ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/8/EÜ, millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad, artikleid 3, 8 ja 12 koostoimes tuleb tõlgendada nii, et tasuta õigusabi, mida andis kohtu asukoha liikmesriik, kus füüsiline isik, kelle alaline elu- või asukoht on erinevas liikmesriigis, esitas tasuta õigusabi taotluse piiriülese kohtuvaidluse raames, hõlmab ka selle isiku poolt juba tasutud kulusid, et tõlkida viidatud õigusabitaotluse käsitlemiseks vajalikud tõendavad dokumendid.

Mis puudutab tasuta õigusabi taotluse esitamise menetlust, et tagada õiguskaitse reaalne kättesaadavus, siis on direktiivi 2003/8 artikli 13 lõikes 1 sätestatud, et tasuta õigusabi taotlejal on kaks valikut, kuna ta võib esitada tasuta õigusabi taotluse kas alalise asu- või elukoha liikmesriigi pädevale asutusele, mida sama direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis a määratletakse kui edastavat asutust, või kohtu asukoha liikmesriigi või selle liikmesriigi pädevale asutusele, kus otsus täitmisele kuulub, mida nimetatud direktiivi artikli 13 lõike 1 punktis b määratletakse kui saavat asutust. Kui aga tasuta õigusabi taotluse menetlemiseks vajalike tõendavate dokumentide tõlkimisega seotud kulud hüvitataks üksnes siis, kui tasuta õigusabi taotleja pöördub oma alalise asu- või elukoha liikmesriigi pädevate asutuste poole, muudaks see ekslikult nende kuludega seotud tasuta õigusabi saamise sõltuvaks huvitatud isiku poolt valitud menetluslikust võimalusest ja võtaks sisu direktiivi 2003/8 artikli 13 lõike 1 punktilt b, mis näeb ette võimaluse esitada tasuta õigusabi taotlus vahetult saavale asutusele.

(vt punktid 29, 43, 47 ja resolutsioon)
Kohtuasi C-528/15

Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

versus

Salah Al Chodor jt

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Nejvyšší správní soud)

Eelotsusetaotlus – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus (EL) nr 604/2013 (Dublin III) – Artikli 28 lõige 2 – Kinnipidamine üleandmise eesmärgil – Artikli 2 punkt n – Märkimisväärne põgenemise oht – Objektiivsed kriteeriumid – Legaaldefinitsiooni puudumine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 15. märtsi 2017. aasta otsus

Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Kinnipidamine üleandmise eesmärgil – Tingimus – Märkimisväärne põgenemise oht – Liikmesriikide kohustus määratleda üldkohaldatavas siduvas sättes objektiivsed kriteeriumid sellise ohu olemasolu kindlaksmääramiseks

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 604/2013, artikli 2 punkt n ja artikli 28 lõige 2)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 2 punkti n ja artikli 28 lõiget 2 tuleb nende koostoimes tõlgendada nii, et need panevad liikmesriikidele kohustuse määratleda üldkohaldatavas siduvas sättes objektiivsed kriteeriumid, mille alusel saab anda hinnangu, et esineb oht, et rahvusvahelise kaitse taotleja, kelle suhtes kohaldatakse üleandmismenetlust, võib põgeneda. Sellise sätte puudumine toob kaasa määruse artikli 28 lõige 2 mittekohaldatavuse.

Võttes arvesse asjaomaste sätete eesmärki ja nende kontekstist tulenevat kõrget kaitsetaset, saab selguse, ettenähtavuse, kättesaadavuse ja eriti omavoli vastu kaitsmise nõuetele vastata vaid üldkohaldatav säte.

(vt punktid 43, 47 ja resolutsioon)
1.

Kuivõrd Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriik ei taganud, et Gowertoni ja Llanelli linnastutes asulareovee ja vihmavee kombineeritud kogumissüsteemi kogutud vesi hoiustatakse ja juhitakse töötlemisele kooskõlas nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ asulareovee puhastamise kohta nõuetega, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tal lasuvad selle direktiivi artiklite 3, 4 ja 10 ning I lisa punktide A, B ja C alusel.
Kohtuasi C-398/15

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Lecce

versus

Salvatore Manni

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte suprema di cassazione)

Eelotsusetaotlus – Isikuandmed – Füüsiliste isikute kaitse nende andmete töötlemisel – Direktiiv 95/46/EÜ – Artikli 6 lõike 1 punkt e – Äriühingute registris avalikustamisele kuuluvad andmed – Esimene direktiiv 68/151/EMÜ – Artikkel 3 – Asjaomase äriühingu lõpetamine – Andmete kolmandatele isikutele kättesaadavuse piiramine

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 9. märtsi 2017. aasta otsus

Õigusaktide ühtlustamine – Füüsiliste isikute kaitse isikuandmete töötlemisel – Direktiiv 95/46 – Äriühingute registris direktiivi 68/151 alusel avalikustamisele kuuluvad isikuandmed – Asjaomase äriühingu lõpetamine – Asjaomase füüsilise isiku võimalus taotleda äriühingute registrit pidavalt ametiasutuselt seda, et igal konkreetsel juhul läbiviidava hinnangu põhjal piiratakse erandkorras õigust tutvuda neid isikuid puudutavate sellesse registrisse kantud andmetega kolmandatel isikutel, kellel on erihuvi nendega tutvuda – Tingimused – Õigustatud ja veenvad põhjused, mis on seotud füüsilisest isikust andmesubjekti konkreetse juhtumiga – Piisavalt pika aja möödumine kõnealuse äriühingu lõpetamisest – Siseriiklikus õiguskorras sellise isikuandmetega tutvumise piirangu olemasolu või puudumine, mis on otsustatud iga liikmesriigi poolt

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 95/46, artikli 6 lõike 1 punkt e, artikli 12 punkt b, artikli 14 esimese lõigu punkt a; nõukogu direktiiv 68/151, muudetud direktiiviga 2003/58, artikli 2 lõike 1 punktid d ja j ning artikkel 3)

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta artikli 6 lõike 1 punkti e, artikli 12 punkti b ja artikli 14 esimese lõigu punkti a koostoimes nõukogu 9. märtsi 1968. aasta esimese direktiivi 68/151/EMÜ tagatiste kooskõlastamise kohta, mida liikmesriigid äriühingu liikmete ja kolmandate isikute huvide kaitseks EMÜ asutamislepingu artikli 58 teises lõigus tähendatud äriühingutelt nõuavad, et muuta sellised tagatised ühenduse kõigis osades võrdväärseteks (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2003. aasta direktiiviga 2003/58/EÜ) artikliga 3 tuleb tõlgendada nii, et kehtivate ELi õigusaktide kohaselt tuleb liikmesriikidel kindlaks määrata, kas viimati nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 punktides d ja j nimetatud füüsilised isikud võivad keskregistrit, äriregistrit või äriühingute registrit pidavalt ametiasutuselt paluda juhtumispõhiselt kontrollida, kas nende isikute konkreetse olukorraga seotud õigustatud ja veenvatel põhjustel erandkorras õigustatud pärast asjaomase äriühingu lõpetamisest piisavalt pika aja möödumist piirata asjaomasesse registrisse kantud vastavate isikuandmete kättesaadavust kolmandatele isikutele, kellel on erihuvi asjaomaste andmetega tutvuda.

(vt punkt 64 ja resolutsioon)
Harta artikli 47 lõikes 1 on sätestatud, et igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus. Lisaks kohustab ELL artikli 19 lõige 1 liikmesriike nägema ette just harta artikli 47 mõttes tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades (vt selle kohta kohtuotsus, 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , punkt 50 ning seal viidatud kohtupraktika). Harta selle artikli kohaldamisala seoses liikmesriikide tegevusega on määratletud harta artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt on harta sätted ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral; see säte kinnitab Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt laienevad liidu õiguskorras tagatud põhiõigused kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele, kuid mitte väljapoole niisuguseid olukordi (kohtuotsus, 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , punkt 51 ). Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 30, siis olukorras, kus liikmesriik kehtestab meetme, millega tehakse erand EL toimimise lepingus sätestatud põhivabadusest, näiteks asutamisvabadusest või teenuste osutamise vabadusest, kuulub see meede liidu õiguse kohaldamisalasse.

ELTL artikleid 49 ja 56 tuleb kujul, mil neid on eelkõige tõlgendatud 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsuses Pfleger jt (C‑390/12, EU:C:2014:281), koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47, tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed menetlusnormid, mille kohaselt kohus, kes peab tegema otsuse selle kohta, kas mõnd Euroopa Liidu põhivabadust, näiteks liidusisest asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust piirav riigisisene norm, on liidu õigusega vastuolus, on väärteomenetluses kohustatud väärteo koosseisu esinemise tuvastamise käigus omal algatusel välja selgitama talle lahendamiseks esitatud kohtuasja asjaolud; vastuolu puudub tingimusel, et niisuguste normide tagajärg ei ole olukord, kus kõnesolev kohus on sunnitud asendama liikmesriigi pädevaid ametiasutusi, kes on kohustatud esitama tõendid, mis on vajalikud, et see kohus saaks kontrollida, kas piirang on õigustatud.

Kõnesoleval juhtumil tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 3–5 ja 12–20 osundatud riigisisestest õigusnormidest, et haldusorganite otsuste peale saab halduskohtule esitada õigusvastasuse tõttu tühiseks tunnistamise nõude, sest need kohtud lahendavad niisuguseid kaebusi sisuliselt. Kohus peab omal algatusel välja selgitama talle lahendamiseks esitatud kohtuasja asjaolud talle esitatud nõuete piires, arvestades sealjuures ka kergendavaid ja raskendavaid asjaolusid. Neis menetlustes on väärteokaristust kohaldanud haldusorgan menetluse pool. Vaid nende asjaolude alusel ei ole alust asuda seisukohale, et niisugune menetluskord võiks tekitada kahtlusi riigisisese kohtu erapooletuses, kuivõrd viimane on kohustatud uurima tal lahendada olevat kohtuasja mitte süüdistuse toetamiseks, vaid tõe jaluleseadmiseks.

(vt punktid 63, 64 ja 67 ning resolutsioon)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis kaitsevad rahvatervist ja hambaarstiameti väärikust, esiteks keelates üldiselt ja täielikult suuhooldus- ja hambaraviteenuste reklaami mis tahes vormis ja teiseks kehtestades tagasihoidlikkuse nõuded, millele peab vastama hambaravikabineti silt.

Direktiivi 2000/31 põhjenduses 18 on täpsustatud, et mõiste „infoühiskonna teenused“ on seotud on-line toimuva mitmesuguse majandustegevusega ja et need ei piirdu ainult nende teenustega, mis on seotud on-line tehtud lepingutega, vaid laienevad, niivõrd kuivõrd need kujutavad endast majandustegevust, ka teenustele, mille eest nende saajad ei maksa, nagu teenused, mis pakuvad on-line infot või kommertsteadaandeid. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et veebireklaami puhul võib olla tegemist infoühiskonna teenusega direktiivi 2000/31 tähenduses (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, Mc Fadden, C-484/14, EU:C:2016:689, punktid 41 ja 42).

Lisaks on selle direktiivi artikli 2 punktis f täpsustatud, et mõiste „kommertsteadaanne“ hõlmab muu hulgas igasuguseid teadaandeid, mis on kavandatud otseselt või kaudselt edendama reguleeritud kutsealal tegutseva isiku teenuseid. Sellest tuleneb, et suuhooldus- ja hambaraviteenuste reklaam, mida tehakse reguleeritud kutseala esindaja loodud veebilehel, kujutab endast kommertsteadaannet, mis on osa infoühiskonna teenusest või moodustab sellise teenuse direktiivi 2000/31 artikli 8 tähenduses.

(vt punktid 36–39)
Kohtuasi C‑580/15

Maria Eugenia Van der Weegen jt

versus

Belgia riik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud rechtbank van eerste aanleg West-Vlaanderen, afdeling Brugge)

Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 56 – Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikkel 36 – Maksuõigusnormid – Tulumaks – Maksuvabastus, mida kohaldatakse üksnes selliste pankade makstud intressi suhtes, mis vastavad teatud seadusest tulenevatele tingimustele – Kaudne diskrimineerimine – Belgias asuvad pangad ja teises liikmesriigis asuvad pangad

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (viies koda) 8. juuni 2017. aasta otsus

Teenuste osutamise vabadus – Piirangud – Maksuõigusnormid – Meede, mida kohaldatakse vahet tegemata kõikidele teenustele – Siseriiklikud õigusnormid, milles on ette nähtud maksuvabastus üksnes selliste pangateenuste osutajate juurde paigutatud säästuhoiustelt saadud tulu jaoks, mis täidavad tingimused, mis on eriomased üksnes selle liikmesriigi turule – Lubamatus

(ELTL artikkel 56; EMP leping, artikkel 36)

ELTL artiklit 56 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 36 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud siseriiklik maksuvabastuse süsteem – mida kohaldatakse küll vahet tegemata nii Belgias kui mõnes teises EMP liikmesriigis asuvate pangateenuste osutajate juurde paigutatud säästuhoiustelt saadud tulule – kui sellega seatakse teistes liikmesriikides asuvatele teenuse osutajatele tingimusi Belgia pangandusturul tegutsemiseks, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Käesoleval juhul kehtestatakse põhikohtuasjas vaidlusaluste õigusnormidega selline maksustamiskord, mida kohaldatakse vahet tegemata nii Belgias asuvate pankade säästuhoiustelt makstud tulule kui ka teises liikmesriigis asuvate pankade hoiustelt makstud tulule.

Aga ka sellised siseriiklikud õigusnormid, mida kohaldatakse vahet tegemata kõikidele teenustele olenemata teenuse osutaja asukohast, võivad kujutada endast teenuste osutamise vabaduse piirangut, kui nendega antakse soodustus ainult selliste teenuste kasutajatele, mille puhul on täidetud sellele riigisisesele turule omased tingimused ja välistatakse selle soodustuse saajate hulgast selliste teenuste kasutajad, mis on küll sisuliselt sarnased, kuid mille puhul ei ole täidetud nendes õigusnormides ette nähtud eritingimused. Nimelt mõjutavad need õigusnormid teenuste kasutajate olukorda kui sellist ja võivad seega pärssida nende soovi teatud teenuste osutajate teenuseid kasutada, kui viimaste pakutavate teenuste puhul ei ole täidetud nendes õigusnormides ette nähtud tingimused, millest sõltub seega juurdepääs turule (vt selle kohta kohtuotsused, 10.5.1995, Alpine Investments, C‑384/93, EU:C:1995:126, punktid 26–28 ja 35–38, ning 10.11.2011, komisjon vs. Portugal, C‑212/09, EU:C:2011:717, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).

(vt punktid 28, 29 ja 45 ning resolutsioon)
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 174 võib vastuses apellatsioonkaebusele nõuda apellatsioonkaebuse täielikku või osalist rahuldamist või rahuldamata jätmist. Lisaks võivad pooled, kellel on õigus esitada vastus apellatsioonkaebusele, kodukorra artiklite 172 ja 176 alusel esitada vastuapellatsioonkaebuse eraldi dokumendina vastusest apellatsioonkaebusele; selles dokumendis võib nimetatud kodukorra artikli 178 lõike 1 ja lõike 3 teise lause kohaselt nõuda vaidlustatud kohtuotsuse täielikku või osalist tühistamist väidete ja argumentide põhjal, mis erinevad apellatsioonkaebuses esitatutest. Nendest sätetest koostoimes ilmneb, et vastuses apellatsioonkaebusele ei saa taotleda vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist põhjustel, mis on erinevad ja autonoomsed apellatsioonkaebuses esitatutest, ning neid põhjendusi saab esitada üksnes vastuapellatsioonkaebuses.

Liidu lepinguvälise vastutuse tekke hindamisel saab isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumise tõendatuks lugeda juhul, kui asjaomane institutsioon on ilmselgelt ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, ning selle tuvastamisel tuleb arvesse võtta eelkõige rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ja kaalutlusruumi ulatust, mille rikutud õigusnorm liidu ametiasutusele annab. Liidu õiguse rikkumine on igal juhul ilmselge, kui see kestis edasi hoolimata kohtuotsusest, millega liikmesriigi kohustuste väidetav rikkumine tuvastati, Euroopa Kohtu eelotsusest või antud valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt kõnesolev tegevus on õigusvastane.

Isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisega on tegemist juhul, kui nõukogu on peaaegu kolme aasta vältel rikkunud kohustust esitada vaidlustamise korral teave või tõendid, mis toetavad füüsilise või juriidilise isiku suhtes piiravate meetmete võtmise põhjendusi. On nimelt selge, et selline spetsiifilises, rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemise kontekstis võetud külmutamismeetmeid käsitlevast kohtupraktikast tulenev kohustus kehtib ka varade külmutamises seisnevate piiravate meetmete puhul, mille eesmärk on avaldada survet Iraani Islamivabariigile, võttes eeskätt arvesse, et need piiravad meetmed on üksikmeetmed ning need võivad avaldada olulist mõju nende isikute õigustele ja vabadustele, kelle vastu need on suunatud.

(vt punktid 30, 31, 39, 40)
Kohtuasi C‑406/15

Petya Milkova

versus

Izpalnitelen direktor na Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol

(eelotsusetaotlus, mille esitas Varhoven administrativen sad)

Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – ÜRO puuetega inimeste õiguste konventsioon – Artiklid 5 ja 27 – Direktiiv 2000/78/EÜ – Artikkel 7 – Puuetega inimestele ette nähtud erikaitse koondamise eest – Niisuguse kaitse puudumine puuetega ametnike jaoks – Võrdse kohtlemise üldpõhimõte

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (teine koda) 9. märtsi 2017. aasta otsus

Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78 – Nimetatud direktiivi tõlgendamine Ühendatud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste konventsiooni alusel – Puuetega inimestele ette nähtud erikaitse koondamise eest – Niisuguse kaitse puudumine puuetega ametnike jaoks – Lubatavus – Tingimus – Võrdse kohtlemise üldpõhimõtte järgimine – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt – Kriteeriumid – Nimetatud põhimõtte rikkumise korral selle kaitse laienemine puuetega ametnikele

(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artiklid 20 ja 21; nõukogu direktiiv 2000/78, artikli 7 lõige 2; nõukogu otsus 2010/48)

Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 7 lõiget 2 tuleb koostoimes Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste konventsiooniga, mis on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 26. novembri 2009. aasta otsusega 2010/48/EÜ, ja võrdse kohtlemise põhimõttega, millele on pühendatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21, tõlgendada nii, et selle alusel on lubatud niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis annavad teatava puudega töötajatele eelneva erikaitse koondamise eest, jättes samasuguse puudega ametnike suhtes niisuguse kaitse kohaldamata, välja arvatud juhul, kui on tuvastatud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Selle kontrollimise käigus peab olukordade võrdlemine tuginema analüüsil, mis keskendub kõigile liikmesriigi õigusnormidele, mis reguleerivad ühelt poolt konkreetse puudega töötajate positsiooni ja teiselt poolt sama puudega ametnike positsiooni, võttes arvesse põhikohtuasjas käsitletava koondamise vastase kaitse eesmärki.

Juhul kui direktiivi 2000/78 artikli 7 lõikega 2 koostoimes Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste konventsiooniga ja võrdse kohtlemise põhimõttega oleksid vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitlusel, siis nõuaks liidu õiguse järgimise kohustus seda, et teatava puudega töötajaid kaitsvate liikmesriigi õigusnormide kohaldamisala laiendatakse selleks, et nendest kaitsvatest eeskirjadest saaksid kasu ka sama puudega ametnikud

(vt punktid 64 ja 70, resolutsiooni punktid 1 ja 2)
Otsus, millega komisjon muudab siduvaks liikmesriikide poolt võetud kohustused, et tagada olemasoleva abikava kokkusobivust siseturuga, eeldab tingimata, et komisjon on eelnevalt hinnanud kõnealuse abikava kooskõla siseturuga ja jõudnud asjaomaselt liikmesriigilt saadud teavet arvestades järeldusele, et see kava ei ole või enam ei ole kooskõlas siseturuga, ja et seetõttu on asjakohased meetmed viidatud vastuolu kõrvaldamiseks vajalikud. Komisjoni sellekohast hinnangut ja selle põhjal tehtud järeldust ei saa kõrvaldada liidu kohtute kontrolli alt, ilma et kahjustataks olemasolevast abikavast kasusaajate õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, nagu on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47.

Kuna vastavalt määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad ELTL artikli 108 kohaldamiseks, artiklile 18 koostoimes sama määruse artikli 19 lõikega 1 tehtud komisjoni otsus muuta liikmesriigi võetud kohustused siduvaks, et tagada olemasoleva abikava kokkusobivust siseturuga, tugineb eelnevale järeldusele, et olemasolev abikava on siseturuga kokkusobimatu, siis võib see kahjustada nimetatud abikavast kasu saavate isikute huve. Olemasolevast abikavast kasu saavate isikute õigus tõhusale kohtulikule kaitsele eeldab seega, et nad saavad esitada hagi sellise otsuse peale, vaidlustades nii komisjoni hinnangu selle kava kohta kui ka selle institutsiooni järelduse, et nimetatud kava ei ole kooskõlas siseturuga ja et seetõttu on asjakohased meetmed selle vastuolu kõrvaldamiseks vajalikud.

Seda järeldust ei kõiguta argument, et vaidlusalune järeldus ei ole laadilt lõplik. Vastab tõele, et ELTL artikli 108 lõike 1 järgne olemasolevate abikavade kontroll ei vii ametliku järelduseni kokkusobimatuse kohta. Kuid järeldus, et olemasolev abikava on siseturuga kokkusobiv, ja sellega tingimata kaasnev asjakohaste meetmete ettepanek toob kaasa samad õiguslikud tagajärjed (hetkel, kui komisjon on protokollinud asjaomase liikmesriigi nõustumise nende meetmetega) kui ametlik järeldus selle riigi kohta.

(vt punktid 38–40, 43, 50–52)
Direktiivi 2006/112 (muudetud direktiiviga 2007/75) artikli 71 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kauba tollijärelevalve alt väljaviimine vabatsoonis ei tekita maksustatavat teokoosseisu ega muuda impordikäibemaksu sissenõutavaks, kui see kaup ei sisenenud liidu majandusringlusse; seda asjaolu peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima.

Selles kontekstis tuleb siiski meenutada, et Euroopa Kohus on leidnud, et tollivõlale võib lisanduda ka käibemaksunõue, kui õigusvastase tegevuse põhjal, mille tõttu tollivõlg tekkis, on võimalik eeldada, et kaup on sisenenud liidu majandusringlusse ja see on saanud tarbimise esemeks, tingides seega käibemaksuga maksustatava teokoosseisu tekkimise (kohtuotsus, 2.6.2016, Eurogate Distribution ja DHL Hub Leipzig, C‑226/14 ja C‑228/14, EU:C:2016:405, punkt 65).

Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 67–69 on märkinud, tuleb olukorras, kus imporditollimaksuga maksustatav kaup on vabatsoonis tollijärelevalve alt välja viidud ega paikne enam selles tsoonis, põhimõtteliselt eeldada, et see kaup on sisenenud liidu majandusringlusse.

(vt punktid 54, 55 ja 57 ning resolutsiooni punkt 2)