ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vetele juurdepääsu mõistet tuleb eristada juurdepääsust selle ressurssidele. Kuigi Hispaania Kuningriigil on pärast üleminekuperioodi lõppemist jälle juurdepääs Põhjamere ja Läänemere vetele, ei tähenda see, et Hispaania laevadel on esialgses jaotamises või hilisemates jaotamistes osalenud liikmesriikidega võrdne juurdepääs nende kahe mere ressurssidele.

Nõukogu ei ole määrusega nr 27/2005 (millega määratakse 2005. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügivõimalused ning tingimused, mida kohaldatakse ühenduse vetes ning ühenduse kalalaevade suhtes püügipiirangutega vetes) Hispaania Kuningriigile Põhjameres ja Läänemeres teatud kalapüügikvootide eraldamata jätmisega Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemisakti kuidagi rikkunud. Nimetatud akti artiklid 156–164 sätestavad kalanduse sektoris kohaldatava süsteemi üksnes üleminekuperioodi ajaks. Seetõttu ei saa need artiklid põhimõtteliselt olla aluseks sellist ajavahemikku puudutavatele nõuetele, mis hakkab kulgema pärast üleminekuperioodi lõppu. Üleminekuperioodi lõppedes kehtib seega ühenduse õigustikus kvootide jaotusmeetod, mis on kehtestatud Hispaania Kuningriigi ühendusega ühinemise hetkel kehtivate õigusnormidega.

Liikmesriikide vahel püügivõimaluste jaotamise suhtelise stabiilsuse nõuet, mis kehtestati määrusega nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta artikli 20 lõikes 1, tuleb mõista selliselt, et see tähistab igale liikmesriigile kehtestatud suhtarvu säilitamist ning esialgselt kehtestatud jaotusmeetod jääb kehtima, kuni ei ole võetud vastu uut määrust, millega eelmist muudetakse. Kuivõrd suhtelise stabiilsuse põhimõtte rakendamine olemasolevatele kalapüügivõimalustele hõlmab liikmesriikide vahel juba kinnitatud jaotusmeetodi säilitamist, siis esimese jaotusmeetodi sisseviimine liikmesriikide vahel tähendab uute kalapüügivõimaluste andmist ning uut jaotust, mis võtab arvesse iga liikmesriigi huvisid. Huvide mõiste võib tähendada vajadust tagada kalandustegevuse suhteline stabiilsus, kuid ei ole selle vajadusega piiratud. Niisiis, kui esimene jaotusmeetod on liikmesriikide vahel kindlaks määratud (eelkõige pärast seda, kui nad on kasutanud oma kalapüügiõigust selles piirkonnas ja nende kalaliikide suhtes, millele ühendus on kehtestanud üldise kvoodi), teeb nõukogu otsuse, võttes iga liikmesriigi huvisid arvesse vastavalt määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõikele 2. Kuna määratluse kohaselt ei saa ühtki jaotusmeetodit niisugusel puhul säilitada, puudub vajadus selle määruse artikli 20 lõike 1 sätete kohaldamiseks.

(vt punktid 85–88)
Direktiivi 98/34 (millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord), muudetud direktiiviga 98/48, tuleb tõlgendada nii, et siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestati pärast direktiivi 83/189 (millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord) rakendamist kohustus kinnitada kujutava kunsti teoseid sisaldavatele laserplaatidele kindlaksmääratud eritähis nende turustamise eesmärgil asjassepuutuvas liikmesriigis, kujutavad endast tehnilisi eeskirju, millele juhul, kui neist ei ole teatatud komisjonile, ei saa tugineda üksikisiku vastu.

Arvestades, et eritähis, mille eesmärk on teavitada tarbijaid ja siseriiklikke ametiasutusi toote õiguspärasusest, tuleb kinnitada loometeost sisaldavale andmekandjale, see tähendab tootele endale, ja kuulub seega kõnesolevatele toodetele kohaldatavate nõuete hulka, mis puudutab nende märgistust ja tähistamist, kujutab selline eritähis endast „tehnilist spetsifikatsiooni” direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 3 mõttes, eeldusel, et siseriiklik meede viitab tingimata tootele või selle pakendile kui sellisele. Arvestades seega, et sellest spetsifikatsioonist kinnipidamine on laserplaatide turustamiseks de jure kohustuslik, kujutab see spetsifikatsioon endast „tehnilist eeskirja” kõnesoleva direktiivi artikli 1 punkti 11 esimese lõigu tähenduses.

Uute andmekandjate, nt laserplaatide lisamist kindlaksmääratud eritähise kinnitamise kohustuse kehtivusalasse tuleb pidada muudatuseks direktiivi artikli 8 lõike 1 kolmandas lõigus osutatud tehniliste eeskirjade eelnõus ja seega oleks sellest tulnud teatada komisjonile osas, milles eritähise kinnitamise kohustust laiendati kõnesolevatele toodetele pärast direktiivi 83/189 rakendamist, mida liikmesriigi kohus peab kontrollima. Sellisel juhul võivad üksikisikud tugineda niisuguse tehnilise eeskirja kohaldamise võimatusele siseriiklikus kohtus, kellel tuleb keelduda selle kohaldamisest.

(vt punktid 35–37, 40–42, 44 ja 45 ning resolutiivosa)
Direktiiviga 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud direktiiviga 2004/27) on ravimireklaami valdkonnas läbi viidud täielik ühtlustamine ning juhud, mil liikmesriigid võivad vastu võtta direktiiviga kehtestatud eeskirjadest lahknevaid sätteid, on sõnaselgelt loetletud. Direktiivi tuleb seetõttu tõlgendada nii, et liikmesriik ei või oma õigusaktides sätestada absoluutset ja tingimusteta keeldu kasutada üldsusele suunatud ravimireklaamis kolmandate isikute avaldusi, samas kui direktiivi kohaselt saab nende kasutamist piirata üksnes nende konkreetse sisu või autori eriomaduste põhjal.

Direktiiv 2001/83 inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (muudetud direktiiviga 2004/27) kohustab liikmesriike oma õigusaktides sätestama keelu kasutada üldsusele suunatud ravimireklaamis kolmandate isikute avaldusi, kui need viitavad sobimatul, hirmutaval või eksitaval viisil väidetavale paranemisele selle direktiivi artikli 90 punkti j mõttes ning mõistet „väidetav paranemine” tuleb tõlgendada nii, et selle alla ei kuulu viited isiku heaolu suurenemisele, kui ei ole mainitud ravimi terapeutilist efektiivsust konkreetsest haigusest tervenemisel. Selle direktiivi artikli 90 punkt c paneb liikmesriikidele ka kohustuse sätestada oma õigusaktides keeld kasutada üldsusele suunatud ravimireklaamis kolmandate isikute avaldusi, kui neist jääb mulje, et ravimi tarvitamine aitab kaasa üldise heaolutunde suurendamisele.

(vt punkt 52, resolutiivosa punkt 2a)
Tuleb lisada, et kuna keskkonnakaitse – mis on üks ühenduse põhieesmärke – nõuded peab vastavalt EÜ artiklile 6 integreerima „ühenduse poliitika ja tegevuse määratlemisse ja rakendamisse”, tuleb keskkonnakaitset lugeda ka üheks ühise transpordipoliitika eesmärkidest. Ühenduse seadusandja võib järelikult EÜ artikli 80 lõike 2 alusel ja talle selle sättega omistatud pädevust teostades otsustada keskkonnakaitset edendada. Juhul kui tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristuste kohaldamine pädevate siseriiklike asutuste poolt on hädavajalik meede raskete keskkonnaõiguse rikkumistega võitlemiseks, võib ühenduse seadusandja kohustada liikmesriike kehtestama selliseid karistusi, et tagada vastavas valdkonnas tema poolt kehtestatavate õigusnormide täielik tõhusus.

Vastavalt EL artiklile 47 ei mõjuta ükski EL lepingu sätetest ühtki EÜ asutamislepingu sätet. Sama nõue sisaldub ka EL artikli 29 esimeses lõigus pealkirjaga „Sätted politseikoostöö ja õiguslase koostöö kohta kriminaalasjades”, mis juhatab sisse selle lepingu VI jaotise. Euroopa Kohtu ülesanne on jälgida, et õigusaktid, mille kohta nõukogu väidab, et need tuginevad nimetatud VI jaotisele, ei tungiks EÜ asutamislepingu sätetega ühendusele antud pädevusalale.

Raamotsuse 2005/667 (millega tugevdatakse kriminaalõiguslikku raamistikku laevade põhjustatud merereostuse vastase õiguse jõustamiseks), mis sätestab liikmesriikidele kohustuse karistada kriminaalkorras teatavaid toiminguid, eesmärk on – nagu tuleneb selle preambulist ja artiklitest 2, 3 ja 5 – meresõiduohutuse parandamine ning merekeskkonna kaitse tõhustamine reostuse vastu, ja selle oleks saanud, vähemalt mainitud sätete osas, võtta vastu EÜ artikli 80 lõike 2 alusel, mistõttu see eirab EL artiklit 47.

Sellised õigusnormid nagu raamotsuse 2005/667 artiklid 4 ja 6, mis puudutavad kohaldamisele kuuluvate kriminaalkaristuste liiki ja raskust, ei kuulu ühenduse pädevusse ja seega ei saanud viimane neid õiguspäraselt vastu võtta.

Arvestades, et raamotsuse 2005/667 artiklid 4 ja 6 on lahutamatult seotud sama raamotsuse artiklitega 2, 3 ja 5 ning et kõik eelnimetatud artiklid on lahutamatult seotud selle raamotsuse artiklitega 7–12, tuleb kõnealune raamotsus tervikuna tühistada.

(vt punktid 52, 53, 62, 69–74)
Kohtuasi C-427/05

Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1

versus

Porto Antico di Genova SpA

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Commissione tributaria regionale di Genova)

„Struktuurifondid — Määrus (EMÜ) nr 4253/88 — Artikli 21 lõike 3 teine lõik — Mahaarvamise keeld — Maksustatava tulu arvutamine — Saadud ühenduse toetuse arvesse võtmine”

Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 8. mail 2007 I - 9305

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 25. oktoober 2007 I - 9314

Kohtuotsuse kokkuvõte

Majanduslik ja sotsiaalne ühtekuuluvus – Struktuuriabi – Ühendusepoolne rahastamine – Rahalise abi andmine

(Nõukogu määrus nr 4253/88, muudetud määrusega nr 2082/93, artikli 21 lõike 3 teine lõik)

Määruse nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, muudetud määrusega nr 2082/93, artikli 21 lõike 3 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik maksuõiguse säte, mis võtab maksustatava tulu kindlaksmääramisel arvesse ühenduse struktuurifondide makstud toetusi. Mahaarvamised ja kinnipidamised, mis vähendavad abisaaja ühenduse toetuste summat ning mis ei ole nendega otseselt ja lahutamatult seotud, ei kahjusta nimelt viidatud määrusega nr 4253/88 kehtestatud mehhanismi tõhusat kohaldamist.

Muuseas ei saa neid erinevusi struktuurifondide abisaajate kohtlemisel, mis tulenevad ühenduse abi summade erineval määral maksustamisest liikmesriikides, käsitleda võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisena. Selle põhimõtte rikkumisega oleks tegemist siis, kui ühenduse abisaajate olukord oleks sarnane. Kuid nii ei ole see juhul, kui need abisaajad saavad sellist abi igale üksikule liikmesriigile omase sotsiaalmajandusliku konteksti raames ja kui liikmesriikide õigusnormide vahel esinevad seetõttu, et maksustatava tulu kindlaksmääramist ei ole ühenduse tasemel ühtlustatud, selles valdkonnas jätkuvalt objektiivsed erinevused, mis toovad vältimatult kaasa kirjeldatud erinevused nimetatud abisaajate kohtlemisel.

(vt punktid 18–21 ja resolutiivosa)
Pärandimaksu käsitlev liikmesriigi maksuõigusnorm, mis seab pereettevõtete jaoks ettenähtud maksuvabastuse tingimuseks teatud arvu töötajate töötamise asjaomase liikmesriigi teatud piirkonnas, mõjutab peamiselt asutamisvabadust ja kuulub EÜ artikli 43 kohaldamisalasse. Kui eeldada, et kõnealune siseriiklik õigusnorm piirab kapitali vaba liikumist, on selline mõju asutamisvabaduse võimaliku piirangu vältimatu tagajärg ega õigusta selle meetme kontrollimist EÜ artiklite 56–58 alusel.

Legitiimsete põhjenduste puudumisel on pärandimaksu käsitlev liikmesriigi maksuõigusnorm, mis välistab pereettevõtete jaoks kehtestatud maksuvabastuse kohaldamise ettevõtetele, kus pärandaja surmapäevale eelnenud kolme aasta jooksul töötas vähemalt viis töötajat teises liikmesriigis, kuid samas annab sellise maksuvabastuse, kui töötajad on palgatud esimesena nimetatud liikmesriigi teatud piirkonnas, vastuolus EÜ artikliga 43.

Õigusnorm, mille alusel koheldakse maksumaksjaid erinevalt sõltuvalt kohast, kus neile kuuluv äriühing teatud ajavahemikul palkab teatud arvu töötajaid, on põhimõtteliselt vastuolus EÜ artikliga 43. Nii põhjustab see norm maksumaksjate kaudset diskrimineerimist selle koha järgi, kus teatud ajavahemikul on palgatud teatud arv töötajaid, kuna sellist tingimust on vaieldamatult lihtsam täita selles liikmesriigis juba asutatud äriühingul.

Sellist õigusnormi ei saa põhjendada kaalutlustega, mis on suunatud väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete jätkusuutlikkusele ja töösuhete säilitamisele neis ettevõtetes, kuna eesmärgi suhtes – vältida, et pärandimaksust tulenev maksukoormus seab ohtu pereettevõtete tegevuse jätkumise ja seega ka nende loodud töökohad – on teises liikmesriigis asutatud ettevõtted ja esimesena nimetatud liikmesriigis asutatud ettevõtted sarnases olukorras.

Samuti ei saa asjassepuutuvat õigusnormi õigustada tõhusa maksujärelevalve tagamise vajadusega, kuna maksuamet võib paluda maksumaksjatel endil esitada tõendeid, mida ta peab vajalikuks, et tagada neile soodustuste andmine üksnes juhtudel, mil töösuhted vastavad siseriiklikus õiguses sätestatud tingimustele.

(vt punktid 19, 21 ja 22, 27–29 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-248/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Iirimaa

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Põhjavee kaitse ohtlikest ainetest lähtuva reostuse eest — Direktiiv 80/68/EMÜ”

Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 25. oktoober 2007 I - 9265

Kohtuotsuse kokkuvõte

Direktiivi 80/68 põhjavee kaitse kohta teatavatest ohtlikest ainetest lähtuva reostuse eest artikli 3 punkti a alusel on liikmesriigid kohustatud astuma vajalikke samme, et ennetada I loendi ainete sattumist põhjavette. Sama direktiivi artikli 4 lõike 2 teise lõigu kohaselt võib liikmesriik nende ainete kaudseks heiteks loa anda üksnes juhul, kui on võetud kõik tehnilised ettevaatusabinõud vältimaks nende ainete jõudmist teistesse veeökosüsteemidesse või teiste ökosüsteemide kahjustamist nende poolt. See nõue ei ole täidetud, sest heide ei jõua ainuüksi põhjavette, juhul kui sellesse veeökosüsteemi, kuhu kuulub jõgi, mis ei toitu munitsipaalprügila alusest põhjaveest, jõuab tegelikult I loendi aineid sisaldav kaudne heide ja kui hüdrogeoloogilise uuringu kohaselt oli kasutatud lahenduse kõrval ka teine lahendus, mis võimaldas jõe reostuse taset mitte suurendada. (vt punktid 34, 35, 37, 41 ja 42)

Heiteid vastuvõttev keskkond on direktiivi 80/68 põhjavee kaitse kohta teatavatest ohtlikest ainetest lähtuva reostuse eest artiklites 4 ja 5 mainitud eelnevate uuringute objekt. Seda spetsiifilist objekti silmas pidades nõuab direktiivi artikkel 7, et eelneval uurimisel oleks ka spetsiifiline eesmärk, tehakse nimelt asjassepuutuva piirkonna hüdrogeoloogiliste tingimuste ülevaatus, uuritakse pinnase ja aluspinnase võimalikku puhastusvõimet, samuti heitest tulenevat põhjaveereostuse ja selle kvaliteedi muutumise ohtu ning sellega tehakse kindlaks, kas ainete heide põhjavette on keskkonna seisukohast rahuldav lahendus. Nii allutab osundatud artikkel 7 lubade väljastamise täpsetele ja üksikasjalikele tingimustele, mida tuleb pidada imperatiivseteks, et direktiivi eesmärk oleks saavutatud. Et olla ühenduse seadusandja taotletava eesmärgiga täielikus vastavuses, peab eelnev uurimine, millest sõltub loa andmine, võimaldama heiteid vastuvõtva keskkonna täielikku ja üksikasjalikku tundmaõppimist, kusjuures sõnaselgelt direktiivile viitamine ei ole niivõrd vajalik. (vt punktid 53 ja 54)

Komisjon võib paluda Euroopa Kohtul tuvastada direktiivi sätetest tulenevate liikmesriigi kohustuste rikkumine seetõttu, et liikmesriigi ametiasutustel on üldiselt tavaks tegutseda nendega vastuolus, kusjuures selle praktika kohta tuuakse näiteks konkreetsed juhtumid. Selleks et liikmesriigi käitumine, mis seisneb ühenduse õigusega vastuolus olevas halduspraktikas, oleks liikmesriigi kohustuste rikkumine EÜ artikli 226 mõttes, peab see praktika olema teatud määral juurdunud ja üldine. (vt punktid 64 ja 65)
Kohtuasi C-112/05

Euroopa Ühenduste Komisjon

versus

Saksamaa Liitvabariik

„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — EÜ artikkel 56 — Aktsiaseltsi Volkswagen puudutavad õigusnormid”

Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 13. veebruaril 2005 I - 8997

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 23. oktoober 2007 I - 9020

Kohtuotsuse kokkuvõte

Kapitali vaba liikumine – Piirangud – Äriühinguõigus

(EÜ artikli 56 lõige 1)

EÜ artikli 56 lõikes 1 sätestatud kohustusi rikub liikmesriik, kes hoiab jõus õigusnorme, milles eksisteerivad koos – erandina äriühinguõigust reguleerivatest üldnormidest – iga aktsionäri hääleõiguse ülempiir 20% äriühingu aktsiakapitalist ja nõue, et aktsionäride üldkoosolekul teatud otsuste vastuvõtmiseks peab üldkoosolekul olema poolt enam kui 80% aktsiakapitali esindavatest häältest, ning milles antakse liikmesriigile ja selle liikmesriigi territoriaalüksusele erandina üldnormist õigus mõlemal nimetada selle äriühingu nõukogusse kaks liiget.

Mis puudutab üle 80% aktsiakapitali esindavate häälte enamuse nõuet, siis on see üldnormist tehtav erand, mis on sätestatud eriseaduses ja annab igale 20% osalusega aktsionärile vähemusaktsionäri vetoõiguse ning millega kehtestatakse antud juhul meede, mis võimaldab riigil, kes teeb väiksema investeeringu kui nõuavad äriõiguse üldnormid, jätta endale vähemusaktsionäri vetoõigus, mis annab talle õiguse blokeerida oluliste otsuste vastuvõtmist. Hääleõiguse ülemmäära fikseerimisega 20%-le kehtestatakse eriseadusega õiguslik alus, mis annab riigile võimaluse palju väiksema investeeringuga äriühingut oluliselt mõjutada. See olukord võib pärssida otseinvesteeringuid teistest liikmesriikidest, kuna see piirab teiste aktsionäride äriühingutes osalemist selleks, et luua või säilitada püsivaid ja otseseid majandussidemeid, mis annaksid aktsionärile õiguse võtta reaalselt osa äriühingu juhtimisest või selle kontrollimisest; see vähendab niisuguse äriühingu kapitalis osaluse omandamise huvi ning kujutab endast järelikult kapitali liikumise piirangut.

Sama kehtib õiguse kohta nimetada nõukogusse kaks esindajat, mis on eriline õigus, erinorm äriõiguse üldnormi suhtes, mis kehtestab siseriiklikul tasandil vastuvõetud seaduse alusel teatud eelise vaid riigile. Andes talle õiguse võtta nõukogu tegevusest rohkem osa kui aktsionäri staatus muidu lubaks, annab see meede riigile võimaluse mõjutada äriühingut rohkem, kui tema investeering seda lubaks.

(vt punktid 43–46, 50–52, 54, 56, 59, 61 ja 62, 64, 66, 68, 82 ja resolutiivosa)
Kohtuasi C-403/05

Euroopa Parlament

versus

Euroopa Ühenduste Komisjon

„Tühistamishagi - Komisjoni otsus, millega kiidetakse heaks Filipiinide riigipiiri turvalisusega seonduv projekt — Määruse (EMÜ) nr 443/92 alusel tehtud otsus — Komisjoni rakendusvolitused — Piirid”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 22. mail 2007 I - 9047

Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 23. oktoober 2007 I - 9070

Kohtuotsuse kokkuvõte

Arengukoostöö – Finants- ja tehniline abi ning arengumaadega tehtav majanduskoostöö – Määrus nr 443/92

(EÜ artikli 202 kolmas taane; nõukogu määrus nr 443/92, artiklid 1, 5, 6, 7, 8 ja 15)

Nõukogu poolt komisjonile EÜ artikli 202 kolmanda taande kohaselt antud rakendusvolituste raames, mille piire hinnatakse eelkõige asjaomase õigusakti üldistest põhieesmärkidest lähtudes, võib komisjon vastu võtta kõik alusakti rakendamiseks vajalikud ja tarvilikud rakendusmeetmed eeldusel, et need ei ole alusaktiga vastuolus.

Määruse nr 443/92 Aasia ja Ladina-Ameerika arengumaadele finants- ja tehnilise abi andmise ja nende maadega tehtava majanduskoostöö kohta artikli 15 kohaselt andis nõukogu komisjonile volituse tagada finantsabi ja tehnilise abi ning majanduskoostöö haldamine nimetatud arengumaadega. Selle rakendusvolituse alusel võttis komisjon vastu otsuse, millega kiidetakse heaks Filipiini Vabariigi riigipiiri turvalisusega seonduv projekt riigipiiri turvalisuse ja kontrolli parandamiseks vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioonile 1373 (2001), mille eesmärk on võitlus terrorismi ja rahvusvahelise kuritegevusega.

Kuid määruses nr 443/92 pole ühtegi sõnaselget viidet terrorismi ja rahvusvahelise kuritegevuse vastasele võitlusele. Mis puutub küsimusse, kas niisugune projekt kuulub nimetatud määruse kohaldamisalasse, kuna see aitab kaasa asjaomase riigi institutsioonilise suutlikkuse tõstmisele – see valdkond on nimetatud määruse artiklites 5 ja 6 sõnaselgelt mainitud seoses finants- ja tehnilise abiga ning artiklites 7 ja 8 seoses majanduskoostööga –, siis tuleb täpsustada, et finants- ja tehnilise abi puhul ei ole arengumaade institutsioonide toetamine eesmärk iseenesest, vaid vahend selleks, et tugevdada nende haldussuutlikkust poliitikas ja arenguprojektides käsitletavates valdkondades, mille hulka ei kuulu võitlus terrorismi ja rahvusvahelise kurtitegevuse vastu, ning institutsioonilisel tugevdamisel majanduskoostöö valdkonnas peab olema otsene seos määruses ettenähtud eesmärgiga suurendada investeeringuid ja tugevdada arengut, mis ei nähtu ühestki kõnealuse otsuse osast.

Niisiis on nimetatud otsuse eesmärk terrorismi ja rahvusvahelise kuritegevuse vastane võitlus, mis väljub määrusega nr 443/92 loodud arengukoostööpoliitika raamistikust, ja seega on komisjon ületanud nõukogu poolt talle nimetatud määruse artikliga 15 antud rakendusvolitusi.

(vt punktid 51–53, 59–62, 66–68)
Liikmesriigid on kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama, kui nende tollil on vajalikud andmed ja seega on neil võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik, sõltumata sellest, kas määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punkti b kohaldamise tingimused on täidetud ning kas seega võib teha järelarvestuskande ja viia läbi asjaomase tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise.

Neil asjaoludel rikub ühenduse õigusest ja eelkõige otsuse 94/728 Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklitest 2 ja 8 tulenevaid kohustusi liikmesriik, kes hoidub ühenduste omavahendite maksu kindlaksmääramisest ja vastava summa komisjoni käsutusse andmisest, ilma et ükski määruse nr 1552/89, millega rakendatakse otsus 88/376 ühenduste omavahendite süsteemi kohta, artikli 17 lõikes 2 ette nähtud tingimustest oleks täidetud.

(vt punkt 32 ja resolutiivosa)
EÜ artikli 230 viimase lõigu sõnastusest ja eesmärgist, milleks on õiguskindluse tagamine, tuleneb, et akt, mida ei ole vaidlustatud kahe kuu jooksul vastavalt kas selle akti avaldamisest või teatavakstegemisest või nende puudumisel kuupäevast, mil hageja sellest teada sai, muutub lõplikuks. Selline lõplikkus ei puuduta üksnes kõnealust akti ennast, vaid ka kõiki hilisemaid, puhtalt kinnitava loomuga akte. Eeltoodud lahendus, mis on põhjendatud õiguskindluse tagamise vajadusega, kehtib nii üksikaktide kui ka õigustloovate aktide, näiteks määruse kohta.

Mis puudutab mitteosamakselisi erihüvitisi, siis esiteks saab hüvitist vastavalt määruse nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97 ja omakorda muudetud määrusega nr 647/2005) artikli 4 lõike 2a punkti a alapunktile ii liigitada erihüvitiseks vaid siis, kui see on suunatud üksnes puuetega inimeste erikaitseks, mis on tihedalt seotud nimetatud isiku sotsiaalse keskkonnaga asjaomases liikmesriigis. Hüvitisi, mis ei täida üksnes eelnimetatud eesmärki, vaid mille eesmärk on samuti tagada puudega inimestele hädavajalik hooldus ja järelevalve nende peredes või hoolekandeasutuses, ei ole seega võimalik liigitada erihüvitisteks kõnealuse sätte mõttes.

Teiseks määratletakse kõnesoleva määruse artikli 4 lõike 2a punkti a alapunkti i kohaselt nimetatud sättes silmas peetud erihüvitis ka selle eesmärgist lähtudes. Hüvitis peab olema mõeldud mõne sotsiaalkindlustushüvitise asendamiseks või täiendamiseks, samas viimasest eristudes, selle olemus peab vastama majanduslikel ja sotsiaalsetel põhjustel antavale sotsiaalabile ning see tuleb määrata objektiivseid kriteeriume sisaldava õigusakti alusel.

Hüvitist saab seevastu pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks siis, kui seda antakse seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud mõne määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga. Selliste hüvitiste põhieesmärk, mida antakse objektiivselt, seaduses kindlaks määratud olukorra alusel ning mis on suunatud hooldatavate isikute tervisliku seisundi ja elukvaliteedi parandamisele, on täiendada ravikindlustushüvitisi ning neid tuleb käsitleda „haigushüvitistena” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a mõttes.

(vt punktid 53–56, 61)