ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Mis puudutab põhikohtuasja, siis tuleb nentida, et nähtavasti ei ole vaidlustatud seda, et põllumajandusmaa, millel asub viinamarjaistandus ja mille põllumajanduslik kasutamine on põhikohtuasjas vaidlusaluse üleandmislepingu ese, on kinnisvara kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti b tähenduses. Selle kohta tuleb märkida, et mis puudutab täpsemalt sellele maale istutatud viinamarjataimi, siis mõiste „kinnisvara“ ei näita, et vaidlusalused asjad peavad olema maaga lahutamatult ühendatud. Piisab, kui need ei ole liikuvad ega lihtsasti ümberpaigutatavad (vt selle kohta 16. jaanuari 2003. aasta kohtuotsus Maierhofer, C‑315/00, EU:C:2003:23, punktid 32 ja 33, ning 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, punkt 23). Sellega näib olevat tegemist nende viinamarjataimede puhul, mida peab aga eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.
6

Sama direktiivi artikli 7 lõikes 1 on määratletud juhiloa väljastamise tingimused ja selle punktis e on muu hulgas täpsustatud, et juhiluba väljastatakse ainult neile taotlejatele, kelle alaline elukoht on juhiloa väljastava liikmesriigi territooriumil.
72

Alfamicro väidab selle väitega, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta oleks pidanud tuvastama, et komisjon rikkus õiguskindluse põhimõtet. Apellant märgib, et vaidlusaluse toetuslepingu artikli II.28 lõige 5 nägi ette, et komisjon võis võtta „sobivaid meetmeid“. Samas leiab apellant, et isegi kui ta võis aimata, et see, et ta ei suuda vaidlusaluse toetuslepingu alusel deklareeritud kulusid põhjendada, võib mõjutada toetussummat, ei oleks ta kunagi osanud ette näha, et kõnealust summat vähendatakse 93%, sõltumata asjaolust, et projekt on lõpule viidud. Tema hinnangul võttis komisjon nii toimides mittesobivad meetmed, vastupidi sellele, mis oli ette nähtud vaidlusaluses toetuslepingus, ning rikkus seeläbi õiguskindluse põhimõtet.
84

Liikmesriigil, kes võtab EKPS ja EKP põhikirja artikli 14.2 teises lõigus ette nähtud meetme, tuleb tõendada, et selles normis sätestatud tingimused on täidetud. Selles suhtes tuleb nende tingimuste täitmine tuvastada sõltumatul kohtul, mitte valitsuse teenistusel, prokuratuuril või eeluurimiskohtunikul, kes tõkendi üle otsustab. Niisugune nõue võimaldab tagada, et järgitakse õigust õiglasele kohtumenetlusele ja süütuse presumptsiooni, mis on Euroopa kohtusüsteemi aluspõhimõte. EKP on sellisel juhul kindel, et põhjused, miks juhataja ametist vabastati, on põhjendatud. Selleks et liikmesriigi keskpanga juhataja ametist vabastamise otsust saaks vajaduse korral mõistliku aja jooksul täita, ei ole nõutav, et kohtu otsus oleks lõplik.
28

Eespool toodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2006/112 artiklit 90 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud, et maksukohustuslane ei või käibemaksuga maksustatavat summat korrigeerida juhul, kui võlgnik jätab maksustatava tehingu eest võlgnetava summa täielikult või osaliselt tasumata ning lakkab hiljem olemast käibemaksukohustuslane.
46

Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2001/23 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui üks ettevõte lõpetab tegevuse ja teine ettevõte võtab temalt üle tema klientide finantsinstrumendid ja muu varalise tegevuse riigisiseses õiguses nõutava lepingu alusel, ning esimese ettevõtte klientidel on vabadus otsustada, et nad ei usalda oma börsiväärtpaberite haldamist teisele ettevõttele, siis võib olla tegemist ettevõtte või selle osa üleminekuga, kui klientide üleminek on kinnitust leidnud, mida peab hindama eelotsusetaotluse esitanud kohus. Seejuures ei ole tegelikult üleläinud klientide arv, isegi kui see on suur, „ülemineku“ klassifitseerimisel iseenesest määrava tähtsusega ning asjaolu, et esimene ettevõte teeb kontrollitava börsimaaklerina koostööd teise ettevõttega, ei ole üldjuhul oluline.
8

Finantsinstrumentide turgude direktiivi artikkel 23 „Investeerimisühingute kohustused seotud vahendajate määramisel“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid võivad otsustada lubada investeerimisühingul määrata seotud vahendajaid investeerimisühingu teenuste edendamiseks, müügiedendustegevuseks või korralduste vastuvõtmiseks klientidelt või potentsiaalsetelt klientidelt ja nende edastamiseks, finantsinstrumentide müümiseks ning nende finantsinstrumentidega ja kõnealuse investeerimisühingu pakutavate teenustega seotud nõustamiseks. 2. Liikmesriigid nõuavad, et kui investeerimisühing otsustab määrata seotud vahendaja, jääb ta täielikult ja tingimusteta vastutavaks seotud vahendaja tegevuse või tegematajätmise eest ühingu nimel tegutsedes. Liikmesriigid nõuavad, et seotud vahendaja avalikustab kliendiga või võimaliku kliendiga kontakti võtmisel või enne tehingute tegemist oma ametivolitused ja ühingu, mida ta esindab. […] Liikmesriigid nõuavad, et investeerimisühingud teostavad järelevalvet oma seotud vahendajate üle, tagamaks seotud vahendajate kaudu tegutsemisel käesoleva direktiivi nendepoolse jätkuva täitmise. 3. Liikmesriigid, kes otsustavad lubada investeerimisühingutel määrata seotud vahendajaid, seavad sisse riikliku registri. Seotud vahendajad kantakse riiklikku registrisse selles liikmesriigis, kus nad on asutatud. […] […] Liikmesriigid tagavad, et seotud vahendajad kantakse riiklikku registrisse üksnes juhul, kui on kindlaks tehtud, et neil on piisavalt hea maine ja asjakohased üldised, ärialased ja erialased teadmised, mis võimaldavad neil edastada kliendile või võimalikule kliendile adekvaatselt kogu pakutud teenusega seotud asjakohast teavet. […] 4. Liikmesriigid nõuavad, et seotud vahendajaid määravad investeerimisühingud võtavad piisavaid meetmed, et vältida seotud vahendajate käesoleva direktiivi reguleerimisalaga hõlmamata tegevuse võimalikku negatiivset mõju tegevusele, mida seotud vahendaja sooritab investeerimisühingu nimel. […] 5. Liikmesriigid nõuavad, et investeerimisühingud määravad üksnes seotud vahendajaid, kes on kantud lõikes 3 märgitud riiklikesse registritesse. 6. Liikmesriigid võivad tugevdada käesolevas artiklis sätestatud nõudeid või lisada uusi nõudeid, millele nende jurisdiktsiooni piires registreeritud seotud vahendajad peavad vastama.“
23

Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas [jäätmedirektiivi] artiklitega 4 ja 13 – koostoimes selle direktiivi põhjendustega 6, 8, 28 ja 31 – on vastuolus sellised riigisisesed esmase õiguse normid ja neid rakendavad riigisisesed teisese õiguse normid nagu dekreetseaduse nr 133/2014 artikli 35 lõige 1 ja […] 10. augusti 2016. aasta dekreet […], mis kvalifitseerivad üksnes [10. augusti 2016. aasta dekreedi] lisade ja tabelite kohaselt nendega reguleeritud põletusrajatised suure riikliku tähtsusega strateegilisteks infrastruktuurideks ja käitisteks, mis rakendavad olmejäätmete ja nendega samastatavate jäätmete käitlemise integreeritud ja modernset süsteemi ning tagavad riikliku julgeoleku ja omavarustatuse, võttes arvesse seda, et riigi seadusandja ei ole sarnaselt kvalifitseerinud ka rajatisi, mis käitlevad jäätmeid ringlussevõtu ja korduskasutamise eesmärgil, vaatamata sellele, et need kaks käitlemisviisi on [jäätme]direktiivis kehtestatud jäätmehierarhias eespool? 2. Kui see nii ei ole, siis palutakse Euroopa Liidu Kohtul teise võimalusena selgitada, kas [jäätmedirektiivi] artiklitega 4 ja 13 on vastuolus sellised riigisisesed esmase õiguse normid ja neid rakendavad riigisisesed teisese õiguse normid nagu dekreetseaduse nr 133/2014 artikli 35 lõige 1 ja […] 10. augusti 2016. aasta dekreet […], mis kvalifitseerivad olmejäätmete põletusrajatised suure riikliku tähtsusega strateegilisteks infrastruktuurideks ja käitisteks, et piirata jäätmete prügilasse ladestamist ning vabaneda ka selle valdkonna Euroopa õigusnormide rakendamata jätmise tõttu algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustest ja vältida uute menetluste algatamist? 3. Kas [keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivi] artiklitega 2–4 ja 6–12 – nii eraldi kui ka omavahelises koostoimes – on vastuolus sellised riigisisesed esmase õiguse normid ja neid rakendavad riigisisesed teisese õiguse normid nagu dekreetseaduse nr 133/2014 artikli 35 lõige 1 ja […] 10. augusti 2016. aasta dekreet […], mis näevad ette, et ministrite nõukogu esimees võib dekreediga suurendada olemasolevate põletusrajatiste võimsust ning määrata kindlaks selliste olmejäätmete ja nendega samastatavate jäätmete energiat kasutavate põletusrajatiste arvu, võimsuse ja paiknemise maakonnas, mis tuleb ehitada kindlaks määratud katmata vajaduse rahuldamiseks, eesmärgil taastada järjepidevalt sotsiaalmajanduslik tasakaal riigi territooriumi eri osade vahel ja järgides liigiti kogumise ja ringlussevõtu eesmärke, kusjuures need riigisisesed õigusnormid ei näe ette, et ministrite nõukogu esimehe dekreedist tuleneva kava ettevalmistamise faasis tuleb kohaldada keskkonna strateegilise hindamise eeskirju, nagu need on ette nähtud viidatud keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiivis]?“
21

Esiteks toob eelotsusetaotluse esitanud kohus esile, et oleks loogiline järeldada, et maksukohustuslased, kelle suhtes kohaldatakse väikeettevõtete erikorda, on kohustatud tasuma käibemaksu alles alates hetkest, mil käibemaksudirektiivi artiklis 287 ette nähtud summad on ületatud. Ta selgitab, et Leedu õiguse kohaselt on võimalik ehitatud hoone tarne, andmata üle omandiõigust maatükile, millele see hoone on püstitatud, ja et käesoleval juhul olid need kinnisasjad lepingus eraldi näidatud, kumbki oma müügihinnaga. Lisaks leiab see kohus, et kui A. Jarmuškienėle ei anta käibemaksuvabastust seoses ühega vaidlusaluse tehingu esemeks olnud asjadest, toob see kaasa ebavõrdse kohtlemise võrreldes teise maksukohustuslasega, kes saavutas sama tulemuse, kuid kahe eraldi tehinguga, ja kes ületas aastase piirmäära üksnes hilisemate tehingute tõttu. Ta lisab, et 8. juuni 2000. aasta kohtuotsus Breitsohl (C‑400/98, EU:C:2000:304) ei ole tema arvates käesolevale kohtuasjale ülekantav.
42

Pealegi võivad toidukäitlejad määruse nr 853/2004 artikli 4 lõike 1 punkti b kohaselt viia turule liidus valmistatud loomset päritolu tooteid üksnes siis, kui need on valmistatud ja neid on käsitsetud eranditult ettevõtetes, mille pädev asutus on registreerinud või, kui see on nõutav kooskõlas lõikega 2, tunnustatud pädeva asutuse poolt. Kõnealuse artikli lõikes 2 on ette nähtud, et selliste loomset päritolu tooteid käsitsevate ettevõtete tegevus, mille suhtes on selle määruse III lisas sätestatud nõuded, on lubatud üksnes siis, kui pädev asutus on pärast kohapealset kontrolli tunnustanud ettevõtte tegutsemisõigust. Asjaomase määruse III lisa I jao II peatükis on toidukäitlejatele sellise tunnustuse saamiseks seatud nõuded ettevõtte ruumidele, kus toimub tapmine ja korrastamine.
17

Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas sellised Euroopa Liidu õiguse põhimõtted nagu õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõte koos kaupade vaba liikumise põhimõtte, asutamisvabaduse põhimõtte ja teenuste osutamise vabaduse põhimõttega, mis on sätestatud [EL toimimise lepingus], ning neist tulenevad põhimõtted, näiteks võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu, vastastikuse tunnustamise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõte, mis on sätestatud direktiivis [2014/24], keelavad kohaldada selliseid liikmesriigi õigusnorme, nagu need Itaalia normid, mis on sätestatud [riigihankeseadustiku] artikli 95 lõikes 10 koostoimes artikli 83 lõikega 9, ja mille kohaselt tingib see, kui riigihankemenetluses esitatud hinnapakkumuses on tööjõukulud eraldi välja toomata, igal juhul selle, et asjaomane pakkuja jäetakse menetlusest kõrvale ilma selgitamise ja täiendamise (soccorso istruttorio) võimaluseta, isegi juhul, kui nende kulude eraldi väljatoomise kohustust ei olnud hanke alusdokumentides nimetatud, ning ka olenemata sellest, et pakkumuses on minimaalsetest tööjõukuludest sisuliselt kinni peetud, kooskõlas pealegi avaldusega, mille pakkuja on selleks teinud?“
52

Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 168 punkti a tuleb tõlgendada nii, et: – sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis näevad ette käibemaksu mahaarvamise õiguse välistamise kohaldamisala laiendamise pärast asjaomase liikmesriigi ELiga ühinemist, mis tähendab, et maksukohustuslane, kes osutab turismiteenuseid, jääb alates selle laiendamise jõustumisest ilma õigusest arvata maha käibemaksu, mida ta on tasunud nende majutus- ja toitlustusteenuste ostmisel, mille kohta ta esitab turismiteenuste osutamise raames omakorda arve teistele maksukohustuslastele, ja – sellega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis nägid enne asjaomase liikmesriigi ELiga ühinemist ette, et majutus- ja toitlustusteenuste ostmisel tasutud käibemaksu ei ole lubatud maha arvata, säilitades vastavalt käibemaksudirektiivi artikli 176 teisele lõigule sellise korra ka pärast ühinemist, mis tähendab, et maksukohustuslane, kes ei osuta turismiteenuseid, jääb ilma õigusest arvata maha käibemaksu, mida ta on tasunud majutus- ja toitlustusteenuste ostmisel, mille kohta ta esitab omakorda arve teistele maksukohustuslastele.
37

Eeltoodust lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et käibemaksudirektiivi artikli 66 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui olukorras, kus arvet osutatud teenuste eest ei väljastata või väljastatakse hiljem, loetakse teenus osutatuks teenuse vastuvõtmise vormistamise hetkel, kui liikmesriik on sarnaselt põhikohtuasjaga sätestanud, et käibemaks muutub sissenõutavaks tähtaja möödumisel, mis hakkab kulgema teenuse osutamise kuupäevast, kui vastuvõtunõue on esiteks kokku lepitud pooltevahelises lepingus, mis seob neid lepingutingimustega, mis vastavad tegelikule majanduslikule ja ärialasele olukorrale osutatud teenuste valdkonnas, ja teiseks, kui see nõue vastab teenuse osutamise sisulisele lõpetamisele ja määrab lõplikult kindlaks võlgnetava vastutasu suuruse; seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
17

Onlineshopi taotletud klassifikatsiooni toetuseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et Saksa, Prantsuse ja Madalmaade toll on valinud selle klassifikatsiooni toodete puhul, millel on selle äriühingu sõnul sarnased funktsioonid põhikohtuasjas kõne all oleva seadme funktsioonidega, asudes seisukohale, et nende toodete põhifunktsioon on GPS navigatsioon. Teiseks juhib see kohus tähelepanu asjaolule, et arvestades seadme navigatsioonifunktsiooni eripäraga, on see mõeldud kasutamiseks sõidukis ja seadme väikesed mõõtmed (5 tolli ehk 12,7 cm) võivad tarbija silmis tähendada seda, et seadme kasutamine tahvelarvutina on teisejärgulise tähtsusega.
13

Energiaamet väidab, et põhikohtuasjas kõne all olev võrgutasu vähendamine tähendab kõrvalehoidmist reeglist, mille kohaselt saavad kõik kliendid elektriarve tasuta. Lõpptarbija seisukohalt ei oma tähtsust, kas arve eest võetakse eraldi tasu või on võrgutasu suurem seetõttu, et lõpptarbija on valinud arveldamiseks muu kui elektroonilise arve. Energiaameti sõnul omab tähtsust, et eri liiki arvete hinnad erinevad. Energiaamet lisab, et vaid ameti esitatud tõlgendus on selline, mis tagab, et lõpptarbijad, kellel ei ole juurdepääsu elektroonilistele teenustele ning kes on sageli ka kaitsetumad, saavad oma elektriarve tasuta.
38

Kõigist eespool toodud kaalutlustest nähtub, et esimesele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 97/67 artikli 7 lõiget 1 ja artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis tagab universaalset postiteenust osutama määratud ettevõtjale ainuõiguse levitada postmarkidest erinevaid postimaksevahendeid.
45

Mis puudutab teiseks direktiivi 2008/9 artiklit 26, mis peaks kooskõlas direktiivi põhjendusega 3 parandama maksukohustuslase olukorda, andes talle eelkõige õiguse saada maksu hilinemisega tagastamise korral viivitusintressi, siis selle artikli teisest lõigust nähtub, et kui tagastamine toimus hilinemisega seetõttu, et maksukohustuslane ei olnud esitanud tagastamisliikmesriigile kindlaksmääratud tähtaja jooksul nõutud lisateavet, ei pea see liikmesriik maksukohustuslasele viivitusintressi maksma. Kui selle direktiivi artikli 20 lõikes 2 nimetatud tähtaeg oleks õigustlõpetav tähtaeg, tähendaks lisateabetaotlusele hilinemisega vastamine paratamatult tagastamistaotluse rahuldamata jätmist ja mitte sellist maksutagastust, mis on toimunud küll hilinemisega, kuid mille puhul ei maksta viivitusintressi. Eeltoodust nähtub, et kui tõlgendada artikli 20 lõiget 2 nii, et selles sisalduv tähtaeg on õigustlõpetav tähtaeg, muudaks see sama direktiivi artikli 26 teise lõigu sisutühjaks.
1.

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 7 punkti 5 tuleb tõlgendada nii, et kohtuvaidlus, mis on seotud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 7 alusel esitatud hüvitise nõudega ja mis on esitatud teise liikmesriigi territooriumil asuva lennuettevõtja vastu, ei allu liikmesriigi kohtule põhjusel, et lennuettevõtjal on filiaal selle kohtu tööpiirkonnas, kellele esitati hagi, kui see filiaal ei ole lennuettevõtja ja asjaomase reisija vahelises õigussuhtes osalenud.
37

Direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 3 kohaselt tähendab selles direktiivis kasutatud mõiste „makseteenus“„mis tahes lisas loetletud äritegevust“. Nimetatud direktiivi lisa punktis 3 täpsustatakse, et selle mõiste alla kuulub „maksetehingu“ täitmine, milleks direktiivi artikli 4 punkti 5 kohaselt on maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel. Nimetatud lisa punkti 3 esimese taande kohaselt kuulub nende tehingute hulka otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus. „Otsearveldus“ on määratletud nimetatud direktiivi artikli 4 punktis 28 nii, et sisuliselt on see „makseteenus, mille eesmärk on debiteerida maksja maksekontot, kui maksetehingu on algatanud makse saaja volituse alusel, mille maksja on andnud saajale“, ja mõiste „maksja“ on määratletud selle artikli 4 punktis 7 nii, et see on „füüsiline või juriidiline isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks“.
44

Peale selle tuleb märkida, et direktiivi 2003/88 artikli 19 teise lõigu kohaselt on juhul, kui liikmesriik soovib pikendada võrdlusperioodi nii, et see on rohkem kui kuus kuud, on vaja sellekohast tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepingut või lepingut. Juhul kui direktiivi 2003/88 artikli 19 esimeses lõigus viidatud võrdlusperiood on kindlaks määratud kindlaksmääratud kuupäeval algavana, võib see viia selleni, et töötaja peab töötama kuuekuulisel ajavahemikul, mis langeb ajaliselt kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga, keskmiselt rohkem kui 48 tundi nädalas, ilma et tööturu osapooled oleksid selle kohta sõlminud kollektiivlepingu või lepingu. Seega võib see ajaliselt kokku langev periood tekitada olukordi, mis on tegelikkuses võimalikud üksnes selle direktiivi artikli 19 teises lõigus ette nähtud võrdlusperioodi raames. Selline tulemus kahjustaks selles sättes ette nähtud erandit.
46

Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb raamkokkuleppe klausli 4 lõikes 1 sätestatud mõistest „objektiivsed põhjused“ aru saada nii, et see nõuab, et tuvastatud ebavõrdne kohtlemine oleks põhjendatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad asjasse puutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide alusel, et kontrollida, kas ebavõrdne kohtlemine on tingitud tegelikust vajadusest ja on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ning selleks vajalik. Sellised asjaolud võivad tuleneda eelkõige nende tööülesannete eripärast, mille täitmiseks tähtajalised lepingud on sõlmitud, nimetatud tööülesannete iseloomust või – kui see on asjakohane – liikmesriigi sotsiaalpoliitika legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest (21. novembri 2018. aasta kohtuotsus de Diego Porras, C‑619/17, EU:C:2018:936, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
52

Seda järeldust ei lükka ümber proportsionaalsuse põhimõtte kohta 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsuse Macikowski (C‑499/13, EU:C:2015:201) resolutsiooni punktis 2 antud tõlgendus, millel põhineb eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus. Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus leidis vastavalt nimetatud kohtuotsuse resolutsiooni punktile 2, et proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm, mille alusel kohtutäitur peab kogu oma varaga vastutama sundtäitmise käigus võõrandatud kinnisasja müügitulemilt tasumisele kuuluva käibemaksusumma eest juhul, kui ta ei täida oma kohustust maks kinni pidada ja tasuda, tingimusel et kohtutäituril on tegelikult kõik õiguslikud vahendid, et see kohustus täita. Seda vastust tuleb tõlgendada lähtudes 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsuse Macikowski (C‑499/13, EU:C:2015:201) aluseks olnud juhtumi asjaoludest, mis erinevad käesoleva juhtumi asjaoludest. Nimelt käsitles esimesena nimetatud kohtuasi erinevalt käesolevast asjast kohtutäituri olukorda mitte kui maksukohustuslasena, vaid isikuna, kes on kohustatud seda maksu tasuma teise maksukohustuslase eest ja kellel ei olnud võimalik kuni hetkeni, mil liikmesriigi pädev kohus annab nõusoleku, vallata asjaomase sundmüügi raames saadud summat ja tasuda sellelt käibemaksu liikmesriigi õigusega ette nähtud tähtajal. Lisaks ei nähtu käesolevas kohtuasjas Euroopa Kohtule edastatud teabest, et kohtutäitur võiks jääda ilma õiguslikest vahenditest, mis võimaldavad tal käibemaksukohustuslasena oma maksukohustust täita.