KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JÁN MAZÁK

esitatud 11. mail 20101( )

Kohtuasi C‑61/09

Landkreis Bad Dürkheim

versus

Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Saksamaa))

Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetuskavad – Määrus (EÜ) nr 1782/2003 – Ühtne otsemaksete kava – Toetuskõlblik põllumajandusmaa – Keskkonnakaitse eesmärkidel ja põllumajanduslikuks tootmiseks kasutatav maa – Mittepõllumajanduslik tegevus – Tingimused, mille esinemisel saab põllumajandusmaad käsitada põllumajandusettevõtte maana

1. Käesolevas eelotsusetaotluses esitas Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Saksamaa) Euroopa Kohtule küsimused, mis puudutavad nõukogu määruse (EÜ) nr 1782/2003( ) artikli 44 tõlgendamist. Põhikohtuasja pooled vaidlevad sisuliselt selle üle, kuidas arvestada keskkonnakaitse eesmärgil ja põllumajanduslikuks tootmiseks kasutatava maa pindala otsemaksete saamiseks vajalike toetusõiguste kindlaksmääramiseks.

I. Õiguslik raamistik

2. Määrus nr 1782/2003 näeb ette põllumajandustootjate sissetulekutoetuse, mida nimetatakse ühtseks otsemaksete kavaks.

3. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikkel 2 määratleb muu hulgas mõisted „põllumajandusettevõte – kõik põllumajandustootja poolt juhitavad sama liikmesriigi territooriumil asuvad põllumajanduslikud tootmisüksused” ning „põllumajanduslik tegevus – põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine ning maa hoidmine heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes, nagu on kehtestatud artikliga 5”.

4. Toetusõiguste kasutamisega seoses märgitakse määruse nr 1782/2003 artiklis 44:

„1. Toetusõigus, millega on seotud toetuskõlblik hektar, annab õiguse toetusõigusega kindlaksmääratud summa maksmiseks.

2. „Toetuskõlblik hektar” on põllumajandusettevõtte mis tahes põllumajandusmaa haritava maana või püsikarjamaana, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad pindalad.

3. Põllumajandustootja deklareerib maatükid, mis vastavad mis tahes toetusõigusega seotud toetuskõlblikule hektarile. Välja arvatud vääramatu jõu juhtude või erandlike asjaolude korral, on need maatükid põllumajandustootja käsutuses vähemalt 10 kuu pikkuseks ajavahemikuks, mis algab liikmesriigi kehtestatavast kuupäevast, kuid mitte varem kui ühtses otsemaksete kavas osalemise taotluse esitamise aastale eelneva kalendriaasta 1. septembrist.

[...]”

5. Komisjoni määruse (EÜ) nr 795/2004( ) artikkel 2 sätestab, et „[m]ääruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotises ja käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) põllumajandusmaa – viljelusmaa, alalise karjamaa ja alaliste kultuuride all olev kogu maa-ala;

b) viljelusmaa – viljelusmaa komisjoni määruse (EÜ) nr 796/2004 artikli 2 punkti 1 tähenduses;

[...]

e) alaline karjamaa – alaline karjamaa komisjoni määruse nr 796/2004 artikli 2 punkti 2 tähenduses;

[...]”

6. Samal ajal sätestab määruse nr 796/2004 ( ) artikkel 2, et „[k]äesoleva määruse kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:

1) viljelusmaa – põllukultuuride tootmiseks haritav maa ja tootmisest kõrvale jäetud maa või kooskõlas määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikliga 5 heas põllumajanduslikus ja keskkondlikus korras hoitav maa, olenemata sellest, kas kõnealune maa on kasvuhoonete all või püsi- või äravõetava katte all;

2) püsikarjamaa – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel), ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määruse(EÜ) nr 1251/1999 [EÜT 1999, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 3/25, lk 322] artiklile 6, maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt määruse (EÜ) 1782/2003 artikli 54 lõikele 2 ja artiklile 107, maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 2078/92 [EÜT 1992, L 215, lk 85] ja maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1257/1999 [EÜT 1999, L 160, lk 80; ELT eriväljaanne 3/25, lk 391] artiklitele 22, 23 ja 24;

[...]”

II. Asjaolud ja eelotsuse küsimused

7. Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud põhikohtuasja raames, milles Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion, Trier (Saksamaa) (järelevalvet teostav ja nõustav haldusasutus, edaspidi „ADD”) vaidleb Landkreis Bad Dürkheimiga (piirkondlik asutus, edaspidi „Landkreis”) teatava maa pindala (edaspidi „kõnealune maa-ala”) arvestamise üle toetusõiguste kindlaksmääramisel ühtse otsemaksete kava raames aastatel 2005 ja 2006. Astrid Niedermair-Schiemann on põllumajandustootja, kelle põllumajandusettevõte tegeleb lambakasvatusega. Ta ei ole kõnealuse maa omanik, vaid maatükk on antud tema kasutusse lepingu alusel.

8. Vastavalt Rheinland‑Pfalzi liidumaaga sõlmitud põllumajandustegevuse lepingule võib A. Niedermair-Schiemann kasutada tasuta, kuid tingimusel et ta tasub kutseühingule osamaksed, umbes 5 ha suurust maatükki niidetava heinamaa ja karjamaana, mille suhtes kohaldatakse teatavaid piiranguid. Nii on ajavahemikul 1. novembrist kuni 15. juunini ala niitmine keelatud. Niitmiseks ei tohi kasutada imuriga varustatud niidukeid ega rootorniidukeid. Teise niitmiskorra asemel võib lasta lammastel ja kitsedel, keda karjatatakse koplites või vabapidamisel, maatükkidel rohtu süüa, kusjuures karjatamise kestus tuleb kooskõlastada looduskaitseasutusega.

9. Vastavalt Landkreisiga sõlmitud hooldus- ja põllumajandustegevuse lepingule on A. Niedermair-Schiemann käsundisaajana kohustatud tegema ligikaudu 35 ha suurusel maa-alal looduskaitse eesmärgil hooldustöid. Selle eest tasutakse talle 13 870 eurot aastas. Ta peab järgima konkreetseid lepingust tulenevaid kohustusi ja täitma looduskaitseasutuse täpsemaid korraldusi, näiteks karjatamise intensiivsuse kohta, samal ajal toetab looduskaitseasutus teda hooldustööde teostamisel, korraldades näiteks maatükkide ettevalmistavat niitmist ning võsaraiumise ja raadamisega seotud jooksvaid töid, kaasates selleks kolmandaid isikuid.

10. A. Niedermair-Schiemann registreeris põllumajandustoetuse taotluste esitamisel kõnealuse maa-ala põllumajandusettevõttele kuuluva püsirohumaana. 20. veebruari 2006. aasta otsusega määrati talle toetusõigus nii viljelusmaa kui ka rohumaa eest. Nimetatud otsust muudeti ministri korraldusel 14. mai 2007. aasta otsusega põhjusel, et põllumajandustegevuse lepingute alusel kasutatav maa ei ole toetuskõlblik. A. Niedermair-Schiemann esitas Landkreisi õiguskomisjonile selle otsuse peale vaide ning viimane tühistas eespool nimetatud muutmisotsuse. Verwaltungsgericht (halduskohus) tunnistas 2. juuli 2008. aasta otsusega kaebuse Landkreisi tühistamisotsuse peale vastuvõetavaks, tühistas vaide kohta tehtud otsuse ja jõustas seega 14. mai 2007. aasta muutmisotsuse. Otsuse peale esitati apellatsioonkaebus eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes pidas vajalikuks esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas tegemist on põllumajandusmaaga nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses ka juhul, kui seda kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel (lammaste karjatamine), kuigi maakasutuse peamine eesmärk on maastikuhooldus ja looduskaitse?

2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav,

kas siis kasutatakse maad mittepõllumajanduslikuks tegevuseks nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses juhul, kui tegevuse peamine eesmärk on looduskaitse või igal juhul siis, kui põllumajandustootja on looduskaitse eesmärkidel kohustatud juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest?

3. Kui tegemist on põllumajandusmaaga (1. küsimus), mida kasutatakse ka põllumajanduslikuks tegevuseks (2. küsimus),

kas siis põllumajandusmaa käsitamine põllumajandusettevõtte maana (põllumajandusettevõtte põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses) eeldab, et:

a) see on põllumajandusettevõtte käsutuses rendilepingu või muu sarnast liiki tähtajalise tasulise tehingu alusel?

b) Kui vastus küsimusele a on eitav, kas siis saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui see on looduskaitse eesmärkidel antud piiratud ajaks põllumajandusettevõtte käsutusse teataval viisil kasutamiseks tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest?

c) Kui vastus küsimusele a on jaatav, kas siis saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui põllumajandusettevõte on kohustatud tegelema seal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu?”

11. Landkreis, ADD, A. Niedermair-Schiemann, Saksamaa valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikke märkusi. 4. veebruaril 2010 toimunud kohtuistungil osalesid kõik nimetatud isikud peale Saksamaa valitsuse; istungil osales ka Poola valitsus.

III. Hinnang

A. Poolte peamised argumendid

12. Teise küsimusega seoses väidab ADD, et maa kasutamine looduskaitse eesmärkidel ei ole põllumajanduslik tegevus. Kolmanda küsimuse kohta väidab ADD, et looduskaitse eeskirjade kohaldamisalasse kuuluv maa ei ole põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses. Selleks peaks maad ehk nimetatud määruse artikli 2 tähenduses tootmisüksusi juhtima põllumajandusettevõte. Juhtimise mõiste tähendab aga maa piiramatut käsutusõigust seoses selle põllumajandusliku kasutusega.

13. Landkreis väidab, et maa, kus säilitatakse põllumajandus- ja looduskeskkonda, on põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 3 tähenduses. Looduskaitseasutuse antavad korraldused ei mõjuta seda järeldust. Kolmanda küsimuse osas leiab Landkreis, et määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõikes 3 ei ole sätestatud, kas kõnealust maa-ala saab õiguslikult anda põllumajandustootja käsutusse ja kuidas seda tuleb teha. Maa tasuta põllumajandustootja käsutusse andmine ning karjatamise hüvitamine ei mõjuta seda, kas maad käsitatakse konkreetse põllumajandusettevõtte maana.

14. A. Niedermair-Schiemann väidab esimese küsimuse osas, et maa-ala, mida kasutatakse tegelikult „põllumajandusmaana” määruse nr 796/2004 artikli 2 lõike 1 tähenduses või „püsikarjamaana” sama artikli tähenduses, on põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses isegi juhul, kui maakasutuse peamine eesmärk on maastikuhooldus ja looduskaitse. Teise küsimusega seoses väidab ta, et maa-ala kasutatakse põllumajandusmaana määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses isegi siis, kui põllumajandusliku tegevuse peamine eesmärk on loodukaitse. Tema arvates ei ole tähtis, et põllumajandustootja peab kas lepingust või õigusnormidest lähtuvalt juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest. A. Niedermair-Schiemann väidab kolmanda küsimusega seoses, et põllumajandusmaa andmine põllumajandusettevõtte käsutusse (põllumajandusettevõtte põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses) ei eelda tsiviilõigusliku lepingu sõlmimist. Seega ei ole maa põllumajandusettevõtte käsutusse andmiseks vaja sõlmida rendilepingut ega muud sarnast liiki tähtajalist tasulist tehingut. Asjaolu, et põllumajandusmaa antakse looduskaitse eesmärkidel põllumajandusettevõtte käsutusse piiratud ajaks teataval viisil kasutamiseks tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest, ei välista maa käsitamist põllumajandusettevõtte maana. See tuleneb asjaolust, et praeguses olukorras ei määra põllumajandustootja tegevust üksnes kolmandad isikud. Lisaks sellele ei takista asjaolu, et põllumajandusettevõte on – lepingust või põllumajanduslikest keskkonnakohustustest lähtuvalt – kohustatud tegelema maa-alal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu, maa käsitamist põllumajandusettevõtte maana määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses.

15. Saksamaa valitsuse arvates tuleks esimesele küsimusele vastata nii, et maa-ala on põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses, kui seda kasutatakse nii põllumajanduslikel eesmärkidel kasutatava karjamaana kui ka maastikuhoolduseks ja loodushoiuks. See kehtib ka juhul, kui viimati nimetatud eesmärgid on maakasutuse peamine eesmärk. Saksamaa valitsus väidab teise küsimuse kohta, et asjaolu, et põllumajandusliku tegevuse eesmärk on muu hulgas – või isegi peamiselt – looduskaitse, või asjaolu, et põllumajandustootja on looduskaitse eesmärkidel kohustatud juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest, ei välista maa käsitamist põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatava maana. Saksamaa valitsus väidab seoses kolmanda küsimusega, et põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatava põllumajandusmaa (põllumajandusettevõtte põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses) käsitamiseks piiratud ajal põllumajandusettevõtja maana peab põllumajandustootja seda juhtima. Maa kasutus ei pea olema tasuline. Selleks et teha kindlaks, kas põllumajandustootja tegeleb maa-ala juhtimisega, tuleb hinnata igakülgselt kõiki asjaolusid. Sõltuvalt konkreetse juhtumi asjaoludest, eelkõige reguleerimise ulatusest ja lepinguosalise pädevusest eeskirju kehtestada võib see, et maa-alad on looduskaitse eesmärkidel antud piiratud ajaks kindlal viisil kasutamiseks põllumajandusettevõtte käsutusse, tõesti viidata asjaolule, et maa-alasid ei tohiks käsitada neid kasutava põllumajandusettevõtte maana, sest põllumajandustootja ei juhi neid. Asjaolu, et põllumajandusettevõte on kohustatud teostama sellel maa-alal tasu eest teatavaid töid, peaks põhimõtteliselt välistama maa käsitamise põllumajandusettevõtte maana.

16. Komisjon teeb ettepaneku eelotsusetaotluses esitatud küsimused ümber sõnastada ja on seisukohal, et nendele tuleb vastata järgmiselt. Esiteks ei välista määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõige 2 maa-alade käsitamist „toetuskõlblike hektaritena”, kui neid kasutatakse põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel peamiselt maastikuhoolduseks ja loodushoiuks või kui see on asjaomase tegevuse peamine eesmärk. Teiseks peaks määruse nr 1782/2003 artiklit 44 tõlgendama põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel nii, et maa-alasid võib vastavalt ühtsele otsemaksete kavale käsitada põllumajandusettevõtte maana: a) sõltumata rendilepingu või muu sarnast liiki tähtajalise tasulise tehingu olemasolust, isegi juhul, kui maa-alad antakse põllumajandusettevõtte käsutusse tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest; b) hoolimata asjaolust, et põllumajandustootja on kohustatud täitma looduskaitseasutuse korraldusi, või et põllumajandusettevõte on kohustatud tegelema maa-alal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu; või c) isegi juhul, kui maa-alade suhtes kehtivad piiratud ajal teatavad piirangud.

17. Poola valitsus tõdes, et tema seisukoht ühtib sisuliselt komisjoni seisukohaga.

B. Hinnang

1. Esimene ja teine küsimus

18. Leian, et esimest ja teist küsimust tuleks vaadelda koos.( ) Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tegemist on „põllumajandusmaaga” nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses juhul, kui seda kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel (lammaste karjatamine), kuigi maakasutuse peamine eesmärk on maastikuhooldus ja looduskaitse. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas maad kasutatakse mittepõllumajanduslikuks tegevuseks nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses juhul, kui tegevuse peamine eesmärk on loodushoid, või igal juhul siis, kui talupidaja on looduskaitse eesmärkide täitmisel kohustatud juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest.

19. Horvathi kohtuasjas,( ) milles käsitleti määrust nr 1782/2003, leidis Euroopa Kohtu suurkoda muu hulgas, et „[k]una keskkonnakaitse kui ühenduse ühe põhieesmärgi nõuded peab vastavalt EÜ artiklile 6 integreerima „ühenduse poliitika ja tegevuse määratlemisse ja rakendamisse”, tuleb keskkonnakaitset lugeda ka üheks ühise põllumajanduspoliitika eesmärkidest”.

20. Ühise põllumajanduspoliitika eesmärgid ja keskkonnakaitse eesmärgid ei ole teineteist välistavad; pigem tuleks neid pidada teineteist täiendavaks. See on oluline, sest eelotsusetaotluses esitatud küsimustest võib järeldada, et siseriiklik kohus käsitas neid eesmärkide rühmi teineteist välistavatena.

21. Määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 sõnastusest võib välja lugeda, et „toetuskõlblik hektar” on põllumajandusettevõtte mis tahes „põllumajandusmaa” „haritava maana” või „püsikarjamaana”, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning „mittepõllumajanduslikuks tegevuseks” kasutatavad pindalad.

22. „Põllumajandusmaa” mõiste on määratletud määruse nr 795/2004 artikli 2 punktis a: see on viljelusmaa, alalise karjamaa ja alaliste kultuuride all olev kogu maa-ala.

23. Eespool esitatud sätete lugemisel ilmneb, et „toetuskõlblik hektar” on mis tahes põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatav haritav maa või püsikarjamaa, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad pindalad.

24. Seepärast käsitlen järgmiseks mõisteid i) püsirohumaa [edaspidi on ettepanekus ingliskeelse mõiste „permanent pasture” vastena kasutatud ühtset täpset mõistet „püsirohumaa”], ii) viljelusmaa [edaspidi on ettepanekus ingliskeelse mõiste „arable land” vastena kasutatud ühtset mõistet „viljelusmaa”] ja iii) põllumajanduslik tegevus.

25. Viljelusmaa ja püsirohumaa mõisteid on selgitatud määruse nr 796/2004 artiklis 2. Eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab nendest sätetest, et põllumajandusmaa peab olema kasutuses põllumajanduslikel „eesmärkidel”. Seepärast küsib kohus, kas juhul, kui maad kasutatakse mitmel eesmärgil (näiteks ka looduskaitsealana), on piisav, kui seda kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel, või omab sel juhul otsustavat tähtsust selle peamine otstarve.

26. Nagu järeldub eespool punktis 21 esitatud „toetuskõlbliku hektari” mõistest ja ilmneb edaspidi tsiteeritavatest sätetest, on selge, et selles osas on määrav pigem maa tegelik kasutus ehk see, mida on maa-alale tegelikult külvatud, kui selle (peamised) kasutuseesmärgid.

27. Määruse nr 795/2004 artikli 2 punktist e (mis omakorda osutab määruse nr 796/2004 artikli 2 punktile 2) järeldub, et „alaline karjamaa” [püsirohumaa] on maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel), ning mis ei ole kaasatud põllumajandusettevõtte külvikorda viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud. Selgelt määrav on rohu ja muude rohttaimede tegelik kasvatamine peale tootmisest kõrvale jätmise.

28. Sellega seoses tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus väitis, et kõnealust maa-ala kasutatakse lammaste karjatamiseks. See tähendab, et tegelikult kasutatakse maad rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks.

29. Kui kõnealune maa ei ole viie aasta jooksul või kauem kaasatud põllumajandusettevõtte külvikorda (mida käesolevast toimikust ei ilmne), näib seega, et kõnealune maa-ala vastab kahtlemata „püsirohumaa” mõistele, sest on selge, et seda kasutatakse lammaste karjamaana.

30. Mõiste „viljelusmaa” kohta tuleb märkida, et ka see põhineb kõnealuse maa-ala tegelikul kasutusel: määruse nr 795/2004 artikli 2 punktist b (mis omakorda osutab määruse nr 796/2004 artikli 2 punktile 1) järeldub, et sisuliselt tähendab see põllukultuuride tootmiseks haritavat maad ja tootmisest kõrvale jäetud maad või kooskõlas määruse nr 1782/2003 artikliga 5 heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes hoitavat maad.

31. Viimati nimetatud artikli esimeses lõikes on sätestatud muu hulgas, et maa, mida hoitakse heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes, on „eelkõige põllumajandusmaa, mida enam ei kasutata tootmise eesmärgil.”( ) Lisaks on selles märgitud, et liikmesriigid määratlevad heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste miinimumnõuded IV lisas sätestatud raamistiku alusel. Nimetatud lisas on sätestatud „Teema”-nimelise osa all muu hulgas järgmist: „Hooldustööde minimaalse taseme tagamine ja asustuse kahjustamise vältimine”.( )

32. Nagu ma eespool punktis 23 tõdesin, peab kõnealust maa-ala kasutama „põllumajanduslikuks tegevuseks”.

33. Põllumajandusliku tegevuse mõiste on sätestatud määruse nr 1782/2003 artikli 2 punktis c: see on „põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine ning maa hoidmine heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes, nagu on kehtestatud artikliga 5”.

34. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas maad kasutatakse mittepõllumajanduslikuks tegevuseks, kui tegevuse „peamine” eesmärk on looduskaitse. Selles osas märkis komisjon õigesti, et selleks et teha kindlaks, kas kõnealust maa-ala kasutatakse tegevusteks, mis vastavad määruse nr 1782/2003 artikli 2 punkti c tingimustele, on asjakohane märkida, et põhimõtteliselt ei mõelda selle määratlusega peamist põllumajanduslikku eesmärki. Määratluses kasutatud termin „põllumajandus-” viitab loomade aretamisele ja pidamisele, mitte üldisele iseloomustusele „põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine”. Iseenesest näitab asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kasutatakse kõnealust maa-ala lammaste kasvatamiseks kasu saamise eesmärgil, seda, et tegeldakse põllumajandusliku tegevusega. Võib märkida, et põllumajandusloomade karjatamine tulu saamise eesmärgil on klassikaline põllumajanduslik tegevus.

35. Samuti leian ma, et selles kontekstis ei ole oluline, kas põllumajandustootja on kõnealuse maa-ala kasutusega seoses kohustatud looduskaitse eesmärkidel juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest või mitte. Selleks et põllumajandustootja saaks „toetuskõlblikke hektareid” deklareerida, on vajalik, et kõnealust maa-ala saaks käsitada tema käsutuses oleva maana määruse nr 1782/2003 artikli 44 tähenduses.

36. Eespool toodud punktidest 19 ja 20 järeldub, et puudub vastuolu ühelt poolt põllumajandusmaa ehk põllumajandusliku tegevuse ja teiselt poolt looduskaitseliste aspektide vahel.( ) Lisaks võib põhjendatult väita, et käesoleval juhul ei ole looduskaitse iseseisev tegevus, vaid eesmärk, mida Euroopa Liit ja/või liikmesriigid püüavad saavutada, sealhulgas põllumajanduslike tegevuste raames.

37. Ametiasutuste korralduste asjakohasuse osas tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 artikli 3 lõige 2 näeb sõnaselgelt ette, et „[p]ädev riigiasutus varustab põllumajandustootja loeteluga kohustuslike majandamisnõuete ning heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste kohta, mida tuleb järgida”. Ainuüksi asjaolu, et põllumajandustootja on kohustatud juhinduma korraldustest, ei takista teda tegelemast iseseisvalt põllumajandusliku tegevusega kõnealusel maa-alal.

38. Nagu A. Niedermair-Schiemann ja Poola valitsus põhjendatult märkisid, ei ole põllumajanduslik tegevus määratluse järgi kunagi täielikult piiranguteta ja põllumajandustootjad on kohustatud järgima asjaomaseid tingimusi, sealhulgas keskkonnatingimusi, eelkõige nõuetele vastavuse süsteemis.

39. Nõustun komisjoni seisukohaga, et põhikohtuasja asjaolud on ökoloogilise põllunduse suurepärane näide. A. Niedermair-Schiemanni iseseisev põllumajanduslik tegevus, mis on lambakasvatus, täidab looduskaitse eesmärke. Oleks ebaloogiline, kui seda säästva põllumajanduse suurepärast näidet käsitataks mittepõllumajanduslikuna just selle ökoloogilise laadi pärast. Sellega seoses tuleb meeles pidada, et määruse nr 1782/2003 ja ühise põllumajanduspoliitika 2003. aasta reformi üldine eesmärk on muuta Euroopa põllumajandus säästvamaks, konkurentsivõimelisemaks ja rohkem turule orienteerituks.( ) Lisaks tõdes A. Niedermair-Schiemann, et lambakasvatuseks kasutatav maa on põllumajanduse keskkonnapoliitika seisukohast sageli eriline: see on maa, mille kasutamisel ei lähtuta majanduslikest huvidest (marginaalse saagikusega alad) ja mille kasutamine teenib maaomaniku huve, kusjuures eesmärk on säilitada maa ökoloogiline väärtus.

40. Lõpuks tuleb rõhutada, et eelotsusetaotlusest nähtub, et Austria ja Prantsusmaa toetuskavades toetatakse maa kasutamist looduskaitse eesmärkidel otsemaksetega.

41. Eespool toodud kaalutluste põhjal tuleb esimesele küsimusele vastata, et tegemist on „põllumajandusmaaga” nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses juhul, kui seda kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel (lammaste karjatamine), kuigi maakasutuse peamine eesmärk on maastikuhooldus ja looduskaitse. Teisele küsimusele tuleb vastata nii, et maad kasutatakse põllumajanduslikuks tegevuseks nõukogu määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses ka juhul, kui tegevuse peamine eesmärk on looduskaitse, ning juhul, kui põllumajandustootja on kohustatud juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest.

2. Kolmas küsimus

42. Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas see, et põllumajandusmaad saaks käsitada põllumajandusettevõtte maana (põllumajandusettevõtte põllumajandusmaa määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses), eeldab, et: a) see on põllumajandusettevõtte käsutuses rendilepingu või muu sarnast liiki tähtajalise tasulise tehingu alusel; b) kui vastus sellele küsimusele on eitav, kas siis saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui see on antud looduskaitse eesmärkidel piiratud ajaks põllumajandusettevõtte käsutusse kindlal viisil tasuta kasutamiseks või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest; ning c) kui vastus küsimusele a on jaatav, kas siis saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui põllumajandusettevõte on kohustatud tegelema seal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu.

43. Kuna käesoleval juhul on, nagu eespool mainitud, tegemist põllumajandusmaaga, mida kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus vastust põllumajandusmaa käsitamise kohta põllumajandusettevõtte maana.

44. Põhimõtteliselt võib põllumajandusmaa põllumajandusettevõtte maana käsitamise küsimus tekitada probleeme eelkõige olukordades, kus sama maa peale esitab taotluse mitu põllumajandustootjat, kuigi maa ei ole ühiskasutuses. Käesoleval juhul ei ole siiski tegemist sellise olukorraga. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas põllumajandusmaa põllumajandusettevõtte maana käsitamise küsimuse seoses maa-ala kasutamise tingimustega.

45. Määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõikest 2 tuleneb, et „toetuskõlblik hektar” on „põllumajandusettevõtte” põllumajandusmaa.

46. Artikli 2 punkt b sätestab, et põllumajandusettevõte on kõik põllumajandustootja poolt juhitavad (saksa keeles „verwaltet”) sama liikmesriigi territooriumil asuvad põllumajanduslikud tootmisüksused.

47. Lisaks sätestab artikli 44 lõige 3, et põllumajandusmaa on „põllumajandustootja käsutuses vähemalt 10 kuu pikkuseks ajavahemikuks”.

48. Määrus nr 1782/2003, määrus nr 795/2004 ja määrus nr 796/2004 ei sisalda termini „juhtima” ega väljendi „[olema] … käsutuses” määratlust.

49. Nagu Saksamaa valitsus rõhutas, tuleneb määruse nr 1782/2003 artiklist 44, et maa (maatükid, mis vastavad toetuskõlblikule hektarile) peab olema kasutuses ning põllumajandustootja peab kasutama seda põllumajanduslikuks tegevuseks. Põllumajandustootja juhib tootmisüksusi, kui ta kasutab neid põllumajanduslikuks tegevuseks enda nimel. Seega on lepingupooltel põhimõtteliselt õigus reguleerida ise maa kasutuse aluseks olevaid õigussuhteid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema kindlaks, kas põllumajanduslik kasutus toimub põllumajandustootja nimel, võttes arvesse kõiki põhikohtuasjas tähtsust omavaid asjaolusid.

50. Samuti nõustun komisjoni arvamusega, mille kohaselt omandiõigust puudutavad üksikasjad või asjaomane lepingujärgne kord, näiteks rendilepingu olemasolu või tasu maksmine, mille alusel saab põllumajandustootja maatükke deklareerida, ei oma selles osas tähtsust. Lisaks on asjakohane rõhutada, et määruse nr 1782/2003 artikli 46 lõikes 2, mis kuulub artikliga 44 määruse samasse jakku, nägi ühenduse seadusandja toetusõiguste üleandmise kontekstis sõnaselgelt ette teatava lepingujärgse korra ehk rentimise või samalaadsed tehingud ning lõpliku üleandmise.( )

51. Määruse nr 1782/2003 artikkel 44 ei keskendu ilmselgelt neile aspektidele. Seega nõustun eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvamusega, mille kohaselt põllumajandusettevõttel ei ole maa käsutusõigust, kui tegemist on ainult rendilepingu või sarnast liiki tehinguga.

52. Nagu Poola valitsus õigesti rõhutas, on maa omandiõigus tsiviilõiguslik küsimus ja erineb liikmesriigiti. Kui see oleks määruse nr 1782/2003 artikli 44 tõlgendamise seisukohalt oluline, tekiks oht, et seda ei kohaldata 27 liikmesriigis ühetaoliselt.

53. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas maa-ala, mis antakse tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest põllumajanduslikuks kasutamiseks põllumajandusettevõtte käsutusse, kohaldades seejuures teatavaid ajalisi ja tegevuse laadi puudutavaid piiranguid, on põllumajandusettevõtte põllumajandusmaa.

54. Seoses selle ja samuti eespool mainitud rendilepingu küsimusega rõhutas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et traditsiooniliselt kasutavad lambakasvatajad põllumajandusmaad sageli ulatuslikult ja tasuta tänu tavaõigusele tugineva maakasutuse lubamisele omanike poolt.( )

55. Asjaolu osas, et maa on antud piiratud ajaks põllumajandusettevõtte käsutusse kooskõlas looduskaitse eesmärkidega, on komisjonil õigus, väites, et määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõikes 3 nõutud 10 kuud tähendab seda, et põllumajandustootjal peab olema võimalik kasutada kõnealust maa-ala põllumajanduslikuks tegevuseks vähemalt 10 kuu pikkusel ajavahemikul. See hõlmab siiski maa hoidmist heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes. Kui kasutus on piiratud, on seega oluline, et piirangute kehtimise ajal täidaks maa siiski sellise põllumajandusliku tegevuse eesmärki, milleta ei saaks seda pidada põllumajandusettevõtte maaks.

56. Nagu nõukogu määruse nr 146/2008( ) põhjendusest 2 tuleneb, on määruse nr 1782/2003 artikli 44 lõike 3 eesmärk tagada, et sama maa kohta ei esitataks topeltnõudeid. Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et kõnealune maa on ühe põllumajandustootja ehk A. Niedermair-Schiemanni kasutuses ning et tema on ainuke selle maa kasutamiseks õigustatud isik.

57. Maa ei ole põllumajandustootja käsutuses kümne kuu pikkuse ajavahemiku jooksul aastas, sest kasutamine on ajaliselt piiratud. Piisab siiski sellest, kui sel ajavahemikul ei toimu muud põllumajanduslikku kasutust ja põllumajandusettevõte saab kümne kuu jooksul kasvanud rohttaimi loomasöödana kasutada. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis õigesti, et käesoleval juhul on põllumajanduslik kasutus kasutuspiirangust hoolimata võimalik. Seega täitis maa põllumajandusliku tegevuse eesmärki ka ajal, mil kasutus oli piiratud.

58. Kokkuvõttes nõustun A. Niedermair-Schiemanni seisukohaga, et maa käsitamiseks põllumajandusettevõtte maana piisab, kui maad tegelikult kasutav põllumajandustootja 1) saab välistada kolmandate isikute maakasutuse; 2) käsutab oma töö vilja; 3) sõltumata kolmanda isiku otsustest täielikult.

59. Vastates kolmanda küsimuse esimesele ja teisele osale (punktid a ja b), leian seega, et maa põllumajandusettevõtte käsutusse andmiseks ei ole vaja sõlmida rendilepingut ega muud sarnast liiki tähtajalist tasulist tehingut. Lisaks saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui see on looduskaitse eesmärkidel antud piiratud ajaks põllumajandusettevõtte käsutusse teataval viisil kasutamiseks tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest.

60. Kuna kolmanda küsimuse esimesele osale (punkt a) vastati eitavalt, ei ole kolmandale osale (punkt c) põhimõtteliselt vaja vastata. Terviklikkuse huvides käsitlen seda siiski ning sõnastan järgmised kaalutlused. Nagu eelnevalt mainitud, ei puutu ametlikud lepingulised suhted käesoleval juhul asjasse ja määrav on põllumajandustootja tegelik maa kasutusõigus. Asjaolu, et põllumajandustootjat on nimetatud „käsundisaajaks” (prantsuse keeles „le mandataire”), ei ole määrav. Seega on põllumajandusmaa antud põllumajandusettevõtte käsutusse seni, kuni põllumajandustootja tegeleb iseseisvalt kõnealusel maa-alal põllumajandusliku tegevusega, hoolimata sellest, kas ta saab täiendavat tasu või mitte. Eelotsusetaotlusest nähtub, et makstav tasu ei ole karjatamise eest makstav töötasu, vaid põllumajandusliku tegevusega raskendavatel tingimustel tegelemise eest makstav lisatasu, sest keskkonnaga seotud põhjustel on kõnealuse maa-ala majandamine väga kulukas ning kõnealune summa ilmselt enam-vähem katab marginaalse saagikusega maa kasutamisest tulenevad kulud. Põllumajandusettevõte karjatab lambaid siiski enda huvides, sest muidu tuleks neid sööta mujal.

61. Leian, et eelotsusetaotlusest ei tulene, et käesoleval juhul ei saa põllumajandustootja kõnealusel maa-alal lambakasvatusega iseseisvalt tegeleda.

62. Vastates kolmanda küsimuse kolmandale osale (punkt c), leian, et maad saab käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui põllumajandusettevõte on kohustatud tegelema seal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu.

IV. Ettepanek

63. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalzi eelotsuse küsimustele järgmiselt:

1. Tegemist on „põllumajandusmaaga” nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003 – millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määrust (EMÜ) nr 2019/93 ja mitmeid muid määruseid – artikli 44 lõike 2 tähenduses ka juhul, kui seda kasutatakse ka põllumajanduslikel eesmärkidel (lammaste karjatamine), kuigi maakasutuse peamine eesmärk on maastikuhooldus ja looduskaitse.

2. Maad kasutatakse põllumajanduslikuks tegevuseks nõukogu määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 44 lõike 2 tähenduses ka juhul, kui tegevuse peamine eesmärk on looduskaitse, ja juhul, kui põllumajandustootja on kohustatud juhinduma looduskaitseasutuse korraldustest.

3. Selleks et põllumajandusmaad saaks käsitada põllumajandusettevõtte maana, ei ole vaja sõlmida rendilepingut ega muud sarnast liiki tähtajalist tasulist tehingut. Lisaks saab maad käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui see on antud looduskaitse eesmärkidel piiratud ajaks põllumajandusettevõtte käsutusse kindlal viisil kasutamiseks tasuta või ainult kutseühingule tasutud osamaksete eest. Maad saab käsitada põllumajandusettevõtte maana ka juhul, kui põllumajandusettevõte on kohustatud tegelema seal teatava tegevusega ja talle makstakse selle eest tasu.