 9 lõike 4 kohaldamist selliselt, et see piiras komisjoni võimalust X-i suhtes kuriteoteate või tsiviilhagi esitamiseks OLAFi pöördumise järel juba alustatud kriminaalmenetluses ( 60 ).

63. Kõike eeltoodut silmas pidades teen ettepaneku apellatsioonkaebuse teise väitega nõustuda.

C. Kolmas väide, mis puudutab põhjusliku seose puudumist

64. Kolmandas väites, mis on esitatud teise võimalusena, leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, rahuldades hagi hoolimata põhjusliku seose puudumisest ühelt poolt ilma vastustajat teavitamata 19. märtsi 2003. aasta teatise edastamise ja X-i vastu kuriteoteate esitamist puudutava komisjoni otsuse tegemise ning teiselt poolt vastustaja poolt osutatud kahju vahel, kuna see kahju kaasnes üksnes Prantsusmaa õigusasutuste tegevusega, millesse ei komisjon ega OLAF sekkuda ei saanud. Vastustaja leiab seevastu, et menetluse käigus esitati tema kui kõrge Euroopa Liidu ametniku aadressil eriti tõsiseid ja põhjendamatuid süüdistusi, millest jäi tema endistele kolleegidele ja tema lähikondsetele mulje, et ta oli toime pannud lubamatuid tegusid ning et ta oli seotud Euroopa finantsskandaaliga. Nii tekkis talle mittevaraline kahju, mis seondus tema maine kahjustamise ja au teotamisega.

65. Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Üldkohus ühelt poolt, et asjaolu, et komisjon esitas Prantsusmaa kohtule tsiviilhagi ja kuriteoteate enne kui OLAFi juurdlus lõppes, kahjustas vastustaja au ja ametialast mainet, ning et see kahju tulenes vahetult komisjoni tegevusest ( 61 ), ning teiselt poolt, et see, et OLAF edastas vastustajat puudutava 19. märtsi 2003. aasta teatise Prantsusmaa õigusasutustele ilma vastustajat ära kuulamata või vähemalt talle sellest teatamata, põhjustas talle mittevaralise kahju, kuna ta ei saanud esitada oma seisukohti ega end kaitsta seoses asjaoludega, mis ajendasid tema suhtes kriminaalmenetluse läbi viimise, ning et see kahju tulenes vahetult OLAFi õigusvastasest tegevusest ( 62 ).

66. Minu arvates ei saa nende Üldkohtu põhjendustega nõustuda.

67. Kõigepealt on minu meelest ilmne, et kahju, mida Üldkohus arvesse võttis ja mis seondus eelkõige vastustaja au teotamise ja ametialase maine kahjustamisega ( 63 ) ning sellega, et vastustaja tundis end ebaõiglaselt kohelduna, abituna ning frustreerituna ( 64 ), oli tagajärg, mille põhjustas vahetult vastustajale kriminaalasjas kahtlustuse esitamine Prantsusmaa õigusasutuste poolt ning seda kahju ei põhjustanud vastavalt OLAFi ega komisjoni tegevus, seda enam, et ei 19. märtsi 2003. aasta teatises ega komisjoni poolt X-i vastu esitatud kuriteoteates ei olnud vastustajat nimetatud ning komisjoni tsiviilhagi esitamine toimus Prantsusmaa õigusasutuste poolt juba alustatud kriminaalmenetluse raames.

68. Teiseks tuleb tõdeda, et vastupidi vastustaja väidetule, mille kohaselt esitati tema aadressil „eriti tõsiseid ja põhjendamatuid süüdistusi“ ( 65 ), ei ole ei 19. märtsi 2003. aasta teatis ega komisjoni poolt X‑i vastu esitatud kuriteoteade ega tsiviilhagi käsitatavad „süüdistuse esitamisena“. Komisjon lihtsalt teavitas Prantsusmaa õigusasutusi süüteokoosseisule vastata võivatest tegudest, mainimata seejuures vastustajat nende süütegude toime panemise eest vastutada võiva isikuna, ning nimetatud asutuste ülesanne oli pärast asja esmast uurimist otsustada, kas nende süütegude eest väidetavalt vastutavatele isikutele kahtlustus esitada ja seega neid „süüdistama“ asuda ( 66 ).

69. Lisaks sellele, isegi kui eeldada, et OLAFi või komisjoni väidetavalt õigusvastane tegevus olnuks väidetava kahju tekkimise vältimatu tingimus (conditio sine qua non) selles tähenduses, et Prantsusmaa õigusasutustele edastatud informatsioon oli viimaste poolt menetluse alustamise seisukohast otsustava tähtsusega, ei piisaks sellest selleks, et oleks tõendatud piisavalt otsene põhjuslik seos. Nagu eelmises punktis osutatud, seondus väidetavalt vastustajale tekkinud kahju just kriminaalasja kohtueelse menetluse alustamisega, mis kuulus Prantsusmaa õigusasutuste ainupädevusse ning mis oli kahju tekkimise määravaks põhjuseks Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika tähenduses ( 67 ).

70. Teen seega ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse kolmanda väitega.

VII. Üldkohtule esitatud hagi

71. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teisele lausele võib viimane Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.

72. Nagu eespool apellatsioonkaebuse kolme väidet käsitledes tõdetud, rikkus Üldkohus käesoleval juhul õigusnormi, hinnates liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise eelduseks olevat esimest ja kolmandat tingimust, need tingimused olid Üldkohtus vaidluse all ning nende käsitlemiseks ei ole vajalik võtta täiendavaid menetlust korraldavaid meetmeid ega koguda toimikusse täiendavaid tõendeid.

73. Käesolevas ettepanekus esitatud analüüsi põhjal tuleb niisiis asuda seisukohale, et vastustaja poolt Üldkohtule esitatud hagi tuleb rahuldamata jätta kas põhjusel, et täidetud ei ole tingimus, mis puudutab OLAFile ja komisjonile ette heidetava tegevuse õigusvastasust, või teise võimalusena seetõttu, et puudub põhjuslik seos selle tegevuse ja väidetava kahju vahel.

VIII. Kohtukulud

74. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.

75. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna vastustaja on kohtuvaidluse kaotanud, teen ettepaneku jätta tema kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja vastavalt komisjoni nõudele viimase kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses.

IX. Ettepanek

76. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku: 1. Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 11. juuni 2019. aasta kohtuotsus De Esteban Alonso vs. komisjon (T‑138/18, EU:T:2019:398). 2. Jätta kohtuasjas T‑138/18 hagi rahuldamata. 3. Mõista mõlema astme kohtukulud välja Fernando De Esteban Alonsolt.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) Komisjoni 2. juuni 1999. aasta otsus pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste huve kahjustava ebaseadusliku tegevuse tõkestamisega seotud sisejuurdluse tingimuste kohta (EÜT 1999, L 149, lk 57; ELT eriväljaanne 01/03, lk 118).

( 3 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta määrus Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdluste kohta (EÜT 1999, L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 91).

( 4 ) See säte asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. septembri 2013. aasta määruse (EL, Euratom) nr 883/2013, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlusi ning millega tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 1073/1999 ja nõukogu määrus (Euratom) nr 1074/1999 (ELT 2013, L 248, lk 1), artikli 11 lõikega 4. Konkreetsel juhul on uus säte varasemaga sisuliselt identne.

( 5 ) EÜT 1999, L 136, lk 20; ELT eriväljaanne 01/03, lk 110.

( 6 ) ELT 2016, C 202, lk 266, edaspidi „privileegide ja immuniteetide protokoll“.

( 7 ) Personalieeskirjad, mis on kehtestatud nõukogu 29. veebruari 1968. aasta määrusega (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 259/68, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused ning komisjoni ametnike suhtes ajutiselt kohaldatavad erimeetmed (EÜT 1968, L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 5) (edaspidi „personalieeskirjad“).

( 8 ) Nõukogu 11. novembri 1996. aasta määrus, mis käsitleb komisjoni tehtavat kohapealset kontrolli ja inspekteerimist, et kaitsta Euroopa ühenduste finantshuve pettuste ja igasuguse muu eeskirjade eiramiste eest (EÜT 1996, L 292, lk 2; ELT eriväljaanne 09/01, lk 303).

( 9 ) F‑35/15, EU:F:2015:87.

( 10 ) T‑557/15 P, ei avaldata, EU:T:2016:456.

( 11 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 46.

( 12 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 82.

( 13 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 85.

( 14 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 77.

( 15 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 83.

( 16 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 109.

( 17 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 130.

( 18 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 131.

( 19 ) Kuna vastustaja ei esitanud vastuapellatsioonkaebust, leian, et see teine taotlus on vastuvõetamatu.

( 20 ) Vt 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 21 ) 9. septembri 1999. aasta kohtuotsus Lucaccioni vs. komisjon (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, punkt 63) ning 12. märtsi 2020. aastakohtumäärus EMB Consulting jt vs. EKP (C‑571/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:208, punkt 29).

( 22 ) Vt eelkõige 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus UG vs. komisjon (T‑571/17, ei avaldata, edasi kaevatud, EU:T:2020:141, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 23 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 46.

( 24 ) Vt 14. juuni 2018. aasta kohtuotsus Spagnolli jt vs. komisjon (T‑568/16 ja T‑599/16, EU:T:2018:347, punkt 196 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 25 ) Vt 31. märtsi 2011. aasta kohtumäärus Mauerhofer vs. komisjon (C‑433/10 P, ei avaldata, EU:C:2011:204, punkt 127 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 26 ) Selleks, et tagada tõhusalt teises hüpoteesis ette nähtud ärakuulamisõigus, on mõistagi oluline mitte piirduda mõiste „nimeliselt osutav“ puhtformaalse tõlgendamisega, mis võimaldaks OLAFil asjaomase isiku mainimist vältides oma kohustustest kõrvale hoida. Lisaks olukorrale, kus isikut järeldustes sõnaselgelt mainitud on, piirdub selle mõiste kohaldamise võimalus minu meelest siiski vaid selle normi kuritarvitamise juhtudega, eelkõige olukordadega, kus ilmneb selgelt, et pärast juurdluse lõppu tehtavates järeldustes saab juurdluse aluseks olevate asjaolude eest vastutavaks pidada ainult konkreetset isikut, kes on kohe ära tuntav (näiteks tema ametikohustustele viitamise kaudu), ent keda sellegipoolest neis järeldustes mainitud ei ole.

( 27 ) Vt Euroopa Kohtu presidendi 8. aprilli 2003. aasta määrus Gómez-Reino vs. komisjon (C‑471/02 P(R), EU:C:2003:210, punkt 68).

( 28 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 77.

( 29 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 83.

( 30 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 77.

( 31 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 75. Üldkohtu hinnangul „kinnitab“ seda järeldust kriminaalmenetluse lõpetamise määrus, millest tuleneb, et alates 1994. aastast oli vastustaja D. Byki ülemus.

( 32 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 76. Seda järeldust põhjendab Üldkohus samuti kriminaalmenetluse lõpetamise määrusega, kust tuleneb, et üks äripartner pöördus vastustaja ja teiste Eurostati esindanud isikute poole sooviga saada luba esitatud arvete väljamaksmiseks, et selle loa said anda ainult viis isikut, sealhulgas vastustaja, ning et Eurostati kontodel loodud rahareservi vahendite kasutamine toimus kuni 1998. aastani D. Byki juhiks olnud vastustaja kontrolli all.

( 33 ) Lisaks sellele, isegi kui tõlgendada mõistet „isik, kellele on „nimeliselt osutatud““ mitteformaalselt, nagu käesoleva ettepaneku 26. joonealuses märkuses välja pakutud, siis ei kinnita Üldkohtu esile toodud asjaolud minu arvates seda, et OLAFi järeldustes taunitavad asjaolud said puudutada üksnes vastustajat, seda enam, et ühelt poolt lasusid OLAFi kahtlused muudel isikutel, kellele oli „nimeliselt osutatud“ ning teiselt poolt oli juurdluse esemeks olnud „musta kassa“ kasutamiseks loa andmise volitus veel neljal isikul, kellest ühele on 19. märtsi 2003. aasta teatises nimeliselt osutatud. Asjaolu, et esialgu kutsusid Prantsusmaa õigusasutused vastustaja välja tunnistajana ning asjaolu, et eeluurimise lõppedes tehtud kriminaalmenetluse lõpetamise määrus tema seotuse välistas, kinnitab pealegi kaudselt ja tagantjärele seda, et see, et OLAF vastustajale nimeliselt ei osutanud, oli objektiivselt põhjendatud ebakindlusega seoses tema osalemisega taunitavate tegude toime panemisel.

( 34 ) Vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsus, punktid 15 ja 71.

( 35 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 53.

( 36 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 75 ja 76.

( 37 ) Märgin, et kõnealuses küsimuses on Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses valitud lähenemisviis kooskõlas sellega, mida on kasutatud 8. juuli 2008. aasta kohtuotsuses Franchet ja Byk vs. komisjon (T‑48/05, EU:T:2008:257), mis puudutas sama OLAFi juurdlust ja sama sätte kohaldamist, ent mida ei apelleeritud. Olles asunud küll seisukohale, et otsuse 1999/396 artikli 4 esimeses lõigus on viidatud OLAFi direktori juhtimisel koostatud lõpparuandes sisalduvatele järeldustele (punkt 131), leidis Üldkohus selles kohtuotsuses ilma sellekohaseid selgitusi esitamata, et uurida tuleb siiski ka seda, kas informatsiooni, mis edastati liikmesriigi õigusasutustele olukorras, kus ühtki aruannet koostatud ei olnud (punkt 132), tuleb mõista nii, et see sisaldas nimeliselt vastustajatele osutavat järeldust (punkt 133).

( 38 ) Lisaks sellele, kuigi – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75 ja 76 märgib – kriminaalmenetluse lõpetamise määruses mainitakse mõningaid vastustajat puudutavaid asjaolusid, tuleb tõdeda, et vaatamata neile asjaoludele loobusid õigusasutused täielikult vastustaja süüdistamisest, millega – erinevalt Üldkohtu seisukohast – näib tagantjärele pigem põhjendatud olevat see, et OLAF vastustajale nimeliselt ei osutanud (vt samuti käesoleva ettepaneku 33. joonealune märkus).

( 39 ) Lisaks sellele, erinevalt kohustusest kuulata ära isikud, kellele nimeliselt osutatakse, mis peab eelnema lõpparuandele, saab kohustus kahtluse alla sattunud isikutele sellest „kiiresti teatada“ minu meelest viidata nende teavitamisele pärast seda, kui ilmneb, et kõnealune isik kahtluse alla satub, mis ei välista tingimata seda, et see teatamine toimub samal ajal teabe edastamisega õigusasutustele või pärast seda.

( 40 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 83.

( 41 ) Lisaks, võttes küll arvesse apellatsioonikohtu pädevuse piire faktiliste asjaolude hindamisel, on minu meelest tarvilik tõdeda, et järelduse, mille kohaselt vastustaja oli „kahtluse alla sattunud“, tegi Üldkohus üksnes lähtudes vastustaja täidetud ülesannetest ja nendega kaasnevast pädevusest (vt käesoleva ettepaneku punktid 38 ja 39), võtmata arvesse seda, et OLAF oli juurdluse aluseks olevate asjaolude tõttu kahtluse alla sattunutena nimetanud nimeliselt kaht teist isikut. Faktiliste asjaolude ja asjaomaste isikute suhtes nende asjaolude pinnalt tekkiva kahtluse suhtes asendas Üldkohus seega OLAFi poolt otsusest 1999/352 ja määrusest nr 1073/1999 tuleneva pädevuse raames tehtud analüüsi enda omaga, selgitamata, mille poolest OLAFi analüüs ekslik oli.

( 42 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 108.

( 43 ) T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 351. Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 98–102.

( 44 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 100.

( 45 ) T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 351. Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 98.

( 46 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 99.

( 47 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punktid 101 ja 102.

( 48 ) T‑48/05, EU:T:2008:257.

( 49 ) Vt 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Franchet ja Byk vs. komisjon (T‑48/05, EU:T:2008:257, punktid 350 ja 351).

( 50 ) Vt 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Franchet ja Byk vs. komisjon (T‑48/05, EU:T:2008:257, punktid 346–348).

( 51 ) Vt 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Franchet ja Byk vs. komisjon (T‑48/05, EU:T:2008:257, punkt 349).

( 52 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 100.

( 53 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 102.

( 54 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 103.

( 55 ) Vt vaidlustatud kohtuotsuse,punkt 104.

( 56 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 105.

( 57 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 103. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 võetud seisukoht, et komisjon ei oleks asjasse puutuvate ametnike kaitsmiseks tohtinud enne samu asjaolusid puudutanud OLAFi juurdluse lõppemist Prantsusmaa kohtule tsiviilhagi ja kuriteoteadet esitada, ei ole pealegi kooskõlas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111–115 esitatud põhjendustega, millele tuginedes lükkas Üldkohus tagasi etteheite, mis puudutas hea halduse põhimõtte ja komisjoni hoolitsemiskohustuse rikkumist seoses kohtumenetluste jätkamisega ilma piisavaid tõendeid esitamata. Sellega seoses märkis Üldkohus nimelt, et võimalus pöörduda oma õiguste kaitseks kohtusse ning sellega kaasnev kohtulik kontroll on õiguse üldpõhimõtte väljendus, mille aluseks on liikmesriikide ühised põhiseaduslikud tavad ning mis on samuti tagatud 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklitega 6 ja 13 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, ning et kuna õigus pöörduda kohtusse on põhiõigus ja üldpõhimõte, mis tagab õiguse järgimise, saab asjaolu, et institutsioon esitab kohtule kaebuse, kujutada endast üksnes täiesti erandlike asjaolude korral ametialast eksimust (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 111).

( 58 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 106.

( 59 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 107.

( 60 ) Lisaks sellele on see võimalus tagatud ELTL artikliga 335, mille kohaselt on liidul igas liikmesriigis kõige laialdasem õigus- ja teovõime, mis vastavalt selle riigi seadustele antakse juriidilistele isikutele ning sel eesmärgil esindab liitu komisjon. Toimikus ei ole aga mingeid andmeid, millest nähtuks, et Prantsusmaa õigus piiraks käesoleval juhul komisjoni võimalust kohtumenetluses osaleda.

( 61 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 130.

( 62 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 131.

( 63 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 130.

( 64 ) Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 131.

( 65 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 64.

( 66 ) Pealegi seostab vastustaja oma menetlusdokumentides väidetavat kahju eelkõige „talle kahtlustuse esitamisega“ või „otsusega tema suhtes kriminaalmenetlust alustada“. Tegemist on aga ilmselgelt toimingutega, mille eest saavad vastutada üksnes Prantsusmaa õigusasutused. Lisaks sellele ei ole ei vastustaja ega Üldkohus tõendanud, kas ja mil määral sai vastustaja vaidlustatud OLAFi ja komisjoni dokumentides sisalduv teave – mis peaks iseenesest olema konfidentsiaalne – avalikkusele teatavaks nii, et see oleks vastustaja au teotanud ja mainet kahjustanud.

( 67 ) Vt eelkõige käesoleva ettepaneku punktis 29 osutatud kohtupraktika.