ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
123.

Minu hinnangul on siin kohaldatav eelnevalt esitatud arutluskäik, milles analüüsiti Medipaci pakkumuse tagasilükkamise ja EÜ asutamislepingu põhimõtete kooskõla. Nagu Euroopa Kohus on leidnud, asub kohustus kohelda pakkujaid võrdselt hankedirektiivide keskmes ( 40 ) ja seda tuleb täita hankemenetluse kõigis etappides, et anda kõigile pakkujatele oma pakkumuste koostamiseks võrdsed võimalused. Nimetatud kohtupraktikast tuleneb, et hanketeates esitatud algse tehnilise kirjelduse mis tahes muudatus või sellele antud uus tõlgendus, mis toimub hankemenetluse käigus ilma seda menetlust uuesti alustamata, on pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine. Kuivõrd see põhimõte on asjade riigihangete direktiivi aluseks, on selline käitumine seega selle direktiivi rikkumine. ( 41 )
20.

Sama artikli lõikes 2 on mitteammendavalt loetletud mõned konkreetsed kohustused, mis tööandjal lõikes 1 üldises sõnastuses kehtestatud ohutuse tagamise kohustuse kohaselt on. See lõige 2 näeb ette: „Without prejudice to the generality of an employer’s duty under the preceding subsection, the matters to which that duty extends include in particular: a) the provision and maintenance of plant and systems of work that are, so far as is reasonably practicable, safe and without risks to health; b) arrangements for ensuring, so far as is reasonably practicable, safety and absence of risk to health in connection with the use, handling, storage and transport of articles and substances; c) the provision of such information, instruction, training and supervision as is necessary to ensure, so far as is reasonably practicable, the health and safety at work of his employees; d) so far as is reasonably practicable as regards any place of work under the employer’s control, the maintenance of it in a condition that is safe and without risks to health and the provision and maintenance of means of access to and egress from it that are safe and without such risks; e) the provision and maintenance of a working environment for his employees that is, so far as is reasonably practicable, safe, without risks to health, and adequate as regards facilities and arrangements for their welfare at work”.
60.

Tulevikus võib siiski kerkida küsimus, milline on suhe jäätmeõiguse üldsätete ning veevarudele või pinnasele tekitatud kahju vahel, nagu see on määratletud direktiivi 2004/35 artikli 2 esimese lõigu punktides b ja c. Nimetatud kahjustused tekitavad paranduskohustused artikli 6 ja järgnevate artiklite alusel, mis võivad olla jäätmete taaskasutamise või kõrvaldamise kohustusega võrreldes konkreetsema ja kitsama iseloomuga.
35.

Mõju, mida direktiivid üleminekuperioodil avaldavad, käsitles esimest korda kohtujurist Mancini juba oma 7. oktoobri 1986. aasta ettepanekus, mille ta tegi kohtuasjas C-30/85 ( 12 ): „[…] isegi kui direktiiv ei sisalda sõnaselget standstill-klauslit, on sellest teadaandmisel „külmutav mõju” selles mõttes, et sellega keelatakse liikmesriikidel võtta meetmeid, mis on direktiivi sätetega vastuolus. […] On seega ilmne, et ainuüksi selle vastuvõtmine kohustab neid riike hoiduma võtmast uusi meetmeid, mis võivad neid lahknevusi süvendada. […] Kuid nagu iga vabaduse suhtes, kehtivad ka selle suhtes piirangud ja eelkõige loogiliselt tuletatavad piirangud. Niisiis ei ole kahtlust, et see eeldab õigust säilitada vastuolus olevaid õigusnorme ja praktikaid, aga nagu ma äsja märkisin, on kindel ka see, et see õigus ei hõlma õigust süvendada lahknevust, mida soovitakse direktiiviga kaotada. Muu hulgas tuleb nentida, et ülevõtmistähtaja jooksul võetud meetmeid tuleb kindlasti hinnata kui meetmeid, mille eesmärk on üle võtta ühenduse õiguse allikas, ning seda liiki meetmed ei tohi olla vähemalt vastuolus sätetega, mida see akt sisaldab.”
76.

Euroopa Kohtu praktikas on artikli 12 lõike 1 kohta, konkreetselt „tegeliku kasutuse” tähenduse kohta juba sedastatud, et kaubamärgi tegeliku kasutamisega on tegemist juhul, „kui kaubamärki kasutatakse vastavalt selle peamisele ülesandele […] eesmärgiga luua või säilitada turg neile kaupadele ja teenustele, välja arvatud sümboolne kasutamine, mille ainus eesmärk on kaubamärgist tulenevate õiguste säilitamine”. ( 41 ) Kaubamärgi tegelikku kasutamist hinnates peab tuginema „kõigile faktidele ja asjaoludele, mille abil on võimalik kindlaks teha, kas kaubamärgi kaubanduslik kasutamine on tegelik ja milleks on eelkõige kasutamine, mida vastavas majandussektoris võib pidada põhjendatuks [kaubamärgiga] kaitstud kaupade või teenuste jaoks.” ( 42 )
53.

Sellisel tingimuste leevendamisel on alus Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas, kus kohus on seoses looduskaitseõigusega juba tõdenud, et erandlikel põhjustel on õiguslikult kaitstavate, loodust puudutavate huvide kahjustamine õigustatud isegi juhul, kui see ei oleks asjassepuutuvate sätete sõnastuse alusel võimalik. ( 29 ) Tegemist peab olema üldise huviga, mis on asjaomases direktiivis sätestatud keskkonnakaitsehuvide suhtes ülimuslik; viidatud juhul oli see rannakaitse ja üleujutusoht. ( 30 ) Toona pälvis tähelepanu ka see, et võetud meetmetel oli kahjustatud liikidele positiivne mõju. ( 31 )
35.

Eeltoodut võib illustreerida kohtuasja Eco Swiss näite varal. ( 33 ) Nimetatud kohtuasjas vaidluse all olnud siseriiklik kohtumenetluse kord nägi ette, et vahekohtuotsust oleks saanud tühistada vaid piiratud arvu põhjenduste alusel, sealhulgas põhjendusel, et otsus on „vastuolus õiguskorraga”. ( 34 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitas, et vastavalt siseriiklikele tsiviilkohtumenetluse normidele peetakse vahekohtuotsust õiguskorraga vastuolus olevaks „ainult siis, kui otsuse tingimused või selle jõustamine on nii suures vastuolus siduva õigusnormiga, et ükski menetluslik piirang ei saaks selle kohaldamist takistada”. ( 35 ) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis ka, et üldjuhul ei peeta vahekohtuotsust, mis on vastuolus siseriiklike konkurentsiõiguse eeskirjadega, avaliku korraga vastuolus olevaks. ( 36 ) Euroopa Kohus oli sellegipoolest seisukohal, et ühenduse õiguse seisukohast on EÜ artiklis 81 sätestatud keeld oluline ja siduv õigusnorm. Siit nähtub, et kehtival EÜ artiklil 81 on sama staatus kui avalikku korda puudutavatel siseriiklikel normidel. ( 37 ) Järelikult nõuab võrdväärsuse põhimõte, et kui siseriiklik kohus leiab, et vahekohtuotsus on vastuolus EÜ artikliga 81, siis peab ta selle tühistama. ( 38 )
51.

Esimese variandi puhul võib viidata erakooli võimalusele katta oma kulusid vahenditest, mis on pärit eri allikatest, sealhulgas tasudest ja eraorganisatsioonide maksetest. ( 27 ) Sellega ei ole vastuolus asjaolu, et õpilased või nende vanemad rahastavad kooli ainult osaliselt. Nagu tuleneb eespool viidatud kohtuasjadest Humbel ja Wirth, eeldab tasulisus EÜ artikli 50 tähenduses, et kooli rahastavad eravahenditest ainult „eeskätt” õpilased või nende vanemad. ( 28 ) Sellise tasulisuse tuvastamiseks piisab, et koolituskulud katavad olulise osa rahastamisvajadusest ja ülejäänud maksed teevad eraõiguslikud isikud, nagu näiteks toetavad ühingud, keda omakorda rahastavad suures osas vanemad. Pigem on otsustavaks see, et rahastamine ei toimuks peamiselt riiklikest vahenditest. ( 29 ) See on muu hulgas kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga teistes EÜ artikliga 49 reguleeritud valdkondades, mille kohaselt ei ole nõutav, et teenuse eest maksaksid teenuse saajad. ( 30 )
5.

Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluse käigus tekkis küsimus seoses ühenduse õiguse tõlgendamisega. Selgus, et hageja nõude rahuldamisest keeldumine võib kujutada endast tähtajaliste töötajate diskrimineerimist. Raamkokkuleppe klausel 4 näeb sellisel juhul ette, et „töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused”. Sellega seoses tekib küsimus, kas selliste lisatasude maksmine nagu käesoleval juhul on käsitatav „töötingimustena” direktiivi 1999/70 tähenduses. Juzgado de lo Social de San Sebastiáni esitatud küsimuste sisu on järgmine: „1. Kas sätestades, et tähtajalisi töötajaid ei kohelda vähem soodsalt kui alalisi töötajaid, peab direktiiv 1999/70/EÜ silmas ka majanduslikke tingimusi? Kui vastus on jaatav, siis: 2. Kas piisav objektiivne põhjus on see, kui seaduse 55/2003 […] artikkel 44 sätestab, et ajutistele töötajatele ei maksta lisatasu teenistusaastate eest, mis on ette nähtud alalistele töötajatele? 3. Kas töötajate ametiühingu ja juhtkonna vahel sõlmitud kokkulepped on piisavad objektiivsed põhjused ajutiste töötajate ilmajätmiseks teenistusaastate eest makstavast lisatasust?”
102.

Arvamuses on muu hulgas märgitud: ( 53 ) „The scientific evidence presented contained no new or uniquely local scientific information on the environmental or human health impacts of existing or future GM crops or animals. No scientific evidence was presented which showed that this area of Austria had unusual or unique ecosystems that required separate risk assessments from those conducted for Austria as a whole or for other similar areas of Europe. No specific cases were presented of impacts of GMOs on biodiversity, either directly or through changes in agricultural practices.”
61.

Seetõttu ei saa välistada võimalust, et toiming tehti sihilikult, et päästa majandustegevus ja teostada seda kasumlikult edasi, kui varasemad kuhjunud võlad on lahendatud.
32.

Sellest tulenevalt otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse nr 1254/1999 artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et määruse nr 1760/2000 teatava looma suhtes kohaldamisel esinenud mis tahes eiramine toob selle looma suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast täieliku väljaarvamise? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas määruse nr 1254/1999 artikkel 21 on kehtiv, eriti kui arvestada sellest tulenevaid tagajärgi? 3. Kas määruse nr 2419/2001 artikleid 44 ja 45 kohaldatakse määruse nr 1760/2000 rakendamisel esinenud eeskirjade eiramisel? 4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas määruse nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab, et tapatoetuse saajate hulgast ei arvata välja sellise puuduse korral, mis on seotud andmete esitamisega infotehnoloogilise andmebaasi pidajale, kui esitatud andmed, nagu käesoleval juhul saabumise kuupäevad, on täiesti õiged (ja kui nad on algusest peale olnud õiged ja kui neid seetõttu pole olnud tarvis täpsustada)? Kui see ei kehti kõigi puuduste osas, siis kas see käesolevas asjas esinevatel asjaoludel kehtib, kus puudus on tingitud sellest, et andmed esitati (mõnepäevase või nädalase) hilinemisega, kuigi loomade tapmine toimus oluliselt hiljem? 5. Kas määruse nr 3887/92 artiklit 11 ja/või määruse nr 1760/2000 artiklit 22 ja/või määruse nr 2419/2001 artikli 47 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus selle määruse järgimise tagamiseks siseriikliku sanktsioonina jätta ilma ühenduse õigusnormidele tuginevast õigusest saada tapatoetust või seda toetust vähendada? 6. Kui vastus viiendale küsimusele on täielikult või osaliselt jaatav, siis kas ühenduse tasandil, täpsemalt määruse nr 2419/2001 artiklites 44 ja 45 sätestatud vähendamiste ja väljaarvamiste erandid on analoogia alusel kohaldatavad ka siseriiklikul õigusel põhinevatele vähendamistele ja väljaarvamistele? 7. Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas määruse nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane analoogia alusel kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab seda, et infotehnoloogilisele andmebaasile andmete esitamisega seotud eiramiste ja eriti andmete mittetähtaegne esitamine ei saa põhjustada tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamist juhul, kui registrisse kantud andmed, nagu käesoleval juhul saabumisega seonduvad andmed, on täiesti õiged?”
36.

Nagu selgub eespool punktist 22, on käesolevas asjas leitud, et W. Gevenil on ühenduse töötaja staatus. Kuigi tema tööd käsitatakse asjaomaste Saksa õigusnormide kohaldamisel vähemtähtsana, ei olnud see eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates piisavalt teisejärguline ega mitteoluline, et välistada tema kuulumist ühenduse töötaja mõiste alla. Sellega seoses tuleb veel märkida, et töötaja mõistet ei tohi siseriikliku õigusega määratleda või piirata, kuna see tähendaks, et liikmesriigid võivad ilma ühenduse institutsioonide kontrollita ühepoolselt muuta ühenduse töötajate õiguste ulatust. ( 21 ) See tähendab eeskätt seda, et liikmesriikidel ei ole õigust jätta selle mõiste kohaldamisalast välja isikuid, kelle töötasu jääb alla elatusmiinimumi, eriti juhul, kui tal on sissetuleku suurendamiseks muud vahendid, sealhulgas teise pereliikme sissetulek. ( 22 ) Vähemtähtsa töö kriteerium, nagu see on määratletud SGB IV osa § 8 lõike 1 punktis 1, ei saa jätta W. Gevenit ilma õigustest, mis tal on ühenduse töötajana.
81.

Siinkohal olgu veel märgitud, et olenemata sellest, et riigiabi andmist reguleerivad ühenduse õigusnormid on adresseeritud esmajoones liikmesriikidele, on asjassepuutuvatel eraõiguslikel isikutel õigus astuda asjaomases menetluses või asjaomastes menetlustes välja oma huvide eest. See kehtib juba komisjoni otsusele eelneva haldusmenetluse kohta, milles nii võimalikud riigiabi saajad kui ka asjassepuutuvad kolmandad isikud võivad esitada oma seisukohad. ( 38 ) See kehtib ka pärast seda, kui komisjon on oma otsuse vastu võtnud. Asjassepuutuvatel riigiabi saajatel on põhimõtteliselt võimalik esitada tühistamishagi EÜ artikli 230 alusel, see on võimalus, mida saavad enamasti kasutada ka asjassepuutuvad kolmandad isikud, kuna Euroopa Kohus on tõlgendanud „otseselt” asjassepuutuvat isikut puudutavat piiravat kriteeriumi laialt. ( 39 )
29.

Tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei maksustata käibemaksuga rahasummat, mis on välja mõistetud kohtu otsusega ja mille ainus eesmärk on majandusliku kahju hüvitamine. ( 19 ) Kindlasti ei kujuta selline summa endast teenuse osutamise või kauba tarnimise eest makstavat tasu kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 mõttes. Peab märkima, et summad, mille puhul Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Bausystem leidis, et need ei ole käibemaksuga maksustatavad, olid kohtu poolt välja mõistetud hüvitised. Käesoleval juhul ei ole kohtulikult ega kohtuväliselt tuvastatud, et hageja on reaalselt saanud kahju seetõttu, et tema kliendid tühistasid broneeringud, millega endale jäetud käsiraha oli kahjuhüvitisena otseselt seotud.
On tõsi, et kohtuasjas Meints lükkas Euroopa Kohus sõnaselgelt ümber kahe liikmesriigi valitsuse väite, et määrus nr 1612/68 ei näe ette sotsiaalsete soodustuste eksportimise võimalust. Seda tehes viitas ta nimetatud määruse preambuli põhjendusele 4, mida on tsiteeritud eespool, ja asjaolule, et artikkel 7 viitab kitsendusteta töötajatele, kes on liikmesriigi kodanikud. ( 40 ) Hoolimata üldisest sõnastusest tundub mulle, et Euroopa Kohtu seisukoht tulenes selles kohtuasjas käsitletud sotsiaalse soodustuse liigist, mis oli selgelt tööga seotud ja mida võis seetõttu pidada eksporditavaks. Minu arvates ei tähenda Euroopa Kohtu viide preambulile, et piirialatöötajaid tuleks võrdselt kohelda kõigi töökohajärgses liikmesriigis antavate sotsiaalsete soodustuste osas, nagu ma märkisin eespool punktis 52. Ma nõustun selles küsimuses kohtujurist C. O. Lenz’iga, kes märkis kohtuasjas Meints esitatud ettepanekus järgmist:

„Mulle tundub, et […] kartustel, et seda piirialatöötajate seisundit puudutavat hinnangut arvestades muutuvad sotsiaalsed soodustused eksporditavaks, mida määrus nr 1408/71 püüab sõnaselgelt ja määrus nr 1612/68 aimatavalt vältida, ei ole alust.

[…] Sotsiaalse soodustuse andmine peab olema seotud konkreetse töölepinguga. Euroopa Kohus on seda nõuet vähemalt sisuliselt arvestanud, kui ta on sotsiaalsete soodustuste määratlemisel viidanud objektiivsele töötaja staatusele ja töölepingule. Ei tule kõne allagi, et tulevikus makstaks kõiki sotsiaalseid soodustusi määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel piiriüleselt. Seos töötaja staatusega ja töölepinguga välistab tavalised sotsiaalsed soodustused.” ( 41 )
61.

Käesoleval kohtuasjal on see eripära, et Taani õiguses ei eksisteerinud käesolevas asjas olulisel ajal spetsiaalset sätet direktiivi 90/434 artikli 11 lõike 1 punkti a ülevõtmiseks. Seetõttu on eriti H. M. Kofoed seisukohal, et talle keelduti ebaõigelt kohaldamast direktiivis 90/434 sätestatud maksusoodustusi.
66.

Tuleb rõhutada, et komisjon koostas selle arvamuse, et ei oleks kahtlusi seoses võimalusega kasutada uuesti hindamise menetluses sellise taotlejaks oleva äriühingu uuringuid, kes hiljem taotlusest loobus. Selle arvamuse kohaselt ei anna kohaldatavad õigusnormid küsimusele ühest vastust (punkt 3), kuigi need soosivad ühiselt tegutsemist; ühe osaleja uuringuid saab kasutada kõikide huvides ka siis, kui kokkuleppele ei ole jõutud, nii et aine registreeritakse, vaatamata sellele, et ühe tootja esitatud andmed ei ole täielikud (punkt 4). Pealegi ei ole direktiivi 91/414 süsteemis see registrisse kandmine seotud eranditult taotlejaga ning huvitatud äriühingute puudumisel lubatakse ainet I lisasse kanda liikmesriikide ametivõimude nõudmisel (punkt 5). Tõsi on, et iga teataja kohustub esitama toimikud – ühe koondtoimiku ja ühe täieliku toimiku –, tehes referentliikmesriigiga koostööd (punkt 6), aga tõsi on ka see, et ühe taotleja tööprogrammist taganemine ei takista referentliikmesriigil hindamisaruande koostamiseks tema uuringutulemustega arvestamist, kui teised taotlejad jäävad oma taotluse juurde, ilma et see piiraks õigust kontrollida nende tagatisi vajaliku tehnilise ja haldusabi andmise kohta (punkt 7).
58.

Samuti on küsitav, mil määral suudab selliste äriühingute, mis annavad Flandria piirkonnas tööd vähemalt viiele töötajale, osaluste vabastamisega piirdumine saavutada eesmärki vältida maksueelise tühistamist teise liikmesriigi poolt, milleks käesoleval juhul on Madalmaad. Seejuures oletab Belgia valitsus, et Madalmaad maksustavad Madalmaade kodaniku surma korral kümne aasta jooksul pärast isiku ärakolimist pärandimaksuga ainult tema osalused Madalmaades asuvates ettevõtetes. See väide ei ole aga mingil juhul veenev. Mõeldav oleks ka maksustada osalused pärast riigist lahkumist üksnes tuginedes isikulisele maksupädevusele oma kodanike suhtes ning sõltumata sellest, kus asub see ettevõte, milles pärandaja osalust omas. Sellisel juhul „tühistaks” Madalmaade pärandimaks vabastuse isegi siis, kui asjaomane ettevõte asuks Flaami piirkonnas ning annaks seal tööd viiele või enamale töötajale.
15.

Porto Antico rõhutab vastupidi fakti, et kõnealuste maksude kehtestamisel abisumma väheneb ja kui lubada liikmesriikidel selliseid makse kehtestada, kahjustaks see määruse praktilist mõju. Ta märgib, et liikmesriigid on suutelised selliste maksude kogumisega kahjustama neid sotsiaalmajanduslikke eesmärke, mida ühendus rahaliste vahendite eraldamisega taotleb, ja võivad isegi suunata osa finantsabist oma riigieelarvesse. Porto Antico sõnul on lisaks oht, et otseste maksude kehtestamine eri liikmesriikides põhjustab võrdõiguslikkuse põhimõtte rikkumist, kuna otseste maksude ühtlustamata jätmise tagajärjel ühenduses on maksusüsteemid eri liikmesriikides erinevad.
98.

Sellest seisukohast lähtudes viiks eeldus, et kriminaalkaristuste nõudmise pädevus piirdub keskkonnaküsimustega, järelduseni, et keskkonnakaitse on oma erilise iseloomu tõttu ainus valdkond, mis täieliku tõhususe tagamiseks kriminaalõiguslikke sunnimeetmeid vajab, või teise võimalusena – kui tunnistada, et tõhususe huvides on selliseid sunnimeetmeid vaja ka teiste poliitikate puhul – et ühenduse seadusandja lepib teistes valdkondades tõhususe puudumise võimalusega näiteks seetõttu, et nende valdkondade eesmärgid on „vähetähtsad” või „vähemolulised”. Leian, et mõlemad nimetatud seisukohad on vastuvõetamatud ning neid ei saa toetada.
100.

Me võime näha, et soodsama investeerimis- ja arengukeskkonna loomise meetmed määruse artiklite 7 ja 8 tähenduses ei saa olla kõikvõimalikud investeerimis- ja arengukeskkonda mõjutavad meetmed, kui vaatleme, millised on avara mõistekäsituse hüpoteetilised tagajärjed. Selline avar mõistekäsitus tähendaks eeskätt, et määruse vastuvõtja on komisjonile delegeerinud üldvolituse toetada „arengukoostöö” sildi all arengumaade suvalisi riiklikke projekte. Seda põhjusel, et lõppkokkuvõttes on iga riiklik meede kivikeseks investeerimis- ja arengukeskkonna mosaiigis, mõjutades – küll erinevas mahus ja erineva intensiivsusega – majandust vähemalt kaudselt.
90.

Kui ühenduse õigusnormide täiendamiseks on EÜ artiklis 234 mööndud Euroopa Kohtu pädevust tõlgendada põhimõtteliselt selle õiguskorra väliseid õigusakte, oleks raske keelata seda talle käesoleval juhul, kui apellatsioonkaebuse lahendamiseks on vaja kahepoolset lepingut kasutades täiendada määruse nr 1430/79 artikli 13 lõiget 1 mitte sellepärast, et selle sätte hindamiseks on vaja sellist tõlgendamisabi, vaid sellepärast, et Belgradi lepingu õigest tõlgendamisest sõltub, kas kohtuvaidluses on täidetud faktilised eeltingimused nimetatud sätte kohaldamiseks eespool viidatud De Haani kohtupraktika tähenduses, nimelt et Sloveenia ametiasutused ei täitnud oma seadusest tulenevat kohustust.
92.

Diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet eristab kindlat tüüpi diskrimineerimise keelust põhimõtteliselt see, et viimasel juhul on juba sõnaselgelt määratletud kriteerium, mille alusel erinev kohtlemine ei ole seaduslik. Seega on juba ette määratletud, et eristamise aluseks ei tohi olla rahvus, sugu, vanus või mis tahes muu alus, millele viidatakse asjassepuutuvas konkreetses keelus. Sellele vastupidi jätab üldine diskrimineerimise keeld lahtiseks küsimuse sellest, millised erineva kohtlemise alused on lubatavad. Aja jooksul on sellele küsimusele vastatud erinevalt ning praegu on see nii riiklikul kui rahvusvahelisel tasandil toimuvate arengute teemaks.
109.

Võttes arvesse seda, et toetused sõltuvad kolmanda isiku abist puudega inimesele, võib järeldada, et toetuste eesmärk on korvata kindlasummalise hüvitise vormis täiendavad kulutused, mis on tingitud toetusesaaja puudest tulenevast hooldusvajadusest. Toetuse määramise lähtepunktiks ei ole seega puue kui selline, vaid sellest tulenev hooldusvajadus. Puudest üksi toetuse saamise õiguse tekkimiseks ei piisa. Ühendkuningriigi valitsuse selgituse kohaselt on toetusesaajad selle kasutamisel vabad. Asjaolust, et seadusandja seob toetuse andmise isiku hooldusvajaduse ulatusega, järeldub siiski, et esmajoones on see mõeldud vastavate kulude katmiseks. Hooldustoetustena kuuluvad toetused Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a alla. ( 65 ) Kohtuotsused Snares ( 66 ) ja Partridge ( 67 ) ei takista sellise järelduse tegemist, sest nendes menetlustes ei hinnanud Euroopa Kohus mõlema toetuse iseloomu sisuliste kriteeriumide alusel. ( 68 )
102.

Mis puutub tõendamiskohustusse, siis Euroopa Kohtu praktika näeb ette, et põhimõtteliselt peab maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimise ohtu alati tõendama asjaomase liikmesriigi maksuhaldur. ( 52 ) Asjaolust, et maksumaksja teostab oma põhivabadust valida oma asukohaks teine liikmesriik, ei saa järeldada, et maksumaksja eesmärk on petta. ( 53 ) Üldine oletus, et tegemist on maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimisega, ei saa õigustada maksumeedet, mis kahjustab asutamislepingu eesmärke. ( 54 ) Euroopa Kohus on leidnud, et sellise üldise õigusnormi kehtestamist, millega jäetakse maksusoodustuse kohaldamisalast automaatselt välja teatavad tegevuskategooriad, olenemata sellest, kas maksudest kõrvalehoidumist või maksustamise vältimist tegelikult esineb, ei saa pidada proportsionaalseks. ( 55 )