ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selline tähis nagu „La Milla de Oro“, mis viitab teatava kauba või teenuse omadusele, mis seisneb sellises asjaolus, et selle kauba või teenuse pakkumine konkreetses kohas on ulatuslik ning kaup või teenused ise on selles kohas suure väärtuse ja kõrge kvaliteediga, ei saa kujutada endast geograafilise päritolu tähist, kuna sellele tähisele tuleb lisada nimi, mis tähistab geograafilist ala, selleks et seda saaks lugeda füüsiliseks kohaks, millega seostatakse suure väärtuse ja kõrge kvaliteediga kauba või teenuste ulatuslikku pakkumist.

Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et direktiivi 2008/95 artikli 3 lõike 1 punkt c keelab geograafiliste kohanimede kaubamärgina registreerimise, kui need tähistavad selliseid kohti, millel on asjaomase avalikkuse jaoks side asjassepuutuvate kaupade kategooriaga või kui on mõistlik eeldada, et tulevikus võib selline side välja kujuneda (vt selle kohta kohtuotsus, 4.5.1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ja C‑109/97, EU:C:1999:230, punktid 31 ja 37).

(vt punktid 16, 21 ja resolutsiooni punkt 1)
Liidu ametivõimudel on ulatuslik kaalutlusõigus neile antud pädevuse rakendamisel, kui neil tuleb muu hulgas anda keerulisi arvamusi ja hinnanguid; sellisel juhul peab eelnevalt kindlaks määrama, kas need ametivõimud tegutsevad täielikult neile antud pädevuse piirides, ja täpsemalt, juhul kui tegemist on delegeeritud pädevusega ELTL artikli 290 tähenduses peab kontrollima, kas liidu ametiasutused pole ületanud neile selle volitusaktiga antud ülesannete piire, võttes muu hulgas arvesse, et delegeeritud pädevuse puhul tuleb igal juhul järgida volitusakti olulisi sätteid ja see peab mahtuma alusõigusaktis määratletud õiguslikku raamistikku.

ELTL artiklis 290 ette nähtud pädevuse delegeerimise võimaluse eesmärk on võimaldada õigusloojal keskenduda õigustloova akti olemuslikele osadele nagu ka mitteolemuslikele osadele, mida ta peab kohaseks reguleerida, andes komisjonile ülesande täiendada õigustloova akti teatavaid mitteolemuslikke osi või muuta neid osi komisjonile antud volituste piires. Sellest järeldub, et asjaomase valdkonna põhinormid peavad olema sätestatud alusaktides ning nende kehtestamist ei saa delegeerida. Selles osas olgu märgitud, et alusakti olulisteks säteteks on need, mille vastuvõtmiseks on vaja teha liidu seadusandja vastutusalasse kuuluvaid poliitilisi valikuid. Valdkonnas olulisteks kvalifitseeritavate sätete kindlakstegemine peab põhinema objektiivsetel asjaoludel, mida saab kohtulikult kontrollida, ning see nõuab asjaomase valdkonna omaduste ja eripäraga arvestamist.

Direktiivi 2010/30/EL energiamõjuga toodete energia‑ ja muude ressursside tarbimise näitamise kohta märgistuses ja ühtses tootekirjelduses, üldise ülesehituse kohta tuleb märkida, et nõue, et tarbijatele antav teave peab kajastama seadme energiatarbimist selle kasutamise ajal kujutab endast selle direktiivi olulist sätet. Komisjon oli selleks, et mitte eirata direktiivi 2010/30 üht olulist sätet, kohustatud kehtestama delegeeritud määruses (EL) nr 665/2013, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2010/30/EL seoses tolmuimejate energiamärgistusega, arvutusmeetodi, mis võimaldab mõõta tolmuimejate energiatõhusust tegelikele kasutustingimustele võimalikult sarnastes tingimustes, mis eeldab, et tolmuimeja tolmukogumisanum on teatud tasemeni täis, võttes siiski arvesse saadud tulemuste teaduslikule kehtivusele ja tarbijatele esitatava teabe täpsusele esitatavaid nõudeid, mida on muu hulgas silmas peetud selle direktiivi põhjenduses 5 ja artikli 5 punktis b.

(vt punktid 58–63, 68)
Kohtuasi C-392/16

Dumitru Marcu

versus

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF)

ja

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Curtea de Apel Bucureşti)

Eelotsusetaotlus – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 199 lõike 1 punkt c – Käibemaksukohustuslasena registreerimata jätmine – Pöördmaksustamine – Eelotsusetaotluse hüpoteetilisus – Eelotsusetaotluse vastuvõetamatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 6. juuli 2017. aasta otsus

Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Piirid – Taotlus tõlgendada liidu õiguse sätteid, mis on põhikohtuasjas ilmselgelt mittekohaldatavad – Direktiivi 2006/112 artikli 199 lõike 1 punkti c mittekohaldatavus – Vastuvõetamatus

(ELTL artikkel 267; nõukogu direktiiv 2006/112, artikli 135 lõike 1 punktid j ja k, artikli 137 lõike 1 punktid b ja c ning artikli 199 lõike 1 punkt c)

Curtea de Apel Bucureşti (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia) esitatud eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu.

Pöördmaksustamist saab aga nendele tehingutele direktiivi 2006/112 artikli 199 lõike 1 punkti c alusel kohaldada alles siis, kui asjassepuutuv liikmesriik on otsustanud lubada oma maksukohustuslastele viidatud direktiivi artiklis 137 ette nähtud võimalust ja kui üks nendest maksukohustuslastest on seda võimalust kasutanud selle direktiivi artikli 135 lõike 1 punktides j ja k nimetatud tehingute puhul.

Seetõttu, kui põhikohtuasjas käsitletavad tehingud või osad neist puudutavad kinnisvara direktiivi 2006/112 artikli 135 lõike 1 punktide j ja k tähenduses ja kui Rumeenia ei ole oma õigusnormides ette näinud direktiivi 2006/112 artikli 137 lõike 1 punktides b ja c sätestatud võimalust anda maksukohustuslastele õigus valida nende tehingute maksustamine või puudub direktiivi artikli 137 alusel D. Marcu esitatud selge taotlus kohaldada nende tehingute suhtes käibemaksu, ei ole viidatud direktiivi artikli 199 lõike 1 punktis c kehtestatud tingimused täidetud ning järelikult ei saa kohaldada pöördmaksustamist, nagu see on ette nähtud selles direktiivis.

Eeldades teiseks, et põhikohtuasjas käsitletavate tehingute ese on kinnisvara direktiivi 2006/112 artikli 12 lõike 1 punktide a ja b tähenduses, ei saa ka siis pöördmaksustamise mehhanismi nendele tehingutele kohaldata, sest neid ei ole direktiivi 2006/112 artikli 199 lõike 1 punktides a–g ammendavalt loetletud tehingute hulgas.

(vt punktid 47, 51, 52, 54 ja resolutsioon)
Komisjoni 1. juuli 2008. aasta direktiivi 2008/69/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 91/414/EMÜ toimeainete klofentesiin, dikamba, difenokonasool, diflubensuroon, imasakviin, lenatsiil, oksadiasoon, pikloraam ja püriproksüfeen lisamisega, artikli 3 lõike 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud kuupäev 31. detsember 2008 vastab juba loa saanud taimekaitsevahendi puhul, mis sisaldab ühte selle direktiivi lisas nimetatud toimeainetest, lõpptähtpäevale, mil nõukogu 15. juuli 1991. aasta direktiivi 91/414/EMÜ taimekaitsevahendite turuleviimise kohta I lisa loetellu peavad olema kantud kõik taimekaitsevahendis sisalduvad niisugused toimeained, mis ei ole nimetatud direktiivi 2008/69 lisas, et tekiks kohustus viia läbi kõnealuse toote uus hindamine, mis on ette nähtud artikli 3 lõike 2 esimeses lõigus.

(vt punkt 25 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑89/16

Radosław Szoja

versus

Sociálna poisťovňa

ja

WEBUNG, s.r.o.

(eelotsusetaotlus, mille esitas Najvyšší súd Slovenskej republiky)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamine – Võõrtöötajad – Isik, kes on töötaja ühe liikmesriigi territooriumil ja füüsilisest isikust ettevõtja teise liikmesriigi territooriumil – Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikli 13 lõige 3 – Määrus (EÜ) nr 987/2009 – Artikli 14 lõige 5b – Artikkel 16 – Halduskomisjoni otsuste mõju sotsiaalkindlustusskeemide koordineerimisele – Vastuvõetamatus

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (kolmas koda) 13. juuli 2017. aasta otsus

Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Kohaldatav õigus – Isik, kes on samal ajal töötaja ühe liikmesriigi territooriumil ja füüsilisest isikust ettevõtja teise liikmesriigi territooriumil – Kohustus võtta arvesse määruse nr 987/2009 artikli 14 lõikes 5b ja artiklis 16 sätestatud nõudeid

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 883/2004, artikli 13 lõige 3 ja määrus nr 987/2009, artikli 14 lõige 5b ning artikkel 16)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012, artikli 13 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et määrates kindlaks siseriiklikud õigusnormid, mis on selle sätte alusel kohaldatavad niisugusele isikule nagu põhikohtuasja kaebaja, kes tavaliselt töötab ja on tegev füüsilisest isikust ettevõtjana erinevates liikmesriikides, tuleb arvesse võtta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 rakendamise kord, muudetud määrusega nr 465/2012, artikli 14 lõikes 5b ja artiklis 16 sätestatud nõudeid.

Vastavalt põhimääruse artikli 13 lõikes 3 toodud esimesele hüpoteesile, mis määrab kindlaks siseriiklikud õigusnormid, mis on kohaldatavad isikule, kes tavaliselt töötab ühes liikmesriigis ja on tegev füüsilisest isikust ettevõtjana teises liikmesriigis, kohaldatakse selle isiku suhtes selle liikmesriigi õigusakte, kus ta töötab.

Samas näeb rakendusmääruse, milles sätestatakse põhimääruse rakendamise kord, artikli 14 lõige 5b ette, et põhimääruse artikli 13 alusel kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel ei võeta arvesse väikese mõjuga tegevusi.

Lisaks tuleb märkida, et nagu ilmneb rakendusmääruse artikli 14 lõikest 5b, kohaldatakse selle määruse artiklit 16 kõigil selles artiklis 14 ette nähtud juhtudel. Seega, niisugusel juhul nagu põhikohtuasjas, tuleb võtta arvesse ka nimetatud määruse artiklit 16, kus on sätestatud kord, mida tuleb põhimääruse artikli 13 kohaselt kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel järgida.

Selles osas tuleb meenutada, et põhimääruses ette nähtud kollisiooninormid on liikmesriikidele imperatiivsed ning ei saa asuda seisukohale, et nende normide kohaldamisalasse kuuluvad kindlustatud isikud võiksid neist tagajärgedest hoiduda, omades võimalust otsustada, et need normid nende suhtes ei kehti (vt selle kohta kohtuotsus, 14.10.2010, van Delft jt, C‑345/09, EU:C:2010:610, punkt 52).

(vt punktid 36, 38, 41, 42, 44 ja resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, artiklis 10 sätestatud ettevõtjate võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui hankija palub hankemenetluses pakkujal esitada hankedokumentides nõutud avaldusi või dokumente, mida ei ole pakkumuste esitamiseks ette nähtud tähtaja jooksul esitatud. Samas ei ole selle artikliga vastuolus, kui hankija palub pakkujal oma pakkumust selgitada või parandada selles sisalduv ilmne tehniline viga, kuid seda siiski tingimusel, et selline ettepanek saadetakse kõigile samas olukorras olevatele pakkujatele ning kui kõiki pakkujaid koheldakse võrdselt ja lojaalselt nii, et seda selgitamist või parandamist ei saaks samastada uue pakkumuse esitamisega, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiiv 92/13/EMÜ veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate üksuste hankemenetlusi käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiiviga 2007/66/EÜ) tuleb tõlgendada nii, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus hankemenetluses esitati kaks pakkumust ning hankija võttis samal ajal vastu kaks otsust, millest ühega lükkas ta tagasi ühe pakkuja pakkumuse ja teisega tunnistas edukaks teise pakkuja pakkumuse, peab kõrvalejäetud pakkujal, kes on need kaks otsust vaidlustanud, olema võimalus nõuda eduka pakkuja pakkumuse tagasilükkamist ning seega võib mõiste „konkreetne leping“ direktiivi 92/13 (muudetud direktiiviga 2007/66) artikli 1 lõike 3 tähenduses teataval juhul viidata ka võimalikule uue hankemenetluse korraldamisele.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses on kohtuasi seoses hankemenetlusega, kus oli esitatud vaid kaks pakkumust ja kus hankija oli samal ajal teinud kaks otsust, millest ühega lükkas ta tagasi ühe pakkuja pakkumuse ja teisega tunnistas edukaks teise pakkuja pakkumuse, mille peale esitas tagasilükatud pakkumuse esitanud pakkuja nende kahe otsuse vastu suunatud vaidlustuse. Selles vaidlustuses palub kõrvale jäetud pakkuja, et eduka pakkuja pakkumus lükataks tagasi, kuna see ei vasta hankedokumentides toodud tehnilisele kirjeldusele.

Sellises olukorras tuleb tunnustada kaebuse esitanud pakkuja õigustatud huvi selle vastu, et eduka pakkuja pakkumus lükataks tagasi, mis võis viia järelduseni, et hankijal on võimatu jätkata nõuetekohase pakkumuse väljavalimist (vt selle kohta kohtuotsused, 4.7.2013, Fastweb, C‑100/12, EU:C:2013:448, punkt 33, ja 5.4.2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 24).

Seda tõlgendust toetavad ka direktiivi 92/13 artikli 2a lõiked 1 ja 2, mis näevad sõnaselgelt ette nende pakkujate õiguse, keda ei ole lõplikult menetlusest kõrvale jäetud, kaevata edasi hankijate edukaks tunnistamise otsused.

(vt punktid 54–56, 59 ja resolutsiooni punkt 2)
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „lepingu põhiobjekt“ selle sätte tähenduses hõlmab sellist lepingutingimust, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on lisatud välisvaluutas sõlmitud laenulepingusse, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja mille kohaselt tuleb laen tagastada samas välisvaluutas, milles see anti, kui see tingimus määrab kindlaks kõnealust lepingut iseloomustava põhisoorituse. Sellest tulenevalt ei saa kõnealust tingimust käsitada ebaõiglasena, kui see on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.

Sellega seoses tuleb juhtida tähelepanu asjaolule, et krediidilepinguga kohustub laenuandja peamiselt andma laenuvõtja käsutusse teatava rahasumma ja laenuvõtja omalt poolt kohustub peamiselt selle summa – enamasti koos intressidega – ettenähtud maksegraafiku kohaselt tagastama. Sellise lepingu põhisooritused on seega seotud teatava rahasummaga, mis peab olema määratletud lepingus ette nähtud laenu andmise ja tagastamise vääringus. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 46 ja järgmistes punktides, on asjaolu, et krediit tuleb tagastada teatavas konkreetses vääringus, seega põhimõtteliselt seotud mitte mingi kõrvalise tagastamisviisi, vaid võlgniku kohustuse olemuse endaga, ning kujutab endast seega laenulepingu põhielementi.

(vt punktid 38 ja 41 ning resolutsiooni punkt 1)
Kuigi käesoleval juhul kavatses komisjon asjaolusid käsitleva kirja saatmisega anda asjaomasele ettevõtjale täpsustusi trahvi kindlaksmääramise meetodi uute üksikasjade kohta, mida komisjon pidas vajalikuks esialgse otsuse osalise tühistamise tõttu, ja kuigi on selge, et asjaomane ettevõtja sai nii kirjalikult kui ka koosolekul nende üksikasjade kohta oma seisukoha esitada, ei tulnud siiski nende üksikasjade kohta uut vastuväiteteatist koostada.

Liidu akti tühistamine ei mõjuta ilmtingimata ettevalmistavaid akte ja tühistatud akti asendamise menetlust võib üldjuhul jätkata täpselt sellest punktist, milles õigusvastasus tekkis. Akti tühistamine ei mõjuta üldjuhul seda ettevalmistavate meetmete kehtivust, mis on varasemad staadiumist, kus puudus tuvastati. Kui tuvastatakse, et tühistamine ei mõjuta varasemaid menetlustoiminguid, ei pea komisjon üksnes tühistamise asjaolu tõttu esitama asjaomasele ettevõtjale uut vastuväiteteatist.

Analüüsides komisjoni esialgse trahvi määramise otsuse tühistamise tõttu vastu võetud muutmisotsuse tühistamise hagi menetluses tõendeid, mida ta oli eraldi analüüsinud oma varasemas osalise tühistamise kohtuotsuses, ei rikkunud Üldkohus käesoleval juhul varasema kohtuotsuse seadusjõudu, kuigi asjaomane ettevõtja ei ole neid tõendeid selle kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuses vaidlustanud.

Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 169 võib apellatsioonkaebuses nõuda Üldkohtu lahendi, nagu see on esitatud selle lahendi resolutsioonis, täielikku või osalist tühistamist. Sellest järeldub, et oma apellatsioonkaebuses varasema osalise tühistamise kohtuotsuse peale ei saanud asjaomane ettevõtja vaidlustada selle kohtuotsuse asjakohaseid punkte ilma resolutsiooni vaidlustamata, kuna Üldkohus tühistas sellega temale määratud trahvi. Asjaomasele ettevõtjale ei saa ette heita, et ta ei vaidlustanud neid põhjendusi Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebuses. Kedagi ei saa nimelt sundida tegutsema tema enda huvide vastaselt, et kaitsta oma menetluslikke õigusi, kaasa arvatud õigust esitada apellatsioonkaebus Euroopa Kohtule.

(vt punktid 75–80)
Kohtuasi C‑556/16

Lutz GmbH

versus

Hauptzollamt Hannover

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Finanzgericht Hamburg)

Eelotsusetaotlus – Määrus (EMÜ) nr 2658/87 – Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifne klassifitseerimine – Kombineeritud nomenklatuur – Tariifirubriigid – Alamrubriik 6212 20 00 (püks-taljevööd) – Kombineeritud nomenklatuuri selgitavad märkused – Harmoneeritud süsteemi selgitavad märkused

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (üheksas koda) 19. oktoobri 2017. aasta otsus

Tolliliit – Ühine tollitariifistik – Tariifirubriigid – Aluspüksid, mille venivus laiuses on piiratud, kuid mis ei sisalda laiuses sissekootud mitteelastseid koostisosasid – Kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 6212 20 00 klassifitseerimine – Tingimused

(Nõukogu määrus nr 2658/87, muudetud määrusega nr 927/2012, I lisa)

Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta I lisas (komisjoni 9. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 927/2012 muudetud redaktsioonis) sisalduvat kombineeritud nomenklatuuri tuleb tõlgendada nii, et aluspüksid, mille venivus laiuses on piiratud, kuid mis ei sisalda laiuses sissekootud mitteelastseid koostisosasid, kuuluvad tõenäoliselt kombineeritud nomenklatuuri alamrubriiki 6212 20 00, kui hindamise tulemusel ilmneb, et nende aluspükste venivus laiuses on oluliselt piiratud, et toetada salendavat mõju avaldades inimkeha.

(vt punkt 54 ja resolutsioon)
Direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punktis a nimetatud mõiste „koondamine“ kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et kõnealust direktiivi tuleb tõlgendada nii, et juhul kui tööandja teeb põhjustel, mis ei ole seotud asjaomase töötaja isikuga, ühepoolselt ja töötaja kahjuks olulise muudatuse tema töölepingu olulistesse tingimustesse, siis kuulub see nimetatud mõiste alla (kohtuotsus, 11.11.2015, Pujante Rivera, C‑422/14, EU:C:2015:743, punkt 55).

Sellest järeldub, et kui tööandja teeb põhjustel, mis ei ole seotud asjaomase töötaja isikuga, ühepoolselt ja töötaja kahjuks töölepingu olulisse tingimusse mitteolulise muudatuse või töölepingu mitteolulisse tingimusse olulise muudatuse, siis ei saa seda kvalifitseerida „koondamiseks“ kõnealuse direktiivi tähenduses.

Põhikohtuasjas kõne all olevas muutmisettepanekuga ülesütlemisavalduses kehtestati üksnes piirang, mille kohaselt kuupäeva määramisel, millal tekib õigus saada tööstaažipreemiat, võetakse edaspidi arvesse üksnes selle tööandja juures töötatud aega, nii et muudatus puudutas vaid tööstaažipreemia saamise õigust. Sellisel juhul ja ilma et oleks tarvis hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olev tööstaažipreemia on asjaomaste töötajate töölepingute oluline osa, piisab kui märkida, et põhikohtuasjas kõne all olev ühepoolne muutmine ei too endaga kaasa lepingu olulist muudatust ning ei kuulu mõiste „koondamine“ alla direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu punkti a tähenduses.

Töölepingu ülesütlemine juhul, kui töötajad ei nõustu muutmisettepanekuga ülesütlemisavalduses toodud muudatusega, tuleb seevastu lugeda direktiivi artikli 1 lõike 1 teises lõigus sätestatud tööandja algatusel toimunud töölepingu lõpetamiseks, mille üks või mitu põhjust ei ole seotud asjaomaste töötajatega, ja mida tuleb koondamiste koguarvu määramisel arvesse võtta.

(vt punktid 25–35 ja resolutsioon)
Euroopa Kohus on ka leidnud, et direktiivi 95/46 artikli 3 lõike 2 esimese taande näitlikus loetelus mainitud tegevused peavad määratlema selles taandes sätestatud erandi ulatuse, mistõttu see erand on kohaldatav ainult tegevustele, mida on sättes sõnaselgelt mainitud või mida võib pidada samasse rühma kuuluvaks (vt 6. novembri 2003. aasta kohtuotsus, Lindqvist, C‑101/01 , EU:C:2003:596 , punkt 44 ).

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad niisugusele isikule – kes väidab, et rikutud on tema Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiiviga 95/46/EÜ (üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta) tagatud õigust isikuandmete kaitsele – kohtule kaebuse esitamise eeltingimuseks, et ta on enne seda ammendanud olemasolevad õiguskaitsevahendid liikmesriigi haldusorganites, tingimusel, et nende õiguskaitsevahendite kasutamise konkreetsed tingimused ei kahjusta ebaproportsionaalselt selles sättes ette nähtud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus. Nimelt on tähtis, et olemasolevate, liikmesriigi haldusorganites kasutatavate õiguskaitsevahendite eelneva ammendamisega ei kaasne olulist viivitust kohtule kaebuse esitamisel, et see peatab asjassepuutuvate nõuete aegumise ega tekita ülemääraseid kulusid.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus keeldub tõendina selle kohta, et rikutud on direktiiviga 95/46 ette nähtud isikuandmete kaitset, vastu võtmast sellist registrit nagu vaidlusalune register, mille on esitanud andmesubjekt ja mis sisaldab tema isikuandmeid, kui see isik on saanud selle registri ilma nende andmete vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta, välja arvatud siis, kui selline keeldumine on ette nähtud liikmesriigi õigusaktides ning see arvestab nii õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemusega kui ka proportsionaalsuse põhimõttega.

Et hinnata, kas vaidlusaluse registri tõendina vastuvõtmisest keeldumine on proportsionaalne, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas tema riigi õigusaktid piiravad või mitte selles registris sisalduvate andmetega seoses direktiivi 95/46 artiklites 10–12 sätestatud õigust saada teavet ja õigust tutvuda andmetega ning kui jah, siis kas selline piirang on põhjendatud. Isegi kui see on nii ja esinevad asjaolud, millest tulenevalt esineb õigustatud huvi kõnealuse registri võimaliku konfidentsiaalsuse suhtes, peavad liikmesriigi kohtud igal üksikjuhul eraldi kontrollima, kas need on kaalukamad kui üksikisiku õiguste kaitse huvi ning kas selle kohtu käimasolevas menetluses on teisi võimalusi selle konfidentsiaalsuse tagamiseks, eelkõige seoses asjaomases registris sisalduvate teiste füüsiliste isikute isikuandmetega.

(vt punktid 97 ja 98 ning resolutsiooni punkt 2)