15

Vaidlustatud kohtuotsuses võttis Üldkohus tema menetluses oleva vaidluse asjaolud kokku alljärgnevalt: „1 Hageja [SV Capital] esitas 24. oktoobri 2012. aasta kirjaga [EBA‑le] taotluse algatada uurimine […] määruse […] nr 1093/2010 […] artikli 17 alusel Soome ja Eesti finantssektori järelevalveasutuste suhtes (edaspidi „esialgne kaebus“). 2 Esialgse kaebuse põhjenduses leiab hageja, et rikutud on […] direktiivi 2006/48 […] artikleid 40 ja 42 osas, milles asjaomased järelevalveasutused ei kutsunud tagasi Soome panga Eestis asutatud filiaali kahte juhti, kes ei täitnud asjaomase krediidiasutuse tegevuse juhtimiseks „piisavalt hea maine ja vajalike kogemuste“ nõuet selle direktiivi artikli 11 lõike 1 tähenduses. Hageja väidab selle kohta, et asjaomased juhid esitasid valeandmeid selle filiaali suhtes Eestis algatatud tsiviilkohtumenetluses. […] 4 EBA jättis 25. jaanuari 2013. aasta kirjaga esialgse kaebuse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna tal puudus pädevus, saates selle samal ajal läbivaatamiseks Soome ja Eesti finantssektori järelevalveasutustele […]. 5 Hageja kaebas 14. veebruari 2013. aasta dokumendiga määruse nr 1093/2010 artikli 60 lõike 1 alusel [selle] 25. jaanuari 2013. aasta kirja edasi Euroopa järelevalveasutuste apellatsiooninõukogusse (edaspidi „apellatsiooninõukogu“). 6 Apellatsiooninõukogu tunnistas esiteks 24. juuni 2013. aasta otsusega 2013‑008 esialgse kaebuse vastuvõetavaks, arvestades direktiivi 2006/48 artiklit 22 koostoimes EBA 22. novembri 2012. aasta suunistega juhtorgani liikmete ja võtmeisikute sobivuse hindamise kohta, ning teiseks saatis juhtumi vastavalt määruse nr 1093/2010 artikli 60 lõikele 5 uueks läbivaatamiseks EBA pädevale organile sisulise otsuse tegemiseks. 7 EBA võttis 15. oktoobri 2013. aasta otsusega DC 2013 03 esialgse kaebuse vastuvõetavuse teadmiseks oma Euroopa Liidu õiguse rikkumise uurimise menetlemise sise-eeskirjade […] punktide 2.5 ja 2.6 alusel, ilma et see piiraks määruse nr 1093/2010 artikli 17 lõike 2 kohaldamist. 8 EBA jättis 21. veebruari 2014. aasta otsusega […] esialgse kaebuse rahuldamata, kuna see ei olnud piisavalt põhjendatud määruse nr 1093/2010 artikli 17 alusel uurimise algatamiseks. 9 Hageja kaebas 31. märtsi 2014. aasta dokumendiga EBA [21. veebruari 2014. aasta] otsuse edasi apellatsiooninõukogusse. 10 Apellatsiooninõukogu jättis 14. juuli 2014. aasta otsusega […] EBA [21. veebruari 2014. aasta] otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata. Sisuliselt tunnistas apellatsiooninõukogu selles otsuses kõigepealt EBA [21. veebruari 2014. aasta] otsuse peale esitatud kaebuse vastuvõetavaks. Seejärel jättis ta kaebuse tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata. 11 Mis puudutab kõigepealt kaebuse vastuvõetavuse analüüsimist, siis apellatsiooninõukogu leidis, et EBA [21. veebruari 2014. aasta] otsus on juhtumi konkreetsel asjaoludel vaidlustatav akt määruse nr 1093/2010 artikli 60 alusel, mis võimaldab igal füüsilisel või juriidilisel isikul esitada kaebuse EBA otsuse peale, mis on talle adresseeritud. 12 Seejärel leidis apellatsiooninõukogu kaebust sisuliselt analüüsides esiteks, et EBA hinnangus, mille kohaselt hageja poolt esialgses kaebuses kahtluse alla seatud kaks juhti ei olnud asjaomases finantsasutuses võtmeisikud, ei ole tehtud viga ning et kolmandat juhti puudutavad väited ei ole tõendatud. Teiseks märkis apellatsiooninõukogu, et arvestades asjaolu, et hageja ei kuulu nende asutuste hulka, kes võivad esitada taotluse algatada EBA uurimine liidu õiguse rikkumise kohta, puudutab käesolev asi EBA keeldumist algatada uurimine omal algatusel. Apellatsiooninõukogu tuvastas ka, et arvestades liidu õiguse ja [selle õiguse rikkumise uurimise menetlemise] sise-eeskirjade väidetava rikkumise põhjendamiseks hageja poolt esitatud tõendeid, ei ole tõendatud, et EBA tegi oma kaalutlusõiguse teostamisel vea. Kolmandaks tõi apellatsiooninõukogu esile, et see, et enne oma otsuse tegemist ei kuulanud EBA hagejat ära määruse nr 1093/2010 artikli 39 lõike 1 alusel, ei ole vormiviga, mis muudab selle otsuse kehtetuks. Neljandaks ei ole tõendatud, et ei ole järgitud menetlust, mis on ette nähtud enne EBA [21. veebruari 2014. aasta] otsuse vastuvõtmist. Lõpuks tuvastas apellatsiooninõukogu viiendaks, et ei ole tõendatud, et EBA rikkus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 41.“