KOHTUJURISTI ETTEPANEK

EVGENI TANCHEV

esitatud 19. juunil 2018 ( 1 )

Kohtuasi C‑191/17

Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte

versus

ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus))

Eelotsusetaotlus – Makseteenused – Direktiiv 2007/64/EÜ – Artikli 4 punkt 14 – Mõiste „maksekonto“ – Veebipõhine otsesäästukonto, mis lubab raha piiranguteta käsutada, kuid nõuab ülekannete tegemist referentskonto kaudu

I. Sissejuhatus

1. Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus) soovib Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotlusega teada saada, kas teatavat liiki pangakonto, niinimetatud veebipõhine otsesäästukonto, millel olevat raha saab klient piiranguteta käsutada, kuid millele saab sissemakseid teha ja millelt saab ülekandeid kolmandatele isikutele teha ainult teise konto, niinimetatud referentskonto kaudu, kuulub makseteenuste direktiivi 2007/64/EÜ ( 2 ) artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ alla.

2. Käesolev asi annab Euroopa Kohtule esimest korda võimaluse tõlgendada mõistet „maksekonto“ direktiivi 2007/64 tähenduses. Põhikohtuasjas on selline tõlgendamine vajalik, et teha kindlaks, kas kõnealune pangakonto peab täitma direktiivis 2007/64 sätestatud nõudeid.

II. Õiguslik raamistik

A. Euroopa Liidu õigus

3. Direktiivi 2007/64 artikkel 4 („Mõisted“) sätestab: „14. „maksekonto“ – ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks.“

B. Austria õigus

4. Direktiiv 2007/64 võeti Austria õigusesse üle 2009. aasta seadusega Bundesgesetz über die Erbringung von Zahlungsdiensten (Zahlungsdienstegesetz – ZaDiG) (edaspidi „makseteenuste seadus“) (BGB1 I, nr 66/2009).

5. Makseteenuste seaduse § 3 („Mõisted“) sätestab: „(13) „maksekonto“ – ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks.“

III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus

6. Bundeskammer für Arbeiter und Angestelltel (töötajate ja teenistujate föderaalkoda, edaspidi „hageja“) on Austria õiguse alusel õigus esitada hagi tarbija huvide kaitsmisel.

7. ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBA AG (edaspidi „kostja“) on Austrias kogu riigi territooriumil tegutsev pank.

8. Kostja kasutab tarbijatega seotud äritegevuses tüüptingimusi (Allgemeine Geschäftsbedingungen; edaspidi „tüüptingimused“). Eelkõige kasutab kostja tüüptingimusi seoses teatavat tüüpi kontoga, mida ta pakub klientidele nimetuse „Direkt-Sparen“ (otsesäästukonto) all, mida eelotsusetaotluses nimetatakse muu hulgas ka veebipõhiseks otsesäästukontoks. ( 3 )

9. Eelotsusetaotluse kohaselt on veebipõhine säästukonto konto, millega seoses saab asjaomane klient telepanga (Telebanking) kaudu ise sissemakseid ja väljamakseid teha ( 4 ), kuid klient peab aga ülekandeid alati tegema enda nimel oleva referentskonto kaudu. Referentskonto on Austrias avatud arvelduskonto, mis ei pea tingimata olema avatud kostjaks olevas pangas. Klient saab iga päev piiranguteta ja seega ka ilma kahjuliku mõjuta intressile otsustada, kas, millal ja kui suure summa ta referentskontolt otsesäästukontole sisse maksab või sealt välja võtab. Ülekandeid saab küll teha vaid veebipõhise otsesäästukonto ja referentskonto vahel, kuid see ei takista konto omanikul veebipõhisel otsesäästukontol olevat rahasummat mis tahes ajal ilma makseteenuse pakkuja ( 5 ) abita käsutada.

10. Hageja esitas kostja vastu hagi põhjendusega, et suur hulk kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto lepingutes kasutatud tüüptingimuste klausleid ei ole kooskõlas makseteenuste seadusega. Kohtuasi on nüüd eelotsusetaotluse esitanud kassatsioonikohtu menetluses.

11. Kostja väidab, et makseteenuste seadus ei ole kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto suhtes kohaldatav.

12. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et direktiivis 2007/64 sätestatud asjaomaste mõistete määratlused on identsed makseteenuste seaduses määratletud mõistetega. Järelikult, kui kõnealune veebipõhine otsesäästukonto kuulub direktiivi 2007/64 kohaldamisalasse, tuleb selle suhtes kohaldada ka makseteenuste seadust.

13. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis muu hulgas, et ainuüksi nimetus „säästukonto“ ei anna alust kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto väljaarvamiseks direktiivi 2007/64 kohaldamisalast, kuna direktiivi artiklis 3, milles on loetletud direktiivi kohaldamisalast välja arvatud tegevused, ei leidu selleks pidepunkte. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis siiski, et iga tehingu puhul, millega konto omanik soovib täita kohustust, on nõutav vahesamm, millega raha kantakse veebipõhiselt otsesäästukontolt referentskontole. Alles pärast seda, kui raha on laekunud referentskontole, on raha võimalik kanda kolmandast isikust saajale. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei ole selge, kas direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõistet „maksekonto“ tuleb tõlgendada nii, et see vahesamm on piisav, et õigustada veebipõhise otsesäästukonto väljaarvamist kõnealuse direktiivi kohaldamisalast.

14. Nendel asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus) menetluse põhikohtuasjas peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul (makseteenuste direktiiv) artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et ka veebipõhine säästukonto, millega seoses saab asjaomane klient (iga päev ja panga abi vajamata) teha telepanga (Telebanking) kaudu sissemakseid ja väljamakseid, kasutades enda nimel avatud kontot (Austrias avatud arvelduskonto), tuleb liigitada mõiste „maksekonto“ alla (artikli 4 punkt 14) ja kuulub sellest tulenevalt viidatud direktiivi kohaldamisalasse?“

15. Kirjalikud seisukohad esitasid Euroopa Kohtule hageja, kostja, Saksamaa valitsus ja komisjon. Kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artikli 76 lõikega 2 kohtuistungit ei korraldatud.

IV. Poolte väited

16. Hageja ja komisjon leiavad, et kõne all olev veebipõhine otsesäästukonto kuulub direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ alla, samas kui kostja ja Saksamaa valitsus on vastupidisel seisukohal.

17. Teatavatele muudele direktiivis 2007/64 sisalduvatele määratlustele tuginedes väidab hageja, et mõiste „maksekonto“ ei nõua otsest kontakti konto omaniku ja kolmandate isikute vahel. Pigem on tema arvates maksekontoks liigitamise põhitingimus konto omaniku võimalus teha maksetehinguid enda algatusel mis tahes ajal, ilma et peaks kaasama makseteenuse osutajat. Hageja väidab lisaks, et tema seisukohta toetavad teatavad vastused komisjoni dokumendis „Küsimused ja vastused direktiivi 2007/64 kohta“ (edaspidi „komisjoni juhenddokument“) ( 6 ), ja märgib, et eelmises juhenddokumendis direktiivi 2007/64 kohta, mille andis välja Euroopa pangandussektori makseteenuste direktiivi ekspertide rühm (European Banking Industry Payment Services Directive Expert Group) (edaspidi „ekspertide rühma juhenddokument“) ( 7 ), sisalduv teave ei ole asjakohane.

18. Kostja väidab, et konto liigitamisel maksekontoks tuleb arvesse võtta konto funktsioone ja otstarvet ning et mõiste „maksekonto“ sisaldab võimalust astuda maksetehinguid tehes kolmandate isikutega otsesesse kontakti. Sellele tuginedes leiab kostja, et kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto puhul on selle kasutamine maksetehinguteks kolmandate isikutega välistatud nii lepinguliselt kui ka tehniliselt ning seetõttu ei saa seda kontot pidada maksekontoks. Seda arvestades märgib kostja, et kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto määrav tunnusjoon on see, et ülekanded sellele kontole ja sellelt kontolt peavad toimuma referentskonto kaudu, mis on maksekonto direktiivi 2007/64 tähenduses.

19. Oma seisukoha kaitsmiseks tugineb kostja muu hulgas komisjoni juhenddokumendile, ekspertide rühma juhenddokumendile, kahele teisele meetmele ELi makseteenuste sektoris – direktiivile 2014/92/EL (nn maksekonto direktiiv) ( 8 ) ja määrusele (EL) nr 260/2012 (nn ühtse euromaksete piirkonna („SEPA“) määrus) ( 9 ) ning lisaks mitme liikmesriigi seisukohale selles asjas. ( 10 ) Kostja rõhutab ka seda, et veebipõhise otsesäästukonto liigitamisega maksekontoks kaasneksid märkimisväärsed kahjulikud tagajärjed, näiteks diskrimineerimine veebipõhiste säästukontode ja traditsiooniliste hoiukontode vahel, mis ei ole pangandusseaduse (Bankwesengesetz) ( 11 ) artikli 31 lõike 1 alusel sellisteks liigitatud, pankade märkimisväärsed üldkulud ilma asjaomaste eelisteta klientidele, lahknevused makseteenuseid reguleerivas ELi õiguses ja pangandustegevuse ülesehitusele iseloomuliku hoiukontode ja arvelduskontode vahelise erinevuse kadumine.

20. Saksamaa valitsus rõhutab, et on olemas teatavat liiki kontod, mis ei kuulu direktiivi 2007/64 kohaldamisalasse. Sellele tuginedes väidab Saksamaa valitsus, et säästukontodel on eelkõige säästufunktsioon ja üldiselt ei kasutata neid kontosid maksetehingute tegemiseks, nagu see on ka kõnealuse veebipõhise otsesäästukonto puhul. Saksamaa valitsus märgib, et säästukontode sellist käsitust toetab ka direktiivi 2014/92 teatavate sätete sõnastus, ja väidab, et teatavad komisjoni juhenddokumendis sisalduvad vastused on ebaselged ning et viidatud dokument ei ole mingil juhul siduv.

21. Komisjon märgib, et direktiivi 2007/64 sõnastuses ei viita miski sellele, et mõiste „maksekonto“ ei hõlma kõnealust veebipõhist otsesäästukontot. Samuti rõhutab komisjon, et direktiivi 2007/64 eesmärk on tagada makseteenuste kasutajate kaitse: nagu mainitud põhjenduses 46 ja direktiivi 2007/64 IV jaotise artiklites, laienevad kõnealuse direktiiviga hõlmatud kontodele teatavad maksetehingute nõuetekohase täitmise ja töötlemise suhtes kehtivad regulatiivsed miinimumnõuded. Komisjon märgib, et juhul kui mõistet „maksekonto“ direktiivi 2007/64 tähenduses tõlgendataks kitsendavalt, jäetaks tarbijad sellisest kaitsest ilma.

V. Hinnang

22. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb ELi õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte ainult selle sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on. ( 12 )

23. Eespool esitatud arutluskäigule tuginedes jõuan järeldusele, et kõnealune veebipõhine otsesäästukonto ei kuulu direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ alla.

24. Kaldun nõustuma seisukohaga, et konto pelk nimetamine näiteks säästukontoks ei ole iseenesest otsustav selle konto liigitamisel maksekontoks direktiivi 2007/64 tähenduses, pigem tuleb arvesse võtta kõnealuse konto eriomaseid tunnusjooni, sealhulgas selle funktsioone ja otstarvet. Konto liigitamisel maksekontoks direktiivi 2007/64 tähenduses on aga määrav kriteerium see, kas selline konto on kolmandate isikutega tehtavatesse maksetehingutesse vahetult kaasatud. Seepärast leian, et kõnealune veebipõhine otsesäästukonto ei kuulu direktiivis 2007/64 määratletud mõiste „maksekonto“ alla.

A. Sõnastus

25. Nagu nähtub minu ettepaneku eespool toodud punktist 3, on „maksekonto“ direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 14 määratluse kohaselt „ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks“. See määratlus ei viita iseenesest eriomastele tunnusjoontele või teatavat tüüpi kontodele, mis võivad kuuluda selle mõiste alla.

26. Kõnealune määratlus viitab tegelikult mõistetele „makseteenuse kasutaja“ ja „maksetehing“, mis on määratletud direktiivi 2007/64 artikli 4 teistes punktides. Järelikult tuleb mõiste „maksekonto“ tõlgendamisel arvesse võtta teisi samas artiklis määratletud mõisteid ning samuti kõnealuse direktiivi artikleid 2 ja 3, mis puudutavad direktiivi kohaldamisala üldiselt.

27. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 10 sisalduva määratluse kohaselt on „makseteenuse kasutaja“„füüsiline või juriidiline isik, kes kasutab makseteenust maksja või saaja või mõlemana.“ ( 13 )

28. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 10 määratletud mõiste „makseteenuse kasutaja“ ei ole üheti mõistetav, kuna sellest nähtub, et makseteenust kasutav isik võib olla maksja või saaja või mõlemad. Eraldi võetuna võib seda sõnastust tõepoolest mõista nii, et maksja (raha saatja) ja saaja (raha saaja) võib olla üks ja sama isik ning isik, kes teeb maksetehingu iseendaga, võib olla „makseteenuse kasutaja“. ( 14 )

29. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 5 sisalduva määratluse kohaselt on „maksetehing“„maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel“.

30. Eraldi võetuna on mõiste „maksetehing“ direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 5 samuti mitmeti mõistetav. Ühelt poolt saab seda mõista nii, et nõutav on kahe isiku – „maksja“ ja „saaja“ olemasolu; erinevalt direktiivi 2007/64 artikli 14 punktist 10 ei sätesta direktiivi 2007/64 artikli 4 punkt 5 sõnaselgelt, et üks ja sama isik võib olla mõlemateks. Teiselt poolt võib väita, et nõutav on vaid maksja või saaja algatatud „raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine“, ( 15 ) ilma et oleks täpsustatud, kas sellist ülekannet võib teha ühe ja sama isiku kahe konto vahel, nagu see on põhikohtuasjas, kus vahesammuna kantakse raha veebipõhiselt otsesäästukontolt üle kõnealusele referentskontole.

31. Peale selle sätestab direktiivi 2007/64 artikkel 2 („Reguleerimisala“), et „direktiivi kohaldatakse [liidus] osutatavate makseteenuste suhtes.“ ( 16 ) Viidatud direktiivi artikli 4 punktis 3 sisalduva määratluse kohaselt on „makseteenus“„mis tahes lisas loetletud äritegevus“.

32. Viidatud lisa punktis 2 on eelkõige loetletud „teenused, mis võimaldavad sularaha väljavõtmist maksekontolt“. ( 17 ) Selle sätte sõnastuse kohaselt võib eeldada, et ülekandeid tehakse otse maksekontolt.

33. Direktiivi 2007/64 lisa punkt 3 sätestab järgmist: „Maksetehingu täitmine, sealhulgas raha ülekanne kasutaja makseteenuse pakkuja või muu makseteenuse pakkuja juures asuvale maksekontole: – otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus, – maksetehingu täitmine maksekaardi või muu samasuguse vahendi abil, – kreeditkorralduse täitmine, sealhulgas püsikorraldus.“ ( 18 )

34. Eraldi võetuna võib lisa punkti 3 kursiivkirjas sõnastust mõista nii, et direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ ei eelda tingimata kolmandate isikute kaasatust maksetehingutesse. Sellele sõnastusele järgneb aga kolm taanet, millest igaüks eeldab maksekontole sissemakse tegemiseks või maksekontolt raha väljavõtmiseks põhimõtteliselt otsest kontakti kolmanda isikuga (otsearvelduse eesmärk on „debiteerida maksja maksekontot“ ( 19 ), kasutades maksekaarte või täites kreeditkorraldusi, sealhulgas püsikorraldusi ( 20 )).

35. Mulle on siiski teada, et direktiivi 2007/64 artikkel 3 („Reguleerimata tegevused“) sätestab, et kõnealust direktiivi ei kohaldata selles punktis loetletud maksetehingute ja ‑teenuste 15 kategooria suhtes, ja et kõnealune veebipõhine otsesäästukonto ei kuulu sõnaselgelt ühegi loetletud kategooria alla. Sellegipoolest leian, et kontod, mis võivad jääda direktiivi kohaldamisalast välja, ei ole viidatud sättes loetletud ammendavalt. Seda järeldust toetab direktiivi 2007/64 põhjendus 6, mille kohaselt „ei tohiks [makseteenuste] õiguslik raamistik olla kõikehõlmav. Selle kohaldamine peaks piirduma nende makseteenuse pakkujatega, kelle tegevus seisneb makseteenuste pakkumises makseteenuse kasutajatele.“ ( 21 )

36. Seega ei anna direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 14 sõnastus üheti mõistetavat vastust küsimusele, kas kõnealust veebipõhist otsesäästukontot võib pidada maksekontoks viidatud sätte tähenduses.

1. Tekkelugu

37. Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib ELi meetme või sätte aluseks oleva liidu seadusandja kavatsuse tõlgendamisel olla abi selle meetme või sätte tekkeloost. ( 22 )

38. Direktiivi 2007/64 ettevalmistavad materjalid (travaux préparatoires) ei anna kindlat vastust, mis lubaks tuvastada, milline oli seadusandja kavatsus mõiste „maksekonto“ määratlemisel direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14. ( 23 ) Siiski toetavad need mõningal määral seisukohta, et teatavat tüüpi säästukontod ei kuulu viidatud direktiivi kohaldamisalasse.

39. Komisjoni ettepanekus on „maksekonto“ määratletud kui „makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse üksnes maksetehinguteks“. ( 24 ) Peale selle on mõistet „säästukonto“ mainitud seoses ettepanekus sätestatud eeskirjadega, mis reguleerivad maksekontol oleva raha käsutatavust, nimelt on sätestatud, et selliste eeskirjadega „ei piirata selgete lepingutega hõlmatud hoiuste debiteerimist seoses hoiusel oleva raha kasutamisega.“ ( 25 )

40. Euroopa Keskpank märkis oma arvamuses ettepaneku kohta, et mõiste „maksekonto“ ja viide mõistele „hoiused“ vajavad selgitamist. ( 26 )

41. Euroopa Parlament soovitas ettepaneku esimesel lugemisel jätta välja sätte, milles viidatakse „säästukontole“, põhjendades seda järgmiselt: „[k]una maksekontosid ei liigitata kunagi säästukontodeks, siis reguleerimise vajadus puudub“. ( 27 ) Samuti soovitas parlament muuta mõiste „maksekonto“ määratlust järgmiselt: „ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehinguteks“. ( 28 )

42. Teksti lõppversioonis lisati mõiste „maksekonto“ määratlusse sõna „täitmine“ ja „säästukontot“ puudutav säte jäeti välja. Teisi ettepanekuid siiski vastu ei võetud.

2. Juhenddokumendid

43. Minu hinnangul ei ole poolte seisukohtades viidatud komisjoni ja ekspertide rühma juhenddokumendid seega käesolevas asjas kõnealuse küsimuse seisukohast siduvad. ( 29 ) Need võivad toetada seisukohta, et igat tüüpi kontot tuleb hinnata selle enda tunnuste alusel ja seetõttu kuuluvad teatavat tüüpi säästukontod direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ alla, kuid need ei käsitle otseselt põhikohtuasjas kõne all olevat tüüpi veebipõhiseid otsesäästukontosid. ( 30 )

44. Oma juhenddokumendis märgib komisjon vastusena teatavatele küsimustele, et „säästukonto“, millele saab konto omanik teha ilma mis tahes piiranguteta sissemakseid või millelt saab konto omanik ilma mis tahes piiranguteta raha välja võtta, tuleb liigitada „maksekontoks“ direktiivi 2007/64 tähenduses, seevastu „tähtajalist hoiust“ ei saa kõnealuse mõiste alla liigitada, kuna konto omanik ei saa sellelt kontolt enne hoiuse lõpptähtaega raha välja võtta, ilma et ta jääks ilma intressist või peaks maksma trahvi. ( 31 ) Selle põhjal ei ole järelikult selge, kas kõnealusele veebipõhisele otsesäästukontole seatud tingimus, et sellelt kontolt saab ülekandeid teha ainult referentskontole ja mitte kolmandatele isikutele, kujutab endast piirangut, mis ei luba seda kontot liigitada „maksekontoks“.

B. Kontekst

45. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb ELi õigusnormi üldise ülesehituse ja konteksti hindamisel analüüsida muu hulgas asjaomase õigusnormi konteksti seoses sama ELi meetme teiste normidega ja teiste ELi meetmetega, mis on asjaomase ELi meetmega mingil olulisel moel seotud. ( 32 ) Minu hinnangul annavad teatavad direktiivis 2007/64 sisalduvad sätted, mis on viidatud sättega seotud, ning teised makseteenuste valdkonna liidu õigusraamistikus sisalduvad õigusnormid veenvalt alust eeldada, et kõnealune veebipõhine otsesäästukonto ei kuulu direktiivis 2007/64 määratletud mõiste „maksekonto“ alla.

1. Direktiivis 2007/64 sisalduvad seotud sätted

46. Direktiivis 2007/64 sisalduvate seotud sätete analüüs näitab, et kolmandale isikule tehtud makse on põhitingimus konto liigitamiseks „maksekontoks“ direktiivi 2007/64 tähenduses.

47. Teatavad direktiivi 2007/64 artiklis 4 sisalduvad määratlused annavad alust eeldada, et sissemaksed tehakse maksekontole või ülekanded kolmandatele isikutele tehakse maksekontolt. Seda näitab eespool viidatud mõiste „maksja“ määratlus direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 7 („teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks“) ( 33 ) ning direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 17 määratletud „väärtuspäev“, mis on „päev, mil makseteenuse pakkuja debiteerib maksja kontot või krediteerib saaja kontot ja mis on aluseks kontol olevale rahale intressi arvutamisel“. ( 34 )

48. Mõnest maksekontosid käsitlevast direktiivi 2007/64 sättest nähtub lisaks, et kolmandate isikute puhul eeldab maksekonto võimalust debiteerida raha otse maksekontolt või krediteerida raha otse maksekontole. ( 35 ) See kajastub ka direktiivi 2007/64 teatavates sätetes, mis tagavad maksekonto turvalisuse kolmandate isikutega vahetult toimuvate maksetehingute tagajärjel, nagu summade tagasimaksmine maksekontole autoriseerimata, täitmata jäetud või valesti täidetud maksetehingu puhul. ( 36 )

49. Seega juhul, kui kõnealune veebipõhine otsesäästukonto, millele ei saa otsemakse teel teha sissemakseid ja millelt ei saa otsemakse teel teha ülekandeid vahetult kolmanda isiku kontole, liigitataks maksekontoks, muutuks kõnealuste sätete kohaldamine ebaloogiliseks.

2. Seotud meetmed makseteenuste valdkonna liidu õigusraamistikus

50. Direktiiv 2007/64 – ja sellele järgnenud direktiiv 2015/2366 ( 37 ) – on makseteenuste valdkonna liidu õigusraamistiku osa. ( 38 )

51. Nagu märgitud direktiivi 2007/64 põhjenduses 4, „on oluline luua [liidu] tasandil nüüdisaegne ja sidus makseteenuste õiguslik raamistik“. Nagu Euroopa Kohus on juba märkinud, on direktiivi 2015/2366 põhjenduses 6 mainitud, et liidu seadusandja soovis tagada, et makseteenuste valdkonna õigusraamistikku kohaldatakse kogu liidus järjepidevalt. ( 39 )

52. Mitu makseteenuste valdkonna liidu õigusraamistikku kuuluvat õigusakti sisaldavad mõistet „maksekonto“, mis põhineb direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõistel. Nende hulka kuuluvad määrus nr 260/2012 (nn ühtse euromaksete piirkonna („SEPA“) määrus) ( 40 ), määrus (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta ( 41 ) ja komisjoni soovitus 2011/442/EL juurdepääsu kohta põhimaksekontole ( 42 ), mis on kohaldatav koosmõjus direktiiviga 2007/64. ( 43 ) Teatavad õigusaktid sisaldavad ristviiteid direktiivi 2007/64/EÜ artikli 4 punktis 14 (nüüd „direktiivi 2015/2366 artikli 4 punkt 12“) määratletud mõistele „maksekonto“. ( 44 )

53. Makseteenuste valdkonna liidu õigusraamistiku põhimeede on eelkõige direktiiv 2014/92 (nn maksekonto direktiiv). ( 45 )

54. Direktiivi 2014/92 artikli 2 punkti 3 kohaselt on „maksekonto“„ühe või mitme tarbija nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute tegemiseks“. See määratlus on peaaegu identne maksekonto mõiste määratlusega direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14, ainus erinevus on viimati nimetatud direktiivis kasutatud mõiste „makseteenuste kasutajad“ asendamine mõistega „tarbijad“, mis aga ei muuda mõiste põhisisu, vaid näib pigem peegeldavat asjaomaste direktiivide eset.

55. Direktiivi 2014/92 põhjenduses 12 on märgitud: „Kõik käesoleva direktiivi sätted peaksid käsitlema maksekontosid, mille abil kliendid saavad teha järgmisi tehinguid: paigutada kontole raha ja võtta välja sularaha, teha kolmandatele isikutele suunatud maksetehinguid ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid, sealhulgas teha kreeditkorraldusi. Sellest tulenevalt ei tuleks käesolevat direktiivi kohaldada piiratumate funktsioonidega kontode suhtes. Näiteks sellised kontod nagu hoiukontod, krediitkaardikontod, millele tavaliselt makstakse raha üksnes krediitkaardivõlgnevuse tagasimaksmiseks, hüpoteegiarvelduskontod või e‑raha kontod tuleks põhimõtteliselt käesoleva direktiivi kohaldamisalast välja jätta. Kui aga neid kontosid peaks kasutatama igapäevasteks maksetehinguteks ja kui need peaksid võimaldama kõiki eespool loetletud funktsioone, kuuluvad need käesoleva direktiivi kohaldamisalasse.“ ( 46 )

56. See nähtub ka direktiivi 2014/92 artikli 1 lõikest 6, milles on sõnaselgelt sätestatud, et kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad maksekontod peavad täitma kolme miinimumtingimust, nimelt peab olema võimalik paigutada raha maksekontole, maksekontolt sularaha välja võtta ja „teha kolmandatele isikutele suunatud maksetehinguid ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid, sealhulgas kreeditkorraldusi“. ( 47 )

57. Peale selle on direktiivi 2014/92 põhjenduses 14 märgitud: „Käesolevas direktiivis kasutatud mõisted tuleks niivõrd kui võimalik viia kooskõlla muudes liidu seadusandlikes aktides kasutatud mõistetega, eelkõige direktiivis 2007/64/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 260/2012 kasutatud mõistetega.“ ( 48 )

58. Järelikult tuleb direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 määratletud mõiste „maksekonto“ tõlgendamisel võtta arvesse nõudeid, mis on seoses mõistega „maksekonto“ sätestatud direktiivis 2014/92. Sellele tuginedes asun seisukohale, et „piiratumate funktsioonide“ tõttu ei kuulu kõnealune veebipõhine otsesäästukonto viidatud sätte kohaldamisalasse, kuna sellelt kontolt ei saa teha kolmandatele isikutele suunatud maksetehinguid ja sellele kontole ei saa vastu võtta kolmandate isikute maksetehinguid.

C. Eesmärgid

59. Põhjenduse 60 kohaselt on direktiivi 2007/64 üldeesmärk luua ühtne makseteenuste turg. Peale selle on Euroopa Kohtule teada, et direktiivi 2007/64 paljud põhjendused toetavad eesmärki kaitsta tarbijaid kui makseteenuste saajaid. ( 49 )

60. Eeltoodut arvestades asun seisukohale, et tõlgendus, mille kohaselt ei kuulu kõnealune veebipõhine otsesäästukonto direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14 sisalduva mõiste „maksekonto“ alla, ei ole viidatud direktiivi eesmärkidega vastuolus. Arvestades seda, et referentskonto tuleb tingimata liigitada „maksekontoks“, ei näi olevat vajadust tagada tarbijatele „kahekordset kaitset“ seoses kõnealuse veebipõhise otsesäästukontoga, kui kõik maksed kolmandatele isikutele tuleb teha referentskonto kaudu. ( 50 )

VI. Ettepanek

61. Eespool esitatud arutluskäigu põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim kohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et veebipõhine säästukonto, millega seoses saab asjaomane klient (iga päev ja panga abi vajamata) teha telepanga (Telebanking) kaudu sissemakseid ja väljamakseid, kasutades enda nimel avatud referentskontot (Austrias avatud arvelduskonto), ei ole hõlmatud viidatud direktiivi artikli 4 punktis 14 määratletud mõistega „maksekonto“ ega kuulu seega viidatud direktiivi kohaldamisalasse.

( 1 ) Algkeel: inglise.

( 2 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiiv 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2007, L 319, lk 1) (edaspidi „direktiiv 2007/64“). Direktiiv 2007/64 tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/2366 makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2015, L 337, lk 35) (edaspidi „direktiiv 2015/2366“), mis jõustus 13. jaanuaril 2018. Nagu eelotsusetaotluses on märgitud, algatati menetlus põhikohtuasjas enne 13. jaanuari 2018. Seepärast on direktiiv 2007/64 kohaldatav ratione temporis. Igal juhul on mõiste „maksekonto“ määratletud direktiivi 2015/2366 artikli 4 punktis 12 samamoodi nagu direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 14.

( 3 ) Nagu märgitud eelotsusetaotluses ja Saksamaa valitsuse ning kostja kirjalikes seisukohtades, on põhikohtuasjas kõne all oleva konto kirjeldamiseks kasutatud nii mõistet „veebipõhine säästukonto“ kui ka mõistet „otsesäästukonto“. Käesolevas ettepanekus kasutan kokkuvõtlikult mõistet „veebipõhine otsesäästukonto“, kuna eelotsusetaotlusest võib leida ka seda mõistet.

( 4 ) Kuigi eelotsusetaotluses ei ole mõistet „telebanking“ määratletud, tähistab see mõiste ilmselt elektroonilist pangandust. See järeldus on kooskõlas viisiga, kuidas on eelotsusetaotluse esitanud kohus kasutanud kõnealust mõistet ühes teises eelotsusetaotluses, mis puudutab direktiivi 2007/64 muid sätteid: vt 9. aprilli 2014. aasta kohtuotsus T‑Mobile Austria (C‑616/11, EU:C:2014:242, punkt 17) ja kohtujurist Wathelet’ ettepanek kohtuasjas T‑Mobile Austria (C‑616/11, EU:C:2013:691, punkt 49). Pealegi on kostja veebisaidil https://www.ing-diba.at/sparen/direkt-sparen toote „Direkt-Sparen“ kohta selgitatud, et klient saab „teha pangatehinguid telefonirakenduse, veebirakenduse ja mobiilirakenduse kaudu“.

( 5 ) Direktiivi 2007/64 artikli 1 lõike 1 ja artikli 4 lõike 9 kohaselt on makseteenuste pakkujad nii pangad kui ka muud tüüpi krediidi- ja makseasutused.

( 6 ) Commission, Your questions on PSD – Payment Services Directive 2007/64/EC Questions and answers, viimati ajakohastatud 22. veebruaril 2011, kättesaadav https://ec.europa.eu/info/system/files/faq-transposition-psd-22022011_en.pdf, küsimused 150 ja 187.

( 7 ) European Banking Industry PSD [Payment Services Directive] Expert Group, PSD Guidance for the Implementation of the Payment Services Directive, Version 1.0 – August 2009, kättesaadav https://www.ebf.eu/wp-content/uploads/2017/01/Brochure-_24-08-09-PSD-Web-2009-01152-01-E.pdf, punkt 2(b) mõiste „maksekonto“.

( 8 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta direktiiv 2014/92/EL maksekontoga seotud tasude võrreldavuse, maksekonto vahetamise ja põhimaksekontole juurdepääsu kohta (ELT 2014, L 257, lk 214) (edaspidi „direktiiv 2014/92“).

( 9 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2012. aasta määrus (EL) nr 260/2012, millega kehtestatakse eurodes tehtavatele kreedit- ja otsekorraldustele tehnilised ja ärilised nõuded ning muudetakse määrust (EÜ) nr 924/2009 (ELT 2012, L 94, lk 22) (edaspidi „määrus nr 260/2012“), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta määrusega (EL) nr 248/2014, millega muudetakse määrust (EL) nr 260/2012 kogu liitu hõlmavatele kreedit- ja otsekorraldustele ülemineku osas (ELT 2014, L 84, lk 1).

( 10 ) Oma kirjalikes seisukohtades viitab kostja viie liikmesriigi – Austria, Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade õigusele ja kohtupraktikale.

( 11 ) Pangandusseaduse (BGB1 nr 532/1993) muudetud redaktsioon (BGB1 nr 118/2016) sätestab artikli 31 lõikes 1: „Säästuhoiused on krediidiasutustes avatud hoiused, millega ei tehta maksetehinguid, vaid mida hoiustatakse ja mida võib sellistena vastu võtta vaid eridokumentide (hoiusertifikaat) väljastamise vastu“.

( 12 ) Vt nt 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 13 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 14 ) Direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 7 kohaselt on „maksja“„füüsiline või juriidiline isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks või kui maksekontot ei ole, füüsiline või juriidiline isik, kes teeb maksekäsundi“. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 8 kohaselt on „saaja“„füüsiline või juriidiline isik, kes peaks olema maksetehinguga ülekantava raha saaja“.

( 15 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 16 ) Direktiivi 2007/64 artikli 2 lõige 1.

( 17 ) Direktiivi 2007/64 lisa „Makseteenused (artikli 4 punkt 3)“ punkt 2.

( 18 ) Direktiivi 2007/64 lisa „Makseteenused (artikli 4 punkt 3)“ punkt 3. Kohtujuristi kursiiv.

( 19 ) Direktiivi 2007/64 artikli 4 punkt 28, mis määratleb mõiste „otsearveldus“.

( 20 ) Kuigi mõiste „püsikorraldus“ määratlus puudub, on „maksekäsund“ direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 16 määratletud kui „makseteenuse pakkujale maksja või saaja antud juhis maksetehingu täitmiseks“.

( 21 ) Vt selle kohta 22. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Rasool (C‑568/16, EU:C:2018:211, punkt 36).

( 22 ) Vt nt 23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punkt 32) ja 21. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Klein Schiphorst (C‑551/16, EU:C:2018:200, punkt 38).

( 23 ) Sama võib öelda ka direktiivi 2015/2366 ettevalmistavate materjalide (travaux préparatoires) kohta, pidades silmas eelotsuse küsimust käesolevas kohtuasjas.

( 24 ) KOM(2005) 603 (lõplik), 1.12.2005, ettepanek artikli 4 punkti 7 kohta.

( 25 ) KOM(2005) 603 lõplik, 1.12.2005, ettepanek artikli 65 lõike 4 kohta. Kohtujuristi kursiiv.

( 26 ) Vt Euroopa Keskpanga 26. aprilli 2006. aasta arvamus seoses ettepanekuga direktiivi kohta, mis käsitleb siseturu makseteenuseid (ELT 2006, C 109, lk 10), punktid 2.2, 12.4 ja 12.5.

( 27 ) Euroopa Parlamendi raport, 20.9.2006, A6-0298/2006 lõplik, muudatus 82, lk 147.

( 28 ) Euroopa Parlamendi raport, 20.9.2006, A6-0298/2006 lõplik, muudatus 57, lk 26 ja 27.

( 29 ) Komisjoni juhenddokument võib üldiselt olla kasulik abivahend, olgugi et see ei ole Euroopa Kohtule siduv. Vt analoogia alusel komisjoni teiste juhenddokumentidega nt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Prantsusmaa (C‑383/09, EU:C:2011:23, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika), ning kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Snitem ja Philips France (C‑329/16, EU:C:2017:501, punktid 55 ja 56 ning seal viidatud kohtupraktika).

( 30 ) Vt eespool käesoleva ettepaneku 6. joonealuses märkuses viidatud komisjoni juhenddokument, küsimus 31; ekspertide rühma juhenddokument, viidatud käesoleva ettepaneku 7. joonealuses märkuses, punkt 2(b), mõiste „maksekonto“.

( 31 ) Vt käesoleva ettepaneku 6. joonealuses märkuses viidatud komisjoni juhenddokument, küsimused 25, 31, 150, 187 ja 262.

( 32 ) Vt nt minu ettepanek kohtuasjas Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:82, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).

( 33 ) Vt käesoleva ettepaneku 14. joonealune märkus.

( 34 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 35 ) Vt nt direktiivi 2007/64 artiklid 69, 71 ja 73.

( 36 ) Vt nt direktiivi 2007/64 artikli 60 lõige 1 ning artikli 75 lõiked 1 ja 2. Vt ka direktiivi 2007/64 artikli 53 lõige 3, milles viidatakse „võimal[usele] maksekontot külmutada“.

( 37 ) Vt käesoleva ettepaneku 2. joonealune märkus.

( 38 ) Vt nt direktiivi 2015/2236 põhjendused 1 ja 2; komisjoni direktiiviettepaneku 2015/2236 seletuskiri, COM(2013) 547 final, 24.7.2013, punkt 1, lk 4.

( 39 ) 7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, punkt 57).

( 40 ) Käesoleva ettepaneku 9. joonealuses märkuses viidatud määrus nr 260/2012, artikli 2 punkt 5. Vt selle kohta komisjoni ettepanek: määrus nr 260/2012, KOM(2010) 775 (lõplik), 16.12.2010, punkt 5, lk 10, milles on märgitud, et artiklis 2 esitatud mõisteid on „kohandatud võimalikult palju direktiivis 2007/64/EÜ kasutatud mõistetega“.

( 41 ) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2015. aasta määruse (EL) 2015/751 kaardipõhiste maksetehingute vahendustasude kohta (ELT 2015, L 123, lk 1) artikli 2 punkt 22.

( 42 ) Komisjoni 18. juuli 2011. aasta soovitus 2011/442/EL juurdepääsu kohta põhimaksekontole (ELT 2011, L 190, lk 87), I jao lõike 1 punkt c. Vt ka põhjendus 11 ja III jagu. Teised soovituses sisalduvad mõisted sisaldavad ristviiteid direktiivile 2007/64: vt I jao lõike 1 punktid b, d, e ja f.

( 43 ) Komisjoni soovitus 2011/442/EL, põhjendus 5.

( 44 ) Vt nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määruse (EL) 2015/847, mis käsitleb rahaülekannetes edastatavat teavet ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1781/2006 (ELT 2015, L 141, lk 1), artikli 3 punkt 7. Muus valdkonnas vt nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. veebruari 2018. aasta määruse (EL) 2018/302, mis käsitleb siseturul toimuvat põhjendamatut asukohapõhist tõkestust ja muul viisil diskrimineerimist kliendi kodakondsuse, elukoha või asukoha alusel ning millega muudetakse määrusi (EÜ) nr 2006/2004 ja (EL) 2017/2394 ning direktiivi 2009/22/EÜ (ELT 2018, L 60 I, lk 1), artikli 2 punkt 8.

( 45 ) Vt käesoleva ettepaneku 8. joonealune märkus.

( 46 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 47 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 48 ) Direktiivi 2014/92 mitme mõiste määratluses sisalduvad tõepoolest ristviited direktiivile 2007/64: vt artikli 2 punktid 4, 6, 7 ja 9. Vt selle kohta Euroopa Keskpanga 19. novembri 2013. aasta arvamus seoses komisjoni ettepanekuga, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/92 maksekontoga seotud tasude võrreldavuse, maksekonto üleviimise ja põhimaksekontole juurdepääsu kohta (ELT 2014, C 51, lk 3), punkt 3.1.

( 49 ) 22. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Rasool (C‑568/16, EU:C:2018:211, punkt 38). Viidatud kohtuasja asjaoludele tuginedes märkis Euroopa Kohus, et see ei õigusta hageja pakutava sularaha väljavõtmise teenuse kvalifitseerimist „makseteenuseks“ direktiivi 2007/64 tähenduses.

( 50 ) See erineb olukorrast, mida käsitlesin oma hiljutises ettepanekus kohtuasjas OTP Bank ja OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:303).