ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kohtuasi C-184/05

Twoh International BV

versus

Staatssecretaris van Financiën

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hoge Raad der Nederlanden)

„Kuues käibemaksudirektiiv — Artikli 28c A osa punkti a esimene lõik — Ühendusesisesed tarned — Maksuvabastus — Maksuhalduri tõendite kogumise kohustuse puudumine — Direktiiv 77/799/EMÜ — Liikmesriikide pädevate asutuste vastastikune abi otsese ja kaudse maksustamise valdkonnas — Määrus (EMÜ) nr 218/92 — Halduskoostöö kaudsete maksude valdkonnas”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 11. jaanuaril 2007 I - 7899

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 27. september 2007 I - 7910

Kohtuotsuse kokkuvõte

Maksusätted – Õigusaktide ühtlustamine – Käibemaks – Ühine käibemaksusüsteem – Liikmesriikidevahelise kaubanduse maksustamise üleminekukord

(Nõukogu direktiiv 77/388, artikli 28c A osa punkti a esimene lõik)

Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, mida on muudetud direktiiviga 95/7, artikli 28c A osa punkti a esimest lõiku koosmõjus direktiiviga 77/799 liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese ja kaudse maksustamise valdkonnas, mida on muudetud direktiiviga 92/12, ja koosmõjus määrusega nr 218/92 halduskoostöö kohta kaudsete maksude valdkonnas tuleb tõlgendada nii, et kauba lähetamise või veo lähteliikmesriigi maksuhaldur ei ole ühendusesisese tarne puhul kohustatud taotlema teavet tarnija poolt väidetava sihtkoha liikmesriigi maksuhaldurilt.

Esiteks tuleneb vastastikuse abi direktiivi esimesest ja teisest põhjendusest ning halduskoostöö määruse kolmandast põhjendusest, et nende õigusaktide eesmärk on võidelda maksupettuse ja maksudest kõrvalehoidumise vastu ning võimaldada liikmesriikidel täpselt kindlaks määrata sissenõutava maksu summa. Teiseks tuleneb vastastikuse abi direktiivi ja halduskoostöö määruse pealkirjadest, et need aktid on vastu võetud selleks, et reguleerida liikmesriikide maksuhaldurite vahelist koostööd. Need õigusaktid ei omista üksikisikule mingisuguseid õigusi, välja arvatud halduskoostöö määruse artikli 6 lõikes 4 sätestatud õigus saada kinnitus „konkreetse isiku käibemaksukohustuslasena registreerimise numbri” kehtivuse kohta. Peale selle sätestavad need ühenduse õigusaktid samuti liikmesriikidevahelise koostöö piirid, kuna taotluse saanud liikmesriigi asutus ei ole kohustatud kõikidel juhtudel taotletud teavet esitama. Järelikult ei võetud vastastikuse abi direktiivi ja halduskoostöö määrust vastu selleks, et rakendada liikmesriikide maksuhaldurite vahelist teabevahetussüsteemi, mis võimaldaks neil tuvastada sellise maksukohustuslase sooritatud tarnete ühendusesisest iseloomu, kes ise ei ole võimeline esitama selleks vajalikke tõendeid.

(vt punktid 30, 31, 33, 34 ja 38 ning resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud direktiiviga 91/680) artikli 28c A osa punkti a esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi maksuhaldur keeldub tegeliku ühendusesisese tarne puhul käibemaksuvabastusest üksnes põhjusel, et sellise tarne kohta ei ole tõendeid esitatud õigeaegselt.

Siseriiklik meede, mis kohustab ühendusesisese tarne maksust vabastamisel järgima peamiselt formaalseid kohustusi, jättes kõrvale sisulised nõuded ning jättes uurimata, kas viimased on täidetud, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik maksu nõuetekohase kogumise tagamiseks. Tehingud tuleb maksustada lähtuvalt nende objektiivsetest tunnustest. Mis puudutab tarne ühendusesisese iseloomu kindlaksmääramist, siis kui tarne vastab kuuenda direktiivi artikli 28c A osa punkti a esimeses lõigus sätestatud tingimustele, ei ole selline tarne käibemaksuga maksustatav. Järelikult kui ühendusesisene tarne on vaieldamatult toimunud, nõuab neutraalse maksustamise põhimõte, et tarne tuleb maksust vabastada siis, kui sisulised nõuded on täidetud ja seda isegi siis, kui maksukohustuslane on jätnud täitmata mõned formaalsed nõuded. See oleks teisiti vaid siis, kui selliste formaalsete nõuete rikkumise tõttu on takistatud vajaliku tõendi esitamine selle kohta, et sisulised nõuded on täidetud.

Lisaks võib nõue, mille kohaselt tuleb nõutavad kirjed teha vahetult pärast tehingu toimumist, ilma et selleks oleks ette nähtud konkreetne tähtaeg, rikkuda õiguskindluse põhimõtet. Oluline on lubada arvesse võtta maksukohustuslase raamatupidamises pärast tehingu tegemist tagantjärgi muudetud ühendusesisese tarne liigitamist. Järelikult tuleb raamatupidamise tagantjärgi parandamise korral tarne ühendusesisest iseloomu tunnustada siis, kui on täidetud objektiivsed kriteeriumid, millest lähtusid seda tehingut määratlenud mõisted.

(vt punktid 29–33, 41 ja resolutsioon)
EMÜ-Türgi assotsieerumislepingu lisaprotokolli artikli 41 lõikel 1, mis keelab lepinguosalistel alates selle protokolli jõustumise kuupäevast kehtestada uusi asutamisvabaduse teostamise piiranguid, on liikmesriikides vahetu õigusmõju, nii et need Türgi kodanikud, kellele see on kohaldatav, saavad asjaomasest sättest tulenevatele õigustele tugineda siseriiklikus kohtus, takistamaks nimetatud sättega vastuolus olevate siseriiklike normide kohaldamist. Nimetatud sättes on sõnastatud selgelt, täpselt ja tingimusteta ühemõtteline standstill tingimus, mis sisaldab lepinguosaliste võetud kohustust, kujutades endast juriidiliselt lihtsalt tegevusest hoidumist.

See tingimus ei ole materiaalõigusnorm, mis muudab kohaldamatuks selle liikmesriigi territooriumile sisenemist reguleeriva materiaalõiguse ja asendab seda, vaid see on oma olemuselt pigem menetlusnorm, mis näeb ratione temporis ette, millised on need liikmesriigi sisserännet puudutavad õigusnormid, millest lähtuvalt tuleb hinnata sellise Türgi kodaniku olukorda, kes soovib teostada liikmesriigis asutamisvabadust.

Seega ei sea nimetatud tingimus kahtluse alla liikmesriikide põhimõttelist pädevust suunata oma sisserännet puudutavat riiklikku poliitikat. Ainuüksi asjaolu, et alates jõustumisest paneb selline tingimus neile riikidele tegevusest hoidumise kohustuse, mille tagajärg on teatud määral nende tegutsemisruumi piiramine antud küsimuses, ei anna alust väita, et sellepärast oleks välismaalaste järelevalve vallas kahjustatud nende liikmesriikide suveräänset pädevust kui sellist.

(vt punktid 46, 55, 58)
Direktiivi 92/43 (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta) artikli 4 lõige 4 kohustab liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, niivõrd kui see on käesoleva artikli eesmärkide seisukohast oluline.

Kohustusi, mis tulenevad teiste seas kõnealusest sättest, peavad liikmesriigid täitma ka siis, kui asjaomane ala ei ole erikaitsealaks klassifitseeritud, kuigi oleks pidanud olema.

(vt punktid 17 ja 18)
Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb enne sõiduki registreerimist see identifitseerida ja mille kohaselt vastavalt direktiivi 1999/37 artikli 2 punktile b ja artiklile 4 toimub identifitseerimine teises liikmesriigis eelnevalt registreeritud sõiduki importimise korral nimetatud liikmesriigis väljaantud registreerimistunnistuse abil ning mis näevad ette, et sõiduk tuleb esitada kontrollimiseks, et saaks kindlaks teha, kas sõiduk on tõepoolest toodud impordiliikmesriigi territooriumile ja vastab teise liikmesriigi väljaantud registreerimistunnistuses sisalduvatele andmetele, ei takista otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt ühendusesisest kaubandust. Kuna selle menetluse puhul on tegemist üksnes haldusformaalsusega, mis ei too kaasa mingisugust täiendavat kontrollimist, vaid on lahutamatult seotud registreerimistaotluse läbivaatamise ja selle juurde kuuluva menetlusega, puudub ülevaatuse teostamise korral igasugune pärssiv mõju sõiduki importimisele sellesse liikmesriiki ning see kord ei muuda importimist vähematraktiivseks.

(vt punktid 53–55, 58 ja 63)
Määruse nr 2454/93 (millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92) artikli 907 esimeses lõigus toodud väljend „komitee raames” peegeldab asjaolu, et selles artiklis nimetatud ekspertrühm on ilmselgelt funktsionaalses mõttes tolliseadustiku komiteest eraldiseisev üksus. Selle tõlgendusega ei ole vasturääkiv ka sama määruse artikli 906 teine lõik. Artikli 906 teisest lõigust tuleb aru saada nii, et tolliseadustiku komitee ei ole asjaga seotud sel viisil, et anda ise oma arvamus, vaid kui instants, mille raames annab oma arvamuse temast eraldiseisev ekspertrühm.

(vt punktid 99–102)
Siit tulenevalt on kahtlemata ühenduse huvides leida, et Euroopa Kohus on pädev tõlgendama TRIPS-lepingu artiklit 33, mis käsitleb patendikaitse minimaalset kestust, et määratleda, kas selle sätte vahetu õigusmõju tunnustamine on ühenduse õigusega vastuolus.

Kuna intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (TRIPS-leping) on sõlmitud ühenduse ja selle liikmesriikide poolt jagatud pädevuse alusel, siis on Euroopa Kohus, kellele asi on antud lahendamiseks EÜ asutamislepingu sätete, nimelt EÜ artikli 234 alusel, pädev määratlema kohustusi, mida ühendus on endale võtnud, ja tõlgendama sel eesmärgil TRIPS-lepingu sätteid. Ühenduse ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse küsimusele on vaja ühenduse tasandil anda ühetaoline vastus ja seda saab teha ainult Euroopa Kohus.

Olukorras, mis seondub 15. aprillil 1994 Marrakechis sõlmitud ja 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994), heaks kiidetud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu lisas 1C oleva intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepinguga (TRIPS-leping), kui on tegu valdkonnaga, milles ühendus ei ole veel õigusakte andnud ja mis järelikult on liikmesriikide pädevuses, ei laiene intellektuaalomandi õiguste kaitsele ja selle tagamiseks rakendatavatele kohtulikele meetmetele ühenduse õigus, mistõttu ühenduse õigus ei nõua ega välista seda, et liikmesriigi õiguskorras tunnustataks eraõigusliku isiku õigust tugineda vahetult TRIPS-lepingus sisalduvale normile, samuti ei pane see kohtule kohustust kõnealust normi omal algatusel kohaldada.

Kui seevastu on sedastatud, et asjaomases valdkonnas on olemas ühenduse õigusaktid, kohaldatakse ühenduse õigust, kusjuures tekib kohustus tõlgendada seda nii palju kui võimalik kooskõlas TRIPS-lepinguga, ilma et lepingu asjaomasele sättele võiks omistada vahetut õigusmõju.

Ühendus ei ole patentide valdkonnas – kuhu kuulub patendikaitse minimaalset kestust käsitlev TRIPS-lepingu artikkel 33 – oma pädevust veel teostanud või vähemalt ei ole ta seda sisetasandil seni teostanud piisavalt olulisel määral, nii et sellest võiks järeldada, et praeguse seisuga kuulub see valdkond ühenduse õiguse alla.

Seega, kui liikmesriigi kohus kohaldab siseriiklikus õiguses sätestatud tingimustel vahetult nimetatud artiklit 33, siis patentide valdkonda käsitlevate ühenduse õigusaktide praeguses seisus ei ole see ühenduse õigusega vastuolus.

(vt punktid 34, 35, 46, 48 ja resolutsioon)
Seevastu koolitus, mida pakkuvaid haridusasutusi rahastatakse peamiselt eravahenditest, nimelt õppijate ja nende vanemate poolt, on teenus EÜ artikli 50 tähenduses, kuna nende asutuste eesmärk ongi pakkuda tasu eest teenuseid. Eravahenditest rahastamine ei tarvitse pärineda peamiselt õppijatelt või nende vanematelt. EÜ artikkel 50 ei nõua, et teenuse eest tasuksid need, kes seda teenust kasutavad.

Juhul kui liikmesriigi maksumaksjad panevad oma lapsed teises liikmesriigis asuvasse kooli, mida rahastatakse peamiselt eravahenditest, on esimene liikmesriik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi, kui ta üldreeglina välistab sellises koolis käimisega seotud koolituskulude mahaarvamise erikuludena nii, et tekiks õigus vähendada tulumaksu.

Sellised õigusnormid piiravad EÜ artikliga 49 tagatud teenuste osutamise vabadust, kuna nende tagajärjel on pärsitud asjaomases liikmesriigis elavate maksumaksjate huvi panna oma lapsi teises liikmesriigis asuvatesse koolidesse. Samuti piiravad need teistes liikmesriikides asuvate eraõppeasutuste koolituspakkumisi, mis on mõeldud esimeses liikmesriigis elavate maksumaksjate lastele.

Teises liikmesriigis asuvatele koolidele tasutud koolituskulude puhul kõnealuse maksu vähendamisest keeldumist ei saa õigustada eesmärgiga tagada erakoolide tegevuskulude katmine, ilma et see tooks riigile kaasa ebamõistlikku koormust, kuna seda eesmärki on võimalik saavutada vähem piiravate meetmete abil. Liikmesriik võib ju ülemäärase rahalise koormuse vältimiseks summat, mille võib koolituskuludena maha arvata, piirata teatud kindla määrani, mis vastab maksu vähendamisele, mida see riik võimaldab talle olulistest väärtustest lähtudes seoses tema territooriumil asuvates koolides käimisega, mis oleks vähem piirav meede kui kõnealusest maksu vähendamisest keeldumine. Ilmneb, et selle maksu vähendamise täielik välistamine koolituskulude puhul, mis on tasutud teises liikmesriigis asuvatele koolidele, on igal juhul ebaproportsionaalne, sõltumata sellest, kas need koolid vastavad objektiivsetele kriteeriumidele, mis on kehtestatud igale liikmesriigile omastest põhimõtetest lähtudes ja mis võimaldavad määratleda, millised koolituskulud annavad õiguse nimetatud maksu vähendamisele.

(vt punktid 80, 81, 97–100, 139, resolutsiooni punkt 1)
Seevastu koolitus, mida pakkuvaid haridusasutusi rahastatakse peamiselt eravahenditest, nimelt õppijate ja nende vanemate poolt, on teenus EÜ artikli 50 tähenduses, kuna nende asutuste eesmärk ongi pakkuda tasu eest teenuseid. Eravahenditest rahastamine ei tarvitse pärineda peamiselt õppijatelt või nende vanematelt. EÜ artikkel 50 ei nõua ju, et teenuse eest tasuksid need, kes seda teenust kasutavad.

Kui ühe liikmesriigi maksumaksjad panevad oma lapsed teises liikmesriigis asuvasse kooli, mida rahastatakse peamiselt eravahenditest, siis tuleb EÜ artiklit 49 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette maksumaksja võimaluse võtta teatavatele oma riigi territooriumil asuvatele erakoolidele tasutud koolituskulud arvesse erikuludena, mis annavad õiguse tulumaksu vähendamisele, kuid üldreeglina välistavad selle võimaluse teises liikmesriigis asuvale erakoolile tasutud koolituskulude puhul.

Sellised õigusnormid piiravad EÜ artikliga 49 tagatud teenuste osutamise vabadust, kuna nende tagajärjel on pärsitud asjaomases liikmesriigis elavate maksumaksjate huvi panna oma lapsi teises liikmesriigis asuvatesse koolidesse. Samuti piiravad need normid teistes liikmesriikides asuvate eraõppeasutuste koolituspakkumisi, mis on mõeldud esimeses liikmesriigis elavate maksumaksjate lastele.

Teises liikmesriigis asuvatele koolidele tasutud koolituskulude puhul kõnealuse maksu vähendamisest keeldumist ei saa õigustada eesmärgiga tagada erakoolide tegevuskulude katmine, ilma et see tooks riigile kaasa ebamõistliku koormuse, kuna seda eesmärki on võimalik saavutada vähem piiravate meetmete abil. Ülemäärase rahalise koormuse vältimiseks võib ju liikmesriik summat, mida võib koolituskuludena maha arvata, piirata teatud kindla määrani, mis vastab maksu vähendamisele, mida see riik võimaldab talle olulistest väärtustest lähtudes seoses tema territooriumil asuvates koolides käimisega, mis oleks vähem piirav meede kui kõnealusest maksu vähendamisest keeldumine. Ilmneb, et teises liikmesriigis asuvatele koolidele tasutud koolituskulude mahaarvamise täielik välistamine, sõltumata sellest, kas need koolid vastavad objektiivsetele kriteeriumidele, mis on kehtestatud igale liikmesriigile omastest põhimõtetest lähtudes ja mis võimaldavad määratleda, millised koolituskulud annavad õiguse nimetatud maksu vähendamisele, on igal juhul ebaproportsionaalne.

(vt punktid 66, 67, 79–82, resolutsiooni punkt 1)
Kohtuasi C-458/05

Mohamed Jouini jt

versus

Princess Personal Service GmbH (PPS)

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)

„Sotsiaalpoliitika — Direktiiv 2001/23/EÜ — Töötajate õiguste kaitse — Ettevõtete üleminek — Mõiste „üleminek” — Ajutist tööjõudu vahendav ettevõtja”

Kohtujurist Y. Bot’ ettepanek, esitatud 22. märtsil 2007 I - 7303

Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 13. september 2007 I - 7315

Kohtuotsuse kokkuvõte

Sotsiaalpoliitika – Õigusaktide ühtlustamine – Ettevõtte üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Direktiiv 2001/23

(Nõukogu direktiiv 2001/23, artikli 1 lõige 1)

Selleks et direktiiv 2001/23 ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta kuuluks kohaldamisele, peab töötajate üleminek puudutama stabiilset majandusüksust, mille tegevus ei piirdu vaid ühe kindla lepingu täitmisega. Kui on tegemist ajutist tööjõudu vahendava ettevõttega, millel puudub kindlaksmääratav organisatsiooniline struktuur, tuleb ettevõtja kontrollimisel arvestada selle eripära, mitte lähtuda analüüsimisel soovist tuvastada majandusüksuse olemasolu..

Kõnealuse direktiivi artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see kuulub kohaldamisele juhul, kui osa administratiivtöötajatest ja osa ajutistest töötajatest läksid üle teise ajutist tööjõudu vahendavasse ettevõtjasse, jätkates seal sama tegevust teenuste osutamisel samadele klientidele, ning kui vahendid, mida üleminek hõlmas, on iseenesest piisavad kõnealuse majandustegevuse jätkamiseks ilma ettevõtja muude oluliste tootmistegurite või osade kasutamiseta.

(vt punktid 31, 34, 38 ja resolutiivosa)
Niisugust hüvitist, nagu seda on Madalmaades invaliididest noorte töövõimetuskindlustust reguleerivas seaduses (Wet arbeidsonges chiktheidsvoorziening jonggehandicapten) ette nähtud hüvitis, mida on mainitud määruse nr 1408/71 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, mida on muudetud määrusega nr 1223/98) IIa lisas, tuleb käsitleda mitteosamakselise erihüvitisena määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes, nii et kohaldada vaid selle määruse artiklis 10a sisalduvat kooskõlastavat sätet ning et seda hüvitist võidakse õigustatult maksta üksnes isikutele, kes elavad hüvitist maksva liikmesriigi territooriumil. Nende sätete kohaldamisel ei oma tähtsust asjaolu, et kõnealusele isikule maksti varem invaliididest noortele ette nähtud hüvitist, mis oli eksporditav.

(vt punkt 38 ja resolutiivosa punkt 1)
Kohtuasi C-334/05 P

Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)

versus

Shaker di L. Laudato & C. Sas

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Määrus (EÜ) nr 40/94 — Artikli 8 lõike 1 punkt b — Segiajamise tõenäosus — Sõnalisi osi „Limoncello della Costiera Amalfitana” ja „shaker” sisaldava ühenduse kujutismärgi taotlus — Siseriikliku sõnamärgi LIMONCHELO omaniku vastulause”

Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 8. märtsil 2007 I - 4531

Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 12. juuni 2007 I - 4541

Kohtuotsuse kokkuvõte

Ühenduse kaubamärk – Ühenduse kaubamärgi mõiste ja ühenduse kaubamärgi omanikuks saamine – Suhtelised keeldumispõhjused – Identsete või sarnaste kaupade ja teenuste jaoks registreeritud identse või sarnase varasema kaubamärgi omaniku vastulause

(Nõukogu määrus nr 40/94, artikli 8 lõike 1 punkt b)

Määruse nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b tähenduses segiajamise tõenäosuse esinemise väljaselgitamisel ei tähenda kahe kaubamärgi sarnasuse hindamine seda, et arvesse tuleb võtta vaid mitmeosalise kaubamärgi ühte koostisosa ja võrrelda seda teise kaubamärgiga. Selle asemel tuleb võrdlemisel uurida igat kõnealust kaubamärki tervikuna, mis ei välista, et mitmeosalisest kaubamärgist asjaomase üldsuse mälus tekkinud tervikmuljes võib mõnel juhul domineerida üks või mitu selle koostisosadest. Sellest tulenevalt võib üksnes siis, kui kaubamärgi kõik teised koostisosad on tähtsusetud, hinnata sarnasust ainult domineeriva osa põhjal.

(vt punktid 41 ja 42)
Õigusnormid, mis puudutavad üksnes äriühingute kontsernisiseseid suhteid, mõjutavad peamiselt asutamisvabadust ning neid tuleb uurida EÜ artikli 43 seisukohast. Isegi kui eeldada, et viidatud õigusnormid piiravad kapitali vaba liikumist, on selline mõju asutamisvabaduse võimaliku piirangu vältimatu tagajärg ega õigusta nende õigusnormide eraldi kontrollimist EÜ artikli 56 seisukohast.

EÜ artikliga 43 ei ole vastuolus selline liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kord, mille kohaselt võib selle liikmesriigi residendist tütarettevõtja emaettevõtjale makstud kontsernisisese toetuse oma maksustatavast tulust maha arvata vaid juhul, kui viimase asukoht on samas liikmesriigis.

Residendist tütarettevõtjate erinev kohtlemine nende emaettevõtja asukoha alusel kujutab endast asutamisvabaduse piirangut, kui see muudab asutamisvabaduse kasutamise vähematraktiivseks teistes liikmesriikides asutatud äriühingutele, kes võivad seetõttu loobuda tütarettevõtja omandamisest, asutamisest või pidamisest liikmesriigis, kes sellise meetme kehtestab.

Arvestades aga vajadust säilitada maksustamise õiguse tasakaalustatud jaotus liikmesriikide vahel ja vajadust ennetada maksude vältimist, neid tingimusi koos vaadeldes, on sellel korral asutamislepinguga kooskõlas olev õiguspärane eesmärk ja seda õigustab ülekaalukas avalik huvi.

Nimelt, kui aktsepteerida seda, et piiriülest kontsernisisest toetust võib toetuse maksja maksustatavast tulust maha arvata, siis võiksid kontsernid vabalt valida liikmesriiki, kus nende tütarettevõtja kasum maksustatakse, vähendades viimase maksubaasi kasumisumma võrra, ja kuna toetus on käsitletav maksustatava tuluna toetuse saanud emaettevõtja liikmesriigis, liita see emaettevõtja maksubaasi. Selline kord ohustaks liikmesriikide vahelise maksupädevuse jaotuse süsteemi, sest sõltuvalt kontserni otsusest peaks tütarettevõtja liikmesriik selle tütarettevõtja asukohajärgse liikmesriigina loobuma tütarettevõtja tulu maksustamise õigusest ilmselt selle liikmesriigi kasuks, kus asub tütarettevõtja emaettevõtja.

Tütarettevõtja maksustatava tulu kandmisega teises liikmesriigis asuvale emaettevõtjale kaasneb ka risk, et kontsernisiseselt korraldatakse puhtalt fiktiivsete skeemide abil tulude kandmine äriühingutele, kelle asukoht on liikmesriikides, kus maksumäärad on kõige madalamad või kus seda tulu ei maksustatagi.

(vt punktid 39, 43, 56, 58, 60, 67 ja resolutiivosa)