KOHTUJURISTI ETTEPANEK

NIILO JÄÄSKINEN

esitatud 26. mail 2011( )

Kohtuasi C‑148/10

Express Line NV

versus

Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Hof van beroep te Brussel (Belgia))

Eelotsusetaotlus – Euroopa Kohtu pädevus – Põhikohtuasja hageja osaline hagist loobumine – Otsuse tegemise vajaduse äralangemine – Postiteenused – Mitteuniversaalsete postiteenuste osutajad – Kasutajate kaebuste ettevõttevälise menetlemise kord – Direktiiv 97/67/EÜ – Artikkel 19 – Ulatus – ELTL artikkel 49 – Asutamisvabadus – ELTL artikkel 56 – Teenuste osutamise vabadus





I. Sissejuhatus

1. Hof van beroep te Brussel (Belgia) esitab kaks eelotsuse küsimust, mis käsitlevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta( ) tõlgendamist. Eelkõige soovib ta teada, missugune on selle direktiivi artikli 19 ulatus, arvestades eriti hilisemaid muudatusi, mis on selles õigusaktis tehtud.( ) Lisaks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada ELTL artiklit 56 jj, mis käsitlevad teenuste osutamise vabadust.

2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule lahendada antud vaidluse pooled on Express Line NV (edaspidi „Express Line”) ja Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Belgia postiteenuste ja telekommunikatsiooni instituut, edaspidi „BIPT”) ning see tekkis selle tõttu, et viimane otsustas anda nimetatud äriühingu kiirkulleritegevuse Belgia postisektori vaidluste lahendamise organi pädevusse ning nõudis, et asjaomane isik tasuks selle eest osamakset.

3. Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul kindlaks teha, kas lähtudes direktiivist 97/67 ja peamiselt selle artiklist 19, milles on postiteenuste kasutajate kaebuste ettevõttevälise menetlemise kord ette nähtud universaalse postiteenuse osutajate puhul, on liikmesriikidel lubatud laiendada seda korda isikutele, kes osutavad postiteenuseid, mis ei kuulu universaalteenuse alla.

4. Juhuks kui vastus sellele esimesele küsimusele on jaatav, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus ka küsimuse, kas niisugune laiendamine on kooskõlas ELT lepingus sätestatud teenuste osutamise vabadust käsitlevate põhimõtetega. Võttes arvesse käesoleva kohtuasja faktilisi asjaolusid, näib siiski, et kohaldada tuleb pigem asutamisvabadust käsitlevaid põhimõtteid ja neid peab Euroopa Kohus ka tõlgendama nii, et sellest tõlgendusest oleks kasu.

5. Arvestades põhikohtuasjas algatatud menetluse arengut, st põhikohtuasja kaebuse esitaja osalist kaebusest loobumist pärast seda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluse esitas, tuleb siiski ennekõike kindlaks teha, kas küsimustele, mis esitati vaidluses, mida võib-olla enam ei olegi, on üldse vaja vastata.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

Direktiiv 97/67

6. Direktiivi 97/67 põhjendustes 35 ja 41 on märgitud:

„(35) vajadus parandada teenuse kvaliteeti tähendab seda, et vaidlused tuleb lahendada kiiresti ja tõhusalt; lisaks siseriikliku ja ühenduse õiguse alusel kättesaadavatele õiguskaitsevahenditele tuleks ette näha kaebuste lahendamise kord, mis peab olema selge, lihtne ja odav ning võimaldama osaleda kõigil asjaomastel pooltel;

[...]

(41) käesolev direktiiv ei mõjuta asutamislepingu eeskirjade, eelkõige konkurentsi ja teenuste osutamise vabadust käsitlevate eeskirjade kohaldamist”.

7. Direktiivi 97/67 artikkel 1 näeb ette:

„Käesoleva direktiiviga kehtestatakse ühiseeskirjad, mis käsitlevad järgmist:

[...]

– universaalteenuse osutamiseks kvaliteedistandardite kehtestamine ja süsteemi loomine, et tagada kõnealuste standardite järgimine,

– [...]

− sõltumatute riiklike reguleerivate asutuste loomine.”

8. Direktiivi 97/67 artikli 2 punktis 1 on sätestatud, et „[k]äesolevas direktiivis [on postiteenused] postisaadetiste kogumine, sorteerimine, transportimine ja kättetoimetamine”.

9. Direktiivi 97/67 artiklite 3 ja 4 kohaselt nimetavad liikmesriigid ühe või mitu universaalteenuse osutajat, kusjuures täpsustatakse, et see teenus hõlmab kindlaksmääratud kvaliteediga postiteenuse pidevat osutamist nende territooriumi igas punktis kõikidele kasutajatele sobiva hinnaga.( )

10. Kuni 31. detsembrini 2010, mil möödus direktiivi 2008/6 ülevõtmise tähtaeg, oli liikmesriikidel direktiivi 97/67 artikli 7 kohaselt võimalus reserveerida mõned teenused universaalse postiteenuse osutaja(te)le, kusjuures täpsustatakse, et nad võivad pakkuda ka teenuseid, mis ei kuulu universaalse postiteenuse alla.

11. Mis puudutab nimetamata teenuseosutajaid, siis postiteenuste osas, mis ei kuulu universaalteenuse alla, võisid liikmesriigid vastavalt selle direktiivi artiklile 9 kasutusele võtta üldload ja reserveerimata postiteenuste osas, mis kuuluvad universaalteenuse alla, loa andmise korra, sh üksiklitsentsid.

12. Direktiivi 97/67 artikkel 19 sätestab:

„Liikmesriigid tagavad, et kehtestatakse kasutajate kaebuste, eelkõige postisaadetiste kaotsimineku, varguse ja rikkumisega või teenuse kvaliteedistandarditele mittevastavusega seotud kaebuste lahendamise selge, lihtne ja odav kord.

Liikmesriigid võtavad meetmeid tagamaks, et kõnealune kord võimaldab lahendada vaidlusi õiglaselt ja kiiresti, ning näevad vajaduse korral ette hüvitamis- ja/või kompenseerimissüsteemi.

Ilma et see piiraks teisi riigi või ühenduse õigusaktide kohaseid edasikaebamisvõimalusi või heastamisvahendeid, tagab liikmesriik, et kasutajad, kes tegutsevad individuaalselt või, kui riigi õigusaktide kohaselt on lubatud, koos kasutajate ja/või tarbijate huve esindavate organisatsioonidega, võivad riigi pädevale asutusele anda lahendamiseks juhtumeid, kus kasutajate kaebus universaalteenuste valdkonna teenuseid osutavale ettevõttele ei ole rahuldavalt lahendatud.

Vastavalt artiklile 16 tagavad liikmesriigid, et universaalteenuse osutajad avaldavad koos oma tegevuse kontrollimise aastaaruandega teabe kaebuste arvu ja nende käsitlemisviisi kohta.”

– Direktiiv 2002/39

13. Direktiivi 2002/39 põhjenduses 28 on märgitud:

„(28) Oleks asjakohane, et siseriiklikud reguleerivad asutused ühendaksid litsentside kehtestamisega nõude, et litsentsisaajate teenuste tarbijatele on olemas läbipaistev, lihtne ja odav kaebuste menetlemise kord, olenemata sellest, kas need kaebused on seotud universaalteenuse osutaja (osutajate) või luba omavate operaatorite, sealhulgas üksikute litsentsiomanike teenustega. Lisaks võib olla asjakohane, et see kord oleks kättesaadav kõigi postiteenuste kasutajatele, olenemata sellest, kas tegemist on universaalteenustega või mitte. Selline kord peaks hõlmama menetlused vastutuse kindlaksmääramiseks postisaadetiste kadumise või kahjustuse korral.”

14. Selle direktiiviga asendati direktiivi 97/67 artikli 19 esimene ja teine lõik järgmise tekstiga:

„Liikmesriigid tagavad, et kehtestatakse kasutajate kaebuste, eelkõige postisaadetiste kaotsimineku, varguse ja rikkumisega või teenuse kvaliteedistandarditele mittevastavusega seotud kaebuste lahendamise selge, lihtne ja odav kord (kaasa arvatud menetlused vastutuse kindlaksmääramiseks juhtudel, kui operaatoreid on rohkem kui üks).

Liikmesriigid võivad sätestada, et seda põhimõtet kohaldatakse ka selliste teenuste kasutajate suhtes, mis:

– ei kuulu artiklis 3 määratletud universaalteenuse kohaldamisalasse või

– kuuluvad artiklis 3 määratletud universaalteenuse kohaldamisalasse, kuid mida universaalteenuse osutaja ei paku.

Liikmesriigid võtavad meetmeid tagamaks, et esimeses lõigus nimetatud kord võimaldab lahendada vaidlusi õiglaselt ja kiiresti, ning näevad vajaduse korral ette hüvitamis- ja/või kompenseerimissüsteemi.”

– Direktiiv 2008/6

15. Ka direktiiviga 2008/6, millega nähakse ette postiteenuste siseturu täielik avamine, muudeti direktiivi 97/67.

16. Eelkõige selle põhjenduses 42 nähti esiteks ette, et tarbijakaitse suurendamiseks on asjakohane kohaldada kaebuste menetlemist reguleerivaid miinimumpõhimõtteid laiemalt kui vaid universaalteenuste osutajate suhtes, ning teiseks, et kaebuste lahendamise menetluse tõhustamiseks on kohane julgustada kohtuvälise kokkuleppe menetluste kasutamist. Muudatused, mis tehti lõpuks selle direktiiviga direktiivi 97/67 artiklis 19, vastavad kindlaksmääratud eesmärkidele.

17. Tähtajaks, mille jooksul liikmesriigid pidid direktiivi 2008/6 üle võtma, määrati selle artikli 2 lõikega 1 31. detsember 2010, ilma et see piiraks selle direktiivi artiklis 3 ette nähtud − kuid käesoleval juhul asjakohatute − üleminekusätete kohaldamist. Arvestades, et see tähtaeg ei olnud põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel veel läbi ning see direktiiv võeti Belgia siseriiklikku õigusesse üle alles 13. detsembri 2010. aasta seadusega( ), ei ole kõnesolev direktiiv käesoleva kohtuasja raames kohaldatav.

B. Siseriiklik õigus

18. Loi du 21 mars 1991 portant réforme de certaines entreprises publiques économiques( ) (21. märtsi 1991. aasta teatavate riigi osalusega äriühingute reformi käsitlev seadus, edaspidi „1991. aasta seadus”), mida on muudetud mitu korda ja eelkõige 9. juuni 1999. aasta kuningliku rakendusmäärusega( ) (edaspidi „1999. aasta kuninglik määrus”), sisaldab õigusnorme, millega direktiiv 97/67 võetakse üle Belgia siseriiklikku õiguskorda.

19. 1991. aasta seaduses on nimetatud ainult üks universaalteenuse osutaja, nimelt La Poste,( ) ning teatavate postiteenuste osutamine on reserveeritud talle. Selleks et osutada postiteenust, mis ei ole reserveeritud, kuid kuulub universaalteenuse alla, on vaja üksiklitsentsi.( ) Seevastu selleks, et osutada postiteenust, mis ei kuulu universaalteenuse alla, on peale muude tingimuste järgimise tarvis esitada deklaratsioon BIPT‑le.( )

20. Selle seaduse I jaotises „Sõltumatud riigi osalusega äriühingud” on X peatükk, mis käsitleb niisuguste äriühingute „vaidluste lahendamise organeid” ja jaguneb kahte jakku, millest esimeses on kirjeldatud nende organite pädevust ning teises nende koosseisu ja tööd.

21. Postisektori vaidluste lahendamise organi pädevuse osas sätestab 1991. aasta seaduse artikkel 43ter niisugusena, nagu see lisati 21. detsembri 2006. aasta seadusega( ) (edaspidi „2006. aasta seadus”):

„1. [BIPT] juurde luuakse postisektori vaidluste lahendamise organ, mis on pädev järgmiste ettevõtjate kasutajaid puudutavates valdkondades:

1) LA POSTE;

2) ettevõtjad, mis pakuvad postiteenuseid [...] milleks on vaja litsentsi [...];

3) ettevõtjad, mis pakuvad postiteenuseid [...] mille kohta on vaja esitada deklaratsioon [...].

Kasutajaid puudutavad valdkonnad on valdkonnad, mis on seotud niisuguste kasutajate huvidega, kes ei paku ise postiteenuseid.

[...]

3. Postisektori vaidluste lahendamise organil on järgmised ülesanded:

1) vaadata läbi kõik kasutajate kaebused, mis käsitlevad:

a) LA POSTE’i tegevust, [...]

b) käesoleva artikli lõike 1 [punktides] 2 ja 3 nimetatud ettevõtjate postitegevust.

[...]

3) tegutseda vahendajatena, et hõlbustada käesoleva artikli lõikes 1 nimetatud ettevõtjate ja kasutajate vaheliste vaidluste lahendamist kokkuleppel;

4) kui ei ole võimalik jõuda kokkuleppele, anda käesoleva artikli lõikes 1 nimetatud ettevõtjatele soovitus. Kaebuse esitajale saadetakse selle soovituse ärakiri;

5) suunata kasutajaid, kes pöörduvad tema poole kirjalikult või suuliselt, kõige paremal viisil, arvestades nende õigusi ja huve; [...]

4. Lõppkasutajate kaebused on lubatud vaid siis, kui esmalt on esitatud kaebus asjaomase ettevõtja sisemises menetluses. Lõppkasutajate kaebused ei ole lubatud, kui need esitati anonüümselt või neid ei esitatud postisektori vaidluste lahendamise organile kirjalikult.

[...]

7. Kui postisektori vaidluste lahendamise organ tunnistab kasutaja kaebuse vastuvõetavaks, peatab operaator sissenõudmismenetluse maksimaalselt neljaks kuuks alates kaebuse esitamisest vaidluste lahendamise organile või kuni hetkeni, mil postisektori vaidluste lahendamise organ esitab soovituse, või kuni kokkuleppe sõlmimiseni.”

22. Postisektori vaidluste lahendamise organi töö osas on 1991. aasta seaduse artikliga 45ter niisugusena, nagu see lisati 2006. aasta seadusega,( ) reguleeritud selle organi osutatavate teenuste rahastamist. Selleks on ette nähtud „vaidluste lahendamise osamakse”, mille 1991. aasta seaduse artikli 43ter lõikes 1 nimetatud ettevõtjad peavad tasuma BIPT‑le igal aastal vastavalt teabele, mille nad peavad sama seaduse artikli 45ter lõike 4 kohaselt edastama.

23. Selle seaduse 45ter lõikes 5 on sätestatud, et selle „individuaalse” osamakse summa, mis ettevõtjal tasuda tuleb, määrab BIPT igal aastal kindlaks keeruka algebralise valemi abil, milles võetakse sisuliselt arvesse eelkõige esiteks käive, mille asjaomane ettevõtja sai eelmisel aastal vaidluste lahendamise organi haldusalasse kuuluvast tegevusest,( ) ja teiseks vaidluste lahendamise organi poolt eelmisel aastal menetletud seda ettevõtjat puudutavate kaebuste arv. Tähtpäevaks tasumata osamaksetelt hakatakse sama artikli lõike 6 teise lõigu kohaselt arvestama seadusjärgset viivist, millele lisandub 2%.

III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

24. Express Line kuulub DHL kontserni, mille peakorter on Saksamaal. Tema põhitegevusala on kiirkullerteenuste pakkumine, st ta edastab oma sõnul oma klientidele individuaalselt dokumente, pakke, kaubaaluseid või autokoormaid õhu- või maismaatranspordi abil.

25. BIPT nõudmisel teavitas Express Line 23. detsembril 2006. aastal 1991. aasta seaduse artikli 148bis lõike 1 punkti 1 kohaselt teatud tema poolt osutatud teenustest kui postiteenustest, mis ei kuulu universaalteenuse alla. Selle teavitamise juures märkis ta siiski tingimuseks, et ta ei nõustu sellega, et tema kiirkullerteenused liigitataks „postiteenuste” hulka.

26. BIPT teatas 11. juulil 2007 Express Line’ile kirjalikult, et viimasega seotud vaidlused kuuluvad postisektori vaidluste lahendamise organi pädevusse ning seetõttu peab ta tasuma osamakseid selle organi rahastamiseks. Express Line’il paluti tema osamakse suuruse kindlaksmääramiseks esitada andmed oma 2006. aasta käibe kohta, mis puudutavad vaidluste lahendamise organi pädevusse kuuluvat tegevust.

27. Express Line ei nõustunud sellega, et ta kuulub postisektori vaidluste lahendamise organi haldusalasse, väites, et tema kiirkullerteenused on transpordi- ja logistikateenused, mida täiendatakse lisateenustega ning mis on peamiselt suunatud ettevõtjatele, ning need ei ole postiteenused.

28. BIPT tuvastas 13. novembri 2008. aasta kirjaga, et Express Line on rikkunud 1991. aasta seaduse artikleid 43ter−45ter, ning kohustas Express Line’i sunniraha ähvardusel esitama talle 15 päeva jooksul käibeandmed, mis on vajalikud tema osamakse arvutamiseks (edaspidi „vaidlustatud meede”).

29. Olles edastanud nõutud finantsteabe, vältimaks tema suhtes sunniraha kohaldamist, esitas Express Line hoiatuse peale Hof van beroep te Brusselile kaebuse.( ) Ta taotles esimese võimalusena, et vaidlustatud meede tühistataks, ja teise võimalusena, et Euroopa Liidu Kohtule esitataks kaks eelotsuse küsimust.

30. Seetõttu otsustas Hof van beroep te Brussel 23. märtsi 2010. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas [...] direktiivi 97/67 [...] sätteid direktiiviga 2002/39 [...] muudetud redaktsioonis ning eelkõige selle artiklit 19, kuid mitte ainult, arvestades ka direktiiviga 2008/6[...] tehtud muudatusi, mis tuleb hiljemalt 31. detsembriks 2010 siseriiklikku õigusesse üle võtta, tuleb mõista ja tõlgendada nii, et liikmesriikidel ei ole õigust näha mitteuniversaalsete postiteenuste osutajatele kohustuslikult ette ettevõttevälist kaebemenetluse korda, kuna:

i) direktiivi kujul on postiteenuste kasutajate kaitseks kohaldatavate kaebemenetluste osas tegemist täieliku ühtlustamisega; või

ii) see kohustus nähakse direktiiviga 2002/39 ette üksnes universaalteenuste osutajatele ning alates direktiivi 2008/6[...] kehtestamisest kõikidele universaalteenuste osutajatele, samas kui liikmesriigid võivad direktiivi 2008/6[...] artikli 19 lõike 1 teise lõigu sõnastuse kohaselt sõltumatu kohtuvälise korra arendamist mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate ning lõpptarbijate vaheliste vaidluste lahendamiseks üksnes ergutada, mitte siiski ette näha [?]

2. Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele kõlab nii, et postidirektiiv ei takista liikmesriike tegemast ettevõttevälist kaebuste menetlemise korda, nagu on [direktiivi 97/67] artikli 19 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud universaalteenuste osutajatele, kohustuslikuks ka mitteuniversaalsete postiteenuste osutajatele, tuleb tõlgendada teenuste vaba osutamise põhimõtteid (EÜ artikkel 49 jj, nüüd ELTL artikkel 56 jj) nii, et liikmesriigi poolt ülekaaluka üldise huvi tõttu tarbijate kaitseks kehtestatud teenuste vaba osutamise piirangud, millega nähakse selline ettevõtteväline kaebuste lahendamise kord, nagu on [direktiivi 97/67] artikli 19 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud universaalteenuste osutajate suhtes, kohustuslikult ette ka mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate jaoks, on [ELT lepinguga] kooskõlas ka siis, kui asjaomase kaebuste menetlemise korra kohaldamisel ei tehta vahet tarbijate ja teiste lõppkasutajate kaebuste vahel, kuigi nende teenuste (käesoleval juhul kiirkuller- ja kullerteenused) kasutajad on valdavalt kutselised kasutajad?”

IV. Menetlus Euroopa Kohtus

31. Eelotsusetaotlus esitati 29. märtsil 2010.

32. Kirjalikke märkusi esitasid Euroopa Kohtule Express Line, Belgia ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.

33. Express Line teatas 14. jaanuari 2011. aasta kirjas Euroopa Kohtule, et ta loobus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleliolevas menetluses väitest, mis põhines teenuste osutamise vabadust käsitlevatel põhimõtetel ja direktiivil 97/67 direktiiviga 2002/39 muudetud redaktsioonis. Ta taotles seega, et Euroopa Kohus võtaks teatavaks, et selles kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimustele ei ole enam vaja vastata.

34. BIPT väitis kirjaga, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 18. veebruaril 2011, et Express Line ei saa sellist taotlust esitada, ning seda põhjendusel, et Belgia õiguses ei ole lubatud põhikohtuasja hagejal teha eelotsusetaotluse esitanud kohtu asemel otsust selle kohta, kas vastus eelotsuse küsimustele on vaidluseseme kohta otsuse tegemiseks veel vajalik või mitte. Ta täpsustas, et kui esimeses küsimuses sõnastati ümber Express Line’i esitatud küsimus, siis teine küsimus on Hof van beroep te Brusseli enda esitatud küsimus ja vastus sellele sõltub vastusest esimesele küsimusele.

35. Eelotsusetaotluse esitanud kohus teatas 9. märtsi 2011. aasta faksiga Euroopa Kohtule, et väitest, mis põhineb ELTL artiklil 56 ja direktiivil 97/67 ning mille tõttu ta oma eelotsusetaotluse esitas, on loobutud. Ta märkis, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei jäänud see muutus kindlasti tagajärgedeta, võttes arvesse Euroopa Kohtu pädevust talle esitatud küsimustele vastamisel.

36. 17. märtsil 2011 toimunud kohtuistungil ei olnud esindatud BIPT ja Poola valitsus.

37. Express Line kordas oma arvamust, et arvestades põhikohtuasjas algatatud menetluse seisu, ei ole eelotsuse küsimustele enam vaja vastata. Ta palus Euroopa Kohtul seega menetluse lõpetada ja teise võimalusena menetluse peatada seniks, kuni eelotsusetaotluse esitanud kohus on vastanud tema taotlusele loobuda põhikohtuasjas väitest, mis põhineb liidu õigusel.

38. Belgia valitsus ja komisjon ei avaldanud arvamust selle menetlusliku küsimuse kohta, nad võtsid seisukoha ainult sisulistes küsimustes.

39. Pärast kohtuistungit edastas Express Line 25. märtsi 2011. aasta kirjaga Euroopa Kohtule Hof van beroep te Brusseli 9. märtsil 2011 antud kohtumääruse, mille kohaselt kuulas see kohus 8. veebruaril 2011 põhikohtuasja pooled ära, mis puudutab Express Line’i loobumist oma esimesest väitest, et rikuti ELTL artiklit 56 ja direktiivi 97/67, ning tema taotlust, et menetluse peatamine, mida see kohus oli otsustanud teha, lõpetataks ja menetlust jätkataks taas nii kiiresti kui võimalik.

40. Hoolimata sellest, ei võtnud eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotlust ametlikult tagasi.

V. Õiguslik analüüs

A. Kohtuasja menetlemise seis

41. Arvestades siseriiklikus kohtus algatatud menetluse hiljutisi arenguid ja eelkõige seda, et Express Line loobus väitest, mille tõttu Hof van beroep te Brussel enda sõnul eelotsusetaotluse esitas, on küsimus, kas Euroopa Kohus peab tegema otsuse talle esitatud eelotsuse küsimuste kohta, põhjendatud.

42. Meenutan, et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium.( ) Euroopa Kohtule saadetakse sõltuvalt juhtumist kas tõlgendamistaotlus või kehtivuse hindamise taotlus, kuid kohtuasja temale edasi ei saadeta. Järelikult ei lõpeta eelotsusetaotluse esitanud kohus menetlust. Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotlus ainult peatab menetluse, mis jääb siseriiklikus kohtus pooleli, kuni Euroopa Kohus on eelotsuse küsimuse kohta oma otsuse teinud.( )

43. Euroopa Kohus omalt poolt ei tohi teha otsust eelotsusetaotlusega esitatud tõlgendamispalve kohta, kui ei ole või ei ole enam – nagu võib olla käesoleval juhul – põhikohtuasja, milles kerkivad liidu õigust käsitlevad küsimused, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lahendama.

44. Nii ELTL artikli 267 sõnastusest kui ka ülesehitusest, samuti Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 23 ilmneb nimelt, et siseriiklikul kohtul on õigus eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole pöörduda üksnes juhul, kui vaidlus on selles kohtus pooleli ja kui tema ülesanne on teha otsus, milles võidakse arvesse võtta eelotsust. Seega ei ole Euroopa Kohus pädev tegema otsust eelotsusetaotluse kohta, kui selle tegemise hetkel on menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus juba lõpetatud.( )

45. Lisaks ei õigusta eelotsusetaotluse esitamist ja järelikult Euroopa Kohtu pädevust juhendavate arvamuste andmine üldiste või oletuslike küsimuste kohta,( ) vaid seda õigustab vajadus lahendada tõesti olemasolev kohtuvaidlus. Kui see kohtuvaidlus lõpeb, kaob ka vajadus vastata eelotsuse küsimustele.

46. Eelotsusemenetluses on tõesti siseriiklik kohus paremas olukorras, et hinnata kohtuasja iseärasusi, arvestades nii seda, kas eelotsusetaotlus on tema otsuse tegemiseks vajalik, kui ka seda, kas Euroopa Kohtule esitatavad küsimused on asjakohased.( )

47. Probleemid, mis võivad tekkida siseriikliku kohtu kaalutlusõiguse kasutamisest ja siseriikliku kohtu suhetest Euroopa Kohtuga, kuuluvad siiski eranditult liidu õigusnormide kohaldamisalasse. Nii et kui Euroopa Kohus peab saama võimalikult laialdaselt tugineda siseriikliku kohtu hinnangule selles osas, kas talle esitatud küsimused on vajalikud,( ) tuleb tal võimaldada anda ükskõik missugune hinnang, mis kuulub tema enda ülesande juurde, et eelkõige vajaduse korral kontrollida oma pädevust, mida peab tegema iga kohus.( )

48. Kuna põhikohtuasja olemasolu on selle pädevuse tingimus, võib Euroopa Kohus seda kontrollida isegi omal algatusel,( ) kusjuures tuleb täpsustada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu õigus menetlus lõpetada ja eelotsuse küsimused tagasi võtta ei tulene mitte siseriiklikust õigusest, vaid siseriiklikule kohtule siduva ELTL artikli 267 tõlgendusest.( )

49. On leitud, et kui ainult siseriikliku kohtu enda pädevuses on oma eelotsusetaotlus tagasi võtta juhul, kui ta arvab, et tal ei ole niisugust otsust põhikohtuasja lahendamiseks enam vaja, võib selle tagasivõtmise esile kutsuda ka põhikohtuasja hageja või kaebuse esitaja, loobudes esitatud hagist või kaebusest.( ) Isegi osaline hagist või kaebusest loobumine, mis ei too kaasa menetluse lõpetamist põhikohtuasjas, võib olla piisav selleks, et Euroopa Kohus ei saa enam teha otsust talle esitatud küsimuse kohta.( )

50. Käesoleval juhul ilmneb Euroopa Kohtule pärast eelotsusetaotluse esitamist edastatud asjaoludest, et kuigi Express Line ei loobunud täielikult oma siseriiklikule kohtule esitatud kaebusest, loobus ta ainsast sellele kohtule esitatud väitest, mis oli liidu õiguse seisukohast asjakohane, st ta ei väida enam, et rikuti ELTL artiklit 56 ja direktiivi 97/67.

51. Mulle näib, et kuna eelotsusetaotlus ei ole enam põhikohtuasja lahendamiseks vajalik, on see taotlus nüüd kaotanud oma eseme. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisund jääb mitmeti tõlgendatavaks – võib-olla raskuste tõttu, mida siseriiklik menetlusõigus selles osas tekitab −,( ) näib ta paluvat Euroopa Kohtul teha selle kohta otsus.

52. Oma määruses, mille ta kuulutas välja 9. märtsil 2011, rõhutab Hof van beroep te Brussel nimelt, et „[l]oobumine väitest, mille tõttu eelotsusetaotlus esitati, on asjaolu, mis mõjutab Euroopa Kohtu praktika kohaselt Euroopa Kohtu pädevust esitatud küsimusele vastamisel”. Veelgi enam, ta märgib selle otsuse kokkuvõtteks, et „kohtuasja menetlemine lükatakse omal algatusel edasi seniks, kuni Euroopa Kohus on otsusega tuvastanud, et eelotsuse küsimus on jäänud õiguslikult esemetuks”.

53. Kuigi põhjused, miks Hof van beroep te Brussel hoidus, hoolimata sellest ilmsest seisukohavõtust, oma eelotsusetaotluse tagasivõtmisest, ei ole läbipaistvad, võib oletada, et need on seotud menetluslike nõuetega. Niisugusel juhul on Euroopa Kohus juba nõustunud eelotsusetaotluse esitanud kohut aitama. On nimelt leitud, et kui see kohus arvab, et vastavalt siseriiklikele menetlusnormidele ei ole tal õigust oma eelotsusetaotlusest loobuda, võib Euroopa Kohus tuvastada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleval kohtuasjal puudub ese, ning järeldada sellest, et esitatud eelotsuse küsimusele ei ole enam tarvis vastata.( )

54. Ükskõik missugune on eelotsusetaotluse esitanud kohtu tegevusetuse põhjus, näib mulle, et võttes arvesse põhikohtuasjas algatatud menetluse arengut, ei ole Euroopa Kohtu vastus talle esitatud eelotsuse küsimustele enam vajalik, et lahendada vaidlus, mille asjus eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole pöörduti. Järelikult tuleb asuda seisukohale, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud.

55. Ainult teise võimalusena, juhuks kui Euroopa Kohus ei nõustu minu ettepanekuga, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud, annan ma nüüd juhised sisulistele küsimustele vastamiseks.

B. Mõiste „postiteenused”

56. Express Line vaidlustab nende teenuste kvalifitseerimise vaidlustatud meetmes „postiteenusteks”, mille kohta ta deklaratsiooni esitas, ning seda põhjendusel, et niisugune lähenemisviis on vastuolus liidu õigusega. Ta väidab, et kuna tema teenused piirduvad kiirkulleri transpordi- ja logistikateenustega, ei saa need kuuluda mõiste „postiteenused” alla direktiivi 97/67 artikli 2 punkti 1 tähenduses, milles on toodud loetelu neljast tegevusest, millega tuleb asjaomase isiku sõnul tegelda samaaegselt.( ) Ta väidab, et 1991. aasta seadusel, milles on nähtud ette, et loetletud tegevused on alternatiivsed,( ) on laiem kohaldamisala kui direktiivil ning seetõttu ei ole direktiiv Belgia õiguskorda nõuetekohaselt üle võetud.

57. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, tuleks seda vastuväidet analüüsida kõigepealt, sest selle liigituse alla kuuluvate teenuste olemasolu on selle vaidluste lahendamise korra kohaldamise eeltingimus, mille kasutamine vaidlustati.

58. Ma märgin kohe, et minu meelest ei pea Euroopa Kohus selle küsimuse kohta otsust tegema, sest Hof van beroep te Brussel on juba lükanud tagasi väite osa, milles tuginetakse sellele põhjendusele, ning järeldanud sõnaselgelt, et arvestades talle lahendamiseks esitatud vaidluse asjaolusid, ei ole vaja esitada eelotsuse küsimust selle kohta. Kohtupraktika kohaselt ei võimalda ELTL artikliga 267 Euroopa Kohtule antud roll tal vastata lisaküsimusele, mille põhikohtuasja hageja või kaebuse esitaja esitas sisuliselt oma märkustes, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev hindama, mil määral on tal vaja liidu õiguse tõlgendust, et teha oma otsus, leidis, et selle küsimuse esitamine on käesoleval juhul üleliigne.( )

59. Ülejäänu osas nõustun Hof van beroep te Brusseli seisukohaga,( ) et Belgia õigusaktides, mida käesoleval juhul kohaldatakse, on esitatud mõiste „postiteenused” määratlus, mis on kooskõlas direktiivi 97/67 artikli 2 punktis 1 esitatud määratlusega, sest selles artiklis ei ole mingit vihjet, et toodud loetelu on kumuleeruv. Lisan, et selle õigusnormi edasine sõnastus kinnitab mõtet, et ei ole vaja, et asjaomane operaator koondaks enda kätte neli loetletud toimingut.( )

C. Esimene eelotsuse küsimus

60. Oma esimeses küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul vastata, kas direktiivi 97/67 direktiiviga 2002/39 muudetud redaktsioonis ja peamiselt selle artiklit 19, kuid mitte ainult, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus õigusnormid, millega kaebuste ettevõttevälise menetlemise kord muudetakse kohustuslikuks mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate puhul.

61. Ainult Express Line väidab, et vastavalt tema taotlusele sõnastatud eelotsuse küsimusele tuleb vastata jaatavalt. Seevastu Belgia ja Poola valitsus ning komisjon arvavad, et kõnesolev kord ei ole direktiiviga 97/67 vastuolus. Ka mina nõustun selle viimase seisukohaga.

62. Käesoleval juhul on Express Line’i osutatavad postiteenused, millest ta BIPT‑le teatas, teenused, mis ei kuulu universaalteenuse hulka. Selles olukorras keeldub põhikohtuasja kaebuse esitaja kuulumast Belgia postisektori vaidluste lahendamise organi haldusalasse ja tasumast seetõttu sellele organile osamakset, nagu BIPT temalt vaidlustatud meetmega nõudis. Ta kritiseerib 1991. aasta seadust selle pärast, et selles on nähtud ette, et isegi mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate suhtes kohaldatakse kaebuste menetlemise ettevõttevälist korda, milleks on see vaidluste lahendamise organ.

63. Ta põhjendab oma etteheiteid eelkõige direktiivi 97/67 artikliga 19 direktiiviga 2002/39 muudetud redaktsioonis, mille neljanda lõigu kohaselt tagab liikmesriik, et kasutajad( ) võivad riigi pädevale asutusele anda lahendamiseks juhtumeid, kus kasutajate kaebus universaalteenuste valdkonna teenuseid osutavale ettevõttele( ) ei ole rahuldavalt lahendatud.( ) Sellest õigusaktist ilmneb, et liikmesriikide loodavas kaebuste ettevõttevälise menetlemise korras nimeliselt silmas peetud teenuseosutajad on universaalteenuse osutajad.

64. Siseriiklikke õigusnorme on direktiiviga 97/67 ühtlustatud siiski ainult minimaalselt, sest ei püüta kehtestada ühiseid nõudeid, mis hõlmaksid kogu postisektorit.( ) Eelkõige artikli 19 neljas lõik käesoleval juhul kohaldatavas redaktsioonis algab järgmise tingimusega: „[i]lma et see piiraks teisi riigi või ühenduse õigusaktide kohaseid edasikaebamisvõimalusi või heastamisvahendeid”. Selle õigusaktiga soovitakse seega kehtestada ainult minimaalne raamistik, millest väljaspool on õigusloomepädevus liikmesriikidel, tingimusel et nad järgivad muid liidu õigusnorme. Nagu komisjon rõhutas, ei näita miski direktiivi 97/67 artikli 19 sõnastuses, et liikmesriikidel ei oleks lubatud muuta kaebuste ettevõttevälise menetlemise korda kohustuslikuks muudegi teenuseosutajate puhul peale universaalteenuse osutaja.

65. Selle artikli konkreetne eesmärk, mis on kõikide postiteenuste kasutajate huvide kaitse tugevdamine seeläbi, et neile tagatakse teenuste kvaliteedi kõrge tase − nagu näitab direktiivi 97/67 üldine pealkiri −, viib mind ka mõttele, et selles õigusaktis ei välistata, et liikmesriigid näevad ette teisigi vaidluste lahendamise viise.( )

66. Minu arvates kinnitab seda analüüsi nii direktiivi 97/67 preambul kui ka direktiivi 2002/39 preambul, millega seda esimest direktiivi selles osas muudeti. Direktiivi 97/67 põhjenduses 35 on nimelt märgitud, et artiklis 19 ette nähtud kaebuste menetlemise korda kohaldatakse ainult „lisaks siseriikliku ja ühenduse õiguse alusel kättesaadavatele õiguskaitsevahenditele”. Pealegi on direktiivi 2002/39 põhjenduses 28 seda kaebuste menetlemise korda mainitud nii, et peetakse ühtemoodi silmas nii universaalse postiteenuse osutajate teenuseid kui ka muude teenuseosutajate, st „luba omavate operaatorite, sealhulgas üksikute litsentsiomanike” teenuseid käsitlevaid kaebusi. Samas põhjenduses on lisatud, et võib olla asjakohane, et „see kord oleks kättesaadav kõigi postiteenuste kasutajatele, olenemata sellest, kas tegemist on universaalteenustega või mitte”.

67. Seda liidu seadusandja kinnitatud kavatsust laiendada direktiivi 97/67 artikliga 19 kehtestatud kaitset postiteenuste kasutajate laiale rühmale peegeldavad muudatused, mis tehti selle artikli esimeses ja teises lõigus direktiiviga 2002/39.( )

68. Samast soovist on ajendatud direktiivi 2008/6 vastuvõtmine. Nagu ma juba märkisin, ei ole selle direktiivi sätted ratione temporis käesoleva vaidluse raames kohaldatavad. Need võivad siiski anda kasuliku selgituse, kuidas tuleks tõlgendada direktiivi 97/67, mille sisu nad veidi muudavad. Direktiivi 2008/6 põhjenduses 42 on nimelt märgitud, et „tarbijakaitse suurendamiseks on asjakohane kohaldada kaebuste menetlemist reguleerivaid miinimumpõhimõtteid laiemalt kui vaid universaalteenuste osutajate suhtes”, mis näitab, et direktiiviga 97/67 ei püütud liikmesriikide seda valdkonda käsitlevaid õigusnorme täielikult ühtlustada.

69. Ma järeldan kogu sellest tõlgendamisteabest,( ) et direktiiv 97/67 direktiiviga 2002/39 muudetud redaktsioonis ja eelkõige selle direktiivi artikkel 19 ei takista liikmesriigil võtta selliseid meetmeid, millega on tegemist põhikohtuasjas.

B. Teine eelotsuse küsimus

70. Oma teise võimalusena esitatud teises küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikkel 56 jj, mis käsitlevad teenuste osutamise vabadust, ei võimalda liikmesriigil kehtestada selle vabaduse piiranguid, tehes kaebuste menetlemise ettevõttevälise korra mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate puhul kohustuslikuks põhjustel, mis on seotud tarbijakaitsega, kuigi selles korras ei tehta kuidagi kaebuste vahel vahet selle järgi, kas need pärinevad tarbijatelt või muudelt lõppkasutajatelt, ning kuigi asjaomaseid teenuseid kasutatakse peamiselt seoses kutsealase tegevusega.

71. Kõigepealt märgin, et peale põhikohtuasja kaebuse esitaja on kõik märkusi esitanud pooled nõus seisukohaga, et kõnesolevad siseriiklikud õigusaktid ei ole ELT lepinguga vastuolus. See on järgnevalt esitatud põhjustel ka minu arvamus.

72. Postisektoris ühtlustavad liidu seadusandja vastu võetud direktiivid valdkonda minimaalselt. Aluslepingute sätted ja konkreetsemalt ELT lepingu sätted käesoleval juhul on aga liikmesriikidele siduvad, st siduvad valdkondades, kus nad on säilitanud oma täieliku kaalutlusruumi õigusloometegevuses. Nagu on meenutatud direktiivi 97/67 põhjenduses 42 ja artiklis 26,( ) on liikmesriigid, vaatamata sellele, et neil on õigusloomevabadus, neile jäetud pädevuse kasutamisel siiski kohustatud järgima liidu õiguse põhimõtteid.

73. Põhikohtuasja asjaolude põhjal näib mulle nagu ka komisjonile, et kohaldada tuleb pigem asutamisvabadust käsitlevaid liidu õigusnorme, mis on sätestatud ELT artiklis 49 jj, mitte teenuste osutamise vabadust käsitlevaid õigusnorme.( ) Asjaomaseid postiteenuseid osutatakse tavaliselt sihtliikmesriigis asuvast asutusest. Express Line, mis kuulub Saksa kontserni, asub näiteks Belgia territooriumil.

74. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib Euroopa Kohus aga tõlgendada eelotsuse küsimustes nimetamata sätteid,( ) et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule temaga koostöö tegemise vaimus kõik vastused, mis on vajalikud talle antud vaidluse lahendamiseks.

75. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on teha kohtuasja konkreetsete asjaolude põhjal kindlaks, kas põhikohtuasjas vaadeldav olukord kuulub asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse kohaldamisalasse. Eespool esitatut arvestades tuleb eelotsuse küsimusi minu meelest analüüsida siiski nii ELTL artiklist 49 kui ka ELTL artiklist 56 lähtudes.( )

76. Ükskõik kumb nendest kahest liikumisvabadusest valida, tuleb eelotsuse küsimusele vastamisel arutluskäigu esimeses etapis kindlaks teha, kas see, kui niisugune kaebuste ettevõttevälise menetlemise kord, nagu on nähtud ette 1991. aasta seaduse artiklites 43ter ja 45ter, muudetakse kohustuslikuks mitteuniversaalsete teenuste osutajate puhul, kujutab endast vaadeldava vabaduse piiramist.

77. Kohustust osaleda seda laadi korras ei saa pidada iseenesest asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust piiravaks. Minu arvates ei saa liidu siseturul tegutsev ettevõtja eeldada, et liikmesriigil puuduvad oma klientide huvide õiguskaitse süsteemid, mis pakuvad muid vaidluste lahendamise viise peale kohtulike õiguskaitsevahendite. Ma märgin muide, et nagu Belgia Kuningriik nii on ka paljud teised riigid otsustanud laiendada kaebuste ettevõttevälise menetlemise kordi niisugustele postiteenuste osutajatele, kes tegutsevad väljaspool universaalteenuse sektorit.( )

78. Seevastu kohustus osaleda niisuguse korra rahastamises võib tekitada ELT lepinguga tagatud põhivabaduse piirangu, mis on liidu õigusega vastuolus. Tavaliselt rahastab seda laadi struktuure riik, mitte − nagu käesoleval juhul − teatav arv ettevõtjaid, kelle hulka kuuluvad teenuseosutajad, kes ei osuta universaalteenust. Mõistagi ei saa ettevõtjate kohustust tagada halduslikele reguleerimis- ja kontrollistruktuuridele eelarve pidada riigi majanduse reguleeritud sektorites erakordseks. Need ettevõtjad võivad siiski õiguspäraselt oodata, et sellega kaasnev rahaline koormus jaotatakse erinevate asjaomaste ettevõtjate vahel mittediskrimineerivalt, proportsionaalselt ja läbipaistvalt.

79. Käesoleval juhul ei kahjusta see koormus tõesti rohkem teiste liikmesriikide teenuseosutajaid kui Belgia omi, sest see lasub kõikidel ettevõtjatel, keda Belgia postisektori vaidluste lahendamise organi tegevus puudutab, ilma et tehtaks vahet riikkondsuse või asutamiskoha põhjal. Kuigi see kohustus on selles mõttes mittediskrimineeriv, võib see siiski kahjustada niisuguste ettevõtjate tegevust, mis on asutatud teenuste sihtriigist erinevas liikmesriigis, kus nad osutavad samalaadseid teenuseid, takistades seda tegevust või muutes selle vähem ligitõmbavaks,( ) või heidutada teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjaid, kes tuleksid muidu Belgiasse.( ) Minu meelest on niisugune heidutav tegur juurdepääsu puhul Belgia postiteenuste turule vastuolus nii ELTL artikliga 49 jj kui ka ELTL artikliga 56 jj.( )

80. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et see piirang võib olla lubatud ELT lepingus sõnaselgelt ette nähtud erandlike meetmetena, näiteks ELTL artikli 52 lõikes 1 toodud meetmed, või õigustatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt üldisest huvist tingitud ülekaalukate põhjustega. Asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust kui ETL lepingu aluspõhimõtteid saab piirata vaid õigusnormidega, mida õigustab selline huvi ja mis laienevad kõigile vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutsevatele isikutele või ettevõtjatele.( )

81. Käesoleval juhul võib liikumisvabaduste piiramine olla õiguspärane põhjuste tõttu, mis on seotud tarbijakaitsega, millele Belgia Kuningriik tugineb.

82. Ma arvan nagu ka Belgia ja Poola valitsus ning komisjon, et selles osas ei ole tähtsust asjaolul, et siseriiklikes õigusaktides ei tehta kaebuste vahel vahet selle põhjal, kas need pärinevad üksikisikutelt või kutsetegevusega tegelejatelt. Kuigi need viimased on Express Line’i klientide hulgas kaugelt ülekaalus, ei tehta liidu õiguses ja eriti direktiivi 97/67 artiklis 19( ) vahet selle põhjal, kas vaidluste lahendamise organi poole pöörduvad lõppkasutajad on sõlminud vaidlusalused lepingud isiklikel eesmärkidel või kutsetegevuse raames.( ) Lisaks tagatakse selle organi postisektori teenuste kvaliteedi parandamisele suunatud tegevuse kasulik mõju paremini siis, kui kõik kasutajate kategooriad võivad talle kaebuse esitada.

83. See põhjendus näib mulle niisiis arvestatav, tingimusel et täheldatud takistus on tõesti proportsionaalne, st Belgia postisektori vaidluste lahendamise organi rahastamise viis on niisugune, et võimaldab saavutada taotletava eesmärgi ega ületa selle eesmärgi saavutamiseks vajalikku, seda kohaldatakse ühtlaselt ja süstemaatiliselt.( ) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas käesoleval juhul on Express Line’il lasuv koormus tõesti vastavuses sellega, mida vaidluste lahendamise organ tema suhtes ette võtab, et kaitsta selle ettevõtja klientide huve, või on see koormus nii ülemäära suur, et muudab Belgia postituru sellele teenuseosutajate kategooriale vähem ligitõmbavaks.

84. Minu arvates võivad siseriiklikud õigusnormid niisugustena, nagu neid on kirjeldatud eelotsusetaotluses, avaldada samasugust mõju nagu Belgia La Poste’i ristsubsideerimine, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et väga suur hulk kõnesolevale vaidluste lahendamise organile esitatud kaebusi puudutasid Belgia La Poste’i, samal ajal kui Express Line’i vastu oli esitatud ainult mõni üksik kaebus, näiteks 2 või 3 kaebust kokku umbes 9000 kaebusest, mis esitati 2008. ja 2009. aastal. ELT lepingus ette nähtud põhivabaduste täielik kaitsmine eeldab aga, et arvesse võetakse mitte ainult liikmesriikide õiguses leiduvaid ametlikke norme, vaid ka konkreetset tulemust, milleni need viivad.

85. Märgin siiski, et see viimane märkus ei ole praktikas enam oluline, kui võtta arvesse kõnesolevate õigusaktide arengut selle tulemusena, et Belgia õiguskorda võeti üle direktiiv 2008/6. Kohtutoimikus olevast teabest ja 13. detsembril 2010, st pärast eelotsusetaotluse esitamist vastu võetud seaduse sätetest( ) ilmneb, et Belgia postisektori vaidluste lahendamise organi töökulude hüvitamise kriteeriumid on muutunud eelkõige nii, et nendes võetakse proportsionaalsemalt arvesse mitte ainult ettevõtja käivet, vaid ka uue osamakse kindlaksmääramisele eelneval aastal tema vastu esitatud kaebuste arvu.

86. Kokkuvõttes arvan, et ELT lepingu teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust käsitlevad sätted ei takista liikmesriigil võtta niisuguseid meetmeid nagu põhikohtuasjas, mis võivad tõesti avaldada piiravat mõju, kuid see piirav mõju on siiski põhjendatud postiteenuste kasutajate kaitsmisega, tingimusel et ettevõtte osalus asjaomase vaidluste lahendamise organi rahastamisel on sobivas vastavuses asjaomase ettevõtja teenuseid kasutanud isikutelt saabunud kaebuste arvuga võrreldes kaebustega, mis puudutavad teisi seda teenust osutavaid teenuseosutajaid, kes jäävad nimetatud organi võimkonda.

VI. Ettepanek

87. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule esimese võimalusena ettepaneku otsustada, et Hof van beroep te Brusseli esitatud eelotsuse küsimustele ei ole enam vaja vastata, ning anda korraldus kohtuasi Euroopa Kohtu registrist kustutada.

88. Teise võimalusena, juhuks kui Euroopa Kohus peaks leidma, et nendele eelotsuse küsimustele tuleb vastata, teen ettepaneku vastata neile järgmiselt:

1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta sätteid Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. juuni 2002. aasta direktiiviga 2002/39/EÜ muudetud redaktsioonis tuleb tõlgendada nii, et need ei takista liikmesriigil muuta niisugust kaebuste ettevõttevälise menetlemise korda, millega on tegemist põhikohtuasjas, kohustuslikuks mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate puhul.

2. Teenuste osutamise vabadusega seotud põhimõtteid, mis on sätestatud ELTL artiklis 56 jj, ja asutamisvabadusega seotud põhimõtteid, mis on sätestatud ELTL artiklis 49 jj, tuleb tõlgendada nii, et need ei takista liikmesriigil, kes lähtub üldisest huvist tingitud ülekaalukatest põhjustest, milleks on postiteenuste kasutajate kaitse, muuta niisugust kaebuste ettevõttevälise menetlemise korda, millega on tegemist põhikohtuasjas, kohustuslikuks mitteuniversaalsete postiteenuste osutajate puhul, isegi kui selle korra kohaldamisel ei tehta mingit vahet selle põhjal, kas kaebused pärinevad tarbijatelt või muudelt lõppkasutajatelt. See on nii siiski ainult juhul, kui asjaomase vaidluste lahendamise organi rahastamise viisi puhul võetakse piisavalt proportsionaalselt arvesse – mida peab kontrollima siseriiklik kohus – tema võimkonda kuuluvaid erinevaid postiteenuste osutajaid puudutavate kaebuste suhtarvu.