ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopa Kohtu (kuues koda) 12. juuni 2014. aasta määrus – Delphi Technologies vs.Siseturu Ühtlustamise Amet

(kohtuasi C‑448/13 P)

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Määrus (EÜ) nr 207/2009 — Artikli 7 lõike 1 punkt b — Sõnamärk INNOVATION FOR THE REAL WORLD — Reklaamlause — Registreerimisest keeldumine — Eristusvõime puudumine”

Apellatsioonkaebus — Väited — Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral (ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punkt 22)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 6. juuni 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑515/11: Delphi Technologies vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, millega Üldkohus jättis rahuldamata tühistamishagi Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 23. juuni 2011. aasta otsuse R 1967/2010‑2 peale, millega jäeti rahuldamata kaebus kontrollija otsuse peale keelduda sõnamärki „INNOVATION FOR THE REAL WORLD” registreerimast klassidesse 7, 9, 10 ja 12 kuuluvate kaupade jaoks – Absoluutne keeldumispõhjus – Eristusvõime puudumine – Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b ning võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtte rikkumine

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Delphi Technologies Inc‑lt.

Euroopa Kohtu (kuues koda) 12. juuni 2014. aasta määrus – Delphi Technologies vs.Siseturu Ühtlustamise Amet

(kohtuasi C‑448/13 P)

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Määrus (EÜ) nr 207/2009 — Artikli 7 lõike 1 punkt b — Sõnamärk INNOVATION FOR THE REAL WORLD — Reklaamlause — Registreerimisest keeldumine — Eristusvõime puudumine”

Apellatsioonkaebus — Väited — Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral (ELTL artikkel 256; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punkt 22)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (kuues koda) 6. juuni 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑515/11: Delphi Technologies vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, millega Üldkohus jättis rahuldamata tühistamishagi Siseturu Ühtlustamise Ameti teise apellatsioonikoja 23. juuni 2011. aasta otsuse R 1967/2010‑2 peale, millega jäeti rahuldamata kaebus kontrollija otsuse peale keelduda sõnamärki „INNOVATION FOR THE REAL WORLD” registreerimast klassidesse 7, 9, 10 ja 12 kuuluvate kaupade jaoks – Absoluutne keeldumispõhjus – Eristusvõime puudumine – Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b ning võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtte rikkumine

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.

Direktiivi 95/46 artikli 6 lõike 1 punkte b ja c ning artikli 7 punkte c ja e tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis asetavad tööandjale kohustuse teha tööajaregister kättesaadavaks pädevale töötingimuste järelevalvega tegelevale riigiasutusele, et viimane saaks sellega vahetult tutvuda, kuivõrd see kohustus on vajalik, et see asutus saaks täita ülesannet teostada järelevalvet töötingimusi reguleerivate normide rakendamise üle, mis puudutab eelkõige tööaega.
Asjaolu, et kehtetuks tunnistamise taotleja poolt taotluse esitamise eesmärk võib olla edaspidi kõnealuse tähisega oma kaupade tähistamine, ei kujuta endast mingil juhul õiguste kuritarvitamist. Tegelikult on määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 7 lõike 1 punktiga c kaitstud üldine huvi just nimelt selle tähise kättesaadavus ja vaba kasutamine.

Pealegi ei sea määrus nr 207/2009 takistusi kehtetuks tunnistamise taotleja kavatsusele kasutada asjaomast kaubamärki pärast selle kehtetuks tunnistamist. Nimelt näeb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõige 1 ette, et absoluutsete keeldumispõhjuste tõttu võib ühenduse kaubamärgi tunnistada kehtetuks ka rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, mille eelduseks on, et vastustaja selles menetluses võib saavutada kaubamärgi kehtetuks tunnistamise isegi siis, kui ta on kõnealust kaubamärki kasutanud ja kavatseb seda jätkuvalt teha.

Seevastu takistab kehtetuks tunnistamise taotluse tagasilükkamine õiguste kuritarvitamise tõttu määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punktidega b ja c taotletavate eesmärkide tõhusat elluviimist. Nimelt ei võimaldaks selline tagasilükkamine kaubamärgi hindamist nende õigusnormide alusel, mis reguleerivad selle kaubamärgi registreerimise võimalikkust, ja absoluutsete keeldumispõhjuste esinemise kontrollimist.

(vt punktid 43–45)
Direktiivi 2006/112, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikleid 167, 187 ja 189 ning neutraalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis sellises olukorras, kus kapitalikauba kasutusotstarvet muudetakse nii, et kõigepealt kasutatakse seda tegevuses, mis ei anna käibemaksu mahaarvamise õigust, ja edaspidi tegevuses, mis mahaarvamisõiguse annab, näevad ette korrigeerimisperioodina ette kümme aastat alates asjaomase kauba kasutamisega alustamisest ja seega välistavad ühekordse korrigeerimise ühe maksustamisaasta jooksul.

Nõue, mille kohaselt peab kapitalikaupade puhul korrigeerimisperiood olema vähemalt viis aastat, kujutab endast direktiiviga 2006/112 kehtestatud korrigeerimissüsteemi olulist tegurit, kuna see võimaldab vältida mahaarvamise arvutamisel ebatäpsusi ja maksukohustuslasele põhjendamatute soodustuste andmist või neile ebasoodsa olukorra tekkimist ning tagab seega neutraalse maksustamise.

(vt punktid 29, 30 ja resolutsioon)
Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 20. mai 2014. aasta määrus – Reber Holding vs. Siseturu Ühtlustamise Amet

(kohtuasi C‑414/13 P)

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Määrus (EÜ) nr 40/94 — Sõnamärk Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM — Varasemate siseriiklike kujutismärkide W. Amadeus Mozart omaniku vastulause”

Apellatsioonkaebus — Väited — Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral (ELTL artikli 256 lõige 1; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punktid 31 ja 32)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 16. mai 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑530/10: Reber vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Klusmeier, millega Üldkohus jättis rahuldamata apellandi hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 14. septembri 2010. aasta otsuse (asi R 363/2008‑4) peale, mis käsitleb Reber Holding GmbH & Co. KG ja Anna Klusmeieri vahelist vastulausemenetlust – Tõenäosus, et segi aetakse sõnaline tähis „Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM” ja sõnalist osa „W. Amadeus Mozart” sisaldavad varasemad siseriiklikud sõnamärgid, mis on registreeritud Nizza kokkuleppe klassidesse 39 ja 42 kuuluvate kaupade ja teenuste jaoks – Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 (EÜT 1994 L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artikli 15 ning artikli 42 lõigete 2 ja 3 rikkumine

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2. Mõista kohtukulud välja Reber Holding GmbH & Co. KG‑lt.

Euroopa Kohtu (seitsmes koda) 20. mai 2014. aasta määrus – Reber Holding vs. Siseturu Ühtlustamise Amet

(kohtuasi C‑414/13 P)

„Apellatsioonkaebus — Ühenduse kaubamärk — Määrus (EÜ) nr 40/94 — Sõnamärk Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM — Varasemate siseriiklike kujutismärkide W. Amadeus Mozart omaniku vastulause”

Apellatsioonkaebus — Väited — Asjaolude ja tõendite ebaõige hindamine — Vastuvõetamatus — Asjaolude ja tõendite hindamise kontroll Euroopa Kohtus — Välistamine, v.a tõendite moonutamise korral (ELTL artikli 256 lõige 1; Euroopa Kohtu põhikiri, artikli 58 esimene lõik) (vt punktid 31 ja 32)

Ese

Apellatsioonkaebus Üldkohtu (viies koda) 16. mai 2013. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑530/10: Reber vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Klusmeier, millega Üldkohus jättis rahuldamata apellandi hagi Siseturu Ühtlustamise Ameti neljanda apellatsioonikoja 14. septembri 2010. aasta otsuse (asi R 363/2008‑4) peale, mis käsitleb Reber Holding GmbH & Co. KG ja Anna Klusmeieri vahelist vastulausemenetlust – Tõenäosus, et segi aetakse sõnaline tähis „Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM” ja sõnalist osa „W. Amadeus Mozart” sisaldavad varasemad siseriiklikud sõnamärgid, mis on registreeritud Nizza kokkuleppe klassidesse 39 ja 42 kuuluvate kaupade ja teenuste jaoks – Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 (EÜT 1994 L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artikli 15 ning artikli 42 lõigete 2 ja 3 rikkumine

Resolutsioon

1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Viidates isikute võimalusele taotleda õiglast kohtumõistmist, lubab direktiivi 2003/4 keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 4 lõike 2 esimese lõigu punkt c kehtestada liikmesriikidel keskkonnateabe avalikustamise kohustusest erand, selleks et võimaldada neil – kui asjaolud seda nõuavad – kinni pidada õigusest õiglasele kohtumõistmisele, mis on sätestatud harta artikli 47 teises lõigus.

Isegi kui liikmesriik ei näe seda direktiivi üle võtvates õigusaktides sellist erandit ette, kuigi see on harta artikli 47 teise lõigu järgimiseks vajalik, peab ta igal juhul kasutama direktiivi artikli 4 lõike 2 esimese lõigu punktis c talle jäetud kaalutlusruumi kooskõlas harta kõnealusest artiklist tulenevate nõuetega.

Kuna kõik liikmesriikide ametiasutused – sealhulgas haldus- ja kohtuasutused – peavad oma pädevuse piires tagama liidu õigusnormidest kinnipidamise, peavad kohtuasutused juhul, kui on täidetud harta artikli 47 teise lõigu kohaldamise tingimused, tagama nimetatud artikliga antud põhiõigusest kinnipidamise.

Neil asjaoludel ei saa aktsepteerida tõlgendust, mille kohaselt lubab direktiiv 2003/4 liikmesriikidel võtta vastu meetmeid, mis ei ole kooskõlas harta artikli 47 teise lõiguga või ELL artikliga 6. Seega ei ole nimetatud direktiiv kõnealuseid sätteid arvesse võttes kehtetu.

(vt punktid 33–36 ja resolutsioon)
—

arvestama asjaoluga, et tarbija üldine teavitamine enne asjaomase lepingu sõlmimist vahekohtumenetluse ja üldise kohtumenetluse erinevustest ei välista iseenesest, et see tingimus on ebaõiglane. Jaatava vastuse korral tuleb nimetatud kohtul välja selgitada kõik tagajärjed, mis siseriikliku õiguse kohaselt sellest tulenevad, veendumaks, et kõnesolev tingimus ei ole tarbijale siduv. (vt punkt 36 ja resolutsioon)
1.

Kui Euroopa Komisjon on ELTL artikli 108 lõiget 3 kohaldades algatanud selle artikli lõikes 2 sätestatud ametliku uurimismenetluse seoses riikliku meetmega, millest ei olnud selle rakendamise käigus teavitatud, on siseriiklik kohus, kuhu on esitatud hagi selle meetme lõpetamiseks ja väljamakstud summade tagasimaksmiseks, kohustatud võtma kõik vajalikud meetmed, et teha järeldused selle meetme peatamise kohustuse väidetavast rikkumisest.
Üldkohtu kodukorra artiklist 122 tuleneb, et juhul kui ta asub seisukohale, et tal on piisavalt teavet tagaseljaotsuse tegemiseks ja hagiavalduse vastuvõetavuse suhtes ei ole mingeid kahtlusi ning asjakohase vorminõuded on täidetud, siis kontrollib ta nõuete põhjendatust ja teeb otsuse, ilma et tal oleks aga kohustust need nõuded rahuldada. Lisaks tuleb silmas pidada, et Üldkohtu kodukorra artikkel 122 ei anna tagaseljaotsust taotlenud poolele võimalust taotleda kohtuistungi pidamist ja samuti ei pane Üldkohtule kohustust see korraldada.

(vt punkt 22)
Keywords

Resolutiivosa



Keywords

Euroopa Liidu õigus

–

Vahetu õigusmõju

–

Liidu õigusega vastuolus olevad siseriiklikud maksud

–

Tagastamine

–

Üksikasjalikud eeskirjad

–

Siseriikliku õiguse kohaldamine

–

Piirid

–

Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtete järgimine

–

Siseriikliku kohtu poolt teostatav kontroll (nõukogu direktiiv 2006/112, artikkel 183) (vt punktid 29

–

39 ja resolutsioon)

Resolutiivosa

Resolutsioon

Liidu õigust, eelkõige nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artiklit 183 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus sellised liikmeriigi õigusnormid ja praktika, nagu põhikohtuasjas, mis välistavad viivitusintressi maksmise käibemaksu summalt, mille tagastamist ei saanud mõistliku tähtaja jooksul nõuda selliste seadusest tulenevate tingimuste kohaldamise tagajärjel, mille kohta on tuvastatud, et need on liidu õigusega vastuolus. Seda küsimust reguleerivate Euroopa Liidu õigusnormide puudumisel kuulub liikmesriigi kohtute pädevusse kindlaks teha, austades võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid, selliste intresside maksmise tingimused ja kord, mis ei tohi olla vähem soodsad kui need, mida kohaldatakse siseriikliku õiguse rikkumiste peale esitatud hagide suhtes, millel on sarnane ese ja alus liidu õiguse rikkumiste kohta esitatud hagide esemele ja alusele, ega kohaldada selliselt, et liidu õigusega kehtestatud õiguste kasutamine muutuks praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks, mille kontrollimine kuulub tema menetluses olevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse. Liikmesriigi kohtud on kohustatud vajaduse korral jätma kohaldamata kõik liidu õigusega vastuolus olevad liikmesriigi õigusnormid.
—

juhul, kui ettevõtte ülemineku raames on võõrandaja suhtes algatatud maksejõuetusmenetlus, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all, ja mille puhul asjaomane liikmesriik otsustas kasutada direktiivi artikli 5 lõiget 2, ei ole direktiiviga vastuolus, kui liikmesriik näeb ette või lubab, et võõrandajale ülemineku või maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeval töölepingutest või -suhetest tulenevad võõrandaja võlakohustused, sealhulgas sotsiaalkindlustuse õigusliku korraga hõlmatud võlakohustused, ei lähe omandajale üle tingimusel, et selline menetlus toob kaasa kaitse, mis on vähemalt võrdne kaitsega, mis on sätestatud direktiivis 80/987/EMÜ (töötajate kaitset nende tööandja maksejõuetuse puhul käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta), kusjuures liikmesriigil ei ole samas takistatud ette näha, et omandaja peab neid võlakohustusi kandma isegi siis, kui võõrandaja on maksejõuetu;
Euroopa Kohtu (kuues koda) 4. detsembri 2014. aasta määrus – APIA – Centrul Judeţean Timiş

(kohtuasi C‑304/13) ( 1 )

„Põllumajandus — Ühine põllumajanduspoliitika — Määrus (EÜ) nr 1782/2003 — Otsetoetuskavad — Täiendava riikliku otsetoetuse saamise tingimused — Tingimus, mis ei tulene liidu õigusnormidest — Tingimus, et toetuse taotlemise kuupäeva seisuga puuduvad tasumata võlakohustused riigi- ja/või kohaliku omavalitsuse eelarve ees — Lubatavus — Puudumine”

1. Eelotsuse küsimused — Euroopa Kohtu pädevus — Liidu õiguse asjakohaste sätete tuvastamine — Küsimuste ümbersõnastamine (ELTL artikkel 267) (vt punktid 25 ja 26)

2. Põllumajandus — Ühine põllumajanduspoliitika — Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem — Täiendav riiklik toetus — Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt ei saa täiendavat riiklikku toetust tootjad, kellel on toetuse taotluse esitamise kuupäeval tasumata võlakohustused riigi- või kohaliku omavalitsuse eelarve ees — Komisjoni eelneva nõusolekuta kehtestatud tingimus — Lubamatus (nõukogu määrus nr 1782/2003, artikkel 143c ja määrus nr 73/2009, artikkel 132) (vt punktid 36 ja 37 ning resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (muudetud Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia ühinemistingimusi ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavaid muudatusi käsitleva aktiga) artiklit 143c ja nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003, artiklit 132 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis välistab täiendava riikliku otsetoetuse saamise tootjatele, kellel on toetuse taotlemise kuupäeva seisuga tasumata võlakohustused riigi- ja/või kohaliku omavalitsuse eelarve ees, kuna ükski selliste võlgade puudumise tingimus ei ole Euroopa Komisjoni eelneva loa esemeks.

( 1 ) ELT C 52, 22.2.2014.
1.

Selline leping, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega seatakse naftatoodete tarnija kasuks hoonestusõigus eesmärgiga ehitada teenindusjaam ja anda see kõnealuse õiguse kehtivusajaks üürile maatüki omanikule koos sama kaua kehtiva ainuõigusliku ostukohustusega, ei piira põhimõtteliselt märgatavalt konkurentsi ja seega selle suhtes ei kohaldata EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu, kuna esiteks tarnija turuosa ei ületa 3%, olgugi et kolme teise tarnija koguturuosa on ligikaudu 70%, ja teiseks kõnealuse lepingu kehtivusaeg ei ületa ilmselgelt asjaomasel turul üldiselt sõlmitud lepingute keskmist kehtivusaega; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
3

Määruse nr 469/2009 põhjendustes 4–10 on märgitud järgmist: „(4) Praegu lühendab ajavahemik, mis jääb uue ravimi patenditaotluse esitamise ja nimetatud ravimile müügiloa andmise vahele, patendiga antavat tegelikku kaitseaega sedavõrd, et see ei kata teadustööks tehtud investeeringuid. (5) Selle tagajärjel ei ole pakutav kaitse piisav, mis kahjustab ravimitealast teadustööd. (6) On oht, et liikmesriikides asuvad teaduskeskused paiknevad ümber riikidesse, kus pakutakse paremat kaitset. (7) Ühenduse tasandil tuleks ette näha ühtne lahendus, millega saaks vältida liikmesriikide seaduste erinevat arengut, kuna see looks takistusi ravimite vabale liikumisele ühenduses ning mõjutaks seega otseselt siseturu toimimist. (8) Seetõttu on vaja kehtestada täiendava kaitse tunnistus müügiloa saanud ravimitele, mis antaks siseriikliku või Euroopa patendi omanikule igas liikmesriigis välja samadel tingimustel. Määrus on selleks kõige kohasem õiguslik vahend. (9) Tunnistusega antava kaitse kehtivusaeg peaks olema selline, et see võimaldab tegeliku piisava kaitse. Sel eesmärgil peaks nii patendi kui tunnistuse omanik saama kasutada kokku kõige rohkem viieteistkümneaastast ainuõigust alates ajast, kui anti esmane müügiluba kõnealuse ravimi ühenduses turuleviimiseks. (10) Nii keerulises ja tundlikus sektoris nagu seda on ravimisektor, tuleks arvesse võtta kõik asjaga seotud huvid, kaasa arvatud rahvatervis. Seetõttu ei saa tunnistust välja anda kauemaks kui viis aastat. Antud kaitse peaks rangelt piirduma ainult tootega, millele on antud ravimi müügiluba.”
8

Põhikohtuasja kaebaja esitas Tribunale amministrativo regionale dell’Abruzzo’le kaebuse, milles palus tühistada vaidlusalune otsus. Kuivõrd see kaebus jäeti rahuldamata, esitas ta apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Sisuliselt väitis põhikohtuasja kaebaja, et vaidlusaluse otsuse aluseks on ekslik hüpotees, et ühenduse toetus tühistati, millest tulenevalt on vaja tühistada ka maakonna toetus.
63

Komisjon heidab Üldkohtu presidendile samuti ette, et ta jättis vaidlustatud määruse punktides 69 ja 70 tähelepanuta asjaolu, et ärakuulamise eest vastutav ametnik ei pidanud mitte tõendama, et teatud teave ei olnud konfidentsiaalne, vaid üksnes hindama, kas Pilkington oli piisavalt põhjendanud oma konfidentsiaalsustaotlusi. Lisaks moonutati komisjoni argumente, kuivõrd komisjon tugines asjaolule, et kõnealune teave oli rohkem kui viis aastat vana ja et seda oli jagatud kartelliosaliste vahel mitte selleks, et välistada üldiselt selle teabe konfidentsiaalsus, vaid üksnes selleks, et meenutada, et Pilkingtoni kohustus oli selgitada teabe iga osa suhtes neid põhjusi, miks rohkem kui viis aastat vana ja teistele kartelliosalistele teada olev teave oli veel konfidentsiaalne. Teatavate Pilkingtoni konfidentsiaalsustaotluste rahuldamine ärakuulamise eest vastutava ametniku poolt, mis ei olnud kaugeltki ebajärjepidev, tõendab, et ta oli nõus rahuldama need taotlused, kui Pilkington esitas piisavad põhjendused kõnealuse teabe konfidentsiaalsena käsitlemiseks.
1.

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette hüpoteeklaenu lepingust tuleneva viivise vähendamise, tingimusel et need siseriiklikud õigusnormid: — ei takista sellest lepingust tuleneva hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetlust läbiviival siseriiklikul kohtul määratleda viivist käsitlevat tingimust „ebaõiglasena” ja — ei takista nimetatud kohtul jätta see tingimus kohaldamata, kui ta leiab, et see on „ebaõiglane” direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Euroopa Kohtu (üheksas koda) 22. aprilli 2015. aasta määrus – Guletsou

(kohtuasi C‑598/13) 1 ( 1 )

„Apellatsioonkaebus — Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 99 — Identne eelotsuse küsimus — Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus — Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikli 7 lõike 2 punkt c — Liikmesriikidevaheliste sotsiaalkindlustusalaste konventsioonide kohaldatavus — Ühest liikmesriigist pärit sinna tagasipöördunud pagulane — Täitunud töötamisperioodid teise liikmesriigi territooriumil — Vanadushüvitise maksmise taotlus — Keeldumine”

1. Eelotsuse küsimused — Kohtupraktikas juba käsitletud küsimustega identsed küsimused — Kodukorra artikli 99 kohaldamine (ELTL artikkel 267; Euroopa Kohtu kodukord, artikkel 99) (vt punktid 18–20)

2. Sotsiaalkindlustus — Võõrtöötajad — Liidu õigusnormid — Liikmesriikidevaheliste sotsiaalkindlustuskonventsioonide asendamine — Imperatiivse ulatus — Kahepoolne kokkulepe sotsiaalkindlustushüvitiste kohta ühe allakirjutanud riigi kodanike suhtes, kes on olnud teise allakirjutanud riigi territooriumil pagulase staatuses — Kokkulepe, mida ei ole mainitud määruse nr 1408/71 III lisas — Tagasipöördumine enne kokkuleppe sõlmimist — Kokkuleppe kohaldamatus (nõukogu määrus nr 1408/71, artikkel 6 ja artikli 7 lõike 2 punkt c ning III lisa) (vt punkt 21 ja resolutsioon)

Resolutsioon

Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 artikli 7 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kahepoolne kokkulepe sotsiaalkindlustushüvitiste kohta ühe allakirjutanud riigi kodanike suhtes, kes on olnud teise allakirjutanud riigi territooriumil pagulase staatuses, mis sõlmiti ajal, mil üks kahest allakirjutanud riigist ei olnud veel liiduga ühinenud ja mida ei ole mainitud määruse III lisas, ei jää kohaldatavaks nende pagulaste olukorrale, kes pöördusid tagasi oma päritoluriiki enne kahepoolse kokkuleppe sõlmimist ja määruse jõustumist.

( 1 ) ELT C 24, 25.1.2014.