ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Nõukogu 25. juuli 1978. aasta neljanda direktiivi 78/660/EMÜ, mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb teatavat liiki äriühingute raamatupidamise aastaaruandeid (EÜT L 222, lk 11; ELT eriväljaanne 17/01, lk 21) artikli 35 lõige 4 räägib selle järelduse kasuks. Nimetatud säte, mis võeti Belgia õigusesse üle 8. oktoobri 1976. aasta kuningliku dekreedi ettevõtjate raamatupidamise aastaaruannete kohta artikli 22a esimese lõiguga, sätestas, et „[i]ntressid kapitalilt, mis on võetud laenuks, et finantseerida põhivara tootmist, võib hõlmata tootmismaksumusse määral, mil need on seotud kõnealuse tootmisperioodiga ”.
19

Neil asjaoludel otsustas Varhoven administrativen sad menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas käibemaksudirektiivi artiklit 193 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui maksustatavaid kaubatarneid teeb või maksustatavaid teenuseid osutab maksukohustuslane, kelle asukoht ei ole selle liikmesriigi territooriumil, kus käibemaks tasumisele kuulub, ja kui asjaomane liikmesriik näeb seda ette, on käibemaksu kohustatud tasuma üksnes maksukohustuslane, kelle kaubatarne või teenuste osutamine on maksustatav, või üksnes isik, kellele kaupu tarnitakse või teenuseid osutatakse, mitte aga mõlemad isikud üheaegselt? 2. Juhul kui lähtuda tuleb sellest, et käibemaksu peab tasuma vaid üks nimetatud isikutest – kas kauba tarnija ja/või teenuse osutaja või kauba soetaja ja/või teenuse saaja, kui asjaomane liikmesriik näeb seda ette, siis kas direktiivi artiklis 194 sätestatud korda tuleb järgida ka juhtudel, mil teenuste saaja on pöördmaksustamist rakendanud vääralt, kuna ta on lähtunud sellest, et teenuse osutajal ei ole käibemaksu kohaldamise aspektist püsivat tegevuskohta Bulgaaria Vabariigi territooriumil, kuid osutatud teenuseid silmas pidades on teenuse osutaja ikkagi asutanud kõnealusel territooriumil püsiva tegevuskoha? 3. Kas neutraalse maksustamise põhimõtet, mis on ühise käibemaksusüsteemi loomise ja toimimise seisukohast põhimõttelise tähtsusega, tuleb tõlgendada nii, et see lubab viia läbi sellist maksurevisjoni nagu põhikohtuasjas, mille tulemusel arvestati käibemaksu – hoolimata teenuse saaja rakendatud pöördmaksustamisest – uuesti ka teenuse osutaja puhul, kui võtta arvesse seda, et teenuse saaja juba arvestas teenuselt käibemaksu, et maksutulu saamata jäämise oht on välistatud ja et siseriiklikus seaduses ette nähtud maksudokumentide korrigeerimise võimalus ei ole kohaldatav? 4. Kas neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus olukord, kus siseriiklikule sättele tuginedes keeldub maksuhaldur teenuse osutajale tagastamast mitmekordselt arvestatud käibemaksu teenuselt, millelt arvestas käibemaksu vastavalt ZDDS artikli 82 teisele lõigule teenuse saaja, kui maksuhaldur on jätnud teenuse saaja asjaomase maksudokumendi puudumise tõttu ilma mitmekordselt arvestatud käibemaksu mahaarvamise õigusest, kuid siseriiklikus seaduses ette nähtud korrigeerimist ei ole revisjoni tulemusel tehtud ja see ei ole lõplikult jõustunud maksuotsuse tõttu enam kohaldatav?”
50

Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kindlustuslepingus sätestatud tingimus kuulub selles sättes ette nähtud erandi alla ainult juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et: — esiteks, arvestades selle lepingulise terviku laadi, üldist ülesehitust ja tingimusi ning juriidilist ja faktilist konteksti, kuhu tingimus kuulub, kehtestab see lepingutingimus lepingulise terviku põhielemendi, mis sellisena seda tervikut iseloomustab ning — teiseks on see tingimus koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, mis tähendab, et lisaks sellele, et see on tarbija jaoks grammatilises mõttes arusaadav, on lepingus läbipaistvalt kajastatud asjaomases tingimuses kajastatud mehhanismi konkreetset toimimist ning selle mehhanismi ja muudes tingimustes ette nähtud mehhanismi vahelist seost, nii et tarbijal on võimalik täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal hinnata talle sellest tingimusest tulenevaid majanduslikke tagajärgi.
17

Komisjoni hinnangul on Rootsi Kuningriik kohustatud rakendama direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis a sätestatud maksuvabastust, kuigi see liikmesriik on seisukohal, et maksustamise neutraalsust on tal võimalik tõhusamalt tagada muul viisil kui maksuvabastus. Komisjon tugineb selles osas kohtuotsusele komisjon vs. Hispaania (C‑204/03, EU:C:2005:588, punkt 28).
45

Seega niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus kohtuistungil esitatud täpsustuste kohaselt antakse üürnikele üürile paljusid erineva sihtotstarbega kinnisasju, alates angaaridest kuni elumajadeni, tuleb iga üüritehingu puhul kindlaks teha, kas üürnikul on kommunaalteenuste osas vabadus valida, kui palju ta neid teenuseid soovib kasutada. Siinjuures on individuaalsete näidikute ja tarbimise alusel arvete esitamine olulised tegurid, mis viitavad sellele, et kommunaalteenuste osutamist tuleb pidada üürimisest eraldiseisvaks tehinguks. Mis puutub prügiveosse, siis kui üürnikul on võimalus teenuseosutajat valida või teenuseosutajaga otse leping sõlmida, isegi kui ta mugavuse mõttes seda valikuvõimalust või õigust ei kasuta, vaid saab teenuseid üürileandja määratud ettevõtjalt nende kahe viimati nimetatud isiku vahel sõlmitud lepingu alusel, räägib niisugune asjaolu selle kasuks, et niisugusel juhul on tegemist üüritehingust eraldiseisva tehinguga. Kui ka prügiveo eest tasumisele kuuluv summa ja üürisumma on arvel eraldi välja toodud, siis tuleb asuda seisukohale, et üürileandja ei osuta ühtainust teenust, mis koosneb üürileandmisest ja kõnealuse teenuse osutamisest.
7

Direktiivi artikkel 23 sätestab: „[…] 2. Tehnilised kirjeldused peavad võimaldama kõigile pakkujatele võrdse juurdepääsu ega tohi tekitada põhjendamatuid takistusi riigihangete avamisel konkurentsile. 3. Ilma et see piiraks kohustuslike siseriiklike tehniliste eeskirjade kohaldamist, kuivõrd need on ühenduse õigusega kooskõlas, määratletakse tehnilised kirjeldused: a) tuginedes VI lisas määratletud tehnilistele kirjeldustele ja (tähtsuse järjekorras) Euroopa standardid ülevõtnud siseriiklikele standarditele, Euroopa tehnilistele kinnitustele, ühistele tehnilistele kirjeldustele, rahvusvahelistele standarditele, muudele Euroopa standardiorganite kehtestatud tehnilistele kontrollsüsteemidele, või juhul, kui need puuduvad, projekteerimise, arvestusmeetodi ning tööde teostamise ja toodete kasutamisega seotud siseriiklikele standarditele, siseriiklikele tehnilistele kinnitustele või siseriiklikele tehnilistele kirjeldustele. Igale viitele lisatakse märge „või sellega samaväärne”; b) või kirjeldades kasutusomadusi või funktsionaalseid nõudeid; viimased võivad sisaldada keskkonnanäitajaid. Sellised parameetrid peavad siiski olema piisavalt täpsed, et pakkujatel oleks võimalik kindlaks määrata lepingu objekt ja et ostjad saaksid sõlmida lepingu; c) või kirjeldades punktis b nimetatud kasutusomadusi või funktsionaalseid nõudeid, viidates punktis a nimetatud kirjeldustele kui kasutusomadustele või funktsionaalsetele nõuetele vastavuse tagamise vahendile; d) või viidates teatavate näitajate puhul punktis a nimetatud kirjeldustele ja muude näitajate puhul punktis b nimetatud kasutusomadustele või funktsionaalsetele nõuetele. […] 8. Tehnilistes kirjeldustes ei nimetata kindlat marki ega ostuallikat, konkreetset valmistusviisi ega kaubamärke, patente, liike, kindlat päritolu ega teatavat tootmisviisi, mis võiks teatavaid ettevõtteid või tooteid soosida või nende osaluse välistada, välja arvatud juhul, kui see on lepingu objekti seisukohast vältimatult vajalik. Sellised viited on lubatud erandkorras, kui riigihankelepingu objekti ei ole võimalik punktide 3 ja 4 kohaselt piisavalt täpselt ja kõigile mõistetavalt kirjeldada; sellistele viidetele lisatakse märge „või sellega samaväärne”.”
42

Siiski olgu meenutatud, et pool, kes väidab, et dumpinguvastane määrus on õigusvastane, peab igal juhul esitama tõendid selle kohta, et lisaks impordiga seotud teguritele võisid muud tegurid olla nii olulise mõjuga, et need võisid seada kahtluse alla põhjusliku seose olemasolu ühenduse tööstusharule tekkinud kahju ja dumpinguhinnaga impordi vahel (vt selle kohta kohtuotsus Transnational Company „Kazchrome” ja ENRC Marketing vs. nõukogu, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
45

Tuleb nimelt osundada, et raamdirektiivi artikli 20 lõige 3 näeb ette, vaidlusküsimuste lahendamisel juhindub riigi reguleeriv asutus selle direktiivi artiklis 8 sätestatud eesmärkide saavutamisest, et direktiivi artikli 7 lõikes 1 on sätestatud, et nimetatud direktiivist ja eridirektiividest tulenevate ülesannete täitmisel võtavad riigi reguleerivad asutused neid eesmärke täiel määral arvesse, niivõrd kuivõrd need on seotud siseturu funktsioneerimisega, ning et juurdepääsu käsitleva direktiivi artikli 5 lõigetest 1 ja 4 nähtub, et seoses juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega on riigi reguleeriva asutuse sekkumise eesmärk samuti samade eesmärkide saavutamine ja nende järgimise tagamine. Raamdirektiivi artikli 8 lõike 3 punkti d kohaselt toetavad riigi reguleerivad asutused siseturu arengut, tehes muu hulgas läbipaistvalt koostööd omavahel ja komisjoniga, et tagada järjekindla reguleerimispraktika areng ning raamdirektiivi ja eridirektiivide järjekindel kohaldamine.
21

Hispaania valitsus leiab, et kui olla seisukohal, et põhikohtuasjas käsitletavad ravimid kustutati 21. veebruari 2012. aasta määruse tulemusel ravikindlustusega hõlmatud ravimite loetelust, siis peab see määrus järelikult olema põhjendatud, nagu nõuab direktiivi 89/105 artikli 6 punkt 5. Prantsuse valitsus aga on nende ravimite osas selle põhjendamiskohustuse täitnud, kuigi Javlori puhul ei ole määruses täpsustatud, kas see on vastu võetud ekspertide seisukohtadele või soovitustele tuginedes, millist asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotlused esitanud kohus.
54

Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei nõua põhjendamiskohustus, mis lasub Üldkohtul Euroopa Kohtu põhikirja artikli 36 alusel, mida kohaldatakse Üldkohtule vastavalt sama põhikirja artikli 53 esimesele lõigule, ja Üldkohtu kodukorra artikli 81 alusel, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest ning Üldkohtu esitatud põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et huvitatud isikutel on võimalik saada teada põhjused, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks (vt eelkõige kohtuotsused Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 64, ja Isdin vs. Bial-Portela, C‑597/12 P, EU:C:2013:672, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
9

Selle direktiivi III jaotisse „Kauba liikumine” kuuluvas artiklis 20 on sätestatud: „1. Kui liikumise käigus on toime pandud aktsiisi tasumisega seotud eeskirjade rikkumine või eiramine, peab aktsiisi tasuma liikmesriigis, kus eeskirjade rikkumine või eiramine toime pandi, ja seda peab tegema füüsiline või juriidiline isik, kes artikli 15 lõike 3 kohaselt aktsiisi tasumise tagas, ilma et see mõjutaks kriminaalmenetluse alustamist. Kui aktsiis kogutakse teises liikmesriigis kui lähteliikmesriik, teavitab aktsiisi koguv liikmesriik sellest lähteliikmesriigi pädevat asutust. 2. Kui liikumise käigus on tuvastatud eeskirjade rikkumine või eiramine ning ei ole võimalik kindlaks teha, kus see toime pandi, loetakse, et see pandi toime liikmesriigis, kus see tuvastati. 3. Ilma et see piiraks artikli 6 lõike 2 kohaldamist, loetakse juhul, kui aktsiisiga maksustatav kaup ei jõua sihtkohta ning ei ole võimalik kindlaks teha, kus eeskirjade rikkumine või eiramine toime pandi, nimetatud rikkumine või eiramine toime panduks lähteliikmesriigis, kes kogub aktsiisi vastavalt kauba lähetamise kuupäeval kehtinud aktsiisimäärale […]. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et ära hoida eeskirjade rikkumisi või eiramisi ning kohaldada tõhusaid sanktsioone. 4. Kui enne saatedokumendi koostamise kuupäevast kolme aasta möödumist tehakse kindlaks liikmesriik, kus rikkumine või eiramine tegelikult toime pandi, kogub see liikmesriik aktsiisi vastavalt kauba lähetamise kuupäeval kehtinud aktsiisimäärale. Sellisel juhul tagastatakse esialgu kogutud aktsiis niipea, kui on saadud tõendid tasumise kohta.”
19

Oberster Gerichtshofi arvates on küsimus sellest – kas F. Santerit tuleb käsitada „reisijana” – otsustava tähtsusega Montréali konventsioonis sätestatud vastutust reguleeriva korra kohaldamiseks. See kohus märgib, et Montréali konventsioon ja Euroopa Kohtu praktika seda mõistet ei määratle. Samas tuletab ta meelde, et sihtotstarbeline lend on paljude kohtute arvates mitte kommertsvedu, vaid „lennutöö”. Igal juhul kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas F. Santerit on võimalik liigitada ühelt poolt „reisijaks” ja teiselt poolt „meeskonna liikmeks” või „kolmandaks isikuks”. Nimetatud kohus on arvamusel, et tarbijate õiguste kaitseks tuleb tagada kindlustuse nõuetekohane minimaalne tase ning mõiste „reisija” ühetaoline tõlgendamine liidu õiguses ja Montréali konventsioonis oleks asjakohane.
14

13. juuni 2005. aasta seaduse artikkel 74/1, mis lisati sellesse seadusesse 10. juuli 2012. aasta seaduse artikliga 51, on sõnastatud järgmiselt: „1. Kui instituudi hinnangul on sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine mõne pakkuja jaoks ebaõiglane koorem, nõuab instituut igalt sotsiaaltariifide pakkujalt lõikes 2 nimetatud teabe esitamist ja arvutab välja netokulu. 2. Sotsiaaltariifide pakkujad teatavad instituudile artikli 137 lõike 2 kohaselt kehtestatud korras hiljemalt vaatlusalusele aastale järgneva kalendriaasta 1. augustiks vaatlusaluse aasta hinnanguliste kulude indekseeritud summa, mis arvutatakse lisas määratletud arvutusmeetodi alusel. [...] 3. Instituut tuvastab iga asjaomase pakkuja puhul ebaõiglase koorma olemasolu, kui universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine on asjaomase ettevõtja jaoks tema suutlikkust seda teha arvestades ülemäärane, arvestades kõiki teda iseloomustavaid asjaolusid, nagu eeskätt tema seadmete tase, majanduslik ja finantsolukord ning tema turuosa üldkasutatavate elektroonilise side teenuste turul. 4. Universaalteenuse sotsiaaltariifiga osutamise eesmärgil luuakse fond, mille ülesanne on sotsiaaltariifide kompenseerimine neile pakkujatele, kelle jaoks on universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine ebaõiglane koorem ja kes on esitanud instituudile sellekohase taotluse. Hüvitis vastab netokuludele, mis tekivad sideettevõtjal, kelle jaoks on sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemine ebaõiglane koorem. Nimetatud fond on õigusvõimeline ja seda haldab instituut. Fondi rahastatakse universaalteenuse sotsiaalkomponenti kättesaadavaks tegevate sideettevõtjate osamaksetest. Osamakse suurus on teatav protsent nende sideettevõtjate käibest üldkasutatavate elektroonilise side teenuste sektoris. Arvesse võetav käive vastab käibele (enne makse), mis on saavutatud üldkasutatavate elektroonilise side teenuste pakkumisega riigi territooriumil vastavalt artikli 95 lõikele 2. Fondi halduskulud hõlmavad kõiki fondi tegevusega seotud kulusid; nende hulka kuuluvad kulud, mis on seotud kulumudeli määratlemisega, mis põhineb teoreetiliselt tõhusal sideettevõtjal, olenevalt universaalteenuse sotsiaalkomponendi kättesaadavaks tegemiseks kasutatava elektroonilise side võrgu liigist. Kuningas määrab ministrite nõukogus läbi arutatud määrusega kindlaks fondi halduskulude ülempiiri. Fondi halduskulud kannavad teises lõigus nimetatud sideettevõtjad vastavalt oma käibele, nagu näeb ette kolmas lõik. 5. Kuningas kinnitab selle mehhanismi toimimise üksikasjalikud eeskirjad ministrite nõukogus läbi arutatud määrusega, mille kohta instituut on andnud oma arvamuse.”
49

Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1998/78 artikli 14 lõiget 3 ja määruse nr 2670/81 artikli 2 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et need sätted ei nõua selle tingimusena, et suhkru asendamine eksportimisel oleks nõuetekohane, et tootja peab algse C‑suhkru koguse ja asendussuhkru koguse omavahel füüsiliselt ära vahetama.
38

Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb kahele eelotsuse küsimusele vastata nii, et käibemaksudirektiivi artikli 9 lõiget 1, artiklit 73, artikli 78 esimese lõigu punkti a ja artikli 79 esimese lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas kõnesolevad maksusummad, mida tasub omavalitsustele maagaasi jaotusvõrgu kontsessiooni omav äriühing nende omavalitsuste üldkasutatava omandi kasutamise eest ja mille see äriühing kannab seejärel edasi teisele äriühingule, kes vastutab maagaasi turustamise eest, kes omakorda kannab selle edasi lõpptarbijale, tuleb arvata esimesena nimetatud äriühingu poolt teisena nimetatud äriühingule osutatavale teenusele kohaldatava käibemaksuga maksustatava väärtuse hulka.
21

Nimetatud kohtu sõnul tuleb kooskõlas direktiiviga 2000/13 tõlgendada neid UWG ja LFGB sätteid keskmise tarbija ootustest lähtudes. Kõnesoleval juhul nähtub puuviljatee koostisosade loetelust, mis on pakendile trükitud, et kasutatud looduslikel lõhna‑ ja maitseainetel on vaarika ja vanilli maitse. Seega on loetelus ühemõtteliselt väljendatud, et kasutatud lõhna- ja maitseained ei ole saadud vanillist ja vaarikatest, vaid need maitsevad samamoodi. Pakendil esinevas koostisosade loetelus esitatud täpne ja täielik teave on Euroopa Kohtu praktika kohaselt piisav, et välistada tarbija eksitamine.
76

Selleks analüüsis Üldkohus, kas kaevandamistasu määra kindlaksmääramine vastas objektiivsetele kriteeriumidele, mida kohaldati kõigi ettevõtjate suhtes, kes võisid olla pikendamisest huvitatud. Üldkohus meenutas kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et kaevandamisseadus on koostatud üldsõnaliselt ettevõtjate osas, kellel on õigus kaevandamisõigusi pikendada. Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77, et asjaolu, et MOL oli ainus ettevõtja, kes faktiliselt sõlmis pikendamise lepingu süsivesinike sektoris, ei viita tingimata valikulisusele, kuna sellise lepingu sõlmimise kriteeriumid on objektiivsed ja kohaldatavad kõigi ettevõtjate suhtes, kes võivad olla pikendamisest huvitatud, ning et teiste seda liiki lepingute puudumine võib tuleneda ettevõtjate endi otsusest mitte taotleda kaevandamisõiguste pikendamist. Lõpuks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, et lepingu kehtivuse ajaks kokku lepitud suurendatud kaevandamistasud tulenevad lihtsalt kaevandamisseaduse kohaldamisest.
51

Selles osas tuleb nentida, et KLE esitatud argumentide põhjal ei ole võimalik järeldada, et on olemas põhimõte, millega on vastuolus see, et samal ajal peetakse kinni maks elektrienergia tarbimiselt ja aktsiis selle energia tootmisallikatelt. Nimelt nähtub nõukogu selle direktiivi, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, vastuvõtmise ettepaneku (EÜT 1997, C 139, lk 14) seletuskirja leheküljelt 5, millele KLE viitab, et on kõigest „kaks võimalust, kuidas elektrienergiat maksusätetega reguleerida: maksustada elektrienergia tootmiseks kasutatud kütus (sisendi maksustamine) või maksustada elektrienergia ise (väljundi maksustamine)”. Ettepanekust ei nähtu, et need võimalused teineteist põhimõtteliselt välistavad, ja Euroopa Komisjon käsitas neid teineteist täiendavatena, jättes ettepanekus liikmesriikidele avatuks võimaluse „kehtestada lisaks [väljundi maksustamisele] täiendav (ühtlustamata) maks juhul, kui tegemist on keskkonna seisukohalt ebasoovitava kütusega”. Pealegi ei tulene sellest tekstist, et komisjon kavatses teha ettepanekut panna liikmesriikidele kohustus vabastada tooted, mis ei kuulu ühtlustatud maksustamissüsteemi alla, kõikvõimalikest maksudest.
See, kui tootmine ei toimu litsentsi alusel, on niisiis üks tingimustest tagamaks, et asjaomane väike õlletehas on tõepoolest kõigist teistest õlletehastest sõltumatu. Sellest järeldub, et mõistet „litsentsi alusel” tootmine tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab õlle tootmise mis tahes loa alusel, millest ilmneb, et see väike õlletehas ei ole täiesti sõltumatu kolmandast isikust, kes talle loa on andnud. Nii on see seoses loaga kasutada patenti, kaubamärki või tootmisprotsessi, mis kuulub kolmandale isikule.
9

Määruse II peatükis on 7. jagu „Kokkulepe kohtualluvuse kohta”. Selles jaos asuva artikli 23 lõiked 1 ja 2 sätestavad: „1. Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas: a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, siis see kinnitatakse kirjalikult, või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad. 2. Elektroonilisel teel edastatud teave, mille puhul on võimalik kokkulepet alaliselt säilitada, võrdsustatakse kirjalikult vormistatuga.”
19

Kaheldes võimalikus kohustuses tunnustada Poola juhiluba direktiivi 2006/126 alusel, otsustas Oberlandesgericht Nürnberg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas [direktiivi 2006/126] artikli 11 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et juhiloa äravõtmisega on samaväärne see, kui sõidukijuhilt ei võeta juhiluba ära üksnes seetõttu, et see oli temalt ära võetud juba varem ja tal ei ole seega juhiluba, ning see, kui samal ajal nähakse ette, et asjaomasele isikule ei tohi kindlaksmääratud ajavahemikul uut juhiluba anda?”
51

Eeltoodut arvestades on vastus esitatud küsimusele, et direktiivi 92/85 artikli 11 punkti 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik keeldub andmast töötajale rasedus- ja sünnitustoetust põhjendusel, et kuna ta on palgatöötajana tööle asumise tõttu peatanud isiklikel põhjustel teenistussuhte avaliku teenistujana, siis ei ole tal alates uuel töökohal tööle asumisest täitunud siseriiklike õigusnormidega nõutavat minimaalset sissemakseperioodi, kuigi ta on töötanud rohkem kui 12 kuud vahetult enne eeldatavat sünnituskuupäeva.
17

Lisaks olgu täpsustatud, et kohus on juba selgitanud, et protokolli artikli 12 teine lõik puudutab mis tahes riigimaksu, millega kaudselt või otseselt maksustatakse töö‑ ja muid tasusid, mida liit maksab oma ametnikele või muudele teenistujatele. Järelikult on sellega vastuolus mis tahes riigimaksud, sõltumata nende liigist või sissenõudmise viisidest, mille toimel koormatakse ühenduse ametnikke või muid teenistujaid seetõttu, et nad on saanud liidult töötasu, isegi kui kõnealust maksu ei arvutata vastavalt töötasu suurusele (kohtuotsused komisjon vs. Belgia, 260/86, EU:C:1988:91, punkt 10; Tither, C‑333/88, EU:C:1990:131, punkt 12; Kristoffersen, C‑263/91, EU:C:1993:207, punkt 14, ning Vander Zwalmen ja Massart, C‑229/98, EU:C:1999:501, punkt 24).
2

Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, milles osalevad esiteks ühelt poolt Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) ja B. Wilson ning teiselt poolt WW Realisation 1 Ltd, likvideerimisel (edaspidi „Woolworths”), ja teiseks ühelt poolt USDAW ning teiselt poolt Ethel Austin Ltd (edaspidi „Ethel Austin”) ja Secretary of State for Business, Innovation and Skills (äri-, innovatsiooni- ja kutseoskuste minister, edaspidi „kaubandusminister”), ning mille ese on Woolworthsi ja Ethel Austini läbi viidud koondamiste seaduslikkus. Kaubandusminister kaasati põhikohtuasja vaidlusesse seetõttu, et juhul kui Woolworthsi või Ethel Austinit kohustatakse maksma ülesütlemishüvitisi, kuid nad ei suuda seda teha, peab kaubandusminister töötajatele, kes seda nõuavad, maksma seaduses sätestatud ülemmäära ulatuses hüvitisena välja summa, millele töötajal on kaubandusministri hinnangul õigus.