ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Liidetud kohtuasjad C‑145/15 ja C‑146/15

K. Ruijssenaars jt

versus

Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Raad van State (Madalmaad))

„Õhutransport — Määrus (EÜ) nr 261/2004 — Artikkel 7 — Reisijatele lendude tühistamise või üle kolme tunni kestva hilinemise eest antav hüvitis — Artikkel 16 — Määruse jõustamise eest vastutavad asutused — Kohtualluvus — Lennuettevõtja suhtes sunnimeetmete võtmine, et maksta reisijale maksmisele kuuluvat hüvitist”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kaheksas koda) 17. märtsi 2016. aasta otsus

Transport – Õhutransport – Määrus nr 261/2004 – Reisijatele antav hüvitis ja abi – Lennu pikaajaline hilinemine – Määruse jõustamise eest vastutavad asutused – Kohustus võtta lennuettevõtja suhtes sunnimeetmed, et maksta reisijale maksmisele kuuluvat hüvitist – Puudumine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 261/2004, põhjendus 21 ja artikli 7 lõige 1 ning artikkel 16)

Määruse nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 295/91, artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et iga liikmesriigi poolt selle artikli lõike 1 kohaselt määratud asutus, kellele lennureisija on esitanud individuaalse kaebuse pärast seda, kui lennuettevõtja on keeldunud nimetatud määruse artikli 7 lõikes 1 ette nähtud hüvitist maksmast, ei pea selle lennuettevõtja suhtes võtma sunnimeetmeid, et kohustada teda seda hüvitist maksma.

Täpsemalt, mis puudutab kaebusi, mida iga reisija võib määruse nr 261/2004 artikli 16 lõike 2 alusel sellele asutusele esitada, siis tuleb neid pidada pigem märkideks üldiselt selle määruse nõuetekohasele kohaldamisele kaasaaitamise kohta, ilma et sellele asutusele pandaks kohustust niisuguste kaebuste tagajärjel tegutseda, tagamaks iga üksiku reisija õigus hüvitist saada. Lisaks tuleb nimetatud artikli lõikes 3 sisalduvat mõistet „karistus“, koostoimes selle määruse põhjendusega 21, tõlgendada nii, et sellega määratakse kindlaks meetmed, mida võetakse vastuseks rikkumistele, mida asutus tuvastab oma üldises järelevalvetegevuses vastavalt nimetatud artikli 16 lõikele 1, mitte aga nii, et tegemist on haldussunnimeetmetega, mida tuleb võtta igal üksikjuhtumil.

(vt punktid 31, 32, 38 ja resolutsioon)
Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohaldatava õiguse kohaselt on riigisisese õiguse rikkumise väide, mis esitatakse esimest korda alles liikmesriigi kassatsioonikohtus, vastuvõetav üksnes siis, kui tegemist on avalikul huvil põhineva väitega, tuleb esimest korda samas kohtus esitatud väide, et rikutud on liidu õiguses tagatud õigust olla ära kuulatud, tunnistada vastuvõetavaks, kui riigisiseses õiguses tagatud õigus olla ära kuulatud vastab neile tingimustele, mis on liikmesriigi õiguse kohaselt nõutavad selleks, et tegemist saaks olla avalikul huvil põhineva väitega; seda asjaolu peab kontrollima liikmesriigi kohus.

Kui mõnes valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, tuleb nimelt iga liikmesriigi õiguskorras need kehtestada menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes, kuid siiski nii, et need järgiksid võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet. Võrdväärsuse põhimõte eeldab, et asjaomane liikmesriigi õigusnorm oleks ühtemoodi kohaldatav huvitatud isikutele nii liidu õigusest tulenevate õiguste kaitseks kui ka liikmesriigi õiguse eiramisest tingitud õiguskaitsevahendite puhul, kui neil on sarnane ese ja alus. See põhimõte nõuab niisiis ühelt poolt liikmesriigi õigusel ja teiselt poolt liidu õigusel põhinevate sarnaste õiguskaitsevahendite võrdset käsitlemist. Juhul kui liikmesriigi kassatsioonikohus leiab, et väide, mille kohaselt on rikutud õigust olla ära kuulatud, on liikmesriigi avalikul huvil põhinev väide, mida võib liikmesriigi õigusega reguleeritud menetluses esitada selles kohtus esimest korda, nõuab võrdväärsuse põhimõte, et samas menetluses võib sarnast väidet, et rikutud on liidu õigust, esitada samuti esimest korda samas kohtus toimuvas kassatsioonimenetluses.

(vt punktid 24, 29, 31, 35 ja resolutsioon)
Määruse nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades sätteid tuleb tõlgendada nii, et hagi kinkija teovõimetuse tõttu kinnisasja kinkelepingu tühisuse tuvastamiseks ei kuulu sama määruse artikli 24 punkti 1 kohaselt selle liikmesriigi kohtu erandlikku kohtualluvusse, kus kinnisasi asub, vaid selle suhtes on kohaldatav määruse artikli 7 punkti 1 alapunktis a ette nähtud valikuline kohtualluvus.

Nimelt ei piisa sellest, kui hagi puudutab kinnisasjaõigust või kui hagil on seos kinnisasjaga, et asi alluks kinnisasja asukohariigi kohtule. Haginõue peab hoopis põhinema kinnisasjaga seonduval asjaõigusel, mille võlaõigusel. Seega asjaolu, et tehing, mille tühisus palutakse tuvastada, puudutab kinnisasja, ei oma tehingu kehtivust käsitlevate kaalutluste seisukohast mingit tähtsust, kuivõrd asjaolu, et lepingu ese on kinnisasi, on selles kontekstis üksnes kõrvalise tähtsusega. Kinnisasja kinkelepingu tühisuse tuvastamise nõude korral võib aga kohtualluvuse küsimuses tugineda määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunktile a. Selle sätte sõnastuse kohaselt võib nimelt lepinguid puudutavaid vaidlusi menetleda selle paiga kohus, kus tuleb täita asjaomane kohustus, see tähendab kohustus, mis vastab sellele lepingulisele õigusele, millele hageja nõue tugineb.

(vt punktid 34, 36, 38, 39, 43 ja resolutsioon)
ELTL artiklit 45 ning määruse nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piirialatöötaja lapseks, kes võib kaudselt saada viimati nimetatud sättes mainitud sotsiaalseid soodustusi nagu õppetoetus, mida liikmesriik annab selles liikmesriigis töötavatele või varem töötanud töötajate lastele, tuleb pidada mitte üksnes last, kes sellest töötajast põlvneb, vaid ka töötaja abikaasa või registreeritud elukaaslase last, kui töötaja peab seda last ülal.

Viimasena nimetatud nõue tuleneb faktilisest olukorrast, mille hindamine on ametiasutuse ja vajaduse korral liikmesriigi kohtute ülesanne, ilma et nad peaksid kindlaks tegema ülalpidamises osalemise põhjused või arvutama välja selle täpse ulatuse.

Nimelt on määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 10 tõlgendamise raames varem otsustatud, et ülalpeetava pereliikme staatus nimetatud sätte mõttes ei tähenda õigust ülalpidamisele. Kui see nii oleks, sõltuks selles sättes ette nähtud perekonna taasühinemine siseriiklikest õigusnormidest, mis erinevad riigiti, ning see tooks kaasa liidu õiguse mitteühetaolise kohaldamise. Seega tõlgendati määruse nr 1612/68 artikli 10 lõikeid 1 ja 2 selliselt, et ülalpeetava pereliikme staatus tuleneb faktilisest olukorrast. Tegemist on sellise pereliikmega, kelle toetuse tagab töötaja, ilma et oleks vaja kindlaks teha toetuse vajamise põhjusi ega hinnata, kas asjaomane isik suudaks tasustatud tegevusega end ise ülal pidada. Sellist tõlgendust nõuab põhimõte, mille kohaselt liidu aluseks olevat töötajate vaba liikumist käsitlevaid õigusnorme tuleb tõlgendada laialt.

Sellist tõlgendust saab kohaldada ka siis, kui kõne all on piirialatöötaja osalemine tema abikaasa või tunnustatud elukaaslase laste ülalpidamises.

Piirialatöötaja ülalpeetava pereliikme staatus võib seega juhul, kui see puudutab töötaja abikaasa või tunnustatud elukaaslase lapse olukorda, tuleneda objektiivsetest asjaoludest, nagu töötaja ja üliõpilase ühine elukoht.

(vt punktid 58–60, 64 ja resolutsioon)
Nimelt tuleneb direktiivi 2011/92 I lisa punkti 7 alapunktist c selgelt, et liidu seadusandja soovis kehtestada üksnes märkimisväärse pikkusega, käesoleval juhul vähemalt 10 km pikkuste teelõikude projektide osas liikmesriikide kohustuse hinnata teatavate teelaiendamisprojektide puhul süstemaatiliselt nende mõju keskkonnale. Kuigi direktiivi 2011/92 kohaldamisala on ulatuslik ja tema eesmärk väga lai, ei saa selle direktiivi eesmärgipärasel tõlgendamisel kalduda kõrvale liidu seadusandja selgelt väljendatud tahtest.

Direktiivi 2011/92 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta I lisa punkti 7 alapunkti c ei tule tõlgendada nii, et see säte hõlmab teelaiendamisprojekti, mis puudutab küll vähem kui 10 km pikkust teelõiku, kuid mille puhul on tegemist olemasoleva vähemalt neljarajalise tee laiendamisega.

Direktiivi 2011/92 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta I lisa punkti 7 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et „kiirteed“ selle sätte tähenduses on teed, mille tehnilised tunnused ühtivad peamisi rahvusvahelisi liiklussooni käsitleva Euroopa kokkuleppe II lisa punktis II.3 sätestatud määratluse tunnustega, isegi kui need teed ei ole selle kokkuleppega reguleeritud rahvusvaheliste liiklussoonte võrgu osa või asuvad linnaalal.

Mõistet „ehitamine“ direktiivi 2011/92 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta I lisa punkti 7 alapunkti b tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see viitab selliste ehitiste püstitamisele, mida varem ei olnud, või olemasolevate rajatiste füüsilisele muutmisele. Selleks et hinnata, kas selline muutmine on oma ulatuse ja tunnuste poolest võrdväärne ehitamisega, peab liikmesriigi kohus arvesse võtma asjaomase rajatise kõiki tunnuseid, mitte aga üksnes selle pikkust või esialgse trassi säilimist.

Nimelt erinevalt direktiivi 2011/92 I lisa punkti 7 alapunktidest a ja c ei ole punkti 7 alapunktis b öeldud, et seal silmas peetaval teel peab olema teatud minimaalne pikkus. Ka ei saa välistada, et isegi lühikese teelõigu laiendamine on oma olemuselt nii ulatuslik, et see avaldab keskkonnale olulist mõju. Seega ei nõua mõiste „ehitamine“ direktiivi 2011/92 I lisa punkti 7 alapunkti b tähenduses, et asjaomane teelõik oleks teatava pikkusega.

(vt punktid 41–43 ja resolutsiooni punkt 3)
Koostoimes nimetatud direktiivi artikli 16 punktiga a, mille kohaselt peavad liikmesriigid võtma vajalikud meetmed, et tagada kõikide võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus olevate õigusnormide tühistamine, tuleb selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti b järelikult mõista nii, et silmas on peetud ka sellist maksusätet, mis on vastu võetud eesmärgiga soodustada hariduse kättesaadavust noortele ja parandada seeläbi nende olukorda tööturul.

Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 3 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et maksustamissüsteem, milles on ette nähtud, et kutseõppe eest tasutud koolituskulusid käsitatakse maksustamisel erinevalt vastavalt isiku vanusele, kuulub selle direktiivi esemelisse kohaldamisalasse, kui selle süsteemi eesmärk on soodustada hariduse kättesaadavust noortele.

Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus maksustamissüsteem, mis võimaldab isikutel enne 30-aastaseks saamist arvata enda maksustatavast tulust teatavatel tingimustel maha kõik kutseõppe eest tasutud koolituskulud, samas kui selle vanuse ületanud isikute puhul on mahaarvamise õigus piiratud, kui esiteks on sellel süsteemil objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud, tööhõivepoliitikat ja tööturgu hõlmav õigustatud eesmärk ning teiseks on selle eesmärgi saavutamise meetmed sobivad ja vajalikud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas sellega on tegemist.

Nimelt võib eesmärki parandada noorte olukorda tööturul, et edendada nende kutsealast integreerimist või tagada nende kaitse, pidada õigustatud eesmärgiks direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 tähenduses.

Mis puudutab sellise maksustamissüsteemi sobivust, siis ei ole vaidlust selle üle, et see süsteem võib parandada noorte olukorda tööturul, kuivõrd tegemist on stiimuliga kutseõppes osalemiseks.

Lõpuks, mis puudutab seda, kas see maksustamissüsteem on rangelt vajalik, siis võttes arvesse liikmesriikidele ja tööturu osapooltele sotsiaal- ja tööhõivepoliitika valdkonnas antud ulatuslikku kaalutlusõigust, ei ilmne, et liikmesriigi seadusandja läheks sellise maksustamissüsteemi kehtestamisel kaugemale sellest, mis on vajalik järgitava eesmärgi saavutamiseks.

(vt punktid 27, 29, 34, 35 ja resolutsiooni punkt 2)
Kohtuasi C-662/15

Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG

versus

BIOS Medical Services GmbH

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Düsseldorf)

Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Direktiiv 93/42/EMÜ – Meditsiiniseadmed – I klassi seade (kirurgiline haavaside), mille kohta tootja on läbi viinud vastavushindamise menetluse – Paralleelimport – Importija andmete lisamine etiketile – Täiendav vastavushindamise menetlus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kuues koda), 24. november 2016

Õigusaktide ühtlustamine – Meditsiiniseadmed – Direktiiv 93/42 – Paralleelimport – Importija andmete lisamine etiketile – Importija kohustus viia läbi meditsiiniseadmete täiendav vastavushindamine – Puudumine

(Nõukogu direktiiv 93/42, artikli 1 lõike 1 punkt f, artikli 8 lõige 1, artiklid 10, 11 ja 14 B)

Direktiivi 93/42 meditsiiniseadmete kohta (muudetud direktiiviga 2007/47) artikli 1 lõike 2 punkti f ja artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei panda sellise meditsiiniseadme paralleelimportijale, mis kannab CE‑vastavusmärgist ja mille puhul on läbi viidud vastavushindamine nimetatud artikli 11 tähenduses, kohustust viia läbi uus hindamine, et kinnitada niisuguste teda identifitseerida võimaldavate andmete vastavust, mille ta lisas selle seadme etiketile selleks, et viia see impordiliikmesriigi turule.

Kui isik ostab liikmesriigis meditsiiniseadmeid pärast seda, kui tootja on need liidu turule viinud, ja selleks, et neid seadmeid teises liikmesriigis tootja nime all edasi müüa, ilma et ta muudaks seadmete pakendit või algset kujundust muul moel kui kleebise lisamisega, mis sisaldab tema kui turule viimise eest vastutava isiku andmeid ning meditsiiniseadme koodi, siis ei saa seda isikut pidada isikuks, kes pakendas need seadmed ümber või viis need „oma nime all“ turule. Neil asjaoludel ei saa meditsiiniseadmete paralleelimportijat pidada direktiivi 93/42 artikli 1 lõike 2 punkti f alla kuuluvaks, sest ta ei turusta neid seadmeid oma nime all. Järelikult ei saa see importija olla kohustatud esitama kõnealuseid seadmeid uueks vastavushindamiseks selle direktiivi artikli 11 alusel.

Kaitse-, järelevalve- ja rahvatervise seire menetluste kombinatsioon, nii nagu need menetlused on ette nähtud direktiivi 93/42 artikli 8 lõikes 1, artiklis 10 ja artiklis 14b, võimaldab kaitsta isikute tervist ja ohutust, piirates samal ajal kaupade vaba liikumise riivet, mille tooks kaasa niisuguste siseriiklike meetmete kohaldamine, millega importijale pannakse kohustus viia toote puhul läbi vastavushindamine muudatuste osas, mille ta on teinud juba CE‑vastavusmärgist kandva meditsiiniseadme etiketil.

(vt punktid 32, 33, 38, 39 ja resolutsioon)
Selleks, et Euroopa Pangandusjärelevalve (EBA) otsuse peale saaks Euroopa järelevalveasutuste apellatsiooninõukogule kaebuse esitada, peab see otsus kuuluma kas määruse nr 1093/2010, millega asutatakse Euroopa Järelevalveasutus, artiklites 17–19 osutatud otsuste hulka või olema tehtud nimetatud määruse artikli 1 lõikes 2 osutatud liidu õigusaktide kohaselt.

See ei ole nii EBA otsuse puhul, millega jäeti rahuldamata kaebus, millega taotleti uurimise algatamist direktiivi 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta väidetava rikkumise kohta ning milles EBA ei otsustanud selle üle, kas pädevad asutused või osutatud krediidiasutus seda direktiivi rikkusid või mitte. Nimelt ei kuulu selline otsus määruse nr 1093/2010 artiklites 18 ja 19 osutatud otsuste hulka, millega EBA võib liikmesriikide järelevalveasutustelt nõuda, et nad võtaksid teatavaid erimeetmeid vastavalt eriolukorra leevendamiseks või selleks, et lahendada piiriüleste olukordade puhul pädevate asutuste vahelisi erimeelsusi. See järeldus peab veelgi enam paika seetõttu, et kaebaja ei kuulu nende asutuste hulka, kellele on sõnaselgelt osutatud määruse 1093/2010 artikli 17 lõikes 2 ja kes saavad esitada EBA‑le taotluse algatada uurimine liidu õiguse rikkumise või kohaldamata jätmise kohta. Pealegi ei muuda EBA õigus omal algatusel uurimine algatada kuidagi järeldust, et kaebaja ei kuulu asutuste hulka, kellele on sõnaselgelt osutatud määruse nr 1093/2010 artikli 17 lõikes 2.

(vt punktid 35, 37, 38, 40‑41)
Määruse nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt antakse üliõpilasele, kes ei ela selles liikmesriigis, kõrgharidusõpinguteks rahalist abi tingimusel, et vähemalt üks tema vanematest on töötanud rahalise abi taotlemise ajaks selles liikmesriigis vähemalt viieaastase katkematu ajavahemiku vältel – samas ei ole sellist tingimust ette nähtud liikmesriigi territooriumil elavatele üliõpilastele –, eesmärgiga soodustada kõrgharidusdiplomi omandanud elanike osakaalu suurendamist.

Nimelt võib selline elukoha alusel eristamine kahjustada peamiselt teiste liikmesriikide kodanikke, kuna just need isikud, kelle elukoht ei ole liikmesriigis, ei ole kõige sagedamini kodanikud ja tegemist on kodakondsusel põhineva kaudse diskrimineerimisega, mida saab lubada ainult juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. Sotsiaalne eesmärk, milleks on liikmesriigis elavate kõrgharidusdiplomi omandanud isikute osakaalu märgatav suurendamine, on liidu tasandil tunnustatud üldise huvi eesmärk. Ka on piirialatöötajast lapsevanema minimaalse ja katkematu töötamise tingimus sobiv ja vajalik selle eesmärgi saavutamiseks. Nimelt näib olevat õigustatud, et abi andev liikmesriik soovib tagada, et piirialatöötaja on tegelikult lõimunud ühiskonda, nõudes piisavat sidet, et välistada riski „stipendiumiturismi“ tekkeks. Selline tingimus võib luua nende töötajatega sellise sideme ja mõistliku tõenäosuse üliõpilase naasmiseks asjaomasesse liikmesriiki pärast tema õpingute lõppu. Selline tingimus läheb aga kaugemale sellest, mis on vajalik õiguspärase eesmärgi saavutamiseks, kui pädevatel ametiasutustel ei ole võimalik maksta seda abi juhul, kui üliõpilase vanemad on enne taotluse esitamist töötanud hoolimata mõnest üksikust lühiajalisest katkestusest selles liikmesriigis pikka aega ja need katkestused ei riku sidet rahalise abi taotleja ja asjaomase liikmesriigi vahel.

(vt punktid 43–47, 57, 58, 69, 70 ja resolutsioon)
Direktiivi 94/62 artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk muu hulgas vältida või leevendada pakendite ja pakendijäätmete mõju keskkonnale kõikides liikmesriikides ja tagada keskkonnakaitse kõrge tase, kohustades liikmesriike muu hulgas looma jäätmete ja pakendijäätmete kogumise ja taaskasutamise süsteemi. Nagu ilmneb direktiivi 94/62 põhjendusest 5 ja vastavalt selle direktiivi artikli 2 lõikes 1 sätestatule on direktiiv 94/62 kohaldatav kõigi Euroopa Liidus turule toodud pakendite ja kõigi pakendijäätmete suhtes.

Direktiivi 94/62 pakendite ja pakendijäätmete kohta, muudetud direktiiviga 2004/12, artikli 3 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et rulli-, toru- või silindrikujulised südamikud, mille ümber on keritud tarbijale müüdav elastne toode, on nimetatud sätte mõttes „pakend“.

Esiteks toetavad südamikud elastseid tooteid, mis keeratakse nende ümber ja seega täidavad südamikud nimetatud elastsete toodete kaitse ja esitlemise funktsioone direktiivi 94/62 artikli 3 punkti 1 esimese lõigu mõttes.

Südamikud kaitsevad nende peale keritud elastset toodet seestpoolt, hoides toodet koos, tehes võimalikuks selle esitlemise ja lihtsustades samas toote transporti ja kasutamist. Lisaks on südamik alates hetkest, mil tema ümber olev elastne toode on ära kasutatud, „tagastamatu toode“ kõnesoleva artikli 3 punkti 1 esimese lõigu teise lause mõttes.

Kui südamik on tehtud nii, et see moodustab koos tema ümber rullitud elastse tootega ühe terviku hetkel, mil seda tarbijale müüakse, vastab see direktiivi 94/62 artikli 3 punkti 1 teise lõigu alapunktis a sätestatud esmase pakendi määratlusele.

Teiseks ei vasta südamikud direktiivi 94/62 artikli 3 punkti 1 kolmanda lõigu alapunktis i sätestatud negatiivse määratluse kriteeriumidele. Erinevalt teekotikesest või kohvikapslist, mida on mainitud direktiivi 94/62 I lisas kui kaubaartikleid, mis ei kujuta endast selle sätte mõttes pakendeid, ei ole südamik selle toote lahutamatu osa, mida ta toetab ja mis tema ümber keeratakse, ning seda ei tarbita ega kõrvaldata koos tootega, vaid see jääb hoopis alles ja tuleb ära visata, kui toode otsa saab.

(vt punktid 32–35, 37 ja resolutsioon)
Ehkki direktiivi 2008/94 artiklis 8 ei ole pensioniskeemi sissemakseid sõnaselgelt nimetatud, on need tihedalt seotud vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada vanadushüvitist, mida selle sättega püütakse kaitsta. Nimelt on selliste sissemaksete eesmärk rahastada õigusi, mis töötaja on pensionile jäämise hetkeks omandanud. See, kui tööandja jätab sissemaksed tegemata, võib olla täiendava tööandja pensioniskeemi alarahastamise üks põhjuseid, kusjuures selline olukord kuulub kõnealuse direktiivi artikli 8 kohaldamisalasse.

Direktiivi 2008/94 (töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral) artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta tööandja maksejõuetuse korral pankrotivarast välja arvama endise töötaja töötasult pensioniskeemi sissemaksetena kinnipeetud summad, mis tööandja oleks pidanud kandma selle töötaja huvides üle pensionikontole.

Direktiiv, millega püütakse ühitada töötajate huve tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu vajadusega, taotleb nimelt eesmärki tagada nendele töötajatele liidu õiguse raames tööandja maksejõuetuse korral minimaalne kaitse, ilma et see piiraks vastavalt direktiivi artiklile 11 soodsamaid norme, mida liikmesriigid võivad kohaldada või kehtestada. Direktiivis iga sellega kehtestatud eritagatise jaoks ette nähtud kaitsetase tuleb määrata lähtuvalt vastavas sättes kasutatud terminitest, tõlgendades neid vajaduse korral eelnevaid põhjendusi arvestades.

Ehkki liikmesriikidel on selle direktiivi artikli 8 rakendamisel selliselt lai kaalutlusruum, ei kahanda see kuidagi liikmesriikide direktiiviga taotletavast eesmärgist tulenevat kohustust tagada töötajatele selles sättes ette nähtud minimaalne kaitse. Sellega seoses on juba sedastatud, et direktiivi 2008/94 artikli 8 nõuetekohase ülevõtmise tingimus on, et töötaja saab oma tööandja maksejõuetuse korral vähemalt poole vanadushüvitistest, millele tal on õigus tekkinud pensioniõiguste alusel, mille tarvis ta tegi sissemakseid täiendavasse tööandja pensioniskeemi. See ei takista käsitada tekkinud kahju – isegi juhul, kui selle protsentuaalne osakaal on erinev – teistel asjaoludel samuti ilmselgelt ebaproportsionaalsena arvestades kohustust kaitsta töötajate huve, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklis 8.

Seega, kui liikmesriik on täitnud kohustuse tagada direktiivi 2008/94 artiklis 8 nõutud minimaalne kaitse, ei piira miski tema kaalutlusruumi tööandja maksejõuetuse korral täiendavast tööandja pensioniskeemist vanadushüvitiste saamise õiguse kaitsemehhanismi kindlaksmääramisel.

(vt punktid 32, 35, 37, 38 ja resolutsioon)
–

nende tõendite hulka, mis võimaldavad järeldada, et niisugune piirang on „pikaajaline“, kuulub eelkõige asjaolu, et väidetava diskrimineerimise kuupäeval ei olnud võimalik prognoosida, et asjaomase isiku vaegus kestab lühikest aega, või et see töövõimetus võib kesta oluliselt kauem, enne kui isik täielikult terveneb, ja