ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
105

Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et nagu Euroopa Kohus on märkinud, on asjaolu, et riiklik toetuskava on kujundatud nii, et see toetab otse rohelise energia tootmist, mitte niivõrd pelgalt selle tarbimist, võib olla eelkõige seletatav sellega, et energia roheline laad on seotud ainult selle tootmise meetodiga ja seega saab keskkonnakaitse eesmärke, mis on seotud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisega, järgida tõhusalt peamiselt tootmise etapil (vt kohtuotsus, 11.9.2014, Essent Belgium, C‑204/12–C‑208/12, EU:C:2014:2192, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).
51

Sellega seoses on oluline meenutada, et seoses nõudega, et märgise peab tootele kandma teatavatele pädevust ja sõltumatust käsitlevatele tingimustele vastav juriidiline isik, on Euroopa Kohus küll juba sedastanud, et liikmesriik ei saa keelata oma territooriumil selliste väärismetallitoodete turustamist, millele on ekspordiliikmesriigis märgise kandnud sõltumatu organ, ettekäändel, et märgise garantiifunktsiooni saab tagada vaid impordiliikmesriigi pädeva organi sekkumisega. Topeltkontroll – ekspordiliikmesriigis ja impordiliikmesriigis – ei ole nimelt õigustatud, kui päritoluliikmesriigis läbiviidud kontrolli tulemused vastavad impordiliikmesriigi vajadustele. Euroopa Kohus on selles osas sedastanud ka, et märgise garantiifunktsioon on täidetud, kui selle kannab tootele sõltumatu organ ekspordiliikmesriigis (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.1994, Houtwipper, C‑293/93, EU:C:1994:330, punktid 17–19).
39

Seevastu seda, et kosmeetikatoote ohutusaruandes on viidatud loomkatsete tulemustele koostisaine kasutamise kohta kosmeetikas selle tõendamiseks, et nimetatud koostisaine on inimeste tervisele ohutu, tuleb lugeda piisavaks, et tuvastada, et need katsed on viidud läbi määruse nr 1223/2009 nõuete täitmiseks, et saada juurdepääs liidu turule.
49

Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et küsimuse teisele osale tuleb vastata, et direktiivi 2006/112 artikli 178 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui siseriiklik maksuhaldur võib keelduda tunnustamast käibemaksu mahaarvamise õigust üksnes seetõttu, et maksukohustuslasel on arve, mis ei vasta selle direktiivi artikli 226 punktides 6 ja 7 nõutud tingimustele, olgugi et sellel ametiasutusel on olemas kogu vajalik teave kõnealuse õiguse kasutamisega seotud sisuliste tingimuste täidetuse kontrollimiseks.
78

Olgu esiteks lisatud, et asjaolu, et maksuasjade vaidekomisjonid ei ole ELTL artikli 267 tähenduses „kohtud“, ei vabasta neid kohustusest tagada otsuste tegemisel liidu õiguse kohaldamine ja jätta vajadusel kohaldamata riigisisesed sätted, mis on vastuolus selliste liidu õiguse sätetega, millel on vahetu õigusmõju – niisugused kohustused on nimelt kõigil pädevatel liikmesriigi asutustel, mitte ainult kohtutel (vt selle kohta 22. juuni 1989. aasta kohtuotsus Costanzo, 103/88, EU:C:1989:256, punktid 30–33; 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, punktid 61 ja 63, ning 4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punktid 36 ja 38).
Mis puutub OTIFi revisjonikomisjoni 25. istungjärgu päevakorrapunkti 5, mis käsitleb lisa B (CIM) osalist muutmist, siis vaidlustatud otsuse lisa punkt 3 näeb ette:

„[…]

Pädevus: jagatud.

Hääleõiguste kasutamine: artiklite 6 ja 6a puhul liit ning ülejäänud artiklite puhul ELi liikmesriigid.

Soovituslik kooskõlastatud seisukoht:

artikli 6 muudatused ja artikkel 6a on seotud liidu õigusega, sest neis käsitletakse saadetistest teatamist ja nendega kaasas olevate dokumentide edastamist tolli-, sanitaar- ja fütosanitaarmenetlustega seoses. Liit nõustub OTIFi plaaniga eelistada seda, et saadetisest teatatakse elektroonilisel kujul. Samas võiks nende muudatuste vastuvõtmine tuua kaasa ettenägematuid tagajärgi. Praegune raudteetransiidi puhul kasutatav lihtsustatud menetlus on võimalik üksnes paberkandjal dokumentide kasutamise korral. Seega juhul, kui raudteed haldavad ettevõtjad otsustavad, et saadetisest teatamisel tuleks kasutada elektroonilist dokumenti, peavad nad kasutama transiidi puhul tavamenetlust ja uut arvutipõhist transiidisüsteemi (NCTS).

Komisjon on alustanud ettevalmistusi sellise töörühma kokkukutsumiseks, kus arutataks elektrooniliste veodokumentide kasutamist Euroopa Parlamendi ja nõukogu [9. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 952/2013, millega kehtestatakse liidu tolliseadustik (ELT 2013, L 269, lk 1)] kohaselt toimuva transiidi korral. Töörühma avakoosolek peetakse 4. ja 5. juunil 2014. Liit nõustub ka kavatsusega, mille kohaselt tuleb esitada saatedokumendid elektrooniliselt. Praegu kehtivas liidu õiguses puudub aga õiguslik alus, mille põhjal esitada elektrooniliselt selliseid dokumente (nt ühine veterinaariaalane sisenemisdokument, ühtne sisseveodokument), mis peavad olema kaasas kaubaga, millega seoses tuleb järgida sanitaar- ja fütosanitaarmenetlusi, ning seega tuleb need dokumendid esitada paberkandjal. Komisjon on ette valmistanud määruse eelnõu, milles käsitletakse elektroonilist sertifitseerimist, ning see eelnõu on praegu arutamisel Euroopa Parlamendis ja nõukogus. Kõnealune määrus (ametliku kontrolli määrus) on kavas vastu võtta 2015. aasta lõpus või 2016. aasta alguses ning lisaks on selle jõustamise puhul ette nähtud üleminekuperiood.

Seepärast soovitab liit, et praegusel revisjonikomisjoni istungjärgul ei võetaks nende punktide kohta vastu mingit otsust ja et OTIF jätkaks selles küsimuses koostööd liiduga, et jõutaks põhjalikult ettevalmistatud lahenduseni CIMi järgmise muutmise käigus; ideaalvariandis peaks CIM olema vastavusse viidud määruse (EL) nr 952/2013 ja selle rakenduseeskirjadega, mis peavad jõustuma 1. mail 2016. Määruse (EL) nr 952/2013 artikli 278 kohaselt võib teatavate elektrooniliste menetluste rakendamise edasi lükata aastateks 2016–2020.

[…]“
47

Lisaks sellele, et kuigi Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb komisjonil väidetava tagasinõudmise kohustuse rikkumist tõendada, esitades Euroopa Kohtule tõendusmaterjal, mida on vaja selleks, et viimasel oleks võimalik kontrollida selle rikkumise olemasolu, ilma et ta saaks tugineda mistahes eeldusele, peab seevastu juhul, kui tõendatakse, et kogu abi või osa sellest on jäetud tagasi nõudmata, asjassepuutuv liikmesriik esitama põhjused, miks see tagasinõudmine ei ole teatavate abisaajate puhul kohustuslik (kohtuotsus, 12.2.2015, komisjon vs. Prantsusmaa, C‑37/14, ei avaldata, EU:C:2015:90, punkt 71). Peale selle arvutusmeetodi, mis on eelmises punktis viidatud kohtupraktika kohaselt välistatud, ei esita Belgia valitsus mingeid täpseid ega konkreetseid andmeid, mis võimaldaksid asuda seisukohale, et asjassepuutuvate abisaajate puhul on piirmääradest kinni peetud.
93

Eeltoodud kaalutlustest nähtub, et Üldkohus rikkus õigusnormi esiteks seeläbi, et ta tegi komisjoni uurimise eset puudutavate küsitluste puhul vahet ametlikel küsitlustel, millele on koos kohaldatavad määruse nr 1/2003 artikli 19 lõige 1 ja määruse nr 773/2004 artikkel 3, ja mitteametlike küsitlustel, mis jäävad nende sätete kohaldamisalast välja, teiseks seeläbi, et ta leidis, et komisjoni teenistuste ja D1 vaheline koosolek ei kuulu vaatamata sellele, et küsitluse ese oli just niisugune komisjoni uurimine, nende sätete kohaldamisalasse, kuna see ei olnud ametlik küsitlus, ning kolmandaks seeläbi, et ta asus täiendavalt seisukohale, et asjaolu, et haldusmenetluses tehti Intelile kättesaadavaks mittekonfidentsiaalne versioon sisemärkmetest, mille komisjon oli koostanud selle koosoleku kohta, heastas koosoleku protokollimata jätmise.
78

Mis puudutab tõendeid, millest nõukogu selle hinnangu puhul lähtus, siis viitab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses üksnes vaidlusaluste aktide kohta käivate põhjenduste loetelule terroriaktidest, mida LTTE on alates 2005. aastast väidetavalt toime pannud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 168 nähtub, et vaidlustatud määruste kohaselt hõlmab see loetelu ajavahemikku kuni aprillini 2009 või juunini 2010. Selle kohta nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et kui esimese ja teise vaidlusaluse rakendusmääruse, see on rakendusmääruste nr 83/2011 ja 687/2011 (edaspidi koos „esimene ja teine vaidlusalune rakendusmäärus“) kohta käivates põhjendustes on mainitud kolme väidetavat terroriakti, mida LTTE olevat toime pannud ajavahemikul 27. aprillist 12. juunini 2010, seega pärast LTTE sõjalist alistamist mais 2009, siis edaspidi muutis nõukogu vaidlusaluste aktide põhjendusi, jättes viite kolmele terroriaktile välja kolmanda kuni kaheksanda vaidlusaluse rakendusmääruse, see on rakendusmääruste nr 1375/2011, 542/2012, 1169/2012, 714/2013, 125/2014 ja 790/2014 (edaspidi koos „kolmas kuni kaheksas vaidlusalune rakendusmäärus“) kohta käivatest põhjendustest. Viimane terroriakt, millele kolmanda kuni kaheksanda vaidlusaluse rakendusmääruse kohta käivates põhjendustes viidatakse, toimus 12. aprillil 2009, seega enne LTTE sõjalist alistamist. Oma kirjalikes vastustes Üldkohtu esitatud küsimustele selgitas nõukogu, et see muudatus tähendas vaidlusaluste aktide kohta käivate põhjenduste „ajakohastamist“, mida tehti uue teabe saamise tõttu.
93

Komisjon väidab selle kohta, et infrastruktuuri-ettevõtjate kasumi ülekandmine DB AG‑le, mis on ette nähtud kasumi loovutamise lepingutes, tähendab seda, et raudteeinfrastruktuuri kasutamise eest makstavaid tasusid ei kasutata infrastruktuuri-ettevõtja oma selliselt defineeritud tegevuse rahastamiseks. See on nii vähemalt juhtudel, kus ilma kasutustasudeta ei saadud mingisugust kasu, nagu see on DB Netzi, DB Station & Service’i ja DB Energie puhul. Sellisel juhul on komisjon seisukohal, et on selge, et infrastruktuuri-ettevõtjalt võeti kasum ära ja seda saab kasutada muul eesmärgil kui nende tegevus.
57

Sellega seoses tuleb tõdeda, et ühegi käesolevas kohtuasjas esitatud asjaolu pinnalt ei saa tuvastada, et on rikutud õigusnormi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 sisalduvates Üldkohtu kaalutlustes, mis on seotud nii hagejatel esimeses kohtuastmes lasuva tõendamiskoormise kui ka asjaoluga, et viimati nimetatud piirdusid üldiste väidetega, et rahvatervise kaitse nõuab, et neil oleks võimalik tutvuda vaidlusaluste dokumentidega, esitamata konkreetseid põhjendusi selle kohta, et rahvatervise kaitse on ülekaalukas üldine huvi.
56

Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohtul õigus hinnata nende Üldkohtu järelduste kontrollimisel, mis puudutavad asjaomast siseriiklikku õigust, talle esitatud dokumentide ja muude tõendite alusel eelkõige seda, kas Üldkohus on moonutanud asjaomaste siseriiklike õigusnormide või sellega seotud kohtupraktika või õigusdoktriine puudutavate teoste sõnastust, ja veel seda, kas Üldkohus on nende tõendite kohta teinud järeldusi, mis on ilmselgelt nende sisuga vastuolus, ja lõpuks seda, kas Üldkohus on kõigi tõendite hindamisel käsitletava siseriikliku õiguse sisu väljaselgitamiseks omistanud mõnele neist tõenditest sellise tähenduse, mis ei sobi kokku muude tõenditega niivõrd, kuivõrd see tuleneb ilmselgelt toimikus esitatud dokumentidest (kohtuotsus, 5.7.2011, Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 53).
46

Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et 2007. aasta sanktsioonimääruse artikkel 2 on vastu võetud resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks ja et see säte ei viita ei määrusele nr 2580/2001 ega ühisele seisukohale 2001/931. See kohus leiab siiski, et kuna ministri hinnang, et üksus LTTE on terroristlik ühendus, põhines sõnaselgelt selle üksuse kandmisel rahaliste vahendite külmutamise loetellu, on see loetellu kandmine 8. juuni 2010. aasta otsuste alus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on arvamusel, et kuna ühine seisukoht 2001/931 ja määrus nr 2580/2001 viitavad resolutsioonile 1373 (2001), oli minister kohustatud ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö kohustusest kinni pidades asuma seisukohale, et sellesse loetellu kantud üksused on terroristlikud ühendused. See kohus on siiski seisukohal, et A jt esitatud argumente silmas pidades võib kahelda nende Euroopa Liidu Nõukogu õigusaktide seaduslikkuses, millega viimane jättis üksuse LTTE rahaliste vahendite külmutamise loetellu, mis kehtis 8. juuni 2010. aasta otsuste vastuvõtmise ajal, ning nende hilisemate selle institutsiooni aktide kehtivuses, millega ta jättis üksuse LTTE sellesse loetellu.
7

Direktiivi 2011/7 artikkel 7 „Ebaõiglased lepingutingimused ja tavad“ on sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid sätestavad, et kui lepingutingimus või tava, mis on seotud maksetähtpäeva või -tähtajaga, viivisemääraga või sissenõudmiskulude hüvitamisega, on võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane, siis see kas ei ole jõustatav või annab alust kahjuhüvitise nõudmiseks. Et otsustada, kas lepingutingimus või tava on võlausaldaja suhtes esimese lõigu tähenduses äärmiselt ebaõiglane, võetakse arvesse kõiki juhtumi asjaolusid, kaasa arvatud: a) mis tahes jämedat kõrvalekallet heast kaubandustavast, mis on vastuolus hea usu ja ausa käitumisega; b) kaupade või teenuste laadi ning c) seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjuseid kalduda kõrvale seadusjärgsest intressimäärast, maksetähtajast, nagu on osutatud artikli 3 lõikes 5, artikli 4 lõike 3 punktis a, artikli 4 lõikes 4, artikli 4 lõikes 6 või artikli 6 lõikes 1 osutatud kindlast summast. 2. Lõike 1 kohaldamisel eeldatakse, et tingimus või tava, mis välistab viivise nõudmise, on äärmiselt ebaõiglane. 3. Lõike 1 kohaldamisel eeldatakse, et lepingutingimus või tava, mis välistab artiklis 6 osutatud sissenõudmiskulude hüvitamise, on äärmiselt ebaõiglane. […]“.
38

Käesoleval juhul ei ole Brandconcern oma apellatsioonkaebuses märkinud, millised on need vaidlustatud kohtuotsuse punktid, milles Üldkohus otsustas, et Scooters India ei ole kasutanud kaubamärki LAMBRETTA nende kaupade jaoks, mille jaoks kaubamärk on registreeritud. Lisaks tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et Brandconcern viitas oma repliigis vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 14, 16 ja 17, ei ilmne nendest punktidest, et Üldkohus oleks leidnud, et Scooters India ei ole kasutanud kaubamärki LAMBRETTA nende kaupade jaoks, mille jaoks kaubamärk on registreeritud.
4

Direktiivi artikkel 4 „Faktide ja asjaolude hindamine“ oli sõnastatud järgmiselt: „1. Liikmesriigid võivad lugeda taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik elemendid, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid elemente. 2. Lõikes 1 osutatud elemendid koosnevad taotleja avaldustest ning kõigist taotleja käsutuses olevatest dokumentidest taotleja vanuse, tausta, sealhulgas asjaomaste sugulaste tausta, identiteedi, kodakondsus(t)e, varasema elukoha riigi/riikide ja koha/kohtade, varasemate varjupaigataotluste ja reisimarsruutide kohta, isikutunnistustest ja reisidokumentidest, ning rahvusvahelise kaitse taotlemise põhjustest. 3. Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine peab toimuma individuaalsetel alustel ning selle käigus arvestatakse järgmist: a) kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse asjus otsuse langetamise ajal; sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis; b) taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejale on saanud või võib saada osaks tagakiusamine või tõsine kahju; c) taotleja individuaalne positsioon ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud aktid annavad taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes välja tagakiusamise või tõsise kahju mõõdu; d) kas taotleja tegevus pärast päritoluriigist lahkumist seondus rahvusvahelise kaitse taotlemiseks vajalike tingimuste loomise ainu- või põhieesmärgiga, et hinnata, kas kõnealune tegevus põhjustab nimetatud riiki tagasipöördumisel taotleja tagakiusamise või talle tõsise kahju tekitamise; e) kas on võimalik mõistlikult eeldada, et taotleja annab ennast mõne teise riigi kaitse alla, mille kodakondsust ta saab tõendada. 4. Asjaolu, et taotlejale on juba osaks saanud tagakiusamine või tõsine kahju või tagakiusamise või tõsise kahju otsene ähvardus, on arvestatav märk taotleja põhjendatud tagakiusamishirmu või tõsise kahju kannatamise reaalse ohu kohta, kui puudub mõjuv põhjus arvata, et kõnealune tagakiusamine või tõsine kahju ei kordu. 5. Kui liikmesriigid kohaldavad põhimõtet, mille kohaselt on taotleja kohustatud põhjendama rahvusvahelise kaitse taotlust ja kui taotleja väidete aspekte ei toeta dokumentaalsed või muud tõendid, ei vaja need aspektid kinnitamist, kui on täidetud järgmised tingimused: a) taotleja on teinud tõsiseid jõupingutusi oma taotluse põhjendamiseks; b) esitatud on kõik taotleja käsutuses olevad asjaomased elemendid ja antud rahuldav selgitus muude asjaomaste elementide võimaliku puudumise kohta; c) taotleja väited on osutunud sidusateks ja usutavateks ning need ei ole vastuolus taotleja juhtumiga seotud olemasoleva konkreetse ja üldise teabega; d) taotleja on taotlenud rahvusvahelist kaitset nii vara kui võimalik, välja arvatud juhul kui taotleja suudab esitada hea põhjuse miks ta seda ei teinud; ja e) taotleja üldine usaldusväärsus on kindlaks tehtud.“
79

Kõiki eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 2 punkti c ja artikli 12 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et terrorirühmituse tegevuses osalemises seisnevad teod nagu need, milles põhikohtuasja vastustaja süüdi mõisteti, võivad õigustada pagulasseisundi tunnustamata jätmist, isegi kui ei ole tõendatud, et asjassepuutuv isik on terroriakti toime pannud, üritanud toime panna või ähvardanud toime panna. Nende asjaolude individuaalsel hindamisel, mis võimaldavad kindlaks teha, kas on kaalukaid põhjusi arvata, et isik on toime pannud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevaid tegusid, on selliseid tegusid õhutanud või nende toimepanemises muul viisil osalenud, on asjaolul, et liikmesriigi kohtud on selle isiku süüdi mõistnud terrorirühmituse tegevuses osalemises, eriline tähtsus, samamoodi nagu tuvastatud faktil, et isik oli selle rühmituse juhtliige, ilma et oleks vaja tõendada, et isik ise õhutas terroriakti või osales selle toimepanemises muul viisil.
25

Neil asjaoludel otsustas Juzgado de Primera Instancia no2 de Santander (Santander esimese astme kohus nr 2) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas seaduse 1/2013 neljandat üleminekusätet tuleb tõlgendada nii, et see ei või olla takistuseks tarbija kaitsmisel? 2. Kas vastavalt direktiivile 93/13 ning täpsemalt artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1 on tarbijal selleks, et oleks tagatud tarbijate ja kasutajate kaitse kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega, lubatud teatada ebaõiglaste tingimuste esinemisest pärast selleks siseriiklikus õigusnormis ette nähtud tähtaega, mistõttu peab liikmesriigi kohus neid tingimusi hindama? 3. Kas vastavalt direktiivile 93/13 ning täpsemalt artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1 peab liikmesriigi kohus selleks, et tagada tarbijate ja kasutajate kaitse kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega, hindama omal algatusel, kas lepingutingimus on ebaõiglane või mitte, tehes sellest tulenevad järeldused? Kas ta peab omal algatusel uuesti hindama tingimust, mille hindamisest on ta eelnevalt keeldunud või mida ta ei ole tunnistanud ebaõiglaseks seadusjõustunud kohtulahendis? 4. Kas kohus, kes kontrollib, kas lepingu kõrvaltingimused on ebaõiglased, võib arvesse võtta kvaliteedi ja hinna suhet ning milliste kriteeriumide põhjal? Kas niisuguse kontrollimise korral on asjakohane võtta arvesse siseriiklikes õigusnormides kehtestatud hinnapiiranguid? Kas lepingutingimus, mis abstraktselt võetuna on kehtiv, võib seda mitte olla, kui tuvastatakse, et selles ette nähtud tehinguhind on turuhinnast palju kõrgem? 5. Kas direktiivi 93/13 artikli 4 kohaldamisel on võimalik võtta arvesse lepingu sõlmimisest hilisemaid asjaolusid, kui see tuleneb siseriikliku õigusnormi analüüsist? 6. Kas [LEC] artikli 693 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see ei või olla takistuseks tarbija huvide kaitsel? 7. Kas vastavalt direktiivile 93/13 ning täpsemalt artikli 6 lõikele 1 ja artikli 7 lõikele 1 peab liikmesriigi kohus selleks, et tagada tarbijate ja kasutajate kaitse kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega, käsitama juhul, kui ta tuvastab, et lepingu ennetähtaegse lõpetamise tingimus on ebaõiglane, nimetatud tingimust nii, nagu seda ei olekski seatud, ning tegema sellest tulenevad järeldused ka juhul, kui ettevõtja pidas kinni siseriiklikus õigusnormis ette nähtud minimaalsest ooteajast?“
13

Esimeses väites kritiseerib komisjon Üldkohut, kuna viimane otsustas, et vaidlusalune otsus puudutab FLi isiklikult, samas kui komisjoni hinnangul kehtestas lennujaamatasud liidumaa pädev järelevalveasutus, mitte aga lennujaama käitaja. Kuna Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 29–35, et 2006. aasta tasumäärade vastuvõtmisega kasutas FL pädevust, mis oli antud ainult temale, siis jättis Üldkohus tähelepanuta käesolevas asjas kohaldamisele kuuluva liikmesriigi õigusnormi, mille kohaselt peab lennujaamatasud heaks kiitma liidumaa pädev järelevalveasutus, kes omakorda peab järgima lennujaamatasusid käsitlevaid liitvabariigi õigusakte. Pelk asjaolu, et lennujaama käitav riigi osalusega ettevõtja peab esitama tasumäärade ettepaneku, ei tähenda, et tal endal on riigi asemel õigus teha otsuseid halduse ja poliitika kohta, mida ta nende tasumäärade alusel kohaldab. Siinkohal on Üldkohtu hinnang komisjoni arvates vastuolus 10. juuli 1986. aasta kohtuotsusega DEFI vs. komisjon (282/85, EU:C:1986:316), milles on muu hulgas märgitud, et Prantsuse valitsusel on Prantsuse asjakohaste õigusnormide alusel kahtlemata õigus kindlaks määrata, missugune on asjassepuutuv haldus ja poliitika, ning seega määratleda huvid, mida see organ peab kaitsma.
47

Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 koostoimes ELTL artikliga 54 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis annavad residendist äriühingule maksuvabastuse intressile, mille on tasunud residendist tütarettevõtja, osas, milles tal puudus võimalus vastavas ulatuses maksu maha arvata õigusnormide tõttu, mis piiravad alakapitaliseerimise korral intressikulu mahaarvamise õigust, kuid välistavad maksuvabastuse, mis tuleneb selle riigi enda õigusnormide kohaldamisest alakapitaliseerimise korral, juhul kui tütarettevõtja on mõne muu liikmesriigi resident.
76

Portugali Vabariik väidab, et CIRS artikkel 38 näeb ette äriühingute asutamise või olemasolevates äriühingutes enamusosalusega seotud kapitalikasumi maksustamise edasilükkamise kogu füüsilise isiku ettevõtluses või kutsetegevuses kasutatava vara sissemaksega. Selle sätte eesmärk on võimaldada muuta seda, millises õiguslikus vormis majandustegevust teostatakse, ilma et vara sissemaksega kaasneva kapitalikasumi maksustamine sõltuks sissemakse tegemise ajast. Maksustamise edasilükkamine kuni üleantud vara ja kohustuste hilisema võõrandamiseni, tingimusel, et omandav äriühing järgib teatavaid nõudeid vara ja kohustuste raamatupidamises kirjendamisel, võimaldab tagada majandusliku järjepidevuse põhimõttest kinnipidamise nii, et on võimalik tagada vastava tulu maksustamine. Vara omandava äriühingu asukoha või juhtimise tegeliku keskusega seotud tingimus on vajalik selleks, et ühtlustamismeetmete puudumisel tagada majandusliku järjepidevuse põhimõttest kinnipidamine ja üleantud vara või kohustuste hilisem maksustamine, kuna sellise äriühingu maksustamise pädevus, kelle asukoht või juhtimise tegelik keskus on väljaspool Portugali territooriumi, on mitte Portugali Vabariigil, vaid liikmesriigil, kelle territooriumil on selle äriühingu asukoht või juhtimise tegelik keskus.